Öppnande av den årliga sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session 2001-2002 öppnad.

Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?
(Parlamentet justerade protokollet)   

Helmer
Herr talman! Jag reser mig för att fråga om ni delar min oro över EG-domstolens senaste beslut i målet Bernard Connolly. Håller ni med mig om att detta är en upprörande skymf mot yttrandefrihet och att det direkt strider mot den så kallade stadgan om de grundläggande rättigheterna? Om ni gör det, vill ni vara snäll och skriva till EG-domstolen och framföra att vi är oroade över detta ärende.

Talmannen
Vi noterar detta påpekande, ledamot Helmer.

Plooij-van Gorsel
Herr talman! I januari berättade jag om att flygavgångarna från Amsterdam ställdes in hela tiden. Jag sade då att hälften av flygavgångarna ställdes in. I går hände samma sak igen: flyget från Amsterdam ställdes in igen. Jag skulle vilja be talmannen att ordna det här bättre med Air France.

Talmannen
Det skall vi göra, ledamot Plooij-van Gorsel.

Beslut om brådskande förfarande
Graefe zu Baringdorf
Herr talman! Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling förkastar rådets begäran om tillämpning av brådskande förfarande. Vi kommer inte att fördröja betänkandet, för det finns en överenskommelse mellan grupperna om att betänkandet skall vara färdigt i maj då det skall tas upp till omröstning i plenum, så att vi hinner komma överens i frågan. En annan anledning till att vi inte vill ha ett brådskande förfarande är att vi inte, som ni vet, i Nice lyckades uppnå Europaparlamentets rätt till medbeslutande på jordbruksområdet. Vi skulle i så fall avsäga oss rätten att påverka, för om vi säger ja till ett brådskande förfarande är vi ute ur bilden. Vi finner dock att rådet är mycket splittrat i den här frågan och att det är Europaparlamentet som måste komma fram till de avgörande förslagen och de avgörande kompromisslösningarna och därför ber jag er förkasta begäran om ett brådskande förfarande.
(Parlamentet avslog begäran om brådskande förfarande)

Föredragningslista
Talmannen
Jag får påminna om att parlamentet i går fattade principbeslutet att sätta upp ett uttalande av rådet och kommissionen om mul- och klövsjukan på föredragningslistan. Eftersom föredragningslistan är väldigt omfattande är den enda möjligheten att sätta upp denna punkt utan att ta bort någon annan att förkorta frågestunden. Jag föreslår alltså, i samförstånd med de andra institutionerna, följande ändring av föredragningslistan för morgondagens sammanträde:
Från 17.30 till 18.15: Uttalanden av rådet och kommissionen om mul- och klövsjukan, följt av en halvtimmes diskussion. Jag föreslår dessutom att ni avstår från att följa upp dessa uttalanden genom att lägga fram resolutionsförslag.
Från 18.15 till 19.00: Frågor till rådet.
Jag lämnar nu ordet fritt för ett inlägg för och ett emot.

Swoboda
Herr talman! Jag tycker att det är ett bra förslag. Vi diskuterade det i går. Vi var i princip överens om att vi utifrån den nuvarande situationen bör ändra talmanskonferensens ursprungliga beslut. När man ändrar något utifrån den nuvarande situationen blir alltid något annat lidande. Det är självklart. Vi avstår inte gärna från frågestunden, men om det inte finns något alternativ stöder jag detta som företrädare för min grupp.

Posselt
Herr talman! Jag ser ingen annan lösning för tillfället, men jag vill ändå protestera mot att frågestunden i allt större utsträckning förvandlas till ett lovligt byte i planeringen. Varje gång det är ont om tid är det frågestunden som kortas ned. Jag tycker inte att det är riktigt, för frågestunden garanteras i fördragen. Det är en grundläggande parlamentarisk rättighet. Jag tycker att det är helt fel att man alltid sparar in på den. Ledamöterna lämnar in sina frågor i tid och har även rätt att få dem besvarade.
(Applåder)
(Parlamentet godkände ändringen av föredragningslistan)

Transportörers ansvar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0069/2001) av Kirkhope för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativet från Republiken Frankrike inför antagandet av rådets direktiv om harmonisering av straffen för de transportörer som till medlemsstaternas territorium befordrar medborgare i tredje land som saknar de resehandlingar som krävs för inresa (10701/2000 - C5-0470/2000 + 14074/2000 - C5-0005/2001 - 2000/0822(CNS)).

Kirkhope
Herr talman! Denna debatt om mitt första betänkande infaller lägligt eftersom det äger rum endast två dagar innan det första formella mötet för rådet (rättsliga och inrikes frågor) under det svenska ordförandeskapet. Framsteg med direktivet och rambeslut för att fastslå lika straff för hjälp till inresa och bosättning i EU kommer att finnas på dagordningen vid det rådsmötet.
När jag var ansvarig minister för transportörers ansvar och andra invandringsfrågor i Förenade kungariket märkte jag alltid att även om Förenade kungariket hade strikta bestämmelser om transportörsansvar kunde själva systemet kritiseras för att till en viss del vara obalanserat och orättvist. Vissa transportörer var undantagna från kontroll och i EU som helhet ledde avvikelserna mellan hur de olika nationella staterna skötte denna fråga till kryphål och svagheter i det som borde vara ett område för samarbete och samordning.
Eftersom ansvarsbördan uppenbarligen var orättvis har vi en möjlighet här. Det franska ordförandeskapet tog initiativet, men jag hoppas att mitt betänkande har förbättrat det initiativet på ett sätt som skall anses vara rättvist och skäligt när det gäller hanteringen av något som otvivelaktigt är ett mycket svårt problem.
Mitt betänkande säkerställer att transportörsansvaret utvidgas till all transport till EU av medborgare i tredje land som saknar resehandlingar. Det är rimligt, och även om enskilda grupper av transportörer kommer att uppröras över att det måste finnas något ansvar alls, kommer det att hjälpa dem alla om det sprids ut över alla ansvariga transportörer.
Men jag anser också att transportörsansvaret skall vara begränsat. Några har föreslagit att det i själva verket skall krävas av dem att återtransportera de människor som de har medfört eller avhjälpa situationen. Det skulle vara drakoniskt och i överkant. Transportörer bör naturligtvis rapportera ärendet till polisen eller till ansvarig myndighet, som sedan skall vidta de nödvändiga åtgärderna.
Det är inte mer än rätt att om en enskild person sedan beviljas asyl bör transportörens böter återbetalas. Så har inte varit fallet fram till i dag, men det ingår i mitt betänkande.
Den slutliga punkten är att straffen måste göras likvärdiga i hela Europa. För närvarande har några länder inga straff alls, några dömer till låga böter och i några länder är böterna kanske alltför lika straff. En tillnärmning av bötesnivån kommer att medverka till att stoppa denna verksamhet och få människor att samarbeta.
Det är viktigt att vi löser denna fråga. Transportörer får inte lämnas ensamma; myndigheterna har också ansvar. Vi vill vara humanitära, men detta är en fråga som kan och måste behandlas av EU som helhet. På den grunden rekommenderar jag mitt betänkande till kammaren.

Hernández Mollar
Herr talman! Människosmugglingen är ett av de allra mest avskyvärda brott som finns. Dessa brott måste beivras och bekämpas med lagliga medel och med internationellt samarbete.
Europeiska unionens regeringar har förbundit sig att göra detta i slutsatserna från Tammerfors, och för att uppnå detta är det dessutom nödvändigt att samarbeta med ursprungsländerna, och särskilt med personer som arbetar med att transportera resande.
Problemet är hur medlemsstaternas lagstiftningar skall harmoniseras och hur man skall finna lösningar för en tillnärmning av dessa. Det råder inget tvivel om att transportörerna måste ta på sig ansvaret att kontrollera att de utländska medborgare som de transporterar uppfyller kraven för att komma in i landet. Den lösning som föreslås i detta initiativ om att upprätta ett minimalt sanktionsbelopp, som inte skall vara lägre än 5 000 euro per befordrad person verkar inte vara olämpligt, även om man även borde införa konfiskering av de fordon och transportmedel som transportörerna använder, och detta skall inte vara en eventualitet, utan en effektiv sanktion.
Det är även nödvändigt att transporter av personer som i enlighet med Genèvekonventionen har rätt att söka asyl, inte skall sanktioneras.
Kort sagt, herr talman, ärade kolleger, det handlar om att unionens regeringar anstränger sig så mycket som möjligt för att se till att transportörerna, gränspolisen och tullpolisen uppfyller sina skyldigheter, och att dessa ansträngningar samordnas, för att på så sätt förhindra de kriminella nätverken från att bedriva människosmuggling.
Detta är inte det enda sättet att bekämpa människosmugglingen. Det gäller att dela på ansvaret för ett allvarligt problem som hela det europeiska samhället måste ta itu med.
Därför, ärade kolleger, uppmanar jag till att detta initiativ som har diskuterats under många månader, genomförs snarast möjligt.

Cerdeira Morterero
Herr talman! Jag vill först av allt tacka vår kollega Kirkhope för hans arbete och för de ansträngningar han har gjort. Vi vet att han har mött svårigheter under sitt arbete med detta initiativ. Men avsaknaden av kriterier och de svårigheter som vår kollega Kirkhope har haft har enligt min åsikt till stor del berott på bristen på klarhet och på de ändringar som införts i texten från rådets håll, vilket bevisar att det inte finns enighet i den här frågan. Detta har komplicerat arbetet, inte bara för vår kollega Kirkhope, utan för hela denna församling och naturligtvis för oss ledamöter av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor som har försökt att förbättra texten.
Man måste komma ihåg att Europeiska rådet vid sitt möte i Tammerfors i oktober 1999 - som vi alla vet - enades om att de skilda men närbesläktade frågorna om asyl och migration kräver att en gemensam politik för Europeiska unionen utvecklas, och vid det mötet fastställdes de delar som måste ingå i denna gemensamma politik, nämligen partnerskap med ursprungsländerna, ett gemensamt europeiskt asylsystem, rättvis behandling av medborgare från tredje land och hantering av migrationsströmmar.
Likaså underströks behovet av att brett fokusera på hantering och reglering av migrationsströmmarna, och att hänsyn måste tas till politiska frågor, frågor om de mänskliga rättigheterna, utveckling, och naturligtvis kampen mot den olagliga invandringen och människosmugglingen, genom att involvera ursprungs- och transitländerna.
Av dessa anledningar anser jag att det är absolut nödvändigt att Europeiska unionen antar klara och rättvisa principer, inte bara när det gäller det här initiativet, utan även i fråga om de andra initiativ som vi kommer att behandla här i dag, vilka vi otvivelaktigt kommer att diskutera under de kommande åren, och att dessa principer naturligtvis överensstämmer med Förenta staternas Genèvekonvention från 1951.
Europeiska unionens svar på den olagliga invandringen får inte enbart begränsas till en strikt kontroll. Vi får inte dra oss undan det ansvar vi har för att försvara och främja de mänskliga rättigheterna. Dessa rättigheter måste återspeglas i det här initiativet. Vi måste reglera migrationsströmmarna med alla mekanismer vi har till förfogande, men för att kunna undvika olaglig invandring och avlägsna de kriminella nätverken måste vi också säkerställa att ett tillräckligt antal personer kan tas emot varje år.
Jag vill erinra församlingen om artikel 31 i Genèvekonventionen, som berör situationer av verklig fara för förföljelse som rättfärdigar att en person olagligt tar sig till en angränsande stat för att söka asyl.
I dessa fall är kanske falska dokument en sådan persons enda hjälpmedel för att kunna undfly ett överhängande hot mot personens liv och frihet. För att ett område med frihet, säkerhet och rättvisa skall kunna uppnås måste därför transportörerna slippa sanktioner i de fall det rör sig om asylsökande personer.
Vår målsättning är att förbättra hanteringen av migrationsströmmarna inom ramen för ett nära samarbete med ursprungs- och transitländerna, förstärka kampen mot den olagliga invandringen, bekämpa de kriminella sektorer som är involverade i detta och samtidigt garantera flyktingarnas rättigheter.
Det är beklagligt att den text som har lagts fram av det svenska ordförandeskapet inte innebär några viktiga framsteg jämfört med den ursprungliga texten från det franska ordförandeskapet. I invandringens hårda verklighet behövs globala, sammanhängande och samordnade initiativ, inte de begränsade åtgärder som finns för närvarande, eftersom det handlar om en begränsad precisering av artikel 26 i Schengen-konventionen. Det är absolut nödvändigt att värna om asylrätten. Det är nödvändigt att undanta de transportörer som befordrar utländska medborgare från sanktioner, om dessa personer begär asyl efter att ha kommit till det mottagande landet, även om asylansökan senare avslås, och vi kan inte tvinga transportörerna att undersöka den asylsökandes motiv, eftersom detta skulle innebära att transportörerna ersätter medlemsstaternas ansvar.
På grund av allt detta anser vi det nödvändigt att begära att den föreliggande texten dras tillbaka, i syfte att uppnå ett bättre initiativ som bidrar till utformandet av en verklig gemenskapspolitik på det här området.

Wiebenga
Herr talman! I det här förslaget är det två aspekter som är viktiga. Den ena aspekten är bekämpandet av människosmuggling som en del av den grova brottsligheten. I stort sett alla är överens om att vi måste göra allt för att motverka den illegala invandring som organiseras systematiskt. Allt för ofta läser vi och ser vi på vilket förnedrande sätt som människoliv behandlas. Kineserna i Dover är ett bara alltför otrevligt exempel på det.
Den andra aspekten är rätten till asyl. Man kan inte klandra människor som flyr undan fattigdom, elände eller krig för något. Vad skulle vi göra under sådana förhållanden? Europa har sedan gammalt en human tradition och den måste vi behålla. Det måste alltså skapas en jämvikt mellan upprätthållandet av flyktingkonventionen å ena sidan och bekämpandet av brottsligheten å den andra. Dessutom tillkommer ytterligare en aspekt i samband med det här förslaget. Den här gången handlar det om huruvida det skall införas böter för transportörer eller inte. Alla Schengenländer har sedan flera år ett sådant system och tillämpar det också. Även länder utanför Schengen, såsom Storbritannien, vilket föredraganden redan påpekade, och Kanada, har sådana här bötesmekanismer. Dagens förslag handlar endast om harmoniseringen av de här böterna.
Allt sammantaget, herr talman, anser ELDR-gruppen att det måste sökas en bättre jämvikt mellan de här två aspekterna. Därför har vi lämnat in ändringsförslag 11 av kollegerna Watson och baronessan Ludford, vilket innebär att det här bötessystemet inte skall gälla när en person söker asyl. Vi hoppas att det här ändringsförslaget antas och anser i det fallet att harmoniseringen i sin helhet kan antas.

Sörensen
Herr talman, kolleger! I samband med Kirkhope-betänkandet vill jag påpeka att det mycket riktigt måste göras något åt problemet men att min partigrupp och jag ändå har vissa invändningar: Det måste undvikas att oskyldiga drabbas, nämligen transportörer och godstransportörer i allmänhet. De står ofta under hård social press, de måste hålla vissa tider och dessutom vet de inte alltid om att de transporterar människor.
Transportörer kan vara mellanhänder som medverkar i ett kriminellt nätverk och i så fall måste de straffas för människohandel och människosmuggling. De kan dock också medverka i bekämpandet av det kriminella nätverket genom att anmäla att det olagligen fraktas personer i deras lastbilar. Transportören kan dock också vara en taxichaufför som i till exempel Sangatte eller i Calais centrum hämtar upp personer och kör dem över gränsen. Måste han då även kontrollera deras handlingar?
Vidare kan det förekomma problem för människor som ibland visserligen reser med handlingar, men med handlingar som är svåra att kontrollera. Sedan har vi också de människor som förklarar att de kommer att begära asyl, men som inte gör det omedelbart utan försvinner in i olovligheten. Jag skulle gärna vilja få klarhet i frågan om vem som i framtiden skall undersöka alla de här handlingarna. Jag tror inte att det finns tillräckligt med personer för att kontrollera alla handlingar.

Frahm
Herr talman, detta förslag är ett förslag om att behandla symptomen på en ovanlig, allvarlig sjukdom. Tyvärr är det ett förslag, som inte bara nonchalerar sjukdomen, utan också förvärrar både symptomen och sjukdomen. Idén är ju att det skall verka avskräckande, men jag skulle gärna vilja veta, vem man tror man avskräcker. Vem tror man bli skrämd av det aktuella förslaget? Det gör de humanitära organisationerna. Det gör kyrkans folk. Det gör de människor som har hjärtat på rätta stället, och som måste stå till svars för var pengarna kommer från, och vad de används till. Vem tror man vill tjäna på det här? Det vill maffian. Det vill de skrupelfria.
Ta ett land som Afghanistan, som nu nästan är omgivet av stängda gränser. Pakistan vill inte ta emot fler flyktingar. Det finns inte plats för fler läger i närområdet, som några av oss kallar det. De har inte plats för fler personer, men det finns ju ständigt människor, som tvingas fly, och som måste betala för att lämna landet, för att komma ut ur det. Vem vill vi att de skall betala till? Maffian eller kyrkan och humanitära organisationer? Om vi ökar straffpåföljden, så får vi ett högre pris. De människor som ämnar fly, kommer att få betala dyrt för det förslag, som vi behandlar nu. Högre straff kommer också att innebära att aktörerna på denna marknad blir färre. Färre personer kommer att erbjuda sig att hjälpa människor som tänker fly. Kvar blir endast maffian. Denna kan sätta vilket pris den vill. Maffian kommer efterhand att få monopol på detta område. Jag har förstått att det finns länder i medlemsstaterna som är mycket bekymrade över detta förslag. Jag har förstått att det svenska ordförandeskapet är oroligt över förslaget. Jag vill uppmana dem mycket varmt till att använda vetorätten i rådet och sätta stopp för det.
Jag vill dessutom rekommendera att man i behandlingen av förslaget åtminstone försäkrar sig om två saker. För det första bör man skilja mellan organisationer, som ägnar sig åt detta för pengarna skull, och som gör det för vinnings skull, och organisationer som gör det av humanitära, medmänskliga orsaker. Det skälet är helt avgörande för vilken situation vi sätter människor på flykt i. För det andra menar jag att det är viktigt att vi inte överlåter vårt ansvar åt tillfälliga transportverksamheter. Det kan inte vara rätt att en temporärt anställd vid Sabena eller Air France eller SAS skall ha ansvaret för att avgöra i ett asylärende. Det är vårt ansvar.
(Applåder)

Andrews
Herr talman! Världen är full av konflikter och diktaturer, umbäranden och fattigdom och det är oskyldiga offer som betalar priset. Organiserade kriminella ligor med oändliga resurser till sitt förfogande opererar ostraffat. Vi behöver ett större internationellt samarbete mellan organen som upprätthåller lag och ordning.
Det är ingen hemlighet att i några länder är det politiker och polis som drar nytta av människohandeln och varskor handlarna när ingripanden planeras mot dem.
Många av de frågor som debatteras här denna morgon, som invandring, tillfälligt skydd för fördrivna personer och nivån på harmoniserade straff som skall ådömas transportörer som medför människor utan de nödvändiga dokumenten, är förbundna med denna mörka värld av konflikt och kriminell opportunism.
Under de senaste tio åren har det skett en aldrig tidigare ökning av påtvingad och frivillig utvandring i hela världen. Konflikterna i forna Jugoslavien och Kosovo och på andra håll ledde till plötsliga stora befolkningsförflyttningar och behovet av tillfälligt skydd. Samtidigt blir asylfrågor av ökad betydelse. Förra året ansökte 390 000 personer om asyl i Europeiska unionen. Förenta nationerna uppskattar att den moderna slavhandeln nu är värd 5 miljarder GBP och att 10 procent av den olagliga invandringen till Europa sker via Balkanrutten.
Enligt UNHCR låg mitt eget land Irland på tredje plats i Europa efter Slovenien och Belgien för antalet asylsökande som det mottog förra året, jämfört med den totala befolkningsstorleken. Asylsökande i Europa kom huvudsakligen från Federala republiken Jugoslavien, Irak och Afghanistan. Antalet ansökningar från iranier mer än fördubblades. Dessa människor får inte det mottagande i Irland som man skulle förvänta, i synnerhet med tanke på vår egen utvandringshistoria.
Det måste sägas att irländarna inte alls har varit generösa med att acceptera de befolkningsrörelser som berör dem. Det är ett nytt fenomen för oss, men det gör mig ledsen att se människor som jag ansåg vara anständiga och medlidsamma uppföra sig på ett rasistiskt och främlingsfientligt sätt - och det innefattar många människor i min egen valkrets. Jag säger det med djupt beklagande.

Turco
Herr talman! Jag talar för de ledamöter som företräder Lista Bonino för att meddela att vi kommer att rösta emot Kirkhopes betänkande och det franska ordförandeskapets förslag, det vill säga det femtioelfte förtryckande förslaget på invandringsområdet.
Det råder inget tvivel om att de synpunkter som Cerveira, Sörensen och Frahm har uttryckt liksom de som kom fram i det senaste inlägget har fog för sig, men för att tränga in i detta betänkande och i detta förslag måste man ta hänsyn till en principiell fråga, det vill säga att vi har fått en fragmentering av invandringspolitiken. Om så inte vore fallet borde vi, eller framför allt rådet, förkunna att det inte har gått att styra denna företeelse, det vill säga att man inte har klarat av att förutse vad som skulle kunna komma att hända, att man inte har klarat av att förebygga det och än i dag inte klarar av att åtgärda problemen med regeringsförslag.
Vi bombarderas med förslag från rådet och de enskilda medlemsstaterna i vilka man, å ena sidan, hävdar att man vill bygga upp en gemensam och global invandringspolitik medan man, å andra sidan, integrerar och harmoniserar förtryckande rättsregler utan att på något sätt definiera vilket innehåll den framtida europeiska invandringspolitiken skall ha och vilka kriterier den kommer att bygga på - eller borde bygga på, snarare.
Vi tror inte att detta betänkande och detta förslag på något sätt kan bidra till att vi utformar en invandringspolitik. Däremot tror vi att det just är förslag som dessa som bidrar till att händelser som den i Dover inträffar, där människoliv gick till spillo. På detta sätt bidrar man till att den organiserade brottsligheten berikar sig.

Klamt
Herr talman! Jag vill än en gång påminna om att syftet med det franska initiativet är att bekämpa den olagliga invandringen, och jag vill tacka Kirkhope för ett väl avvägt betänkande. Tanken är att redan från början förhindra försöken till olaglig inresa, i regel redan i hemlandet. För närvarande främjas den olagliga inresan indirekt av transportörerna, eftersom de inte kontrollerar resehandlingarna. Inte förrän vid ankomsten till en av EU:s medlemsstater kan försök till olaglig inresa konstateras.
Kommissionen föreslår här en enkel och effektiv lösning. Transportörerna skall redan vid avresan kontrollera att nödvändiga resehandlingar och visum finns, och i annat fall vägra transport. För att garantera sådana kontroller och samtidigt motverka det avsiktliga stödet till olagliga inresor måste enhetliga bötesstraff införas i hela EU. Det är enda sättet att garantera en gemensam och enhetlig hållning när det gäller olagliga inresor. Förslaget om att inga böter skall utfärdas om asylansökan sker är däremot kontraproduktivt, eftersom en sådan ansökan i regel alltid sker. Böterna bör därför endast betalas tillbaka till transportörerna i de fall då asylansökan beviljas.
Det bör absolut krävas att transportörerna förutom biljetterna även kontrollerar de resehandlingar som fordras för inresa i ankomstlandet. Det kravet måste gälla samtliga transportörer, även järnvägen. Däremot bör det inte krävas att transportörerna tar ansvar för transporten tillbaka. Detta ansvar bör åläggas den nationella polisen eller motsvarande ordningsmakt. Det är enda sättet att garantera ett faktiskt och korrekt återförande. Följande kritik kan visserligen riktas mot det förslaget: hänsyn bör tas till vettiga aspekter på en gemensam invandrings- och asylpolitik inom ramen för planen i sin helhet och inte kastas in för tidigt som enstaka åtgärder i lagstiftningsförfarandet.
(Applåder)

Terrón i Cusí
Herr talman! För det första delar jag min grupps oro för en utökning av partiella, fragmentariska åtgärder, som ibland inte är förenliga med fördragen och nästan aldrig är möjliga att förena med gemenskapslogiken, som vi inte riktigt är säkra på att vi får från medlemsstaterna och rådet. Svar som jag tycker är farliga, eftersom de ger falska, synbarligen enkla, lösningar på problem som är reella och komplexa, vilket också några av de senaste inläggen visar.
Jag anser att svar som dessa - och vi kommer att höra mer sådana under veckan - helt enkelt inte är möjliga att genomföra utan en global ram, med vilken besluten från Europeiska rådet i Tammerfors kan genomföras; alla beslut, vilket kommissionen försöker göra.
Rådets tendens att utveckla repressiva aspekter, utan att ha referensramarna för den så nödvändiga gemensamma asyl- och invandringspolitiken klara för sig, är ett problem, herr talman.
Kommissionen har lagt fram en handling för oss, med vilken den har som mål att ta itu med problemet med behandlingen av människor. Jag skulle vilja att kommissionen även kom med en handling där såväl brottet människosmuggling som gemensamma sanktioner definieras, vilket kan ligga till grund för en gemensam asyl- och invandringspolitik.
Herr talman, vi kommer att sanktionera de transportörer som befordrar personer med otillräckliga resehandlingar. Nåväl. All personal som transporterar personer vet att de begår ett brott. Absolut alla vet detta. Jag tror inte att vi kommer att hejda dem med åtgärder av det här slaget.
Jag beklagar föredragandens ståndpunkt i den här frågan, eftersom vårt utskott i vanliga fall har visat en viss enighet om att inte godta förslag av den här typen. När det gäller det här förslaget finns det dessutom några saker som särskilt oroar mig och som redan har betonats här: privatpersoners ökade kontrollansvar och det allvarliga och reella problemet med flyktingarna. Transportörerna skall enligt min åsikt inte behöva agera som skyddsänglar och de kommer inte godvilligt att finna sig i att bli sanktionerade om de hjälper personer som verkligen befinner sig i fara. Jag anser att detta måste tas med i beräkningen.
Av dessa anledningar, herr talman, har min grupp med majoritet beslutat att begära att detta förslag förkastas och att det franska och svenska ordförandeskapet begär att kommissionen lägger fram ett globalt förslag om en framtida gemensam asyl- och invandringspolitik för unionen.

Lambert
Herr talman! För det första är jag inte emot ett samarbete mot organiserad brottslighet och olaglig invandring i sig själv, men jag är helt emot transportörsansvar i princip. Jag anser det vara en smygväg för privatisering av invandringsförfaranden, liksom andra har sagt, det lämnar över ansvaret för kontroll av dokument till incheckningspersonal och förare snarare än till officiell immigrationspersonal som borde vara väl utbildade för att hantera saken på ett icke-rasistiskt och humant sätt. Det är synd att denna tjänst utelämnades från artikel 13 i antidiskrimineringsdirektivet av rådet.
Jag är starkt emot systemet med "era pengar tillbaka" om man har transporterat en asylsökande vinnare. Liksom andra anser jag också att detta är ett initiativ som är fel i pragmatiska termer och ingår som en del i ett lappverksarbete för att skapa en gemensam invandringspolitik, något som vi redan har sett alltför mycket av i denna kammare. Vi måste först få ett regelverk och sedan se hur det kan genomföras på bästa sätt och om en sådan harmonisering är lämplig. Denna fragmenterade strategi är varken samstämmig eller vettig.
Jag vill rekommendera kammaren de ändringsförslag som har stötts av tre grupper: Ändringsförslagen 10, 11 och 13. Det finns andra ändringsförslag till detta betänkande som också är värda att övervägas. Jag kommer att stödja ändringsförslag 12.

Kaufmann
Herr talman! Kirkhopes betänkande bidrar knappast till en framåtskridande gemensam asyl- och flyktingpolitik. Nu skall tillämpningen av den i Schengenavtalet fastställda återförandeplikten, som redan har misslyckats och med rätta kritiserats av kyrkor och människorättsorganisationer, utökas och skärpas. Redan nu tvingas personalen på flygbolagen in i rollen som polisens hantlangare. Medlemsstaterna fastslår villkor som säkrar vinsten för smuggelligorna.
Om transportörer som inte uppfyller sina skyldigheter i framtiden blir tvungna att betala upp till 5 000 euro i böter, kan man tänka sig vart det leder. EU kommer att stärka sin ställning som en gemenskap med vattentäta skott. Det kan inte vara på det sättet vi i framtiden skall behandla flyktingar och invandrare. Den antirasistiska människorättsorganisationen United har beräknat att mer än 2000 personer omkom förra året vid unionens yttre gränser. Det är en situation som är helt oacceptabel.
Om vi vill enas om en europeisk ramlagstiftning i asylfrågan måste vi också se till att de asylsökande kan ta sig till oss. I annat fall är alla direktiv, även om de rent formellt hänvisar till Genèvekonventionen angående flyktingars rättsliga ställning, bara tomma ord och strider mot konventionens anda.
Låt mig avsluta med en kommentar om mitt eget land. Tyvärr är den tyska inrikesministern i dag en av de främsta förespråkarna för en europeisk politik med avskärmning.
(Applåder) Tyskland blockerar på nästan alla områden en humanisering av flykting- och invandringspolitiken. Varje förslag från kommissionen i den riktningen tillbakavisas av den tyska inrikesministern. Ett förslag som det vi i dag skall ta ställning till skulle Schily säkert godkänna utan förbehåll, för det genomsyras av en anda av avvisande och skärpta kontroller.
Jag uppmanar er alla: Låt inte denna anda av europeisk isolering och avvisande av hjälpsökande människor bli förhärskande. Rösta nej till Kirkhopes betänkande!

Ceyhun
Herr talman, kära kolleger! Det råder ingen tvekan om att vi alla är för en förnuftig styrning och kontroll av invandringen, även genom att säkra unionens yttre gränser. Det tror jag att vi alla är överens om och det behöver vi därför inte diskutera. Å andra sidan tror jag också att vi - i synnerhet Kirkhope som tidigare brittisk inrikesminister kommer att hålla med mig - är överens om att vi inte kan uppnå mycket med hjälp av enstaka åtgärder som dessa och att det här rör sig om ett område där vi inte vill lösa de grundläggande problemen, men ändå skulle vilja åstadkomma något med små steg.
Om det är så, är det självklart att vi måste föra så ideologifria diskussioner som möjligt. Om vi är överens om att vi vill föra ideologifria diskussioner och vet att den illegala invandringen aldrig går att stoppa helt - oavsett vad vi gör kommer det alltid att förekomma illegal invandring - då får vi också lov att medge att vi inte kan uppnå mycket endast genom bestraffningsåtgärder mot transportörerna. Om vi även är överens om den saken får vi också lov att medge, herr Kirkhope, att vi måste föra en dialog med transportföretagen om vi vill åstadkomma något.
Jag är för närvarande involverad i samtal med företrädare för internationella fackföreningar inom transportsektorn och jag anser att gemensamma lösningar fortfarande är möjliga. Men i synnerhet när man talar med dessa företagare inser man att era förslag, herr Kirkhope, inte alls är till någon hjälp och att ni vill göra det franska initiativet, som förkastas av transportföretagen, ännu mer restriktivt. Jag undrar varför vi över huvud taget ägnar oss åt ett betänkande som ingen stöder.

Schröder, Ilka
Herr talman, ärade kolleger! Allt som är legalt är inte legitimt. Allt som är illegalt är inte illegitimt. I dag har det talats mycket om brott. Enligt min uppfattning är det inget brott att hjälpa människor som behöver hjälp och vill resa in i EU med inresan, bara för att den är illegal, utan brottet består i EU:s isoleringspolitik. Det inser till och med UNHCR. De har i en undersökning om människosmugglare konstaterat att problemet är EU:s fästningspolitik och att en förändring endast är möjlig om gränserna åter öppnas, inte genom åtgärder mot de så kallade smugglarna.
Jag vill ta upp ett annat problem i det här betänkandet som vill ålägga transportörerna ett större ansvar: I Tyskland har myndigheterna uppmanat taxichaufförerna till ett rasistiskt förhållningssätt, något som har gett resultat. De har sagt, ni ser väl om någon är olaglig eller inte, när han står vid den tyskpolska gränsen och väntar på en taxi. Taxichaufförerna har själva ingen laglig möjlighet att granska dessa människors handlingar. Därför har myndigheterna sagt till dem: De där människorna känner man igen! Ingen människa är olaglig och man kan inte alls se på någon om den har olaglig status eller ej.
En sista punkt som har gjort mig starkt skeptisk är att den högsta tyska domstolen på 1970-talet, då Tyskland bestod av två länder, fattade ett beslut som löd att smugglingen var legitim, alltså samma sak som jag själv just sade, och att det till och med var legitimt att ta betalt för den. Den kommersiella flykthjälpen som ni här kriminaliserar lovprisades den gången högt. Jag befarar därför att hela frågan instrumentaliseras, att man inte vågar ta itu med flyktingar och de illegaliserade och därför söker nya offer. Därför väljer ni ut de som hjälper dem på flykten, oberoende av om dessa får betalt eller ej. Det är i stället de som i synnerhet behöver vårt stöd, så att fler människor kan ta sig billigt över gränsen.

Vitorino
. (EN) Herr talman! Får jag inleda med ett påpekande om förfarandet. Dessa plenardebatter om initiativ från medlemsstater är på något sätt ofullständiga, för det saknas en bit. Författaren av initiativet tar inte till orda och besvarar inte parlamentets argument.
(Applåder)
Kommissionen, måste jag ärligt säga er, har en mycket besvärlig situation i dessa debatter eftersom vi inte är författare av dessa initiativ. Vi har inte ens rätt att lägga fram ett ändrat förslag, vi deltar enbart i debatten. Så det är svårt för kommissionen att yttra sig och försvara förslaget eller angripa förslaget på grund av att vi till en viss punkt är åhörare i denna debatt. Naturligtvis delar jag era farhågor om att en lappverksmetod inte är det lämpliga sättet att lösa denna mycket känsliga fråga om olaglig invandring.
Vi har försökt att till en viss del stödja en samordnad och integrerad strategi för olaglig invandring och för invandring som en bredare fråga, men vi måste inrikta oss på de initiativ som medlemsstaterna lägger fram, som den aktuella. Därför kommer kommissionen att begränsa sig till tre huvudkommentarer. Den första, vilket kanske är ren truism, är att frågan om transportörers ansvar är en mycket svår och känslig fråga. Liksom några av de föregående talarna anser kommissionen att transportörsansvar är ett effektivt redskap för att bekämpa olaglig invandring, men vilken verkan transportörsansvaret ger beror i stor utsträckning på en välbalanserad strategi. En sådan välbalanserad strategi är ytterst svår att uppnå eftersom det är nödvändigt att ta hänsyn till alla sidors legitima intressen, inte bara medlemsstaterna utan också personer som behöver humanitärt skydd samt transportindustrins intressen. Er diskussion i morse och den diskussion som pågår i rådet har visat att det är oerhört svårt att hitta en balans som är godtagbar för alla.
Jag anser inte att vi privatiserar kampen mot olaglig invandring. Jag måste säga att jag uppfattar det helt annorlunda. Jag anser att ansvaret för hanteringen av invandring faller på medlemsstater, offentliga myndigheter, men vi måste uppmana det civila samhället att engageras i hanteringen av invandringsfrågorna. Detta breda koncept innebär inte bara att transportörers ansvar utan också åtagandet hos icke-statliga organisationer införlivas i den gemensamma hanteringen av invandringspolitiken. Så vi har ett strikt kriterium att analysera det franska förslaget. Initiativet bör välkomnas om det tillför ökat värde till de redan befintliga bestämmelserna i artikel 26 i Schengenkonventionen.
Det förslag som vi överväger i dag är bara ett första steg. I ett längre perspektiv kommer det att vara nödvändigt att gå längre och att titta på alla transportsätt, inklusive frakttransporter, på ett samstämmigt sätt. Därför kommer kommissionen för sin del att ta sitt ansvar i denna fråga och vi skall försöka bearbeta marken i nära samarbete med alla berörda parter för en mer harmoniserad europeisk strategi. Vi tror att vi skall kunna lägga fram ett förslag som täcker alla transportmedel grundat på ett nära samarbete med humanitära organisationer, med transportörerna själva och naturligtvis med organ för upprätthållande av lag och ordning.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Tillfälligt skydd för fördrivna personer
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0077/2001) av Wiebenga för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets direktiv om miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer och om åtgärder för att främja en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot dessa personer och bära följderna av detta (KOM(2000) 303 - C5-0387/2000 - 2000/0127(CNS)).

Wiebenga
. (NL) Herr talman! Jag vill ansluta mig till det som kommissionär Vitorino nyss sade, nämligen att medlemsstaterna i Europeiska unionen inte lyckas inrätta en europeisk asylpolitik. I Tammerfors år 1999 hade regeringscheferna kanske den goda viljan men längre än upprättandet av en önskelista kom man inte i Tammerfors. Europeiska kommissionens resultattavla från år 2000, i vilken de åtgärder som skall vidtas schemaläggs, är tydligare. Redan nu verkar det dock som om ministerrådet (rättsliga frågor) inte skall lyckas uppfylla de mål som satts upp. Det gäller också för åstadkommandet av ett system för mottagning av fördrivna personer. Det aktuella förslaget till direktiv är det tredje förslag som läggs fram för Europaparlamentet, över fyra år efter det första år 1997. De första två förslagen instämde Europaparlamentet i, men ministerrådet lyckas inte komma fram till något beslut om dem. Det har aldrig blivit riktigt tydligt vilka medlemsstater som kämpar emot eftersom allt behandlas bakom stängda dörrar. Ministerrådet tiger och det är nu europeisk asylpolitik när den är som sämst.
Allt det här är klandervärt för vad handlar det om här? I det här förslaget handlar det om sådana situationer som i Bosnien för några år sedan och senare i Kosovo, om situationer då stora strömmar av flyktingar måste tas emot i Europeiska unionen, situationer då människor fördrivs från hem och hus, då byar bränns ner och då människor inte har någonstans alls att ta vägen. Det handlar om hundratusentals människor på samma gång. Naturligtvis måste de här personerna tas emot på ett människovärdigt sätt. Naturligtvis måste EU:s medlemsstater dela ansvaret mellan sig på ett rättvist sätt genom att träffa bra överenskommelser. Det har tidigare inte skett på ett nöjaktigt sätt. Det går dessutom att förutspå igen: om en likadan tragedi inom kort äger rum i Makedonien eller kanske i Algeriet, då är Europeiska unionen återigen inte redo.
Herr talman! Europeiska kommissionen har gjort ett bra jobb. Det aktuella förslaget är bättre än de två föregående. Fördelningen av ansvaret mellan medlemsstaterna har nu bakats in i systemet och kan inte längre kopplas loss från det. Den aspekten träder alltså i kraft samtidigt som resten av systemet. Det finns också ytterligare saker som är mycket bättre än i de tidigare förslagen, men som jag inte skall gå in närmare på just nu. Det är de goda nyheterna.
Nu bara ett par saker som måste bli bättre. Då tänker jag i första hand på sambandet med flyktingkonventionen, nämligen dess viktigaste princip, non refoulement-principen, principen om att flyktingar inte får skickas tillbaka utan vidare. Det måste komma fram bättre i förslaget. Ministerrådet måste bindas vid tidsfrister för beslutsfattande när det handlar om ikraftträdandet av det tillfälliga skyddet av fördrivna personer och Europaparlamentet - det är också ett gammalt klagomål, herr talman - måste bli mer engagerat i beslutsprocessen.
På en punkt brister förslaget: det är när det gäller ansvarsfördelningen - tidigare talade vi om en fördelning av bördan, nu om en fördelning av ansvaret - mellan medlemsstaterna. I det sammanhanget handlar det om vilken medlemsstat som gör vad i samband med mottagandet av stora antal flyktingar. När det gällde Bosnien och Kosovo så tog länder som Tyskland, Nederländerna och Österrike emot många flyktingar, medan andra medlemsstater gjorde för litet. Kommissionen föreslår nu i första hand en fördelning av den ekonomiska bördan som grundar sig på flyktingfonden. Herr talman! I egenskap av er föredragande är jag övertygad om att den delen verkligen måste förstärkas. Det handlar i första hand om ett verkställande av EG-fördraget, i vilket det uttryckligen står att rådet måste främja en balans mellan medlemsstaternas insatser på det här området. Det ordet balans betyder mer än ordet solidaritet som nu står i förslaget. Det handlar i allra första hand om att ordna en fördelning av de fördrivna personerna mellan medlemsstaterna enligt en formel för fördelningen: det är syftet med ändringsförslagen 4 och 11. Jag hoppas naturligtvis att de kommer att antas av den här kammaren. Vidare måste den bestämmelse strykas, i vilken anges att medlemsstater helt kan undandra sig mottagandet av fördrivna personer. Varje medlemsstat måste tvärtom kunna motivera sitt erbjudande om mottagande på ett bra sätt och det står i ändringsförslagen 31 och 32.
Herr talman! Sammantaget är det framlagda förslaget ett rimligt sådant och jag hoppas att kammaren kan godta det.

Nassauer
(PPE-DE). (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Den otroligt komplicerade rubriken på detta direktivförslag döljer ett förhållandevis enkelt problem. Det rör sig här om en ansvarsfördelning vid mottagandet av flyktingar från inbördeskrig. Samtidigt är det som om redan den omständliga rubriken visade hur olustig européerna finner den bakomliggande frågan. För hur lösningen i form av burden sharing hittills har hanterats av européerna kan betecknas som en verklig tragedi.
Problemet har varit känt i många år. Vi har smärtsamt fått erfara vad som händer när inbördeskrig bryter ut i det forna Jugoslavien, när människor flyr i tiotusentals och hundratusentals - naturligtvis tar de sig dit där de garanteras skydd mot förföljelse och krig. Tidigare har det i synnerhet varit Österrike, Italien, Nederländerna och Tyskland.
I mitt land tog vi till exempel under Bosnienkriget emot mer än dubbelt så många flyktingar som alla andra länder sammanlagt. Därför har de drabbade i många år krävt en lösning på frågan. Men i rådet räckte det inte längre än till uttalanden om solidaritet i flyktingmottagandet. Jag kan påminna om de högst olyckliga försök som gjordes av kommissionär Vitorinos föregångare Gradin. Den som är intresserad kan titta närmare på den frågan.
Därför är jag er tacksam, herr Vitorino, för att ni efter Tammerfors så engagerat har tagit er an dessa problem. Jag vill tillägga att det till skillnad från föregående punkt på föredragningslistan inte handlar om ett initiativ från en medlemsstat, utan om ett initiativ från kommissionen och den ansvariga kommissionären. Därför har ni även ansvar för detta. Även om jag välkomnar ert tillvägagångssätt så har jag mina invändningar på vissa punkter.
Frågan om ansvarsfördelningen visar ett enda problem. Skall beslut fattas om att alla medlemsstater måste ta emot flyktingar eller skall det inte? Om ni herr Vitorino håller fast vid principen om det så kallade ömsesidiga samtycket, som innebär att flyktingarna själva får avgöra vilken medlemsstat de skall till och medlemsstaten endast frivilligt skall ta emot flyktingar, då fortsätter allt som hittills och ingen förändring sker. Ansvaret för mottagandet kan nämligen inte kompenseras med ekonomisk ersättning.
Det första kravet skulle vara att medlemsstaterna inte slipper undan med en ekonomisk ersättning, utan att alla är skyldiga att ta emot flyktingar enligt en viss plan, som givetvis beaktar mottagningsmöjligheterna i respektive land samt andra aspekter, ser till att familjer inte splittras och inom vissa gränser även tar hänsyn till flyktingarnas individuella önskemål. Men det bör fastslås att varje medlemsstat är skyldig att bidra med personal till flyktingmottagandet. Det är den första svagheten i ert förslag. Den har utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor lyckligtvis rättat till och jag hoppas att plenumet kommer att stödja utskottets uppfattning.
Den andra punkten, herr Vitorino, är familjeåterföreningen. Det gränslösa familjebegrepp som ni använder kan inte påtvingas alla medlemsstater. Den som vill ta emot alla underhållsberättigade släktingar utanför kärnfamiljen skall även göra det. Det kan man däremot inte tvinga medlemsstaterna att göra utan det bör vara frivilligt. Det är vår andra kraftiga invändning.
(Applåder)

Evans, Robert J
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden Wiebenga, till hans betänkande som behandlar kärnpunkten i det problem vi står inför just nu: tillfälligt skydd för människor under de mest svåra omständigheter.
Jag beklagar att Nassauer har ignorerat det som föredraganden sade om användningen av språk och har talat om "delat ansvar", eftersom frågan faktiskt gäller hur olika medlemsstater tar på sig sitt ansvar och försöker behandla människor under mycket desperata omständigheter på ett rättvist sätt.
Föredraganden hänvisade också helt rätt till Kosovokrisen, i vilken medlemsstaterna misslyckades med att ta sitt ansvar och fattigare stater, som Albanien, lämnades att ta hand om ett stort antal flyktingar. Med den nya mekanismen bör detta kunna undvikas. Om det sker en massinströmning av flyktingar in i gemenskapen skall medlemsstaterna i förväg ha kommit överens om att dela ansvaret.
Detta tillfälliga skydd måste täcka inte bara spontana massinströmningar in i gemenskapens territorium utan också icke spontana inströmningar, när människor genom luftbroar har förts ut ur problemområden av medlemsstater eller kanske andra parter och eventuellt fått hjälp att komma till EU. Vi måste se till att lämpliga bestämmelser finns klara.
En annan mycket viktig fråga till vilken min grupp har lagt fram ett ändringsförslag - ändringsförslag 44 - gäller tidsperspektivet i direktivet och dess funktioner. När en flyktingkris uppstår är det absolut avgörande att medlemsstaterna agerar så snabbt som möjligt. Jag applåderar föredraganden för att ha infört en tidsfrist för rådets beslut. Min grupp har dock lagt fram ett ändringsförslag för att ta upp det. Vi anser inte att tre månader är godtagbart. Vi begär att det måste vara en månad. Jag är helt medveten om de logistiska och organisatoriska problemen som det utgör, men insatser måste vara omedelbara och ett krismöte i rådet är ett litet pris att betala för att säkerställa att de behövande får skydd.
Ändringsförslagen 45 och 46 gäller enskilda personers rättigheter. När de befinner sig i medlemsstater har de rätt till asyl och skydd. Vi måste se till att dessa människor inte tvingas att återvända till sina hemländer om det kommer att skapa fruktansvärda problem för dem.
Medlemsstater måste försöka göra mer för att integrera flyktingar i samhället. Unga människor bör få utbildning och vuxna ges möjlighet till arbete så snabbt som möjligt så de kan ses som aktiva och nyttiga deltagare i samhället.
Vi hoppas att situationer som Kosovo inte kommer att upprepas, men om de sker måste vi se till att vi är förberedda. Min grupp kommer att stödja detta med de ändringsförslag som jag just har hänvisat till.

Ludford
Herr talman! Jag välkomnar Wiebengas betänkande, inte bara för att det förstärker de praktiska arrangemangen för att dela ansvaret för situationer av Kosovotyp, vilket jag är säker på att våra medborgare kan relatera till som en demonstration på europeisk solidaritet, utan även för Wiebengas krav på att ett system för tillfälligt skydd inte får undergräva och bli en ersättning för Genèvekonventionen och berättigades rätt att begära asyl. Wiebenga har tillfört några nyttiga, förstärkande ändringsförslag till bestämmelsen som redan fanns i kommissionens förslag: till exempel, genom att kräva non-refoulement (icke-återsändande), att yrka på att Dublinkonventionen inte skall tillämpas och att det är värdlandet som skall överväga asylbegäran; och att UNHCR skall engageras. Alla dessa skall hälsas positivt.
Jag är ledsen att gruppen PPE-DE insisterade på att tvinga fram ändringsförslag till artikeln om familjeåterförening. Jag anser att bestämmelsen om ogifta partner är en smula underlig då det där anges att medlemsstater får släppa in en ogift partner om man enligt lagstiftningen i medlemsstaten behandlar ogifta par på samma sätt som gifta par. Jag skulle tycka att det vore ganska underligt att behandla dem annorlunda om inhemsk lagstiftning inte gjorde det.
Den andra punkten som jag vill ta upp är kontrasten mellan Wiebengas betänkande och den föregående av Kirkhope. Wiebengas betänkande baseras på kommissionens förslag i linje med slutsatserna från Tammerfors och resultattavlan. Det behandlades konstruktivt i vårt utskott för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor utan större oenighet och resulterar i ett betänkande som på ett förnuftigt sätt förbättrar kommissionens förslag. Vilken kontrast till raden av förslag från medlemsstater. Vitorino sade artigt det som många av oss i parlamentet säger något mer ohövligt att rådet och medlemsstaterna måste få ordning på frågorna om asyl och invandring. Wiebengas betänkande har varit en modell på hur vi kan arbeta konstruktivt mellan kommissionen och parlamentet. Allt vi behöver är att rådet arbetar lika konstruktivt tillsammans med oss.

Sörensen
Herr talman, kolleger! Först och främst vill jag gratulera föredragande Wiebenga till hans arbete. I och med den stora migrationsström av människor som flydde undan konflikterna och de därmed sammanhängande riskerna i före detta Jugoslavien, konfronterades Europa för första gången sedan andra världskriget med en påtvingad migration i en skala som varken kvalitativt eller kvantitativt kunde jämföras med något vi upplevt hittills.
Tanken på en rättslig ram för tillfälligt skydd vid en masstillströmning har vuxit fram under de senaste decennierna och varierar mellan medlemsstaterna, vilka har olika system för de sociala rättigheter för människor som får tillfälligt skydd. Vissa medlemsstater erkänner rätten till arbete och återförening med familjen, andra gör det inte.
Kommissionens nya förslag omfattar alla följder som Amsterdamfördragets ikraftträdande medför och avspeglar diskussionerna i rådet och medlemsstaternas reaktioner på flyktingkrisen i och kring Kosovo. Förslaget utgör en del av de initiativ som kommissionen nyligen lagt fram med avseende på asylpolitik inom ramen för det nya fördraget.
De icke-statliga organisationerna är dock oroade över att ett system för tillfälligt skydd kan undergräva den internationella politiken för skydd av flyktingar om det inte kan garanteras att det innehåller tillräckligt skydd mot missbruk. Kommissionen erkänner inte att den risken finns när den säger att tillfälligt skydd är ett ansvar som är mycket viktigt för Europeiska unionen men den borde klargöra att det inte är dess avsikt att undergräva skyddet av flyktingar.
Vi delar därför också föredragandens åsikt att förslaget till direktiv innehåller en hel del förbättringar jämfört med de två tidigare förslagen. Fördelningen av bördan mellan medlemsstaterna är nu sammankopplad med systemet. Jag skulle dock vilja ta upp ett akut exempel: låt oss inte glömma flyktingarna i Sangatte och Calais, de är verkligen i behov av det tillfälliga skyddet för fördrivna personer.

Frahm
Herr talman, jag vill också tacka föredraganden för hans betänkande och tacka kommissionen för att detta förslag nu äntligen har lagts på bordet och förhoppningsvis snart blir verklighet. Och jag blev mycket glad, när jag hörde Nassauer använda ordet solidaritet. Det tyckte jag var ett bra ord tills det gick upp för mig vad han menade. Han menade solidaritet med oss själva. Det är intressant att Nassauer - och PPE-gruppen, utgår jag ifrån - menar att detta förslag först och främst skall handla om fördelning av bördorna. Jag trodde att det först och främst skulle handla om att rädda människoliv. Människor som är offer för krig eller medborgarkrig eller liknande, vilket medför massflykt, och att man behöver hjälp. Egentligen är det ju absurt: Jordens fattigaste länder i Asien och Afrika behöver inte speciella regler om massflykt, men det behöver vi i det rika, välorganiserade EU. Men så är det nu. Våra länders myndigheter har inte kunnat visa tillräcklig flexibilitet inom gällande regler, och därför är detta förslag en självklar nödvändighet.
Enligt min mening, återstår det några få problem i förslaget, men allt som allt kommer det att sluta med att min grupp stöder betänkandet och därmed detta förslag, eftersom det är så påtagligt nödvändigt att vi får det genomfört fort. Och jag vill i varje fall göra allt jag kan för att undvika att man gör frågan om fördelning till något, som kan göra katastrofoffer till gisslan i vårt eget interna slagsmål och vår solidaritet med oss själva. Det behövs solidaritet i denna värld, inte med oss själva, utan i världen runt omkring oss.

Hager
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden till hans probleminriktade betänkande och tacka honom för det. Österrike har alltid haft en viktig roll i mottagandet av flyktingar och fördrivna och även i oproportionerligt stor utsträckning bidragit till att lösa de problem som har uppstått till följd av det. Jag vill varmt tacka Nassauer som har kompletterat betänkandet på den punkten. Nu är det emellertid dags att i hela Europa finna en tillfredsställande lösning på problemet, och det räcker inte att uppmana alla medlemsstater till en allmän solidaritet.
I kommissionens förslag talas i samband med medlemsstaternas mottagande av personer i flykt om gemenskapssolidaritet. Det begreppet behöver dock konkretiseras i enlighet med artikel 63.2 b i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Det är också nödvändigt att i målsättningen i artikel 1 fastställa att de fördrivna personerna skall fördelas mellan medlemsstaterna med hänsyn till ländernas mottagningsförmåga. Solidariteten mellan medlemsstaterna måste däremot inbegripa båda aspekterna, både den ekonomiska och den personalmässiga aspekten.

von Boetticher
Herr talman, kära kolleger! Även jag vill ta upp de två punkter som vår kritik av kommissionens förslag grundar sig på. Till att börja med är det frågan om ömsesidigt samtycke vid fördelningen av flyktingar från inbördeskrig, det vill säga flyktingens möjlighet att välja ett land och landets möjlighet att avvisa flyktingen.
Det europeiska bygget grundades av våra föregångare framför allt som ett solidaritetsbygge. I dag tar sig denna solidaritet fortfarande uttryck till exempel i stödet till struktursvaga regioner i form av europeiska medel. Kravet på större rättvisa i ansvarsfördelningen inom ramen för flyktingmottagandet är därför inte bara ett motiverat krav utan ansvarsfördelningen är ett uttryck för solidariteten bland Europas folk. Tidigare - det har flera gånger påpekats här - var det endast några få stater som tog konsekvenserna av inbördeskrigen i det forna Jugoslavien. När Frahm håller ett storstilat tal här är det lätt för henne, eller kanske ändå inte, för hon kommer från ett land som hittills inte har utmärkt sig på solidaritetens område.
Vi som Europas direktvalda parlamentariker är, till skillnad från regeringarna på toppmötet i Nice, skyldiga att övervinna nationella fientligheter och bestämma oss för en europeisk lösning i form av en kvotindelning av flyktingarna med den nationella prestationsförmågan som måttstock. Det ömsesidiga samtycket gör annars kommissionens i grunden positiva förslag överflödigt.
Den andra punkten är familjeåterföreningen. Även där handlar det om en princip för vår gemenskap, nämligen subsidiaritetsprincipen. I dag skall vi avgöra om EU godtar den centralistiska definitionen av begreppet familj eller om man här utgår från det för alla medlemsstater gemensamma begreppet kärnfamilj och låter medlemsstaterna själva avgöra vilka bestämmelser som skall råda utöver detta. Det senaste finns med i föredragande Wiebengas kompromissändringsförslag. Det är tradition här i parlamentet att värja sig mot Brysseldemokratins strävan att ta över medlemsstaternas befogenhetsområden. I dag har ni möjlighet att visa vad subsidiaritetsbegreppet innebär för er. Rösta för parlamentets goda tradition och de principer som ligger till grund för vår värdegemenskap och låt inte nationella intressen och partipolitiska kalkyler hamna i förgrunden. Rösta i de här viktiga frågorna för föredragande Wiebengas kompromissändringsförslag.
(Applåder)

Terrón i Cusí
Herr talman! I första hand vill jag gratulera föredraganden för den ansträngning han har gjort för att förbättra detta betänkande.
Under de senaste åren har Europa konfronterats med situationer som vi trodde att vi aldrig skulle behöva stå inför igen i vår omvärld. I ljuset av dessa händelser anser jag att vi inte kan fortsätta att ignorera vår moraliska och politiska skyldighet att ha mekanismer för att kunna hantera en mänsklig katastrof om alla andra förebyggande mekanismer misslyckas.
Europeiska unionen måste göra detta på ett solidariskt sätt. Jag vill å min grupps vägnar klargöra att vi är för en ansvarsfördelning mellan medlemsstaterna. Jag kommer inte att använda ordet börda här, eftersom jag efter att ha sett männens och kvinnornas ansikten i flyktingläger i Makedonien, människor som ni och jag, herr talman, tycker det är avskyvärt och motbjudande att kalla dem för en börda. Detta bör göras inom en klar ram för hur vi skall ta ansvar för situationen, och det måste finnas ett minimum av flexibilitet, vilket föredraganden erkänner, för att lyssna till vad flyktingarna vill och för att undvika att de, beroende på sin tillfälliga svaghet, faktiskt blir till en börda, redo att transporteras dit vi, utan att ta någon som helst hänsyn till deras åsikter, bestämmer.
Jag vill även gratulera föredraganden till den ansträngning han har gjort för att klarlägga tidsfristerna, att klargöra att det i detta fall är särskilt nödvändigt att ta hänsyn till fristerna för beslutsfattandet, och för att han stöder det ändringsförslag som vår grupp har lagt fram om att precisera och förkorta dessa tidsfrister.
I fråga om familjeåterförening, herr Nassauer, förstår jag inte den fixa idé ni och era kolleger har. Högern, och till och med de allra mest motsträviga personerna ur vänstern, har övertygat oss om att familjen är något nödvändigt och gott och att den är en viktig pelare i vårt samhälle. Gäller detta bara för européerna? Herr Nassauer, skulle ni bara lämna er mor eller ert syskon i en nödsituation om en våldssituation skulle uppstå i ert land? Kan vi verkligen inte, för tillfälligt skydd, ta hänsyn till de särskilt allvarliga situationer som kan orsaka särskild smärta för att kunna föra hit dessa personer tillsammans med sina familjemedlemmar till Europeiska unionen? Jag tycker verkligen att vi måste ta hänsyn till detta. Och när det gäller definitionen av begreppet familj, anser jag att kommissionens ståndpunkt att varje medlemsstat tillämpar sin egen definition på vad en familj är mer än förnuftig och vi kommer att stödja denna ståndpunkt.
Jag hoppas att rådet inte låter oss vänta ytterligare fyra år på ett beslut i den här frågan. Jag tror inte att herr Wiebenga visste att han tog på sig ett så stort ansvar när han utarbetade sitt första betänkande, och jag tror inte att det gör honom något att inte vara ständig föredragande för detta område.

Buitenweg
Herr talman! Jag vill också tacka Wiebenga för hans utmärkta arbete. Jag kan nu berätta att det i Nederländerna är mycket ovanligt att våra partigrupper kommer överens när det gäller flyktingpolitik.
Även om vi verkligen i stora drag stöder betänkandet, så har min partigrupp även den här gången några anmärkningar och jag skall ta upp två av dem.
Den första gäller artikel 13.1, vilken redan har tagits upp. Kommissionen föreslår att medlemsstater som i sin nationella lagstiftning likställer ogifta par med gifta sådana även måste göra det när det gäller familjeåterförening. Det handlar alltså inte om att fastställa normer för familjelagstiftningen utan om lika behandling i en medlemsstat. I mina ögon är det ett blygsamt förslag men det gäller en viktig princip. Jag är därför besviken över att det försvagas i betänkandet, nämligen i ändringsförslag 22, som av det här blygsamma förslaget gör ett tomt skal. Det står nu att medlemsstater får återförena ogifta par. Det behövs det inga europeiska avtal för, det får nämligen göras redan nu. Kommissionens förslag utgår från solidaritet mellan medlemsstaterna och ett givmilt upplåtande av mottagningskapacitet, men det finns inga påtryckningsmedel. Föredraganden försöker göra mottagningssystemet mindre fritt från förpliktelser och det stöder jag men solidariteten får ingen ekonomisk grund att stå på. Precis som föredraganden och som flera andra här så är jag övertygad om att det är nödvändigt med en fördelning av det ekonomiska ansvaret på europeisk nivå för att hindra medlemsstater från att skjuta över ansvaret på varandra. Vidare anser jag att det är oklokt att flytta runt människorna själva i onödan. Enligt artikel 24 måste flyktingfonden ordna ekonomisk solidaritet. Den här fonden har dock högst 10 miljoner euro per år tillgängligt för fördrivna personer. Det räcker nätt och jämt till två tält och en varmvattensäck. Så länge den här fonden inte blir rejält mycket större så fruktar jag för gästfriheten i Europa.

Berthu
Herr talman! Detta förslag till direktiv - om fastställande av ett europeiskt system för tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer från tredje land - ersätter de förslag till en gemensam åtgärd på samma område som vi diskuterade 1997, men som inte genomfördes på grund av flera medlemsstaters betänksamheter, som enligt min mening var berättigade.
Även om det har införts ett större mått av flexibilitet på vissa punkter, förtjänar dagens förslag tyvärr fortfarande viktig kritik i flera avseenden. Att inrätta ett tillfälligt skydd innebär för det första att en andra status skapas, en parallell till ställningen som flykting, dvs. den som kan få politisk asyl enligt Genèvekonventionen från 1951. Men denna andra ställning är mycket mer vittgående. De som skulle omfattas av det nya systemet är inte endast de personer som uppfyller de mycket exakta kriterierna för att få politisk asyl, utan breda kategorier av medborgare från tredje land som tvingats lämna sina ursprungsländer av olika anledningar.
Artikel 63.2, som infördes genom Amsterdamfördraget, föreskriver visserligen att ett sådant system skall inrättas, men då handlar det om ett tillfälligt skydd. Kommissionens förslag riskerar däremot att skapa situationer som har alla förutsättningar att bli varaktiga, trots att det teoretiskt sett är begränsat till ett skydd under maximalt två år. Man tänker sig nämligen att utresan skall vara frivillig från de berördas sida. I det avseendet tycker vi att förslaget från kommissionen verkar vara högst ofullständigt.
Den andra viktiga kritiken: även om det krävs ett samtycke från staterna för fördelningen av personer i behov av skydd - vilket är ett framsteg i förhållande till den tidigare versionen - tycks den nuvarande texten ändå medföra ett mindre ansvar för medlemsstaterna. För att undvika denna nackdel bör grundbeslutet om systemet för tillfälligt skydd fattas enhälligt av rådet. Men enligt kommissionens förslag behöver beslutet endast fattas med kvalificerad majoritet, vilket enligt vår mening inte utgjorde ett rättsligt krav och i grunden framstår som helt olämpligt när det gäller ett så pass allvarligt område.

Hernández Mollar
Herr talman! I den här oordnade debatten om invandringen står vi inför ett mycket viktigt förslag till direktiv, eftersom det handlar om den rättvisa och solidariska ansträngning som medlemsstaterna är skyldiga - och jag understryker ordet skyldiga - att genomföra för att ta emot fördrivna personer eller flyktingar från tredje land.
Vi får inte glömma att vi står inför ett mycket stort humanitärt problem. Ingen överger sitt land, sin kultur och sin familj i onödan. Den viktigaste premissen är därför hur man skall tolka och tillämpa solidariteten för att ta hand om dessa personer och göra deras besvärliga situation mindre fruktansvärd.
Förutom att omedelbart ta itu med dessa personers humanitära behov, uppkommer, vilket vi ser i denna debatt, problemet med deras placering. Är lösningen att numerärt fördela flyktingarna enligt ett kvotsystem och genom detta upphäva det ömsesidiga samtycket från medlemsstaterna och flyktingarna? Jag anser ärligt talat inte det. Är det inte mer solidariskt att Europeiska flyktingfonden, ekonomiskt välförsedd och inte som den är nu, används för att hjälpa de stater som tar emot flest flyktingar, vilket var Spaniens förslag? Jag anser att det är det.
Problemet är dessutom att ett stort antal asylansökningar avslås för att de personer som söker asyl inte är politiska flyktingar i ordets rätta bemärkelse, utan ekonomiska invandrare. Vi har fortfarande - som vi också ser här - en mycket förvirrad debatt, där persongrupper som invandrar av ekonomiska skäl inte avgränsas från dem som söker asyl av humanitära eller politiska skäl. Vad vi måste göra är att lösa de problem som härrör från det nuvarande asylförfarandet, vilket skulle göra antalet sökande mycket mer rationellt och skulle ge oss möjlighet att sänka ansvarsfördelningen till en rättvis nivå.
Slutligen, ärade kolleger, gläder det mig att de personer som har begått brottsliga gärningar med påstådda politiska mål har undantagits från bestämmelserna om tillfälligt skydd. Europeiska unionen går ännu ett steg längre för att bekämpa terrorismen. Det ändringsförslag som den spanska delegationen av vår grupp har lagt fram i utskottet innebär att vi röstar för betänkandet, trots att vi har vissa reservationer mot några aspekter av detta.

Swiebel
Herr talman! Förslaget till direktiv avseende fördrivna personer innebär ett nytt steg mot en europeisk asylpolitik. Vi är dock fortfarande långt från slutmålet, inte minst eftersom rådet hittills inte visat sig kunna fatta några beslut angående kommissionens förslag. Så vitt jag vet har man i rådets arbetsgrupp ännu inte kommit överens om direktivet angående familjeåterförening. Kanske kommer behandlingen av det här direktivet om tillfälligt skydd att gå snabbare eftersom rådet här inte "hindras" av ett medbeslutandeförfarande. Man kan dock undra hur mycket mer brådskande problemen måste bli innan rådet kan överbrygga de inbördes meningsskiljaktigheterna och åstadkomma ett verkligt europeiskt angreppssätt. Jag ser dock i dag två positiva aspekter.
För det första den handlingskraft som kommissionen visar i sitt uppdrag som lagstiftare i Europeiska unionen och den noggrannhet varmed den bevarar jämvikten mellan de nationella intressena och slutmålet från Tammerfors. Kommissionär Vitorino förtjänar allt stöd han kan få för den styrmanskonsten.
För det andra innehållet i själva direktivet: Det är nyanserat och kan därigenom i stora drag godtas. I första rummet kommer att de fördrivna personernas rättigheter och skyldigheter så långt som möjligt måste jämställas med dem som människor med en annan uppehållsstatus har. Vid diskussionen i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor yrkades vidare för ett förtydligande av förhållandet mellan ställningen som fördriven person och det vanliga asylförfarandet. Det ena får inte utesluta det andra. Tillämpningen av instrumentet för tillfälligt skydd är ju när allt kommer omkring endast en nödlösning som inte får undergräva den enskildes rätt till asyl.
Jag gläder mig också över att det med tydlighet fastslås att alla medlemsstater verkligen måste ta sin utmätta andel av mottagandet av fördrivna personer. Jag är tacksam mot Wiebenga för att han anpassat direktivet i det avseende som jag nyss nämnde. Jag ansluter mig dock även till den häftiga kritiken från Terrón och Buitenweg på den ändå mycket otillfredsställande kompromissen, som egentligen inte borde få kallas för kompromiss, om definitionen av en "familj". Detta kommer vi att få höra talas mycket om.

Banotti
Herr talman! Italienarna har ett uttryck som jag alltid har älskat "tutto il mondo e i paesi" och i dag talar vi om olika slags lagstiftning som gäller något som uppenbarligen är en av de hetast diskuterade och i många fall frågor där lagstiftningen är otillräcklig i vår gemenskap. Tragedin med människor som skärs sönder i inbördeskrig, vilket uppenbarligen är huvudinriktningen för Wiebengas betänkande, är bara en av de frågor vi har framför oss. Många kolleger i dag har talat på grundval av erfarenheter från de egna länderna av hur dessa frågor hanteras.
Alltför länge har kommissionen eller rådet i sina hemliga möten och mycket ofta uttryckande solidaritet sinsemellan om dessa frågor försökt dölja det som vi faktiskt behöver veta om den framtida politiken om invandring, asyl, flyktingar, m.m. inom gemenskapen.
Om man som jag kommer från ett litet perifert beläget land där svårigheterna att ta sig dit mycket ofta har förhindrat att vi fått stå i brännpunkten för dem som söker asyl eller flyktingstatus, känner jag mig osäker när jag måste diskutera dessa frågor med kolleger som har haft mycket större erfarenhet och vars länder mycket ofta uppmanas att dela ett enormt ansvar för människor som tragiskt fördrivits av inbördeskrig, så som nyligen har skett.
Naturligtvis delar vi vårt ansvar. Vi måste. Det är vår plikt som en människa till en annan, men det som vi absolut måste kräva i all vår invandringspolitik, inte bara i samband med massfördrivning av människor i händelse av inbördeskrig, är att vi måste ha en mycket bättre genomtänkt, mycket humanare och generösare och framför allt barmhärtig politik mot dem som kommer till oss för hjälp i dessa tragiska situationer.

Cerdeira Morterero
Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden, Wiebenga, till det arbete han har genomfört och för den vilja han har visat för att förbättra den text han lägger fram för oss. Likaså anser jag att det inte är mer än rätt att gratulera kommissionär Vitorino, eftersom detta förslag till direktiv, det projekt som han lägger fram för oss i dag, helt klart förbättrar de tidigare förslag som har lagts fram för detta parlament med råge.
Även om mina kolleger redan har betonat viktiga aspekter av den fråga vi nu behandlar, skulle jag inte vilja att vissa aspekter, som enligt min synpunkt är grundläggande, förbises.
Jag anser att det är viktigt att klargöra att dessa fördrivna personer har rätt till familjeåterförening på samma villkor som de personer som har uppehållstillstånd, och även om det är av personliga skäl, anser jag att frågan om samboförhållanden inte har fått tillräcklig uppmärksamhet. Vi har förståelse för att det är svårt att analysera detta problem och vi stöder alla åtgärder som leder till en lösning på den frågan.
En annan fråga som enligt min åsikt är viktig är klargörandet av ansvarsfördelningen mellan staterna i fall av massiv tillströmning av fördrivna personer. Medlemsstaterna bör bemöta sådana situationer på ett enhetligt och solidariskt sätt.
Det är likaså viktigt att klargöra att de personer som omfattas av systemet för tillfälligt skydd har rätt att ansöka om asyl samt att Genèvekonventionen respekteras maximalt och att principen om "icke-återsändande" (non-refoulement) följs.
Europaparlamentets roll bör förstärkas och i fall av tillfälligt skydd bör det vara ett absolut krav att rådfråga parlamentet. Vi måste tillsammans hjälpas åt för att undvika att viseringsrestriktioner införs, såsom skedde i Kosovofallet, vilket fick oss alla att skämmas.
Enligt min åsikt har parlamentet gjort sitt arbete den här gången. Kommissionen har också visat god vilja och har gjort vad den skall. Det är bara att vänta på att rådet uppfyller sina skyldigheter.

Vitorino
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionens förslag till direktiv om tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av personer går enligt vår mening i linje med en övergripande syn på ett europeiskt asylsystem. Europeiska unionen måste förfoga över en undantagsmekanism som gör att vi snabbt kan reagera på massiva tillströmningar och direkt kunna bemöta fördrivna personers behov av skydd, en situation som vi har upplevt i Bosnien och Kosovo.
Målet med denna mekanism är att ge stöd åt ett hållbart asylsystem, och samtidigt garantera att det är förenligt med rätten att söka asyl i sedvanlig ordning och med Genèvekonventionen.
Vi har utformat vårt förslag utifrån idén att ett tillfälligt skydd skall beviljas i medlemsstaterna på grundval av ett beslut i rådet efter ett konstaterande om massiv tillströmning, ett beslut som skall antas med kvalificerad majoritet. Detta skydd beviljas för högst två år, men om villkoren är uppfyllda får rådet när som helst avsluta den perioden på ett gemensamt sätt.
Direktivet ger å ena sidan medlemsstaterna en viss flexibilitet när det gäller att sköta asylsystemet under perioden för tillfälligt skydd, och å andra sidan garanterar det att personer med tillfälligt skydd också kan ansöka om asyl, i alla fall när den tillfälliga skyddsperioden löpt ut. Vi har slutligen inte bara fastställt skäliga rättigheter för dem som får tillfälligt skydd, utan också principer för deras återvändande.
I Tammerfors framhöll stats- och regeringscheferna att det krävs en garanterad solidaritet mellan medlemsstaterna i fråga om tillfälligt skydd. Vi vet hur angelägna Europaparlamentet är om denna princip. Jag tror att jag diskuterade det med Nassauer för mer än sju år sedan. Därför har kommissionen försökt att klart och tydligt konkretisera begreppet solidaritet inom gemenskapen och fördjupa innehållet i artikel 63.2 b, som avser jämvikten mellan medlemsstaterna när det gäller utgifter och ansvar.
Solidariteten utgörs först och främst av en finansiell del, tack vare de samband som upprättats med Europeiska flyktingfonden. Jag vet att fondens finansiella anslag inte är särskilt långtgående, men kanske är det ett område där man skulle kunna arbeta mer rationellt, genom att fundera över hur medlen kan bidra till att stärka den finansiella solidariteten. Samtidigt, och det vill jag betona, har vi i förslaget behållit principen om en ansvarsfördelning när det gäller det fysiska mottagandet av flyktingar. Solidariteten i fråga om medlemsstaternas mottagande kommer till uttryck i principen om ömsesidigt samtycke.
Jag förstår Boettichers problem och jag delar t.o.m. hans iakttagelse av svårigheterna. Idén om ömsesidigt samtycke framkom under det tyska ordförandeskapet och har vunnit genomslag. Självklart förutsätter idén att medlemsstaterna är villiga att ta emot flyktingar, och även en vilja hos de personer som får tas emot, men som ännu inte befinner sig på medlemsstaternas territorium. Därför skall beslutet om tillfälligt skydd först och främst klargöra medlemsstaternas kapacitet för mottagande eller de exceptionella skäl som gör att de inte kan ta emot ytterligare fördrivna personer. Men jag vill betona att det måste röra sig om verkligt exceptionella skäl.
Grundidén är att det skall vara ett absolut undantagsfall att vägra ta emot nya flyktingar efter ett beslut om att bevilja tillfälligt skydd. Dessutom medför det ömsesidiga samtycket ett öppet system. Och detta system för insyn i besluten är en grundläggande faktor, eftersom jämlika parters påtryckningar har en funktion att fylla: de skall få alla att gå med på solidariska insatser i fråga om mottagande av flyktingar, även när det gäller att ta emot dem som beviljas ett tillfälligt skydd.
Jag kan inte garantera er att systemet kommer att fungera. Men vi har i alla fall försökt utarbeta ett instrument som gör att vi kan ta hänsyn till såväl principen om solidaritet i fråga om mottagande som solidariteten på ett finansiellt plan.
Jag vill rikta ett stort tack till de ledamöter som har bidragit till denna debatt. I synnerhet vill jag framhålla bidraget från föredraganden, Wiebenga, vars betänkande är utmärkt. I dag är jag något nervös, eftersom ni har lärt mig mycket i det här ämnet, och på sätt och vis känner jag mig som en elev inför sin lärare. Jag är lärare till yrket. Ni vet således vad jag talar om. Men jag vill i alla fall säga att vi verkligen har tagit hänsyn till alla ingivna ändringsförslagen. Dessa ändringsförslag, även de som rör solidariteten, kommer att vara en inspirationskälla för de veckor av förhandlingar som väntar oss i rådet och som bör mynna ut i ett slutligt resultat i maj - jag hoppas att vi kommer att nå ett resultat vid rådets möte i maj.
Vissa av era ändringsförslag ändrar nivån på mottagarnas rättigheter, och kommissionen är mycket mån om en skälig nivå som inte skall kunna sänkas. När det gäller solidariteten noterar vi att vissa bestämmelser förstärks, bl.a. i fråga om mottagandet medlemsstaterna emellan. Trots att frågan är känslig gör vi vårt bästa för att nå fram till ett realistiskt och skäligt resultat, som framför allt går att förverkliga. Så snart principen om ömsesidigt samtycke godtas skulle somliga ändringsförslag - om inte den exakta formen så åtminstone andemeningen - medverka till att förhandlingarna kan slutföras, vilket jag pekade på tidigare.

Talmannen
Tack, kommissionär Vitorino. Apropå er kommentar om lärare och elever fanns det en mycket stor teaterman från Neapel - han var neapolitanare, men också italienare och europé - som sade att examina aldrig tar slut.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Visering/Ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden framlagda av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor:
(A5-0066/2001) av Deprez
1. om initiativet från Republiken Finland inför antagandet av en förordning om att förbehålla rådet genomförandebefogenheter avseende vissa detaljerade bestämmelser och praktiska förfaranden för behandlingen av ansökningar om visering (11834/2000 - C5-0559/2000 - 2000/0805(CNS))
2. om initiativet från Republiken Portugal inför antagandet av rådets förordning om att förbehålla rådet genomförandebefogenheterna avseende vissa detaljerade bestämmelser och praktiska förfaranden för genomförandet av gränskontroller och övervakning (5736/2001 - C5-0044/2001 - 2001/0802(CNS))
(A5-0075/2001) av Frahm om Portugisiska republikens initiativ inför antagandet av rådets förordning om den tidsperiod under vilken medborgare i tredje land som är undantagna från skyldighet att inneha visering skall ha frihet att resa inom medlemsstaternas territorium (8210/2000 - C5-0286/2000 - 2000/0806(CNS))
(A5-0065/2001) av Nassauer om initiativet från Republiken Frankrike inför antagandet av rådets direktiv om ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning av medborgare i tredje land (10130/2000 - C5-0398/2000 + 13968/2000 - C5-0004/2000 - 2000/0819(CNS)).

Deprez
. (FR) Herr talman, kära kolleger! Republiken Finlands initiativ, som vi behandlar i dag, syftar huvudsakligen till att ge rådet genomförandebefogenheter avseende vissa detaljerade bestämmelser och praktiska förfaranden för behandlingen av ansökningar om visering. Republiken Portugals initiativ har samma syfte, dvs. att ge rådet genomförandebefogenheter, men den här gången i fråga om gränskontroller och övervakning.
När det gäller det grundläggande problemet skulle jag vilja vädja till kammaren om att avslå dessa två initiativ, som i mina ögon innehåller fyra allvarliga politiska misstag. Först och främst ett politiskt misstag mot gemenskapens och Amsterdamfördragets anda. När man i och med Amsterdamfördraget beslutade att överföra Schengens regelverk från den tredje till den första pelaren, var avsikten att området i fråga inte skulle omfattas av det mellanstatliga samarbetet utan integreras i den normala rättsliga och institutionella strukturen. Om rådet förbehåller sig genomförandebefogenheter förnekar det i själva verket Amsterdamfördragets anda, genom att i praktiken hålla fast vid de mellanstatliga metoder som gällde tidigare.
Rådets andra misstag är av institutionell karaktär. Jag måste påminna mina kolleger om att artikel 202 i fördraget om Europeiska gemenskapen inte är vilken artikel som helst. Den tillhör fördragets institutionella bestämmelser, stricto sensu, som i EG-domstolens ögon har ett verkligt företräde. Genom att förbehålla sig genomförandebefogenheter med hänvisning till att det rör sig om ett specifikt fall - vilket man för övrigt inte lyckas motivera på ett utförligt sätt - tar sig rådet i mina ögon friheter i förhållande till en grundläggande bestämmelse i fördraget om Europeiska gemenskapen, något som enligt min mening är omöjligt att godta.
Det tredje misstag som begås av rådet är i förhållande till kommissionen. För att rättfärdiga det faktum att rådet avser att förbehålla sig genomförandebefogenheter åberopar man den känsliga karaktären på viseringsfrågor och gränsförvaltning. Det argumentet håller inte för en analys, särskilt när man vet att förordningen om ett enhetligt viseringsformat uttryckligen förbehåller kommissionen genomförandeåtgärder, åtgärder som för övrigt är hemliga, då det uppenbarligen rör sig om en särskilt känslig fråga. För mig är det dessutom viktigt att veta hur länge till som Europeiska gemenskapernas kommission stillatigande skall bevittna hur rådet bokstavligen rycker åt sig kommissionens nuvarande befogenheter. Rådet inte bara utövar initiativrätten i kommissionens ställe - nu vill rådet dessutom beröva kommissionen dess verkställande makt, precis som fördragen anger.
Det fjärde misstaget rör kammaren direkt. Genom att förbehålla sig genomförandebefogenheter - detta bör kollegerna veta - berövar rådet Europaparlamentet all information som det skulle ha rätt till enligt det som kallas det normala kommittéförfarandet. Denna informationsvägran är än allvarligare med tanke på att vissa beslut redan nu fattas, och kommer att fortsätta att fattas, enligt sekretesskyddade förfaranden. I enlighet med det förfarande som kallas föregående samråd är det t.ex. så att vissa medborgare från tredje land som vill komma till ett av unionens länder inom Schengenområdet inte kommer att få tillträde dit, på grund av att ett land (vilket det är får vi aldrig veta, och det behöver inte nödvändigtvis vara destinationslandet) lägger in sitt veto mot denna person, av skäl som vi aldrig kommer att få ta del av och som aldrig behöver motiveras.
Självklart vill jag inte blanda ihop olika saker genom att hävda att vi bör ha rätt till insyn i enskilda beslut om varje viseringsansökan, men jag kan inte godta det faktum att rådet - när det gäller så pass grundläggande frågor som medborgarnas grundläggande friheter - aldrig skall behöva redovisa vare sig sina prioriteringar eller kriterierna för sina val. Detta är inte bara ett demokratiskt underskott; det är ett verkligt förnekande av demokratin. Därför ber jag kammaren att helt enkelt avslå initiativen från Republiken Finland och Republiken Portugal, och därmed följa utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, som fattade detta beslut i enhällighet.

Frahm
. (DA) Herr talman, detta är nog ett av de tunnaste betänkanden som denna kammare har behandlat på länge, men det är förhoppningsvis också sista gången som jag får en sådan uppgift. Om socialistgruppen och PPE-gruppen vill, så kanske även små grupper kan tillåtas utarbeta betänkanden om intressanta frågor. Detta betänkande handlar om ett portugisiskt initiativ, som tar itu med en enda av flera problemställningar rörande viseringspolitiken. Men tyvärr så kommer detta förslag, det portugisiska förslaget, att skapa en rad problem, eftersom det inte riktigt hänger samman med de övriga Schengenbestämmelserna, och när situationen är sådan att kommissionen om ganska kort tid, i april, så vitt jag har förstått, kommer att lägga fram ett förslag, som skall hantera hela problemställningen om rätten att resa fritt i medlemsstaterna, och när kommissionen också delar min oro, med hänsyn till de problem som betänkandet kommer att orsaka, så vill jag mycket varmt anbefalla att man röstar för mitt betänkande och därmed avvisar det portugisiska förslaget till fördel för det senare förslaget, som kommissionen kommer att lägga fram.
Men när vi behandlar dessa frågor, så tycker jag att det skulle vara bra om man en gång emellan gjorde en sammanställning över vad det egentligen är vi gör när vi tar dessa initiativ, som ju allihop härrör från Schengenavtalet och tankarna om ett "område för demokrati, frihet och rättvisa", som vi talar så mycket om. De förslag, som behandlas i dag, och de förslag, som vi har behandlat tidigare, är till stor del relevanta förslag, som handlar om att stänga detta område för frihet, demokrati och rättvisa, eller så kan man säga att det rör sig om att sluta sig om sig själv. Vi är ju väl medvetna om att vår del av världen kommer att ha användning för arbetskraft om några få år. Vi är väl medvetna om att flera medlemsstater redan nu inser att de får användning för en betydande invandring om de skall kunna upprätthålla en levnadsstandard, som bara liknar den vi har nu. Om vi också har en dröm om att få en trygg ålderdom, vilket betyder att det finns andra som skall arbeta, medan vi har ledigt - förhoppningsvis. Därför är det så oförståeligt att vi fortsätter att hålla folk borta från våra områden, att vi accepterar, att människor skall dö på vägen till EU, att vi accepterar att se liken av människor på flykt, eller av människor som söker efter lyckan, driva i land på EU:s kuster, att vi hellre ser dem som lik, än som medborgare eller nyttiga individer i vårt område. Det är fantastisk svårt att förstå.
Mitt eget land, Danmark, är bland de värsta. Ansvariga ministrar talar om att utlokalisera flyktingarna på öde öar, och när man gör det, så blir debattnivån ju också därefter, och allt blir plötsligt tillåtet. I mitt land har ordet kulturkamp fått en klang, som handlar om att alla kulturer skall bekämpas om de inte är kristna. De liberala i mitt land menar, att alla flyktingar skall samlas i läger i världens fattigaste länder. Därför är jag på så sätt glad för att mitt land inte deltar i den gemensamma flyktingpolitiken och därmed inte har inflytande på den politik, som EU just nu håller på och utarbetar, för det är trots allt något bättre, än om Danmark skulle ha haft inflytande.
När muren revs 1989, hoppades vi ju allihop på ett Europa utan murar, men vi är ju i full gång med att uppföra murar. Vi bygger dem inte mellan oss, vi bygger dem omkring oss. Vi bör ställa oss frågan hur det kommer sig att vi, den rikaste delen av världen, så konsekvent väljer repressiva lösningar. Hur kan man tro att man kan uppföra ett område for demokrati, säkerhet och rättfärdighet, när man konsekvent väljer repressiva lösningar, som vänder sig mod människor på flykt?
(Applåder)

Nassauer
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionär Vitorino beklagade i morse att han var tvungen att ta ställning till ett initiativ som inte alls var hans. Nu kommer han att stå inför samma dilemma, för vi talar här om ett franskt initiativ. Det gäller det ömsesidiga erkännandet av beslut om avvisning och utvisning och är ytterligare ett bra exempel på att tanken på ett initiativmonopol för kommissionen är motiverat. Kommissionen är uppenbarligen bättre än de enskilda medlemsstaterna i stånd att driva gemenskapens intressen, för de enskilda medlemsstaterna är mer koncentrerade på sina egna intressen. Det är ytterligare ett bevis på att vi bör stödja kommissionens initiativmonopol vid lagstiftningsförslag.
Detta initiativ härstammar från den sista perioden i det franska ordförandeskapet, när resultatet av detta ordförandeskap hotade att bli ganska magert. Då kastade man snabbt ut en mängd initiativ innan dörren slog igen, för att förbättra sitt resultat, alla hopsnickrade i all hast. Jag rekommenderar de juridiskt intresserade att göra en jämförelse mellan det första och det andra förslaget. Det första förslaget genomsyras av god vilja och politik, det andra förslaget har juristerna gått igenom och förvandlat till något man med rätta kan kalla ett lagstiftningsinitiativ, och det innebär att lagstiftningskvaliteten mellan det första och det andra initiativet skiljer sig avsevärt åt.
Även det rättspolitiska målet är uppenbart. Det innebär varken mer eller mindre att ett utvisningsbeslut som fattas i - låt oss säga - Paris är bindande i hela gemenskapen. Det är förnuftigt. Det skulle i det gemensamma området för säkerhet, frihet och rätt vara rena vansinnet att ett beslut som fattats i Paris skall rivas upp i Helsingfors eller Berlin eller i någon annan medlemsstat. För ett sådant förfarande behöver gemenskapen emellertid en rättslig grund. Det mål som rättspolitiskt bör bejakas ersätter inte den rättsliga grunden.
Det har EG-domstolen just visat i sitt utslag beträffande tobaksreklamdirektivet. Även där handlade det om ett högst diskussionsvärdigt rättspolitiskt mål, men EG-domstolen har klargjort att detta förfarande förutsätter en rättslig grund i fördragen. I utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har vi vid två tillfällen varit övertygade om att en sådan rättslig grund saknas för det franska initiativet. Den franska regeringen stöder sitt agerande på artikel 63 i EG-fördraget. Där finner vi den rättsliga grunden för en europeisk utvisnings- och avvisningsrätt. Det är dock något helt annat än det ömsesidiga erkännandet av beslut om avvisning och utvisning som har fattats på nationell nivå. En utvisningsrätt på gemenskapsnivå skulle innebära ett direktiv där gemenskapen i ett reglerat lagstiftningsförfarande fastslår under vilka förutsättningar en person som olagligen uppehåller sig får avvisas och utvisas, men i det här fallet bör alla medlemsstater ömsesidigt erkänna respektive lands beslut mot bakgrund av dess nationella lagstiftning om utvisningsbeslut och liknande beslut. Det är i kvalitativ bemärkelse något helt annat. Eftersom vi på senaste tiden är något försiktigare i vår behandling av frågan om huruvida Europeiska unionen och i synnerhet dess institutioner får göra vad de vill har vi i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor kommit fram till den klara slutsatsen att vi stöder detta förfarande i rättspolitiskt avseende, men inte finner någon rättslig grund för det. Vi föreslår därför att initiativet förkastas.
Vi har redan lagt fram ett förslag till lösning. Det är uppenbart att en europeisk utvisningsrätt kan innebära en lösning på den problematiska situationen. Konsekvensen av detta kan endast bli att vi uppmanar kommissionen att lägga fram ett förslag till direktiv om en gemensam europeisk och inom gemenskapen bindande utvisningsrätt. På det viset kan alla problem som är förknippade med detta initiativ lösas.
(Applåder)

Hernández Mollar
Herr talman! Som den här debatten utvecklas denna morgon, frågar jag mig om vi befinner oss på ett seminarium, på en stor konferens eller om vi befinner oss i ett parlament, vars skyldighet är att lagstifta och komma med lösningar på de problem som det europeiska samhället har för närvarande. Jag anser, ärade kolleger, att det är mycket oroväckande att parlamentet i samlad trupp förkastar sådana här initiativ från rådet, och att detta visar att det råder stor oordning i den fördragsenliga lagstiftningsprocessen.
En av de grundläggande beståndsdelarna är till exempel den fria rörligheten och den kräver en klar och tydlig lagstiftning, såväl för Europeiska unionens medborgare som för personer från tredje land.
Jag instämmer i de argument för att förkasta initiativet som Frahm för fram i sitt betänkande och i att vi måste vänta på att kommissionen skall uppfylla de mål som har satts upp på resultattavlan, eftersom alla situationer som kan uppstå för tredjelandsmedborgare som har tillstånd att resa fritt inom medlemsstaternas territorium måste beaktas, och till förmån för den rättsliga samstämmigheten är det också viktigt att de föreslagna lösningarna inte står i motsatsförhållande till fördragen.
Detsamma kan sägas om vår kollega Nassauers betänkande. Hans redogörelse är bra och han kritiserar, med rätta, avsaknaden av rättslig klarhet i initiativen från den franska regeringen om ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning av medborgare i tredje land.
Vi bör verkligen fråga oss om de europeiska institutionerna ger ett ordentligt svar på vad det europeiska samhället begär för närvarande, nämligen att en invandringspolitik utarbetas som svarar mot principerna frihet, jämlikhet och rättvisa; gemensamma faktorer för den europeiska kulturen.
Invandringsfrågan och allt som där hör till är i behov av en trepartspakt mellan rådet, kommissionen och parlamentet för att skapa ordning i den här debatten. De grupper som har majoritet i detta parlament skulle, vilket sker i våra egna länder, behöva skapa samförstånd om de viktiga principer som kapitel IV i fördraget är inspirerat av och utveckla lagstiftningen om dessa. Vi måste komma fram till ett samförstånd och gemensam eftertanke.
Ärade kolleger, det tycks mig att den konfrontationskurs som vi är inne på inte kommer att hjälpa oss att lösa problemet, utan tvärt om kommer att förvärra det, vilket kan få farliga konsekvenser för alla.

Terrón i Cusí
Herr talman! Mitt inlägg i detta ögonblick skulle kunna göras mycket kort. Så kort att det skulle kunna förminskas till det enstaviga ordet "nej". Nej till dessa tre initiativ. Men eftersom vi än en gång står inför en skendebatt, i vilken författarna till förslaget inte är närvarande och vi i lugn och ro här talar med kommissionären om denna fråga - som kommissionären erinrade om - kommer jag att använda de minuter jag i enlighet med reglerna har rätt till för att komma med några påpekanden, så att de noteras i sammanträdesprotokollet, och jag hoppas att detta kommer att nå rådet.
I första hand vill jag tacka de föredragande för deras grundliga arbete med den juridiska analysen av förslagen; ibland verkar det som om författarna till förslagen inte gör detta arbete själva.
Jag kommer att ta upp Nassauers betänkande separat från de andra två, eftersom jag anser att de berör olika ämnen.
När det gäller Nassauers betänkande upprepar jag vad jag sade tidigare denna morgon. Vi ser alltför ofta synbarligen enkla förslag till lösningar på problem som är reella och komplexa. Naturligtvis skulle vem som helst som inte är så van vid vår litteratur säga att det verkar rimligt och logiskt att en person som har utvisats från en stat måste utvisas från alla medlemsstater. Men det är inte så enkelt. För att det skall vara på det sättet krävs en klar rättslig ram, en effektiv gemensam invandringspolitik och att man vet hur och varför ett utvisningsbeslut måste beaktas i alla medlemsstater. Jag vill gratulera herr Nassauer till att han inte har låtit sig luras av rådets synbarligen enkla ­men ändå inte enkla - förslag.
När det gäller Deprez och Frahms betänkanden, anser jag att den situation vi befinner oss i verkligen är oroväckande. Jag skulle själv inte ha kunnat förklara de tekniska frågor och de rättsliga motiv som har föranlett dem att förkasta detta förslag bättre än vad de har gjort, men jag vill ta upp en fråga som jag tycker är mycket viktig. I det förslag som Deprez har granskat kan man läsa följande mening: "(...) eftersom medlemsstaterna spelar en större roll i fråga om utvecklingen av viseringspolitiken, vilket återspeglar hur känsligt detta område är, särskilt som det inbegriper de politiska förbindelserna med tredje land". Enligt detta förslag bör rådet utöva genomförandebefogenheterna på det här området. Jag anser att det verkligen är oroväckande att vi diskuterar en gemensam viseringsförteckning när vi redan tillämpar fri rörlighet för personer.
Måste såväl parlamentet som kommissionen återigen försvara principen om fri rörlighet och gemenskapsgrunderna för tillämpandet av denna princip och på så vis återvända till debatter före år 1992? Jag hoppas att rådet noterar detta och att det inte kommer att bli nödvändigt.

 Schmidt Olle
Herr talman och herr kommissionär! Europa har alltid varit en paradoxernas världsdel, så också i dag. Samtidigt som murar rivs inom Europa skapas nya murar för att förhindra människor att över huvud taget ta sig till Europa. I takt med att EU:s yttre murar växer hamnar alltfler människor i händerna på skrupellösa personer - mellanhänder som profiterar på flyende människors ängslan, rädsla och vilja att överleva och att ge sina familjer en bättre framtid.
Vi vet att hundratals människor bara under det senaste året förlorat sina liv i hopp om att finna en bättre framtid i vår världsdel - utanför den turkiska kusten, i spanska farvatten och i Dover; barn som klänger sig fast under bussar och lastbilar. För några dagar sedan blev en ung kurdisk man skjuten av polisen i en mellanstor stad i Sverige. Exakt vad som hände vet vi inte. Vad vi däremot vet är att han saknade giltiga identitetshandlingar och skulle utvisas.
Herr talman! Asylpolitiken är en gemensam angelägenhet för EU men de disparata, och i vissa fall desperata, förslag som Europaparlamentet får på sitt bord hotar grundläggande humanistiska värden. Det måste vara självklart att varje flyende människa som vill stanna inom EU skall få sin sak noga prövad. Europas ledare borde fundera över varför människosmugglingen till Europa ökar så dramatiskt.
FN:s generalsekreterare har varit mycket tydlig i sin kritik av EU och EU:s skyldighet att skydda asylsökandes rättigheter. Att visumbelägga ca 130 länder, herr kommissionär, är inte värdigt det demokratiska Europa. Grundregeln måste vara att människor har rätt att fritt resa in i EU. Kommissionen, herr Vitorino, borde verka för att visumlistan görs kortare - det borde Schengensamarbetet handla om.
Herr talman! Vi i ELDR-gruppen beklagar att ingen samlad asylstrategi har presenterats. Vi beklagar också att man inte kopplar ihop det med den arbetsmarknadspolitiska och den invandrarpolitiska delen. Som det är nu saknas en överblick och en helhetssyn. Hårdare tag, utvisningshot och visumkrav löser i grunden inte dessa problem.
Jag är en varm anhängare av EU och har länge efterlyst gemensamma regler inom asyl- och flyktingpolitiken men något inhägnat Europa är vi liberaler inte beredda att acceptera. Herr talman, järnridån får inte ersättas av en modernare variant av elektronik!
(Applåder)

Nogueira Román
Herr talman! När jag deltar i denna debatt tänker jag naturligtvis på den allvarliga situationen, när det gäller invandring, som Spaniens medborgare lever i. Centralregeringen införde, genom sin majoritet i parlamentet och mot övriga politiska krafter, en utlänningslag som förvägrar de så kallade olagliga invandrarna rättigheter, grundläggande mänskliga rättigheter, bland andra rätten att organisera sig fackligt. Samtidigt spolas döda människor upp på stränderna på vår södra halvö, många av dem kvinnor och barn, som har omkommit när de försökt nå land i sökande efter arbete och försörjningsmöjligheter som de saknar i sitt ursprungsland.
Anblicken av dessa lik speglar på ett dramatiskt sätt den verklighet vi har med ett humanitärt problem som inte kan hanteras genom fega eller främlingsfientliga åtgärder, utan måste skötas på ett rationellt och generöst sätt, och med framtidsvisioner, så som föredragandena har gjort. Jag delar den åsikt utskottet för framställningar har till Nassauers betänkande om det franska initiativet, om att den viktiga frågan om invandrarsituationen måste lösas genom att se Europeiska unionen som ett område med frihet, säkerhet och rättvisa och inte som ett uteslutande och avvisande samhälle vilket på ett tragiskt sätt illustreras av de döda ungdomarna på stränderna som skiljer oss från Afrika.
Den allmänna hanteringen av de humanitära, ekonomiska, kulturella och politiska aspekterna när det gäller invandring, måste prioriteras upp av detta parlament och av kommissionen. Vi får å andra sidan inte glömma att utvidgningen av unionen till öststaterna oundvikligen kommer att bidra till betydande inre migrationsströmmar, och dessa kommer att skapa en social situation som inte kommer att kunna hanteras om vi inte löser det allvarliga problemet med invandring från tredje land.

Boudjenah
Herr talman! Hur skall man bättre kunna bedriva klappjakt på icke-önskvärda personer? Vilka ytterligare barriärer skall tillfogas Schengenfästningen för att på bästa sätt skydda sig mot yttre hot?
För mig uppstår sådana effekter av vissa aspekter i de betänkanden som vi skall rösta om i dag, varför jag godtar att de tre initiativen avslås.
Mindre än en månad efter tragedin med East Sea som gick på grund vid den franska kusten, med 908 personer som trängdes i lastrummen på en gammalt skorv, däribland tre spädbarn som föddes under färd, finns det faktiskt en risk för att bilden förevigas av ett Europa som hyser misstänksamhet mot den andre och som framför allt önskar stärka sina gränser, trots att man förklarar sig vilja bekämpa människosmugglingen.
Europeiska unionen kan inte fortsätta att bedriva en rent polisiär invandringspolitik, vilket ordföranden i " la Ligue française des droits de l'homme" (ung. Franska förbundet för mänskliga rättigheter) framhöll för bara några dagar sedan.
När händelseutvecklingen ställer oss inför allt värre fasor, då uttrycker alla sin indignation och känslorörelse. Man kan inte bli annat än skakad av bilderna på de kurdiska familjerna som drömmer om fred och frihet på jakt efter en framtid utan förföljelse. Dessa bilder följer efter bilderna på de 58 kinesiska invandrare som nådde fram till Dover men återfanns döda mitt bland tomatlådorna, och bilderna på flyktingarna från Bangladesh, Pakistan, Albanien, Irak, Afrika och andra misär- och krigshärdar.
Artikel 14 i den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter erinrar oss om att varje person som förföljs har rätt att söka asyl och få asyl i andra länder. Det är således dags att stärka asylrätten, såsom den fastställdes i Genèvekonventionen. Idén om ett tillfälligt skydd - som inte på förhand är avgörande för att bli erkänd som flykting - går i den riktningen.
Att det pågår en människosmuggling och att det finns kriminella nätverk är känt. De astronomiska summor som genereras av utnyttjandet av denna misär är uppgjorda genom överenskommelse. En effektiv motverkan av denna smuggling förutsätter således att man också angriper roten till det onda. Det räcker inte med repression. Gärningsmän och ansvariga bakom denna typ av smuggling skall straffas hårt. Men man måste även angripa de orsaker som gör att gement utnyttjade individer slungas från land till land, från kontinent till kontinent - den liberala globaliseringen förpliktar - på jakt efter ett lyckorike.
Man får inte sammanblanda smugglare och offer. De som utnyttjar illegal arbetskraft bör eftersökas och straffas. Det finns nämligen ingen invandringskedja utan en ekonomisk kedja. Men förslaget till harmonisering, som föreslår straff för transportörer, skulle kunna visa sig vara ett felaktigt spår och t.o.m. kunna utnyttjas mot individer som enbart hjälper kvinnor och män i fara. Vi får inte göra solidaritet och medmänsklighet till ett brott!
Samtidigt som Europeiska unionen utger sig för att ha just en medmänsklig utvecklingspolitik, måste vi hävda att ingen utveckling är möjlig utan en rörlighet för människor och deras kunskap och kultur, men även deras lidanden och förhoppningar. Friheten att resa måste garanteras. Ett samhälle som bestämmer sig för att vara småsnål och selektiv när det gäller att utfärda uppehållstillstånd, viseringar och platser på kvarhållningscentra är ett stängt och inskränkt samhälle. Vill vi ha ett Europa som stänger sig för världen, vill vi ha ett Europa som sorterar, som gör en uppdelning mellan goda och dåliga flyktingar, mellan godtagbara invandrare och evigt landsflyktiga?
När får vi se initiativ från rådet och förslag till direktiv som utarbetats i en anda av öppenhet för världen, mottagande och mänsklighet, i stället för att präglas av en ensidigt polisiär och säkerhetsmässig vision?
"Vi vill alltid gå i sällskap med människan, alla människor", skrev Frantz Fanon. Jag önskar av hela mitt hjärta att Europa äntligen kan erbjuda oss denna frihet.

Turco
Herr talman! Jag skall tala för ledamöterna från Lista Bonino.
Vi anser att det under den förra sammanträdesperioden inträffade någonting som händer alltför sällan i detta parlament, och det hände vid omröstningen om Ceyhuns betänkande, när parlamentet nästan enhälligt avslog ett förslag från en medlemsstat. Debatten om dessa tre betänkanden, men också om Kirkhopes betänkande, framhäver ett mycket enkelt problem: vi diskuterar inte själva sakfrågan utan metoderna. Jag hoppas därför att parlamentet under denna sammanträdesperiod än en gång kommer att följa föredragandena och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och avslå rådets och medlemsstaternas förslag.
Jag hoppas framför allt på en politisk signal, det vill säga att parlamentet när det gäller rättsliga och inrikes frågor håller på att återfinna den värdighet som en demokratiskt vald institution, som företräder medborgarna, borde ha, åtminstone som en rent institutionell återspegling. Jag skall förklara mig bättre: först och främst har vårt parlament på detta område egentligen samma makt som en icke-statlig organisation. Vi ledamöter glömmer ofta bort det, eller föredrar att glömma det, men vi skall vara medvetna om att vi på grundval av fördraget inte kan utöva något beslutande inflytande eller påverka lagstiftningsprocessen.
Vi anser att detta är skandalöst, framför allt inom en sektor som berör de europeiska medborgarnas frihet och individuella rättigheter. Vi anser att det är skandalöst att den demokratiska kontrollen över dessa frågor utövas av rådets tjänstemän. Vi anser att det är skandalöst att vårt parlaments arbete, det arbete som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor utför i praktiken bojkottas genom förslag som vi är tvungna att diskutera, förslag som kommer från enskilda medlemsstater, från grupper av medlemsstater, från rådet och från de stater som påtar sig ordförandeskapet, förslag som inte har en riktig rättslig grund. Ofta, nästan alltid, är dessa förslag politiska manifestationer från medlemsstater som är fullt medvetna om att deras förslag aldrig kommer att godkännas av rådet. På så sätt sitter vi här och diskuterar frågor som aldrig kommer att se dagens ljus eller som måste tas upp igen därför att rådet aldrig lyckas formulera en definitiv slutsats.
Av dessa skäl försäkrar vi att vi kommer att rösta för och hoppas att parlamentet i fortsättningen inte kommer att nöja sig med att protestera, samtidigt som vi tackar föredragandena för att de har intagit den radikala ståndpunkten att avslå rådets förslag. Vi hoppas även att kommissionär Vitorino inte kommer att nöja sig med att konstatera läget, utan tar konkreta initiativ för att förändra det.

Berthu
Herr talman! Jag tar ordet i fråga om initiativet från Republiken Frankrike om ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning av medborgare i tredje land. Initiativet syftar till att förhindra fri rörlighet för utlänningar som har fått ett utvisningsbeslut, en rörlighet som inte kontrolleras i unionen. Förslaget framstår som mycket lämpligt i en tid då trycket från den illegala invandringen ökar, och vi beklagar att Europaparlamentet - som av en slump - har för avsikt att förkasta det.
Syftet med det franska förslaget är att inrätta ett slags ömsesidig tillämpning av vissa rättsliga beslut. Det är således en ny form av samarbete, vars princip förtjänar en större uppmärksamhet. När ett beslut om avvisning har fattats av en medlemsstat gällande en medborgare i tredje land som utgör ett hot mot den allmänna ordningen eller som vistas här olagligt, kan en annan medlemsstat - där utlänningen i fråga befinner sig - enligt förslaget verkställa avvisningsbeslutet, något som självklart skall ske med legala medel. Trots fördelarna med förslaget förkastas det av Europaparlamentets behöriga utskott, och det av två skäl som inte framstår som övertygande.
Det första skäl som anförs är att artikel 63.3 b i fördraget om upprättandet av gemenskapen inte skulle utgöra en lämplig rättslig grund. Men detta stämmer inte, eftersom artikeln just avser samarbetsåtgärder för att sända hem utlänningar som vistas här olagligt. Och det är vad som gäller i det här fallet, eftersom ett ömsesidigt erkännande faktiskt är en åtgärd som faller inom den kategorin.
För det andra säger man - återigen - att det franska initiativet är alltför repressivt och att man framför allt bör inrätta en övergripande europeisk invandringspolitik. Detta är uppenbart en avledande manöver, eftersom dess upphovsmän aktade sig noga för att använda samma argument när vi för en stund sedan diskuterade tillfälligt skydd för utlänningar från tredje land.
Republiken Frankrikes initiativ om ömsesidigt erkännande av avvisningsbeslut förtjänar således att godkännas.

Coelho
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att ge mitt fulla stöd till Deprez ståndpunkt, som förkastar såväl det portugisiska som det finländska initiativet. Dessa två förslag går emot artikel 202, som innehåller den allmänna principen om att det är kommissionens befogenhet att genomföra det rådet beslutar, även om rådet också, i särskilda fall, kan förbehålla sig rätten att direkt utöva befogenheten att genomföra reglerna.
De motiv som har getts till att rådet vill förbehålla sig rätten att under en övergångsperiod på fem år direkt utöva befogenheten att genomföra reglerna, är emellertid inte, eftersom medlemsstaterna spelar en viktigare roll när det gäller viseringspolitiken vilket bevisar frågans politiska känslighet, är emellertid inte i sig självt ett tillräckligt starkt skäl för att bryta mot en allmän gemenskapsrättslig princip. Det är inte heller lämpligt, eftersom det står i motsättning till principen i protokollet om införlivande av Schengenregelverket inom Europeiska unionens ramar som uttryckligen införlivar dessa frågor i unionens lagstiftning och institutionella ram.
Beträffande Frahms betänkande tycker jag föredragandens inställning när det gäller att förkasta det portugisiska initiativet bör stödjas. Bland annat därför att detta skulle leda till inkonsekvens i de bestämmelser som gör det möjligt för tredjelandsmedborgare att resa inom de medlemsstater som deltar i Schengen. Schengenkonventionen omfattar tre kategorier av medborgare i tredje land, vilka har rätt att resa inom medlemsstaterna; de som måste inneha visering, de som inte behöver inneha visering och de som har uppehållstillstånd. Detta initiativ omfattar endast den andra av dessa kategorier, vilket delar man upp tredjelandsmedborgarnas resefrihet utan att ange i vilken omfattning dessa bestämmelser ersätter eller ändrar Schengenregelverket.
I Nassauers betänkande föreslås också på ett bra sätt att det franska initiativet skall förkastas. Med tanke på dessa tre förslag som vi tänker förkasta är det motiverat med en vädjan till kommissionär António Vitorino och till kommissionen: att kommissionen skall ta initiativet på detta område och skapa en allmän balans i det gemenskapsbygge den är satt att övervaka.

Karamanou
Herr talman! I brist på en konsekvent och helhetsinriktad asyl- och invandringspolitik ställs vi inför initiativ som framställts av medlemsstaterna i stor skala vilka på ett osammanhängande sätt har engagerat sig i vissa delfrågor ofta utan beaktande av eller kringgående Europeiska unionens institutionella och rättsliga ram, såsom i föreliggande fall med initiativen från Frankrike, Finland och Portugal vilka Europaparlamentet med all rätt röstar nej till, precis såsom föreslås av våra föredragande, vilka jag lovordar.
Det behöver understrykas ännu en gång i denna kammare att rådet endast i speciella fall och efter noggrann utredning kan utöva genomförandebefogenheter och inte ge dem till kommissionen. I dag lägger rådet fram frågan om visering och gränspassering som ett särskilt fall och förbehåller sig rätten till de genomförandebefogenheter som tillkommer kommissionen. Samtidigt åsidosätts naturligtvis Europaparlamentet och det fastställda samrådsförfarandet eftersom rådet ändrar beslut i Europaparlamentets frånvaro.
I stället för att påskynda förfarandet när det gäller att skapa en gemensam europeisk invandringspolitik sätter rådet med denna taktik tvärtom upp hinder, fattar inte beslut och Tammerforsförfarandet avstannar vilket får till resultat att ett klimat bevaras i Europa som stärker rasismen och främlingsfientligheten och att olyckor som den i Dover inträffar. Det råder inga tvivel om att vi för att skapa en gemensam europeisk säkerhet och rättvisa inom medlemsstaterna bör låta bli att ta ensidiga initiativ utan vi bör utveckla enhetliga bestämmelser. De som passerar unionens gränser bör vara underkastade samma regler och samma skyldigheter för att få en smidig inresa och vistelse. Ansökan om visering kan inte överlämnas till varje lands bedömning och rättssystem. Det behöver naturligtvis inte betonas ännu en gång att befästandet av gränserna och polisåtgärderna inte kommer att minska trycket på gränserna och förekomsten av olagliga inresor så länge välståndsklyftan finns kvar mellan oss och våra grannländer.
Det bästa som rådet alltså kan göra är att ge kommissionen befogenhet på grundval av Tammerforsförfarandet, så att den tar nödvändiga initiativ och genom samförståndsförfaranden snarast möjligt kommer fram till en gemensam invandringspolitik som på ett riktigt sätt skall reglera alla överhängande frågor, allt grundat på våra gemensamma humanitära europeiska värderingar och våra demokratiska traditioner.

Korakas
Herr talman! De tre betänkanden som debatteras i dag har som gemensam fråga den om tillämpandet av Europeiska unionens politik gentemot invandrarna. Betänkandena är reaktioner på begäran från medlemsländer inom Europeiska unionen antingen om större flexibilitet när det gäller vistelsens längd för invandrarna och en uppmjukning av gemenskapens institutionella ram, vilket Portugal lägger fram, eller ett påskyndande av besluten från Tammerfors om ömsesidigt erkännandet av alla medlemsstater när det gäller beslut om avvisning eller utvisning av utlänningar, vilket Frankrike lägger fram. Alla tre betänkandena avvisas av formella skäl av det behöriga utskottet.
KKE:s Europaparlamentariker kommer att lägga ned sina röster såvitt gäller Deprez och Frahms betänkanden, men vi kommer att rösta för Nassauers betänkande i vilket Frankrikes begäran avvisas, eftersom det naturligtvis är innehållet i begäran vi är emot och inte formen. Frågan som uppstår är varför man ständigt ägnar sig åt ämnet invandring. Är det kanske ett område som saknar reglering? Nej, tvärtom. Såväl unionens lagstiftning som den nationella lagstiftningen har omvandlat Europeiska unionen till en välbevakad fästning där det varken finns plats för principerna om humanism och solidaritet eller ens för Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna.
I denna anda diskuteras i dessa dagar i mitt hemland Grekland en ny lag om den så kallade migrationspolitiken där migrationen faktiskt betraktas som ett brott och som medbrottslingar de som inte anger eller ännu värre de som hjälper invandraren. Migrationens orsaker ligger, enligt vår uppfattning, i den politik som förs av de utvecklade kapitalistiska länderna och Europeiska unionen vilka plundrar folken i invandrarnas ursprungsländer på deras tillgångar och utnyttjar deras möda och dömer dem till underutveckling och elände. Det är precis denna situation som driver fram massutvandringen. Migrationens orsaker ligger också i de imperialistiska ingripanden som underblåser nationalism och lokala krig och därigenom skapar väldiga migrationsvågor.
Denna massmigration i våra dagar, denna moderna slavhandel passar samtidigt utmärkt för kapitalets intressen i de länder där invandrarna hamnar. Råder det tvivel om, herr talman, att här föreligger en omänsklig kombination av intressen från moderna slavhandlare, invandrare, krigshetsande imperialister och dem som utnyttjar invandrarna i de så kallade mottagarländerna vilka faktiskt, som moderna slavägare, med arbetslösheten och de olagliga invandrarna som medel på det grövsta sätt angriper de lokala arbetstagarnas intressen och vad de uppnått? Just därför bör en av de främsta och mest angelägna förpliktelserna för de folkliga rörelserna vara att befästa de legala och de olagliga invandrarnas rättigheter ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Vitorino
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Dagens gemensamma diskussion handlar om fyra initiativ från olika medlemsstater som avser beslut om avvisning, genomförandebefogenheter när det gäller att utfärda viseringar, kontroll av Schengens yttre gränser samt rätten att resa fritt i det gränslösa Schengenområdet.
Jag skall börja med de aspekter som rör Schengenbestämmelserna. Jag vill framför allt gratulera herr Deprez till hans noggranna och genomarbetade utredning, som främst rör de institutionella förbindelserna i fråga om befogenheter att verkställa bestämmelser fastställda av rådet. Dessa befogenheter rör kommittéförfarandet i artikel 202 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Kommissionen är av uppfattningen att vissa bestämmelser i de gemensamma konsulära anvisningarna, den gemensamma handboken och de tekniska specifikationerna för Schengens rådfrågningssystem bör kunna ändras, anpassas eller moderniseras enligt en förenklad metod som gäller för kommittéförfarandet. Vi kan därför skriva under på initiativen från Republiken Finland och Republiken Portugal, men vi kan inte skriva under på en betydande del av det föreslagna arrangemanget, eftersom rådet skulle få genomförandebefogenheter utan att man på ett utförligt sätt bevisar att det verkligen rör sig om ett särskilt undantagsfall i förhållande till den allmänna bestämmelse som anges i fördraget.
Kommissionen ansluter sig till analysen och argumentationen, som Deprez lägger fram i motiveringen. De gemensamma konsulära anvisningarna, den gemensamma handboken och de tekniska specifikationerna för Schengens rådfrågningssystem har integrerats som en rättslig grund i artiklarna 62 och 67 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, dvs. i avdelning IV. Men avdelning IV innehåller inget institutionellt undantag till artikel 202 i fördraget. För övrigt har de flesta av de genomförandeåtgärder som hör samman med dessa instrument en renodlad teknisk karaktär. De är endast en praktisk formulering av beslut av politisk karaktär som fattats av rådet i högre normativa akter, som i sin tur lyder under de tillämpliga bestämmelserna i avdelning IV.
Jag vill därför ge uttryck för kommissionens fulla belåtenhet med parlamentets ståndpunkt, en ståndpunkt som stämmer överens med Europeiska kommissionens. Och för stunden ger kommissionen inte bara sitt samtycke, utan önskar också att rådet hörsammar och godtar föredragandens argument - som jag hoppas att parlamentet skriver under på - och kommissionens argument, som är desamma. I händelse av en annorlunda tolkning får vi utan tvivel tänka oss andra åtgärder för att reagera...
(Applåder)
... åtgärder som kommissionen och parlamentet för övrigt kan dela på.
Kommissionen kan skriva under på målet i det portugisiska förslaget om en förordning avseende den period då medborgare från tredje land som är undantagna från kravet att inneha visering får resa på medlemsstaternas territorium. I artikel 62 i fördraget uppmanas rådet att inom fem år efter Amsterdamfördragets ikraftträdande att fastställa åtgärder som anger villkoren för att medborgare i tredje land skall ha frihet att resa inom medlemsstaternas territorium under en tid av högst tre månader.
Fördraget anger emellertid en tid av högst tre månader, vilket uppenbarligen står i strid med det portugisiska förslaget, och begränsas inte alls till de medborgare från tredje land som är undantagna från kravet att inneha visering. Därför delar jag föredragande Frahms synpunkt att det inte är lämpligt att lösa situationen för en enda kategori, på samma sätt som det tycks uppenbart att man inte kan förlänga rätten att vistas på medlemsstaternas territorium utöver tre månader, till totalt sex månader, med ett avtal om ömsesidigt erkännande som enda stöd.
Kommissionen förstår - och man kan utan tvekan med lätthet ställa sig bakom det bakomliggande skälet till det portugisiska initiativet - att det främsta målet består i att rädda ett antal befintliga bilaterala avtal mellan medlemsstaterna och tredje länder som Förenta staterna, Kanada, Japan och Australien.
Men jag tror att jag har gjort det klart att metoden i det portugisiska initiativet inte verkar överensstämma med fördraget, och det verkar inte heller lämpligt att begränsa sig till en enda kategori av personer.
Vi kan för vår del bekräfta kommissionens avsikt att inom kort lägga fram ett övergripande förslag om rätten att resa inom Schengenområdet, i syfte att undvika en splittrad strategi som kan inverka skadligt på öppenheten, rättssäkerheten och medborgarnas möjlighet att förstå bestämmelserna.
Jag kommer slutligen fram till förslaget till direktiv om ömsesidigt erkännande av avvisningsbeslut, vilket lades fram av det franska ordförandeskapet i juli förra året. På längre sikt framstår det önskvärt att en medlemsstats beslut om utvisning skall kunna verkställas i en annan medlemsstat, utan att denna medlemsstat skall behöva fatta ett nytt beslut om utvisning. Republiken Frankrikes initiativ bör endast betraktas som ett allra första steg för att förverkliga ett sådant mål, som man måste medge är ett långtgående mål.
Gemenskapen har hittills inte haft något politik för återvändande inom ramen för asyl- och invandringspolitiken. Därför tror jag att det vore mycket lämpligare om man i ett första skede fastställde gemensamma normer och principer, som gör att vi sedan kan inrätta en bindande rättslig grund för ömsesidigt erkännande av alla slags åtgärder som avslutar en vistelse, och särskilt beslut om utvisning.
För att utforma en sådan politik kommer kommissionen att utarbeta - det har vi skrivit in i vårt arbetsprogram för 2001 - ett meddelande om en gemensam politik i fråga om återvändande. En sådan politik bör innefatta gemensamma principer samt gemensamma normer och åtgärder.
Den viktigaste gemensamma principen är prioriteringen av ett frivilligt återvändande framför ett påtvingat. Europeiska flyktingfonden föreskriver stödåtgärder till medlemsstaternas insatser på det här området. Diskussionerna som kommer att följa efter meddelandet - vilka kommer att handla om alla aspekter av politiken för återvändande - väntas utan tvivel bli mycket besvärliga, på grund av spänningarna mellan å ena sidan medlemsstaternas behov av att genomföra beslut och å andra sidan den uppenbara mänskliga dimensionen.
Enligt min mening bör de personer som inte uppfyller eller inte längre uppfyller de föreskrivna villkoren för att få en permanent eller tillfällig rättslig status i normala fall uppmanas att lämna Europeiska unionens territorium, om medlemsstaterna inte har en laglig skyldighet att godta dessa personers vistelse.
Om vi vill utforma en så fullständig gemensam invandringspolitik som möjligt, kan vi inte förbise frågan om återvändande, som - om jag får uttrycka mig så - är medaljens baksida.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Europeiskt nätverk för förebyggande av brottslighet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0070/2001)
av Angelilli för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Republiken Frankrikes och Konungariket Sveriges initiativ inför antagandet av rådets beslut om inrättande av ett europeiskt nätverk för förebyggande av brottslighet
(13464/2000 - C5-0717/2000 - 2000/0824(CNS)).

Angelilli
. (IT) Herr talman, ärade ledamöter! Alla undersökningar och all statistik om de stora samhällsproblemen visar att rätten till trygghet hör till det som de europeiska medborgarna främst kräver. Medborgarna betraktar med rätta brottsligheten, i de olika former den uppträder, inte enbart som en fara för fysisk skada utan också som ett reellt, outhärdligt hot som alltid ligger på lur mot friheten att röra sig, arbeta och leva i vardagen. Denna psykologiska oro har skapat en stigande brist på tilltro till institutionerna och en allt större misstro mot andra människor. Denna otrygghet är någonting som alla upplever: företagen, familjerna, de enskilda - särskilt kvinnorna - de äldre och barnen.
I detta sammanhang är det ofta mycket svårt att dra en klar skiljelinje mellan den stora organiserade brottsligheten, den stora kriminaliteten, och den så kallade småskaliga brottsligheten. Den senare uppträder framför allt i städerna och jag tänker då till exempel på spridning och langning av narkotika.
Herr talman, en gång i världen begärde folk först och främst att vi skulle göra insatser i rättan tid för att bekämpa brottsligheten och visshet om att brottslingarna skulle få sina straff. Numera är situationen en annan: man begär först och främst trygghet av oss och alltså i första hand förebyggande åtgärder, kanske på grund av att de allra vidrigaste brotten ökar på ett oroväckande sätt. Jag påminner om att all brottslighet som har med pedofili och sexuellt utnyttjande av kvinnor och minderåriga att göra ökar. De förebyggande åtgärderna skall därför ses - och ses också - som en trygghet för den personliga friheten och medborgarna begär just att vi skapar alla upptänkliga instrument för att förhindra brottslighetens utbredning.
Parlamentet har många gånger betonat betydelsen av brottsförebyggande åtgärder och många handlingar med denna inriktning har producerats. Detta sägs också uttryckligen och på ett intelligent sätt i Amsterdamfördraget och har sedan upprepats flera gånger fram till rådets möte i Tammerfors, där det uttryckligen föreslogs att det internationella samarbetet om brottsförebyggande åtgärder skulle utökas genom att ett nätverk mellan de nationella myndigheterna skapas för att förebygga brottslighet. Detta förslag har sedermera tagits upp av de franska och svenska ordförandeskapen, i syfte att upprätta detta nätverk för information och utbyte av erfarenheter och god praxis för att förhindra brottslighet via ett förslag till lagstiftningsinitiativ. Meningen är bland annat att information och nyheter skall utväxlas så snabbt som möjligt så att brottsligheten kan studeras i sin linda, på samma sätt som Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk i Lissabon följer förändringar i narkotikautbredningen. Det gäller alltså att studera brottsligheten från ursprunget och följa den förvandling och de veritabla metamorfoser som man inom denna har förmåga till, när den anpassas till de former brottsbekämpningen tar och finner nya vägar att göra sig gällande.
Sammanfattningsvis handlar det om ett nät för utbyte av information och god praxis, verkligen inte om att sätta sig i medlemsstaternas ställe när det gäller grundläggande trygghetspolitiska beslut, vilka självfallet tillkommer de enskilda staterna och därmed de enskilda nationella parlamenten och regeringarna. Jag anser att det endast handlar om att visa för medborgarna att Europa arbetar för att genomföra ett verkligt område med frihet, säkerhet och rättvisa.
Jag tackar alla kolleger för gott samarbete och särskilt ledamot Terrón för det ändringsförslag som gjorde arbetet bättre och mer komplett.

Välkomsthälsning
Talmannen
Jag har nöjet att berätta att talmannen för parlamentet i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, Stojan Andov, som följer sammanträdet från hedersläktaren. Jag hälsar talman Andov välkommen för parlamentets räkning och hoppas att hans besök hos Europaparlamentet skall förlöpa på bästa sätt och ge användbara och fruktbärande resultat.
(Applåder)

Europeiskt nätverk för förebyggande av brottslighet (fortsättning)
Coelho
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Det initiativ vi har i våra händer, om att skapa ett europeiskt nätverk för förebyggande av brottslighet, är ett försök att svara mot det växande behovet av att förebygga brottsligheten. Behovet av ett större och bättre internationellt samarbete på detta område har redan märkts, särskilt på Europeiska unionens nivå. Vi vet emellertid att detta samarbete lider av bland annat olika definitioner, förfaranden och strukturer. Det är därför nödvändigt med jämförbara uppgifter i de genomförda studierna, uppgifter om statistik, kriminalpolitik, strukturella faktorer etc., om brott, brottsoffer och straffrätt i Europeiska unionen.
Det stora målet är att utvärdera olika åtgärder och att på prioriterade områden försöka fastställa nyckelåtgärder som är önskvärda och möjliga att vidta, förbättra Europeiska unionens förmåga att agera och effektiviteten i den förebyggande politiken mot brottslighet, både på nationell och internationell nivå.
Detta var de politiska inriktningarna som kom fram under Europeiska rådet i Tammerfors och som ledde till att man på högnivåkonferensen i Portugal i maj 2000, beslutade ta upp frågan om brottsförebyggande verksamhet inom ramen för flera områden och i ett partnerskap. Det är viktigt att garantera säkerheten för de europeiska medborgarna som vill leva i lugn och det innebär en allt effektivare brottsbekämpning men också antagandet av en intelligent förebyggande politik, vilken också innebär förmågan att förstå och reagera på de psykologiska och sociologiska fenomen som framkallar eller ökar otryggheten.
Det förebyggande arbetet som är nödvändigt för att minska såväl antalet brott som dess grad, liksom brottets orsaker, måste täcka alla slags brott, också den organiserade brottsligheten, och vi måste särskilt uppmärksamma brottslighet i städerna, ungdomsbrottslighet och narkotikabrott. Detta är ett viktigt och ambitiöst projekt, för brottet känner inga gränser. Härigenom syftar detta nätverk till att främja samarbete och informationsutbyte mellan medlemsstaterna, samla in och analysera information om de åtgärder som bedrivs och de bästa befintliga metoderna, för att kunna bidra till en diskussion om framtida beslut i frågan.
I utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor fanns det i viss mån två olika synsätt: Ett enligt vilket man ville att man för detta nätverk skulle reservera ingripanden på de områden som direkt har att göra med den europeiska och internationella nivån, och ett annat som fokuserade enbart på småkriminaliteten. Jag tycker att det antagna kompromissförslaget är en bra lösning som inte utesluter någon av de brottsförebyggande dimensionerna. Vi vet mycket väl att den organiserade brottsligheten och småkriminaliteten är två skilda saker som kräver olika lösningar: den första är ett av unionens och dess medlemsstaters prioriterade mål, när det gäller det andra är det främst de lokala, regionala och nationella institutionernas behörighet. För att förebygga brottsligheten bör unionens roll begränsas till att främja informationsutbytet mellan de nationella myndigheterna och ett utbyte av bästa tillvägagångssätt och undersökningar enligt subsidiaritetsprincipen. Europeiska unionens befolkning har rätt att kräva att unionen effektivt angriper problemet med brottslighetens växande hot mot dess frihet och rättigheter.

Ceyhun
Herr talman! Jag vill börja med att som företrädare för min grupp tacka föredragande Angelilli för hennes betänkande. Jag vill även tacka för vårt utskotts insatser, då vi i det här fallet har kunnat enas om att anta betänkandet.
Jag tror att vi endast tillsammans kan bli framgångsrika i vår kamp mot brottsligheten. Detta betänkande innebär att det nu är möjligt att bygga upp ett effektivt nätverk, som å ena sidan gör att bekämpandet av brottsligheten kan samordnas på europeisk nivå, å andra sidan inte minskar handlingsutrymmet. Europa försöker inte överta medlemsstaternas befogenhet utan vill göra informationsutbytet mellan medlemsstaternas respektive myndigheter optimalt.
Förutom den målsättningen tas det i betänkandet upp att nätverket för brottsbekämpning skall inbegripa olika samhällsinstanser, universitet och europeiska institutioner, som till exempel Europol eller Eurojust. Det motsvarar våra föreställningar, för det innebär att inte nya former av brottsbekämpning ständigt införs i varje land. De tillgängliga resurserna utnyttjas på det viset bättre. Det är glädjande.
Nätverket för förebyggande av brottslighet är även i andra avseenden av betydelse. Rådet och kommissionen bör genom detta nätverk få den information de behöver för att kunna utveckla lämpliga strategier för att förebygga brottslighet. Det är positivt, eftersom intresset för ett utbyte med nätverket på det viset ökar i de nationella instanserna, inte minst för att de då kan föra fram det de finner angeläget i hela Europa.
Samordningen av de nationella strategierna kan på det viset ske betydligt snabbare. Det är i synnerhet positivt med tanke på den organiserade brottsligheten och de moderna brottsformerna, för de nationella instanserna klagar ofta över att de är underlägsna brottslingarna eftersom de inte tillräckligt snabbt upptäcker de nya knepen och brottsformerna. Här kan ett nätverk bildas med information som står till allas förfogande, något som avsevärt förbättrar reaktionstiden i brottsbekämpningen.
Nätverket är också av stor betydelse för kandidatländerna och skulle bidra till en bättre hantering av de problem som kan uppstå under övergångsperioderna. Därför röstar vi för betänkandet med våra kompletterande ändringsförslag och det gläder oss att de som är ansvariga för dess förverkligande äntligen får det stöd som krävs från parlamentet och rådet.
(Applåder)

Crowley
Herr talman! Jag vill gärna förena mig med mina kolleger och gratulera föredraganden för hennes arbete med detta betänkande och skriva under de flesta förslagen i det. Inom Europeiska unionen har ett nytt institutionellt regelverk för att bekämpa organiserad brottslighet införts efter Amsterdamfördragets ikraftträdande. Det utgör en grund för att utveckla gemensamma insatser på området polis- och domstolssamarbete i brottsärenden, medan man samtidigt bevarar medlemsstaternas ansvar för att upprätthålla lag och ordning och garantera inrikes säkerhet.
Parallellt med detta godkännande satte Europeiska rådet igång med två handlingsplaner för att bekämpa organiserad brottslighet i syfte att få bort olikheter i nationella förfaranden genom att införa effektivare domstolssamarbete. De flesta av dessa rekommendationer har genomförts fullt ut. Den ökade rollen för Europol utgör förvisso ett stort steg framåt i detta sammanhang.
Slutsatserna från rådsmötet i Tammerfors innehåller ett stark politiskt meddelande som på nytt bekräftar unionens önskan att undanröja problemen med att lagligen beivra gränsöverskridande brott och samtidigt skydda friheter och lagliga rättigheter för enskilda och ekonomiska aktörer. Det är viktigt att alla EU:s institutioner arbetar tillsammans för att säkerställa en samlad strategi mot organiserad brottslighet. Det främsta motivet för mycket organiserad brottslighet är ekonomiskt brott. EU:s politik i kampen mot ekonomiskt bedrägeri drivs samtidigt under fördragens första och tredje pelare. Jag stöder utvidgningen av Europols mandat att undersöka penningtvättärenden. Det måste bli en Europatäckande politisk överenskommelse om rambeslutet om identifiering, beslagtagande och konfiskering av objekt som härrör från brott. Ur irländskt perspektiv har inrättandet av " Criminal Assets Bureau" år 1996 utan tvivel visat sig vara framgångsrik med att ta itu med detta område för brottslighet.
Att skapa säkerhet och förtroende när vi står inför brott i den virtuella världen är ett annat område som uppmanar till gemensamma insatser i global skala, med tanke på Internets globala dimension. Datorrelaterade brott stannar inte vid konventionella landsgränser. Det är uppenbart att aktiviteter som är olagliga utanför nätet kommer inte att upphöra att vara olagliga genom att man kopplar upp sig. Ett betydande antal åtgärder för att bekämpa datorrelaterade brott är redan på gång inom internationella fora. Europarådet håller på att finputsa världens första internationella konvention om datorrelaterade brott. Europeiska kommissionen har redan lagt fram ett lagstiftningsförslag om barnpornografi på Internet, i linje med bestämmelserna i Europarådets konvention om datorrelaterade brott.
Jag stöder ramprogrammet som Europeiska kommissionen lägger fram för att bekämpa människohandel genom att utveckla ett effektivt samarbete över hela Europeiska unionen inom domstolsförfarandena i detta hänseende och också genom att upprätta närmare förbindelser med anslutningsländerna.

Turco
Herr talman! Det verkar nästan som om vi skulle rösta om ett problem som inte existerar, det vill säga om detta parlament är för eller emot brottslighet. Vi diskuterar helt andra saker än de som hittills har debatterats: vi diskuterar om ytterligare ett byråkratiskt monster skall skapas eller inte. Vi är emot detta. Vi är emot det trots att vi vet att det inte finns någon ledamot, inte bara i detta parlament, eller snarare att det förmodligen inte finns någon rätt tänkande människa som inte är emot brottslighet och för förebyggande åtgärder. Ett byråkratiskt monster är någonting helt annat. Vi vet att Europeiska unionen tar till centra, nätverk och institutioner när den inte kan ge några regeringslösningar: centra, nätverk, organ som faktiskt trampar på medborgarnas demokratiska rättigheter genom att överlåta dem till institutioner som inte står under demokratisk kontroll. Centrumet i Lissabon har nämnts. Jag vill inte här ta upp frågan om ett EU som frikostigt finansierar ett FN-organ som bekämpar brottslighet. Förenta nationerna har beslutat att genomföra en intern utredning om hur dessa pengar används. Naturligtvis känner inte Europeiska unionen samma behov. Vi talade om byråkratiska monster som Europol, Eurodac och Eurojust: det är just dessa som göra att kriminalpolitiken inte kan styras i dag.
Det finns ett annat skäl till att vi kommer att rösta emot. Utan att förringa föredragandens arbete är det just förslaget från Republiken Frankrike och Konungariket Sverige som inte lever upp till det som borde vara en subsidiaritetsprincip på detta område. Vi har fortfarande inte förstått vad som avses med begreppet brottsförebyggande åtgärder, vilket inte definieras i förslaget och inte heller i betänkandet. Av dessa skäl kommer vi att rösta emot betänkandet, framför allt eftersom det är positivt till detta europeiska nätverk.

Mathieu
Herr talman! Frankrikes och Sveriges initiativ om samarbete mellan nationella organ på området för ungdomsbrottslighet, kriminalitet och droger är en uppföljning av toppmötet i Helsingfors.
Denna europeiska strategi utgår från principen att en intervention från unionens sida med nödvändighet medför ett mervärde till medlemsstaternas politik. Men i dag ställs vi inför en djungel av program och en hel rad åtgärder utan inbördes sammanhang. Bara på området för rättsliga och inrikes frågor föreslår man i dag ett sjätte program, Hippokrates. En berättigad fråga är om man genom att öka antalet program ökar effektiviteten i bekämpningen av kriminaliteten, särskilt med tanke på att dessa program har löjeväckande anslag. Vad skall man göra med den miljon euro som varje år anslås till detta program? Dessutom är Hippokrates inte tydligt. När det t.ex. gäller finansieringen får den andel som tas från gemenskapens budget utgöra högst 70 procent av den totala kostnaden. Med tanke på att kommissionens partner skulle kunna vara universitet, förvaltningar, icke-statliga organisationer - hur skall de återstående 30 procenten då finansieras?
När det gäller den organiserade brottsligheten och formerna på det föreslagna förebyggande arbetet sägs det inte heller något särskilt tydligt. Vad man finner är väl anekdotiska åtgärder, såsom att man varje år skall dela ut ett europeiskt pris för förebyggande av brottslighet, i artikel 3.
Man skapar och man inrättar utan att fundera på om åtgärderna är lämpliga och effektiva. Det är hög tid att sammanfatta läget, i stället för att riskera att missa etapper som är väl så nödvändiga för uppbyggnaden av ett effektivt samarbete mellan nationerna i deras förebyggande arbete.

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter! Först vill jag gratulera föredraganden till betänkandet och, med tanke på tiden för vår debatt, helt enkelt säga att kommissionen stöder det fransk-svenska initiativet om att skapa ett europeiskt nätverk för förebyggande av brottslighet. Initiativet utgör ett gott exempel på hur medlemsstaterna kan använda sin initiativrätt, för det har samordnats i nära samarbete med kommissionen. Vi anser att detta nätverk främst måste koncentreras till förebyggande av mikrobrottsligheten, det vill säga, brottslighet i städerna, ungdomsbrottslighet och narkotikarelaterad brottslighet, att kommissionens förslag till meddelande om förebyggande brottslighet bör föreslå ett inrättande av ett europeiskt forum för förebyggande av brottslighet. Det återstår mycket att göra för att fastställa förhållandet mellan den organiserade brottsligheten och den mindre brottsligheten i städerna och just därför gratulerar vi till att parlamentet stöder Frankrike och Sveriges initiativ.

Talmannen
Jag tackar er så mycket för ert inlägg, som var mycket koncist, stringent men ändå innehållsrikt, kommissionär Vitorino.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Vi skall nu genomföra omröstningarna.

OMRÖSTNING
Betänkande (A5-0069) av Kirkhope för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativet från Republiken Frankrike inför antagandet av rådets direktiv om harmonisering av straffen för de transportörer som till medlemsstaternas territorium befordrar medborgare i tredje land som saknar de resehandlingar som krävs för inresa (10701/2000 - C5-0470/2000 + 14074/2000 - C5-0005/2001 - 2000/0822(CNS))

Talmannen. Watson har ordet för en ordningsfråga.
Watson (ELDR). (EN) Herr talman! Det förefaller mig från omröstningen och betänkandet att vi i själva verket har förkastat rådets förslag.
(Applåder)

Talmannen
Herr Watson, vi fortsätter med att klargöra prejudikatet för Ceyhun-betänkandet.
Innan vi genomför omröstningen om förslaget till lagstiftningsresolution, har Terrón i Cusí ordet för en ordningsfråga.

Terrón i Cusí
Herr talman! Precis som förra månaden, står vi inför en underlig omröstning om den här nya och konstiga metoden med lagstiftningsinitiativ från medlemsstaterna. Vi har förkastat det omändrade initiativet. Vi måste nu i första hand rösta om ett ändringsförslag från vår grupp, i vilket vi begär att det framförs till rådet att detta initiativ förkastas, och där vi begär att kommissionen utarbetar ett nytt förslag till initiativ inom ramen för sina befogenheter, och sedan skall vi rösta om förslaget till lagstiftningsresolution, som vi bör rösta ja till, för att låta rådet veta att vi förkastar dess initiativ. Det är komplicerat, men situationen är densamma som vid föregående plenum, som Watson förklarade. Det vill säga, nästa ändringsförslag dras inte tillbaka, utan vi måste fortfarande konsekvent rösta för ett avslag.

Ceyhun
Herr talman! Jag upplevde som föredragande förra månaden samma sak. En sak har jag dock svårt att förstå: Vi har bekänt färg och fattat ett beslut. Varför finns det över huvud taget företrädare för rådet här i plenisalen? De borde åtminstone ta ställning i frågan innan vi fortsätter samordningen.
(Applåder)

Talmannen
Herr ledamot, ordförandeskapet delar er åsikt, men har inte befogenhet att tvinga företrädarna från rådet att resa sig upp och yttra sig. Deras tystnad uttrycker i sig på ett talande sätt rådets ståndpunkt. Vi som är närvarande här vet därför själva hur vi skall tolka rådets attityd och den tystnad rådet vidhåller.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen)

 
Betänkande (A5-0066/2001) av Wiebenga för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, om förslaget till rådets direktiv om miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer och om åtgärder för att främja en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot dessa personer och bära följderna av detta (KOM(2000) 303 - C5-0387/2000 - 2000/0127(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen)

 
Betänkande (A5-0077/2001) av Deprez för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor
I. om initiativet från Republiken Finland inför antagandet av en förordning om att förbehålla rådet genomförandebefogenheter avseende vissa detaljerade bestämmelser och praktiska förfaranden för behandlingen av ansökningar om visering (11834/2000 - C5-0559/2000 - 2000/0805(CNS))
II. om initiativet från Republiken Portugal inför antagandet av rådets förordning om att förbehålla rådet genomförandebefogenheterna avseende vissa detaljerade bestämmelser och praktiska förfaranden för genomförandet av gränskontroller och övervakning (5736/2001 - C5-0044/2001 - 2001/0802(CNS))
Talmannen. Vi kommer först att behandla initiativet från Republiken Finland, till vilket inga ändringsförslag har inkommit.
Jag måste erinra om att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor föreslår kammaren att förkasta detta initiativ. Om vi skall följa förslaget från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, måste vi därför rösta emot initiativet.
(Parlamentet förkastade Republiken Finlands initiativ)
Talmannen. Rådet önskar inte yttra sig.
Watson har ordet.

Watson
Herr talman! Om detta liksom faktiskt de två efterföljande betänkanden som vi skall rösta om bör vi nu rösta för den lagstiftningsresolution som förkastar rådets förslag.

Talmannen
Vi skall nu genomföra omröstningen om förslaget till lagstiftningsresolution och vi går till väga på det sätt som ordföranden för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har rekommenderat.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen)
Talmannen. Vi skall nu genomföra omröstningen om initiativet från Republiken Portugal.
Omröstningen sker enligt samma förfarande som den föregående omröstningen.
(Parlamentet förkastade initiativet)
Talmannen. Rådet är orubbligt och vill inte yttra sig.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen efter dessa ändringar)

 
Betänkande (A5-0075/2001) av Frahm för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Portugisiska republikens initiativ inför antagandet av rådets förordning om den tidsperiod under vilken medborgare i tredje land som är undantagna från skyldighet att inneha visering skall ha frihet att resa inom medlemsstaternas territorium (8210/2000 - C5-0286/2000 - 2000/0806(CNS))
Talmannen. Förfarandet är detsamma som vid föregående omröstning. Vi röstar först om initiativet från Republiken Portugal, till vilket inga ändringsförslag har inkommit.
Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor gör samma rekommendation som tidigare.
(Parlamentet förkastade Republiken Portugals initiativ)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen)

 
Betänkande (A5-0065/2001) av Nassauer för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativet från Republiken Frankrike inför antagandet av rådets direktiv om ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning av medborgare i tredje land (10130/2000 - C5-0398/2000 + 13968/2000 - C5-0004/2000 - 2000/0819(CNS))
(Parlamentet förkastade Republiken Frankrikes initiativ)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen)

 
Betänkande (A5-0040/2001) av Hatzidakis för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om kommissionens meddelande om rapporten från den ständiga arbetsgruppen för en säker transport av radioaktivt material i Europeiska unionen (KOM(1998)0155 - C4-0034/1999 - 1998/2083(COS))
(Parlamentet antog resolutionen)

 
Betänkande (A5-0076/2001) av Schwaiger för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi innehållande Europaparlamentets rekommendationer till kommissionen om WTO-förhandlingarna och den inbyggda dagordningen
Beträffande ändringsförslag 33

Randzio-Plath
Herr talman! Jag vill i ändringsförslag 33 dra tillbaka texten som följer efter de första 29 orden, så att bara de första 29 orden går till omröstning. Det har jag redan meddelat föredraganden.

Talmannen
Föredraganden har bett om ordet.

Schwaiger
Herr talman! Jag vill påpeka att konkurrenspolitiken är en viktig politik, men att den inte hör till dagordningen. Därför säger jag precis som tidigare att detta förslag inte bör godkännas.

Talmannen
Författaren till ändringsförslaget begär att vi endast röstar om den första delen av ändringsförslaget. Jag kommer att läsa upp den delen för att det inte skall uppstå några missuppfattningar, eftersom författaren har all rätt att dra tillbaka en del av sitt ändringsförslag: "Begär att ett system med internationell konkurrens upprättas inom ramen för WTO och begär att rådet och kommissionen med anledning av WTO-förhandlingarna skall utarbeta en bindande ram med multilaterala normer i fråga om konkurrens". Föredraganden är emot detta.
(Parlamentet förkastade ändringsförslag 33)
(Parlamentet antog resolutionen)

 

Talmannen
van den Bos har ordet för en ordningsfråga.

Van den Bos
Herr talman! Jag kunde inte komma i tid till omröstningen i dag på grund av den ovanligt dåliga flygförbindelsen mellan Amsterdam och Strasbourg. Air France verkar tyvärr inte kunna sköta den här förbindelsen utan allvarliga förseningar. Det gör alltså att vi inte kan sköta vårt jobb här som det skall och i rätt tid. Det protesterar jag mot igen.

Talmannen
Jag noterar er protest och den kommer att beaktas. När det gäller rösträkningarna, har kvestorerna dessutom redan blivit förvarnade om det här problemet.

 
RÖSTFÖRKLARINGAR - Betänkande (A5-0081/2001) av Daul

Fatuzzo
Herr talman! Jag ber er att lyssna på mig i alla de sextio sekunder som jag har till mitt förfogande för röstförklaringarna innan ni framför synpunkter på ämnet för dem.
I morse deltog jag i ett viktigt möte om pensionerna i Frankrike som Pronk hade anordnat. Chefen för den franska Caisse des retraites förklarade för oss hur Caisse française des retraites fungerar - eller snarare inte fungerar. Pensionärerna i Frankrike, och även i övriga Europa, måste dra åt svångremmen. De skall gå i pension efter 45 arbetsår och arbeta tills de är 70 år i hela Europa. Förmodligen kommer det en lag om att man bara skall äta ett mål mat om dagen. Det var därför jag röstade för dokumentet om socker: eftersom det är viktigt att ge pensionärerna litet socker i botten så att medicinen går ner. De behöver mycket socker, i hela Europa.

Talmannen
Tack, herr Fatuzzo, även om jag tror att många pensionärer snarare använder sackarin.

Konrad
Herr talman, mina damer och herrar! I Dauls betänkande förespråkas en förlängning av förordningen om den gemensamma organisationen av marknaden för socker. Det systemet har inget med marknaden att göra utan kan snarare jämföras med en planekonomi, en kombination av produktionskvoter, minimipriser, importtullar och exportbidrag. Allt detta kan inte sägas vara positivt utan bör betraktas kritiskt, framför allt för att det är dyrt för de europeiska skattebetalarna. Medlemsstaterna tilldelar sockerproducenterna vissa områden och kvoter och sockret säljs sedan på en skyddad nationell marknad. Tänk bara på att 100 kg socker kostar 28 euro på världsmarknaden, medan Europeiska unionens interventionspris, garantipris ligger på 65 euro. Det är för dyrt och det är negativt för konsumenterna och för sockerförädlarna i Europeiska unionen. Det är ingen hållbar lösning för framtiden!

Figueiredo
. (PT) Vi är i huvudsak överens med föredragandens ståndpunkt vilken förkastar det viktigaste i kommissionens förslag, nämligen när det gäller minskningen av sockerkvoterna med 115 000 ton.
Vi beklagar dock att vårt förslag om att rätta till kommissionens orättvisa kvot för Portugal har avvisats. Denna kvot ligger för närvarande på bara 70 000 ton och produktionsrättigheterna är helt utdelade till jordbrukarna och utgör endast 20 procent av landets konsumtion.
De framtida ekonomiska möjligheterna för den enda sockerförädlingsfabriken på det portugisiska fastlandet, vilken ligger i Coruche, kan vara hotade om man inte har omkring 100 000 ton att bearbeta. Därför föreslog vi en ökning med 30 000 ton. Denna ändring skulle trygga en jämlik situation för de portugisiska jordbrukarna och garantera sockerbetsproduktionens hållbarhet, vilken för övrigt bör ökas när Alquevadammen börjar fungera.
Även när det gäller Azorerna anser vi att det är viktigt att trygga verksamheten i den enda fabriken, på Ilha de S. Miguel, vars funktion är viktig för hela denna avlägset belägna region.

Gill
. (EN) Skälet till att jag röstade emot det ändrade förslaget var att man i betänkandet föreslog att bibehålla ett system som inte har reviderats under 32 år. Den gemensamma organisationen av marknaden för socker är ohållbar på lång sikt med tanke på restriktionerna i utgiftsområde 1 (jordbruksbudget).
Vidare har det stora konsekvenser för den europeiska skattebetalaren, för jobb inom livsmedels- och dryckestillverkning och för konsumenter. Vad som är viktigare är att detta betänkande förkastar förbättringar av förvaltningen av sockerordningen där en liten åtgärd var kommissionens förslag om att slopa lagringsavgiften.
Mitt motstånd mot att återinföra lagringsavgift grundas på tre faktorer. För det första förs lagringsavgiften över till konsumenterna. Att slopa systemet kommer därför att innebära att sockerproducenter kommer att belastas med lagringskostnaden. För det andra kommer ett slopande av ordningen med lagringsavgifter att införa ett konkurrensinslag på den högst snedvridna marknaden. Detta kommer att gynna sockerförbrukande industri och konsumenter liksom göra det möjligt för observatörer att utvärdera effekterna av begränsad konkurrens inom EU:s sockersektor. Till sist skulle anslagna budgetmedel till systemet (300 miljoner euro per år) kunna omfördelas till andra jordbruksutgifter.
Det andra huvudsakliga bekymret med detta betänkande är att Dauls ändringsförslag förlängde nuvarande ordning fram till perioden 2005-2006, tvärtemot kommissionens förslag om en interimsordning som varar i två år. Jag är emot ytterligare fem års förlängning. Drivkraften för reform ökar. EU:s sockerpriser är 2,5 till 3 gånger högre än på världsmarknaden. Ett sådant system hotar att äventyra EU:s trovärdighet i förhållande till den förestående utvidgningen och WTO-skyldigheterna. I detta betänkande tar man inte heller hänsyn till slutsatserna i en ny rapport från revisionsrätten där ordningen kritiseras som oekonomisk och misskött och där man hävdar att det nuvarande systemet leder till avsevärda kostnader för EU:s budget och konsumenter.
Jag har mycket empati och stöder jordbruksindustrin och jag vet att många av dem inser att det behövs en seriös och väl övervägd reform för att säkerställa att sockersektorn är förberedd inför framtidens krav. Motsatsvis kommer konsekvenserna av en ytterligare förlängning att bli djupare och djupare kvotnedskärningar, vilket skulle krympa EU:s industribas och leda till arbetslöshet. På samma sätt kan konstlade höga priser inte upprätthållas. De är skadliga för den sockerförbrukande industrin och konsumenterna och någon grad av konkurrens måste stegvis införas inom denna sektor.
Ett av de övriga områden som oroar var att omfattande undersökningar genomfördes för att bedöma genomförbara alternativ till den aktuella ordningen där man tog hänsyn till följderna för producenter och konsumenter för att kommissionen skulle kunna lägga fram mer detaljerade förslag till en ytterligare reformering av sockerordningen på grundval av dessa rapporter.

Maaten och Manders
. (NL) Naturligtvis vill vi gratulera föredraganden till det resultat som uppnåtts. Särskilt ändringsförslagen av Jan Mulder (ELDR-gruppen) kan bidra till att den europeiska jordbrukspolitiken äntligen ses över. Även om vi innehållsmässigt inte är håller med om den nuvarande sockerpolitiken så har vi röstat för det ändrade betänkandet, eftersom politiken främst måste hålla sig till de avtal som träffats, i det här fallet Agenda 2000. Vi vill dock betona att utvärderingen med eventuella revideringar verkligen måste äga rum år 2003. Att bara tala om revideringar och sedan fördröja beslutsprocessen är enligt oss en felaktig strategi som till sist kommer att leda till ett minskat samhällsstöd för jordbruket.
Den nuvarande europeiska jordbrukspolitiken är inte längre med sin tid. Tidsåldern med visst produktstöd måste snabbt bytas ut mot ett nytt system. Det landskap som jordbrukssektorn till en stor del sörjer för måste upprätthållas och vi kan föreställa oss att ett inkomststöd betalas ut för det ändamålet. De europeiska medborgarna kommer att begripa det.
Vidare vill vi göra en allmän kommentar angående föredragandena och deras eventuella intressen angående ämnet för deras betänkande. Vi ber er att i arbetsordningen införa en skyldighet att eventuella intressen måste anmälas i förväg för att undvika till och med minsta sken av intressekonflikt.

Raymond
. (FR) Jordbruket är en fullvärdig ekonomisk verksamhet som behöver långsiktiga perspektiv. I en tid då jordbrukarna måste anta nya utmaningar (garantera leveranser av kvalitetsprodukter) inom ett jordbruk som visar en större miljöhänsyn, måste man ge dem medel så att de skall kunna utmärka sig i framtiden. Världsmarknaden för socker är mycket instabil, och det finns därför anledning att förse denna sektor med redskap som skapar den så nödvändiga stabiliteten för våra producenter men som ändå är tillräckligt flexibla, så att producenterna kan dra bästa fördel av mer gynnsamma ekonomiska situationer.
AVS-länderna och Indien har påpekat för oss hur viktig prisgarantin i Cotonouavtalet är för utvecklingen av deras sockerindustri, så att de kan förbereda sig på att möta ekonomins globalisering. Europeiska unionen bör göra gällande de åtaganden som unionen har ingått å deras vägnar.
Vi stöder kommissionens begäran att lägga fram studier om hur olika delar av den gemensamma organisationen av marknaden påverkar möjliga alternativ till denna typ av produktion. Mot bakgrund av dessa resultat är det möjligt, om så krävs, att revidera den gemensamma organisationen av marknaden. Dock inte före 2006, då man skall göra en övergripande revidering.

Sacrédeus
. Som svensk kristdemokrat har jag röstat mot detta betänkande.
Alla initiativ till att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken bör stödjas, även detta blygsamma förslag från kommissionen om en måttfull reducering av sockerkvoterna. Vi anser att EU måste öppna sin jordbrukssektor mot tredje världen.
Jordbruksutskottets ställningstagande leder därför fel i och med att det försvarar en fortsättning av den förda EU-politiken byggd på subventioner och tullmurar mot omvärlden.

Tannock
. (EN) Jag liksom andra medlemmar av den konservativa brittiska delegationen röstade i dag för en begränsad förlängning av EU:s nuvarande sockerordning i Dauls betänkande. Vi önskar alla och är förbundna att göra en omfattande översyn av den gemensamma jordbrukspolitiken, men detta skall med sannolikhet ske på ett grundligt och systematiskt sätt om reformer av andra sektorer betraktas som en del av ett generellt reformpaket år 2006 och för övrigt finns det ingen absolut garanti för att ett tidigare avslut på sockerordningen nödvändigtvis skulle ge omedelbara billigare sockerpriser för konsumenten. Vidare kräver den nuvarande krisen som våra bönder har i Storbritannien som en prioriterad fråga att denna reform senareläggs för att förhindra ytterligare försämring av deras ekonomiska omständigheter och för att bevara stabilitet i våra jordbrukssamhällen.

Titley
. (EN) Jag motsätter mig kraftfullt Dauls betänkande om sockermarknaden som syftar till att förlänga nuvarande system oförändrat fram till år 2006.
Jag tycker att kommissionens dos av reform för sockermarknaden är mycket behagligare att svälja. En reform av sockermarknaden är avgörande för att ta itu med problemen med överproduktion och höga priser på EU-marknaden. Vidare är det nödvändigt att följa WTO-bestämmelserna. Det är viktigt för europeiska konsumenter och för europeiska skattebetalare. Jag vill se produktionskvoten sänkt med 115 000 ton varje år och att man avskaffar ersättning för lagringsnedskärningar. Kraftiga förändringar behövs år 2003 när kommissionen skall se över spannmåls-, oljefrö- och mejerisektorn.
Vi måste göra nedskärningar i jordbruksbudgeten som är i trängande behov av reform. Sanningen är den att den gemensamma jordbrukspolitiken måste ses över radikalt och reformeras. Vi slösar alltför mycket av skattebetalarens pengar på denna budget och vi måste noga överväga en omstrukturering och reform av vår jordbrukspolitik i hela EU.
Jag stöder inte detta betänkande som inte alls är behagligt utan lämnar en ganska bitter smak.
Betänkande (A5-0069/2001) av Kirkhope

Fatuzzo
Herr talman! Liksom majoriteten röstade jag emot detta dokument som syftar till att harmonisera gemenskapens sanktioner mot dem som transporterar illegala flyktingar på unionens territorium. Jag anser att det är mycket viktigare och mycket mer fruktbart att bekämpa den olagliga invandringen till Europa genom att förstärka gränskontrollerna - och det tycker alla de pensionärer som har skickat mig till Europaparlamentet också. Hellre än att straffa och bötfälla dem som ertappas med att transportera flyktingar på unionens territorium borde vi avsätta större resurser och pengar för att kontrollera EU:s gränser bättre.

Berthu
. (FR) Jag har gett mitt stöd till rådets direktiv om att harmonisera straffen för de transportörer som befordrar olagliga invandrare till medlemsstaternas territorium. I motsats till vad vissa talare har hävdat under debatten handlar det inte om att låta transportörerna inta rollen som gränspolis, eftersom det är helt uppenbart att de inte har medel att kontrollera sanningshalten i de transporterade personernas rese- och uppehållshandlingar. Förslaget föreskriver i realiteten endast straff då den olagliga invandraren helt saknar handlingar, vilket en transportör givetvis inte bör kunna förbise.
I sedvanlig ordning har parlamentet börjat med att rösta igenom ändringsförslag som helt förstör balansen i förslaget. Framför allt befriar man transportörerna från något som helst straff ifall den illegale resenären söker asyl direkt efter sin ankomst till destinationsstatens territorium. Det undantaget kan omöjligen godtas, eftersom det är allmänt känt att flertalet asylansökningar inte har en tillräcklig grund och endast tjänar till att vinna tid. I värsta fall skulle man kunna tänka sig att de böter som utfärdats till en transportör betalas tillbaka om resenären i fråga verkligen får asyl. Men det är svårt att göra mer utan att främja en inflation i praktiskt motiverade asylansökningar.
När texten väl har förlorat sin balans förkastas den av Europaparlamentet, som därigenom visar sitt missnöje med att se staterna lägga fram sådana "repressiva" texter, med den initiativrätt som medlemsstaterna tillfälligt fortfarande har på detta område. Vi har tvärtom gjort bedömningen att rådets förslag till direktiv förtjänar att fullföljas, eftersom Europaparlamentet lyckligtvis bara har en rådgivande roll i den här frågan.

Caudron
. (FR) En första text om ett initiativ från det franska ordförandeskapet lades fram för Europaparlamentet i september 2000. Syftet med det tillvägagångssättet var att ta hänsyn till tragiska händelser då föga nogräknade transportörer som är beredda att utnyttja mänsklig nöd och misär har varit inblandade. Det gläder mig.
Det tycks faktiskt vara hög tid att man på allvar tar tag i det här problemet för att undvika att en tragedi som den i Dover eller Saint Raphaël upprepas.
Målet med detta direktiv är att komplettera artikel 26 i Schengenkonventionen och att fastställa villkoren för hur det skall genomföras. Det franska initiativet anger skyldigheter för transportörer som till unionen befordrar utlänningar som har fått avslag på sina asylansökningar. Förslaget i initiativet är att harmonisera de straffrättsliga påföljderna - som i dag skiljer sig kraftigt åt från en stat till en annan - för de transportörer som inte har fullgjort sin kontrollplikt.
Jag måste erkänna att jag blev besviken över texten från det svenska ordförandeskapet, som är ett steg tillbaka i förhållande till det ursprungliga franska initiativet. Denna text begränsas till en mycket ofullständig förbättring av situationen när det gäller artikel 26 i Schengenkonventionen, samtidigt som det hade varit möjligt att ta ett större steg framåt i och med det protokoll som integrerar Schengenregelverket inom Europeiska unionens ramar.
Denna brist på ambition är påtaglig när det gäller textens tillämpningsområde (den är endast tillämplig på internationell tågtrafik), definitionen av skyldigheter och ekonomiska påföljder (avskräckande böter på minst 2 000 euro per person).
Undantagen till straffen är för övrigt inte godtagbara. Man föreskriver att en transportör inte skall straffas om medborgaren från ett tredje land ansöker om asyl omedelbart efter sin ankomst till destinationsstatens territorium, även om ansökan senare avslås. Det kan ändå inte vara transportörens sak att granska huruvida den sökande är berättigad till asyl - det är statens uppgift. På samma sätt befrias transportören från straff om den befordrade personen får flyktingstatus eller uppehållstillstånd i form av ett extra skydd.
Även om jag helt och hållet instämmer i initiativet och det franska ordförandeskapets sätt att gå tillväga, verkar vissa ändringar av texten vara omöjliga att godta. Jag har därför förkastat dem.

Evans, Robert
. (EN) Mina kolleger och jag, de brittiska Labourmedlemmarna i PSE-gruppen har röstat för några aspekter i Kirkhope-betänkandet. Genom detta insåg vi att förslagen var allt annat än perfekta, men att de åtminstone försökte ta itu med delar, låt vara en del, av den nuvarande otillfredsställande situationen.
Europeiska unionen och enskilda länder måste göra mer för att lösa problemen och förhållandena i ursprungsländerna som leder till att människor söker skydd i Europeiska unionen. Framsteg på detta område kan inte ske över en natt och under tiden gagnar det inte desperata människors intressen, förståeligt nog flyende från konflikter, förföljelse eller andra umbäranden genom att driva dem i händerna på skrupelfria och kriminella; de som försöker försörja sig på människohandel.
Det är var och ens ansvar att se till att människohandlare inte tjänar på detta. Flera av mina kolleger och jag har varit i Calais och sett det som pågår där. Jag har i första hand bevittnat den mycket nonchalanta attityden hos många lastbilsförare och deras företag. Dessa transportörer måste göra mer - de måste kontrollera alla fordon och alla transportsätt ordentligt för att försöka undvika en annan tragedi, liknande den i Dover. Alla företag som äger lastbilar och andra fordon och alla transportörer av alla typer måste ta ansvar för sina handlingar - företagsansvar från ledningen och nedåt.
På samma sätt finns det en logisk grund bakom att försöka göra böterna likvärdiga i de olika staterna för att säkerställa att vi har en kombinerad gräns mot dessa människohandlare. Detta i sin tur innebär att alla medlemsstater, Storbritannien, Frankrike, Belgien och övriga likaså måste se till att det finns ordentliga system att tillämpa och att lagarna följs.
Genom att stödja några delar av Kirkhope-betänkandet insåg vi frågans komplexitet och kommer att fortsätta att arbeta för ett fullständigt och allomfattande gemensamt asylsystem för Europeiska unionen, ett som har humanitet och de mest utsattas intresse som grund.

Hager
. (DE) I samband med en harmonisering av böter för transportörer som transporterar medborgare från tredje land som saknar de handlingar som krävs för inresa i medlemsstaternas territorium kan jag som företrädare för De Grupplösa i Europaparlamentet konstatera att vi visserligen förespråkar effektiva åtgärder mot olagliga inresor, men att dessa måste fastslås inom ramen för och under beaktande av de nationella sanktionssystem som vuxit fram på naturlig väg. Därför har vi röstat emot de planerade minimistraffen, utan att vi för den skull ifrågasätter det principiella målet med en effektiv bekämpning av illegala inresor.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt
. Vi har röstat mot Kirkhopes betänkande om transportörsansvar och uppmanar Frankrike att dra tillbaka sitt initiativ vad gäller böter för transportörer som medtar passagerare med ofullständiga resehandlingar. Rådets initiativ är ytterligare ett i raden av fragmenterade förslag som enbart syftar till att stänga ute människor från att komma in i Europeiska unionen.
För oss är det otänkbart att medlemsstaternas ansvar när det gäller att kontrollera pass vid inresa överförs på privata transportföretag. Det är inte rimligt att incheckningspersonal på flygplatser och i hamnar, flygvärdinnor eller konduktörer tar över rätten att bestämma vem som skall beviljas inresa i Europeiska unionen. Just detta blir konsekvensen om Schengenkonventionens regler och Kirkhopes förslag om bötesbelopp blir verklighet.
Rätten till asyl enligt Genèvekonventionen måste vara en hörnsten såväl i Schengensamarbetet som i EU:s gemensamma flykting- och invandringspolitik. De kännbara sanktioner som föreslås av rådet utgör ett betydande hot mot asylrätten. De många människor som i dag lyckas fly från krig och förtryck och komma till EU:s yttre gräns skulle med nya eller höjda bötesbelopp för transportörer aldrig lyckas resa hit.
Den fria rörligheten inom unionen får inte genomföras på bekostnad av att EU reser murar mot omvärlden. Den europeiska traditionen av en generös flyktingpolitik där asylrätten säkerställs måste känneteckna det fortsatta samarbetet inom ramen för Schengen och den gemensamma invandrings- och asylpolitiken.

Meijer
. (NL) Det är sant att vi inte kan ta emot hela mänskligheten i Europa och att vi inte kan lösa problemen i världen genom att flytta hit allihop. Det är dock även en illusion att vi kan hålla Fort Europa stängt för människor utifrån som måste eller vill bort. De personerna verkar villiga att betala väldigt mycket pengar och ta väldigt stora risker för att komma in i Europa. Det kan vi bara förändra om vi bidrar till att det blir bättre utanför Europa, till exempel genom att inte släpa iväg billiga råvaror och halvfabrikat därifrån och inte göra affärer med förtryckarregimer. Utfärdandet av minimiböter undergräver medlemsstaternas självbestämmande på det straffrättsliga området och den föreslagna höjningen från 3 000 till 5 000 euro gör det bara värre. Förslaget av Kirkhope leder endast till mer olaglig migration och till större vinster för maffian. Det blir följden om man straffar dem som hjälper ideellt och skär av de legala möjligheterna att komma in. Som jag redan den 15 februari sade i samband med Ceyhun-betänkandet om olaglig invandring så är det vansinne att bestraffa aktionsgruppers och kyrkors solidaritet med politiska flyktingar och krigsoffer.

Sacrédeus
. Vi svenska kristdemokrater inser den problematik som föranlett förslaget men väljer ändå att återförvisa detsamma till rådet och kommissionen och uppmanar dessa att utveckla ett förslag där mer av ett helhetsgrepp tas beträffande EU:s asylpolitik.
Det nuvarande förslaget är problematiskt då man riskerar att lägga ut asylprövningen på transportörerna utan att dessa äger erforderlig kunskap eller myndighetskompetens. Konsekvensen av detta kan bli att rätten att söka asyl undermineras, inte minst eftersom flyktingar ofta har svårt att få pass och visum.

Titley
. (EN) Jag gratulerar det senaste franska ordförandeskapet för dess planer på hårda straff i hela EU för transportörer som olagligt medför medborgare från tredje land in i medlemsstater.
Olaglig invandring och människohandel är huvudfrågor för Europeiska unionen och vi måste arbeta tillsammans för att lösa denna utmaning. Medan det naturligtvis finns starka bevis på äkta asylsökande som ansöker via de normala vägarna är inflödet av olagliga invandrare som smugglas in i brittiska hamnar, ofta med hjälp av människosmugglarligor, alarmerande. Vi måste sända en kraftig signal till människosmugglarna att oavsett var de bedriver sin verksamhet i Europa kommer deras straff att vara hårda. Reaktionen på förslaget från Förenade kungariket och Italien om att EU-grupper av poliser och immigrationstjänstemän skall arbeta i västra Balkan har därför varit uppmuntrande. Långtradarchaufförer måste ingå i denna verksamhet och genomföra noggranna kontroller av sina fordon för att säkerställa att ingen finns ombord.
Mer upprörande är dock de förfärliga förhållanden som dessa invandrare utsätts för under sin resa i långtradare och lastbilar. Offren, vågar jag påstå, är naturligtvis beredda att ta drastiska risker för att komma in i Europeiska unionens länder. Vi måste därför också undersöka de underliggande orsakerna till denna fördrivning, om det är förföljelse i deras hemländer, fattigdom eller andra skäl. Vi är alla ytterst gynnade att få leva i välmående, demokratiska länder och jag för min del hoppas verkligen att vi kan öppna våra dörrar för dem som inte lever under sådana lyckliga omständigheter. Detta är bara förnuftiga åtgärder som skall hjälpa till att hindra att människor smugglas in i länder runtom i Europa.
Den brittiska Labourregeringen vidtar åtgärder för att påskynda hanteringen av ansökningar från asylsökande och göra systemet mer rättvist och snabbare så att människor skall uppmuntras att lämna in officiella ansökningar snarare än att riskera sina liv på lastbilar, fartyg och tåg.
Betänkande (A5-007/2001) av Wiebenga

Fatuzzo
Herr talman! I morse talade jag i telefon med Fitto, en före detta kollega i Europaparlamentet, italienare som jag, som lämnade oss för att bli ordförande i regionen Apulien i Italien. Naturligtvis är han mycket intresserad av allt som handlar om de flyktingar som kommer till hans region Apulien. Regionen ligger i höjd med Albanien, varifrån väldigt många har kommit. Han skrek åt mig i telefon och sade: "Tycker ni verkligen att det är rätt ögonblick att ingripa för att hjälpa de stater och regioner som tar emot flyktingarna? Kunde ni inte ha tänkt på det för ett, två år sedan, när det var aktuellt? Ni kommer för sent, alldeles för sent!" Jag tycker att han gjorde rätt i att skälla ut mig i stället för Europaparlamentet, för jag skulle verkligen önska att Europaparlamentet hade makten att ingripa snabbt i dessa situationer, inte efter två år, och det framför jag nu.

Berthu
. (FR) Jag har röstat emot kommissionens förslag om tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av personer som flyr omskakande händelser av diverse slag i tredje land. Redan under debatten framförde jag viktiga invändningar, men Europaparlamentets ändringsförslag har förvärrat dem, i likhet med kommissionens förklaringar.
Framför allt framstod det som om förslaget till direktiv innebar att ett medlemsland inte kan påtvingas en flyktingkvot av de andra, mot sin vilja. Men nu har kommissionär Vitorino framställt det på ett helt annat sätt. Enligt honom föreskriver artikel 25 visserligen en möjlighet för medlemsstaterna att förklara sig oförmögna att ta emot de här personerna, men förklaringen måste motiveras och motiveringen bör verkligen utgöra ett undantag.
Dessutom påminde han om att beslutet om inrättande av ett system för tillfälligt skydd hade fattats med kvalificerad majoritet, och antydde därmed att de medlemsstater som skulle förklara sig oförmögna att ta emot flyktingar inte har vetorätt. Europaparlamentet lade in ett högre bud genom att helt enkelt stryka, i ändringsförslagen, möjligheten för en medlemsstat att avstå från att ta emot flyktingar enligt den fördelning som beslutats av majoriteten.
I övrigt har Europaparlamentet gett stöd åt kommissionens förslag, och dessa förslag innebär att situationen för de tillfälliga flyktingarna arrangeras som om de skulle stanna definitivt i mottagarlandet, framför allt genom att rätten till familjeåterförening godtas.
Vi anser att varje medlemsstat bör behålla herraväldet över sitt eget territorium, att en medlemsstat inte skall kunna påtvingas oönskade utlänningar och att ett tillfälligt skydd, som ibland är nödvändigt, bör utformas med siktet inställt på ett återvändande.

Boumediene-Thiery
. (FR) I en värld där gränserna öppnar sig är flyktingströmmarna inte på väg att ta slut. De som gläder sig åt globaliseringens framsteg men har för avsikt att tillfoga en social dimension till den ekonomiska, får inte glömma att rörlighet för varor också medför rörlighet för människor.
När en grupp på 910 kurdiska flyktingar anlände till den franska kusten den 19 januari fick vi en tydlig illustration på att den organiserade brottsligheten tillmäter illegal invandring en allt större betydelse.
Med denna massiva ankomst av flyktingar inställer sig utan omsvep frågan om rätten att söka asyl på europeisk mark i dag. Flyktingarnas ankomst belyser det faktum att det t.o.m. inom våra gränser pågår en veritabel människosmuggling, som enligt vissa experter går att jämföra med narkotikasmugglingen. Och det är bara genom att inrätta verkligt legala invandringsvägar som man kan missgynna denna form av smuggling.
Att inrätta legala invandringskanaler i Europa skulle bidra till att man märkbart minskade trycket på asylrätten, eftersom det är den enda reella möjlighet som finns, tillsammans med familjeåterförening för de personer som förföljs i sina ursprungsländer. I kraft av Genèvekonventionen (1951) är nämligen rätten att söka asyl en grundläggande och oförytterlig individuell rättighet som bör förstärkas och försvaras mot varje form av politisk hänsyn. Denna rätt bör stärkas eftersom flyktingarna inte endast är föremål för förföljelse från statens sida och eftersom det inte bara är individer som är måltavla, utan hela familjer!
Även om de stora dragen i det förslag som läggs fram i dag tycks gå i denna riktning, är de förordade åtgärderna mycket ofullständiga mot bakgrund av de mål som sätts upp i och med genomförandet av ett verkligt gemensamt europeiskt asylsystem.
Det är dags för Europa att fundera på att införa en legal status för personer med tillfälligt skydd som flytt krigs- eller krisdrabbade länder - en status som inte utestänger dem från att söka asyl och som tar hänsyn till principen om icke-avvisning, vilken har befästs genom Genèvekonventionen och enligt vilken en flykting inte får skickas tillbaka till den plats han eller hon kom ifrån.
Det är dags för Europeiska unionen att utan dröjsmål engagera sig för en verklig omstöpning av asylrätten, eftersom den akuta och allvarliga situation som dessa fördrivna personer har försatts i inte stannar upp på grund av diskussioner om institutionella dröjsmål!

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt
. En gemensam politik för tillfälligt skydd för fördrivna människor är positivt, inte minst för att säkerställa att alla medlemsstater är med och tar hand om människor som tvingas fly från krigsområden. Det är emellertid viktigt att det tillfälliga skyddet, som gäller i högst två år, inte innebär att rätten att söka asyl hotas.
Rätten till asyl enligt Genèvekonventionen, och därmed permanent uppehållstillstånd, måste alltid värnas. Det tillfälliga skyddet i EU:s medlemsstater får inte hindra människor att söka asyl redan vid ankomsten till den ansvariga medlemsstaten eller under den tid som det tillfälliga skyddet gäller.
Betänkande (A5-0066/2001) av Deprez

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade också emot Republiken Finlands och Republiken Portugals begäran att reglera viseringsansökningarna och gränskontrollerna i ett direktiv, för det tillkommer faktiskt inte dessa stater att framlägga dessa handlingar på detta sätt. Jag gjorde det dock med tungt sinnelag, herr talman, eftersom den fråga som dessa stater tar upp är korrekt och riktig, och jag frågar mig vad vi väntar på, varför vi inte reglerar hur kontrollerna vid Europas gränser skall genomföras med ett direktiv som omedelbart kan träda i kraft på hela EU:s territorium. Vikten av en EG-förordning framgår också av denna handling, för EU är en sammanhållen enhet inom sina gränser.
Betänkande (A5-0075/2001)av Frahm

Fatuzzo
Herr talman! Frahms betänkande gäller visumtvång för dem som kommer till Europa och rör sig inom vårt territorium, men som inte är medborgare i någon av våra medlemsstater - jag säger det till dem som lyssnar på mig nu, men inte deltog i omröstningen. Också i detta fall röstade jag emot Republiken Portugals initiativ, eftersom det egentligen inte fanns skäl att ta upp det här. Men ändå undrar jag: "Varför har då det ansvariga utskottet inte modifierat detta förslag så att det kan antas av parlamentet?" Det är ju viktigt att på ett bra och enhetligt sätt reglera hur de medborgare som kommer in i Europa med provisoriska visa skall förflytta sig inom territoriet.
Betänkande (A5-0065/2001) av Nassauer

Fatuzzo
Herr talman! För tredje gången röstade jag emot en begäran från en stat i Europeiska unionen om att ingripa med ett direktiv: i detta fall handlar det om ömsesidiga erkännanden av beslut att utvisa medborgare i tredje land. Jag måste säga att Republiken Frankrike gjorde rätt i att framlägga detta initiativ, även om det avslogs. Varför säger jag detta? Därför att det är uppenbart, herr talman - och det håller ni säkert med om - att det oundgängligen måste finnas enhetliga regler i alla de femton staterna som säger vem som skall utvisas och vem som skall få stanna på Europeiska unionens territorium. Därför tar jag än en gång tillfället i akt att insistera på att det införs en EG-förordning som omfattar metoder, villkor och regler för utvisning av de oönskade människor som kommer till Europa.

Boumediene-Thiery
. (FR) De initiativ som läggs fram här syftar till att göra det möjligt att verkställa ett administrativt och nationellt beslut om utvisning av en utlänning, även om han eller hon under tiden befinner sig i en annan medlemsstat.
Det tydligt uttalade målet med detta förslag är att underlätta genomförandet av beslut om avvisning av medborgare i tredje land. För det ändamålet föreslår man en mekanism för ömsesidigt erkännande av beslut. Ett beslut om avvisning som fattas i en medlemsstat blir således möjligt att verkställa i en annan medlemsstat.
Vid första anblicken tycks det mycket lovvärt att vilja reglera och kontrollera rörligheten för de utlänningar som har fått ett beslut om utvisning i en av medlemsstaterna. Vi skulle då, vilket förordades i slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors (oktober 1999), kunna hantera invandringsströmmarna på ett bättre sätt. Men när man läser initiativet avslöjas snabbt hela dess tvetydighet, vaghet och juridiska svaghet.
När det är hög tid för Europeiska unionens stater att förse sig med en verklig invandringspolitik, vad man kan då anse om en text där man inte alls löser avvisningsfrågorna och där man dessutom tycks strunta i den mänskliga verkligheten?
Att vilja hantera invandringsproblemet handlar också om följande: att våga se på dessa medborgare som kommer från ett land utanför gemenskapen, som är hotade av eller har fått ett beslut om utvisning och som inom det väl bevakade Schengenområdet hamnar på kant med motsträviga förvaltningar.
Om Europeiska unionen vill vara och förbli ett område med frihet, rättvisa och säkerhet, måste den anta rättsliga instrument som inte bara är effektiva utan även tar hänsyn till den mänskliga faktorn. Det handlar inte om åtgärder som det här initiativet, som i grund och botten endast avser en säkerhetspolitik där utlänningen - betraktad som en fara - inte längre får åtnjuta sina fri- och rättigheter och där ordet rättvisa inte betyder någonting längre.
Dessutom stöder sig förslaget på en rättslig grund, artikel 63.3 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, som svårligen kan anses tillåtlig. Där åsyftas endast åtgärder som skall vidtas i fråga om invandring under precisa förhållanden, särskilt då en medborgare från tredje land mot sin vilja kan sändas tillbaka eller utvisas till sitt ursprungsland. Men i förslaget till direktiv behandlas inte den typen av frågor. Där nöjer man sig med en enda aspekt: ömsesidigt erkännande av redan fattade beslut. Syftet med förslaget är således inte att fastställa normer för gemenskapen i fråga om avvisning.
Det vore därför farligt att godkänna ett sådant initiativ i en så pass känslig fråga som invandring. Varje norm på det här området bör antas med respekt för de mänskliga och allmänna värderingar som vägleder det europeiska bygget. I motsatt fall skulle gemenskapens politik inte längre ha någon mening.
Betänkande (A5-0040/2001) av Hatzidakis

Fatuzzo
Herr talman! En polis stoppade en långtradare i Tyskland. Denna långtradare stoppades för att den kördes med för hög hastighet. Polismannen kontrollerade lasten: det var radioaktivt material, med alla tillstånd i sin ordning. Eftersom polismannen befann sig i centrum av den mycket tätbefolkade tyska staden Düsseldorf och då han insåg faran med den radioaktiva lasten, frågade han föraren: "Men varför körde du just genom Düsseldorf, där det finns så mycket folk? Kunde du inte ha kört en längre runda, där det inte finns folk? Denna last är mycket farlig!" "Men konstapeln," svarade föraren, "vet ni inte att Europaparlamentet just i dag antog Hatzidakis betänkande - han är en mycket framstående, viktig och duktig ledamot - vari man i punkt 2 på sidan 8 vill att medlemsstaterna skall tillämpa principen om kortaste sträcka på transporter av radioaktivt material. Därför tog jag den kortaste vägen." Och detta får mig att tro att vi måste ändra på någonting: en lång sträcka som är mindre farlig är bättre än en kort sträcka som är farligare.

Ahern
. (EN) Den nyligen inträffade mycket alarmerande olyckan där ett tåg som transporterade radioaktiva kärnbränslekärl, ägt av BNFL, spårade ur vid Torness kraftstation nära Dunbar i East Lothian i Förenade kungariket visar den ständiga risken med att transportera radioaktivt material.
Radioaktivitet utgör allvarliga faror för hälsa och miljö. Joniseringsstrålning överför energi på nivåer som kan medföra förändringar i vilket ämne som helst som den tränger igenom och kan till och med orsaka oåterkallelig skada på mänskliga celler.
Faran hänger samman med exponeringstiden och strålningens intensitet och typ. Med en dos motsvarande eller överskridande 10 000 mSv (millisievert) inträffar döden nästan omedelbart (sådana höga doser har bara uppnåtts vid kärnvapenexplosioner eller allvarliga olyckor i kärnkraftsverk). Strålning kan också ge fördröjda effekter som man framför allt konstaterat efter atombombningen av Hiroshima och Nagasaki, i form av cancer och skador på arvsanlag. Personer som exponeras för strålningsnivåer på 200 mSv eller mer får en ökad risk för cancer. Detta innebär att om man inandas några mikrogram av plutonium kan detta orsaka lung- eller tungcancer. Likaledes skulle en spridning av 1200 g av pulveriserat plutonium ge dödliga strålningsdoser vid inandning inom en radie av mer än 2 km.
Risken för kärnmaterialspridning är större under transportfasen än under någon annan fas av kärnbränslecykeln. Konvojer är inte skyddade mot terroristattacker för att stjäla förpackningarna som innehåller högst radioaktiva ämnen. Bara några kilogram av separerat plutonium behövs för att bygga en enkel anordning för kärnexplosion.

Caudron
. (FR) Som vi vet tenderar en debatt som på långt eller nära håll handlar om kärnenergi att bli väldigt känsloladdade och förvandlas till principdebatter. Men detta var inte målet för utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Fördelarna och nackdelarna med kärnenergi diskuteras i första hand i varje medlemsstat, där debatten går sin egen väg. I detta betänkande gällde det att koncentrera sig på själva frågan om transporter ur olika aspekter: rationalisering, uppfyllande av transportlagstiftning, information om transporter av radioaktivt material, osv.
Radioaktivt material transporteras regelbundet och över långa sträckor inom Europeiska unionen, men också från eller till en destinationsort i Europeiska unionen till andra kontinenter. Och även om flera medlemsstater i Europeiska unionen har beslutat att upphöra med upparbetningen och gradvis "gå ifrån kärnenergin", måste transporter till de länder som undertecknat kontrakt om upphörande fortfarande äga rum för att skicka tillbaka dessa länders avfall, som för närvarande förvaras på upparbetningsanläggningarna. Ökningen av transporterna rent allmänt och trafikstockningarna på vägar, järnvägar, floder och i luften ökar i hög grad sannolikheten för olyckor och kraven på säkerhet vid transport av radioaktivt material. Säkerheten måste oundvikligen gå före lönsamheten och försörjningstryggheten, varför kärnindustrin strikt måste följa internationella transportbestämmelser.
Med hänsyn till dessa synpunkter stöder jag parlamentsutskottets uppmaning till kommissionen, om att upprätta en förteckning över de platser inom och vid Europeiska unionens gränser där transport av radioaktivt material sker och utvärdera hur dessa transporter rättfärdigas ur ekonomisk och social synvinkel (i synnerhet i fråga om folkhälsa), i syfte att föreslå sätt att rationalisera dessa transporter och minska deras kvantitet och volym mot bakgrund av de risker som fastställs med respekt för principen om förebyggande, om det visar sig att riskerna är större än vinsten. För övrigt krävs det att berörda medlemsstater tillämpar principen om kortast möjliga transportsträcka och att om möjligt undvika transport genom tättbefolkade områden.
Jag vill avsluta med att betona vikten av öppenhet på det här området. Man måste ständigt och i stor omfattning sprida fullständig information om risker.

De Rossa
. (EN) Jag är emot upparbetning av kärnbränsle och jag anser att alla upparbetningsanläggningar i Förenade kungariket och på andra håll bör stängas. Jag har röstat för detta betänkande, även om jag har reservationer om några av dess aspekter. I synnerhet anser jag att säkerhet måste överskugga alla andra hänsyn.
Kärnbränsleavfall bör aldrig transporteras genom tätbefolkade områden. Den "kortaste huvudvägen" måste vara sekundärt till den "säkraste huvudvägen". Det irländska folket tillsammans med alla européer som lever med den konstanta oron att en olycka i Förenade kungariket eller Frankrike eller en kollision i Irländska sjön kunde ge förödande och omedelbara effekter för oss alla.

Markov
. (DE) Det är inte ovanligt att ett betänkande genom ändringsförslagen ändras så pass mycket att föredraganden inte känner igen sina ursprungliga intentioner och därför väljer att träda tillbaka.
Det som i det här fallet politiskt sett är obegripligt är hur det hela går till. När grupperna i bokstavlig bemärkelse bara över en natt träder tillbaka från de kompromissändringsförslag som gemensamt har förhandlats fram och plötsligt skriver ned motsatsen till sina ursprungliga uttalanden kan man tvivla på allvaret bakom detta förfarande.
Min grupp är givetvis medveten om det faktum att ett betänkande om transport av radioaktivt avfall inte är ett betänkande om kärnkraft rent generellt, men största säkerhet skulle vara erforderlig även om det inte fanns något att transportera. Därför måste man i det här sammanhanget även diskutera frågan om en minimalisering av produktionen eller snarare upparbetningen av nukleära bränslestavar. Att endast 5 procent, det vill säga 75 000 försändelser, ingår i bränslekretsloppet säger bara något om kvantiteten, men inget om kvaliteten på riskpotentialen.
Att förkasta förslaget om att under iakttagande av subsidiaritetsprincipen ta ett lagstiftningsinitiativ om enhetliga bestämmelser för transport av radioaktivt avfall inom och fram till Europeiska unionens gränser är otänkbart för oss.
Också för att en förstärkt kontroll av att bestämmelserna för transporten av farligt avfall följs inte bör godtas. Samtidigt anser vi att frågan om tröskelvärdena för utsattheten har ägnats för lite uppmärksamhet. Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster förkastar betänkandet i dess nuvarande form.

Meijer
. (NL) Jag kommer ihåg femtiotalet då i stort sett alla trodde att klyvandet av atomkärnor i framtiden skulle ge en obegränsad mängd ren och säker energi. I flera länder har man sedan dess fortsatt bygga kärnkraftverk och gjort elektricitetsförsörjningen till stor del beroende av atomklyvningen. Från sextiotalet och framåt har det kommit allt mer kritik sedan det visat sig att kärnkraftverk kan explodera och att avfallsprodukten fortsätter hota miljön under mycket lång tid. Katastroferna i Harrisburg och Tjernobyl har bromsat upp en vidare utbredning av kärnenergin och vissa länder har redan tagit fullständigt avsked av den eller förbereder ett avskaffande. Även därefter har vi dock i flera tusen år att göra med farligt radioaktivt avfall. Med tanke på riskerna vid transporten av det här avfallet så är det nu bäst att begrava det i de kärnkraftverk som skall stängas och inte längre transportera det till andra platser. Det genomförs helt riktigt åtgärder för att stoppa dessa transporter. Föredraganden visar viss förståelse för de här åtgärderna och vill begränsa riskerna men fortsätter att tillåta och berättiga sådana transporter. Med det valet kan jag inte instämma.
Betänkande (A5-0076/2001) av Schwaiger

Vlasto
Herr talman! Europaparlamentet bör uttala sig om den här frågan, framför allt på grund av den rådande artistiska luddighet som råder strax innan ett nytt sammanträde skall inledas vid WTO. Europaparlamentet sänder ett tydligt budskap med en sammanhängande vision för WTO:s framtid. Jag har därför röstat för betänkandet av Schwaiger, som uttalar sig för en ökad insyn i WTO och dess sammanträden.
Jag är nöjd med det klara och precisa mandat som Europeiska kommissionen har fått när det gäller att använda försiktighetsprincipen inom WTO i fråga om jordbruk. Jag beklagar emellertid att Europaparlamentet inte har uttalat sig om WTO:s beaktande av jordbrukets mångsidiga betydelse, som inte får överges till fördel för ett intensivt massjordbruk, vilket de europeiska konsumenterna dessutom inte tycks vilja ha just nu.

Fatuzzo
Herr talman! Denna röstförklaring kommer precis i rättan tid, vid lunchtid. Jag röstade för, och varför? För att jag tycker om gorgonzola, herr talman: gorgonzola-ost och taleggio-ost från Bergamo-traktens dalgångar. Då säger ni nog: "Men vad har det med Schwaigers betänkande att göra?" Mycket, herr ordförande, mycket: på sidan 8 i betänkandet, i punkt 31 som vi har antagit, står det att man anser det vara önskvärt "att skyddet av geografisk beteckning för vin och alkohol utvidgas till att omfatta andra jordbruksprodukter" från vårt territorium. Nå, jag tycker om gorgonzola, jag tycker att också gorgonzolan skall skyddas och därför röstade jag för Schwaigers betänkande. Smaklig måltid!

Alyssandrakis
. (EL) Samtalen inom ramarna för WTO:s möte i Seattle präglades av omfattande folkliga reaktioner som visade att WTO:s själva principer inte godtas. Demonstrationerna med deltagare från hela världen var en avgörande faktor för samtalens misslyckande. Samtidigt framkallar motsättningarna och konkurrensen inom ramarna för det globala imperialistiska systemet svårigheter och förseningar som kan användas av den folkliga rörelsen.
WTO som skapades för att påskynda handelns fullständiga avreglering utgör ett av de viktigaste stöden för den nya globala ordningen. WTO beledsagar inte bara globaliseringen utan försöker att ge den rättslig form och giltighet. Följaktligen tror vi inte att Europeiska unionens regeringar inom ramarna för den nya samtalsomgången kommer att försvara sina folks intressen. De kommer tvärtom att försöka uppnå en större andel för de europeiska monopolen i konkurrens med andra imperialistiska centra i USA och i Japan.
Den omdiskuterade "europeiska jordbruksmodellen" som Schwaiger försvarar i sitt betänkande är ett resultat av en kompromiss som drabbar de europeiska små och medelstora jordbrukarna och jordbruksprodukterna från Medelhavsområdet. En direkt följd är en minskning av jordbrukarnas inkomster men också en krympande jordbrukarbefolkning och en ökning av arbetslösheten. Greklands och andra länders jordbruksproduktion offras för att skydda och för att förbättra situationen på de internationella marknaderna för industriprodukterna från länderna i centrala och norra Europa.
Reglerna som styr de internationella ekonomiska förhållandena och handeln bör tjäna arbetstagarnas intressen, de bör inte kränka de grundläggande sociala rättigheterna, de bör stödja utvecklingen i de mindre utvecklade länderna, respektera miljön samt respektera alla folks rättigheter att själva utöva kontroll och besluta om sin framtid.
I motsats till vad som hävdas i Schwaigers betänkande kan inte WTO demokratiseras genom att valda företrädare från länderna deltar. Demokratiseringen förutsätter att arbetstagarnas rättigheter respekteras och värnas. WTO:s karaktär är sådan att organisationen inte kan fungera på detta sätt eftersom den är en imperialistisk struktur och intresserar sig för största möjliga vinst för kapitalet och för de mest säkra och flexibla sätten för kapitalet att utan hinder förflytta sig, särskilt när det gäller handelsföretag och finansföretag.
Vi Europaparlamentariker inom Greklands kommunistiska parti röstade nej till Schwaigers betänkande eftersom det till största delen stöder storkapitalets planer på total avreglering och dess angrepp på arbetstagarnas erövringar samt rättigheterna för folken i hela världen.
Rörelsen mot "globaliseringen" och mot WTO utgör trots sin oenhetlighet och mångformighet ett första motangrepp på monopolkapitalets diktatur och dess ekonomiska intressen. Den sänder ett budskap om motstånd och motangrepp till miljontals arbetstagare, arbetslösa samt små och medelstora jordbrukare liksom till alla offren för den globala kapitalistiska ordningen som WTO vill påtvinga dem.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson och Theorin
Med den europeiska jordbruksmodellen avser vi en gemensam jordbrukspolitik. Men det innebär inte att vi accepterar utformningen av den nuvarande jordbrukspolitiken, som är producentstyrd och storskalig och som bygger på stora stöd. Vi kan inte heller ställa oss bakom skyddstullarna gentemot tredje världen.
Däremot vill vi gärna ha en gemensam jordbrukspolitik, men vi ser risker om varje nation skulle utforma sina egna jordbrukssubventioner. En ny och gemensam jordbrukspolitik skall bygga på landsbygdsutveckling, ekologiskt jordbruk och småskalighet. Området skall kännetecknas och genomsyras av en långsiktigt hållbar utveckling, exempelvis vad gäller miljö och ekonomi.

Berthu
. (FR) Trots dess kvaliteter röstade jag till sist emot betänkandet av Schwaiger, eftersom gårdagens debatt och särskilt kommissionär Lamys svar på mina tre frågor gjorde mig högst missnöjd.
På den första frågan (Är det inte riskfyllt att förhandla om den inbyggda dagordningen separat ?), svarade kommissionär Lamy att förhandlingarna i Genève om jordbruk och tjänster inte är riktiga förhandlingar, utan endast förberedelser inför förhandlingarna. Denna distinktion kanske fungerar ur en abstrakt synvinkel, men den verkar inte kunna hålla i praktiken.
På den andra frågan (Bör man inte omdefiniera förhandlingsmandatet mot bakgrund av händelseutvecklingen och den allmänna opinionen ?), var kommissionens svar negativt: vi håller fast vid det mandat som definierades i samband med Agenda 2000. Europaparlamentet har för övrigt just förstärkt den ståndpunkten genom att uttryckligen förkasta två ändringsförslag som innehåller krav på en omförhandling av Blair House-avtalen.
På den tredje frågan (Bör man inte ge en bättre definition på kontrollen av förhandlarna innan de nya förhandlingarna inleds ?), pekade kommissionär Lamy framför allt på ramavtalet mellan Europaparlamentet och kommissionen. Det är en inte försumbar punkt, men min fråga avsåg väsentligen den kontroll som rådet bör utöva, eftersom rådet ger kommissionen förhandlingsmål, samt de nationella parlamentens kontroll, eftersom de enligt min mening är de slutliga beslutsfattarna. Men i fråga om dessa aspekter fortsätter luddigheten att råda.
Jag beklagar framför allt att det protokoll som i november fortfarande fanns med i det preliminära Nice-förslaget inte fick något stöd, åtminstone när det gäller kontrollen av hur förhandlingarna förs vid WTO. Där kunde man läsa att ordförandeskapet och medlemsstaterna skall få följa med kommissionen till WTO:s sammanträden; att kommissionen utan dröjsmål skall översända alla handlingar som den har till sitt förfogande; att kommissionen måste uppfylla en medlemsstats önskemål om att genomföra ett samråd; att den gemensamma ståndpunkt som försvaras av kommissionen skall upprättas av rådet och att rådet när som helst kan ge förhandlingsdirektiv till kommissionen. En respekt för dessa normer förefaller absolut nödvändig, på ett eller annat sätt, för en fungerade kontroll av förhandlingarna inom WTO.

Meijer
. (NL) Frihandel är mer än att ta bort gränser eller att få slut på gammaldags protektionism. Det betyder främst att priset på en produkt blir viktigare än alla andra skäl. Den som kan leverera billigast vinner marknaden för sig och fördriver de dyrare producenterna. Med ständigt lägre transportkostnader kan man hämta varje billig råvara och varje billig slutprodukt överallt ifrån. Konkurrensen tvingas välja mellan att leverera billigare eller att gå under. Förespråkare för det här systemet ropar att det gör producenterna uppfinningsrika och ändamålsenliga och att det är till nytta för konsumenten. Därför borde det bli tal om en obegränsad konkurrens, slutligen helst på världsnivå. Ändå finns det goda skäl för högre produktionskostnader och att skydda den produktionen mot billigare konkurrenter. Sådana skäl är: säkerhet på arbetsplatsen, en rimlig lön till arbetstagarna, uteslutning av barnarbete, god regional spridning av sysselsättningen, omsorg om miljön, undvikande av djurmisshandel, motarbetande av onödig trafik, leverans av varor och tjänster som enligt marknadens logik inte ger någon vinst, men som är nyttiga och önskvärda. Det är en uppgift för de demokratiskt valda myndigheterna men WTO-avtal gör att de måste lyda den blinda marknaden. Även om jag anser att föredragandens förslag är otillräckligt så skall jag inte rösta emot något som kan bidra till att bromsa den utvecklingen.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.40 och återupptogs kl. 15.00.)

Slutlig överenskommelse om reformen av systemet för internationella övergångar för fotbollsspelare
Talmannen
Mina kära kolleger! Jag inbjuder er att ta plats. Ni är ännu inte så många här i församlingen, men precis så många som behövs för att bilda ett fotbollslag, något som föranleder mig att introducera den fråga vi nu skall behandla.
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om en slutlig överenskommelse om reformen av systemet för internationella övergångar för fotbollsspelare.

Reding
. (FR) Fru talman! Ni minns säkert att jag talade i parlamentet den 7 september förra året för att informera om kommissionens ståndpunkt om reformen av FIFA:s bestämmelser om internationella övergångar.
Vid det tillfället framförde jag kommissionens avsikt att inleda en diskussion med FIFA och andra berörda parter, under ledning av min kollega Mario Monti och i samarbete med Anna Diamantopoulou, så att FIFA:s bestämmelser skall överensstämma med gemenskapsrätten, samtidigt som idrottens särskilda karaktär och idrottsorganisationernas självständighet respekteras.
Denna strategi fick dessutom ett odelat stöd i uttalandet om idrottens speciella karaktär, vilket antogs av Europeiska rådet i Nice i december förra året.
I dag, efter intensiva diskussioner mellan kommissionens enheter, FIFA och övriga berörda parter, gläder jag mig åt att kunna tala om vilket resultat vi har nått fram till. Detta resultat - fru talman, mina damer och herrar - innebär en respekt för de principer jag just tog upp och som vi alla är angelägna om.
Under hela ärendets gång har kommissionen mycket ofta anklagats för att inte förstå idrotten, och värre ändå, för att vilja destabilisera fotbollen. Men resultatet bevisar att det handlade om grundlösa anklagelser, och jag tror att diskussionerna tvärtom har gjort att vi återigen har kunnat visa att gemenskapsrätten och idrottens speciella karaktär är helt förenliga. Jag tror därför inte att det är nödvändigt att ändra gemenskapsrätten. I den här frågan har kommissionen gett prov på sin flexibilitet för att integrera idrottens särdrag i de befintliga lagtexterna.
Diskussionerna har gjort det möjligt att göra tydliga framsteg på åtminstone tre nyckelområden. För det första - vilket alltid har varit Europaparlamentets vilja - att skydda unga spelare som flyttar inom Europeiska unionen, genom att garantera dem en allmän utbildning och en lämplig idrottsutbildning. Dessa principer kommer att ingå i en uppförandekod som kommer att upprättas av fotbollsförbunden, och denna punkt tillmäter jag en särskild betydelse, för enligt min mening är det mycket effektivare att leda ungdomarna rätt än att fastställa gränser för deras rörlighet, en begränsning som för övrigt är oförenlig med principen om fri rörlighet.
Vi får inte glömma att det inom fotbollen finns många kallade men få utvalda, och alla spelare kommer inte att bli den runda bollens stjärnor. Det är därför mycket viktigt att sörja för både deras idrottsutbildning och deras yrkesutbildning. Med de nya bestämmelserna vill kommissionen sända en kraftfull signal till alla ungdomar som satsar på idrotten: alla kommer inte att lyckas på det idrottsliga planet, men alla kommer att uppmärksammas på ett mänskligt plan och när det gäller deras individuella utveckling.
Den andra saken består i att uppmuntra och kompensera insatserna från klubbarnas sida, då de ägnar sig åt ungdomarnas utbildning och på så sätt ger deras idrottsaktiviteter en social dimension. Denna sociala dimension är för övrigt utmärkande för idrottens europeiska dimension. För detta ändamål behöver FIFA införa regler, först och främst avseende en kompensation för utbildningsavgifter upp till 23 års ålder, utifrån den verkliga kostnaden, såsom denna kostnad definieras av domstolen i Bosmandomen, och för det andra en solidaritetsfond som förses med medel genom ett uttag på 5 procent av varje övergångsavgift. Denna fond skall vara avsedd för utbildningsklubbarna, som på så sätt kommer att få del av spelarens mervärde.
Det är nu FIFA:s sak att mer utförligt tillämpa dessa principer, och inom ramen för dess befogenheter kommer kommissionen att se till att principerna verkligen införlivas i FIFA:s bestämmelser. Och jag är säker på, fru talman, att kommissionen inte kommer att vara ensam i det kontrollarbetet, utan att vi kommer att få sällskap av idrottsministrarna och parlamentariker som är engagerade på nationell nivå. Vi är således övertygade om att det är möjligt att hitta en balans mellan spelarnas rörlighet och en nödvändigt ersättning till utbildningsklubben, inom de gränser som domstolen fastställt i Bosmandomen.
Den tredje punkten handlar om att införa förutsättningar för stabila idrottstävlingar, för att kunna garantera rättvisa och regelmässighet.
Och så mekanismerna. För det första kan ett kontrakt inte sägas upp ensidigt förrän vid säsongens slut. En supporter får därmed en försäkran om att få se samma lag spela under hela säsongen. Och det är för att få se ett lag spela, och inte ett annat - ibland i avsaknad av sina bästa spelare - som man skaffar sig en abonnerad plats.
För det andra föreskrivs idrottsliga sanktioner mot spelare och klubbar som utan giltiga skäl säger upp ett kontrakt under de två första säsongerna.
Andra viktiga punkter kompletterar de här principerna, såsom tidsbegränsade övergångsperioder och kontraktens varaktighet, på mellan ett och fem år.
Kära kolleger! Under diskussionerna har vi träffat FIFPRO, som företräder spelarna. Vissa av deras krav har tillmötesgåtts. FIFA:s regler kommer t.ex. inte längre förbjuda spelare att vidta rättsliga åtgärder, men man kommer även att inrätta en partssammansatt skiljedomstol som kan fatta beslut i brådskande ärenden och lösa tvister om ersättning för utbildning, övergångar och idrottsliga sanktioner. Jag lägger en särskilt stor vikt vid ett jämbördigt och oberoende skiljeförfarande. En sådan instans, till vilken både spelare och klubbar kan vända sig, bör kunna lösa tvister på ett korrekt, snabbt och effektivt sätt. Jag vill också påminna om att kommissionen under hela ärendets gång har framhållit att diskussionerna med FIFA och andra berörda parter inte på förhand bedömer om FIFA:s reviderade bestämmelser är förenliga med tillämplig nationell rätt, framför allt arbetsrätten. Det åligger FIFA att försäkra sig om att dessa bestämmelser tillämpas med respekt för nationella lagstiftningar, som bestämmelserna självklart inte får avvika från.
FIFA har meddelat oss att de överenskomna principerna kommer att genomföras genom en revidering av FIFA:s bestämmelser vid dess världskongress i juli, i Buenos Aires. Kommissionen har uppmuntrat FIFA att sträva efter att föra en nära dialog med andra berörda parter när det gäller att genomföra principerna och särskilt med spelarna, naturligtvis.
Enligt kommissionens uppfattning har frågan om överföringar tydligt visat att en dialog - på alla nivåer - blir en nödvändighet och att man bör utforska alla sätt att organisera en dialog, även med hjälp av kollektiva konventioner på europeisk nivå. Diamantopoulou har dessutom erbjudit sitt stöd för att uppmuntra en permanent dialog på europeisk nivå.
Tillåt mig avsluta detta uttalande genom att påminna om att FIFA kommer att utarbeta en rapport om hur detta system har tillämpats, två år efter det att det nya avtalet har trätt i kraft. Då kommer vi att få kvantitativa och kvalitativa uppgifter som gör att vi kan dra lämpliga slutsatser.
Under tiden tror jag att vi bör glädja oss åt resultatet av de här diskussionerna. Att nå dit, fru talman, har trots allt inte varit lätt. Påtryckningarna från vissa stats- och regeringschefer - kraftfulla men onödiga och framför allt skadliga - har mer än en gång försenat ett avslut på frågan. Kommissionen har hur som helst hållit ut och när allt kommer omkring visat att det inte krävs en ändring av fördragets bestämmelser för att uppnå en respekt för idrottens speciella karaktär. Vi har således hållit en rak kurs med strikt respekt för våra befogenheter. Detta resultat har gjort det möjligt för min kollega Mario Monti att besluta sig för att inte föreslå kommissionen att fatta ett negativt beslut om FIFA:s övergångsbestämmelser.

Pack
Fru talman! Tack fru kommissionär för att ni är här i dag. Vi har alla glatt oss över att vi äntligen har uppnått en kompromiss, och jag har egentligen alltid hållit med er om att det är självklart att kommissionen inte är ute efter att sparka sönder bollen. Jag har fått ovett därhemma, eftersom jag envist stod på er sida, men nu måste väl till och med den ohövlige Beckenbauer medge att ni inte är ute efter att förstöra hans fotboll. Därför gläds jag över kompromissen samtidigt som jag undrar om ni, bortsett från dem som av olika skäl är vinnarna i denna kompromiss - unga idrottare, små föreningar, stora föreningar - inte är orolig för att denna kompromiss som innebär en olika behandling av de idrottare som är under och över 28, att denna kränkning av likhetsprincipen skall leda till ännu fler Bosman-mål, det vill säga att de riktiga domstolarna kommer att företräda en annan uppfattning än denna kompromiss. Är ni inte orolig för att det skall uppstå en lavin av rättegångar?

Reding
. (FR) Fru Pack! Vi kan inte förbjuda någon medborgare att vända sig till EG-domstolen. Om en medborgare -fotbollsspelare eller inte, tillhörande en klubb eller en annan - beslutar sig för att begära ett yttrande från EG-domstolen är han eller hon fri att göra det. Vi har dessutom insisterat på att denna frihet skall anges i kompromissen, eftersom skiljedomstolen, som kommer att vara specifik för fotbollsvärlden, självklart kommer att lösa alla konflikter som kan uppstå, men vi skulle vilja att dessa tvister kan lösas inom fotbollsfamiljen, och inte nödvändigtvis på offentlig plats. Samtidigt innebär medborgarens frihet att han eller hon kan vända sig till en domstol, en nationell domstol eller EG-domstolen, om personen i fråga inte finner en lösning inom fotbollsfamiljen.

Medina Ortega
Fru talman! Fru Redings uttalande har lugnat mig avsevärt, eftersom det ser ut som om kommissionen har gjort en ansträngning för att kombinera de tre principerna om erkännande av gemenskapsrätten, idrottsförbundens oberoende och idrottens särdrag.
Även det sista uttalandet om att tillträdet till den nationella lagstiftningen - eller eventuellt gemenskapslagstiftningen - lämnas öppet har lugnat mig.
Jag skulle dock vilja att kommissionären närmare förklarar för mig om denna överflyttning av genomförandebefogenheter av FIFA:s normer och andra idrottsförbunds normer inte skulle kunna förorsaka en möjlig överflyttning av lagstiftande befogenheter från de europeiska institutionerna till icke-statliga organisationer som FIFA, FIFPRO eller UEFA.

Reding
. (FR) En förklaring har tillfogats Amsterdamfördraget, vilken föreskriver att idrottsförbund har en viss självständighet. Kommissionen har agerat med full respekt för denna förklaring. Genom att grunda oss på fördragen och även ta hänsyn till stats- och regeringschefernas önskemål, som framfördes i Nice i uttalandet om idrott, har vi skapat en ram tillsammans med FIFA, samtidigt som vi har samtyckt till ett inslag av självständighet hos idrottsinstanserna och det sätt på vilket de nu kommer att ägna sig åt att lösa detaljerna. I den meningen har FIFA:s föreslagna avtal inte undertecknats av kommissionen. Till Blatter har kommissionen däremot sagt - i en skrivelse från Monti, som i grunden ansvarar för ärendet - att kommissionen inte kan utfärda ett förbud ifall de allmänna principerna i FIFA:s förslag omsätts i praktiken.

Cushnahan
Fru talman, fru kommissionär! Ur irländsk synpunkt välkomnar jag ersättningsklausulen och solidaritetsfonden därför att irländska fotbollsklubbar är vaggan för många unga fotbollsspelare som går vidare och spelar i den engelska elitserien och därutöver. Jag skulle vilja fråga kommissionären några frågor om det.
För det första antar jag att solidaritetsfonden är en allmän fond. Finns det någon chans att en del av övergångsersättningen för spelare under 23 år kan gå direkt till den amatörklubb som lärde upp dom? Ni måste också titta på fotbollsskolor i England dit unga fotbollsspelare tas från Irland vid en mycket ung ålder. Kommer det att bli någon ersättning för dem?
Det upprörande utnyttjandet av unga afrikanska fotbollsspelare är ett problem som jag vill be er titta på igen för jag tycker inte det verkar som den frågan har lösts genom förbud mot övergångar mellan klubbar. Agenter kommer fortfarande att hitta ett sätt att komma runt det. Jag är medveten om att detta var en svår kompromiss som löser problemet - de eventuella katastrofala konsekvenserna av absolut rörelsefrihet - men samtidigt insikt om att det är nödvändigt att följa den nya lagen.

Reding
. (FR) Fru talman! Tillåt mig att tacka Cushnahan för hans stöd. Vi har faktiskt lyckats göra mer än att enbart lösa problemet med gemenskapsrätten, genom att garantera stabilitet men även en solidaritet med och ett skydd för ungdomar. När det gäller solidaritetsfonden finns det två solidaritetssystem för att ersätta grundklubbarna. Vid en övergång ersätts först och främst utbildningsarbetet i den klubb som har utbildat den unge spelaren fram till tolv års ålder. Dessa ersättningar får inte vara alltför stora, och det av två anledningar. Den första är att vi måste hålla oss till Bosmandomen. Och för det andra skulle det vara svårt för unga fotbollsspelare, med undantag för de bästa, att överföras från en klubb till en annan om ersättningarna vore för stora. Vi måste faktiskt även skydda fotbollsspelarna och de mycket unga tonåringarna. Därför får ersättningarna för utbildning inte vara alltför höga.
Det andra inslaget är solidaritetsfonden. Denna fond kommer att finansieras med 5 procent av överföringsersättningarna. I det avseendet är det spelarens värde, och inte de pengar som har lagts på utbildningen, som kommer att räknas. De klubbar som svarar för utbildningen kommer följaktligen att omfattas av ett dubbelt överföringssystem. Min förhoppning - och jag har förhandlat med hänsyn till den - är att pengarna skall återgå till basklubbarna, eftersom de är nödvändiga för att stödja den europeiska idrottens sociala dimension. I våra byar och små städer fyller dessa klubbar en mycket viktig social funktion och de bör erbjudas möjligheten att fortsätta med den uppgiften.
När det gäller de unga afrikaner eller - vilket ni påpekade - ungdomar från tredje land, har vi, med respekt för att den fria rörligheten även skall gälla minderåriga, föredragit att inte lägga hinder i vägen för deras fria rörlighet utan i stället ålagt utbildningsklubbarna vissa villkor om hur unga spelare skall behandlas. För problemet ligger inte i att ungdomarna reser, utan i hur de behandlas i mottagarlandet. Syftet med uppförandekoden är att utbildningsklubbarna skall ansvara för ungdomarna och behandla dem som sådana, de skall med andra ord inte bara ge dem en idrottsutbildning utan även en utbildning för livet. Alla de som har genomgått en idrottsutbildning kommer inte att bli bollstjärnor och kommer inte nödvändigtvis att leva av sin idrott. De ungdomar som tas emot i Europeiska unionen kommer att få samma behandling, även om de kommer från tredje land. Enligt uppförandekoden görs det ingen åtskillnad mellan unga européer och ungdomar från kandidatländerna, och dessutom skall ungdomar som har kommit till unionen på laglig väg få möjlighet att behandlas som de andra. Ni kan vara förvissade om att kommissionen uppmärksamt kommer att följa utarbetandet och tillämpningen av denna uppförandekod. Mina kära parlamentskolleger! Jag är säker på att också ni i ert arbete ute i samhället kommer att lägga märke till hur uppförandekoden omsätts i praktiken.
När det gäller den fria rörligheten för ungdomar som kommer från tredje land har FIFA förklarat att vi inte är behöriga, eftersom vi endast har befogenhet att lagstifta inom Europeiska unionen, och att FIFA har för avsikt att utanför Europeiska unionen och unionens associerade länder helt enkelt förbjuda överföringar av ungdomar under 18 år. Detta beslut är uteslutande FIFA:s, och det är följaktligen FIFA som skall tillämpa det på medborgare från tredje land.

Andreasen
Tack fru talman, och gratulationer till kommissionär Reding och till resultatet av den långvariga fotbollskampen. Detta kan vi visst alla vara nöjda med. Jag har en enkel fråga, som jag gärna vill be kommissionen redogöra för. Medför de nya reglerna samma rättsregler för spelare under 23 år, som gällde för Bosmandomen, om det uppstår en tvist mellan klubbarna om ett kompensationsbelopp? Skall spelarna riskera att inte kunna byta klubb, även om kontraktet har gått ut? Vilken rättssäkerhet har spelarna i en sådan situation? Riskerar de att vara underställda under en period under en sådan rättstvist?

Reding
. (FR) Kära kollega! 23 års ålder räknas endast när det gäller utbildning, eftersom det behövdes åldersgränser. Det är FIFA som har föreslagit dem. Utbildningen har man förlagt mellan 12 och 23 års ålder, och vid en överföring ersätts utbildningskostnaderna upp till 23 års ålder. Man anser att utbildningen skall vara avslutad vid 23 års ålder.
När det gäller kontraktens varaktighet och möjligheten att bryta ett kontrakt har vi hela tiden sagt, redan från början, att pacta sunt servanda: om vuxna ingår ett kontrakt upprättas detta kontrakt för att följas och inte för att brytas, inte att förglömma att idrotten också har sina egna bestämmelser. Om klubbarna börjar köpa spelare till höger och vänster under mästerskapen, ja då påverkar de ju balansen i tävlingarna. Och om en spelare lämnar sitt lag under ett mästerskap, motiverat eller inte, är det inte endast en personlig fråga för spelaren, utan även något som destabiliserar laget. Alla dessa hänsyn gäller speciellt för idrotten, och de har fått oss att föreskriva åtgärder som skall garantera stabila kontrakt.
Oavsett hur gammal man är kan man således inte avsluta ett kontrakt under en mästerskapsperiod, och om kontraktet förlängs kan man inte avsluta ett kontrakt efter en sådan period, om inte skälen är mycket precisa, t.ex. att en spelare är skadad eller att lagsystemet ändrats. Det är domstolens sak, skiljedomstolens sak, att avgöra vem som har rätt. Idrottsliga sanktioner utfärdas om man bryter sitt kontrakt under de två första åren utan särskilda skäl. Vi har försökt begränsa dessa idrottsliga sanktioner så långt det är möjligt, eftersom idrottsinstanserna i början talade om att sanktionen skall gälla under ett år, ja t.o.m. två år, vilket skulle förstöra en professionell spelares karriär fullständigt. Därför har vi kommit överens om att en idrottslig sanktion skall gälla under fyra månader, som kan förlängas till sex månader om det rör sig om en spelare som upprepar sitt beteende eller någon som redan har spelat det här spelet flera gånger.
Det är således för att garantera stabila lag och mästerskap som vi har kommit överens om den här typen av åtgärder, som inte skall införas av kommissionen utan av de nationella, europeiska och internationella förbunden. Jag måste också säga detta till er: vi ville inte att de idrottsliga sanktionerna endast skulle drabba spelarna, eftersom det ofta är klubbarna som säljer sina spelare av rent kommersiella skäl, utan några idrottsliga aspekter. Och det kommer också att införas idrottsliga sanktioner mot klubbarna, det kommer att införas sanktioner mot agenter som uppmuntrar spelare att lämna sin klubb till nackdel för stabila kontrakt.

Talmannen
Tack, fru Reding. Jag tar mig friheten att påminna om reglerna: korta frågor och så korta svar som möjligt.

Lagendijk
Fru talman! Jag var en stor förespråkare för kommissionens försök att förhindra det nuvarande systemet för övergångar, vilket i mina ögon har lett till absurda situationer. Därför är jag också, i motsats till mina kolleger, besviken över det förhandlingsresultat som nu lagts fram. Naturligtvis finns det bra saker i förslaget, till exempel ersättningen för utbildningskostnader. I det sammanhanget har jag dock en fråga eftersom jag inte tyckte att kommissionärens svar på min förra fråga var tillfredsställande. När det handlar om att betala utbildningskostnader, även i slutet av ett kontrakt, även då en klubb vill bli av med sin spelare, så tror jag att det kommer att strida mot Bosmandomen. Antingen är ersättningen nämligen för låg och är alltså inte en verklig ersättning för utbildningskostnaderna eller också är ersättningen mycket hög och strider då mot Bosmandomen, i vilken det anges att ingen som helst ersättning får betalas till klubben i slutet av ett kontrakt.
Min största besvikelse gäller dock, fru kommissionär, själva kärnan i det nuvarande övergångssystemet, nämligen friköpsbeloppen. Ni måste medge att kommissionen inte lyckats införa några förändringar i det avseendet. Även i framtiden kommer det att vara möjligt att klubb och spelare i ett gemensamt kontrakt avtalar om friköpsbelopp som det inte ställts upp något tak för och som kan stiga till samma absurda höjder som i dag. Jag tror att ni måste vara ärlig och säga att kommissionen lidit ett svårt nederlag på den punkten och att kärnan i det nuvarande systemet behålls. I FIFA:s förslag kan jag inte heller se något annat än en försköning, och i vissa avseenden en förbättring, av det nuvarande systemet men kärnan i systemet, friköpsbeloppen, finns kvar.

Reding
. (FR) Fru talman! Den ärade parlamentsledamoten har rätt. Vi har inte ändrat beloppet på övergångsavgifterna, eftersom det är en fråga som vi inte har behandlat. Vi har inte tagit emot något klagomål i den frågan, utan endast om systemet för internationella övergångar och där vi har agerat.
Såsom det ser ut i dag föreskrivs ingen ersättning när ett kontrakt löper ut, men enligt Bosmandomen skall utbildningen ersättas under förutsättning att denna ersättning motsvarar verkliga kostnader. Sådana är villkoren i Bosmandomen och detta är vad som skall omsättas i praktiken genom avtalet med FIFA.

McCarthy
Fru talman! Får jag välkomna det överseende och tålamod som kommissionens personal visat under de senaste sju månaderna. Många av oss förstår inte varför detta inte kunde ha gjorts på sju minuter, för det är uppenbart att vi har principer.
Liksom många av mina kolleger är jag intresserad av effekten för klubbar i nordvästra England, som trots allt är fotbollens vagga.
Vi har fortfarande inte något svar på frågan om träningsersättning. Klubbar i min region är oroade över att de pengar som de investerar för att köpa spelare inte skall ge någon vinst från deras investering och, som Cushnahan sade, de kommer inte vara intresserade av att driva fotbollsskolor och investera i sitt lokala samhälle om de inte kan få någon vinst från sin investering. Hittills kan jag inte se hur träningsersättning skall kunna ge det.
I dagens upplaga av tidningen Times anger UEFA och FIFA klart att detta kommer att leda till lägre övergångsersättningar, vilket skapar en dominoeffekt, i synnerhet för mindre klubbar i mitt område.
Fru kommissionär! Ni har en bestämmelse om översyn som kommer att prövas under två säsonger - avser ni att agera för att garantera att det finns en fri och bra överföring av pengar mellan klubbar eller kommer ansvaret att ligga hos ledningsorganen att agera på detta område?
Nu när vi har avslutat detta kapitel, fru kommissionär, kan jag även inbjuda er att besöka nordvästra regionen för att se ett av elitlagen spela fotboll. De skulle bli mycket glada om ni besöker oss i nordväst.

Reding
. (FR) Jag godtar gärna inbjudan, för jag har varit på plats innan besluten i ärendet skulle fattas, tro mig. Jag åkte för att besöka småklubbar och utbildningscentra. För teori är en sak och verkligheten ute i samhället en annan. Det konstaterade jag när avtalet ingicks i måndags. På tisdagen hade jag ett möte med engelska fotbollsförbundet och företrädare från klubbarna i andra divisionen. De var oroliga och bad mig förklara avtalets villkor. Jag fick svaret att villkoren lugnade dem helt och hållet.
Man måste självklart titta på hur allt detta kommer att se ut rent konkret i klubbarna. Tro mig, vi kommer att följa detta på mycket nära håll. Jag måste för övrigt säga att det engelska fotbollsförbundets kritik inte var riktad mot kommissionen, utan snarare mot UEFA:s ledare och rent allmänt den europeiska fotbollens ledare, som menar att de aldrig blev rådfrågade. Förbundet har aldrig diskuterat med UEFA, men jag anser att en diskussion mellan de främst berörda bör vara regel i en demokrati, eftersom demokratin också är avsedd att gälla inom idrottsförbunden. Och apropå det måste jag också säga er att min kollega Anna Diamantopoulou, som ansvarar för arbetstagares fria rörlighet, är mycket chockad över bristen på diskussion mellan t.ex. klubbar och spelare. Hon har erbjudit sig att hjälpa till för att diskussionen om europeiska kollektivförhandlingar skall kunna äga rum i framtiden. Öppenheten bör också erövra idrottsvärlden.

Heaton-Harris
Fru kommissionär! Ni nämnde den pågående utvärderingen som ni kommer att göra under de närmaste två åren. Jag undrar om det inte skulle varit klokare att ha gjort en bedömning av den ekonomiska effekten på små klubbar, innan ni valde denna väg. Många av de mindre klubbarna i min region som lär upp spelare till att bli självskrivna talanger i de nordvästra klubbarna i Förenade kungariket är särskilt oroade över detta.
Det har varit mycket prat om fotboll här i dag, men ni nämnde sport och detta är bestämt ett sportområde. Andra sporter har övergångsersättningar, och jag undrar med vilka andra sportområden ni har diskuterar detta.
Jag anser det mycket intressant att spelare nu har olika rättigheter beroende på sin ålder - där 23 år är fallet i fråga här. Jag skulle vilja veta för kommissionär Diamantopoulous del om detta skapar ett prejudikat för annan europeisk lagstiftning om sysselsättning.
Till sist, fru kommissionär, nämnde ni ändringarna av FIFA:s bestämmelser och föreskrifter. Beräkningen bakom de faktiska träningskostnaderna presenterades nyligen på FIFA:s webbsida. FIFA uppger att det skulle vara omöjligt att göra detta för enskilda spelare, så de vill göra detta per liga och typ av klubb. Denna rekommendation innebär att ju mindre klubb, desto mindre summa pengar kommer klubben att erhålla som ersättning för träningskostnader. Kategorierna består av en kategori-ett klubb på toppnivå, med en träningsanläggning av hög kvalitet; kategori två: fortfarande professionell men på en lägre nivå - andra divisionens klubbar i Förenade kungariket; kategori tre: alla typer av division-tre klubbar, såsom i Förenade kungariket; kategori fyra: amatörspelare - Vauxhall Conference och andra amatörfotbollsspelare. Håller vi inte på att skapa en annan typ av diskriminering inom fotboll, vilket vi för det första verkligen inte behöver?

Reding
. (FR) Kära parlamentsledamot! Jag skulle inte vilja blanda mig i ert lands interna angelägenheter. Fotbollsinstanserna i ert land bör göra arbetet internt, eftersom de är självständiga och denna självständighet är fullt erkänd. Och enligt kommissionens uppfattning bör detta arbete göras öppet och i diskussion med alla berörda - rika klubbar, mindre rika klubbar, framstående spelare, unga spelare, genomsnittliga spelare. Jag önskar verkligen att öppenhet och demokrati kommer in i spelet.
Vidare utbildningsavgifterna. För oss är saken klar. Dessa avgifter får inte vara förbjudande, för då skulle de hindra den fria rörligheten och stå i strid med Bosmandomen. Därför kommer man att fastställa ett tak för dessa avgifter. Den andra saken - och det sade jag i min inledning - är att solidariteten är ytterst viktig för oss. Utbildningsavgifterna och solidaritetsfonden bör därför utnyttjas då och då, just för att skydda små klubbar. Det har jag framfört med tydlighet och det har också skrivits in i Nice-uttalandet. När det gäller idrott har vi ett socialt ansvar som framför allt skall utövas vid pyramidens bas.
Med detta avtal tror jag att vi, fru talman, har lyckats åstadkomma två saker. Vi har lyckats stärka pyramidens bas utan att skära av toppen. Det var i det närmaste omöjligt, det var inte lätt, men vi hoppas att detta tillfredsställande resultat kommer att stå sig i praktiken, eftersom vi nu måste se hur detta kommer att utvecklas i praktiken.

Ribeiro e Castro
Kommissionären avslutade sitt inledande anförande med att säga att detta avtal visar att det inte är nödvändigt att ändra fördraget för att respektera fotbollens särdrag, det vill säga, i grunden betyder det att kommissionen också erkänner sportens särdrag. Den fråga jag vill ställa är följande: om det är så, varför försvarade inte kommissionen före Nice, ett klart införlivande i fördraget av principen om idrottens särdrag sida vid sida med kulturen, utan i stället snarare visade tecken på att motsätta sig detta? Sakerna är inte likadana, för en viss instabilitet och svaghet kan finnas kvar med ett beslut i EG-domstolen om vissa av de punkter som har reglerats, eller andra som fortfarande är kvar att reglera. Och idrottens särdrag (och särskilt fotbollen) är faktiskt inte skyddade, så länge de inte erkänns i fördragen. Därför vill jag ställa frågan: anser fortfarande kommissionen att det inte är nödvändigt eller meningsfullt att tydligt förankra och erkänna idrottens särdrag i fördragen?

Reding
. (FR) I egenskap av kommissionär med ansvar för idrott började jag ägna mig åt den här frågan sommaren 1999. Sedan dess har kommissionen i alla politikområden tagit hänsyn till idrottens speciella karaktär. Så tidigt som i december 1999, vid toppmötet i Helsingfors, överlämnade kommissionen ett meddelande om idrottens sociala dimension till stats- och regeringscheferna. Det har inte förändrats sedan dess, snarare tvärtom. För oss har idrottens särdrag blivit mer än ett uttalande, det är också något som vi har tillämpat. Man bör vara medveten om att ett framtida fördrag kommer att innehålla en artikel om idrottens speciella karaktär.
Men, kära kolleger, en sådan artikel kommer varken att upphäva konkurrenslagstiftningen eller den fria rörligheten, eller för den delen någon av de grundläggande rättigheterna i fördraget, eftersom idrottsmän inte står över fördraget. Detta bör således stå helt klart. Det faktum att idrottens speciella karaktär skrivs in är mycket värdefullt för mig som idrottskommissionär, eftersom jag då skulle kunna - äntligen! - utforma ett program för idrott, vilket jag inte kan göra direkt nu. Jag måste alltid gå indirekt via utbildning, hälsa, kultur, dvs. alla andra områden som är inskrivna i fördraget. Således: idrottens speciella karaktär, ja, den har vi alltid respekterat. Ett undantag för idrotten, som somliga önskar sig och som skulle innebära att fördragets bestämmelser inte går att tillämpa på idrott, på det svarar jag mycket klart: nej!

Martens
Fru talman! Jag är också glad att förhandlingarna resulterat i en överenskommelse och jag tror att det mycket riktigt är bra att det om två år görs en ny bedömning av om vi verkligen främjat det vi försökte att främja. Jag är särskilt glad åt ersättningen för utbildning, uppförandekoden för ungdomsspelare och solidaritetsfonden. Min fråga gäller solidaritetsfonden. Kommissionären säger om den att hon hoppas att den skall vara till nytta för mindre klubbar. Jag skulle gärna vilja veta vilka garantier som bakats in för solidaritetsfonden verkligen skall vara till nytta för de mindre klubbarna och de utbildande klubbarna och verkligen kan bidra till idrottens sociala funktion. Jag tänker till exempel på sammanställningen och på kriterier för tilldelande av bidrag. Finns det några uppgifter om det?

Reding
. (FR) På den punkten har vi ett klart och tydligt åtagande gentemot FIFA. Vårt åtagande är att se till att det uppstår en sorts dominoeffekt som går ända tillbaka till den klubb som tog sig an spelaren från tolv års ålder, och vårt åtagande är att 5 procent av överföringsavgifterna skall reserveras för denna fond. Enligt våra åtaganden kommer vi självklart att se efter om detta fungerar i praktiken, och i händelse av problem kommer vi att göra vår röst hörd.
Fru talman! Tillåt mig att föra resonemanget något längre, eftersom det gäller två mycket viktiga beslut: solidariteten mellan rikare och mindre rika klubbar och skyddet för ungdomar med hjälp av uppförandekoden. Min uppfattning - och jag räknar dessutom med att kunna lägga fram ett förslag med den innebörden till idrottsministrarna under det belgiska ordförandeskapet - är att den typen av åtgärder mycket väl skulle kunna utvidgas till andra idrottsgrenar, eftersom skyddet för ungdomar inte endast rör fotbollen, utan även andra sporter, såsom solidariteten mellan klubbar som spelar i första divisionen och små klubbar som gör det grundläggande arbetet. Allt detta är värdefullt för oss när vi trycker på för att övriga idrottsinstanser och andra idrottsgrenar skall ta samma typ av initiativ.

O'Toole
Fru talman! Jag vill börja med att gratulera kommissionärerna Reding, Monti och Diamantopoulou. Vi har alla tillryggalagt en lång väg sedan förra augusti. Partnerskapet har varit ovärderligt och bevisat att vi kan uppnå vissa överenskommelser i denna fråga. De principer som har fastslagits, i synnerhet om sportens specifika karaktär, är ytterst viktiga.
Jag är dock fortfarande bekymrad över spelarförbund. Jag vet att kommissionären kanske säger att detta är en fråga för de sportutövande familjerna, men i slutändan kommer vi att behöva reda ut det därför att om spelarförbunden antingen vägrar att gå med eller spelarna vidtar åtgärder, då kan överenskommelsen till slut vara i spillror.
För det första, vad kommer Reding att göra för att få med spelarförbunden och för det andra finns det några speciella problem som hon anser att vi skulle kunna lösa när det gäller spelarna?

Reding
. (FR) Som jag redan förklarat skulle vi vilja att klubbar och spelare, som är de två arbetsmarknadsparterna, sätter sig ned och börjar förhandla. Anna Diamantopoulou har dessutom nyligen skrivit till klubbar och spelare för att denna sociala dialog äntligen skall inledas.
De kommissionärer som ansvarar för ärendet har för det andra regelbundet tagit emot spelarnas företrädare, eftersom vi ansåg att det bör vara normalt att den stora fotbollsfamiljen bildar en skön enhet. Det har tyvärr inte alltid varit fallet i praktiken. Under hela ärendets gång har vi därför talat med var och en av parterna.
Jag skulle också vilja säga att vi hela tiden har varit angelägna om att garantera de rättigheter som fördraget ger arbetstagare, även om idrotten har en speciell karaktär och att om idrotten skall kunna fungera på ett bra sätt kan inte en professionell fotbollsspelare behandlas på samma sätt som en stålarbetare,. Det inser alla. Och dessutom är vissa delar av avtalet tydliga: skyddet av ungdomar åsyftar särskilt unga spelare. De idrottsliga sanktionerna har begränsats avsevärt i förhållande till de ursprungliga kraven. Det är en fördel för de aktiva inom idrotten. Och vem är det som tjänar på stabila mästerskap och lag? Idrotten framför allt, och sedan supportrar och åskådare, men även de professionella spelarna. Skulle de få en mycket större fördel att spela om man förstörde idrotten?
Skiljedomstolen: vi insisterade på att domstolen skall vara sammansatt av 50 procent spelare och 50 procent företrädare för klubbarna. Jag anser att det är ett stort framsteg för spelarna och jag hoppas att man kommer att fatta den hand som min kollega Anna Diamantopoulou sträcker ut, så att det också på det här området kan inledas en riktig social dialog.

Prets
Fru talman! Även jag vill tacka kommissionären för hennes insats i dessa förhandlingar. Jag vill ställa två korta frågor: Vilka tidsramar gäller för utarbetandet av systemet för beräkning av utbildningsersättning och utvecklingen av en yrkeskod? Jag anser nämligen att det även här bör finnas ett fastlagt program och fastställda tidsramar. Det andra gäller övergångssumman som fortfarande är obegränsad. Då uppstår frågan hur solidaritetsmekanismen skall fungera för att den även skall nå ut till de minsta föreningarna. Ni talade om att 5 procent av överföringssumman skall fördelas. Den avgörande frågan är: Hur fördelas den summan och når den verkligen föreningarna på lägsta nivå?

Reding
. (FR) Det kan ni fråga mig om när allt har omsatts i praktiken. Ni skall veta att FIFA håller sin världskongress i Buenos Aires i början av juli och att FIFA då kommer att försöka få sina bestämmelser att omfatta alla de allmänna principer som vi har kommit överens om tillsammans. Dessa allmänna bestämmelser kommer att konkretiseras då den internationella fotbollens nya regler tillämpas.
När det mera särskilt gäller övergångsersättningarna har jag redan svarat på en fråga om detta. Vi har inte fått något klagomål som rör beloppet på övergångsavgifterna. Jag har min uppfattning i frågan och antar att ni också har det. Men förbundens självständighet bör göra det lättare att rensa upp, genom att exempelvis fastställa minimi- och maximibelopp. Det skulle t.ex. kunna finnas bestämmelser om att endast klubbar som inte har ett alltför stort underskott skall vara tillåtna att genomföra överföringar mot ersättning, men det är inte kommissionens sak att lösa allting överallt. Ansvarsfördelningen är tydlig och de nationella förbunden och det europeiska förbundet har sin del av ansvaret inom systemet.
På samma sätt upprepar jag att våra beslut inte är något som ersätter nationell rätt. Bestämmelserna i den nationella lagstiftningen, särskilt arbetsrätten, skulle inom medlemsstaterna kunna anpassas till idrottens speciella karaktär. Man har kunnat konstatera ett stort engagemang för fotbollen från somliga stats- och regeringschefers sida! Och om detta engagemang konkretiseras ute i medlemsstaterna kommer det att påverka fotbollen och idrotten i allmänhet.

Mantovani
Fru talman, kommissionärer! Jag är nöjd med den slutliga överenskommelsen om övergångar för fotbollsspelare. Villkoren i överenskommelsen verkar vara bra. Det är verkligen en fråga som behövde regleras.
Jag är särskilt nöjd med att kommissionen har lyckats med att i en rent ekonomisk och normerande överenskommelse även framhäva de aspekter som har med solidariteten med små idrottsklubbar att göra, och visar uppskattning för deras ansträngningar att fostra de unga.
Dessutom tackar jag kommissionär Reding och kommissionär Monti, som just i dag gav mig möjlighet att tillsammans med den italienska dags- och sportpressen och supporterklubbarna framföra idén att skapa en europeisk idrottskommitté och så småningom en europeisk idrottsbyrå med uppgift att verka för sund idrottsverksamhet och på europeisk nivå ta upp de olika frågor som har med kultur, fostran, fri rörlighet för människor, icke-diskriminering, kamp mor våld, rasism och doping att göra. Kort sagt är vi inne på rätt väg, men vi måste bana oss fram på den med en ihärdighet som fru Reding verkligen inte saknar. Och vilken blir då nästa etapp?

Reding
. (FR) Fru talman! Ja, den ärade ledamoten har helt rätt: det räcker inte att lösa de problem som gemenskapsrätten ger upphov till, man måste också se längre. Idrotten är nämligen en social aktivitet av största betydelse, en kulturell aktivitet för ett helt samhälle, och det är mot den bakgrunden som jag föreslår att vi drar fördel av de olympiska spelen i Aten, som än en gång äger rum i den olympiska tankens vagga, med alla sina ideal om tävlingar med balans och fair play.
Jag kommer således att föreslå - i ett meddelande om idrott som jag kommer att lägga fram först för kommissionen och sedan för parlamentet - att år 2004 skall bli idrottens år. Med det perspektivet bör ungdomarna i skolorna förberedas på denna andra dimension av idrotten, som inte har någonting att göra med idrotten som bara är "business", men en idrott där fair play och vårt samhälles verkliga värderingar gäller. Med t.ex. programmet Ungdom skulle man också kunna föreslå unga volontärer att engagera sig vid de olympiska spelen. Jag kan redan nu tala om att jag har haft ett samtal med ordföranden för kommittén i organisationen "Aten 2004", om att facklan - en symbol för den olympiska tanken och en symbol för dess värderingar - skulle kunna passera varje europeiskt land innan den kommer till Aten. Kring facklan skulle man då kunna tala om idrottens verkliga värderingar i varje europeiskt land, och kanske återfinna dem i praktiken här och var.

Lynne
Fru talman! Jag gläder mig över att det har blivit en överenskommelse. Naturligtvis tittar alla på de närmare detaljfrågorna nu och även om vi var mycket begeistrade när vi fick igenom överenskommelsen, tror jag att många skulle hålla med om att det kommer att bli ganska svårt att konstatera om den skall gynna några av de mindre klubbarna - i synnerhet skolklubbar - så mycket som vi hoppades. Jag vet att detta har tagits upp, men Stoke City i min valkrets har en träningsskola som är lika bra som Manchester United och min farhåga är att den kommer att få mindre pengar för att den inte är i elitligan.
Jag skulle vilja be kommissionären tala om hon avser att återigen undersöka om alla klubbar skulle kunna behandlas på samma nivå. Jag vet att FIFA har rekommenderat det. Jag känner till att en ungersk spelare som har fått sin övergång stoppad tillfälligt troligtvis tänker bestrida detta rättsligen. Vad händer om denna protest lyckas? Skall vi då behöva gå tillbaka där vi började?

Reding
. (FR) Fru talman! Det avtal som ingåtts innebär inte på något sätt en förhandsbedömning av de ärenden som pågår i EG-domstolen. Det är uppenbart att varken kommissionen eller parlamentet någonsin skulle tillåta sig att blanda sig i domarnas arbete. Demokratin vilar som tur är på en maktdelning. Det är således en sak för domarna i domstolen i Luxemburg att avgöra i vilken riktning de skall gå.
Jag skulle ändå vilja berätta att domarna under förra året kom fram till utslag i två ärenden som är oerhört viktiga för idrotten. De domar som avkunnades visar att förbundens självständighet och idrottens sociala dimension beaktas av domstolen i Luxemburg. Det rör sig om Lehtonendomen och Liègedomen. När det gäller Balogdomen får man lita till domstolens dom.
När det gäller den rädsla som finns här och var för att överföringen av pengar från rikare klubbar till mindre rika klubbar inte kommer att fungera korrekt, kan jag tyvärr inte säga mer. Det är meningen att systemet skall se ut så här. Mekanismerna har beslutats och det är bara tillämpningen av dem som kan visa om systemet fungerar eller inte.
Fru talman! Jag väntar mig också att parlamentsledamöter som intresserar sig för den här frågan informerar kommissionen om de i sin valkrets konstaterar att saker och ting inte går till som de bör, enligt villkoren i avtalet mellan kommissionen och FIFA. Jag tror att vi bör samarbeta på det här sättet i större utsträckning, för det vi alla vill är att effektivt skydda idrottens sociala dimension, skydda de små klubbarna och skydda ungdomarna. Låt oss därför tillsammans kontrollera hur det går till ute i samhället!

Matikainen-Kallström
Fru talman! Detta har varit en mycket svår och lång process och den är inte över ännu. Detta kan nu för sin del ses som ett prejudikat, varvid naturligtvis frågan väcks om hur man i framtiden skall behandla alla övriga bollsporter och individuella idrottsgrenar och hur deras regler eventuellt skall ändras framöver, eftersom varje idrottsgren är olik en annan och ålders- och utbildningsgränserna skiljer sig mycket från varandra. Kan man nu se detta som ett prejudikat för dem? Jag ville även fråga om värderingen av utbildning och bestämmandet av dess värde i pengar: hur definieras frivilligt arbete, hur kan man mäta dess ekonomiska värde? Ännu för det tredje, kan man i rent nationella idrottsgrenar, som inte spelas eller idkas i någon annan än en enda medlemsstat, även i framtiden tillämpa egna regler eller måste man vänta på detta prejudikat?

Reding
Matikainen är väl insatt i idrottsfrågor, eftersom hon har utövat idrott på mycket hög nivå, och hon har helt rätt i att detta kan vara ett prejudikat. Jag önskar dessutom att så vore fallet. Därför kommer jag att be andra idrottsgrenar att delta vid det europeiska idrottsforumet, som kommer att hållas för tionde gången och som vi kommer att ge all den bredd som krävs, dit också parlamentsledamöterna är inbjudna och där alla idrottsgrenar kommer att finnas representerade.
Det frivilliga arbetet, det stämmer att vi inte talar tillräckligt om det. Man talar om enorma övergångssummor, men man talar inte om de hundratusentals personer som ägnar sin privata tid, sin fritid, för att engagera sig för ungdomarna och deras idrottsklubbar. Här har vi idrottens sociala dimension. Hur skulle den europeiska idrotten kunna existera utan sådana personer? Ni har helt rätt, fru Matikainen. När vi talar om att informera ungdomarna i skolorna och i klubbarna, tror jag att vi också kommer att tala om frivilligt arbete, eftersom det är en aktivitet som inte går att skilja från den sociala dimensionen av idrotten i Europa.
När det gäller beräkningarna, fru Matikainen, bör idrottsförbunden komma överens om realistiska summor. Man kommer aldrig att kunna utvärdera det frivilliga arbetet, för om det var ett betalt arbete skulle idrotten bli omöjlig i byar och mindre städer, och då skulle endast den professionella idrotten finnas kvar. Men det vill vi inte. Personligen och å samtligas vägnar, skulle jag tro, vill jag således rikta ett stort tack till alla frivilliga.

Talmannen
Tack, fru Reding.
Jag förklarar debatten avslutad.
Jag skulle vilja tacka alla kolleger som har talat, såväl som kommissionären för hennes både konkreta och övertygade svar.

Bevisupptagning i mål och ärenden av civil och kommersiell natur
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0073/2001) av Marinho för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om Förbundsrepubliken Tysklands initiativ inför antagandet av rådets förordning om samarbetet mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil och kommersiell natur (11808/2000 - 5-0519/2000 - 2000/0823(CNS))

Marinho
Fru talman! Det var ingen tillfällighet att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden med endast en röst emot godkände detta betänkande om det tyska initiativet om antagande av en gemenskapsförordning som främjar samarbetet mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil och kommersiell natur. Man gjorde detta inte på grund av fördomar mot regeringarnas eller ländernas initiativ inom ramen för inrättandet av ett gemensamt rättsligt område, vilket varje mindre uppmärksam tolkning av vad som inträffade i förmiddags skulle kunna få en att tro. Tvärtom anser jag att utanför områdena invandring och asyl, helt enkelt utanför det som rör den fria rörligheten för personer, är initiativ som dessa naturligtvis välkomna.
Det man inte kan göra, och det är vad som oroar parlamentet, är att ersätta medlemsstaternas inkonsekvenser som den rättsliga härvan genererar, och där var och en gör som de vill, med egna partiella initiativ efter eget godtycke och eget huvud, och struntar i en verkligt gemensam syn, ett gemensamt ansvar och en seriös och enhetlig lagstiftning, och utefter vad kommissionen prövar för att se vad som är möjligt att göra - och jag tittar på kommissionär António Vitorino - på ett av de känsligaste områdena, nämligen den europeiska modellen för samlevnad och dess tillhörande grundläggande friheter, i detta fall personernas frihet.
Detta innebär givetvis, särskilt angående detta betänkande i vilket den inre marknadens funktion betyder en fördjupning av det europeiska sociala området, att allt som tas fram, även från medlemsstaternas sida, för att eliminera och minska gränsöverskridande konflikter och tvister är välkommet, vilket jag tror omröstningen i morgon kommer att visa.
Vad handlar egentligen det tyska initiativet om? Det handlar om att ge en domstol i varje medlemsstat befogenheter att, i en åtgärd gällande vissa civila och kommersiella händelser som inträffar i ett gemenskapsland, ansöka om att domstolen i detta land förser domstolen i det ansökande landet med nödvändiga bevis under fallets gång. Hittills har det internationella samarbetet när det gäller bevisupptagning reglerats av 1970 års Haagkonvention, vilken har haft en begränsad räckvidd för de europeiska länderna då den så vitt jag vet bara har ratificerats av elva medlemsstater.
Härigenom har, i avsaknad av ett rättsligt instrument som omfattar och följs av de femton medlemmarna i unionen, inte alla medborgare som går till domstol samma förutsättningar inför lagen, beroende på om dennes land eller det anmodade landet har ratificerat konventionen. Med dessa nya bestämmelser kommer domstolarna att använda samma lag och medborgarna skyddas, och då givetvis på samma sätt eftersom detta gemenskapsinstrument gynnar direktkontakten mellan domstolar i olika länder. Främst gör detta att hindren för ett europeiskt rättsligt område avskaffas, dels genom att ett europeiskt formulär införs som av de ansökande ländernas domstolar skall fyllas i på språket i den anmodade domstolens land så att kommunikationen mellan de båda underlättas, dels genom att ett centralt organ inrättas i varje land som tar emot och skickar ut begäran från ett annat land om bevisupptagning i en nationell domstol, dels genom att man fastställer principen om att alla framställningar skall besvaras, och att de anmodade europeiska domstolarna är skyldiga att skaffa fram bevis inom sex månader, och om så inte har skett efter denna tid måste förklaringar ges till den ansökande domstolen.
I de ändringsförslag jag har gjort till Tysklands förslag, införde jag bland annat skyldigheten för de centrala organen att utforma lagstiftningsguider för de av domstolarna officiellt erkända språken i varje medlemsstat, liksom de som används av de ackrediterade rättsliga översättningsavdelningarna.
Slutligen har jag, inom denna innovativa ram som i hög grad leder till att domstolarnas arbete i alla medlemsstater blir snabbare - och jag tror att detta också är ett av de viktigaste motiven för det tyska initiativet -, föreslagit att direktkontakterna mellan domstolarna bara i undantagsfall skall få ersättas av de traditionella konsulatmetoderna, vilka enligt min mening är tungrodda, byråkratiska, avlägsna från domstolsarbetet och i hög grad orsak till de rättsliga dröjsmålen i frågor som gäller gränsöverskridande fall.
Denna sista aspekt togs inte väl emot av vissa kolleger från andra grupper, vilka röstade emot detta ändringsförslag, vars omfattning enligt min mening är en ren betoning av en uppfattning av Europa jag har: en gemenskap med egen lagstiftning, en gemenskapsrätt, mer än en rent diplomatisk gemenskap eller med en internationell rätt. Därför lägger jag åter fram detta ändringsförslag med förhoppningen att denna detalj, som inte är en så liten detalj, skall finna förståelse hos majoriteten av ledamöterna.

Wuermeling
Herr talman! Herr Vitorino, herr Marinho! Jag är glad att vi tar upp detta betänkande i dag. Jag tackar för era förberedelser av underlaget som till en början verkar mycket tekniskt men som - och det har ni just påpekat - utgör ett påtagligt bidrag till ett medborgarnas Europa, för den gränsöverskridande ekonomin växer. Vi har en europeisk inre marknad, vi har en gemensam europeisk valuta som vi snart också kan hålla i vår hand i form av mynt och sedlar. Det kommer att ske en exponentiell ökning av gränsöverskridande avtal och tyvärr är det så att svårigheter ibland uppstår med avtalen vilket ger upphov till rättstvister.
Kärnfrågan i rättstvisten är för det mesta bevisupptagningen, för juridiska frågor är ofta lätta att klara upp, men när det handlar om fakta uppstår ofta helt skilda tolkningar. När ett sakförhållande i en annan medlemsstat skall klaras upp är situationen den motsatta, nämligen att rättshjälpen är otidsenlig och enligt Haagkonventionen ges på diplomatisk väg, och därför är mycket komplicerad, mycket tidsödande och inte helt tillförlitlig. Ofta stoppas en rättegång av att sakförhållandena inte kan klaras upp, eftersom ingen rättshjälp står till förfogande. Därför är det av stor betydelse att Förbundsrepubliken Tyskland har lagt fram detta förslag, därför stöder vi i vår grupp uttryckligen denna strävan, för initiativet innebär en ökad säkerhet, ett snabbare förfarande och slutligen en ökad rättvisa för medborgarna i Europeiska unionen.
Denna rättsakt bidrar också till att få bukt med en tendens som jag ställer mig allt mer skeptisk till. Det handlar om tendensen att övergå till tvistlösningsförfaranden utanför domstolen som man alltså inte längre vänder sig till utan i stället skaffar neutrala skiljedomare och uppsöker särskilda institutioner för tvistlösning. Det är en utveckling som strider mot rättsstatstanken. Det är en utveckling - det vill jag särskilt påpeka här i parlamentet - som även strider mot den parlamentariska demokratin, för vårt system är uppbyggt på att parlamenten fattar beslut om lagarna som sedan tillämpas av de oberoende domarna. Allt som avviker från den processen står i strid med den ursprungliga bilden av rättsstaten som vi alla här har framför oss.
Om vi underlättar det gränsöverskridande juridiska utbytet underlättar vi även för företagen och medborgarna att stanna kvar i de statligt garanterade systemen. Det krävs en effektiv rättsordning på den inre marknaden, i annat fall hänger vår strävan att skapa konkurrens och ett ökande välstånd i Europeiska unionen i luften.
Jag vill avsluta med att medge att jag blir lite illa till mods över att vi ständigt befattar oss med förslag från medlemsstaterna. Det kan jag i dag säga med övertygelse, eftersom det den här gången gäller ett initiativ från den medlemsstat jag själv kommer från. Jag tycker att det är pinsamt att vi i Europaparlamentet inte är i stånd att lägga fram sådana initiativ, och även det här betänkandet bör ge oss anledning att än en gång fundera över om inte Europaparlamentet borde ha initiativrätten på just det här området som är så känsligt för medborgarna.

Crowley
Herr talman! Jag vill också tacka föredraganden för hans arbete med detta betänkande.
Den förordning som vi behandlar gäller enbart civila och kommersiella ärenden där en domstol i en medlemsstat kan begära bevis på utförandet av rättsliga handlingar från en annan behörig domstol i en annan medlemsstat i Europeiska unionen. Förordningen föreskriver att centrala myndigheter skall inrättas vilka inte skall vara ansvariga för själva översändningen av handlingarna utan de skall tillhandahålla information från anmodade organ. Vi måste påminna oss om att det i Europeiska unionens fördrag infördes rättsligt samarbete i civila ärenden år 1993. Detta är förvisso en fråga av gemensamt intresse för medlemsstaterna och det kompletterar i själva verket den inre marknadens funktion. Inrättandet av ett område för frihet, rättvisa och säkerhet tilldelar dem som tillhör domstolsväsendet en viktig roll att spela för att unionens verksamhet skall fungera effektivt.
Denna fråga skall kanske bli ännu mer framträdande med det kommande införandet av den gemensamma valutan nästa år. Fastän jag naturligtvis stöder rättsligt samarbete inom EU, stöder jag inte inrättandet av en europeisk allmän åklagare. Jag stöder inte inrättandet av ett sådant organ då jag anser att våra medborgares rättigheter måste vara helt skyddade. I Storbritannien och Irland har vi ett annorlunda rättssystem - det gamla rättspraxissystemet - mot det som gäller i de flesta andra medlemsstater. Problemet med en europeisk allmän åklagare är helt enkelt vad den rättsliga grunden är för ett sådant åtal. Tillämpar man regeln att en person är oskyldig till dess den visat sig vara skyldig - som används i rättspraxissystemet - eller tillämpar ni en annan rättslig grund som används i unionens andra medlemsstater? Jag tror inte att man kan göra det omöjliga.
Rättsligt samarbete är viktigt då det kompletterar verksamheten på den inre marknaden och den gemensamma valutan, så som redan uppgivits. Europol är effektivt och Europol måste stödjas och därmed säkerställa att brott som handel med människor, datorrelaterade brott och så vidare kan hanteras inom de europeiska territorierna. Jag tror dock att inrättandet av den allmänna åklagarmyndigheten är ett alltför långt steg. Det är ogenomförbart och det skulle vara en ovälkommen åtgärd som inte skulle få stöd bland Europeiska unionens medborgare.
Jag stöder emellertid den förordning som vi behandlar i dag. Jag anser att genomförandet av denna förordning om tjänsten med rättsliga och utomrättsliga handlingar i civila och kommersiella ärenden säkerligen kommer att förbättra och snabba upp gränsöverskridande rättsprocesser.

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter! Samarbetet om bevisupptagning är ett av de konkreta exemplen på civilrättsligt samarbete som nämns i artikel 65 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen.
Som en följd av denna uttryckliga referens i fördraget har denna fråga tagits upp av rådet i handlingsplanen från Wien, i slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors och därefter i kommissionens resultattavla för att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Så som föredraganden sade, vilken jag vill gratulera till det utmärkta betänkandet, har denna fråga tagits upp redan tidigare, i Haagkonventionen från 1970 om bevisupptagning i utlandet i mål och ärenden av civil och kommersiell natur vilken dock bara ratificerades av elva medlemsstater i Europeiska unionen.
Den ökade rörligheten hos personer inom Europeiska unionens gemensamma område är en av de faktorer som på ett avgörande sätt har bidragit till det ökande antalet gränsöverskridande fall. När det gäller bevisupptagning, innebär de rättsliga processerna i en medlemsstat allt oftare exempelvis förhör med vittnen i en annan medlemsstat. Därför är det nödvändigt att anta klara och effektiva bestämmelser om samarbetet mellan medlemsstaternas domstolar för att underlätta bevisupptagningen i de beskrivna situationerna. Dessa bestämmelser kommer utan tvivel att bli ett betydande framsteg i de pågående arbetena med att förbättra tillgången till rättvisa, dels för privatpersoner, dels för företagen, liksom när det gäller att uppnå det allmänna målet att inrätta ett europeiskt civilrättsligt område.
Denna förordning ger alltså det europeiska medborgarskapet samt skyddet och garantierna för medborgarnas individuella rättigheter, större värde, liksom det får ett icke föraktligt ekonomiskt värde när det gäller att tillåta och underlätta bevisupptagning, det ger en snabbare och effektivare rättslig administration, framför allt en rättslig administration som följer de nya behoven i den ekonomiska verkligheten, den inre marknaden, den gemensamma valutan och den elektroniska demokratin.
Utifrån dessa iakttagelser gratulerar kommissionen till det tyska förslaget om en förordning på detta område. Kommissionen har för övrigt inte några fördomar mot initiativ från medlemsstaterna, framför allt när dessa ligger i linje med de prioriteringar som fastställts av Europeiska rådet i Tammerfors. Det tyska förslaget ger oss också tillfälle att göra framsteg i moderniseringen av bestämmelserna i Haagkonventionen från 1970 med ett mervärde från antagandet av ett tillämpningsbart gemenskapsinstrument som är direkt och enhetligt tillämplig i de femton medlemsstaternas rättsordning.
Det handlar om en första etapp vars huvudsyfte är att skapa nödvändiga mekanismer för att stärka det ömsesidiga förtroendet mellan de femton medlemsstaternas rättsliga system och domstolssystem. Denna första etapp måste, när resultatet av tillämpningen av förordningen är klart, öppna för mer ambitiösa mål, främst sådana som ger en ansökande domstol möjlighet att göra en framställning om ett specialförfarande vid framtagandet av en rättslig handling från den anmodade domstolen, liksom möjligheten för den ansökande domstolen att delta i framtagandet av en rättslig handling från den anmodade domstolens sida.
Vi gläds därför åt föredragandens stöd till detta initiativ. Kommissionen delar också föredragens allmänna iakttagelser liksom texten i de ändringsförslag som han har lagt fram. Jag kan också försäkra att vi för vår del, kommer att följa debatten om förslaget i rådets relevanta kommitté för att finna en text som exakt motsvarar den oro parlamentet uttryckt i Marinhos betänkande.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Kamp mot bedrägeri (1999)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0078/2001) av Bösch för budgetkontrollutskottet om kommissionens årsrapport för 1999 om skydd av gemenskapens finansiella intressen och kampen mot bedrägerier (KOM(2000) 718 - C5-0066/2001 - 2001/2036(COS)).

Bösch
Herr talman, kära kolleger! 1999 var ett förändringens år inom bedrägeribekämpningen. När den gamla kommissionen avgick lyckades man på bara några veckor uppnå samförstånd kring det rättsliga underlaget för inrättandet av den nya europeiska byrån för bedrägeribekämpning OLAF. Parlamentet, rådet och kommissionen bevisade därmed att unionen är handlingskraftig i kampen mot bedrägerier, korruption och misskötsel. Den fullständiga tillämpningen av det som för två år sedan beslutades visar sig ändå vara betydligt svårare än vi trodde. I den första årsberättelsen från OLAF:s övervakningskommitté utfärdades därför med rätta en varning.
Den nye direktören Brüner har visserligen varit i tjänst i över ett år, men en ny ledningsgrupp för byrån har han ännu inte kunnat bilda, framför allt på grund av att kommissionen har dragit in honom i ett administrativt skyttegravskrig om det förfarande enligt vilket de nya ledande befattningarna skall tillsättas. Här handlar det om byråns och direktörens oberoende. Kommissionens inställning i frågan är ambivalent. När det handlar om att anställa ny personal med ledande befattningar, vill kommissionen övervaka varje steg och vara med och bestämma. Om det däremot handlar om att dra tillbaka personal som inte motsvarar byråns nya profil, agerar kommissionen som om den inte hade något med saken att göra. Ändå var det kommissionen som helt sonika flyttade över hela personalgruppen från den tidigare enheten för samordning av bedrägeribekämpning, UCLAF till OLAF, och därigenom vållade en stor del av de problem som OLAF:s direktör nu måste tampas med.
Fru Schreyer! Denna överflyttning skedde trots parlamentets tydliga varningar. Parlamentet drog sedan i nödbromsen och placerade de tjänster som var avsedda för det här året i reserven. Nu är det kommissionens ansvar att undanröja de hinder som har beskrivits. Det är endast då ett upphävande av den nuvarande reserven kan bli meningsfull.
Fru Schreyer! Ni själv och hela kommissionen har blivit övertygade om att en bedrägeribekämpning utan en europeisk åklagare är halvdan. När bedrägerier och andra oegentligheter mot unionens intressen upptäcks och avslöjas måste de också bestraffas. Vi kommer att råka ur askan i elden om det om ett eller två år visar sig att den enhet för bedrägeribekämpning, som då förhoppningsvis arbetar effektivt, avslöjar fler bedrägerier och oegentligheter än hittills, men att bestraffningen av de ansvariga inte fungerar som den skall.
Kommissionens årsrapport innehåller som sig bör en hel del statistik, men inga uppgifter om hur många som har blivit dömda i domstol till följd av bedrägeri. Jag är säker på att en sådan statistik om den upprättades i dag skulle se mycket dyster ut. Sådana bestraffningar kan inte ske utan en åklagare som företräder de europeiska skattebetalarnas intressen. Det gäller i första hand unionens egna institutioner. De är endast trovärdiga om det tydligt kan bevisas att den utlovade nolltoleranspolitiken inte är ett tomt löfte utan omsätts i praktisk handling. För detta krävs en åklagare. Märk väl, att det parlamentet vid upprepade tillfällen har krävt är en åklagare som enbart har ansvar för unionens institutioner. Det är ett förslag som de fem oberoende experterna lade fram i sin andra rapport om reformen av kommissionen redan i september 1999. Även övervakningskommittén av OLAF har sedan dess uttalat sig tydligt och klart för en sådan - låt oss kalla det - intern åklagare.
För att undvika eventuella missförstånd: Denna åklagare skulle i det nuvarande rättsläget inte kunna framträda vid de nationella domstolarna som åklagare utan i stället ha en stödjande och rådgivande funktion för de ansvariga nationella åklagarmyndigheterna. Hans uppgift skulle samtidigt vara att övervaka OLAF:s interna undersökningar av institutionerna och det innebär att han skulle bli direktörens partner. OLAF:s direktör måste i nuläget alltid ta kontakt med institutionernas generalsekreterare, när OLAF vill göra interna undersökningar, och han riskerar då att bli anklagad för att inte göra en oberoende rapportering. Med en åklagare för interna förfaranden skulle det problemet i stor utsträckning vara löst.
Åklagarens kompetens kan inte automatiskt utvidgas till att omfatta mer än unionens institutioner. Det förutsätter en ändring av fördragen. Det misslyckades tidigare i Nice på grund av motståndet från flera medlemsstater. Men just nu kan och får inte kommissionen luta sig tillbaka. Nu måste den visa att den verkligen menar allvar med bedrägeribekämpningen och med fantasi och politiskt mod pröva gränserna för det möjliga mot bakgrund av den nuvarande artikel 280. En sak är klar: det räcker inte med diskussionsdokument, grön- och vitböcker, för sådana finns det redan i överflöd. Det som nu behövs är ett konkret förslag till förordning som skall godkännas i ett medbeslutandeförfarande mellan rådet och parlamentet. Kommissionen måste med andra ord utnyttja sin initiativrätt. Det som åter krävs är en stor förändring.

Stauner
Herr talman, kära kolleger! Ett och ett halvt år efter att Prodis kommissionen har tillträtt sitt ämbete ringer de storslagna orden - ingen tolerans av bedrägerier och korruption - fortfarande i våra öron, som kompletterades av löften från den gamla och nya kommissionär Kinnock om att göra kommissionen till den bästa förvaltningen i världen. Tyvärr är avståndet efter ett och ett halvt års Prodikommission skrämmande stort mellan dessa ambitioner och verkligheten. Med tanke på den dåliga hanteringen av gamla fall och nya bedrägerier som inte har förhindrats måste man fråga kommissionen: Varför utnyttjar ni inte chansen till en helt ny start?
Tyvärr känner vi inga friska vindar, om vi bortser från den vind som orsakas av kommissionär Kinnocks reformdokument i kilovis, reformer som riskerar att misslyckas på grund av de interna medarbetarnas motstånd. Man tar sig inte an de verkliga problemen i kampen mot bedrägerier och korruption, som till exempel reformen av disciplinförfarandet som borde ha skett för länge sedan. Alla påstötningar från parlamentet har kommissionen överlägset ignorerat. Samma sak gäller parlamentets krav på inrättandet av en europeisk åklagarmyndighet och garantier om en oberoende ställning för byrån för bedrägeribekämpning OLAF.
Att hemlighålla, dölja och lura bör inte vara kommissionens strategi i kampen mot bedrägerier. Ett exempel på hur man inte bör göra är Fléchard-fallet som dateras till början av 90-talet. Det godtyckliga och rättsvidriga beslut som fattades av Delors kabinett i januari 1994 skapade förutsättningarna för att detta företag skulle spela en avgörande roll i en ny bedrägeriskandal med förfalskat smör åren 1995-2000. Omfattningen och konsekvenserna av den skandalen för stora delar av befolkningen, såväl i ekonomiskt avseende som med tanke på hälsoriskerna, är varken uppklarade eller överskådliga. Behandlingen av det fallet är enligt min uppfattning den största prövning som kommissionen har att övervinna på vägen mot en förbättring. För det handlar inte längre bara om de avsevärda ekonomiska förluster som gemenskapen har gjort på grund av bedrägerier, utan även om hälsorisker för medborgarna i Europa och i tredje land. Behovet av ett snabbt och konsekvent agerande är därför större än någonsin.
Kommissionen får inte, så som den så många gånger har gjort, gömma sig bakom företagarnas ekonomiska intressen utan måste göra en avvägning mellan dessa intressen och skyddet av befolkningens hälsa.
I Europaparlamentet, precis som i alla demokratiska europeiska stater, hör budgetkontrollen till ledamöternas främsta rättigheter och skyldigheter. Kommissionen bör därför inte genom olika knep förhindra den kontrollen. Den som inte har något att dölja behöver inte heller vara rädd för en kontroll. När kommissionen i sin egen maktfullkomlighet undanhåller handlingar som stämplats som konfidentiella eller lämnar ut dem till vissa ledamöter men inte till andra, så är det ett skandalöst brott mot sådana grundläggande rättsstatsprinciper som principen om likabehandling och förbudet mot diskriminering.
Det hastigt hopsnickrade ramavtalet av den 5 juli 2000 som tycks göra ett sådant agerande rättsligt legitimt, måste bedömas utifrån dessa demokratiska grundläggande principer som slutligen blir deras fall.
Jag vill rikta ett varmt tack till kollegan Bösch för hans betänkande och jag hoppas på ett fortsatt givande samarbete över partigränserna på detta så viktiga område.
(Applåder)

Casaca
Herr talman, fru kommissionär! OLAF:s årsrapport för 1999 domineras naturligtvis av demonteringen av den brottsliga organisationen för manipulering av smör och tilltvingande av offentliga medel, med centrum i Neapel och förgreningar i Centraleuropa.
Förutom att gratulera föredraganden till sitt utmärkta betänkande anser jag det motiverat med en speciell gratulation, inte bara till OLAF utan även till de italienska och franska rättsorganisationerna, vars gemensamma arbete gjorde det möjligt att montera ned denna brottsliga organisation. Enligt den senaste tillgängliga informationen har systemet för manipulering av smör, inrättat av några familjer i Neapels Camorra, producerat 130 000 ton helt eller delvis falskt smör. Detta gör fallet, antar jag, till det största svindelfallet någonsin som har begåtts mot Europa inom den gemensamma jordbrukspolitiken.
Den första fråga som dyker upp här är, hur det är möjligt att den politik som är tänkt att tjäna landsbygdssamhällena och jordbrukarna blir en systematisk finansiering av de stora livsmedelsindustrierna och att dessa ofta visar sig vara så skrupelfria när det gäller gemenskapsbudgeten, konsumenterna och jordbrukarna i vars namn de finansieras? Den andra frågan som uppstår här är, hur kan det vara möjligt att ett bedrägeri av denna storleksordningen, som planerats minutiöst och iscensatt under tre års tid, med astronomiska belopp av gemenskapssubventioner inblandade, inte har upptäckts, att kommissionen inte har kunnat upptäcka någonting? Efter flera avslöjanden av bedrägerier i användningen av mjölkpulver som subventionerats som kalvfoder, falsk smörexport och manipulering av mjölkprodukter, har vi nu denna enorma skandal, och ändå tycks det inte få kommissionen att på ett djupgående sätt vilja se över sitt bidragssystem till mjölkprodukter.
Den alleuropeiska naturen i detta bedrägeri, som involverar stora mjölkföretag i länder som Belgien, Frankrike, Italien och Tyskland, gör den ständiga underlåtenheten att kräva en nödvändig politik i medlemsstaterna för att bekämpa livsmedelsmanipuleringen oacceptabel. Den gör det också nödvändigt att kommissionen vidtar direkta åtgärder för att bekämpa manipuleringen av produkter som olivolja, vin och mjölkprodukter. Kommissionen har vägrat sprida namnen, att specialbevaka eller att vidta förebyggande åtgärder mot de otaliga mjölkföretag som är inblandade, med argument om rättssekretess och presumtion för oskuld.
Jag kan här inte låta bli att notera, att kommissionens diskretion i detta fall, står helt i kontrast till det sätt man har agerat på när det gäller änkan till en rådgivare till en före detta kommissionär som man har krävt på återbetalning för 18 månaders lön till den avlidne maken. Om det finns mjölkföretag som är oförmögna att skilja på tiotusentals ton tillsatser framställda av djuravfall, oljor och kemiska produkter av verkligt smör, hur kan då konsumenterna lita på deras kompetens att garantera kvaliteten i sina produkter? Vi vill också veta om vi för kommissionen bedöms på jämlikt sätt, det vill säga, är det så att när det handlar om stora företag och stora intressen, så betraktas vissa som klar mer jämlika än andra?

Mulder
Herr talman! Jag skulle vilja börja med en komplimang till Bösch: min partigrupp har intrycket att det här betänkandet är i goda händer hos honom. Det hindrar inte att vi lagt fram några ändringsförslag till hans betänkande. Vi insisterar på att parlamentet inte är en domstol, att det inte behöver fälla några domar i olika affärer. Vi måste först avvakta vad som står i rapporterna och sedan bedöma om kommissionen utfört sina arbetsuppgifter på ett bra sätt. Därför har vi ännu inte kunnat fälla någon dom angående smörbedrägeriet, en affär som antagligen verkligen är mycket omfattande, och inte heller angående linbedrägeriet i Spanien och eventuellt även i andra länder, angående smöret från Nya Zeeland och angående Stockholm. Vi avvaktar alla rapporter och skall granska hur kommissionen handlat i dessa olika situationer och sedan kan vi döma.
Vi stöder Bösch i hans kommentarer angående OLAF:s roll. Direktören måste använda sig av sina rättigheter och för vår del kommer han därvid att få stöd från parlamentet. Oberoende är något stort. Vi stöder även anmärkningarna angående den europeiska åklagarmyndigheten, även om jag måste medge att en minoritet i min partigrupp tycker annorlunda. Vi anser att det för att skydda de ekonomiska intressena är nödvändigt att kommissionen så snabbt som möjligt lägger fram sådana förslag och i ett ändringsförslag har vi satt den 1 juni 2001 som sista datum för det. Naturligtvis är det nödvändigt att kommissionen, medlemsstaterna och de europeiska och nationella revisionsrätterna inleder ett närmare samarbete. Det är kanske bra - och det har vi också lagt fram ett ändringsförslag om - att kommissionen först definierar vad som exakt betraktas som bedrägeri och vad som är oegentligheter. Den åtskillnaden måste tas bort. De senare ändringsförslagen av Bösch angående Schweiz kan vi stödja. Schweiz är ett nyckelland i Europa när det gäller bedrägeribekämpning och det måste vi ta stor hänsyn till. Tyvärr visar den schweiziska befolkningen mycket låg entusiasm, för Europa, en annan sak som vi måste ta hänsyn till.
En sista punkt: vi anser inte att parlamentet måste ha obegränsad tillgång till OLAF:s alla handlingar. Den typ av arbete som OLAF uträttar innebär att vissa saker måste förbli förtroliga och kanske till och med hemliga.

Staes
Herr talman, kolleger, fru kommissionär! Först och främst vill jag naturligtvis gratulera kollega Bösch till hans utmärkta och noggranna betänkande. Vilka är de viktigaste punkterna?
Den första punkten är det nödvändiga oberoendet för OLAF. Det betyder mycket riktigt att direktören för OLAF får fullständig autonomi och långtgående befogenhet att utföra undersökningar i alla europeiska institutioner. Det betyder också att kommissionen avstår från varje inblandning i tillsättandet av tjänster. Kan kommissionär Schreyer tala om hur kommissionen reagerar på punkterna 3 till 6?
Den andra punkten är den europeiska åklagarmyndigheten. Vi vet att det behövs en fördragsändring för det här. Ett försök till det som bland annat gjordes på initiativ av kommissionen, misslyckades i Nice. Vi måste alltså fortsätta pressa medlemsstaterna på den punkten. Det vi nu begär är mycket riktigt inte lika långtgående. På grundval av artikel 82 vill vi ha en komplettering av OLAF-förordningen, i vilken tillsättandet av en allmän åklagare möjliggörs, med befogenheter som inskränker sig till straffbara saker som begåtts av ledamöter och personal i Europeiska unionen i samband med budgeten. Hur reagerar ni på det, kommissionär Schreyer?
Den tredje punkten är samarbetet mellan medlemsstaterna. Tobaksmålet i New York mot Reynolds och Philip Morris är verkligen ett bra exempel på hur Europeiska kommissionen nu agerar noggrant mot tobaksjättarna. Jag är mycket glad åt att flera medlemsstater, bland annat min egen, har anslutit sig till detta. På det sättet kan det äntligen sättas stopp för tobaksjättarnas sammanblandning med maffiaverksamhet, vilket kostar unionen flera miljarder euro varje år.
Den fjärde punkten är informationens öppenhet. Jag var en av dem som förkastade ramavtalet mellan kommissionen och parlamentet. Jag behöver inte gå in djupare på det nu och jag ansluter mig helt till kraven från kollega Bösch.
Avslutningsvis, beklagar jag att den här kammaren hemsöks av ett nationalism- och chauvinismspöke med ovanligt känsliga tår. Det som gick fel i Spanien med avseende på linfallet och i Italien, Frankrike, Belgien och Tyskland med affären runt det förfalskade smöret får nämnas med sitt rätta namn i betänkandet. Min partigrupp kommer därför inte att stödja de ändringsförslag som minimaliserar eller skyler över de här fallen.

Seppänen
Herr talman, ärade kommissionär! I budgetkontrollutskottet diskuterar man i dessa tider beviljandet av ansvarsfrihet åt kommissionen för år 1999. Det är en svår fråga. EG:s revisionsrätt har ännu inte ansett att man kan rekommendera det. Parlamentet tar ett stort politiskt ansvar om det beviljar ansvarsfrihet: före det måste man få garantier för att bedrägerier bekämpas och att de skyldiga hittas.
Det finns oavslutade ärenden som talar emot ett beviljande av ansvarsfrihet. Kommissionen vet vilka det är. Budgetkontrollutskottet har i detalj redogjort för oklarheterna för kommissionen. Ett vikigt ärende är det så kallade Fléchardfallet, vars politiska rötter sträcker sig till början av 1990-talet. Utredningen av ärendet måste sträcka sig ända från Delors kabinett till Prodis kommission. Man har förfalskat exportdokument och fifflat med smör, man har tappat bort protokoll, man har förordnat om ersättningar vilka har förlåtits och fortsatt samarbetet med dem som gjort sig skyldiga till bedrägeri. Fortsättningsvis hemlighåller man vissa saker. Det går inte för sig. Bösch har rätt: denna fråga innebär sanningens stund för Prodis kommission.

Van Dam
Herr talman! Smör, lin, cigaretter och arbetsförmedlingar blir i Europeiska unionen synonymer för bedrägeri. Miljoner av EU-medel har felaktigt utbetalats eller, som när det gäller cigarettsmugglingen, gåtts miste om som inkomster. Här handlar det inte om ett bedrägeri inne i Europeiska unionens institutioner utan ute på medlemsstaternas områden. Föredragande Bösch anmärker helt riktigt att utredningen av dessa allvarliga bedrägerier blir ett testfall för OLAF:s ändamålsenlighet. I det sammanhanget vill jag dock påpeka ett fullständigt uppklarande av de här bedrägerifallen även beror på de berörda medlemsstaternas insatser. Kommissionen bör införa sanktioner för att tvinga fram dessa insatser. Därför tycker jag att det är helt rätt att Nederländerna tillsvidare inte får några pengar från Europeiska socialfonden, tills landet skapat fullständig klarhet i det orättmätiga användandet av pengarna. Vilka sanktioner sporrar egentligen Spanien att klara ut linbedrägeriet?
Företag som är inblandade i bedrägeri bör sättas upp på en svart lista, så att de inte på nytt kommer i fråga för europeiska bidrag. Det verkar vara logiska åtgärder men inte för kommissionen. Företaget Fléchard börjar till exempel bli en del av en europeisk såpa: missa inte fortsättningen!
OLAF:s ändamålsenlighet äventyras genom en brist på personal. Om bedrägeribekämpning är en av prioriteterna för ordförande Prodi så är han och hans kommission skyldiga att snabbt lösa förseningen i rekryteringen av kvalificerad personal till OLAF. I det sammanhanget måste kommissionen undvika alla intressekonflikter. Det får inte vara så att kommissionärer som möjligen varit inblandade i lin- och smörbedrägerier skall ha inflytande över tillsättningen av tjänstemän som skall undersöka vilken roll de spelat!
Som folkvalt representanthus har det här parlamentet bland annat en kontrolluppgift. Tyvärr hindrar kommissionen ständigt den kontrollen. Öppenhet är för den ett ogenomskinligt ord. Tydlighet är vad parlamentet vill ha och för det ändamålet bör det få behörighet att läsa rapporterna från OLAF!

Ilgenfritz
Herr talman! Anhopningen av bedrägeribrott inom unionen och kommissionens agerande är rent skandalöst. De ekonomiska skadorna lär enbart för det förfalskade smöret uppgå till över 45 miljoner euro. Dessutom tycks vi ha att göra med återfallsförbrytare. På kommissionens rekommendation befriades ett företag, som nu är misstänkt igen, från ett straff i form av borgen på 17,6 miljoner euro. Verksamheten inom och den framtida uppbyggnaden av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning är därför mycket angelägen och bör stödjas fullt ut. Emellertid är det också viktigt att myndigheterna i medlemsstaterna är med och stöder den nya byråns arbete. När man läser de enskilda rapporterna är man inte alltid säker på den saken. Därför måste även de medlemsstater som inte stöder OLAF:s arbete sanktioneras genom att kommissionen utfärdar straff mot dessa och skapar en ekonomisk utjämning för de tillåtna bedrägeribrotten.

Pomés Ruiz
Herr talman! Detta betänkande är ett bidrag till övergången från UCLAF till OLAF. Vi skulle, som andra talare har sagt, vilja att den genomfördes snabbare. Vi behöver ett oberoende OLAF som arbetar effektivt.
Jag vill gratulera Herbert Bösch till hans utmärkta betänkande. I den text han lägger fram för oss har han lyckats föra fram att kampen mot bedrägerier inte är något som är underställt någon partikamp, och inte heller medlemsstaternas interna politik, utan att vi alla måste ta ansvar för att bekämpa bedrägerier där de uppstår och för att pengarna återbetalas, att kontrollerna av administrationen förbättras, och att vi har känslan att vi gör framsteg i kampen mot bedrägerier. Vi får inte ge medborgarna något annat intryck. Det är sant att toppmötet i Nice inte gav något gensvar på vår begäran om en europeisk åklagarmyndighet. En sådan myndighet hade kunnat vara till mycket stor hjälp för oss för att uppdaga årets mycket allvarliga bedrägerifall - bedrägerierna med förfalskat smör - vilket inte bara berör gemenskapens finanser, utan även tydliggör att vi fortfarande har en lång väg att gå när det gäller livsmedelssäkerheten.
Detta betänkande är därför mycket bra. Jag vill än en gång upprepa att vi alla har en skyldighet att bekämpa bedrägerier och att se till att pengarna återbetalas. Jag anser att vi måste rikta en uppmaning till kommissionen om att den klargör var den står i den konkreta frågan om en europeisk åklagarmyndighet, för att se om det är möjligt att ta igen det förlorade tillfället i Nice med några konkreta förslag. Samarbetet mellan de nationella åklagarmyndigheterna är inte tillräckligt, och även om det i vissa fall visar sig att de nationella myndigheterna kan samordna sitt arbete, är det ändå nödvändigt att arbetet styrs av en ansvarig person inom kommissionen.

 Ferreira
Herr talman, kära kolleger! Jag vill först och främst gratulera föredraganden till det arbete han har utfört. Men jag vill också betona de stötestenar som satte gränser för uppgiften. Bösch har nämligen tvingats konfronteras med vaga förhoppningar hos somliga ledamöter i budgetkontrollutskottet som ville få betänkandet att koncentreras på tidigare fall, som dessutom behandlas i övriga dokument.
I den frågan delar jag inte uppfattningen hos de ledamöter som har uttalat sig och förklarat att Fléchard-affären är den centrala frågan för frågan om ansvarsfrihet. Det är den säkerligen, om man beaktar den tid och energi vi har tvingats lägga ned på affären, liksom även kommissionen, men med all säkerhet inte i förhållande till dess betydelse.
Jag skulle dock vilja rikta min uppmärksamhet mot problemet med bedrägerier och oegentligheter.
I samband med ett tidigare betänkande förklarade budgetkontrollutskottet att man inte längre bör tolerera minsta bedrägeri mot gemenskapsbudgeten. Även om denna vädjan om nolltolerans är högst lovvärd, kan man inte förbigå det faktum att det krävs avsevärda mänskliga resurser för att genomföra den, vilket är svårt att få ihop med den mängd verksamheter vi nu bedriver och de olika situationer på de territorier där vi är närvarande.
I detta betänkande föreslår man att åtskillnaden mellan bedrägerier och oegentligheter skall suddas ut, med motivet att när agerandet i fråga upptäcks vet man inte om de kommer att ge upphov till straffrättsliga följder.
Jag vill delge er min oro inför en sådan ståndpunkt, och det av två skäl. För det första måste vi se till att vår kamp mot bedrägerier inte föregriper slutsatserna av de undersökningar som olika organ bedriver. För det andra riskerar vi att det riktas misstro mot politiska åtgärder som vidtas av och inom Europeiska unionen, genom att ange en bedrägerifrekvens som ligger långt högre än de fall som verkligen kan behandlas av en domstol. Tvärtom tror jag att vi måste göra betydande insatser för att ge en så rättvisande bild som möjligt av dessa brottsliga handlingar, eftersom man inte kan sammanblanda problem som har att göra med små administrativa fel och bedrägerier som organiseras i stor skala. Jag stöder Mulders förslag om att rangordna oegentligheter.
I samma anda bör vi fokusera vårt arbete på bedrägerifall där aktualitet och omfattning fordrar en konsekvent och omedelbar inblandning. I det avseendet har flera personer påmint om affären med det förvanskade smöret. Kommissionen bör kunna hjälpa oss att förverkliga det målet. Jag tar mig ändå friheten att beklaga kommissionens attityd, som innebär att man ofta dröjer med att svara eller ge ett ofullständigt svar på Europaparlamentets förfrågningar. I kampen mot bedrägerier bör Europeiska kommissionen och Europaparlamentet samarbeta i större utsträckning. Men det betyder inte att Europaparlamentet skall frånsäga sig sin befogenhet att sanktionera kommissionen när den inte fullgör sina uppdrag, framför allt när det gäller skyddet av Europeiska unionens ekonomiska intressen. Ett sådant samarbete är nödvändigt, eftersom det handlar om vår trovärdighet inför de europeiska medborgare som litar på oss.

Virrankoski
Herr talman! Den rapport från kommissionen som nu behandlas åskådliggör hur vitt EU:s resurser fördelar sig. Samtidigt visar den hur stor andel medlemsstaterna har i administrationen av EU:s budget, eftersom de bland annat står för åttio procent av alla utgifter.
Bösch har sammanställt ett förtjänstfullt betänkande och det skall han ha ett stort tack för. Av betänkandet framgår också hur viktigt grundandet av OLAF år 1999 var. I kampen mot bedrägerier anser jag det viktigt att hålla vissa principer i minnet: För det första laglighetsprincipen: när man använder resurser och reder ut oklarheter måste man tillämpa lagen och man bör inte räkna med något slutresultat förrän ett lagenligt beslut är i kraft. Förvaltningen måste göras enklare, ökandet av byråkrati och övervakning avhjälper inte användningen av resurser i det oändliga. Man måste öka det personliga ansvaret - i detta avseende har reformeringen av kommissionen en nyckelroll - man måste förbättra samarbetet såväl inom Europeiska unionen som i medlemsstaterna, även det innehar en nyckelroll i framtiden.

Turmes
Herr talman! När vi inrättar nya myndigheter måste vi se till att dessa kan arbeta effektivt. I EU är situationen den att institutionerna är förlagda till eller kan förläggas till olika orter. Därför är det förnuftigt att förlägga nya institutioner i närheten av andra EU-institutioner som de kommer att bedriva ett nära samarbete med. Jag tror att den europeiska åklagaren kommer att samarbeta mycket med EG-domstolen, men att han även bör hålla tät kontakt med Europeiska revisionsrätten. Detsamma gäller OLAF, som också måste samarbeta intensivt med både EG-domstolen och Europeiska revisionsrätten. Därför anser jag att dessa instanser helt eller åtminstone delvis bör förläggas till Luxemburg för att garantera den geografiska närheten och instansernas effektivitet.

Theato
Herr talman! Jag vill börja med att lyckönska herr Bösch till hans betänkande. Han har sannerligen gjort en fin insats. Hans slutsatser att inga märkbara förbättringar i bedrägeribekämpningen har skett överensstämmer för övrigt med åsikterna i OLAF:s övervakningskommitté. Kommissionen säger i sin rapport flera gånger att i stort sett inget hade förändrats under 1999 i jämförelse med tidigare år, ja summan för de orättmätigt använda medlen hade till och med till viss del stigit, till exempel i strukturfonderna. Jag poängterar åter: Här handlar det om skattemedel. Vi måste, så gott vi kan, garantera att dessa skyddas.
För att nå den nolltoleransgräns som kommissionen har utlovat måste byrån som inrättades år 1999 för bedrägeribekämpning - OLAF - stärkas i sitt oberoende. Därför måste för det första personalen rekryteras utifrån utan kommissionens inblandning. Jag stöder Böschs förslag om att låta en oberoende person leda utnämningskommittén. För det andra måste direktören själv tydligt strukturera uppgifterna. Det är självklart att vi inte vill ha en gammal UCLAF med det nya namnet OLAF. Tyvärr försatt man möjligheten i Nice att stärka OLAF genom domstolskontroll och tillsättandet av en europeisk finansåklagare.
Trots parlamentets mångåriga krav och insatser från i synnerhet kommissionär Barnier och Schreyer fanns inte frågan med på dagordningen i Nice. Jag undrar nu om kommissionen i enlighet med punkterna 9-12 i Böschs betänkande kommer att lägga fram förslag om att inrätta en åklagarmyndighet med - låt oss säga -begränsad behörighet fram till den 1 juni 2001.
Jag vill även ställa följande fråga till kommissionen: Ännu har inte alla medlemsstater ratificerat avtalet om skydd av gemenskapernas finansiella intressen och de förhindrar därmed att avtalet träder i kraft. Jag ber att ni nämner de länder som fortfarande inte har ratificerat detta och vad kommissionen kan göra för att lösa denna ohållbara situation.
Vidare: Vad gör kommissionen för att - som framgår av punkt 7/1 i er rapport - undanröja de nationella skillnaderna i hur gemenskapsrätten tolkas i samband med indrivningen av de egna medlen? Slutligen beträffande återkraven av orättmätigt använda medel: I kommissionens rapport saknas sifferuppgifter för år 1999. Kan kommissionen tala om hur mycket den har krävt och fått tillbaka jämfört med den beräknade förlusten, i synnerhet i fråga om egna medel i EUGFJ och strukturfonderna?

Izquierdo Collado
Herr talman, fru kommissionär! Jag vill gratulera föredraganden till hans betänkande, eftersom jag anser att han tillför mycket positiva synpunkter och för att han har följt en medelväg; han har varken överdrivit eller varit likgiltig inför ämnet.
För att inte bara se åt ett annat håll, kommer jag konkret att koncentrera mig på ett av bedrägerifallen - linbedrägeriet - och delge kammaren några siffror. I mitt land, Spanien, odlades till exempel 3 376 hektar lin under säsongen 1994-1995, medan så mycket som 100 000 hektar lin odlades under säsongen 1998-1999. Det initiala produktionsstödet för åren 1994-1995 uppgick till 411 miljoner pesetas, medan siffran för 1998-1999 var 10 000 miljoner pesetas.
När de spanska regionala myndigheterna anmälde bedrägeriet, sjönk odlingsmängden mirakulöst från 100 000 hektar till mindre än 1 000 hektar odlat lin under säsongen 2001, och produktionsstöden minskades följdriktigt till en siffra på mindre än 100 miljoner pesetas.
Trots dessa siffror, vidhöll den person som då var ansvarig för jordbruksministeriet att allt var en kampanj från oppositionens sida. Naturligtvis ändrade personen åsikt för en kort tid sedan och sade då att det inte var på det viset, men att det huvudsakligen var oppositionen som bar skulden.
Herr talman, jag skulle vilja koncentrera mig på frågan om vilket slags ansvar parlament kan begära. I första hand, det rättsliga ansvaret. Ett rättsligt ansvar som berör vissa innehavare av växtförädlarrätter, vilka är de som hade den privilegierade informationen - och då talar jag inte om regelverket, det är ju offentlig information, utan om att dessa personer hade kännedom om hur regelverket kunde kringgås. Dessa personer hade också tillräckligt kapital för att sätta företagen i drift, och de var framför allt idealiskt placerade på höga poster inom jordbruksministeriet.
För dessa personer och för de producenter som gick med i spelet måste ett strikt rättsligt ansvar utkrävas. Detta är vad parlamentet och de berörda institutionerna måste göra.
Det finns ett annat ansvar: det mycket konkreta politiska ansvaret, vilket innebär att vi måste fråga oss om några av de aktörer som direkt medverkade i bedrägeriet innehade någon offentlig politisk post, om de var utnämnda av en spansk institution. Det måste erkännas att det inom jordbruksministeriet, på allra högsta nivå, som ordförande för Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket, fanns en person - och den personen erkänner detta - som hade direkt samband med företag som förädlade linet.
Och slutligen finns det även ett administrativt ansvar. Om det finns det, begär vi att kommissionen, de nationella myndigheterna och de regionala myndigheterna skall axla detta ansvar, men vi får inte skapa förvirring och vi måste gå efter den linje som Bösch föreslår, att obevekligt kräva ansvar.

Kuhne
Herr talman! Efter alla lovord till Bösch vet jag inte vad jag skall hitta på att säga. Jag tror att han vet att jag uppskattar hans arbete. Därför vill jag säga något beträffande vissa punkter som har varit av betydelse för debatten.
Punkt 1: Vi välkomnar - något som hittills inte har nämnts - OLAF:s rapport i Fléchard-fallet som kom förra veckan. Det bör vi betrakta som positivt och ständigt ta med i de kommande överläggningarna. I den rapport varken fastslår eller försöker man fastslå vilken inställning Europaparlamentet har i frågan. Den frågan blir föremål för beviljandet av ansvarsfrihet för budgeten som står på dagordningen om en månad.
Jag vill ändå passa på att ge ett gott råd till kommissionen. Det skulle vara värdefullt för de fortsatta överläggningarna angående beviljandet av ansvarsfrihet för budgeten om ni ville tänka över de åsikter ni hittills har framfört i frågan och utnyttja det tillfälle som nästa vecka ges till exempel på budgetkontrollutskottets möte. Det skulle på ett avgörande sätt kunna främja de fortsatta överläggningarna i samband med beviljandet av ansvarsfrihet.
Ytterligare två frågor som bottnar i ett missförstånd: Ett missförstånd kom till uttryck genom Mulder och framgår - så uppfattar jag det - även av Seppänens anförande, nämligen en förväxling och sammanblandning av oegentligheter och bedrägeri. Vi måste utifrån den begäran som Bösch själv framför och Mulders begäran i det här betänkandet än en gång precisera att vi absolut inte vill att dessa kategorier blandas samman. Jag vill tydliggöra detta med ett exempel, nämligen Seppänens inlägg. Han kallar Fléchard-fallet - ordagrant - för oegentligheter och det i samband med den icke tilldelade revisionsförklaringen från revisionsrätten för kommissionens budgetförvaltning. På det viset buntar vi samman allt och kan ge våra besökare på läktaren intrycket att till och med ett bokföringsfel är ett fall av bedrägeri. Det kan det inte finnas något politiskt intresse av. Vi måste se till att de begreppen hålls isär.
Det andra eventuella missförståndet är inte ett missförstånd här hos oss utan ett missförstånd utanför dessa salar, nämligen i fallet Flachs. Just när jag informerades om detta framställdes budgetkontrollutskottets beslutsunderlag som om utskottet hade förskjutit ansvaret från nationell till regional nivå. Jag säger här som företrädare för min grupp: Vi vill garantera den interna organisationen i samtliga medlemsstater så att ansvaret gentemot Europeiska unionen består på nationell nivå för ett korrekt genomförande av Europeiska unionens program.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter, ärade föredragande! Tack så mycket för ert betänkande. Underlaget till betänkandet är kommissionens årsrapport för 1999 om skydd av gemenskapens finansiella intressen och kampen mot bedrägerier som kommissionen lade fram den 13 november i fjol och som särskilt innehåller statistik över de fall av oegentligheter och bedrägeri som anmäldes av medlemsstaterna, som är skyldiga att göra detta.
Bara några månader tidigare hade kommissionen lagt fram en omfattande strategirapport enligt vilken bedrägeribekämpningen sattes in på olika handlingsnivåer och omfattade olika instrument, alltifrån den rättsliga prövningen, för att göra den mindre mottaglig för bedrägerier, till förslaget om en europeisk åklagare som kommissionen lade fram i Nice, men som tyvärr inte godkändes av stats- och regeringscheferna.
Kommissionen påvisade i rapporten också den centrala roll Europeiska byrån för bedrägeribekämpning OLAF har, och jag vill börja med att gå in på de punkter beträffande OLAF som ni har tagit upp i debatten och i Böschs betänkande.
Rådet och parlamentet skapade den rättsliga grunden för OLAF år 1999 och denna är även utgångspunkten för kommissionens agerande. Den rättsliga grunden innebar att OLAF inrättades som en byrå som i administrativ bemärkelse tillhör kommissionen, det vill säga OLAF:s tjänstemän är kommissionens tjänstemän och omfattas av samma tjänsteföreskrifter. Det innebär också att det är kommissionen som ställs inför rätta om det skulle uppstå problem eller oegentligheter bland personalen i OLAF. För att kunna beakta detta har kommissionen sagt att den precis som i de övriga institutionerna och kommissionens övriga avdelningar vill ha ett genomblickbart förfarande vid urvalet av personer till de ledande befattningarna i OLAF. Det innebär till en början att en rådgivningskommitté tittar igenom ansökningarna och ger rekommendationer till dem som slutligen fattar beslut. I OLAF:s fall är det direktören som fattar det slutgiltiga beslutet om tillsättning av tjänster och utnämnandet av personer. Rådgivningskommitténs sammansättning är sådan att de personer som inte ingår i kommissionen eller kommer från OLAF är i klar majoritet. I rådgivningskommittén finns företrädare för revisionsrätten, EG-domstolen och övervakningskommittén och jag anser att den lösning vi nu har funnit är en mycket god lösning. Jag vill än en gång påminna om att det är en lösning som bidrar till insynen i utnämnandet av personer till de ledande befattningarna och att det är OLAF:s direktör eller generaldirektör som fattar det slutliga avgörandet.
Jag hoppas att vi snart finner en lösning på frågan om tillsättandet av tjänsterna i OLAF framöver, för jag kan bara säga att det ligger i mitt och i hela kommissionens intresse att samtliga tjänster i OLAF som skall tillsättas blir tillgängliga så snabbt som möjligt. Jag tror också att det skulle vara värdefullt för de berörda parterna att föra en dialog med varandra, eftersom ytterligare villkor nu ställs av övervakningskommittén, så att ändringsbudgeten slutligen kan lämnas in och frågan kan lösas.
Låt mig i all korthet gå in på en fråga som ni nämner i betänkandet och som även vid flera tillfällen har tagits upp här, nämligen tillgängligheten för OLAF:s rapporter. I den rättsliga grunden för inrättandet av OLAF fastslås för det första tydligt att det är OLAF:s direktör eller generaldirektör som beslutar om rapporteringen och inte kommissionen. För det andra framgår av den rättsliga grunden att OLAF skall beakta frågor som uppgiftsskydd, sekretess och utredningsförfarande och det är en mycket viktig punkt. I det avseendet tvivlar kommissionen på att det krav som framställs i betänkandet överensstämmer med den rättsliga grunden. Det kan i Europaparlamentet diskuteras om rapporten, i det fall då OLAF vidtar en undersökning i exempelvis parlamentet, skall översändas till budgetkontrollutskottet eller utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden eller till ordföranden. Här handlar det om frågor som angår alla institutionerna och jag finner att det skulle vara förnuftigt att ta upp det till diskussion på ett interinstitutionellt sammanträde, ett så kallat trepartssamtal.
Angående frågan om OLAF:s arbetskapacitet eller den verksamhet och de framgångar som hittills kan påvisas, säger jag att uppdagandet av de bedrägerier som vi nu kallar butter case , det vill säga det förfalskade smöret, har varit en framgång för OLAF. Uppdagandet ledde bland annat till att OLAF kunde ställa den information den hade till medlemsstaternas förfogande och på det viset - åtminstone enligt OLAF:s egna uppgifter - bidra till att de inblandade relativt snabbt blev föremål för utredning.
Frågan om när OLAF skall lämna rapport hänger också samman med när OLAF av medlemsstaterna, som är de som har det främsta ansvaret för utredningen, får lov att lämna rapport. OLAF är nämligen i sitt arbete beroende av ett nära och bra samarbete med medlemsstaterna. Det är något som är viktigt för utbyggnaden av OLAF, även för utbyggnaden av OLAF till en plattform för informationsutbyte.
När det gäller Fléchardfallet från 1991 och 1994 skall kommissionen ta ställning i budgetkontrollutskottet och besvara det frågeformulär som har lagts fram inom rimlig tid.
När det gäller frågan om butter case kan jag åter påpeka att den nu är föremål för ett rättsligt utredningsförfarande i de olika medlemsstater som har drabbats. När det gäller Stockholmsfallet som ni också tar upp i ert betänkande kan jag säga att domstolen är involverad även här. Jag hoppas - givetvis även i kommissionens intresse - att den svenska domstolen snart kommer att nå ett resultat i frågan.
Vad beträffar frågan om den "mindre åklagaren" - jag kallar honom så i motsats till helhetsbegreppet - så har prövningen visat, och det är också OLAF:s juridiska bedömning, att det saknas rättslig grund för en sådan, och att det skulle krävas en fördragsändring i det avseendet.
Ni har även tagit upp frågan som jag kallar rättslig övervakning av OLAF:s egen verksamhet. Även det är en öppen fråga. OLAF:s generaldirektör har lovat att snart lägga fram en handbok för att skapa insyn i vilka regler OLAF följer, när byrån beslutar att inleda en utredning eller undersökning samt avsluta denna.
Jag vill även påpeka att kommissionen sedan den senaste debatten vi höll här har inlett en process mot två tobakskoncerner på grund av misstanke om deras inblandning i internationell smuggling. Den frågan har tagits upp här. Det gläder mig givetvis, herr Bösch, att ni stöder detta i ert betänkande. Kommissionen har också infört ett early warning-system i sin bokföring för att så snabbt som möjligt påpeka för de olika administrativa enheterna till exempel när ett avtal planeras med någon som har kommits på med oegentligheter.
Angående Theatos fråga om situationen för undertecknandet av avtalet om skydd av gemenskapernas ekonomiska intressen, så saknas fortfarande vissa underskrifter. Jag kan nämna tre stater som fortfarande inte har ratificerat avtalet: Belgien, Luxemburg och Irland. Det är även andra stater som inte har ratificerat det. Av den anledningen - vi har även haft möjlighet att diskutera det här i parlamentet - kommer kommissionen att lägga fram ett direktivförslag för att överföra innehållet i detta avtal till ett direktiv, det vill säga i större utsträckning tvinga medlemsstaterna att i sin nationella lagstiftning införa en enhetlig definition av faktiska bedrägerier som motverkar de europeiska intressena. Jag hoppas att det blir i april. Kommissionen håller tillsammans med OLAF på att förbereda en grönbok om tillsättandet av en europeisk åklagare, för vi släpper givetvis inte frågan utan utnyttjar varje möjlighet till en offentlig och bred debatt. Vår målsättning är klar, nämligen att vi fram till den nya omarbetningen av fördragen år 2004 skall ha vunnit ett så pass starkt stöd att stats- och regeringscheferna inte längre kan ignorera detta förslag.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Allmänhetens tillgång till miljöinformation
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkandet (A5-0074/2001) av Korhola för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om allmänhetens tillgång till miljöinformation om förslaget till direktiv (KOM(2000) 402 - C5-0352/2000 - 2000/0169(COD)).

Korhola
. (FI) Herr talman! I början brukar man tacka och som föredragande av betänkandet har jag nu all anledning till detta. Direktivet som gäller tillgången till information om miljön var redan då det lämnade kommissionen ett bra och ambitiöst förslag. Under processens gång har vi haft ett fantastiskt samarbete och vi har haft lätt att förstå varandras målsättningar. Även företrädarna för rådet - jag hänvisar till såväl Frankrikes som Sveriges företrädare - har varit uppmuntrande och mycket insatta i saken. Jag är även tacksam för inställningen i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor; jag var mycket glad över att alla mina tjugofem egna ändringsförslag anammades av utskottet. Dessutom kom det viktiga kompletteringar från utskottsledamöterna.
Det är fråga om ett betänkande som har betydelse inte bara för den enskilda medborgaren utan även med tanke på gemenskapens miljöpolitik. Tillgången på information är ett viktigt horisontellt redskap i EU:s miljöpolitik och förnyandet av direktiven har pågått sedan länge. Förslaget till direktiv har tre huvudmålsättningar: att utnyttja erfarenheterna från det gamla direktivet från år 1990 och att rätta till bristerna i det, att införliva de delar av Århuskonventionen som är förknippade med detta i det nya direktivet och att anpassa det gamla direktivet till utvecklingen inom datatekniken.
Jag anser att de viktigaste aspekterna i mitt betänkande först och främst är skyldigheten att upprätta ett register. Det är ett förhandsvillkor för att detta direktiv skall fungera. Medborgarna måste få veta vilka dokument som finns tillgängliga och vilka myndigheter som handhar ärendet. Jag noterade med tillfredsställelse att även ledamot Cashman förutsätter detsamma i sitt eget betänkande om öppenhet.
Jag preciserade också några detaljer som hänför sig till informationsvägran. Om en begäran om information avslås på grund av att informationen är ofullständig, måste den sökande ändå meddelas när materialet finns tillgängligt och vilken myndighet som ansvarar för ärendet. Ett annat ändringsförslag som gäller avslag berör de undantagsfall som nämns i artikel 4 punkt 2. När det gäller kommersiell eller industriell hemligstämplad information har utsläpp utgjort ett undantag, dem måste man alltid informera om. Jag har givit ett ändringsförslag enligt vilken man måste informera om utsläpp även när det är fråga om att skydda någon annan information. Utsläppens skadlighet är ju inte beroende av karaktären på den verksamhet som gett upphov till dem: när det gäller medborgarnas hälsa och säkerhet spelar det ingen roll vilken källan är, vare sig det är fråga om den offentliga eller kommersiella sektorn.
Jag ansåg det nödvändigt att upprätta en helt ny artikel som gäller kvaliteten på miljöinformation. Kvaliteten utgör självklart en central faktor när man bedömer hela direktivets ändamålsenlighet. När jag har studerat detta direktiv har jag stött på det faktum att man i detta sammanhang inte har förutsatt någon heltäckande harmonisering av utsläppsmätningarna. Givetvis har det betydelse om man mäter utsläppen i ändan av röret eller på en kilometers avstånd med fjärilshåv. Med andra ord: mätmetoden måste meddelas.
En besvärlig fråga i detta direktiv gällde definitionen av myndighet: gäller bestämmelserna så kallade klassiska myndigheter eller även sådana instanser som har delegerats myndighetsuppgift, till exempel ett företag som genom avtal med en myndighet förvarar sådan information som lagen kräver. Vi har nu kommit fram till en formulering som förhoppningsvis duger för de flesta medlemsstater.
Det har rått en stor enighet kring detta direktiv. Även då jag har förkastat ändringsförslag har jag gjort det främst ur stilistisk synpunkt. Detta är ett ramdirektiv, och avsikten med det är inte att önska världen allt vackert och gott i detalj som man kan vänta sig av öppenhet. Som legislativ text är den troligtvis även effektivare om den bibehålls stram.
Några av utskottets ledamöter har velat skärpa tidsfristerna för myndigheternas svar. I kommissionens förslag förkortas tidsfristen till en månad och om ärendets omfattning eller svårighetsgrad så kräver, till två månader. I samtliga fall krävs ett svar så snabbt som möjligt. Jag anser fortfarande att denna målsättning är realistisk och i en del fall kan en förkortning av tidsfristen till och med verka negativt på kvaliteten på svaret. Därför understödjer jag inte utskottets förslag om en skärpt ståndpunkt.
Som helhet kan man uppskatta att detta direktiv upprättar en standard för medlemsstaterna beträffande öppenheten i miljöinformationen. Mitt förslag till ändring av artikel 8.2 utgår ifrån att samma standard även skall överföras att gälla EU:s institutioner. På detta sätt främjar direktivet öppenhet inom hela EU.

Ludford
Herr talman! Ett viktigt bidrag som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter gjorde till detta betänkande är betoningen på tillgång till miljöinformation som en rättighet, inte en förmån. Vi bidrog också med bestämmelsen som säger att standarderna för medlemsstaterna också bör gälla EU:s institutioner. Bidraget från mitt utskott om praktiska arrangemang som ingår i det slutgiltiga betänkandet inkluderar ett antal ändringsförslag som jag är glad behandlades av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Jag talar till exempel om att kärnbränsle och kärnenergi och av finansiella liksom ekonomiska analyser ingår, upprättandet av tillgängliga register eller förteckningar över tillgänglig information, idén om att den ansökande inte kan debiteras mer än en rimlig kostnad, vilket är den faktiska kostnaden för att samla in informationen, samt kravet på att det måste göras en intresseavvägning vid undantag, dvs. skadan måste uppväga nyttan med att offentliggöra informationen.
Men vad gäller förslagets räckvidd är jag ganska besviken, om inte överraskad, över antydningen att Förenade kungarikets regering, brittiska Labourpartiet och konservativa ledamöter försökte undanta privata företag vars verksamhet påverkar miljön. Detta är den typ av kryphål som gjorde det möjligt för den föregående konservativa regeringen att undanta privatiserade vattenbolag. Dessa ändringsförslag godkändes inte, men jag är oroad över att det ändringsförslag som godkändes till artikel 2.2 c kan begränsa räckvidden för mycket. Ett av syftena med det nya förslaget var att täppa till dessa tidigare kryphål som tillät privatiserade, allmännyttiga bolag att slippa ifrån sin skyldighet. Kommissionens text innefattade klart privatiserade, allmännyttiga bolag. Anser kommissionären att de ändringsförslag till artikel 2.2 c som antogs av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor säkerställer att privatiserade bolag som tillhandahåller gas, el, vatten och så vidare fortfarande skall ha skyldighet att tillhandahålla denna information?

Gutiérrez-Cortines
Herr talman! Jag har bett om ordet för att säga att jag stöder Korhola, som har gjort ett mycket bra arbete, men att jag anser att det som vi måste försvara är något mer djupgående än tillgång till miljöinformation.
Jag anser att det betänkande vi debatterar är mycket betydelsefullt, eftersom det påverkar de europeiska medborgarnas rättigheter och utvecklingen av dessa, utöver staterna, regionerna eller vilken annan maktfaktor som helst.
Informationskontroll är en maktform som är äldre än tiden och därför måste vi försöka uppnå att den inte kopplas till makten, och att medborgarna har rätt till tillgång till information.
För det andra anser jag att ett av de stora problemen inom miljöområdet har sin grund i att subsidiaritetsprincipen utgår ifrån att det är medborgarnas sak att värna om miljön. Medborgarna måste hållas informerade och kommissionen bör vara extra noga med att informera om de frågor som är subsidiära, för att medborgarna själva skall ha möjlighet att försvara sina intressen och kräva att regeringarna gör vad de skall. Därför måste även kommissionen göra en stor ansträngning för att inhämta information om de frågor som är subsidiära och fastställa vilka regler som gäller i spelet om informationen för att kräva att alla länder, hur de än genomför sin politik, är skyldiga att informera, såväl på statlig som på regional nivå.
De nyligen inträffade katastroferna visar att det blir allt viktigare att medborgarna har rättigheter att förvalta sina risker och att tala, be, och begära garantier för att deras intressen skyddas när det gäller hälsofrågor.
Därför får vi inte placera makten över medborgarnas huvuden till förmån för att genomföra och förvalta subsidiaritetsprincipen. Alla individer har rätt till tillgång till information, och detta innebär att alla skall veta om och känna till de svagheter som finns i deras system, såväl för att stödja det, som för att besluta om finansieringen av dessa och många andra saker.

Malliori
Herr talman, fru kommissionär! Information utgör en demokratisk grundprincip. Fri tillgång till miljöinformation samt öppenhet och spridning när det gäller denna utgör en grundläggande rättighet för varje medborgare som intresserar sig för kvaliteten på den plats där man lever och arbetar. Att ha tillgång till de uppgifter som rör miljön som offentliga myndigheter innehar är av väsentlig betydelse, inte bara för att öka medvetenheten hos allmänheten utan också för att säkerställa medborgarnas förtroende och demokratiska deltagande.
Vid tillämpningen av direktiv 90/313 konstaterades flera brister som gjorde en översyn nödvändig. Undertecknandet av Århuskonventionen och utvecklingen som har skett inom informationstekniken ledde kommissionen till ett nytt förslag till direktiv som i stor utsträckning omfattar de tidigare nämnda punkterna. De ändringsförslag som lämnats in syftar emellertid till att ytterligare utvidga kommissionens förslag och särskilt i begreppet offentlig myndighet är det nödvändigt att innefatta organ och naturligtvis personer vilka handlar för offentlig myndighets räkning. Direktivet tar upp information som gäller miljön och bör innefatta all sorts tillgänglig form, t.ex. skriftlig form, bild- eller ljudform.
Varje person eller organisation kan begära miljöinformation utan att behöva visa upp att det finns ett berättigat intresse. När det gäller den tidsfrist inom vilken en myndighet måste svara på en begäran om miljöinformation anser jag att två veckor är tillräckligt för att de intresserade skall kunna ha tillräckligt med tid för att använda sig av informationen.
Jag anser det vara mycket viktigt att det varken finns några begränsningar rörande tillhandahållande av information eller undantag gällande särskilt viktiga frågor, exempelvis de som rör gasutsläpp eller andra typer av utsläpp i miljön. Det är också nödvändigt att offentliga myndigheter varje gång de nekar till att tillhandahålla information, vare sig det sker på grund av undantag eller inte, ger ett tydligt motiverat avslag. Direktivet fastställer att de offentliga myndigheterna kan lägga på en avgift för tillhandahållande av information. Jag anser att denna avgift bör begränsas till den faktiska kostnaden för kopiering av informationen, så att allmänhetens tillgång till information underlättas så mycket som möjligt.
Avslutningsvis, skulle jag vilja lovorda föredraganden Korhola för hennes viktiga betänkande och jag tror absolut att det kommer att utgöra ett viktigt medel i riktning mot medborgarnas aktiva medverkan när det gäller att ta itu med miljöproblemen.

 Paulsen
Herr talman och fru kommissionär! Korhola har gjort ett mycket bra jobb. Det var ett bra förslag från kommissionen och det har blivit bättre sedan miljöutskottet gått igenom det. Jag hoppas att det efter omröstningen i plenum kommer att bli ännu bättre.
Det är klart att vår tids och framtidens miljöfrågor måste lösas på alla nivåer. En del frågor är europeiska, en del är nationella, men ärligt talat kommer de allra flesta att vara lokala. Det är en del av demokratin att våra medborgare har möjlighet att påverka och självklar rätt till all erforderlig information för att kunna vara just medborgare i sitt samhälle. Därför vill vi att ändringsförslagen 6, 16 och 30 antas i plenum i morgon. I dessa sätter man tidsgränsen till två veckor, i svåra fall fyra veckor, när det gäller fristen för myndigheter och företag att besvara frågor. Detta motsvarar parlamentets ställningstagande i det s.k. Cashman-betänkandet om öppenhet i unionen.
Det är dessutom viktigt att ändringsförslag 19 och 20 går igenom, i vilka det anges att myndigheter har ansvar för att hjälpa den enskilda medborgaren eller organisationen med att få tag på information. De skall helt enkelt få hjälp med att hitta rätt, skriva rätt, tala rätt och fråga på rätt ställe. Detta är en självklar service från myndigheter i ett demokratiskt land.

Hautala
Herr talman! Jag vill instämma i det tack som man i denna diskussion har hunnit rikta till föredraganden. Jag kan konstatera att detta är ett föredömligt exempel på att utskottet faktiskt slutför sitt arbete och i plenum lägger fram ett nästan enhälligt förslag, där oenigheterna, såsom i detta fall, har begränsats till absolut minimum. Jag vill betona att det verkligen är fråga om en viktig reform som fick sin början i och med Århuskonventionen.
Föredraganden har nu sammanställt ett betänkande som gäller verkställandet av den första förpliktelsen i detta avtal, vilken har att göra med medborgarnas rätt att få information om miljön. De följande är sedan medborgarnas rätt att delta i beslutsfattandet och medborgarnas rätt att få rättvisa i en situation där de behandlas fel. Det finns skäl att poängtera att det inte är fråga om att vi vill att myndigheterna skall visa god vilja gentemot medborgaren, utan det är fråga om en icke överlåtbar grundläggande rättighet och medborgaren måste kunna åtnjuta den utan att han blir ombedd att motivera varför hon önskar dessa uppgifter.
Jag har själv deltagit intensivt i beredningen av Cashmans betänkande och efter att ha satt mig närmare in i Korholas betänkande har jag funderat på om man till Cashmans betänkande ännu borde lägga en punkt där man konstaterar att information om miljö och hälsa inte kan vara konfidentiell ens då den behandlas som affärshemlighet. Det kan hända att mycket information som gäller miljö och hälsa kommer att hemlighållas för medborgarna om en dylik begränsning inte görs.

Sjöstedt
Herr talman! Även jag skall stämma in i hyllningskören och å den förenade vänstergruppens vägnar säga att vi stöder betänkandet och tycker att ett bra förslag har gjorts bättre.
Att ha rätt till tillgång till information i miljöfrågor är inte bara en rättighet utan också en maktfråga. I många miljöfrågor ställs allmänhetens intresse av god miljö mot starka ekonomiska privata intressen. Rätten att få del av information är grundläggande för möjligheterna att bilda opinion och att påverka politiken. Därför är det också en demokratifråga att i god tid ha insyn i miljöfrågor.
Det förslag som vi nu diskuterar bygger till stor del på Århuskonventionen, som vi tycker är ett ovanligt positivt och framsynt exempel på internationellt samarbete på detta område. Den lagstiftning som vi nu diskuterar täcker inte EU:s institutioner, utan dessa kommer att beröras i ett senare förslag. Sett till förhandlingarna om öppenhet - artikel 255 - ser det, tyvärr, ut som att resultatet där kan bli betydligt sämre jämfört med vad som slagits fast i Århuskonventionen vad gäller miljön, och ett sådant resultat vore faktiskt helt oacceptabelt.
Vidare är det i fråga om de framtida reglerna viktigt att även andra institutioner, t.ex. Europeiska investeringsbanken, fullt ut täcks av Århuskonventionen eftersom dess verksamhet på olika sätt har ganska stor effekt på miljöområdet.

Fitzsimons
Herr talman! Det är bra att vi har så många miljörelaterade betänkanden här i dag. I själva verket har det som jag skall säga om Korholas betänkande samband med betänkandena av Oomen-Ruijten och Myller och det är verkligen vid alldeles rätt tidpunkt som denna debatt äger rum, särskilt som vi markerar den tionde årsdagen av toppmötet om jorden som ägde rum i Rio år 1992. Jag använder ordet ' markera' mycket försiktigt för jag anser inte att vi kan fira den tionde årsdagen av det första toppmötet om jorden.
Det faktum att Förenta staterna och Europeiska unionen nyligen inte kunde få en överenskommelse om tillåtna nivåer för framtida gasutsläpp är verkligen en ovälkommen utveckling. Jag hoppas att USA och Europeiska unionen kan uppnå en ordentlig överenskommelse som skall garantera en varaktig minskning av nivåerna för växthusgaser. Saken är den att ju större minskning av växthusgaser, desto större effekt ger de på klimatförändringarna vilket i sin tur kommer att ge en förödande effekt för kustsamhällen och ösamhällen, inte bara i Europa utan globalt.
Jag känner väl till Europeiska unionens förberedelser inför världstoppmötet om hållbar utveckling som skall äga rum i Sydafrika år 2002 och jag stöder de fyra riktlinjerna för åtgärder som Europeiska kommissionen utarbetat som förberedelse inför detta världstoppmöte. Europeiska unionen kommer att sträva efter att skydda naturresurser som ligger till grund för den ekonomiska utvecklingen, att sträva efter att främja ekologisk effektivitet, främja hållbar användning av vatten, mark och energi liksom att försöka se till att den onda cirkeln av fattigdom och miljöförsämring bryts, och detta uppnås bäst inom ramen för Förenta nationerna.
Tio år efter toppmötet i Rio har förväntningarna inte uppfyllts. Trycket på miljön har ökat och fattigdomen fortsätter att öka i världen. Vi bör fördubbla alla våra insatser för att se till att nästa års världstoppmöte klarar av utmaningen att garantera en hållbar utveckling och även på ett sätt som skyddar befintliga samhällen.
Gemenskapens femte åtgärdsprogram för miljön skyddar människor från skadliga effekter från luftföroreningar. Då det är uppenbart att det långsiktiga mål som fastlagts för det femte åtgärdsprogrammet för miljön inte skulle uppnås enkelt har kommissionen rätteligen beslutat om en steg-för-steg strategi och lagt fram sina så kallade provisoriska miljömål för år 2010. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor kommer att fortsätta spela en viktig samordnande roll i detta hänseende och jag skulle vilja gratulera föredraganden till betänkandet.

Bernié
Herr talman! Att förespråka öppenhet och främja allmänhetens tillgång till miljöinformation är ett mål jag skriver under på helt och hållet. Men Korhola-betänkandet antyder att det finns många fallgropar för alla dem som vill få större klarhet. Jag beklagar framför allt att det inte går längre. Och jag beklagar också att texten endast rör allmänhetens tillgång till handlingar och inte tillgången till handlingar för de ledamöter som agerar inom ramen för sina mandat.
Som bevis skall jag peka på ett talande exempel som jag själv har stött på. I februari 2000 var jag fräck nog att be om ett årligt offentliggörande av den vetenskapliga, tekniska och finansiella utvärderingen av åtgärderna inom Life, ett program med ett totalanslag på 613 miljoner euro. Då jag inte såg att någonting hände vände jag mig i augusti 2000 till generaldirektören för miljö och Europeiska kommissionens generalsekreterare för att få upplysningar om Life-programmet "försvaret av Grandlieu-sjön", uppenbarligen stämplad som "hemligt försvar". Till min stora förvåning gav man mig endast ett antal betydelselösa handlingar och uppgav att den detaljerade förteckningen över projektets utgifter innehöll personuppgifter, vilket gjorde att jag inte kunde få tillgång till dem.
Kan man förklara att information om priset på mark som köpts in med offentliga pengar utgör en kränkning av privatlivet och inte en legitim kontroll av offentliga medel, som varje ledamot med självaktning bör utföra? Det var nästan omöjligt att få tillgång till de vetenskapliga studier som genomförts inom ramen för det allmänt kända Life-programmet, av det enkla skälet att de inte fanns hos kommissionen, vilket är höjden. Kommissionen föreslår att jag skall vända mig direkt till verkets författare, som inte har någon som helst skyldighet att informera mig, något han för övrigt inte har gjort. Och det är inte förvånande med tanke på att programmet mynnade ut i en verklig miljökatastrof.
För att undvika en sådan olaglig situation röstar vi för texten, som går i rätt riktning. Men kan man verkligen hoppas på att en dag uppnå någon som helst öppenhet när det gäller utnyttjandet av gemenskapens medel?

Coelho
Herr talman, kära kolleger. Jag vill börja med att gratulera Eija-Riita Korhola och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor till de förbättringar hon föreslagit till den text som lades fram för oss. Jag vill också tacka för att de har tagit med de flesta bidrag vi godkände i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, där jag var skuggföredragande i Ludfords arbete.
Parlamentet har stått i första raden när det gäller att få till en större öppning och insyn när det gäller de offentliga myndigheternas verksamhet, liksom när det gäller tillgång till dokument. Tillgång till information i miljöfrågor måste anses som en av de viktigaste pelarna i en effektiv miljöpolitik, eftersom den bidrar till ett större miljömedvetande hos allmänheten, förbättrar miljöskyddet och miljöns kvalitet, gör det möjligt att effektivare kontrollera om tillämpningen av gemenskapens miljölagstiftning sker fullständigt och på ett effektivt sätt, och slutligen gör det möjligt för medborgarna att delta på ett mer effektivt sätt i miljöbeslut som kan påverka deras liv.
Med detta initiativ föreslår vi att man ersätter direktivet från 1990, framför allt med målet, bland andra mål, att anta direktivet om utveckling av informationsteknik och skapa ett andra generationens direktiv som återspeglar förändringarna av informationsframställningen i dagens samhälle.
Avslutningsvis, vill jag understryka två saker: den första är frågan om de tidsfrister som skall gälla för de offentliga myndigheterna att förmedla begärd information, vilka gäller så snabbt som möjligt och senast inom en månad. Det andra är att vi har begränsat undantagsfallen: om det, för att skydda legitima intressen, måste finnas bestämmelser som utesluter viss information från att lämnas ut, är det dock viktigt att dessa undantag definieras noggrant och tolkas på ett restriktivt sätt för att inte försvaga den allmänna principen om tillgång till information och för att direktivet verkligen skall uppfylla sitt mål.

González Álvarez
Herr talman! Jag instämmer i min kollega, Jonas Sjöstedts, inlägg men jag vill ändå yttra mig för att försvara Korholas betänkande - som enhälligt har godkänts i utskottet för miljö - huvudsakligen ur utskottets för framställningar synpunkt, och för att tala om den roll medborgarna spelar i uppfyllandet av gemenskapsrätten.
Jag är ledamot i utskottet för framställningar och jag vill påpeka att 40 procent av framställningarna kommer från medborgare och icke-statliga organisationer som värnar om att gemenskapens miljölagstiftning uppfylls, och deras arbete skulle vara omöjligt om de inte hade tillgång till tillräcklig information och fick denna inom de vederbörliga tidsfristerna. Vår erfarenhet är att framställarna inte bara har svårigheter att förstå sig på gemenskapsrätten - som ibland är mycket svår att hantera - utan att de även har svårt att få tillräcklig information från de lokala, självstyrande och nationella förvaltningarna för att kunna lägga fram sina framställningar inför utskottet för framställningar på ett korrekt sätt, och de har ibland även svårigheter med att anföra klagomål inför kommissionen, vilket kommissionären känner till. Därför är det ytterst viktigt att detta direktiv antas och att medlemsstaterna inför det i sin lagstiftning på snabbast möjliga sätt, eftersom ett av problemen med det föregående direktivet 90/313/EEG var precis dröjsmålet med att införa det i medlemsstaternas nationella lagstiftningar och den dåliga tillämpningen av direktivet under alla dessa år.
Denna nya granskning av direktivet innehåller, till följd av erfarenheterna från den dåliga tillämpningen av direktivet 90/313/EEG, att förslag om att vi anpassar oss till Århuskonventionen.

Doyle
Herr talman! Det övergripande målet för att ändra direktiv 90/313/EEC om tillgång till miljöinformation är att göra det möjligt för gemenskapen och medlemsstaterna att kunna uppfylla vissa bestämmelser i Århuskonventionen om tillgång till information, allmänhetens deltagande och beslutsfattande samt rätt att väcka talan vid domstol i miljöärenden.
I Irland har vi redan införlivat de allmänna bestämmelserna, inklusive naturligtvis det ursprungliga direktivet 90/313/EEG, i våra nationella förordningar och i vår lagstiftning om fri information.
Jag skulle vilja ta upp några punkter som vi kanske har svårighet med. Generellt godtar jag bestämmelserna i ändringsförslag 15 gällande artikel 2.2 och definitionen av 'offentlig myndighet'. Jag har inga större problem med det ändringsförslaget, men jag oroas över att man i några delar eventuellt försöker gå tillbaka till det ursprungliga förslaget från kommissionen om 2.2 c, där det hänvisas till "tjänsteverksamhet av allmänt ekonomiskt intresse som inverkar eller troligtvis inverkar ...". Om man skulle komma överens om detta - om vi med andra ord återgår till kommissionens ursprungliga ståndpunkt - skulle det vara mycket svårt, om inte omöjligt, att införliva det i nationella förordningar. Det skulle förmodligen leda till att organ, som inte är offentliga myndigheter, föreslås och får jämlika chanser när det gäller konkurrens. I Irland exempelvis skulle Telecom Éireann, som nu är eircom, innefattas som en tidigare offentlig myndighet. Vi skulle sedan behöva föra in telekommunikationsbolag och annan telekommunikationsverksamhet från den privata sektorn. Detta passar inte in på tolkningen av Århuskonventionen, så det skulle kunna skapa problem.
Den tidsgräns som föreslås i ändringsförslag 16 om artikel 3.2 a är orimlig. Då detta direktiv gäller alla handlingar på miljöområdet kanske arkiven i många fall finns placerade på annan plats och är kanske inte datoriserade. Kommissionens förslag att utlämningen skall ske "så snart som möjligt eller senast inom en månad" är rimlig. Det är en minskning med 50 procent av den nuvarande ståndpunkten och i linje med de gällande irländska bestämmelserna om fri information.
Till sist har jag problem med ändringsförslag 24. Det måste finnas handlingsfrihet om bestämmelser om avgifter, med hänsyn tagen naturligtvis till offentliggörande och använda söktider, i synnerhet när det sker en upprepad begäran om information. Jag skulle vilja uppmana att vi gör på det sättet och ger handlingsfrihet om offentliggörandet av avgifter.

 Wallström
Herr talman, ärade ledamöter! De bästa resultaten inom miljöområdet uppnås när alla berörda medborgare ges möjlighet att delta i processen. Att förbättra tillgången till miljöinformation för allmänheten leder till en ökad miljömedvetenhet. Medborgaren måste därför sättas i centrum för miljöpolitiken om vi skall kunna klara av de omställningar som krävs för att garantera en hållbar utveckling. Redan i Riodeklarationen framhölls vikten av allmänhetens deltagande vid utformning och verkställande av miljöpolitiken. Utan tillgång till miljöinformation är det svårt för medborgaren att delta och utöva påtryckning. Därför är detta förslag om en utökad rätt till miljöinformation så viktigt.
År 1998 undertecknade medlemsstaterna FN/ECE-konventionen om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslutsfattande och tillgång till rättsmedel i miljöärenden - Århuskonventionen. Den konventionen är ett stort steg framåt när det gäller att genomföra princip 10 i Riodeklarationen och att fortsätta den öppenhetsprocess som inleddes genom direktivet 90/313/EEG om rätt att ta del av miljöinformation. Innan gemenskapen kan ratificera konventionen, måste gemenskapens gällande regelverk anpassas. Det är också ett av huvudsyftena med detta förslag. Ett annat huvudsyfte är att rätta till de brister som identifierats vid den praktiska tillämpningen av direktiv 90/313/EEG, vilket antogs 1990.
Ett av de viktigaste elementen i kommissionens förslag till nytt direktiv är att ge rätt till miljöinformation i stället för fri tillgång till miljöinformation. Man ger också en vidare definition av miljöinformation och fastställer en kortare deadline före vilken myndigheter måste lämna ut information. Vidare ges klara definitioner av undantagen och det föreslås att myndigheter endast skall kunna vägra lämna ut miljöinformation om denna kan skada privata eller allmänna intressen som är skyddade av undantagen, och att myndigheter också aktivt skall förse allmänheten med miljöinformation.
Eftersom frågan om myndigheter kom upp, kan jag säga att kommissionen har godtagit Korholas ändringsförslag med en definition av "myndigheter". Det ligger helt i linje med Århuskonventionen. När också allmänna tjänster privatiseras som nu i Förenade kungariket, är det upp till de ansvariga nationella myndigheterna att se till att miljöinformation fortfarande lämnas ut till medborgare.
Kommissionens förslag omfattar de viktigaste förpliktelserna från Århuskonventionen och går i vissa delar längre. Förslaget låter dock medlemsländerna avgöra hur dessa förpliktelser skall tillämpas i praktiken. Kommissionens förslag har definitivt förbättrats under de senaste månaderna och jag skulle vilja tacka Korhola och Europaparlamentet för det arbete som har utförts. Tack vare ett gott arbete är jag övertygad om att en gemensam ståndpunkt skall kunna antas vid rådets möte i juni.
Vissa av parlamentets ändringsförslag syftar till att anpassa kommissionens förslag till exakta formuleringar i Århuskonventionen. Kommissionen kan generellt sett godta dessa ändringar. Däremot kan vi inte godta de ändringar som i betydande grad avviker från Århuskonventionen. Vissa av ändringsförslagen tycker vi dock leder till en alltför stor detaljreglering av de frågor som ingår i förslaget. Jag vill betona att det handlar om ett ramdirektiv. Huvudsyftet är att fastställa grundläggande villkor för att säkra allmänhetens tillgång till miljöinformation. Jag tycker därför att medlemsstaten också bör ges utrymme för en viss flexibilitet vid genomförandet av direktivet i nationell lagstiftning.
En fråga som kom upp under debatten var hur vi handskas med register. Förslaget förutser möjligheten att sätta upp register i medlemsstaterna, men det handlar inte om ett åliggande - man fastställer ingen tvingande regel för medlemsstaterna att sätta upp register.
Till sist vill jag bara säga några ord om allmänhetens tillgång till miljöinformation som förvaras hos EU:s institutioner, eftersom denna fråga också har berörts i debatten. Jag undersöker nu olika alternativ för att säkerställa att gemenskapens institutioner också uppfyller de förpliktelser som härrör från Århuskonventionen och avser att återkomma till er om detta så fort som möjligt. Självfallet måste vi först avvakta behandlingen av det förslag som just nu är föremål för diskussion. Vi kan inte från kommissionens sida nu godta de ändringsförslag som rör denna särskilda fråga, eftersom de faller utanför räckvidden för detta direktiv som riktar sig till medlemsstaterna.
Jag vill också säga några ord till Bernié angående Life-programmet och olika Life-projekt. Jag anser personligen att det är otroligt viktigt att vi lämnar ut information och är fullständigt öppna när det gäller Life-projekten. Vi stöter dock på problemet att medlemsstater säger att detta är information som de har producerat och som de därför inte accepterar att kommissionen lämnar ut. Just det problemet handskas man med i samband med diskussionen om artikel 255. Detta är frågor där vi måste återkomma med ett förslag om hur vi skall anpassa EU:s institutioner till Århuskonventionen, och det lovar jag er att vi skall återkomma till så fort som möjligt.
Sammanfattningsvis kan kommissionen godta hela ändringsförslag 3 och delvis godta ändringsförslagen 1, 11, 15, 19, 21, 24, 25, 26 och 28. Kommissionen kan i princip godta ändringsförslagen 13, 17, 19, 20, 21, 23 och 24. Kommissionen kan däremot inte godta ändringsförslagen 2, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 14, 16, 18, 22, 27, 29 och 30.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Frågestund (kommissionen)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0018/01). Frågor till kommissionen.
Första delen

Talmannen


Lennart Sacrédeus
Fråga nr 47 från (H-0191/01):
Angående: Ursprungsmärkning av kött Under februari visade opinionsundersökningen Eurobarometer att stödet för EU:s planerade östutvidgning sviktar betänkligt i flera medlemsstater. I de tre folkrikaste, Tyskland, Frankrike och Storbritannien, var en majoritet av de tillfrågade emot EU:s utvidgning. Detta besked kommer samtidigt som galna ko-sjukan härjar som värst i flertalet medlemsstater. När EU utvidgas och får ytterligare medlemmar kommer det geografiska området varifrån våra jordbruksprodukter har sitt ursprung att utvidgas betydligt. Detta innebär att medborgare i EU får det ännu svårare än i dag att veta varifrån en viss produkt härstammar.
Kan kommissionen tänka sig, för att vända det negativa förtroendet för köttproducenterna, att föreslå införandet av ett obligatoriskt krav på märkning av köttprodukternas ursprung, antingen nationellt eller regionalt, i syfte att ge konsumenterna bättre information?

Fischler
Herr talman, ärade ledamöter! När Europaparlamentet och rådet i juli 2000 antog de obligatoriska bestämmelserna för märkning av nötkött som marknadsförs i färskt eller djupfryst tillstånd i gemenskapen, var det ett viktigt steg för att öka insynen och vinna tillbaka konsumenternas förtroende. När vi i dag upplever en andra svår kris inom nötköttssektorn visar sig den obligatoriska nötköttsmärkningen hålla måttet, för numera går det att spåra varje bit nötkött och likaså framgår det var djuret har slaktats och styckats. Från och med nästa år skall dessutom djurets födelseort anges vid märkningen och den ort där djuret föddes upp.
I fråga om märkningen av nötköttprodukter, som gäller alla typer av livsmedel som innehåller nötkött, måste kommissionen hålla sig till tidsplanen i artikel 21 i förordning nr 1760/2000 och senast den 14 augusti 2003 för Europaparlamentet och rådet lägga fram en rapport samt ändamålsenliga förslag beträffande märkningen av dessa produkter.
Kommissionen arbetar nu inom ramen för de allmänna märkningsbestämmelserna på ett förslag om innehållsdeklaration för kött och andra slaktbiprodukter för samtliga livsmedel. Ett sådant förslag skulle innebära ytterligare ett viktigt steg på vägen mot ökad insyn för köttprodukter.

Sacrédeus
Jag tackar kommissionär Fischler för detta svar och noterar att nästa år skall födelseort och uppfödningsort anges i fråga om varifrån kött kommer. Kommer då namnet på den enskilda gården att anges eller bara ortsnamnet? Min fråga är ställd med anledning av det bristande förtroende som alltfler konsumenter har för jordbruksnäringen. Inte minst gäller det köttindustrin här i Europa för tillfället. Därför är det viktigt att denna kunskap om ursprunget för kött och andra livsmedelsprodukter kommer så nära i tiden som möjligt.
Låt mig få upplysa kommissionär Fischler om ett företag i min hembygd, i Mora i Dalarna. Företaget, som heter Siljanet - innovatör är Anders Lindberg - har infört datamärkning som man nu söker patent på och som handlar om spårbarhet för kött tillbaka till den enskilda gården. På en konferens den 6 mars i Bryssel aktualiserades detta.

Fischler
Herr talman! För att klargöra detta ytterligare: Varför finns denna skillnad? Det som trädde i kraft den 1 september i fjol avsåg uppgifter på etiketten om sådant som kan fastställas på slaktorten. Varje djur har ett nummer i örat och när det numret anges på köttet kan man spåra det hela vägen tillbaka till djuret. För det andra vet man på slaktorten var djuret slaktades, och det går även att fastställa var det styckades.
Det andra problemet som blev akut från och med den 1 januari 2001 är att vi även vill kunna ge information om uppfödning och födelseort. Det kan däremot inte konstateras på slaktorten utan där måste djuret ha med sig sin historia och det förutsätter en databas och en EDB-registrering för att det skall fungera. Här är problemet - och det är skälet till att vi inte kan börja med det systemet ännu - att det inte finns tillräckliga uppgifter i alla medlemsstater, som går så långt tillbaka att samtliga djurs födelseort redan finns registrerad i datorn.
Det kommer även den 1 januari 2002 vara så att man inte har dessa uppgifter om varje djur, men då är det möjligt att göra en noggrann åtskillnad. Dessa uppgifter kommer att anges på etiketten för kvalitetskött och kött som betecknas som sådant, men det kommer i regel att förekomma som en kod och inte skrivas som ett helt namn. Övrigt kött får då inte längre marknadsföras som kvalitetskött. Så kommer det att gå till.

Talmannen


Rosa Miguélez Ramos, som ersätts av Medina Ortega
Fråga nr 48 från (H-0193/01):
Angående: Stöd till boskapssektorn i de medlemsstater som drabbats av BSE I flera medlemsstater har man under de senaste åren upptäckt djur smittade av bovin spongiform encefalopati, efter det att Förenade kungariket exporterat animaliskt mjöl till dessa medlemsstater vid en tidpunkt då saluföringen av animaliskt mjöl redan hade förbjudits i nämnda land.
Europeiska unionen beviljade under en tid avsevärda stöd till Förenade kungariket för att landet skulle kunna bekämpa krisen. Nu då andra medlemsstater har upptäckt fall av boskap smittade av galna ko-sjukan förväntar sig allmänheten liknande gemenskapsstöd som de som beviljades det land där sjukdomen ursprungligen bröt ut. Om inte så sker kommer vi att på nytt stå inför den motsägelsefulla situation som ordförande Prodi beskrev för Europaparlamentet vid presentationen av programmet för 2001. Han talade då om ett Europa som blir allt viktigare, men som emellertid uppfattas som allt mer avlägset.
Till hur stora belopp och procentsatser har Europeiska unionen finansierat de åtgärder som vidtagits för att lösa BSE-krisen i Förenade kungariket.
Vilka medel förfogar Europeiska unionen över och till hur höga procentsatser kommer unionens delfinansiering av stödåtgärder till förmån för länder drabbade av denna nya BSE-kris att uppgå till?

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar! För att lösa problemen från den första BSE-krisen, då det var förbjudet att transportera levande nötboskap och nötkött ur Förenade kungariket destruerades inom ramen för den så kallade 30-månaders-regeln allt kött från djur som vid slakten var äldre än 30 månader. Dessutom erbjöds bidrag för kalvbearbetning för tidig slakt av kalvar och inte bara i Förenade kungariket utan även i Frankrike, Portugal och Irland.
Under de fyra åren 1996-2000 då denna 30-månadersregel gällde i Storbritannien uppgick kostnaderna för EU:s budget till 1 275,4 miljoner euro. Det beloppet motsvarade 70 procent av köpesumman för dessa djur, för Storbritannien fick stå för 30 procent av köpesumman och samtliga kostnader i samband med hanteringen. 80 procent av beloppet betalades när djuren slaktades och de övriga 20 procenten när det kunde bevisas att det animaliska mjöl som framställts av djuren hade bränts upp. Det bör däremot beaktas att Förenade kungariket fick bära samtliga kostnader för dödandet och även för det oskadliggörande undanröjandet.
Bidraget för kalvbearbetning finansierades till 100 procent av gemenskapens budget. Det medförde i de fyra nämna medlemsstater där bidraget erbjöds utgifter på sammanlagt 326,6 miljoner euro varav 235,4 miljoner gick till Förenade kungariket. Gemenskapens åtgärder för att hantera den första BSE-krisen inbegriper även en total finansiering av den statliga lagerhållningen och ett bidrag för tidig kalvslakt liksom ytterligare direktstöd som uppgick till 1 309,9 miljoner euro. Detta direktstöd - bidrag för tidig kalvslakt och den statliga lagerhållningen som innebar att över 700 000 ton kött lagrades - har varit till nytta för samtliga medlemsstater.
För att hantera den nuvarande krisen har kommissionen år 2001 inte bara ställt 238 miljoner för investeringar och 700 miljoner för destruction-konceptet till förfogande utan har nyligen föreslagit rådet och parlamentet ett åtgärdspaket för nötköttssektorn, som innehåller både investeringsåtgärder och särskilda marknadsåtgärder för att under perioden 2001-2003 minska produktionen av nötkött.
Det medför ytterligare utgifter förutom den cirka 1 miljard som beviljades för budgeten 2001, med 157 miljoner år 2001, ytterligare utgifter på 1 145 miljoner år 2002 och 181 miljoner för budgeten 2003. Kostnaderna för uppköpsåtgärden och de särskilda bestämmelserna finansieras likaså av gemenskapen till 70 procent; övriga kostnader får medlemsstaterna bära. Interventionslagring finansieras även fortsättningsvis av gemenskapen till 100 procent.

Medina Ortega
Herr kommissionär! Tack så mycket för den information ni har gett oss. Med tanke på den dramatiska ökningen av gemenskapens utgifter, anser kommissionären att de behov som de medlemsstater som berörs av den andra krisvågen av galna ko-sjukan har verkligen kan tillgodoses med de medel som kommissionen beräknar ha till sitt förfogande under de kommande åren 2002 och 2003?

Fischler
Herr talman! Vi har till det åtgärdspaket vi har lagt fram anslutit en fiche financière som tydligt visar vilka utgifter som kommer och hur vi skall finansiera dessa. I den bemärkelsen betraktar vi medlen som säkrade. Vi räknar nämligen med att vi håller oss inom de i Berlin fastlagda gränserna för budgeten 2002, framför allt genom den i Berlin ej förutsebara utvecklingen av förhållandet mellan dollar och euro och i synnerhet för att veteexporten går mycket bra och att det även finns andra områden där inga större utgifter krävs. Det innebär att vi på det sättet är i stånd att å ena sidan utnyttja det svängrum som har uppstått och hjälpa de kreatursuppfödare som drabbas av påfrestningar, och å andra sidan ändå respekterar de ceilings som vi fattade beslut om i Berlin.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr kommissionär! I Galicien finns det en enorm oro. Det är en region inom mål 1-området som har drabbats av BSE och som på ett exemplariskt sätt tillämpar en plan för att kämpa emot denna sjukdom.
Jag skulle vilja veta om dessa åtgärder som kommissionären talar om innefattar, eller kommer att innefatta, direkta stöd till boskapsuppfödarna. Och konkret - eftersom jag har blivit ombedd att fråga detta - om det är möjligt att bevilja särskilda åtgärder för 9 - 24 månader gamla ungkor och ändra den särskilda premien för slakt av ungtjurar, genom att ändra åldersnormen till en viktnorm: 185 kilo. Detta är vad jag har blivit ombedd att fråga om och det skulle vara av stor vikt för kampen mot denna sjukdom.

Fischler
Herr talman! Jag beklagar att det drar ut på tiden, men det talaren säger måste ju först tolkas. Som svar på frågorna från Varela Suanzes-Carpegna vill jag säga följande: Till att börja med använder vi redan alla de medel som står till förfogande inom ramen för de punkter som vi har föreslagit. Utöver budgeten för 2001 förfogar vi inte över några medel som vi skulle kunna använda till ett direkt stöd till jordbrukarna. Situationen är också en annan än vid den första BSE-krisen, för under den första BSE-krisen gällde fortfarande de gamla agricultural guidelines som var betydligt mer generösa; nu gäller de betydligt snävare gränser för utgifterna som fastslogs i Berlin, gränser som åter bekräftades på toppmötet i Nice. Det innebär att kommissionen saknar möjlighet att gå utanför dessa.
I det konkreta fallet med mål 1-områden är inget operativt stöd möjligt, utan på sin höjd ett stöd som avser investeringar eller miljöåtgärder i jordbruket eller liknande. Därför kan jag inte här se någon möjlighet att betala ut ett särskilt inkomststöd till jordbrukarna inom ramen för mål 1-stödet.
För det tredje vill jag påpeka att det mot bakgrund av detta faktum naturligtvis finns en möjlighet men bara inom ramarna för de nationella stödbestämmelserna. Inom dessa ramar kan medlemsstaterna bevilja nationella anslag. Förutsättningen är dock att det för det första meddelas och för det andra inte överskrider gränserna för de statliga stödbestämmelserna.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr talman! Jag har ställt två mycket konkreta frågor till kommissionären. En av frågorna har han svarat på, men den som handlade om bidrag för nötkreatur har han inte besvarat, Kanske uppfattade inte kommissionären min fråga på grund av tolkningen, och med hans tillåtelse skulle jag vilja upprepa den: kommer kommissionen att bevilja de särskilda åtgärderna för 9 - 24 månader gamla ungkor och ändra det särskilda bidraget för slakt av ungtjurar genom att ändra åldersnormen till en viktnorm, 185 kilo? Detta har han inte svarat mig på.

Fischler
Herr talman! Det finns bara ett slaktbidrag. Det slaktbidraget regleras i marknadsordningen och är det samma för alla djur. Jag kan inte ge er något utförligare svar på den fråga som ni enligt tolken ställer.

Talmannen


Mary Elizabeth Banotti
Fråga nr 49 från (H-0137/01):
Angående: 1996 års konvention om skydd av barn Konventionen om skydd av barn från 1996 anses allmänt av dem som är engagerade i verksamhet till skydd av barn som ett mycket värdefullt instrument som väsentligen och på en rad områden kommer att bidra till barnens skydd. Det är ytterst viktigt att utvecklingen inom EU av ett system för skydd av barn inte hindrar genomförandet av 1996 års konvention.
Vissa behörighetsfrågor på området har redan tagits upp på EU-nivå. Kan kommissionen mot bakgrund av detta ge försäkringar om att medlemsstaterna utan dröjsmål kan börja ratificera Haagkonventionen av den 19 oktober 1996 om behörighet, tillämplig lagstiftning, erkännande, genomförande och samarbete på området föräldraansvar och åtgärder till skydd av barn?

Vitorino
. (EN) Efter det att Amsterdamfördraget trädde i kraft, vilket resulterade i en överföring av området rättsligt samarbete i civila ärenden till den första pelaren, antog rådet i maj år 2000 Bryssel II förordningen om jurisdiktion och erkännandet och verkställandet av domar i äktenskapsärenden om föräldraansvar för barn till båda föräldrarna. Denna förordning fastslår regler om jurisdiktion, automatiskt erkännande och förenklat verkställande av domar i äktenskapsärenden och ärenden gällande föräldraansvar för barn.
Som resultat har på dessa områden anslutningen till 1996 års konvention om föräldraansvar, till vilken ni hänvisar, blivit en fråga som faller inom gemenskapens behörighet. Detta innebär att på dessa områden som jag har nämnt kan medlemsstater inte längre gå vidare och ratificera 1996 års Haagkonvention om föräldraansvar på egen hand.
Kommissionen är helt medveten om nödvändigheten att förstärka Europeiska unionens insatser på detta område, både internt och externt och, så som den ärade ledamoten föreslår, att göra detta snarast. I detta syfte planerar kommissionen denna månad att anta ett arbetsdokument om ömsesidigt erkännande av beslut om föräldraansvar. Det är i detta sammanhang som gemenskapens anslutning till 1996 års Haagkonvention om föräldraansvar för närvarande håller på att övervägas.

Banotti
Skulle kommissionären ha möjlighet att säga om det finns ett allmänt brett stöd för en ratificering av 1996 års Haagkonvention? Om det finns någon missuppfattning gäller det inte Haagkonventionen om Parental Child Abduction - som dateras från år 1981. Jag talar om den närmast följande.
Jag har förstått att det kan bli några problem med ratificeringen hos några medlemsstater. Om de finns skulle ni kunna tala om för oss: a) vilka problemen är, och b) vilka medlemsstater som är berörda?

Vitorino
. (EN) Vi måste klargöra att slutandet av 1996 års konvention delvis faller inom gemenskapens exklusiva behörighet, därför att bestämmelserna i Bryssel II-förordningen också berörs, och delvis inom medlemsstaternas behörighet eftersom konventionen har en mycket bredare räckvidd som går långt utöver gränserna för föräldraansvar som härrör från Bryssel II-förordningen.
Arbetsdokumentet som kommissionen tar fram denna månad kommer att ha två huvudlinjer. Den första är uppföljningen av Bryssel II -förordningen, som vi har talat om vid ett tidigare tillfälle, eftersom vi inser att det är nödvändigt att gå utöver Bryssel II-förordningen för att garantera föräldraansvar på gemenskapsnivå. Men å andra sidan finns det utrymme för medlemsstaterna att anta konventionen och därför anser vi att de borde göra det snarast.
Vi måste fastslå att det är nödvändigt att klargöra på vilket sätt unionen kan ansluta sig till konventionen, att förbättra villkoren enligt vilka medlemsstater kan ratificera de delar av konventionen som inte faller inom ramen för gemenskapens ansvar.
Jag har inget tecken på att medlemsstater har särskilda svårigheter med 1996 års konvention, men jag vet att bara en medlemsstat - Nederländerna - har ratificerat den hittills.

Martin, David
Herr talman! Kommissionären har gjort det mycket klart att konventionen i en mening består av två delar: de delar som täcks av gemenskapslagstiftning och de delar som täcks av medlemsstaterna. Men, som Banotti har angivit, är konventionen ett holistiskt dokument och det skulle vara fel om några medlemsstater måste tillämpa bara en del av den via gemenskapslagstiftningen och inte ratificerade den andra delen. Nu vet jag att det är delvis kommissionärens ansvar, men kommer han när han trycker på om en ratificering av gemenskapsdelen i 1996 års konvention också att klargöra för medlemsstaterna att det är förnuftigt av dem att ratificera resten av den konventionen samtidigt, så att det inte finns någon skillnad mellan konventionen i sig och det sätt som den tillämpas i olika medlemsstater inom gemenskapen.

Vitorino
. (EN) Jag är helt överens om ett sådan förfaringssätt, men som den ärade ledamoten får inse kommer det att bli till ytterst stor hjälp om vi först av allt klargör de villkor enligt vilka gemenskapen som sådan kan ansluta sig till konventionen. Det finns några juridiska problem eftersom konventionens formulering endast föreskriver medlemsstaterna att tillhöra konventionen. Så vi behöver lägga till det faktum att en överföring av konventionens ämnesområden till gemenskapsnivå ger kommissionen och gemenskapen exklusiv extern behörighet. När vi har klargjort det kommer det att bereda vägen för medlemsstaterna att ratificera resten av konventionen med kommissionens hela stöd, eftersom kommissionen är förpliktad att lösa sina egna problem snarast.

Talmannen


Juan de Dios Izquierdo Collado
Fråga nr 50 från (H-0149/01):
Angående: Kostnader för banköverföringar Anser kommissionen att banköverföringar som äger rum inom euroområdet i Europeiska unionen borde kosta lika mycket som nationella överföringar, såsom konsumentorganisationerna regelbundet framför krav om?
Anser kommissionen att de nuvarande avgifterna är oskäliga, det vill säga de höga avgifter som tas ut både i ursprungs- och destinationslandet, och som inte tar hänsyn till situationen med vår gemensamma valuta och vår inre marknad?
Vilka reglerings- eller förhandlingsåtgärder har kommissionen för avsikt att praktiskt vidta för att driva igenom så låga kostnader som möjligt för banköverföringar inom euroområdet och inom Europeiska unionen?

Bolkestein
. (EN) Jag vill börja med att tacka den ärade ledamoten för hans fråga. Kommissionen delar hans bekymmer. Det är vårt politiska mål att kostnaderna för gränsöverskridande och inhemsk banköverföring blir överensstämmande så att det inte skall vara dyrare att överföra pengar utomlands än att överföra dem inom ett enskilt lands gränser.
Detta uttalande och denna målsättning har upprepats av kommissionen vid otaliga tillfällen. Till exempel i meddelandet med titeln "Retail payments in the internal market" från januari år 2000; i mitt svar till parlamentet om Peijs betänkande från den 26 oktober år 2000 och vidare i kommissionens rundabordskonferens "Establishing a single payment area" från den 9 november år 2000.
Jag skulle vilja understryka att det är oacceptabelt att i ett område med en gemensam valuta så överstiger kostnaderna för externa banköverföringar dem för inhemska överföringar flera gånger om. Avgörandet om kostnader och avgifter bör dock vara en fråga som avgörs genom konkurrens och marknadskrafter: europeisk lagstiftning bör inte inriktas på prisreglering.
Införandet av euron har bara begränsade effekter på överföringskostnader. Skälet är att valutakonvergenskostnaderna bara utgör en del av de totala överföringskostnaderna. I själva verket utgör valutakonvergenskostnaderna omkring 20 procent av totalsumman. Resten - övriga 80 procent - av de kvarvarande höga kostnaderna för gränsöverskridande överföringar beror huvudsakligen på otillräcklig automatisering och standardisering. Där stöder kommissionen och främjar faktiskt det initiativ som syftar till att ändra och förbättra den nuvarande situationen.
Kommissionen kommer att fortsätta att övervaka situation och pressa på bankerna i EU att upprätta effektivare betalningssystem för detaljhandel över gränserna.

Izquierdo Collado
Herr kommissionär! Jag är medveten om att ni redan vid mer än ett tillfälle har yttrat er om min fråga, men i det här sammanhanget talar jag för konsument- och användarorganisationerna. För dem är det inte tillräckligt att vi talar om saken; vad de vill är att vi löser problemen. De har fört fram det här problemet många gånger och konsumenterna framför fortfarande klagomål om dessa förhållanden, som verkligen är svåra att godta, eftersom det inte bara tas ut höga avgifter i ursprungslandet, utan även i destinationslandet, till den grad att den bank som utför överföringen tar ut en oskäligt hög avgift för detta och den mottagande banken gör detsamma när den tar emot pengarna. Min åsikt är att vårt agerande inte motsvarar målsättningarna för den gemensamma valutan, vilken ju kommer att träda i kraft den 1 januari 2002.
Vilka konkreta förhandlingsåtgärder kan kommissionen vidta i det här avseendet för att tillgodose konsumenterna?

Bolkestein
. (EN) Jag upprepar och understryker att kommissionen delar konsumenternas vrede. Som jag sade i mitt första svar är det inte godtagbart att gränsöverskridande betalningar är så mycket dyrare än betalningar som görs inom något lands gränser, så den ärade ledamotens oro delas av kommissionen.
Jag måste dock upprepa att kommissionens uppgift inte inbegriper prisreglering: kommissionen kan inte tala om för banker vad de skall debitera. Kommissionen kan uppmana bankvärlden och nationella förvaltningar att öka sina ansträngningar på följande områden: standardisering, infrastruktur för betalningssystem och förenklade rapporteringsskyldigheter.
För att börja med den sista punkten har kommissionen haft möjlighet att uppnå en viss framgång med att undvika rapporteringskrav för överföringar under 12 500 euro. Parlamentet och kommissionen är eniga om att vilja öka den nivån till 50 000 euro per överföring. Jag klargjorde det när jag talade om Peijs betänkande. Så i frågan om förenkling av rapporteringsskyldigheter har kommissionen lyckats gå ett steg framåt.
I frågan standardisering finns IBAN, det internationella bankkontonumret och BIC - bankidentifieringskoden. Båda dessa koder bör göra överföring av pengar enklare, snabbare och billigare. Kommissionen arbetar aktivt med att göra allmänheten förtrogen med både IBAN och BIC för att få dem att använda dem för så kallade rutinuppdrag och därför billigare överföringar.
När det gäller infrastruktur är kommissionen återigen aktiv på detta område och har infört ett nytt system för betalningar av småbelopp - ett särskilt system för små betalningar - kallat steg 1 av EBA (Euro Banking Association). Det har varit verksamt sedan den 20 november år 2000 och borde bidra till högre effektivitet och därför lägre priser.
Förutom detta har några sektorer inrättat sina egna system, men enbart medlemmar eller partner i dessa organisationer har tillgång till dessa system.
Så jag vill försäkra de ärade ledamöterna att vi delar deras bekymmer. Det är inte kommissionens uppgift att reglera priser - priskontroll är något i det förgångna. De frågor som sysselsätter kommissionen är, som jag har sagt, standardisering, infrastruktur och förenkling av rapporteringsförfaranden och rapporteringsskyldigheter. Kommissionen arbetar aktivt med att förbättra situation. Utan tvivel kommer priserna att sjunka även på grund av konkurrens. Men för ögonblicket är de alltför höga och det är inte acceptabelt.

Titley
Herr talman! Jag håller med kommissionen att det inte är dess uppgift att bestämma priser. Men det är dess uppgift att se till att det finns en riktig konkurrens på EU-marknaden. Det är inte rätt att säga att bankerna har en priskartell och avsiktligt håller priserna höga därför att med globalisering finns färre och färre banker vilket innebär mindre och mindre konkurrens. Vilka åtgärder vidtar kommissionen för att säkerställa att bankerna inte tillämpar konkurrensbegränsande priser som ett sätt att hålla sina bankavgifter så höga?

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag är för stunden inte i stånd att hålla med om Titleys uttalande att det finns mindre och mindre konkurrens inom bankväsendet. Det är något som skulle kräva ytterligare undersökning. Det är dock förvisso kommissionens uppgift att se till att det råder en rättvis konkurrens. Som Titley är medveten om är det min kollega Monti som ansvarar för konkurrensområdet. Jag vet att Monti har gjort vissa undersökningar, men det gällde mera valutaväxling. Det finns två olika aspekter som berörs här, för det första kostnaden för att överföra pengar, vilket var den ursprungliga fråga som ställdes till mig, och för det andra kostnaden för valutaväxling. Kommissionens granskning av detta har ännu inte gett några slutsatser. Den senare frågan kommer naturligtvis att tillhöra det förflutna för de tolv medlemsstater som tillhör "Euroland" från och med den 1 januari år 2002.

Talmannen


Laura González Álvarez
Fråga 51 från (H-0226/01):
Angående: Tryggad sysselsättning i samband med samgåendet mellan Aceralia, Arbed och Usinor De tre stålkoncernerna Aceralia, Arbed och Usinor har i Bryssel meddelat att man skall gå samman och bilda ett nytt bolag som kommer att kontrollera 60 procent av den europeiska stålmarknaden. Enligt ett uttalande från det nya bolagets styrelseordförande, Francis Mer, kommer fusionens synergieffekter att möjliggöra besparingar på 300 miljoner euro det första året och därefter på upp till 600 miljoner euro före 2006. Detta skall uppnås genom minskade kostnader, ökad produktivitet och en rimlig personalstyrka sett över en längre tidsperiod. Detta uttalande har oroat fackföreningarna. Samma dag som fusionen genomfördes meddelade Usinor att man skulle stänga stålverket i Charleroi. I Spanien är man också mycket orolig för att arbetstillfällen skall gå förlorade i Asturien, Baskien, Aragón och Valencia. Mot bakgrund av de åtaganden som gjordes vid toppmötet i Lissabon om full sysselsättning vill jag ställa följande fråga:
Vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta för att se till att den nya stålkoncernen behåller sina tillverkningscentrum och den befintliga arbetskraften?

Andra delen
Frågor till Verheugen
Diamantopoulou
. (EN) Herr talman! Det är sant att vi lever i en tid med industriell förändring och rekonstruktion. Det är sant att det varje dag sker nya förvärv och fusioner och att omstrukturering ibland är liktydigt med förlust av arbetstillfällen. Detta kan ge tragiska konsekvenser för samhällsstrukturen i vilken region som helst, men i synnerhet de regioner där det finns små möjligheter till ny sysselsättning.
Kommissionen är medveten om att medborgare och arbetstagare behöver känna sig säkra i denna svåra tid. Vi tror att hörnstenen för en framgångsrik anpassning till förändring är dialog på alla nivåer, grundad på fullständig och öppen information.
De grundläggande tankar som kommissionen avser att belysa är följande. Den första är att beslut och bolagsomstrukturering är både en rättighet och ett ansvar för ledningen. Detta innebär att när man överväger åtgärder som kommer att ge sociala konsekvenser, bör företag alltid aktivt försöka hitta mindre negativa och mindre skadliga lösningar.
För det andra, när uppsägningar visar sig oundvikliga måste allt som är möjligt göras för att hjälpa till att omplacera de berörda. Detta kräver framsynt planering, förberedelser i god tid och en effektiv ledning av dessa processer. För det tredje är inget mer viktigt än den sociala dialogen. Det måste finnas läglig, effektiv och allsidig information och samråd med de anställdas representanter och detta måste naturligtvis ske innan initiativ påbörjas eller officiellt tillkännages.
Anställdas medbestämmande är inte bara en grundläggande rättighet utan också en nödvändighet om bolagsomstruktureringar skall bli accepterade. Enligt den gällande europeiska lagstiftningen kan de anställdas representanter i bolag som skall slås samman informeras och samrådas med om de eventuella sociala konsekvenserna av den tillkännagivna åtgärden. Det finns konkreta europeiska direktiv som har införlivats i nationell lagstiftning rörande kollektiv friställning, överlåtelse av företag och europeiska arbetsråd.
Men det är inte Europas sak att ingripa i detta skede när det gäller direktivens efterlevnad. De har på vederbörligt sätt införlivats i medlemsstaternas nationella lagstiftning och varje konflikt eller rättstvist som uppstår från tillämpningen av bestämmelserna måste bedömas av berörd nationell myndighet.
I min första punkt inriktade jag mig på den sociala dialogen och genomförandet av den gällande europeiska lagstiftningen. Min andra punkt gäller de tre företag som berörs av samgåendet i synnerhet eftersom de har betydande erfarenheter av omstrukturering och hantering av sociala konsekvenser och social dialog och arbetsmarknadens parter. Framför allt skulle kommissionen, om sociala åtgärder skulle vidtas för att hjälpa de berörda anställda med omplacering, ge dem tillfälligt inkomststöd eller avlägsna dem från arbetsmarknaden genom förtidspensionering innan EKSG-fördraget upphör att gälla den 23 juli år 2002, på begäran av den berörda regeringen kunna tillhandahålla ytterligare stöd enligt artikel 56 i fördraget. Detta är det stöd som allmänt kallas omställningsbidrag.

González Álvarez
Herr talman! Jag vill tacka kommissionären för hennes uttömmande förklaring. Jag håller fullständigt med henne om mycket av det hon säger. Jag anser, liksom hon gör, att dialogen är nödvändig och att de direktiv som berör de arbetsrättsliga frågorna och de europeiska företagskommittéerna tillämpas.
Emellertid förstår ni säkert att vi är oroliga om jag talar om för er att jag bor i Asturien. Regionen Asturien har drabbats av omstruktureringen av kolindustrin, gruvdriften, vapentillverkningen och varvsindustrin. Dialoger har förts med arbetstagarna och anställda har pensionerats och förtidspensionerats, vilka är de åtgärder som styrelseordföranden för ett av de tre företagen föreslår för till exempel stålverket i Charleroi, vilket förefaller vara ett av de första företagen som kommer att stängas.
Min mycket konkreta fråga, fru kommissionär, vilken antagligen redan har ett svar är: om det i Lissabonåtagandena talades om full sysselsättning, är det då inte hemskt att å ena sidan använda offentliga resurser för att skapa dessa arbetstillfällen och å andra sidan kontinuerligt förlora arbetstillfällen till följd av omstruktureringar, privatiseringar och företagssammanslagningar? Problemet i Asturien, där arbetstagare pensionerades och förtidspensionerades, är att ungdomarna i dag inte har någon framtid eftersom över 30 000 arbetstillfällen gick förlorade.

Diamantopoulou
. (EN) Naturligtvis delar jag med er de bekymmer som vi just nämnde, eftersom det är ett område med stora problem. Men ni känner till att hela området - Valencia och Asturien - tillhör mål 1 för ramstödet. Inom denna ram kan de styrande i Asturien möjligen göra några förändringar i det föreslagna programmet för de kommande sex åren och kanske skulle de kunna skaffa fram en del pengar, i enlighet med förordningen om genomförandet av det europeiska ramprogrammet och enligt regeringsbestämmelserna. Man måste kombinera socialfonden, sysselsättningsstrategin och finansieringen av sysselsättnings- strategin och genomförandet av den europeiska och nationella - i det fallet, spanska - lagstiftningen.
Vad vi försöker göra i detta fall är att hitta en kombination av åtgärder inom ramen för denna information och detta samråd. Detta skulle innebära att vi kan organisera utbildningskurser och vi kan finansiera dem; vi kan stödja människor med att organisera sin verksamhet som egenföretagare eller småföretag. I några fall - och detta är ett av de fall där det kan tillåtas - har vi systemet med förtidspensionering.
Så vi måste hitta denna kombination och ta itu med situation. Självklart kan vi inte hindra företag att slås samman eller göra företagsförvärv.

Garriga Polledo
Herr talman! Ni föddes själv i en region i Asturien, och därför är det normalt att ni fäster särskild vikt vid de frågor som berör vår region.
En kompletterande fråga till kommissionären: Anser ni att kommissionens huvudsakliga funktion i fråga om nyskapande eller stöd till de stora företagen bör vara att skapa en ekonomisk omgivning som är tillräckligt effektiv och konkurrensmässig? Vad jag vill säga är: vi anser att det är mycket enklare att garantera sysselsättningen genom att ha företag som är tillräckligt effektiva för kunna konkurrera med företag på andra orter, än att föra en social restriktiv politik som ofta går stick i stäv mot arbetstagarnas intressen.

Diamantopoulou
. (EN) Er fråga är den grundläggande frågan om hur vi kan kombinera ekonomisk och social politik. Detta är det största problemet som vi står inför i Europa: hur vi skall kombinera konkurrenskraft och sammanhållning.
När det gäller denna fusion är detta ett område med många problem. Vi har stora företagsförvärv och fusioner i hela Europa. Det enda sättet att hantera detta är inte via lagstiftning eller restriktioner om arbetstillfällen. Efter varje fusion eller omstrukturering på industriområdet måste vi titta inte bara på antalet förlorade arbetstillfällen utan också antalet arbetstillfällen som räddats. I några fall är sammanslagningar, modernisering och förvärv mycket viktiga för sektorns framtid. Så det som vi måste göra nu är att arbeta med båda frågorna: att stödja konkurrenskraft i våra företag och att se efter hur vi kan ta hand om konsekvenserna av dessa företagsfusioner i våra samhällen. Detta är det som jag just har förklarat.
I detta fall finns det tre huvudelement. Ni kan använda EKSG-fördraget. Vi har bara ett år kvar nu att tillämpa det. Asturien kan få ekonomiskt stöd enligt fördraget. För det andra kan ni använda det europeiska regelverket. Till sist kan ni använda nationella pengar för att organisera eller genomföra social politik på området.

Talmannen


Alexandros Alavanos
Fråga nr 52 från (H-0134/01):
Angående: Införlivande av den ockuperade delen av Cypern i Turkiet Den turkiska regeringen har beslutat att inleda genomförandet av en plan som går ut på att införliva den ockuperade delen av Cypern i Turkiet. De åtgärder som ingår i planen avser bland annat att ge turkiskt medborgarskap till turkcyprioter och turkiska bosättare, att bebygga och fördela jordegendomar på den ockuperade delen, att se till att det s.k. turkcypriotiska fastighetsregistret underordnas det centrala i Ankara, osv. Åtgärderna har även bekräftats av den turkiske utrikesministern Cem i en intervju i en turkisk tidning. De vidtas vid en tidpunkt då man håller på att utarbeta den nationella plan som föreskrivs av partnerskapsavtalet mellan EU och Turkiet och som kräver att Turkiet skall ha en positiv inställning till en lösning av den cypriotiska frågan.
Anser kommissionen att beslutet att införliva den ockuperade delen av Cypern i Turkiet är i linje med de beslut som togs vid toppmötena i Helsingfors och Nice, med innehållet i partnerskapsavtalet mellan EU och Turkiet och med FN:s beslut? Vad tänker kommissionen göra för att detta beslut skall dras tillbaka?

Verheugen
Herr talman! Kommissionen har fått veta att Turkiet har beviljat ett finansprotokoll med över 350 miljoner euro till förmån för norra Cypern de närmaste tre åren. Det rör sig om ett budgetstöd som skall göra det möjligt för norra Cypern att förverkliga den plan för budgetkonsolidering som tillkännagavs i fjol. Beslutet fattades på det fjärde sammanträdet för associeringsrådet mellan Turkiet och norra Cypern den 12 januari 2001.
Andra frågor som behandlades på sammanträdet var åtgärder för att underlätta handeln. Även dessa åtgärder skall bidra till att ekonomiskt stödja norra Cypern. Den turkiska statsministern Gürel förklarade inför sammanträdet att syftet med åtgärderna är att övervinna den ekonomiska krisen i norra Cypern. Däremot tillbakavisade han påståendet om att syftet var att göra norra Cypern till den åttioandra turkiska provinsen.
Kommissionen förväntar sig att den turkiska sidan gör allt den förmår för att konstruktivt bidra till försöken att inom ramen för FN:s fredsprocess finna en bred lösning på Cypernfrågan. För att de blockerade FN-samtalen skall komma igång igen krävs att båda sidorna visar en uppriktig vilja att återuppta dialogen och föra omfattande förhandlingar. Kommissionen fortsätter att oinskränkt stödja försöken från Förenta nationernas generalsekreterare och alla inblandade parter att uppnå en varaktig fred.
Det gäller såväl i politiskt avseende som med tanke på tillhandahållandet av den information som krävs om de aspekter av gemenskapens regelverk som bör beaktas vid en lösning av Cypernfrågan. Kommissionen utnyttjar varje tillfälle att klargöra sin ståndpunkt för de inblandade parterna. Cypernfrågan behandlas vid sidan av andra frågor inom ramen för den förstärkta politiska dialog mellan Europeiska unionen och Turkiet som Europeiska rådet inledde på sitt sammanträde i Helsingfors i december 1999.

Alavanos
Jag tackar kommissionären för att han talade på sitt modersmål eftersom vi ibland får intryck av vi till skillnad från ett flerspråkigt parlament, med all respekt för det engelska språket, har en engelskspråkig kommission.
Jag tackar honom emellertid inte särskilt för det svar han gav mig. Jag tror att han underskattar frågan eftersom vi har fått tydliga uttalanden från Cem inför anslutningen som gäller en utveckling mot och hot om ett införlivande med Turkiet av den del som är ockuperad av turkiska trupper, och jag skulle vilja fråga kommissionären som talade som om det föreligger samma ansvar på båda sidor: Av alla kandidatländer som har antagits och godkänts är Cypern, dvs. Republiken Cypern, främst när det gäller bedömningen. Vad skall hända? Vad skall hända? Vi går mot Cyperns fulla möjlighet, tekniskt sett, att anslutas men det politiska problemet förblir olöst. Ligger skulden lika mycket hos båda? Har Denktash och Republiken Cyperns president samma ansvar? Vilka initiativ kommer kommissionen att ta? Turkiet bör ta en klar ställning i denna fråga.

Verheugen
Jag kan försäkra ledamoten om att kommissionen inte på något vis underskattar detta, tvärtom. Kommissionen har inte fått ta del av den information som ledamoten uppenbarligen har. Den turkiska utrikesministern sade i våra långa samtal för bara några dagar sedan inget om det som ni tydligen har läst eller hört någonstans. Jag har inte heller av någon annan medlem i den turkiska regeringen hört att en annektering av norra Cypern planeras. Det känner jag inte till. Om det skedde skulle det strida mot folkrätten och få motsvarande konsekvenser. Det har jag vid flera tillfällen påpekat offentligt och gör det även här.
Ni frågar: Vad händer nu? Vi fortsätter till att börja med förhandlingarna med Cypern i oförminskad takt. En viktig princip är att våra anslutningsförhandlingar med Cypern inte får bli lidande av att den politiska konflikten ännu inte är löst. Samtidigt stöder vi, som jag redan har sagt, fredsprocessen med alla våra resurser, och vi utgår från att båda dessa processer - fredsprocessen och utvidgningsprocessen - ömsesidigt skall stärka och stödja varandra. För ögonblicket råder, som ni vet, stillestånd, men jag kan utan problem avslöja för er att intensiva försök pågår i många delar av världen, i många huvudstäder, för att få igång förhandlingarna igen.
Jag kommer med anledning av er fråga att enträget uppmana företrädarna för den turkiska gemenskapen på Cypern att återgå till samtalen med en vilja att bidra till Förenta nationernas förslag till en omfattande och varaktig lösning på problemet.

 Sacrédeus
Tack herr talman! Jag vill bara informera kommissionär Verheugen om att Europaparlamentet i höstas i Morillons betänkande om Turkiet uppmanade Turkiet att dra tillbaka sina ockupationstrupper från norra Cypern. Detta förslag från mig antogs i utrikesutskottet och plenum. Jag vill ge kommissionär Verheugen i uppdrag att begära ett klarläggande från utrikesminister Cem beträffande vad han har sagt och vilka intentioner han och den turkiska regeringen har. De uppgifter som här har framkommit med anledning av dagens frågeställning anser jag nämligen vara mycket allvarliga.

Verheugen
Herr talman, herr ledamot! Jag tackar för ert påpekande. Parlamentet företräder samma uppfattning här som kommissionen och rådet. Jag har flera gånger diskuterat detta med de berörda, men på nästa möte med den turkiska regeringen som planeras äga rum om ett par veckor, kommer jag att ta fasta på er uppmaning att behandla frågan än en gång. Jag kan försäkra er om att vi inte kommer att ändra vår åsikt att de turkiska truppernas långvariga ockupation av de norra delarna av Cypern är ett brott mot folkrätten.

Talmannen


Bernd Posselt
Fråga nr 53 från (H-0220/01):
Angående: Övergångsbestämmelser för Polen och Tjeckien Vad anser kommissionen om den pågående diskussionen om övergångstider för Polen och Tjeckien i fråga om fri rörlighet, etableringsfrihet och anskaffande av fast egendom?

Verheugen
Herr talman, herr ledamot! Anslutningsförhandlingarna grundar sig på principen att kandidatländerna erkänner gemenskapens icke förhandlingsbara regelverk, och tillämpar det från och med anslutningen. Övergångsåtgärder som innebär ett uppskjutande av tillämpningen av vissa delar av regelverket kan endast godkännas i motiverade fall. I det strategiska dokumentet om utvidgningen som kommissionen antog den 8 november i fjol och ordförande Prodi och jag lade fram för parlamentet samma dag har kommissionen fastslagit principerna för behandlingen av begäran om övergångsåtgärder.
Medlemsstaterna röstade ja till dessa förslag, som nu utgör vårt arbetsunderlag. Principerna kan sammanfattas enligt följande: Övergångsåtgärder skall inte avse regelverkets beskaffenhet utan endast ett uppskjutande av tillämpning av detta under en bestämd tidsperiod. Det får inte orsaka en nämnvärd snedvridning av konkurrensen. Åtgärderna måste omfattas av en tydlig plan för tillämpningen, även beträffande eventuella investeringar, och antalet övergångsåtgärder får på områden som har att göra med den inre marknaden inte vara för stort och de måste vara kortvariga.
Den fria rörligheten för personer och kapital och etableringsfriheten är grundläggande faktorer på den inre marknaden. I enlighet med det överenskomna tidsschemat för förhandlingarna har Europeiska unionen åtagit sig att formulera en gemensam ståndpunkt i frågan innan det första halvåret är till ända, förutsatt att informationen från kandidatländerna tillåter detta. Överväganden görs för närvarande i den frågan samt angående begäran om övergångsåtgärder utifrån ovan nämnda principer. Det gäller även Polen och Tjeckiska republiken, och jag kan dessutom påpeka att vårt förhandlingsunderlag till viss del innebär att även kommissionen kan lägga fram förslag på övergångsåtgärder, om det ligger i hela unionens intresse.

Posselt
Herr talman, herr kommissionär! Ni vet att jag förespråkar så få, så korta och så flexibla övergångsperioder som möjligt och därför välkomnar ert svar. Jag vill ändå ställa två konkreta frågor till er. För det första, finner ni det tänkbart att det för de båda länderna inte kommer att finnas några övergångsperioder över huvud taget på de tre nämnda områdena? Den andra frågan lyder: Finner ni det tänkbart att, om sådana övergångsperioder finns, undantagsbestämmelser för vissa gruppers fria rörlighet kompenseras med undantagsbestämmelser för vissa gruppers etableringsfrihet?

Verheugen
Herr talman, herr ledamot! Andra delen av er fråga kan jag besvara med ett kategoriskt nej. Jag finner det inte bara otänkbart, utan det skulle i synnerhet inte vara förhandlingsbart. Ett försök till något sådant skulle mötas direkt av ett kraftigt motstånd, men jag måste ärligt talat säga att jag inte kan tänka mig att någon skulle försöka något som strider så totalt mot utvidgningsprocessens anda.
Vad tror jag då är möjligt? Jag tror att det är möjligt att vi på de tre områden som ni nämner kan definiera intressen på båda sidor som är värda att bevara och som måste bevaras och att vi efter definitionen av dessa intressen i praktiken kan uppnå ett mycket flexibelt, mycket differentierat och även mycket specifikt system med övergångsbestämmelser. Jag kan för närvarande inte säga exakt hur. Ni vet att åsiktsbildningsprocessen och beslutsprocessen i de här frågorna just har börjat. Vi befinner oss ännu i början. Jag räknar dock med att de första besluten kommer att fattas inom de närmaste tre eller fyra veckorna.

Rübig
Herr talman, herr kommissionär! Vi för ständiga diskussioner om övergångsperioderna och problemen i samband med dessa. Skulle ni kunna tänka er att vi redan nu funderar över negativa övergångsperioder, att vi med hjälp av bilaterala avtal mellan länderna redan i förväg börjar lösa problemen och utvecklar ett stimulanssystem för detta, att vi alltså funderar på ett stimulanssystem för de huvudsakliga områden som vi redan vet vilka de är och som ständigt nämns, ett system för hur vi redan i förväg, det vill säga före anslutningen, kan lösa dessa problem?

Verheugen
Herr talman! Det är så att Europaavtalet med dessa länder fortfarande gäller, och Europaavtalet tillåter alla medlemsstater och kandidatländer att ingå bilaterala avtal om den fria rörligheten. Den möjligheten har medlemsstaterna endast utnyttjat i begränsad omfattning - så vitt jag vet är det bara Österrike och Tyskland - och därför drar jag slutsatsen att behovet hittills inte har varit så stort. Eftersom Europaavtalet fortfarande gäller är det således fortfarande möjligt att ingå bilaterala avtal.

Talmannen


Gary Titley
Fråga nr 54 från (H-0238/01):
Angående: Lokala organisationer och utvidgningen Hur avser kommissionen i informationskampanjen om utvidgningen i både kandidatländerna och medlemsländerna att nå ut till lokala organisationer, till exempel kommunfullmäktige, skolor osv., för att främja utvidgningen? Föreslås exempelvis åtgärder som partnersamverkan?

Frågor till Reding
Verheugen
Herr ledamot! I er kommunikationsstrategi för utvidgningen förespråkar kommissionen uttryckligen att lokala aktörer engageras, som till exempel kommuner och städer, regionala företrädare, skolor, handelskammare och hantverkarskrån, fackföreningar, kyrkor, föreningar och förbund som är trovärdiga företrädare för samhället.
Kommunikationsstrategin tillämpas på decentraliserad nivå. Våra delegationer i kandidatländernas huvudstäder och representationen i medlemsstaternas huvudstäder kommer inom ramen för en strategi som tar hänsyn till de nationella och regionala informationsbehoven att utse sina samarbetspartner på plats. De lokala aktörerna skall givetvis prioriteras som samarbetspartner.
Här gäller principen att vi på grund av projektets tidsmässiga och inre begränsningar inte kan skapa helt nya strukturer. Vi har inte heller pengar för att kunna ta massmedias instrument i anspråk - vi kan alltså inte köpa några annonser och vi kan inte göra några reklaminslag i TV - och det logiska är därför att vi använder de kommunikationsstrukturer som finns i samhället som så kallade transportmedel för vårt budskap. Alla de instanser och organisationer ni nämner är i mina ögon lämpliga transportmedel.
Jag är tacksam för er fråga, herr ledamot, i synnerhet för att den ger mig tillfälle att uttrycka min glädje över engagemanget bland parlamentets ledamöter för denna kommunikationsstrategi och påpeka att kampanjen i medlemsstaterna för närvarande drabbas av detta, ja faktiskt inte ens har inletts på allvar, för att de medel som har fastställts för det projektet inom ramen för budgetposten Prince ännu inte har frigjorts. Jag vill därför uppmana er att hjälpa oss så att de medel som är avsedda för informationskampanjerna frigörs så snart som möjligt, så att vi kan börja förverkliga dessa, för tiden rinner iväg. Det är lite väl sent om folk i medlemsstaterna blir informerade om utvidgningen när avtalen redan har ingåtts.
Jag har redan sagt att kommissionen inte planerar någon reklamkampanj, utan det handlar om information, kommunikation och även om möjligheten att delta. I centrum står de stora frågorna som aspekterna av ett säkrande av freden, utvidgningen av stabilitetszonen i Europa, frågan om en generellt tillämpbar fredsutdelning efter det kalla krigets upphörande.
Vi kommer att tala om ett ekonomiskt nyttjande av en varaktig tillväxtzon i Central- och Östeuropa som sträcker sig från Baltikum till Istrien. Vi talar om ett effektivt nyttjande av den friktionsfria arbetsdelningen av den utvidgade inre marknaden som uppstår, som numera antar kontinentala dimensioner och framgångsrikt står sig i den internationella konkurrensen med östra Asien och Nordamerika. Vi kommer att tala om tillämpningen av EU:s bestämmelser i kandidatländerna, som ligger i alla unionsmedborgares intresse på områden som miljö, trafiksäkerhet, konkurrensrätt, den inre säkerheten, livsmedelshygien och många andra områden.
En annan viktig fråga är utnyttjandet av de mänskliga resurserna, de medborgarnas unika historiska erfarenheter av livet och samhället i kandidatländerna för den framtida integrationsprocessen. Låt mig sammanfatta detta i en enda mening: Det handlar om att skapa en medvetenhet om att detta är ett historiskt tillfälle att äntligen övervinna den delning av Europa som vi har påtvingats utifrån.

Titley
Jag tackar kommissionären för en mycket grundligt svar och ställer tre frågor till honom.
För det första, håller han med mig om att vi måste skapa intresse för utvidgningen hos framför allt Europeiska unionens folk? Om vi inte skapar intresse för utvidgning kommer vi troligtvis att få svårigheter med ratificering.
För det andra, hur får dessa organisationer tillgång till penningmedel? Måste de gå via kommissionens nationella kontor? Finns det information tillgänglig om hur detta kan ske?
Slutligen svarade han inte på min fråga om vänprojekt. Är det möjligt att ha vänortsprojekt för exempelvis skolor i medlemsstater med skolor i anslutningsländer och även att vänortsprojekt för lokala myndigheter i medlemsstater med lokala myndigheter i anslutningsländer för att diskutera konsekvenserna av utvidgning och vad den innebär för ansökarländerna? Skulle det vara möjligt att lägga fram sådana förslag?

Verheugen
Herr ledamot! Den första frågan: Ja, det är mycket viktigt att tanken på en utvidgning förs närmare medborgarna i medlemsstaterna. Ni vet att det är en av de stora frågor som jag engagerar mig extra mycket i. Situationen har förbättrats något, men den är inte helt tillfredsställande, och vi möter inte automatiskt ett gensvar. Människor måste först få förklarat vad det handlar om och vi måste ta upp den oro, de bekymmer och de farhågor som är förknippade med utvidgningen och tydligt och seriöst förklara för medborgarna vad vi gör så att de risker som de befarar inte uppkommer.
För det andra: En begäran om deltagande i dessa projekt måste i själva verket gå via vår representation i huvudstäderna, eftersom hela projektet är decentraliserat, som jag redan sade, och eftersom vi givetvis också vill dra nytta av synergieffekterna i medlemsstaterna och i kandidatländerna. Vi är ju inte de enda som agerar i den här frågan. Ansvaret är bättre fördelat än så. Andra måste också medverka till kommunikationen och det är förnuftigt att vi eftersträvar samordning och synergi. Därför är det ett decentraliserat projekt och om ni känner till organisationer eller grupper som vill delta, är det korrekta svaret ni bör ge att de får kontakta representationen i respektive huvudstad.
När det gäller vänortsverksamheten, skolan, kommunfullmäktige och så vidare faller det enligt mig under begreppet "redan befintliga kommunikationsstrukturer". Personligen anser jag att vänortsverksamheten kan vara ett mycket användbart instrument i det sammanhanget, eftersom vi kan dra nytta av redan etablerade kontakter och inte först måste skapa kontakter. Även utbyten mellan kommunalpolitiker och skolor betraktar jag som meningsfulla. Våra delegationer och representationskontor i huvudstäderna har informerats om att sådana program kan främjas inom ramen för denna kampanj.

Posselt
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill ställa en tilläggsfråga till er om i vilken utsträckning euroregionerna ingår i er strategi och i vilken utsträckning kandidatländerna erhåller medel för att informera oss om sina länder, eftersom jag anser att vår uppgift inte bara består i att informera länderna utan även att göra det möjligt för dem att komma oss närmare. Jag vet att det finns projekt som det planerade Europacentret i Asch och många andra. Jag undrar om något sådant ingår i er planering.

Verheugen
Herr talman! Ja, vi räknar givetvis med Europaregionerna. De är till och med en viktig beståndsdel , eftersom vi i dessa redan förfogar över starka nätverk för information och kommunikation som vi kan dra nytta av. Jag tror inte att det skulle vara så förståndigt av kommissionen att ställa medel till kandidatländernas förfogande för deras PR-verksamhet. Här vill jag tydligt säga: Jag tror att det skulle vara att gå över den gräns för inblandning som inte bör överskridas. Här handlar det om politiska pengar, om mycket känsliga medel, och inget land bör ta emot pengar från tredje part som är avsedda för information eller PR-verksamhet. Kandidatländerna har inte bett om några pengar av oss, men bedriver som ni vet ändå sådan verksamhet.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär. Eftersom vi har tidsbrist, vill jag be er om att ni avstår från att ställa kompletterande frågor om det inte är absolut nödvändigt. Kommissionär Reding har lovat att besvara frågorna 56, 57 och 58 tillsammans när turen kommer till dem.

Talmannen


John Walls Cushnahan
Fråga nr 55 från (H-0188/01):
Angående: Exploatering av afrikanska fotbollsspelare Vad har kommissionen gjort när det gäller europeiska fotbollsklubbars eller fotbollsagenters fortsatta exploatering av unga afrikanska fotbollsspelare?

Reding
. (FR) Den ärade ledamoten ställde frågan eftersom han vet att pressen har rapporterat ingående om klubbarnas och spelaragenternas utnyttjande av unga afrikanska fotbollsspelare, och att detta utnyttjande innefattar flera problem som det gäller att skilja åt.
När det gäller spelaragenterna pågår det inom kommissionens avdelningar fortfarande ett förfarande baserat på konkurrensbestämmelserna, och de påbörjade diskussionerna har fått FIFA att ändra de närmare bestämmelserna för yrkets organisation. Dessa nya bestämmelser trädde i kraft den 1 januari i år.
Vissa medlemsstater har också valt att lagstifta för att mer ingående reglera spelaragenternas verksamhet. Att höja moralen för yrket motsvarar faktiskt ett intresse som delas av offentliga myndigheter och de instanser som företräder fotbollen. Samtidigt får man inte anklaga hela yrkeskåren för vissa agenters kränkande beteende.
Det andra problemet är affärstransaktionerna som rör unga spelare. Kommissionen har nyligen haft tillfälle att uttrycka sin oro för detta. Problematiken uppmärksammades i rapporten från Helsingfors om idrott, liksom av det europeiska idrottsforumet i oktober 2000 i Lille. I Lille ägnades dessutom ett helt möte åt skyddet av minderåriga. Av skäl som har att göra med behörighet är det emellertid medlemsstaterna som skall lagstifta om de anser det nödvändigt. En medlemsstat har redan nu gjort det.
Allmänt sett är alla frågor som rör utnyttjande av unga afrikanska fotbollsspelare något som diskuteras noggrant vid offentliga myndigheter, och i uttalandet från Nice i december 2000 uttryckte Europeiska rådet att man är oroad över kommersiella avtal som rör minderåriga idrottsutövare, inbegripet dem som kommer från tredje land, om de inte följer gällande arbetslagstiftning eller äventyrar de unga idrottsutövarnas hälsa och välbefinnande. Europeiska rådet uppmanade idrottsorganisationerna och medlemsstaterna att utreda sådan verksamhet, kontrollera och, i förekommande fall, planera lämpliga åtgärder. Detta motsvarar den uppförandekod som vi har utformat för oss själva och - käre kollega Cushnahan - ni vet mycket väl att detta också motsvarar de nya bestämmelser som FIFA vill införa i fråga om skydd av minderåriga, vilket jag svarade under debatten om bestämmelserna för övergångar inom fotbollen.

Cushnahan
Eftersom kommissionären är under tidspress skall jag avstå från min rätt att ställa en följdfråga. Jag uppskattar att kommissionären givit mig ett mycket fullständigt och detaljerat svar om denna och andra frågor. Jag vill bara tacka henne för det.

Talmannen
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer frågorna 56, 57 och 58 att tas upp tillsammans.

Astrid Thors
Fråga nr 56 från (H-0219/01):
Angående: Europeiska språkårets effekter på regionala och minoritetsspråk 2001 är som bekant det Europeiska språkåret, vilket just officiellt inletts. Vilken effekt anser kommissionen att språkåret har på regionala och minoritetsspråk och hur avser kommissionen att följa upp språkåret för att ge det bestående effekt med tanke på dessa språks ställning?

Michl Ebner
Fråga nr 57 från (H-0239/01):
Angående: Flerårigt program för minoritetsspråk Vad gäller Nice hade olika minoritetsföreträdare och minoritetsorganisationer hoppats att man i kulturfrågor i framtiden skulle fatta beslut med kvalificerad majoritet, för att beslut som gynnar minoriteter och minoritetsspråk inte längre skulle kunna blockeras av enskilda medlemsstater, vilket tidigare ofta varit fallet.
Skulle kommissionen kunna meddela hur man bedömer det nuvarande läget (efter Nice), i synnerhet vad gäller området minoritetsspråk och det eftersträvade, fleråriga programmet för dessa?

Concepció Ferrer
Fråga nr 58 från (H-0245/01):
Angående: Utvecklingen av Europeiska året för språk 2001 Europeiska unionen har utsett 2001 till Europeiska året för språk.
Europeiska året för språk har till uppgift att främja kunskaper i och inlärning av gemenskapens officiella språk tillsammans med irländska (gaeliska) och luxemburgiska och andra språk som angivits av medlemsstaterna.
Inledningen till stadgan om de grundläggande rättigheterna för Europeiska unionen bekräftas följande: "Unionen skall bidra till bevarandet och utvecklingen av dessa gemensamma värden med respekt för mångfalden i Europas folks kultur och traditioner (...)"
Kan kommissionen ange vilka språk som enligt medlemsstaterna bör komma i fråga för stöd enligt de åtgärder som angivits som motiv för Europeiska året för språk?

Frågor till Barnier
Reding
. (FR) Jag skall försöka svara på dessa tre frågor samtidigt. De är inte identiska, men de går åt samma håll.
Det är alltför tidigt att veta vilka återverkningar som Europeiska året för språk kommer att ge, så snart efter det att det inletts. Men jag kan redan nu säga att det överallt i Europa pågår en mycket omfattande debatt. Ute i regionerna, på universiteten och hos den breda allmänheten finns det en särskilt stor entusiasm för det här året, och inte bara för de officiella språken, utan för alla språk, vilket är mycket viktigt. Dessutom kommer flera av de evenemang och projekt som finansieras under år 2001 att bidra till debatten, och de är t.o.m. uteslutande koncentrerade på regionala språk och minoritetsspråk. Andra bidrag väntas: från Europaparlamentet som har beställt en studie om regionala språk och minoritetsspråk; från Regionkommittén som utarbetar ett initiativyttrande om denna fråga samt från kommissionen, som har satt igång en studie om de ekonomiska och praktiska aspekterna av att hålla språk vid liv.
Tack vare alla dessa initiativ och alla dessa diskussioner, analyser och forskningsarbeten, kommer situationen att klarna betydligt till slutet av 2001, vilket gör att vi kan bedöma de valmöjligheter som framträder i förhållande till olika rättsliga, politiska och praktiska hinder för våra insatser på det här området. Mot slutet av Europeiska året för språk kan kommissionen således dra slutsatser om alla dessa aktiviteter, för att slå fast vilka initiativ som kan rädda den språkliga mångfalden i Europa.
Vidare den språkliga mångfalden. Det är fantastiskt att inget medlemsland har uteslutit något språk i beslutet om Europeiska året för språk. Inget språk har uteslutits. I alla medlemsstater har det rått en total öppenhet. Det anser jag är mycket viktigt och helt fantastiskt, och jag skulle samtidigt vilja påminna om att stadgan om de grundläggande rättigheterna stöder den språkliga mångfalden, i artikel 22. När det gäller Europeiska året för språk har denna språkliga mångfald konkretiserats i medlemsstaterna.

 Thors
Tack för svaret, fru kommissionär! Det är klart att det är för tidigt att dra några slutsatser, men jag tror att man säkert skulle kunna göra en del framsteg, såväl beträffande samarbetet kring metoder för att lära sig språk som beträffande upprätthållandet av de ovanliga språken.
Jag vet att kommissionen är medveten om de svårigheter som i dag finns när det gäller samarbetet för att upprätthålla de mindre språken och jag hoppas att kommissionen kan använda en del av den erfarenhet som samlats till att upprätthålla och utveckla de kulturer och språk som hör ihop.

Reding
. (FR) Jag reser igenom många europeiska länder under Europeiska året för språk, och jag inleder alltid mina tal på luxemburgska, för att visa att det varken finns små eller stora språk. Det finns bara modersmål, och de formar individen och individens miljö. I egenskap av luxemburgska kommer jag således att slåss för den språkliga mångfalden i Europa, tro mig, så att alla språk respekteras och undervisningen på alla dessa språk får fortsätta.
Dessutom finns det redan samarbetsmöjligheter tack vare Sokrates-Comenius-programmet, och jag kan tala om för er att många skolor drar fördel av de möjligheter som erbjuds dem genom Comeniusprojektet för att lägga tonvikt på inlärning av regionala språk.
Min slogan för Europeiska året för språk är tvåsidig: modersmålet +2 samt inlärning av grannspråket. I ett regionalt Europa - det gläder mig att kommissionären med ansvar för regionernas Europa står bredvid mig - särskilt i gränsområden, måste man lära sig grannregionens språk om regionernas Europa skall kunna fungera. Således: grannspråket och modersmål +2, där de regionala språken är inkluderade.

Ebner
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera kommissionären till hennes engagemang i frågan och tacka för det. Hon har verkligen gått in för detta med stort intresse och engagemang. Tyvärr uppfattas det inte överallt på samma sätt som i Luxemburg, och i det avseendet återstår mycket att göra. Därför är det särskilt beklagligt att det på konferensen i Nice inte var möjligt att låta frågan bli föremål för ett majoritetsbeslut. Vi måste lösa minoriteternas situation i förebyggande syfte. Vi behöver en förebyggande strategi. I dag finns det 60 minoriteter i Europeiska unionen. På hela kontinenten finns det sammanlagt 300.
Jag anser att man, även om enhällighetsprincipen kvarstår och vissa politikområden därigenom är svåra att förverkliga, kan försöka hitta en lösning genom ett strukturfrämjande. Fru kommissionär, ni kanske kan uttala er i den frågan.

Reding
. (FR) För att svara kollegan Ebner skulle jag vilja säga att luxemburgarna självklart är helt trespråkiga, men det kan även andra bli. Det enda de behöver är att imitera Luxemburgs modell, där man börjar lära sig flera språk vid fem, sex års ålder, och det fungerar.
När det gäller enhällighets- och majoritetsbeslut stämmer det att kulturen alltid fordrar enhälliga beslut. Med 15 medlemsländer är det således ganska svårt att fatta beslut som gör att vi kan gå framåt. Det är också skälet till att Europeiska språkåret hör till utbildningsområdet. Jag placerade mycket medvetet det här året inom området för utbildning, pedagogik, språklig mångfald och inlärning av flera språk, eftersom man där fattar beslut med majoritetsomröstningar.

Ferrer
Herr kommissionär! Jag vill börja med att tacka er för ert svar. Jag vill även mycket kort be er, eftersom kommissionen är väktare av fördragen och det förutses i fördragen att gemenskapen skall bidra till att medlemsstaternas kulturer förstärks och att den regionala mångfalden respekteras, att kommissionen vakar över att medlemsstater som har flera samexisterande officiella språk skall kunna delta i organisationen av de evenemang som planeras inom ramen för Europeiska språkåret. Det vill säga, vi har redan fått veta att ingen medlemsstat har uteslutit något språk från att kunna delta. Detta är redan i sig en god nyhet, men det är inte tillräckligt att de kan delta. Det är mycket viktigt även företrädarna för de folk som talar dessa språk kan delta i det organ som skall organisera evenemangen, såsom det sägs i det betänkande som vi förut antog, för att garantera dessa språks närvaro och att de berikas.

Reding
. (FR) Jag kan försäkra Ferrer om att katalanska inte har uteslutits. Det hade varit högst förvånande eftersom den rättsliga grunden för Europeiska året för språk anger att ett språk som är erkänt i en medlemsstat - även om det inte är ett av unionens officiella språk - skall få delta i Europeiska språkåret.
I valet av projekt har jag sett till att Europas språkliga mångfald skall vara närvarande, och det gläder mig mycket att se att saker och ting är på väg att lösas upp och att språkfrågan tas upp på ett mer flexibelt sätt. Kanske på grund av Europeiska året för språk, men kanske också för att tiden är mogen. Om man dessutom behandlar språkfrågan i förhållande till inlärning och flerspråkighet uppstår det färre problem än om man tar itu med den i förhållande till regionalism.
Det andra svaret: det verkar som om vi inför framtiden har alla kort på hand. Den ärade ledamoten kanske minns att jag nämnde stadgan om de grundläggande rättigheterna, som innefattar språklig mångfald. Det kommer att vara en betydelsefull faktor för framtidens språkpolitik i Europa.

Talmannen
Fru Reding, tack så mycket för era svar och för bekräftelsen att det katalanska språket kommer att vara mycket närvarande detta år 2001.

Talmannen


Mihail Papayannakis
Fråga nr 59 från (H-0132/01):
Angående: Framstegen inom de stora statliga projekten och kvaliteten på dem Kan kommissionen på grundval av dagsaktuella uppgifter eller gjorda framsteg uppskatta vid vilken tidpunkt den tror att de s.k. stora statliga projekten i Grekland kan slutföras? Tror kommissionen att man kommer att kunna hålla de tidsfrister som fastställts för genomförandet av projekten och klara de kostnadsgränser som tidigare fastställts per projekt? Finns det några aktuella och detaljerade uppgifter om kvalitetskontrollen av projekten (om den förväntade förbättringen av kvaliteten på dem) och om kommande sanktioner per företag och organisation? Vad har hänt med de ärenden (med listan över de projekt som har allvarliga brister) som redan har gått vidare till åklagare?

Barnier
. (FR) Som ett gensvar på den föregående debatten vill jag vända mig till Ferrer och andra ledamöter och tala om att jag kunde konstatera hur viktig katalanskan är när jag besökte Barcelona i fredags.
Jag övergår till frågan från ledamot Papayannakis om de stora projekt som har förverkligats genom gemenskapsstödramarna i Grekland, särskilt i Aten. Herr ledamot! Uttrycket "stora projekt" har en ytterst precis betydelse i förordningarna om strukturfonderna, eftersom det avser ett projekt med en budget på mer än 50 miljoner euro. I dag är det svårt för mig att på några minuter ge ett exakt och fullständigt svar, eftersom det pågår ett ganska stort antal projekt av den här typen i Grekland, projekt som samfinansieras med medel ur Sammanhållningsfonden eller regionalfonderna, huvudsakligen inom områdena transport, miljö och energi.
Herr ledamot! Jag skulle vilja erinra om att gemenskapens samfinansiering av ett projekt inte förändrar den omständighet att det är de nationella myndigheterna som ansvarar för att genomföra projektet. Och helt naturligt kommer den information som kommissionen förfogar över i första hand från samma myndigheter. Självklart intresserar vi oss, det kan ni vara förvissad om, för projektens framsteg och kostnadsutvecklingen. Vi ser till - och det är för övrigt något som vi är ständigt måna om - att de ekonomiska resurser som gemenskapen anslår till Grekland i största möjliga utsträckning bidrar till framsteg och livskvalitet för medborgarna i ert land, och denna angelägenhet gäller för alla medlemsstater.
När det gäller stora projekt kan de för ert land delas in i tre delar, eller snarare tre kategorier. Först de projekt som redan har genomförts - och då tänker jag på tunnelbanan i Aten och flygplatsen i Spata, som kommer att invigas i maj. Vissa av dessa projekt har för övrigt genomförts inom ramen och på grundval av koncessionskontrakt. En andra kategori (jag hade kunnat nämna fler projekt inom ramen för den första kategorin) innefattar pågående projekt som också kommer att förverkligas inom ramen för koncessionskontrakt. Det gäller kringfartsleden runt Aten och bron Rio-Antirio. Kringfartsleden runt Aten bör vara klar till slutet av 2003 och bron 2004. Det finns självklart - jag har inte tid att nämna dem - andra projekt som i allmänhet också förverkligas inom ramen för koncessionskontrakt.
Herr ledamot! Det är svårt för mig att peka på ett datum då dessa arbeten beräknas vara klara, eftersom det finns många projekt och således många tidsfrister som uppnås. Betyder det minskade påtryckningar på att dessa och övriga projekt skall gå framåt - såsom förlängningen av Atens tunnelbana? Absolut inte. Jag vill påpeka att man inte bör glömma att den nya förordningen för strukturfonderna - som ni känner till, herr ledamot - anger att de utgifter inom programmet som täcker stora projekt skall utvecklas i takt med programmet. Om så inte är fallet riskerar medlemsstaterna finansiella sanktioner.
Jag vill således lugna er, herr ledamot, och tala om att kommissionens avdelningar på nära håll följer framstegstakten och kostnadsutvecklingen för de aktuella programmen och projekten inom unionen i allmänhet, och i ert land i synnerhet. När det gäller Aten är jag precis som ni mån om att förberedelserna inför nästa olympiska spel 2004 skall lyckas, och därför är jag också mycket uppmärksam på att de projekt som finansieras med europeiska strukturfondsmedel skall förlöpa på ett bra sätt, projekt som kommer att bidra till att arrangemanget av de olympiska spelen blir en framgång.
Jag skall tillägga ett sista ord, angående kvalitetskontrollen. För inte så längesedan, den 29 januari, bad kommissionens avdelningar regeringen i Aten om detaljerade upplysningar i fråga om de oberoende kontroller som har beslutats för samfinansierade projekt i Grekland. Så snart jag får den informationen kan jag informera er, herr ledamot.
I övrigt har Europeiska byrån för bedrägeribekämpning påpekat att man hittills inte har fått något meddelande från de grekiska myndigheterna på grundval av förordning 1681/94 när det gäller oegentligheter, inkassering av förfallna belopp som utbetalats inom ramen för finansieringen av strukturella åtgärder samt organisationen av ett informationssystem på det här området.
Detta, herr ledamot, är den information jag kan ge er i dag.

Papayannakis
Herr kommissionär! Jag vill verkligen tacka er mycket uppriktigt. Men syftet med min fråga var att få en förteckning från er över det som nu planeras. I handen har jag faktiskt en förteckning som upprättades för fem år sedan och som anger tidsfrister. Den förteckningen gjordes av er företrädare, Wulf-Matthies, och de datum som fastställdes då har inte respekterats. Jag skulle därför vilja veta vad det är som händer.
Den andra saken rör givetvis kvalitet. Vi har alltid frågat om det finns en svart lista över företag eller personer som är ansvariga för dålig kvalitet, så att de inte längre får delta i anbudstävlingar. Det är mycket viktigt. Och när det gäller kostnaden - den jämförbara kostnaden - skulle jag vilja veta vad en kilometer tunnelbana kostar i Barcelona, Aten, Paris, osv., för att kunna analysera den europeiska penningens hälsotillstånd.
Herr kommissionär! Jag skall avsluta med att klargöra att jag inte är särskilt angelägen om de olympiska spelen. Jag är snarare motståndare till dem. Men eftersom man har planerat ett tåg, och detta tåg är bedrövligt försenat, skulle jag vilja få ett svar.

Barnier
. (FR) Herr ledamot! Jag har inga svårigheter att göra efterforskningar om vad en kilometer tunnelbana kostar i Barcelona, Aten eller i andra städer. Men självklart är sådana upplysningar relativa, för när det t.ex. gäller tunnelbanan i Aten vet ni lika väl som jag att arbetet har avslöjat platser och ruiner som blivit föremål för viktiga utgrävningsarbeten. Så när man stöter på sådana hinder - som inte nödvändigtvis är negativa - medför det ytterligare kostnader. Och skälen varierar från plats till plats. Samtidigt är det inget problem för mig att tillsammans med mina avdelningar ta fram de jämförande uppgifter ni önskar få.
Jag kommer att återta den förteckning som ni tog upp och som, vilket ni påpekar, Wulf-Mathies upprättade. Ser man på den förteckningen objektivt har samtliga stora arbeten inletts och vissa har förverkligats. Jag tog upp dem för en stund sedan och skall inte återkomma till det. När det gäller avloppssystemet i Aten, vattentillförseln och gasledningen tror jag inte att sanningen är helt svart, röd eller grön. Förmodligen har det uppstått förseningar. Vissa rapporter, herr Papayannakis, har också gjort att vi kunnat konstatera problem med kvaliteten på arbetena i allmänhet: dålig kvalitet på materialen, otillräckliga kontrollsystem, osv. Allt detta är ett faktum. Jag anstränger mig för att vara objektiv, att ta mitt ansvar.
Därför har jag t.ex. tagit mig den tid som krävs innan jag började underteckna de operativa programmen den här veckan, för att se om det verkligen kommer att finnas ett förvaltningsorgan som fungerar korrekt bakom vart och ett av dessa operativa program, som kommer att uppbåda mycket pengar, tiotals miljarder euro. Och jag undertecknar inte ett enda av dessa program förrän jag har fått en sådan försäkran, och jag har fortfarande flera program att underteckna den här månaden.
Jag har noterat era kompletterande frågor, och om ni vill skall jag ge er skriftliga upplysningar på ett så objektivt sätt som möjligt.

Talmannen


Glenys Kinnock
Fråga nr 60 från (H-0142/01):
Angående: Stålverksnedläggningar i Wales Kunde kommissionen ge besked om vilka framsteg som eventuellt gjorts för att det i brådskande ordning skall kunna ställas budgetmedel till förfogande för de arbetare, familjer och samhällen som drabbats av de nedläggningar som gjorts av stålföretaget Corus i Wales?

Barnier
. (FR) Fru Kinnock! Ni vet att huvudparten av de förlorade arbetstillfällena hos Corus i Wales berör fabriken i Newport och järnblecksfabriken som hör till ett mål 2-område, East Wales, respektive ett mål 1-område, West Wales and the valleys. Shutton-fabriken, som också kommer att beröras av uppsägningar, ligger i ett mål 3-område, East Wales.
För några veckor sedan, den 2 februari, offentliggjorde kommissionen ett pressmeddelande och påpekade att man redan i början av krisen var beredd att diskutera alla förslag så fort Wales församling och övriga partner beslutar att Europeiska unionens program bör läggas om och omstruktureras för att ta hänsyn till hur denna situation har utvecklats. I samma pressmeddelande angav jag klart och tydligt att även om befintliga program kan läggas om och omstruktureras har vi inte, inom ramen för förordningarna om strukturfonderna och övriga politikområden, möjlighet att tillhandahålla ytterligare medel från unionen.
Detta svar, som jag kan bekräfta för er, gav jag också i samband med en naturkatastrof som nyligen inträffade i Portugal, eller då Grekland drabbades av en jordbävning. Vi har ingen budgetpost för exceptionella och ovanligt stora utgifter, men vi kan, och det gör vi, omstrukturera medel och anslag som tilldelats drabbade regioner.
Den 28 februari sammanträde våra enheter med en delegation från Wales nationalförsamling. De förslag som då studerades avser stöd till utbildning, företagsutveckling, återanpassning av områden, stöd till samhällen och infrastrukturstöd, och inom ramen för dessa riktlinjer väntar vi oss att få mer detaljerade förslag på grundval av det regionala partnerskapet.
Fru Kinnock! Jag vill tillägga att stöd ur Europeiska socialfonden kan beviljas genom det samlade programplaneringsdokumentet för mål 1, som täcker regionen West Wales and the valleys och som motsvarar 591 miljoner euro. Regionen East Wales omfattas av mål 3-programmet, som har en budget på 132 miljoner euro. Dessa två program innehåller åtgärder som kan riktas till utbildning och omskolning av uppsagda personer samt åtgärder som är avsedda att hjälpa personalen med en kontinuerlig fortbildning. Fram till juli 2002 förfogar kommissionen också över resurser från EKSG-budgeten. Den här typen av stöd skulle kunna beviljas individuellt till uppsagda stålarbetare, för att göra det lättare för dem att skola om sig till en annan sysselsättning. De summor som behövs är inte betydande, men motsvarar ändå högst 3 000 euro per person, och den berörda medlemsstaten skall ge ett lika stort bidrag.
Denna information ville jag ge er som ett komplement till det pressmeddelande som jag offentliggjorde med kommissionen den 2 februari i år.

Kinnock
Herr kommissionär, tack för det enorma stöd och engagemang ni har visat Wales vid en mycket svår tid med förluster av arbetstillfällen inom stålindustrin.
Herr kommissionär, jag fann det intressant att höra att ni har träffat ledamöter och tjänstemän från Wales nationalförsamling och jag undrar om ni har fått någon indikation om den förväntade tidsplanen innan några förslag till program läggs fram.
För det andra, herr kommissionär, skrev min Labourkollega från Wales och jag till er i förra veckan och inbjöd er att komma till Wales för att direkt se vad problemen är, vad som behöver göras och även att få en möjlighet att träffa några av nyckelpersonerna i Nationalförsamlingen och på andra områden. Så, herr kommissionär, jag hoppas väldigt mycket, fastän jag inte förväntar mig ett svar nu, att ni allvarligt skall överväga det önskemålet och att vi skall få ser er i Wales inom en inte alltför lång tid.

Barnier
. (FR) Tack så mycket, fru Kinnock, för ert anförande. Jag har med stort nöje tagit emot er och er kollegas inbjudan, och jag kan i princip säga att jag kommer - eftersom jag ändå har för avsikt att besöka alla regioner i Förenade kungariket, precis som jag gjorde i Skottland för några veckor sedan - för att samtala med Wales nationalförsamling, lokala partner från föreningar och ansvariga på det socioekonomiska området. Principiellt godtar jag således ert erbjudande, men kan ännu inte ge er ett formellt datum.
Vi skall ganska snabbt gå över till den nya inriktningen för vissa program efter den första dialog som ägde rum med företrädare för Wales nationalförsamling. Jag sade att vi förväntar oss mycket konkreta förslag, inom ramen för de riktlinjer som skisserades häromdagen. Så snart jag får dessa förslag till omfördelning av anslag, koncentration eller omstrukturering, som syftar till att rikta områdets stöd mer precist till förmån för de kvinnor och män som drabbas av stålverkens omstruktureringar, lovar jag att agera mycket snabbt. När det gäller East Wales, som är ett mål 2-område, hoppas jag att vi kan anta mål 2-programmet före den 31 mars i år. Det är ett datum som jag kan ge er som ett svar på er fråga.

Talmannen


Giorgio Celli
Fråga nr 61 från (H-0144/01):
Angående: Försenad användning i Italien av medel från strukturfonderna för 1994-1999 Italien har fortfarande inte använt 25 procent av de medel från strukturfonderna som landet tilldelades för programperioden 1994-1999. Kommissionen har bestämt att fristen för utbetalning av dessa medel skall vara slutet av innevarande år (2001). En liknande situation uppstod under programperioden 1989-1993, då ungefär tre procent av de anslagna resurserna gick förlorade. På grund av dessa förseningar tvingades de italienska regionerna och kommissionen att genomföra en omplanering av investeringarna, vilket medförde en risk för att man skulle finansiera projekt som inte var förenliga med principerna om en miljövänlig utveckling och en rationell användning av naturresurserna. Kan kommissionen garantera att denna situation inte kommer att upprepas, och att en eventuell omplanering - om en sådan blir nödvändig - inriktas mot investeringar som befordrar en hållbar utveckling (på områden som energi, transport, biologisk mångfald, turism, lantbruk, humankapital o.d.)? Kan kommissionen, om detta inte skulle vara möjligt, garantera att medlen fryser inne? Kan kommissionen särskilt garantera att det inte kommer att genomföras några tvivelaktiga investeringar till förmån för väg- och vattenbyggnadsarbeten och till stöd för förvaltning av vattentillgångar såsom dammar och kanaler?

Barnier
. (FR) Så kortfattat som möjligt vill jag säga Celli att vi har utnyttjat alla de åtagandebemyndiganden som föreskrevs för perioden 1994-1999 för områdena 1, 2, 5b samt för gemenskapens initiativ. Det som stämmer är att situationen ser betydligt sämre ut när det gäller betalningarna, utifrån de sista uppgifterna som vi har fått från det italienska finansministeriet. Och, herr ledamot, i ett kommande skriftligt svar kan jag närmare ange den nu gällande andelen för genomförda betalningar för vart och ett av dessa mål. Dessa siffror är inte tillfredsställande, särskilt när det gäller gemenskapens initiativ. Jag har flera gånger påpekat för de italienska myndigheterna att utgiftstakten måste höjas och kontrollverksamheten stärkas, så att projekten kan färdigställas och betalningarna utföras inom föreskrivna tidsramar.
Mina damer och herrar ledamöter! Jag vill för övrigt påminna om att bestämmelserna om finansiell förvaltning för perioden 1994-1999 förbjuder oss att omprogrammera resurserna efter det att tidsfristen för att genomföra betalningarna har gått ut. De senaste omprogrammeringarna genomfördes således under 1999.
När det gäller den programmeringsperiod som just har inletts, 2000-2006, vill jag säga att samordningen mellan våra avdelningar har stärkts ytterligare, för att vi skall kunna finna en bättre anpassning mellan tillämpningen av livsmiljödirektivet och programmeringen av strukturfonderna. Herr ledamot! Jag delar ert intresse för att garantera miljöhänsyn, biologisk mångfald och hållbar utveckling inom ramen för subsidiaritetsprincipen. Det är medlemsstaternas sak att identifiera program och projekt som bör finansieras med respekt för den nu gällande lagstiftningen.

Celli
Herr kommissionär! Jag skulle vilja veta om det för alla dessa projekt, som har setts över och kanske ändrats, verkligen finns betryggande studier av miljöpåverkan. Tidigare har vi tyvärr i olika sammanhang fått uppleva olika situationer: i Italien har till exempel försvaret av Trasimenosjön bestått av majsplanteringar längs stränderna som fångar upp vattnet och sänker vattennivån. Vi har också fått ett direktiv 2078 som gör det möjligt att köpa insektsmedel i stället för att minska användningen av det. Därför skulle jag vilja veta följande: överensstämmer nu alla dessa projekt - som har setts över eftersom medlen inte hade tagits i anspråk kort innan de skulle upphöra - verkligen med studierna? Har kommissionen verkligen sett till att miljön inte kommer att drabbas just när den tvärtom borde skyddas?

Barnier
. (FR) Herr ledamot! Jag skall inte utdela bra eller dåliga betyg för hela den tidigare förvaltningen. Jag är inte säker på att alla projekt, här och i andra länder, har varit oklanderliga, men sanningen att säga är jag inte särskilt nöjd med att jag i slutet av 1999 tvingades till en akut omprogrammering av stöd för betydande belopp, för ert land och andra, efter att ha konstaterat att de ursprungligen utformade projekten inte var eller inte längre var möjliga att förverkliga. Jag var inte särskilt nöjd med den omfattande omprogrammeringen under de allra sista månaderna av den föregående perioden 1994-1999, men jag gjorde det för att pengar inte skulle gå förlorade, och min avsikt är att se till att vi inte skall hamna i samma situation under den nya perioden. Den allmänna förordningen från Berlin gör att vi kan besluta om sanktioner och ökade krav på medlemsstaterna, och därmed undvika omprogrammeringar.
När det gäller det som genomfördes i slutet av året, herr Celli, måste alla interventioner med hjälp av strukturfonderna normalt sett hänga samman med gemenskapens politikområden och således följa gällande lagstiftning, framför allt på miljöområdet. Om oegentligheter och brott skulle identifieras - antingen att ni meddelar oss dem, eller att vi inleder undersökningar eller utvärderingar - kan kommissionen i kraft av bestämmelserna rätta till oegentligheter i samarbete med medlemsstaten och planera en minskning eller t.o.m. ett avskaffande av vissa finansiella stöd. För perioden 2000-2006, som jag är direkt ansvarig för, kan jag garantera er att vi tillsammans med medlemsstaterna skall ägna miljöfrågan den allra största uppmärksamhet, en fråga som för mig personligen alltid har varit ett av mina största politiska engagemang.

Talmannen
Tack så mycket, herr Barnier.
Eftersom tiden för frågestunden för frågor till kommissionen har tagit slut, kommer frågorna 62 - 113 att besvaras skriftligen.
Jag förklarar frågestunden med frågor till kommissionen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.00 och återupptogs kl. 21.00.)

Utsläpp till luften av vissa föroreningar från stora förbränningsanläggningar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation(A5-0068/2001) av Oomen-Ruijten för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (KOM(2000) - C5-0562/2000 - 1998/0225(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om begränsning av utsläpp till luften av vissa föroreningar från stora förbränningsanläggningar.

Oomen-Ruijten
. (NL) Herr talman! Jag tackar er så mycket för att ni givit mig ordet. Jag är glad att så många kolleger är närvarande för debatten om det här så viktiga ämnet. Jag har förstått att flera brittiska kolleger sammanträffade i baren för att hindra mig från att få ordet. Det lyckades inte. Jag vill dock härifrån även tacka mina spanska kolleger så hjärtligt: de har uppfört sig helt korrekt när det gäller förfarandet och det tycker jag är lovvärt för även om de innehållsmässigt inte håller med mig så är de dock närvarande här. Mina hyllningar till spanjorerna! Mina brittiska kolleger kan jag dock inte uppbringa någon som helst mer respekt för, de har nämligen gått bakom ryggen på mig i min egen partigrupp för att försöka stryka alla debatter i kväll.
Herr talman! Sedan hösten 1998 har vi nu hållit på med det här direktivet för att anpassa bestämmelserna för utsläpp av förorenande ämnen från stora förbränningsanläggningar. Trots allt motstånd från ett antal medlemsstater och trots alla varningar och protester från vissa berörda parter inom elektricitetssektorn så kan vi, tycker jag, anpassa den ursprungliga förordningen utan problem.
De tekniska möjligheterna finns tillgängliga och i ett stort antal medlemsstater i Europeiska unionen har de anpassade bestämmelserna redan införts och ingår alltså i den normala politiken. De miljökrav som i flera länder ställs på stora förbränningsanläggningar är oftast strängare, eftersom försurningen av vår miljö inte upphört ännu. Om man dessutom tänker på ozonproblemen - ni vet att många medborgare har andningsproblem som bland annat förorsakas av kväveoxid som härrör från trafiken och från den sektor som vi pratar om i dag - så borde det väl ändå för var och en i den här kammaren vara en hederssak att göra något åt de här problemen när det är möjligt och att göra det på ett enkelt och effektivt sätt.
Kommissionens ursprungliga förslag till ändring av direktivet 1998 var ingen stor framgång: de normer som ställdes var svaga och befintliga anläggningar omfattades inte av direktivet. Parlamentet har i sin första behandling visat sig från sin bästa sida och gjort vad som kan förväntas av folkvalda företrädare, nämligen ge innehåll åt omsorgen om människan, naturen och miljön i allmänhet.
Rådets gemensamma ståndpunkt åstadkoms med mycken möda. Man lyssnade till Europaparlamentets önskan att även låta befintliga anläggningar omfattas av direktivet och bestämmelserna skärptes något.
Den hund som låg begraven - och det beklagar mina spanska kolleger - var att varje land förhandlade fram egna undantag och om det berodde på ministerrådet så skulle man alltså kunna fortsätta tills det blev sju torsdagar i en vecka med att använda gamla, förorenande anläggningar som inte anpassats till den moderna tekniken. Den gemensamma ståndpunkten saknade all vision, det var en hopsamling av något för alla smaker.
Förutom miljöhygieniska argument har jag i min motivering även givit annan bevisning för nödvändigheten av att skärpa den gemensamma ståndpunkten: förutom nödvändigheten av att skydda folkhälsan (ozonsmog), har jag också tagit upp ett par ekonomiska alternativ. Ekonomiska alternativ för vi vill väl bygga upp en miljöindustri i Europa. Om vi jämför rådets miljökrav med de regler som redan gäller i Förenta staterna eller i Japan så framstår vi inte i någon särskilt vacker dager.
Då ljuder rop om att det inte behöver ställas några krav för förbränningsanläggningar eftersom vi tack vara Myllers betänkande ändå får utsläppstak. Om vi uppfyller förväntningarna från förespråkarna för en avreglering av energimarknaden, om vi med andra ord inte ställer några krav eller tillåter undantag för att alstra energi med gamla, förorenande anläggningar så störs marknadssystemet och man belönar dem som struntar i miljön med ett försprång tack vare deras billiga energipriser. Det kan inte vara meningen med en europeisk miljölagstiftning.

Goodwill
Herr talman! Jag önskade tala innan debatten verkligen inleddes, då vi hade fått uppfattningen i vårt gruppmöte att en av de andra politiska grupperna hade lagt fram ett ändringsförslag enligt artikel 146 med en begäran om att denna debatt skulle ajourneras till nästa sammanträdesperiod. Enligt vad jag förstår har detta inte skett och därför skulle jag ha önskat lägga fram det i mitt eget namn vid den tidpunkten.
Eftersom vi nu har påbörjat debatten kan vi inte göra det, men jag skulle bara vilja säga att jag är bekymrad över att jag inte fick ordet innan debatten inleddes.

Talmannen
Herr kollega! För att undvika missförstånd: Eftersom jag visste att en sådan begäran kunde framföras, tittade jag mig extra noga omkring i salen, innan jag överlämnade ordet till föredraganden, för att se om någon skulle begära ordet i enlighet med arbetsordningen.

Det skedde inte vid den tidpunkten. Nu får jag lov att hänvisa till en möjlighet som ni kan utnyttja i morgon innan omröstningen. Artikel 144.1 lyder: "En politisk grupp eller minst 32 ledamöter kan begära återförvisning till utskott när föredragningslistan skall fastställas, innan debatten inleds eller före slutomröstningen." Jag beklagar men det är enda möjlighet som återstår i morgon. Den står givetvis till ert förfogande.
Jag upprepar: Jag tittade mig särskilt omkring i salen. Gorbatjov sade en gång: "Den som kommer för sent den straffar livet." Jag beklagar!
(Skratt)
Jag utgår från att övriga som har begärt ordet beträffande arbetsordningen vill ta upp samma sak. Stämmer det? Det verkar så. Då behöver jag inte ropa upp er.

Florenz
Herr talman! Jag vill inte bestraffa någon utan jag vill snabbt komma till saken. Det är sant att Europeiska unionen i frågan om förbränningsanläggningarna till sist har bestämt sig för att införa europeiska spelregler. Dessa europeiska spelregler är viktiga av den enkla anledningen att vi i Europeiska gemenskapen har en avreglerad elmarknad och att standarderna för luftföroreningar till exempel på denna avreglerade marknad skall vara jämförbara i hela Europa. Därför har kommissionen reagerat genom att särskilt koncentrera sig på gamla anläggningar, som tyvärr inte har omfattats av några bestämmelser sedan 1987 och som, om man säger så, har orsakat relativt kraftiga föroreningar i hela Europa. Att kommissionen har aktiverat sig på det området kan jag uttryckligen bekräfta. Jag välkomnar detta faktum och tror att man har tagit ett steg i rätt riktning.
Man kan givetvis tvista om, huruvida en och annan undantagsbestämmelse vid de minsta kraftverken skall få gälla något år längre. Det skulle inte heller ha varit något problem för oss i sökandet efter en kompromiss. Så synd att vi inte har gjort en sådan kompromiss. Vi är inne på rätt väg. Och den som tror - och det vill jag säga trots all irritation som har framkommit här - att miljöpolitiken är en nationell angelägenhet har fel, för nästan all skit som kommer från kraftverken hamnar hos våra kolleger i Sverige, Finland, Danmark och Norge. Jag anser därför att vi av solidaritetsskäl är tvungna att finna en lösning. Jag tror att vi har funnit den lösningen och vi har även funnit en väg för de mindre anläggningarna att de närmaste åren tillämpa undantagsbestämmelser.
Jag anser att föredraganden har lagt fram ett bra betänkande. Vi bör fortsätta i samma anda.

Bowe
Herr talman! Vi har framför oss i dag en mycket viktig rättsakt. Den kommer att påverka vår luftkvalitet, vår vattenkvalitet, den allmänna kvaliteten i vår miljö i hela Europa och längre bort under de kommande åren, om vi kan få den att förverkligas. Det vill säga, givetvis, om medlemsstaterna har viljan att göra så. Förslaget har nu kommit till sin andra behandling. Vi har vid den första behandlingen mycket starkt krävt att de mest stränga åtgärder vidtas för att reglera gasutsläpp från stora förbränningsanläggningar i hela unionen på grund av de försurande gaser som bildas på grund av effekterna på miljön, och på grund av effekterna på folkhälsan.
Vi har nu nått den punkt där vi har den gemensamma ståndpunkten framför oss. Jag vet att rådet har arbetat mycket hårt för att uppnå detta och det föreslår nya och bättre utsläppsnivåer. Min grupp anser att man kan gå längre. Min grupp anser att i kombination med ett antal andra faktorer, Myllers betänkande som skall behandlas härefter till exempel, är det möjligt att införa ännu lite mer i detta förslag än vad vi redan ser. I det avseendet skulle jag vilja rekommendera er ändringsförslagen, framförallt dem som gäller artiklarna och bilagan som fastslår gränsvärdena för utsläpp från stora förbränningsanläggningar.
Det förefaller mig som om vi står inför ett mycket svårt val i kväll därför att vi måste besluta ifall det som vi röstar för i kväll är åtminstone på något sätt godtagbart för rådet. Rådet har antytt att det är ovilligt att godkänna ytterligare ändringsförslag från parlamentet. Om vi kan få tillräckligt med röster i morgon blir den oviljan en skyldighet och rådet måste sätta sig och förhandla med parlamentet. Det kan inte vara en dålig sak som ett erkännande av detta parlaments förmåga att uppnå en hög miljöskyddsnivå för Europas folk. Det verkar vara så att det som vi kan uppnå i morgon vid omröstningen är att ta några fler steg framåt för att lyckas uppnå lite mer till gagn för miljön. Det måste balanseras mot möjliga konsekvenser för energistrategier och elkraftindustrierna i Europeiska unionen.
Vi är mycket uppmärksamma på det. Om ni i kväll tittar på de ändringsförslag som socialisterna kommer att stödja har vi relativt långa tidsperspektiv för att införliva dessa nya förordningar i EU:s lagstiftning. Vi måste ta detta steg framåt, men oundvikligen måste vi även medge det faktum att detta steg måste tillgodoses inte bara av miljön utan ekonomiskt likaså.
Ni har framför er ett betänkande med ändringsförslag, av vilka de flesta kan stödjas av socialistgruppen, av vilka vi anser några går alltför långt. Jag vill dock rekommendera betänkandet till kammaren.

De Roo
Herr talman! Betänkandet av Oomen-Ruijten är ett bra betänkande. De stora förbränningsanläggningarna, kapitel 2, är också ett viktigt betänkande. Det handlar om försurning, om klassisk luftförorening och ozonsmog. Försurning var ett viktigt ord på åttiotalet. Det var då alltihop började. Många medborgare tror att försurningsproblemet nu är löst men det är inte sant. Det är fortfarande en lång väg kvar att gå.
Samtidigt avregleras energimarknaden. Det betyder att det blir svårare att upprätthålla miljöbestämmelserna. I mitt eget land, Nederländerna, köper till exempel ett belgiskt bolag upp nederländska gaseldade kraftverk och byter ut dem mot koleldade kraftverk. De är mycket mer förorenande och även dåliga för utsläppet av koldioxid.
Därför behöver vi miljöbestämmelser och skarpa sådana. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har lyckligtvis stött dessa, men tyvärr kommer det utskottets ändringsförslag inte att klara sig, så antagligen får de inte 314 röster. Vi i Gruppen De gröna vill dock veta vem som är ansvarig för det. Gruppen De gröna kommer med sorg i hjärtat att stödja de kristdemokratiska ändringsförslagen, vilka är svagare eftersom de oriktigt inte omfattar ammoniak. Det är en onödig eftergift till deras väljare bland lantbrukarna. Vi vill dock ändå stödja dessa ändringsförslag eftersom även De gröna blivit vuxna.

Alyssandrakis
Herr talman! Otvivelaktigt bör det finnas gränser när det gäller utsläppen av luftföroreningar till skydd för miljön och för människors hälsa. De åtgärder som föreslås i den gemensamma ståndpunkten är emellertid ensidiga. I själva verket föreslås att både brunkol och stenkol för miljöskyddets skull avskaffas som energikällor samtidigt som andra stora källor till föroreningar, exempelvis bilarna, tystas ned och ignoreras. Samtidigt bortser man ifrån att av de nya anläggningarna för produktion av elkraft använder 70 procent i USA och 50 procent i Japan fasta bränslen, huvudsakligen stenkol, eftersom produktionen på så vis blir billigare även om den inledande investeringen kostar mer. Vi betonar också att om användningen av brunkol och stenkol avstannar kommer många anläggningar att läggas ned, och den redan höga arbetslösheten kommer därmed att öka trots att vi skulle kunna begära att ytterligare åtgärder vidtas för att skydda mot utsläppen, exempelvis filter och kringliggande grönområden. Kanske ensidigheten på bekostnad av de fasta bränslena beror på en önskan att främja användningen av naturgas eftersom detta gynnar vissa intressen inom Europeiska unionen.
I Grekland använder vi brunkol som en av de huvudsakliga energikällorna, vilket ur ekonomisk synvinkel är tillfredsställande. Samtidigt trycker vi på om fler skyddsåtgärder som är möjliga att vidta. Om vi betänker att, vilket specialisterna hävdar, tillgångarna av naturgas är tillräckliga för ett århundrade och de fasta bränslena för två och ett halvt århundrade, bör vi diskutera en bättre användning av alla energikällor och inte avskaffa vissa av dem, detta särskilt som energiproblemet är mycket viktigt och påverkar arbetstagarnas levnadskostnader.

Blokland
Herr talman! Stora förbränningsanläggningar står tillsammans för 63 procent av utsläppen av svaveldioxid och 21 procent av utsläppen av kväveoxid i Europeiska unionen. I den här sektorn kan man alltså få viktiga miljövinster. Föredragande Oomen-Ruijten har lagt fram bra förslag för det. Rådet har omprövat direktivet i sin helhet, men det finns fortfarande tillräcklig anledning att göra några anpassningar.
För det första att utsläppstaken anpassas till de nuvarande tekniska möjligheterna. Om vi tänker på att anläggningar för avfallsförbränning och cementugnar endast får släppa ut 40 mg svaveldioxid, så är jag förvånad över de utsläppstak som kan uppgå till 2 000 mg för förbränningsanläggningar. Att reglerna är mindre stränga för förbränningsanläggningar kan jag föreställa mig men fyrtio gånger så mycket tycker jag är oacceptabelt. Med den teknik som finns tillgänglig i dag är det fullt möjligt att minska utsläppen av svaveldioxid till 100.
De värden som föreslagits av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, vilka varierar mellan 1200 och 300 för befintliga anläggningar, är alltså absolut inte för stränga. För nya anläggningar kan dock stränga normer fastställas, eftersom den nya tekniken kan användas där. De ändringsförslag som vi lagt fram tillsammans med Gruppen De gröna siktar till utsläppstak på 400 för små och 200 för stora anläggningar.
För det andra bör de bisarra undantagsbestämmelserna tas bort. Att stora, gamla förbränningsanläggningar tillåts förorena mycket under 2 200 timmar per år är oacceptabelt liksom även att det är tillåtet att utsläppstaket överskrids om bränslet, såsom det kraftigt förorenande brunkolet, är inhemskt. Undantagen för Spanien och för öarna Kreta och Rhodos är så vitt jag kan se oacceptabla. I samband med avregleringen av energimarknaden bör vi använda oss av jämlika miljövillkor, vi måste alltså avstå från de nämnda undantagen för att undvika konkurrenssnedvridning. Samtidigt bör gamla, mycket förorenande anläggningar stimuleras till förbättringar eller förnyelse i stället för att tillåta ett behållande av allvarliga luftföroreningar.
För det tredje bör även gasturbiner till havs uppfylla utsläppskraven. Jag vet att det vid vissa tidpunkter inte går att uppfylla de stränga utsläppskraven på grund av den föränderliga sammanställningen av bränslet. Om gasturbiner till havs därför helt skall uteslutas från tillämpningsområdet så tas varje stimulans till förbättring bort. I de ändringsförslag som jag lagt fram har jag som alternativ föreslagit mycket flexibla utsläppstak.
Min fjärde punkt gäller det här direktivets anslutning till direktivet om avfallsförbränning. I fall olika bränslen blandas så beräknas det slutgiltiga utsläppstaket på olika sätt i de två direktiven. Det spelar inte så stor roll för resultatet men i praktiken är kombinationen av de två beräkningsmetoderna inte bara mycket komplicerad utan även onödig. I ändringsförslag 43 har jag föreslagit en anpassning.

 Hulthén
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera talmannen till att ha skött inledningen av denna diskussion så väl att vi faktiskt har ett dokument att diskutera över huvud taget. Men jag vill också betona min besvikelse över att ledamöter från detta parlament, framför allt ledamöter från miljöutskottet, inte har förmågan att acceptera den demokratiska process som inleddes för tre år sedan och som nu skall slutföras, utan i sista minuten försöker omintetgöra detta dokument.
Jag vill också tacka föredraganden för det arbete hon har utfört, även om jag inte alltid har förstått den väg hon valt, hur hon har tagit sig fram och varför ambitionen verkar ha hamnat på en lägre nivå än den som fanns i början.
Vi vet att vår användning av fossila bränslen inte är en hållbar energianvändning. Det är något vi alla egentligen är överens om. Vi har känt till problemet i minst 30 år och nu är det dags att göra något åt det. Jag har sagt det förut och jag säger det igen: Parlamentet gav sitt stöd till en försurningsstrategi för tre år sedan. Nu är det dags att göra verklighet av denna strategi. Det är vad detta direktiv handlar om.
Det handlar inte bara om försurning i Sverige, Norge eller Danmark. Det handlar om en halv miljon människor som på olika platser på vår jord varje år dör på grund av användningen av fossila bränslen. Det handlar om alla dem som får kroniska sjukdomar, t.ex. kronisk bronkit, på grund av förbränning av fossila bränslen. Därför rör det sig inte enbart om en skärpning av gränsvärden, utan i lika stor utsträckning om våra medborgares hälsa. Detta är något som ledamöterna inte skall glömma bort.
Det är faktiskt möjligt att behålla en bra servicenivå för energin och samtidigt arbeta i riktning mot en bättre miljö. Vi är på väg dit. Det är vi som har chansen att bestämma takten, om 314 ledamöter har modet att i morgon ta ställning till förmån för det mer ambitiösa alternativet.
Det är knappast överraskande att rådet lägger fram en kompromiss i en text som är mer urvattnad än den parlamentet godkände vid sin första behandling och hade önskat se. Det är också självklart att vi vid den andra behandlingen åter borde föra fram samma krav för att sätta press på rådet och skaffa oss en bra förhandlingsposition i den oundvikliga förlikningen. Vi vet nämligen att vi måste agera i dag om vi över huvud taget skall få se några resultat inom en överskådlig framtid. Vi måste våga sätta strikta gränsvärden för alla typer av anläggningar, såväl gamla och nya som stora och små.
Rådets gränsvärden sträcker sig inte lika långt. Rådet verkar ha tappat tron på att vi kan utveckla ny teknik över huvud taget. Det är helt avgörande att de redan existerande gamla anläggningarna omfattas av detta direktiv och att de också underställs stränga gränsvärden. Inget skulle bli som avsett om alltför många undantag beviljades. Inget skulle återstå av de höga ambitionerna. Därför måste också de små anläggningarna omfattas av direktivet.
Det är också viktigt att påpeka att direktivet fastställer en ram för den liberalisering av energimarknaden som vi kan se i dag. Utan en sådan ram råder total anarki för energimarknaden i Europa. Minimikrav för miljön är nödvändiga för att kunna skapa gemensamma spelregler. De krav vi nu ställer på oss själva i unionen är också krav som skall gälla för unionens framtida medlemmar. Vi har i dag och i morgon möjlighet att inte bara stoppa de farliga utsläppen utan också förbättra folkhälsan och bädda för en lyckad utvidgning av unionen i framtiden.

Goodwill
Herr talman! Det största evenemanget i fotbollskalendern i Storbritannien är FA-cupfinalen. Vid halvtid sätts en halv miljon vattenkokare på för att göra en kopp te - för dem som inte har hållit på att dricka öl sedan matchen började åtminstone. Efterfrågan på elektricitet - en vara som inte kan lagras - når sin höjdpunkt. För att möta denna efterfrågan eller vid liknande tillfällen, som vid särskilt kalla dagar under vintern, tvingas våra äldre koleldade kraftstationer i drift. Ändringsförslagen till den gemensamma ståndpunkten hotar dessa stationers framtid och arbetstillfällena för gruvarbetarna som levererar kolen. Det är tekniskt möjligt att modernisera dem, men i många fall skulle det vara billigare att bygga nya gasanläggningar och utrusta dessa stationer med avgastvättare.
Den viktigaste programpunkten i vår luftkvalitetsstrategi på detta område är de nationella utsläppstaken och så länge som de uppfylls bör medlemsstaterna ha utrymme för flexibilitet. Nya gaseldade anläggningar har redan bidragit till att Förenade kungariket kan möta dessa mål. Hur en medlemsstat uppfyller sina skyldigheter är en fråga om subsidiaritet. Några av de föreslagna ändringsförslagen kommer att motverka sitt eget syfte. Exempelvis kommer införandet av ett slutdatum år 2012 att leda till att en gammal anläggning utnyttjas hårdare för att utnyttja den återstående tiden och kommer att öka miljöförstöringen under dessa fyra år.
Den gemensamma ståndpunkten är redan en kompromiss och tar hänsyn till ändringsförslagen från första behandlingen genom att lägga till åtgärder för befintliga anläggningar, vilket inte ingick i kommissionens förslag. Vi får inte försvaga det känsliga kompromisspaketet genom att sträva efter ytterligare ändringar av detta direktiv som redan ger väsentliga och mycket reella miljöförbättringar.

Korhola
Herr talman! Direktivet är viktigt för EU med tanke på såväl miljö, energiproduktion som konkurrenskraft. Såväl i medlemsstaterna som i ansökarländerna behövs uppdaterade gränsvärden för stora kraftverk. Därför är det av behovet påkallat att framföra ett uppriktigt tack till föredraganden av betänkandet Oomen-Ruijten för en svår uppgift.
Utskottet sätter upp betydligt strängare gränser än den gemensamma ståndpunkten utan att i tillräcklig grad skilja åt institutionerna enligt storlek och karaktär. De engångsinvesteringar i ny teknik som direktivet förutsätter är desamma oberoende av institutionens storlek. Situationen hotar speciellt den ekologiskt erkända samproduktionen av el och värme. Till exempel i mitt eget hemland kan detta ekologiskt sett innebära ett steg tillbaka. Oron delas i Finland av flera olika instanser, bland annat miljöministeriet. Ändringsförslagen givna av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor skulle i förhållande till den ekologiska nyttan innebära kostnadsineffektiva investeringar och försvårande av det energieffektiva sambruket av trä och torv samt samproduktionen av el och värme. Det sistnämnda produceras huvudsakligen i medelstora anläggningar, vilka nu skulle behandlas som om de var stora.
Torvanvändningen är å sin sida motiverad. Den främjar en ökning av användningen av trä i kraftverken, eftersom sambränning förbättrar kontrollen av förbränningen, minskar korrosionsproblemen och medför säkerhet i tillgången på bränsle. Inte heller denna målsättning som är direkt sammankopplad med biobränslen får understöd i betänkandet. Man kunde till och med säga att betänkandet beträffande vissa ändringsförslag gör sig skyldigt till miljögirighet och därför riskerar att kväva många viktiga miljömålsättningar. Det är trots allt viktigt att betänkandet godkänns och att direktivet träder i kraft, eftersom det för sin del förhindrar långväga spridning av utsläpp och sura nedfall i naturen i en annan medlemsstat.
Vår egen grupp strävar med sitt kompromissändringsförslag bland annat efter att samproduktionen av el och värme i små och medelstora kraftverk kunde fortsätta, samtidigt som de stora tvingas investera i teknik som uppfyller striktare utsläppsgränser. Dessutom strävar man med kompromisserna efter att förbränningen av torv som har mycket låg svavelhalt inte kräver ogrundade investeringar jämfört med bränslen med högre svavelhalt. Detta ingår i ändringsförslag 36. Vi är mycket tacksamma att Oomen-Ruijten går med på dessa kompromisser.
Vi befinner oss återigen i en situation där lagstiftaren stöter på det faktum att olika miljöförhållanden även innebär olika miljökonsekvenser. Om vi inte kan lösa dem torde det sista men inte så lyckade halmstrået vara ett eget direktiv för bränslen inom den nordiska dimensionen.

Doyle
Herr talman! Irland har generellt inte problem med strängare utsläppsgränsnivåer (ELV) för nya anläggningar då dessa helt enkelt kan införas i tillstånd enligt direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar (IPC-direktivet, IPC (integrated environmental control)) och skall bidra till att uppnå de nationella utsläppstaken. Vi måste dock ifrågasätta ytterligare skärpning utöver den gemensamma ståndpunkten och om det skall medföra några betydande ytterligare fördelar för miljön. Den gemensamma ståndpunkten utvecklades sida vid sida med det föreslagna direktivet om nationella utsläppstak och utgör en samstämmig och balanserad strategi för att uppnå miljömålen med tiden. De föreslagna ändringsförslagen är inte berättigade med hänsyn till miljöfördelar och förbundna kostnader och andra effekter och skulle störa den balans som uppnåtts. En ytterligare skärpning skulle öka kostnader och minska medlemsstaters flexibilitet att uppnå överenskomna nationella mål och påskynda ökat beroende av naturgas med åtföljande oro för bränsletillgång för elproduktion, i synnerhet i länder som Irland.
Ytterligare restriktioner för gällande stora förbränningsanläggningar är inte berättigade i samband med medlemsstaters skyldigheter enligt direktivet om nationella utsläppstak att minska de totala utsläppen och den nära förestående tillämpningen av IPC-direktivet. Några ändringsförslag kommer till och med att få motsatt effekt. Exempelvis kommer strikta och oekonomiska utsläppsnivåer för små anläggningar att hindra en kombinerad utveckling av värme- och elkraft och andra stöder inte en integrerad strategi för miljön. Förslag att strama åt utsläppsnivåerna står inte i proportion till kostnader och fördelar och vidkänner inte att den gemensamma ståndpunkten är en balans mellan att förbättra miljömässiga prestationskrav och att undvika orimliga kostnader och andra effekter. Ingen kostnads- och intäktsanalys har tillhandahållits för ytterligare minskning av utsläpp från anläggningar med redan låga utsläppsnivåer.
Ett ändringsförslag som jag har problem med är förslaget att minska nivåerna för kväveoxidutsläppen från 650 till 200. Det är tekniskt genomförbart men kommer att kräva installation av dyr slutrörsteknik. Detta skall kräva mer energiinsatser och leda till ökade utsläpp av koldioxid, användning av mer råmaterial och produktion av farligt avfall. Rådets föreslagna utsläppsnivåer skulle kunna uppfyllas med primära hjälpmedel till en mycket lägre kostnad. Såsom konstaterats tidigare kommer dessa extra kostnader att i slutändan bäras av höga elpriser. Det är dock inte alls självklart att fördelarna med ytterligare minskade utsläpp av kväveoxid skall uppväga de därmed förbundna miljömässiga och ekonomiska kostnaderna, dvs. detta är inte förenligt med en integrerad strategi för miljön som helhet.

Wallström
. (EN) Herr talman! Luftförorening förblir ett verkligt hot mot medborgares hälsa och välbefinnande i många delar av Europa. Vårt ekosystem fortsätter drabbas av försurning och övergödning. Det är en fråga där Europa kan och måste agera eftersom luftföroreningar inte känner av några landsgränser och detta direktiv skall utgöra ett viktigt bidrag till att minska luftföroreningar.
Låt mig ta upp de viktigaste frågorna som diskuteras. Frågan om befintliga anläggningar har varit en stor fråga i debatten om detta förslag, både vid första behandlingen i rådet och nu vid andra behandlingen. Efter en mycket besvärlig diskussion i rådet uppnåddes den gemensamma ståndpunkten med enhällighet. Den innehåller nu betydande nya och hårdare krav för dessa anläggningar och detta skall leda till avsevärt minskade utsläpp av svaveldioxid från den stora sektorn för förbränningsanläggningar i de nuvarande medlemsstaterna och i slutändan i en utvidgad gemenskap.
Medan jag anser det nödvändigt att hålla en grad av flexibilitet i inställningen till befintliga anläggningar delar jag parlamentets åsikt att ett slutdatum bör fastställas efter vilket skyldigheterna för alla skall vara uppenbara. Parlamentet har spelat en mycket viktig roll med att peka på följderna för befintliga anläggningar och jag är tacksam för Oomen-Ruijtens ansträngningar som föredragande.
Parlamentet har föreslagit ett antal ändringsförslag för att göra gränsvärdena för utsläppen hårdare, både när det gäller befintliga anläggningar och anläggningar som kommer att få tillstånd efter det att det nya direktivet träder i kraft. Den gemensamma ståndpunkten kommer redan avsevärt att minska utsläppen av svaveldioxid från stora förbränningsanläggningar. Därför anser jag inte att det för ögonblicket är motiverat att ytterligare skärpa gränsvärdena för utsläpp av svaveldioxid för befintliga anläggningar.
I fallet kväveoxider kommer dock effekten att bli mindre betydande eftersom de normer som gäller befintliga anläggningar inte är särskilt strikta. Följaktligen finns det fördel med att skärpa utsläppstaken för kväveoxider. När det gäller nya anläggningar ger storskalighet, som minskar kostnaderna för efterlevnad, möjlighet att ytterligare skärpa utsläppstaken för både kväveoxid och svaveldioxider.
I frågan om inhemska bränslen är tiden mogen att ta bort olika behandling av inhemska fasta bränslen och andra bränslen och utfasningsprocessen bör nu börja, särskilt med hänsyn till den stora förbränningssektorns föränderliga kommersiella natur.
I detta sammanhang kan kommissionen godkänna ändringsförslagen 3, 4, 7, 8 delvis; 9, 12, 13, andra delen; 14, 16, 17 för anläggningar över 300 MW; 18 och 19 både för anläggningar mellan 100 och 300 MW; 21, 28 och 29, båda delvis; 39 och 40. Kommissionen kan dock inte godkänna ändringsförslagen 6, 13, första delen, 15, 24, 25, 26, 30 till 38, 43, 44, 49, 50 samt 51.
Jag skulle vilja ge en kort synpunkt på de andra föreslagna ändringsförslagen. Jag vill försäkra er att kommissionen noga har övervägt alla de 50 ändringsförslag som lagts fram. Totalt kan vi godkänna 23, antingen helt, delvis eller i princip. Kommissionen kan godkänna ändringsförslagen 10 och 11, vilka skall förenkla skyldigheterna för raffinaderier och ändringsförslag 23 i princip, beroende av om det kan säkerställas att dess genomförande är i överensstämmelse med andra lagstiftningskrav om tillgång till denna typ av information om utsläpp.
Kommissionen kan också i princip godkänna ändringsförslag 1, som gäller ekonomiska instrument; ändringsförslag 2 om anpassning av definitionen av biomassa med det nyligen antagna direktivet om avfallsförbränning och delar av ändringsförslag 5 om krav på ytterligare undersökning av utsläpp av tungmetaller från sektorn för stora förbränningsanläggningar och utsläpp från stora förbränningsanläggningar inom sjöfartssektorn. Kommissionen kan dock inte godkänna ändringsförslagen 20, 22 och 27 då de skulle försvaga den gemensamma ståndpunkten eller införa motsättningar med nyligen antagen och därtill hörande lagstiftning om avfallsförbränning.
Det är bättre att vänta på resultatet från översynen år 2004 innan man inkluderar gasturbiner i offshoreverksamhet. Vi har inte ännu bedömt alla tekniska konsekvenser, men det kommer att ske vid översynen år 2004. Således är ändringsförslagen 42, 45, 46, 47 och 48 inte godtagbara.
Som avslutning skulle jag vilja säga att i båda behandlingarna bidrog parlamentet med att förbättra detta lagstiftningsförslag. Detta skall ge effekt inte bara i den nuvarande Europeiska unionen utan också i slutändan även i en utvidgad gemenskap.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Nationella utsläppstak för vissa luftföroreningar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation(A5-0067/2001) av Myller för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om nationella utsläppstak för vissa luftföroreningar (10674/1/2000 - C5-0563/2000 - 1999/0067(COD)).

Myller
. (FI) Herr talman, ärade företrädare för kommissionen och rådet! Jag vill med det varmaste tacka alla utskottets ledamöter för denna konstruktiva behandling, som det för detta direktivs del blev i utskottet, och jag vill även tacka sekretariatet. Vi är såtillvida i en lite speciell situation då utskottet i den andra behandlingen till och med har kunnat förbättra resultatet av den första behandlingen något, och detta beror - ännu en gång tack vare utskottets ledamöter - på det godkända ändringsförslag som förenade de bästa sidorna av den första behandlingens och rådets gemensamma ståndpunkt. Härmed har vi till plenum fått synnerligen ambitiösa målsättningar för utsläppsgränserna som skall verkställas före år 2010. I den gemensamma ståndpunkten från förra sommaren tog man mycket begränsad hänsyn till resultaten av parlamentets första behandling. I stället har utskottet i sin egen omröstning klart velat stödja resultaten från den första behandlingen, sålunda har vi nu en bra och målmedveten ståndpunkt inför morgondagens omröstning. Jag hoppas att denna ståndpunkt även i morgon har framgång.
Med detta direktiv strävar man efter att minska vissa luftföroreningar det vill säga svaveldioxid, kväveoxid, utsläpp från flyktiga organiska föreningar och ammoniakutsläpp, så att de på lång sikt inte utgör fara för människors hälsa. Detta strävar man efter genom att sätta upp etappmål för år 2010. Tack vare dessa etappmål skall områden där den kritiska försurningsbelastningen överskrids minskas med hälften, ozonbelastningen som påverkar hälsan minskas med två tredjedelar och ozonbelastningen som överstiger den kritiska nivån för växtligheten minskas med en tredjedel.
Med dessa beslut uppnår man tyvärr ändå inte de målsättningar som godkänts i gemenskapens försurningsstrategi. Av den anledningen föreslår man, i det betänkande som parlamentet nu har för handen, en bakre gräns fram till år 2015 då kritiska belastningar inte längre får överskridas, samt en målsättning för år 2020 då inte heller kritiska nivåer längre får överskridas. Förslaget till direktiv innehåller även ett krav på omprövning år 2004. Syftet med omprövningen är att bättre styra fram mot år 2010, se efter om vi är på rätt väg och vad man skall göra för att målsättningarna skall uppnås.
Förslaget till det direktiv som är under behandling ställer krav på medlemsstaterna att ur hälsosynpunkt minska luftföroreningarna till en säker nivå, men medlemsstaterna kan själva välja medlen för att uppnå resultaten. De största hoten och således även de mest utmanande frågorna för medlemsstaterna utgörs av utsläpp som härstammar från energiproduktionen, och i detta avseende var det nyss behandlade betänkandet av Oomen-Ruijten i högsta grad betydande, och jag hoppas verkligen att vi i morgondagens omröstning skall komma till bästa möjliga resultat, eftersom det har en direkt inverkan på hur utsläppstaken i detta direktiv kan uppnås.
Övriga anledningar till bekymmer ger industrin och trafiken. Av dessa är industrin den enda som under de senaste decennierna har förmått minska utsläppen, däremot verkar utsläppen från trafiken bara att öka. Dessa måste man alltså åtgärda i medlemsstaterna. Trafiken utgör en verklig utmaning. Vi måste kunna minska trafiken, vi måste kunna ändra vårt beteende så att vi gynnar mindre förorenande alternativ, spårbunden trafik och kollektivtrafik, samtidigt som vi stöder sådana tekniska utvecklingar som påverkar trafikens renhet på annat sätt.
Slutligen, vill jag konstatera att kostnaderna för detta direktiv fortfarande i olika sammanhang varit för högt beräknade. Om vi beaktar det som redan har beslutats till exempel i Kyotoavtalet, kommer man fram till att vi kan halvera de föreslagna kostnaderna. Om vi sedan jämför med de fördelar som man genom detta direktiv uppnår i en förbättring av hälsotillståndet, är fördelarna mycket större än kostnaderna.

Oomen-Ruijten
Herr talman! I det aktuella förslaget om ett direktiv för nationella utsläppstak vidtas åtgärder mot de viktigaste luftförorenarna. Kärnpunkterna i det här direktivet är också att minska utsläppen av de angivna ämnena till under de kritiska belastningsnivåerna. Den viktigaste delen i det här direktivet, eller snarare den del av förslaget som det diskuterats mest om, är naturligtvis tabellen över det tillåtna årliga utsläppet per land och per ämne. Det som spelat en stor roll i diskussionen om det är att det kom många protester då de 36 länderna, inbegripet EU-medlemsstater, inom ramen för FN, avtalade andra och oftast mindre stränga normer för samma ämnen. Vid första behandlingen yrkades därför också för att Europeiska kommissionens tabell, som ju var ambitiös, skulle bytas ut mot FN:s så kallade "Göteborgtabell" som tillät högre tak.
Vid den första behandlingen sade jag redan att argumenten inte var tillräckligt starka. När det gäller ambitionsnivån så ligger ju FN-avtal alltid lägre på grund av att situationen i rika, välmående länder och alltså ofta mer förorenande länder inte är så lätt att jämföra med situationen i utvecklingsländer. Dessutom har utsläppen av svaveldioxid, kvävedioxid och flyktiga organiska ämnen samt, i mindre utsträckning, ammoniak, direkta miljöeffekter i vår egen världsdel.
Vi i PPE-gruppen anslöt oss i den första behandlingen till Europeiska kommissionens tak. Ammoniaktabellen har vi dock förbättrat, bland annat eftersom spridningsmöjligheten är mindre.
Rådets kompromissförslag avseende svaveloxid, kväveoxider och flyktiga organiska ämnen tror jag kommer att leda till högre utsläpp. Det är endast när det gäller ammoniak som jag kan acceptera rådets kompromiss. Kommissionären känner lika väl som vi till problemen kring genomförandet av nitratdirektivet: egentligen är det ingen medlemsstat som uppfyller de normer som anges i det. Kommissionens förslag att ytterligare sänka taket för ammoniak tycker jag inte heller är hållbart. Jag vill där tillägga att effekterna av ammoniakutsläpp delvis även är lokala och att en lägre ambitionsnivå därför kan försvaras.
Det betyder att vi till största delen håller med föredraganden: vi stöder de första åtta ändringsförslagen men ändringsförslag 9 stöder vi inte. När det gäller tabellen så stöder vi svaveldioxid (SO2), kväveoxider (NOx) och flyktiga organiska föreningar (VOC) och vad gäller ammoniak återgår vi till rådets förslag. Vi har också svårigheter med föredragandens tanke att vi redan år 2004 vill uppnå det som egentligen skall uppnås år 2010. Det tycker vi verkar litet väl ambitiöst.
För övrigt måste jag berätta att samarbetet med föredraganden fungerade mycket bra och att även samordningen med arbetet angående de stora förbränningsanläggningarna fungerade utmärkt. Det tackar jag för.

 Hulthén
Tack, herr talman! Mycket som har sagts i den tidigare debatten har stor relevans även för detta direktiv. Dessa två dokument utgör grunden för den försurningsstrategi som vi antog för tre år sedan.
När mätningar i måndags gjordes på min egen hemort var surhetsgraden högre än på mycket länge. Fortfarande är försurningen ett problem som vi inte kan undgå att uppmärksamma.
Jag vill börja med att tacka Myller, som har gjort ett otroligt gediget arbete, och kollegerna i miljöutskottet, som har bidragit till att vi nu har ett förslag som ser riktigt bra ut. Problemet är dock att vägen mellan utskott och plenum i detta parlament stundom är tämligen strapatsfylld. Ju närmare vi kommer dagen för ett beslut, desto räddare tycks några av oss bli. Återigen ser vi konflikten mellan industri, sysselsättning och miljö dyka upp. Många som tidigare varit miljökämpar förvandlas till nationella och regionala bevarare. De omfamnar sina gamla kolkraftverk på hemorten. Borta är plötsligt ansvarstagandet och långsiktigheten när det gäller hur vi skall kunna få en god livsmiljö också i framtiden.
Vid parlamentets första behandling stödde vi de utsläppstak som kommissionen föreslagit. I detta sammanhang skall också påpekas att de tak och de siffror som kommissionen lade fram faktiskt byggde på ländernas egen rapportering till kommissionen. Det var inga siffror som var gripna ur luften eller påhittade. Vissa verkar i dag förneka dessa siffror. Siffrorna uttryckte ingen överoptimism och det visade sig också, precis som Myller tidigare sade, att de ekonomiska beräkningarna faktiskt stämde väl överens med verkligheten.
När sedan rådet skall medverka med sin synpunkter blir det inte helt oväntat även denna gång ett mycket klenare resultat, ett resultat som ligger mycket nära Göteborgsprotokollets siffror. I detta sammanhang vill jag också påminna om att kommissionen - åtminstone till en början - vägrade underteckna Göteborgsprotokollet, eftersom den tyckte det var så undermåligt och hade en alltför låg ambitionsnivå. Jag hoppas verkligen att kommissionen nu visar att den stöder det som parlamentet har uttryckt, framför allt i miljöutskottet. Om vi väljer rådets linje, väljer vi faktiskt en sämre hälsa för våra medborgare i ett läge där barn och astmatiker tillhör de mest utsatta. Vi väljer också att överskrida de kritiska belastningsnivåerna på ytterligare flera hundra tusen hektar mark. Listan kan göras mycket längre. Jag hoppas att vi har modet i morgon att godta miljöutskottets förslag.

Davies
Herr talman! Vid den första behandlingen stödde den liberala gruppen kommissionens förslag. Vi vill se en betydande minskning av luftföroreningar inom en tidsperiod som speglar de allvarliga miljöproblem som vi står inför. Kommissionen hävdade att de ekonomiska fördelarna långt skulle uppväga medförda kostnader, men medlemsstaterna var av en annan mening och sade att de inte kunde gå längre än de mål som man överenskommit om i Göteborgsprotokollet. Parlamentet gjorde rätt i att stödja kommissionen. Det gläder mig att i förhandlingarna kunde kommissionen övervinna medlemsstaternas motstånd, göra några framsteg och säkra mer ambitiösa mål.
Men vid den andra behandlingen är vi ett helt annat läge. Kommissionen har sagt att den har gjort en fast överenskommelse med rådet och håller fast vid den. Den kommer inte att gå längre, säger den. Den kommer inte att stödja de ändringsförslag som lagts fram av PPE-DE eller socialistgruppen. Jag skulle vilja att medlemsstaterna var mer ambitiösa. Men vid första behandlingen stödde parlamentet förslag baserade på en modell från kommissionen som jag finner förfärligt komplicerad. I brist på kommissionens stöd nu förstår jag inte hur vi som lagstiftare, inte tekniska experter, kan föreslå ambitiösare mål för enskilda länder, så vitt vi inte plockar fram siffror från luften, vilket jag tycker verkar vara ett ganska dåligt och amatörmässigt sätt att lagstifta på. Så jag har accepterat att detta är så långt som vi kan gå för tillfället.
Men, jag är också medveten om att detta är ett pokerspel och jag är en urusel pokerspelare. Det kan tänkas att medlemsstaterna har något i bakfickan som de är beredda att erbjuda om de pressas till förlikning. Det kan vara så att kommissionären i hemlighet önskar att parlamentet fortsätter med sin ursprungliga dagordning.
Om det visar sig vara så, då har jag felbedömt spelet. Jag väntar med intresse på att få höra från kommissionären om hon har starka kort på hand eller om hennes offentliga ståndpunkt förblir densamma.

De Roo
Herr talman! Jag vill gratulera Myller till hennes utmärkta betänkande om nationella utsläppstak. Det handlar om fyra förorenande ämnen. För två ämnen, svaveldioxid och kvävedioxid kan ett lämpligt svar hittas i betänkandet av Oomen-Ruijten om stora förbränningsanläggningar. Problemet med ammoniak måste lösas på lokal och nationell nivå. För flyktiga organiska ämnen saknar vi egentligen fortfarande en del av lagstiftningen. För flyktiga organiska ämnen som frisläpps vid tankning med bilbränslen finns det regler, liksom även för den typen av ämnen inom industrin. För flyktiga organiska ämnen i hushåll, vilka ändå står för en tredjedel av utsläppen, finns det fortfarande inte några sådana regler. Därför frågar jag Europeiska kommissionen när den äntligen skall lägga fram ett EG-direktiv om målarfärg. Vi måste börja med vattenbaserade målarfärger och det börjar bli dags att det införs sådana regler.
Göteborgsprotokollet undertecknades av 36 länder. Där gäller vetorätten. Den gemensamma ståndpunkten är knappast ambitiösare än Göteborgsprotokollet. Inom Europa har vetorätten avskaffats med avseende på miljölagstiftning. Om vi i Europeiska unionen inte lyckas fastställa avsevärt strängare miljönormer än i Göteborgsprotokollet så är det skandalöst. I morgon har parlamentet chansen att förhindra den skandalen. Jag hoppas att 314 eller fler av mina kolleger kommer att rösta för det utmärkta betänkandet av Myller.

Jackson
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera föredraganden likaså och fråga hur långt vi kan lita på rådet. Det är inget personligt. Detta är ett av de mycket få förslag, vad jag kan minnas, som har kommit med en prislapp bifogad. Det är sant att det är finns inskrivet på sidan 112 i det ursprungliga förslagen. Det finns inte längre på Internetversionen, men det fanns där i den version som ursprungligen överlämnades till parlamentet. Detta visar oss den verkliga kostnaden för att genomföra det föreslagna direktivet om nationella utsläppstak. Det var nyheter för den belgiska ledamoten i mitt utskott att detta förslag skulle kosta dem 1 000 miljon euro per år. Vi visade det för de belgiska ledamöterna, och de tyckte inte alls att det såg bra ut.
Kan kommissionären uppge om kostnaden av det som föreslås har diskuterats i rådet och vad till exempel belgarna har sagt om det? Hur är det med fransmännen för vilka denna åtgärd kommer att kosta ytterligare 916 miljoner euro per år? Hur är det med grekerna? Enligt kommissionens beräkning kommer detta att kosta dem ytterligare 338 miljoner euro per år. Så hur långt är de verkligen beredda att betala kostnaden?
Müller har tagit upp detta problem. I hennes ändringsförslag 1 och 6 förkastar hon ordet "i stora drag" och säger att medlemsstaterna i själva verket måste gå med på att hålla sig "exakt" inom utsläppstaken. Om parlamentet godkänner det har vi en ännu större rätt att fråga hur långt medlemsstaterna verkligen kommer att gå med på att foga sig efter dessa förslag. När kommissionären skall svara skulle hon kanske kunna säga någonting om ändringsförslag 8? Gäller subsidiaritet här eller inte? Om den inte gäller då måste vi förmodligen avvakta förslag från Europeiska kommissionen. Om det förhåller sig så och eftersom instrumenten inte kan vara skatter, vilket inte skulle godkännas, vad kommer de att bli?

Sterckx
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Jag tycker det är ett viktigt betänkande som vi behandlar. Jag tycker att direktivets målsättning, nämligen en drastisk minskning av luftföroreningarna, är mycket bra. Det faktum att vi fastställer den nya tidsfristen till år 2020, tycker jag också är bra. Mina invändningar gäller, liksom även Jackson sade, tabellen i bilaga 1 och särskilt beräkningssättet och dess konsekvenser för medlemsstater med ett litet landområde och en stor befolkningstäthet.
Jag får anta, fru kommissionär, att vi, vilket ni även sagt i debatten om första behandlingen, kommer att få en rättvisare fördelning av bördan vid revideringen år 2004, även för de små medlemsstaterna. Därför kommer jag också att rösta emot ändringsförslag 10 om återinförande av kommissionens gamla tabell i bilaga 1.

 Arvidsson
Herr talman! Försurningen av skog, mark och vattendrag är det största enskilda miljöproblemet i mitt hemland. Nästan allt försurande nedfall kommer från förbränning av fossila bränslen som används vid energiproduktion i andra europeiska länder. Försurningen är således ett problem som "importeras" till vårt land.
Naturmiljön i stora delar av norra EU har en låg buffrande förmåga. Därför är försurande nedfall mycket skadligt för Danmark, Sverige och Finland. Stora insatser görs årligen för att minska skadorna genom att kalka sjöar och vattendrag. Utan att ha tillgång till de exakta siffrorna vågar jag påstå att Sverige genom åren i ekonomiska termer har satsat mer på kalkningar mot försurning än vad vissa medlemsländer har satsat på att minska de försurande utsläppen.
I vissa områden är känsligheten för det sura nedfallet extremt stor, såsom i sydvästra Sverige, i vissa fjällområden i norra Sverige och inte minst i södra Norge. Jag vänder mig till alla er parlamentariker från skilda medlemsländer. För att kunna rädda värdefull natur i dessa områden behöver vi er hjälp. Vi vädjar till er att se frågan i ett europeiskt perspektiv och hjälpa oss med de stora försurningsproblemen. Att minska utsläppen från förbränning är dessutom en viktig hälsofråga i flera EU-länder. Många miljöintresserade personer i mitt hemland sätter sitt hopp till Europeiska unionen. FN har visat sig vara en dålig organisation för att driva europeiska miljöproblem.
Jag anser att skatter är en nationell fråga. De nationella parlamenten måste välja bästa framkomliga väg för att uppnå de nu föreslagna nationella utsläppstaken. Jag kan därför inte stödja förslaget om EU-skatter mot utsläpp.
Jag vill också kommentera arbetslöshetsargumentet. Totalt sett leder god miljö och bättre hälsa inte till arbetslöshet. På sikt är insatser för en god miljö och bättre hälsa en bra investering. Kostnaderna minskar och insatserna leder till ett bättre ekonomiskt läge. Situationen i Ryssland skulle i dag ha varit mycket bättre om man inte hade behövt ärva den miljökatastrof och den ohälsa som det kollapsade kommunistiska systemet efterlämnade.
Rådets gemensamma ståndpunkt är anmärkningsvärd. Ambitionen är låg och rådet vill inte fastställa datum för åtgärdernas ikraftträdande. Då vet vi hur direktivet kommer att efterlevas: Det kommer helt enkelt inte alls att följas.
Parlamentet bör därför återigen anamma den ambitionsnivå mot försurning som kommissionen fastställde i så kallade utsläppstak. Med parlamentet och kommissionen på gemensam front i denna fråga blir rådets ståndpunkt närmast pinsam för medlemsländernas regeringar. Jag vill slutligen tacka föredragande Myller för hennes insatser för att nå resultat på detta viktiga miljöområde.

Kauppi
Herr talman, ärade kommissionsordförande! Jag är helt av samma åsikt som föregående talare om att försurning, övergödning samt de ökade nivåerna av marknära ozon är problem som vi i hela Europa aktivt måste ingripa i. För de största förorenarna skall man därför upprätta effektiva nationella utsläppsgränser.
Rådet uppnådde efter långa och svåra förhandlingar enighet om de nationella utsläppsgränserna. Kommissionen stöder för sin del rådets gemensamma ståndpunkt. Rådets gemensamma ståndpunkt skulle innebära en betydande minskning av utsläppen. Den är kanske inte så ambitiös som parlamentet i sin första behandling önskade, men kanske utgör den i denna situation den bästa möjliga kompromissen. Vårt utskott för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har tyvärr beslutat att föreslå några så betydelsefulla och ambitiösa förslag att de om de genomdrivs äventyrar den uppnådda enigheten. I detta avseende instämmer jag alltså med Davies i hans tidigare framlagda uppfattning.
När utsläppsgränserna diskuterades under parlamentets första behandling i mars i fjol, poängterade jag att inga nya målsättningar skall ställas upp förrän de tidigare uppställda målen uppnåtts. Kommissionen måste kontinuerligt övervaka att det sker en ständig utveckling i samtliga medlemsstater, och främja åtgärder med vilka man hjälper industrin att göra de nödvändiga förändringarna. Det är viktigt att miljömålsättningarna uppnås så kostnadseffektivt som möjligt. Därför är även Jacksons fråga mer än motiverad.
Hur värdefulla de striktare utsläppsbegränsningarna än är som föreslås av utskottet för miljö, måste vi vara medvetna om de eventuella skadeverkningarna av våra önskemål och röstningsbeteenden. Att förhala detta direktiv och utlösa en långt utdragen förlikningsprocess, ett dylikt pokerspel som tidigare nämndes, vore säkert det sämsta alternativet för miljöns del. Dessutom skulle de miljöfördelar som uppnås i och med skärpningarna vara mycket små jämfört med kostnaderna.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka föredraganden för hennes arbete med detta viktiga förslag. Jag vet att ni har mycket att göra med det sjätte åtgärdsprogrammet för miljön och andra frågor. Förslaget om ett direktiv om nationella utsläppstak syftar till att lösa problemet med försurning, övergödning och ozonnivån i marken samtidigt. Det är därför mycket betydelsefullt för två av de fyra prioriterade områden som identifierats i kommissionens förslag till ett sjätte åtgärdsprogram för miljön: natur och biomångfald och hälsa och miljön. Det finns fortfarande viktiga områden i unionen där naturen och biomångfalden drabbas av effekterna från övergödning från surt regn och medborgare påverkas av ozonnivån i marken, vilket redan har kommenterats av parlamentets ledamöter. Vi måste lösa dessa problem.
Ändringsförslagen 10 och 13 är ett försök att återinföra de utsläppstak som ursprungligen föreslogs av kommissionen. I sin gemensamma ståndpunkt skriver medlemsstaterna under både de långsiktiga målen och de provisoriska målen i förslaget. De har på nytt granskat de åtaganden som de gjorde i Göteborgsprotokollet och har godkänt fler åtgärder. Men de anser alla att det finns osäkra faktorer och andra faktorer som kan ändra bilden inom några år: energiplaner, anslutning och så vidare. Detta är skälet till varför medlemsstaterna har gått med på att återigen granska dessa frågor år 2004. Kommissionen kan godkänna detta som ett första steg på det villkoret att vårt mål år 2004 skall vara att ta igen underskottet.
Jag är mycket bekymrad över att det skulle vara ytterst svårt att föra framgångsrika diskussioner om ändringsförslagen 10 och 13 med rådet. Det finns olika villkor för varje medlemsstat och femton åsikter i rådet. Kommissionen godkänner därför inte ändringsförslagen 10 och 13. Kommissionen kan emellertid godkänna ändringsförslagen 11 och 12. Vi behöver verkligen återigen granska kommissionens ursprungliga förslag om utsläppstak år 2004 och besluta huruvida det skulle vara bättre att dela upp ansvarsbördan på annat sätt mot bakgrund av den senare utvecklingen. I ändringsförslagen 11 och 12 förklaras detta mycket tydligt.
Som svar på frågorna från De Roo vill jag säga att kommissionen har avslutat två undersökningar om flyktiga organiska föreningar. Vi gör nu ett inledande arbete och förväntar oss att kunna diskutera möjliga förslag med sakkunniga faktiskt före sommaren. Det är kanske viktig information. Vad gäller kostnader, fru Jackson, hur långt är medlemsstaterna villiga att betala kostnaderna? Som ni känner till diskuterades kostnader oerhört länge i rådet. Medlemsstaterna tror att vi kan uppnå målet och de har godkänt det som de anser att de kan klara nu. De vill återigen granska kostnaderna år 2004, innan de godkänner mer. Kostnaderna är naturligtvis högre för några länder än för andra, beroende på varifrån föroreningsutsläppen kommer. Alla utsläpp är inte likvärdiga på grund av olika väderförhållanden. Det noterades också i diskussionerna i rådet.
Vad gäller de återstående ändringsförslagen; Ändringsförslagen 1 och 6 är relaterade till ändringsförslag 10. Rådet införde ordet "i stort sett" då man insåg det faktum att man inte kommer att lyckas uppfylla utsläppstaken i gemensamma ståndpunkten för år 2010 fullt ut och kommissionen godkänner därför inte dessa ändringsförslag. Ändringsförslag 4 skulle fastslå datum när de långsiktiga målen i detta direktiv skulle vara uppfyllda och det är fortfarande kommissionens åsikt att med vår nuvarande kunskap skulle varje datum bara vara en gissning och vi bör inte ange det i en juridisk text. Kommissionen måste därför förkasta ändringsförslag 4. Jag hoppas att vi kommer att ha en klarare prognos när vi gör en översyn av direktivet år 2004, men då - om ni vill ursäkta skämtet - måste några utsläppssiffror att behöva tas ur luften.
Kommissionen håller helhjärtat med om att utsläpp från internationell sjöfart är viktigt och måste lösas på ett effektivt sätt. Vi måste också titta på effekterna från utsläpp från flygplan. Kommissionen kan helt godkänna ändringsförslag 2 och kan i princip delvis godkänna ändringsförslag 3. Vi skulle dock föredra att åberopa direktiv 99/30 mer direkt. Vi kan inte godkänna ändringsförslag 5 och inte heller första delen av ändringsförslag 7. Ansvaret för utsläpp från internationell sjöfart och flygplan som flyger i marschhöjd kan inte läggas på enskilda medlemsstater. Vi måste i stället följa upp de åtgärder som redan har vidtagits inom den internationella sjöfartsorganisationen och besluta vad mera som behövs. Kommissionen kan godkänna ändringsförslag 8 delvis och i princip. Framläggande av förslag om ekonomiska instrument är något som vi kommer att titta på som en del av vår översyn av direktivet år 2004. Vi kan delvis och i princip godkänna den andra delen av ändringsförslag 7 och ändringsförslag 9. Återigen kan kommissionen inte godkänna kravet på att lägga fram förslag. Alla de frågor som belysts av parlamentet bör övervägas under översynen. Jag tackar parlamentet för dess tid och ser fram emot framsteg om detta mycket viktiga dokument.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Miljötillsyn
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0041/2001) av Jackson för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets rekommendation om införande av minimikriterier för miljötillsyn i medlemsstaterna (C5-0001/2001 - 1998/0358(COD)).

Jackson
Herr talman! Jag rapporterar till kammaren i slutet av en lång och inte helt tillfredsställande saga. Europaparlamentets delegation ville se denna rekommendation om miljötillsyn utformad som ett direktiv. Vi var mycket eftertryckliga om det och vi försökte övertala kommissionen att ha förståelse för oss. Den hade inte det. Vi försökte övertyga ministerrådet att hålla med oss och det gjorde det inte. Detta är mycket sorgligt, men det är en situation som vi tyvärr har måst leva med för om vi inte hade godkänt de texter som vi nu har framför oss skulle vi förmodligen inte ens ha haft en rekommendation.
Många av mina kolleger - jag hoppas alla mina kolleger - anser att vi här har en mycket otillfredsställande situation. I själva verket håller vi hela tiden på att ytterligare öka bördan av Europeiska unionens miljölagstiftning med den mycket goda avsikten att förbättra vår miljö, men medlemsstaterna godkänner lagstiftning som de i många fall inte kan genomföra i den form som de antar den. De kanske till sist kan uppnå de normer som de godkänner, men vi måste fråga oss hur lång tid detta kommer att ta. I några fall svävar kommissionen i okunnighet om medlemsstaterna verkligen följer lagstiftningen, eftersom medlemsstaterna är mycket långsamma med att tala om för kommissionen hur genomförandet av lagstiftningen går i de rapporter som de är skyldiga att sända till Bryssel.
Så om ni vill säga det på ett mycket dramatiskt sätt är Europaparlamentet delaktigt i ett svek mot Europas folk. Vi säger till dem att vi har en mycket långsiktig miljölagstiftning, men i fallet med nitratdirektivet och direktivet om avfallsvatten i stadsområden upptäcker vi att medlemsstater faktiskt tar mycket längre tid än vad som krävs för att verkställa lagstiftningen. Fallet med de böter som den grekiska regeringen fortfarande betalar till Bryssel för att ha underlåtit att följa ett avfallsdirektiv visar i själva verket att det kan ta ett kvarts sekel innan en medlemsstat ens dras inför domstol för att ha underlåtit att fullständigt följa den lagstiftning som antogs under 1970-talet.
Parlamentet ansåg att det sätt som detta skulle hanteras på var att ta det som ursprungligen var en rekommendation om miljötillsyn och använda den som ett instrument för att genomdriva gemensamma normer i alla medlemsstater genom att upphöja det till ett direktiv som vi hade hoppats medlemsstaterna skulle vilja beakta mer. Som jag sade, medlemsstaterna var emot detta. Det var ganska upplysande att gå till mötet med förlikningskommittén där det blev helt uppenbart att några medlemsstatsdelegationer inte alls var intresserade av frågan, för att inte tala om det speciella möte som vi gick till den kvällen. Detta är situation där bara en minoritet av medlemsstater verkligen är intresserade av efterlevnad. För de flesta kommer det mycket långt ner på deras prioriteringslista.
Så jag är rädd för att vi på sätt och vis har nöjt oss med det näst bästa. Vi har fortfarande förhoppningar om att vi skall kunna återkomma till denna fråga. Vi avser verkligen att göra det för även om vi har en rekommendation, har vi inne i den en revideringsklausul som kommer att innebära att kommissionen återkommer till parlamentet inom detta parlaments mandattid - jag tror jag har rätt när jag säger år 2003 - så att vi kan försöka bedöma hur medlemsstaterna presterar i förhållande till denna speciella rekommendation.
Det skulle betyda att Davies och jag, om vi har förskonats och har lyckats överleva mul- och klövsjuka, BSE och allt annat som verkar drabba Förenade kungariket, kommer att kunna se till att vi byter till ett direktiv om vi anser att vi inte kommer någon vart med rekommendationen. Vi hoppas att vi skall få kommissionens stöd för att göra den omprövningen år 2003 till en verkligt seriös uppgift. Jag är säker på att Wallström, som är mycket angelägen om att få bättre efterlevnad, kommer att vilja stödja oss med det.
Vi lyckades också införa i rekommendationen att tillsynsrapporterna måste finnas offentligt tillgängliga inom två månader efter det att de har genomförts och överlämnats till kommissionen. Vi vill försäkra oss om att fler människor i Europa är intresserade av frågan om efterlevnad - fler människor i alla medlemsstater, inte bara i ett urval av de norra. Till sist får jag påkalla er uppmärksamhet till det faktum att vi har sagt, även om vi inte formellt kunde dokumentera detta, att vi kommer att sätta in en standardbestämmelse i direktiv som helt enkelt skall säga "Medlemsstaterna åtar sig att vid det datum då detta direktiv träder i kraft ha inrättat system för miljötillsyn som gör det möjligt för dem att till fullo följa bestämmelserna i detta direktiv". Vi kan inte se hur någon medlemsstat kan motsätta sig detta.

Scheele
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera och lyckönska vår föredragande. Jag tror att Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén har kämpat hårt och med sorg i hjärtat godkänt resultatet i förlikningen, även min grupp vilket den också kommer att hålla med om i plenum. Vi får dock inte nöja oss med förlikningsresultatet. Europaparlamentet ville ha ett bindande direktiv i stället för trevliga rekommendationer. Medlemsstaterna hindrade detta och drog även på sig ansvaret för att man i unionen inte kommer vidare i sitt förverkligande av miljöpolitiken.
För närvarande pågår mer än 150 förfaranden för brott mot eller icke uppfyllande av gällande miljölagstiftning. Även om parlamentet gläds över varje miljöpolitiskt framsteg, så finns det anledning att tvivla på allvaret bakom unionens miljöpolitik, när det viktiga steget nämligen kontrollen av genomförandet, själva tillämpningen uteblir. Den bästa lagstiftning är meningslös om den inte tillämpas.
Våra krav på en samordning av tillsynen mellan medlemsstaterna, när det handlar om gränsöverskridande miljöbrott, innebär en förbättring, liksom även offentliggörandet av tillsynsrapporten två månader efter tillsynen. Däremot anser jag att den bestämmelse om översyn som Jackson beskriver är parlamentets viktigaste krav, det vill säga att kommissionen efter två år för parlamentet skall lägga fram en rapport om hur rekommendationen tillämpats och fungerat och om den inte har fungerat - vilket jag förmodar - lägga fram ett förslag till direktiv.
Eftersom jag inte hyser någon tilltro till den försiktiga formuleringen i denna bestämmelse om översyn - kommissionen bör inte lägga fram en rapport efter två år utan så snart som möjligt - vill jag be kommissionär Wallström att än en gång bekräfta att hon kommer att tala för att vi skall få denna rapport på kortare tid än två år. Jag hoppas att det kommer att bevisas att denna rekommendation är verkningsfull, att miljölagstiftningen blir effektivare, att en förbättring kan konstateras. För närvarande har jag svårt att tro det, även om det är så budskapet lyder.

Davies
Herr talman! Jag känner inte någon som inte håller med om att miljölagstiftning måste verkställas på ett likvärdigt och effektivt sätt i hela unionen. Detta betänkande gav oss möjligheten att vidta några praktiska åtgärder. Jag tycker det verkar som om vi under mer än ett och ett halvt år har talat för döva öron och resultatet är att vi inte har uppnått något som är värt något. Jag klandrar inte kommissionären, som ärvde detta från sin föregångare, men rekommendationen från kommissionen hade djupa brister och är helt impopulär hos medlemsstaterna, som stödde den enbart för att den inte var bindande och därför kunde ignoreras.
Medlemsstaternas åsikt, att den var alltför föreskrivande, kom att delas av många ledamöter i detta parlament. Men det fanns aldrig en möjlighet att föra en allvarlig diskussion mellan rådet och parlamentet om de bästa metoderna för att uppnå det som borde ha varit delade målsättningar. Kanske var detta en underlåtenhet från vår sida att ta något slag av initiativ.
Å andra sidan, fick inte det radikala, men i högsta grad förnuftiga kompromissförslaget av Jackson som stöds av förlikningskommittén varken något stöd från ordförandeskapet eller kommissionen. Så kanske var det omöjligt att förena olika tänkesätt. Men det åtagande som säkrats från kommissionen att överväga att införa något slag av direktiv om några år även om det välkomnas, med hänsyn till kommissionärens uttalade stöd för att se till att vi verkställer bestämmelser och lagar på ett effektivt sätt, skulle ha kommit i alla fall och tillför ingenting till tidigare uttalanden.
Jag betraktar hela detta lagstiftningsarbete som ett misslyckande. Det fördes helt enkelt ingen ordentlig dialog mellan institutionerna. Jag anser att vi har svikit våra väljare i hela Europeiska unionen. Med efterklokhet tror jag att det skulle ha varit bättre för parlamentet att ha låtit förlikningsprocessen haverera. Den liberala gruppen kommer att rösta mot ett antagande av denna rekommendation i morgon. Jag hoppas bara att vi alla kan göra bättre ifrån oss nästa gång.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag skall hålla parlamentet regelbundet informerat om genomförande och efterlevnadsgrad. Detta är en av de viktigaste frågor som vi måste arbeta med under de närmaste åren och det är också därför som den är självklar som en av de prioriterade frågorna i det sjätte åtgärdsprogrammet för miljön. Vi måste inrikta oss på genomförandet. Jag kommer naturligtvis att återkomma till parlamentet och om nödvändigt införa lagstiftning, den så kallade giljotinmetoden. Vi skall sätta press på medlemsstater. Jag tror att när människor kommer till förlikningsprocessen lägger de ned mycket tid, ansträngning och energi på den och de vill komma överens, så det är värt besväret.
Det skall underlätta om medborgarna i Europa hålls informerade om genomförandet och vi håller på att föreslå olika sätt att göra det på. Några fler idéer om hur vi kan lyckas med detta och bibehålla pressen på medlemsstaterna välkomnas.
Åsiktsskillnaderna gällde det rättsliga instrument som bäst skulle uppfylla målen. Jag är glad att vi har nått en överenskommelse om instrumentets form och formulering genom att godta parlamentets ändringsförslag.
Jag stöder också Jacksons förslag att denna text bör införas i alla förslag hädanefter. Det är en bra påminnelse för medlemsstaterna. Ändringsförslagen kommer att skärpa kraven i rekommendationen. Till exempel att rapporter om besök på platsen måste finnas tillgängliga inom två månader efter det att tillsynen ägt rum. Vi måste nu se till att rekommendation genomförs fullt ut.
Jag skulle vilja tillstå den roll som nätverket för genomförande av miljölagstiftning och kontroll av efterlevnaden har (IMPEL). Dess arbete med minimikrav för tillsyn underlättade arbetet med att utarbeta rekommendationen och det är ett mycket viktigt instrument. IMPEL har nu mandat i enlighet med rekommendationen att se över inspektorat, inspektionsmetoder och bästa metoder för inspektörers utbildning och behörighet.
Enligt rekommendationen skall medlemsstaterna nu vara skyldiga att rapportera till kommissionen om verksamheten inom två år. Kommissionen kommer sedan att överväga om den skall lägga fram ett förslag till ett omfattande direktiv som täcker tillsynens hela livscykel. Vi skall definitivt återkomma till detta och jag hoppas att vi tillsammans skall kunna förbättra genomförandet av gemenskapens regelverk för miljön.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Värmesystem för motorfordon
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation(A5-0055/2001) av Miller för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt (7074/1/2000 - C5-0615/2000 - 1998/0277(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om värmesystem för motorfordon och släpvagnar till dessa fordon, om ändring av direktiv 70/156/EEG och om upphävande av rådets direktiv 78/548/EEG.
Här är det uppenbart att det vi gör här kommer att bli avgörande för Europeiska unionens framtid.

Miller
. (EN) Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att påpeka en teknisk ändring. Detta är något som borde ha tagits upp i utskottet men olyckligtvis gjordes inte det. Det gäller bilaga IV, 2.2, till manometertryck på 500 HPA, där det i själva verket skall anges 0,5 HPA. Jag skulle vara mycket tacksam om den lilla tekniska ändringen kunde utföras. Jag är säker på att alla tillverkare av värmesystem för bilar också skulle vara tacksamma. Det finns ytterligare två ändringsförslag till detta. Båda är mycket tekniska och har föreslagits till mig av industrin. När jag granskade dem fann jag inte några problem. Jag har överlämnat dem till utskottet och det har godkänt dem.
Just det faktum att jag har stått här och sagt att ytterligare två ändringsförslag har lämnats till mig av tillverkarna understryker de svårigheter som parlamentet får med denna typ av direktiv. I förra månaden lade jag fram ett betänkande om att göra bussar tillgängliga för funktionshindrade. Vissa personer kritiserade det betänkandet för att vara alltför tekniskt. Jag hade faktiskt tagit bort en massa tekniska detaljer från det. När vi kommer till detta betänkande undrar jag emellertid vad jag gör här klockan 22.30 på en tisdagskväll och diskuterar tekniska detaljfrågor. Detta är inte parlamentets uppgift. Vi bör slå fast riktlinjer för politiken, men vi bör inte diskutera tekniska detaljfrågor som skulle hanteras bättre på annat håll.
Jag skulle vilka föreslå kommissionen att några av oss träffas inom en snar framtid för att hindra att denna typ av betänkande förs upp på parlamentets föredragningslista. Det är ett slöseri med kommissionens tid och det är ett slöseri med vår tid. Det är hög tid att vi började titta på möjligheter för att få bort dessa tekniska betänkanden - som inte på något sätt är politiska - från föredragningslistan. De bör diskuteras i ett lämpligt forum där ingenjörer, tekniker, forskare m.m., eller vad det nu kan vara för teknisk grupp, skulle kunna granska dessa specifikationer, snarare än att de kommer till mig. Jag är ingen ingenjör: Jag var ett mjölkbud i mitt första yrke. Jag förstår inte hur jag förväntas känna till skillnaden mellan 0,5 HPA och 500 HPA. Jag vädjar till kommissionen att vi löser detta problem. Förhoppningsvis kan vi få en ordentlig natt med sömn någon gång i framtiden.

Harbour
Herr talman! Jag kan faktiskt bara upprepa det som min vän och kollega, Miller, har sagt. Han och jag alternerar fram och tillbaka som föredragande och skuggföredragande i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om dessa tekniska rättsakter. Jag kan också avslöja för honom att jag inte bara har utnämnts till detta uppdrag i utskottet för rättsliga frågor utan har för närvarande i min dokumentsamling sex andra tekniska förordningar - i min andra funktion - för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Kanske på grund av att jag var ingenjör i mitt tidigare liv.
Men allvarligt talat, vi måste först av allt överväga hur detta arbete i sin helhet skall genomföras. Det här är ett viktigt direktiv. Vi bör inte undervärdera dess betydelse. Jag tackar herr Miller för det arbete som han har utfört med att i stort sätt ordna upp de närmare detaljfrågorna, även om det, som han sade, faktiskt inte är ett arbete som vi bör hålla på med.
Kommissionär Liikanens enheter måste se till att de reder ut de närmare detaljfrågorna. De känsligare elementen i detta - den tekniska detalj som bil- eller komponenttillverkarna ger oss råd om - borde verkligen handläggas av honom innan det kommer till oss. När nu faktiskt kommissionen har anslutit sig till protokollen för Ekonomiska kommissionen för Europa i Genève, där den mesta lagstiftningen i Europa för motorfordon utarbetas, står vi inför en annan uppsättning frågor - av vilka de flesta sköts inom utskottet för industrifrågor för ögonblicket - där parlamentet inte har rättighet att lägga fram ändringsförslag, såsom vi har med detta slag av direktiv. Det är förmodligen riktigt, men det finns fortfarande politiska element som vi måste överväga.
I själva verket borde Miller få en inbjudan från mig, så det gläder mig att kunna säga att jag redan har förväntat det som han tänkte uppmana mig att göra i kväll. Han kommer att få en inbjudan från mig till ett sammanträde nästa vecka där jag har blivit ombedd av utskottet för industrifrågor att samla en grupp intresserade parlamentsledamöter. Jag vet att kommissionär Liikanens motorfordonskolleger kommer att finnas väl representerade och är ivriga att komma och utbyta synpunkter med oss liksom med motorindustrins branschorganisationer och de europeiska och japanska komponenttillverkare för att se hur vi hanterar denna växande och viktiga fråga och hur vi hanterar den politiskt.
I huvudsak letar vi efter någon form av strategi för de viktiga frågorna som kräver politiska insatser, så att vi sedan kan lämna över de tekniska frågorna till kommissionen. Det kan då eventuellt i fallet EG-förordningar bara bli en vetorätt i slutet, eller om vi anser att arbetet inte har genomförts ordentligt, kommer vi helt enkelt inte att godkänna det förrän det kommer tillbaka i sin slutgiltiga form. Då skulle vi inte behöva hantera denna typ av teknisk frågor.
Vid den tidpunkten när vi får en annan serie av dessa förfaranden kommer förhoppningsvis Miller och jag inte att befinna oss här sent en tisdagskväll och diskutera tekniska detaljer rörande värmare, däck eller vad det nu kan vara utan vi skall ha fått möjlighet att göra en samlad politisk insats till motorfordonsförordningen. Jag vet att kommissionär Liikanen är ivrig att få denna process effektivare, inte bara med de närmare tekniska detaljerna utan också genom att granska de sätt som industrin själv kan uppmuntras att utveckla sina egna tekniska förordningar inom en övergripande offentlig politisk ram och förvisso om centrala frågor som säkerhet för att kunna gå längre än dessa och använda sina egen tekniska resurser för att hjälpa till att tillverka bättre, säkrare och mer miljövänliga fordon som vi kan använda.

Liikanen
. (EN) Herr talman! Det har blivit en vana för Miller, Harbour och mig att tillbringa kvällarna här i parlamentet och det gläder mig att se så många parlamentsledamöter som vill vara med i denna debatt - McNally, Wijkman och Chichester.
Jag vill tacka föredraganden, herr Miller, för hans betänkande. Man har frågat varför detta förslag har lagts fram. Svaret är att det handlar om att utvidga direktivets räckvidd. Jag hoppas verkligen att vi kan hitta några lösningar, så att kommissionen, rådet och parlamentet kan inrikta sig på frågor av politisk betydelse. Utomstående kanske tycker det är svårt att förstå varför vi tillbringar vår tid med direktiv som detta.
Förslaget för att ändra rådets direktiv gällande värmesystem för motorfordon syftar till att utvidga räckvidden till alla fordon och inte bara bilar. Bestämmelserna om förbränningsvärmare har införts för att säkerställa att dessa anordningar uppfyller höga säkerhets- och miljöstandarder i överensstämmelse med aktuell teknik.
Industrin ger också sitt stöd då denna harmonisering skall ge den fördelarna med den inre marknaden.
Jag är därför glad att föredraganden i det stora hela instämmer med den gemensamma ståndpunkten. Han har föreslagit två tekniska ändringsförslag som gäller specifika krav för förbränningsvärmare. Kommissionen kan godkänna dessa ändringsförslag eftersom de inte inkräktar på de gällande säkerhetskraven i förslaget.
Kommissionen kommer att ytterligare undersöka specifika krav för förbränningsvärmare ned flytande fotogengas (LPG) som skall läggas till i bilaga VIII. Den skall också ta hänsyn till effekterna av det andra ändringsförslaget. Detta betänkande skall bereda vägen för ett snabbt antagande av detta direktiv.
Till sist kan kommissionen godkänna ändringsförslagen 1 och 2.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Energieffektivitet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0054/01) av Wijkman för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén - handlingsplan för ökad energieffektivitet i Europeiska gemenskapen (KOM(2000) 247 - C5-0567/2000 - 2000/2265(COS)).
Jag är övertygad om att även värmesystemen för motorfordon spelar en avgörande roll.

 Wijkman
. Herr talman! Kommissionens förslag till handlingsplan för att öka effektiviteten i energianvändningen är välkommet. Samtidigt kan jag som föredragande konstatera att planen i sin ursprungliga form har många brister. Det är min förhoppning att de förslag som finns i parlamentets resolution skall utgöra en värdefull komplettering och att de Palacio, som ansvarig kommissionär, skall göra våra förslag till sina.
Under behandlingen av handlingsplanen har det framgått mycket tydligt hur försummat energisparandet är som politikområde, och över huvud taget i samhället. Många människor är nog medvetna om att vi måste ändra inriktningen på energipolitiken, att vi måste minska vårt stora beroende av fossila bränslen. Frågar man hur det här skall gå till, blir svaren emellertid i regel få. En del föreslår förnybar energi. Ytterst få skulle uppge att omställningen inte minst skulle ske genom effektivare energianvändning. Orsaken är naturligtvis att kunskapen om vad som kan göras är bristfällig. Vidare saknas det tillräckliga ekonomiska incitament som skulle underlätta investeringar i effektivare energianvändning.
Ett stort problem är att energisparandet är osynligt. När vi investerar i en vindpark framgår det tydligt för envar vad pengarna används till. Om vi satsar motsvarande pengar på energihushållning uppfattas det som betydligt mer diffust. Därför hoppas jag att förslaget om att göra EU:s samtliga institutioner, dvs. de byggnader som vi verkar i, till symboler för god hushållning antas. Vi kan ju börja med det här huset.
Potentialen för energisparande och hushållning är mycket stor inom EU. Kommissionen är enligt min uppfattning alltför försiktig i sina bedömningar. Minst 30 procent av dagens energianvändning kunde sparas med ett rationellt beteende. Om miljökostnaderna för energiproduktion och konsumtion dessutom räknades in i priserna skulle potentialen vara än större. Det är mot denna bakgrund man skall se kraven i betänkandet om att internalisera miljökostnaderna och att via olika typer av skatter, inte minst en ton-/kilometerskatt på tyngre lastbilar och skatt på bunkeroljor, komma till rätta med problemet. På samma sätt är det viktigt att skattemässigt främja energisnåla fordon och byggnader, eller utrustning som bidrar till bättre hushållning.
Det finns på området mycket att göra för att öka incitamenten för energihushållning. Det behövs över huvud taget en översyn av skattepolitiken i syfte att främja det som från miljösynpunkt är gott och positivt, inte att främja det som utgör motsatsen. Detta är extra viktigt i det nuvarande läget då elmarknaderna avregleras. Avregleringen är utmärkt, men den har lett till så låga priser att det t.ex. har uppstått problem med mottryckskraften.
I betänkandet ställs krav på en rad nya direktiv för att stimulera effektiviteten i energianvändningen på olika områden. Det gäller byggsektorn, kraftvärmen, elektronisk utrustning av olika slag och transportsektorn. Ytterligare ett viktigt förslag är att koppla intelligent energianvändning till den s.k. Lissabonprocessen. Vid Lissabonmötet sattes som mål att EU skulle göras till den mest konkurrenskraftiga och produktiva ekonomin i världen. Ett sådant program haltar betydligt om inte miljöaspekterna omfattas. Dessa skulle kunna omfattas av ett krav där energieffektiviteten årligen ökar inom unionen med exempelvis 2,5 procent. Även om miljöaspekterna inte skulle beaktas är det mycket som talar för att föra upp energieffektiviteten på agendan i samband med Lissabonprocessen. Att använda energi- och naturresurser mer effektivt vore ett utmärkt bidrag till konkurrenskraften och produktiviteten inom unionen.
Herr talman! Vi får heller inte glömma omvärlden. Om dessa aspekter är viktiga för oss är det också av betydelse att de lyfts fram i samtalen med ansökarländerna inom utvidgningsprocessen, vilket naturligtvis också gäller i samband med vårt bistånd. Under arbetet med betänkandet har det blivit klart för mig hur viktigt det är att arbeta långsiktigt och systematiskt med dessa frågor. Därför har jag tillsammans med tre ledamöter, McNally, Turmes och Van der Laan, utarbetat ett initiativ, "Energy Intelligent Europe", som redan fått stöd av många företrädare från olika partigrupper och medlemsstater.
Avsikten är att på olika sätt stimulera debatten om energihushållning och lämna förslag om initiativ som bör tas av EU och medlemsstaterna för att göra vår energianvändning mer intelligent. Det finns alltså anledning att återkomma till dessa frågor.

Kronberger
Herr talman! Vi bör ta hänsyn till ytterligare en aspekt, nämligen att de planerade besparingarna på 18 procent även skulle innebära starka impulser för ekonomin. Energibesparingar på 18 procent skulle innebära en minskad förbrukning med 1 900 terawattimmar. Det är en besparing på 124 miljarder euro som kan användas till ett regionalt värdeskapande inom Europeiska unionen. Genomförandet av detta program skulle drygt räknat kunna leda till cirka en miljon arbetstillfällen i Europeiska unionen.
Den andra frågan är resursbevarandet. Vi bör vara medvetna om att 90 procent av den råolja som i dag främjas, hittades för över 20 år sedan, och således kommer från källor som är äldre än 20 år. Endast 10 procent av den råolja som främjas i dag har hittats de senaste 20 åren. Det bör i det här sammanhanget även nämnas att det finns ett oskiljbart samband mellan upphandlingen av råoljan och militärt våld. Det ser vi i Mellanöstern, det ser vi i Kaukasus-länderna, det ser vi i Afrika.
Det viktigaste på det här området är medvetandegörandet, utvecklingen av vettiga modeller för kraftvärmeteknik Contracting-modeller med en vettig finansiering. Om vi menar allvar är det avgörande att de mål vi här formulerar blir bindande. I annat fall är vårt arbete statiskt och inte effektivt. Vi måste undanröja alla hinder av skatteteknisk, byråkratisk och finansiell natur.

Rübig
Herr talman, ärade fru kommissionär! När vi nu talar om energieffektivitet, tänker vi naturligtvis i första hand på en säker energiförsörjning, och en säker försörjning är en av de viktigaste frågorna i Europeiska unionen. Därför eftersträvar vi en minskning av energiintensiteten. Den politiska målsättningen ligger för närvarande på minus 2,5 procent. Då måste man givetvis ta hänsyn till skillnaderna i utgångsläget i de femton medlemsstaterna. Därför förespråkar vi också att målet skall vara bindande och man bör börja i det land där effektiviteten är som störst och där de största möjligheterna till en förbättring finns.
Vi tror också att marknadsandelarna för kraftvärmetekniken kan utökas, närmare bestämt med 18 procent till år 2010 och med 25 procent till år 2015, för det medför en säkrare grund för elproduktionen. Kraftvärmetekniken kan ju tillämpas lika väl med fossila bränslen som med förnybara energikällor. Vi satsar i synnerhet på förnybara energikällor, och här utgör pelletsuppvärmningen ett positivt exempel på hur denna kraftvärmeteknik kan utövas effektivt.
Vidare är det viktigt att samordningen från Europeiska kommissionen blir bättre. Samordningen av de europeiska initiativen är mycket ambitiös om man tänker på program som Save, Altener och det femte ramprogrammet för forskning och energi. Här är det många program som står till förfogande, men den exakta inriktningen är viktig.
Min sista punkt är den offentliga och den centrala upphandlingen. Här bör man i synnerhet ta hänsyn till de små och medelstora företagen, för kostnaderna bör beräknas utifrån den totala livslängden, det vill säga inköpspris och energiförbrukning.

McNally
Herr talman! Jag gratulerar föredraganden som har uppnått en ganska anmärkningsvärd nivå av samsyn rakt över denna kammare. Denna samsyn leder till det gemensamma initiativ som han nämnde och som kommer att meddelas i morgon. Detta visar på ett ovanligt bra samarbete. Tack också till kommissionären som arbetar inom ramen för ett mycket bristfälligt fördrag. Det finns inget kapitel om energi i fördraget. Detta är en stor lucka och vi måste fortsätta sätta press på medlemsstaterna om vi vill få en samstämmig politik. Det är det som gör mig besviken om denna handlingsplan. Det verkar inte vara en del av en samstämmig energipolitik med kortsiktiga, medellånga och långsiktiga strategier. Det är en lappverksstrategi där tonvikten varierar beroende på dokumenten.
Argumenten för energieffektivitet är tydliga och obesvarbara. De uppfyller alla tre kraven på en energipolitik: miljöeffekt, säker tillgång och konkurrenskraft. Allt främjas genom energieffektivitet. Så om detta är så självklart är den självskrivna frågan: varför behöver vi en handlingsplan? Varför händer detta inte automatiskt? Vi vet vilka hindren är för att acceptera en sådan självklar lösning: Okunnighet om faktum, i synnerhet på hushålls- och småföretagsnivå. Brist på incitament - energin i Europeiska unionen är konstlat billig på grund av bidrag till konventionella energislag, vilket ofta förnekas men som faktiskt finns och en underlåtenhet att acceptera externa kostnader. I många medlemsstater finns det inga krav på att ens granska förvaltningen av efterfrågade anläggningar. Herr kommissionär, vad har hänt med direktivet om rationell planering? Var snäll och lägg fram det igen. Det har inte avslutat sin resa genom lagstiftningsprocessen. Transport är naturligtvis en särskilt svårt område och åtgärder behövs.
Denna kommissionens handlingsplan är inte ambitiös. En förbättring med 1 procent per år skulle mycket lätt kunna uppnås. Vi behöver åtminstone 2,5 procent; det kan uppnås. Vi vill allvarligt överväga inrättandet av en byrå för energiprogram med uppgiften att ta fram den samstämmiga energistrategi som jag nämnde. Vi kan titta på energianordningar. Men jag är tveksam till frivilliga överenskommelser. Det sjätte ramprogrammet ger oss möjlighet att se på forskning och jag hoppas att ni i morgon, herr kommissionär, skall förena er med oss och se framåt mot en mer intelligent energianvändning i Europeiska unionen.

Beysen
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Det är fastslaget att det i Europeiska unionen, i alla sektorer av ekonomin och även hos den enskilda användaren, finns en stor potential för förbättring av energieffektiviteten. Därför är det mycket viktigt att utarbeta en ändamålsenlig strategi. Det är Europeiska kommissionens uppgift att utarbeta förslag om förbättring av byggnadsbestämmelserna, för främjande av energieffektiviteten i elektriska apparater, för vilka bland annat normer måste fastställas med avseende på standby-funktionen, och last but not least, förslag om åtgärder för att åstadkomma en gemensam politik för ett hållbart transportsystem. Europaparlamentet bör så vitt jag kan se också föregå med gott exempel. Varför skulle det till exempel inte kunna monteras solfångare på Europaparlamentets byggnader, både här och i Bryssel? Den energi som skulle alstras skull ju räcka för att förse de hundratals datorerna i Europaparlamentet med elektricitet.
Energieffektivitet handlar inte bara om att installera effektivare teknik. Det är också främst en fråga om beteendemönster. Från medlemsstaternas sida bör man, i stället för att stirra sig blinda på införandet och höjningen av en koldioxidavgift koncentrera sig på att stimulera investeringar i energieffektivitet, till exempel genom att sänka momsen på energisparande apparater och tjänster, sänka fastighetsskatten för byggnader som uppfyller höga normer för energieffektivitet och ge särskilda skattefördelar, i synnerhet för kraftvärmekoppling. Sådana åtgärder är en väsentlig uppmaning att främja energieffektiviteten, och jag tror att vi måste yrka på att det verkligen läggs ned arbete på det här.

Chichester
Herr talman! Energieffektivitet är, kan man nog hävda, den dåliga länken i den totala kedjan för energiförsörjningen. Vi håller alla med om att det är en bra sak. Men nästan som Saint Augustine, som bad till Gud att göra honom god men inte ännu, tenderar vi att vänta med att göra något åt det. Jag vill gratulera föredraganden för hans beslutsamhet att få detta rätt, både i hans betänkande och i initiativet som min kollega har hänvisat till om ett energiintelligent Europa - fast jag måste erkänna att jag skulle beskriva effektivitet och bevarande av tillgångar mer som sunt förnuft än intelligens.
Varhelst man ser i den energirika värld som vi i Europa lever i, och i USA i synnerhet, kan man se exempel på energislöseri och till och med hejdlöst slöseri. Utmaningen ligger i att övertyga allmänheten om att de måste ändra sitt beteende. Föredraganden räknar upp många sektorer där förbättringar kan göras: av offentliga myndigheter, industrin, företagen och enskilda konsumenter. Jag tror dock inte att det är nödvändigt att få ett energikapitel i fördraget eller att införa straffbeskattning för att tvinga fram en ökad energieffektivitet. Det är bättre att gå framåt med en kombination av fastställande av högre standarder och erbjudande om skattemässiga stimulansåtgärder, sammankopplat med en kampanj för att övertyga människor om att förändra sitt beteende. Framför allt måste vi förändra attityder och uppmuntra människor att se på världen på ett annorlunda sätt. Det är den väg som skall leda till energieffektivitet.

Linkohr
Herr talman! Kommissionen har lagt fram ett bra underlag för oss. Jag vill tacka föredraganden för en avsevärd förbättring och ett berikande av dessa idéer. Idéerna i sig är ju inte nya. Vi har redan talat om detta i 10-15 år. Det finns rapporter, studier - allt vi vill veta vet vi redan. Frågan är hur vi skall tillämpa det? Hur kan den befintliga tekniken förknippas med de befintliga pengaresurserna? Där undrar jag om inte Europeiska investeringsbanken kan spela en större roll.
Det andra problem som jag vill ta upp rör administrationen. Ett litet exempel från det förbundsland jag kommer från: Där finns det flera universitet, men låt oss ta ett som exempel. Det var byggnader som skulle isoleras bättre, energisystem som skulle förbättras. Det dröjde många år innan man lyckades med det. Varför? För att byggnaderna tillhörde finansministeriet, medan det var vetenskapsministeriet som nyttjade dem. Det innebar att ett ministerium var tvunget att investera medan ett annat drog nytta av det. Eftersom de hade olika revision lyckades de inte enas. Det dröjde flera år och det krävdes dessutom en EU-studie innan de kunde enas. Absurt, men sådan är verkligheten!
Dessutom är det i den stad jag kommer från så att en bil som förbrukar mycket bensin för närvarande säljer extremt bra, medan det är svårt att hitta köpare till bilar som förbrukar lite bensin. Det är det tredje problemet, nämligen ett attitydproblem. Det beror också på konsumenterna, inte bara på lagstiftaren. Om alla tre kommer överens kan vi uppnå ett resultat, och jag ser fram emot kommissionens underlag. Jag kan försäkra er, fru kommissionär, att vi kommer att stödja er och vi kommer själva att lägga fram initiativ som pekar i den riktningen.

Matikainen-Kallström
Herr talman! Kollegan Wijkman har gjort ett värdefullt och förtjänstfullt arbete i beredandet av betänkandet. Här är det fråga om en mycket viktig fråga, vi talar ju om miljöskydd och samtidigt om att trygga energitillgången.
En medlemsstat som vill styra sina utsläpp i en renare riktning med hjälp av skatter, måste hållas gemensamt ansvarig för hela unionens och vår gemensamma naturs del. Vi måste för vår del se till att man inte i den fria konkurrensens namn stöder en snedvridning av konkurrensen på bekostnad av miljövården. En medlemsstat som till exempel sköter sina koldioxidutsläpp på ett ansvarsfullt sätt, får inte råka i en situation där sådana som producerar sin energi med mera förorenande bränslen får en konkurrensfördel jämfört med den andra. Utgående från detta är harmoniserade miljöskatter motiverade.
Det exempel som jag beskrev tidigare visar på en tydlig förvrängning av konkurrensen. Detta scenario kan på lång sikt leda till att miljöaspekterna inte blir utslagsgivande när man beslutar om energipolitiken. När elmarknaderna avregleras finns det en risk för att medlemsstater som sköter sina utsläppsförpliktelser förlorar sina elmarknader till länder som inte sköter sina egna förpliktelser.
Med tanke på energieffektiviteten är samproduktionen av el och värme en viktig angelägenhet. Här kommer även de speciella förhållandena i små och perifera länder fram. Man måste på gemenskapsnivå kunna ta hänsyn till medlemsländernas klimatologiska specialförhållanden. Med dessa motiveringar hoppas jag att Rübings ändringsförslag får stöd bland kollegerna.

Ayuso González
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Det är inte länge sedan som kommissionen på nytt öppnade debatten om försörjningstryggheten i Europeiska unionen. Den grönbok som har drivits fram av kommissionären utgör ett viktigt instrument för Europeiska unionens energipolitik och klargör några av prioriteringarna på det här området. Bland annat föreslås ett beslutsamt agerande när det gäller efterfrågan på energi. Om vi lyckas förbättra energieffektiviteten med 2,5 procentenheter och inte med 1 procentenhet som kommissionen föreslår, kommer vi att lägga ytterligare ett strå till stacken för att uppnå målen för energipolitiken, vilka är att respektera miljön, uppnå en konkurrensmässig marknad och en ökad energihushållning.
Därför kan jag bara gratulera kommissionen till detta förslag om främjande av förnybara energikällor, energieffektivitet, energiförsörjningssäkerhet och biobränslen, och även föredraganden, Anders Wijkman, för att han tar upp framtida direktiv om förbättrad energieffektivitet inom byggsektorn och värmekraft, och jag litar på att rådet ger den nödvändiga impulsen till alla dessa förslag.
Europeiska unionens BNI ökar med 3 procent i genomsnitt och vi europeiska medborgare åtnjuter ett ökat välstånd. Vi vill inte avstå från det välståndet, men vi kan göra det mer hållbart, särskilt inom byggnads- och transportsektorerna.
Jag anser inte att det är rätt tillfälle att återuppta debatten om skatt på koldioxidutsläpp, med hänsyn till skillnaderna mellan de skattesatser som tillämpas av medlemsstaterna och hur de påverkar inflationen. Dessutom har en sådan åtgärd inte någon påverkan på energieffektiviteten.
Vi bör inte heller skilja denna fråga från andra kompletterande åtgärder som säkerställer att den inre marknaden för elenergi fungerar korrekt.
Slutligen bör det stå mycket klart att en förbättrad av energieffektivitet inte i sig minskar koldioxidutsläppen, utan att den helt enkelt optimerar dessa, eftersom det enda sättet att minska koldioxidutsläppen är att minska användningen av fossila bränslen. När vi diskuterar den här frågan är det viktigt att vi tänker på att främja andra energikällor och på att genomföra en sammanhängande politik på andra områden.

De Palacio
. (ES) Herr talman! I första hand vill jag tacka föredraganden, herr Wijkman, och alla de parlamentariker som har yttrat sig i dag, för deras bidrag till den här debatten.
Som vi alla vet är energieffektiviteten en fråga som har fått stor betydelse när det gäller att utarbeta vår energipolitik. Vi måste gripa oss an denna uppgift på ett sammanhängande sätt, som Ayuso sade nyss. Energieffektiviteten är en faktor i en sammanhängande och rationell energipolitik. Men jag måste säga att den är en av de faktorer som kan göra det möjligt för oss att uppfylla målen från Kyoto, som kan garantera oss en hållbar utveckling och som dessutom kan bidra till att förstärka försörjningstryggheten på lång sikt.
Som det mycket tydligt uttrycks i kommissionens grönbok "Mot en europeisk strategi för trygg energiförsörjning" som lades fram i december förra året, och i målsättningarna från Kyoto, utgör energieffektiviteten och energisparandet ett bidrag till energipolitiken, eftersom varje sparad kilowatt betyder att en kilowatt mindre måste produceras.
Jag är medveten om hur svårt Wijkmans arbete med det här betänkandet har varit och om de ansträngningar han har gjort för att lägga fram en så klar och koncis text som den han lägger fram för oss i dag. Jag vill säga herr Wijkman, och er alla, ärade kolleger, att jag i stora drag fullständigt håller med om allt som står i texten.
Betänkandets räckvidd och de konstruktiva åsikter som det innehåller kommer att hjälpa oss att ge drivkraft åt och stärka tillämpningen av handlingsplanen till fördel för en ökad energieffektivitet.
Jag vet att en del av er, ärade kolleger, anser att det inte är särskilt ambitiöst att ställa upp ett mål på en enprocentig ökning av energieffektiviteten på ett hållbart sätt under de kommande tio åren. Ärade kolleger, ni måste förstå att det kommer att innebära en stor ansträngning att under de kommande tio åren upprätthålla denna ökning av energieffektiviteten med 1 procent. Med den marginal på cirka 18 procent som vi har beräknat att man skulle kunna uppnå genom energieffektivisering, skulle det vara möjligt att uppnå en förbättring med två tredjedelar, det vill säga, cirka 12 procent, av energieffektiviteten räknat från nuläget fram till år 2010. En hållbar 1 procent: det handlar inte bara om 1 procent under ett enda år, utan om en ansträngning som skall upprätthållas i tiden.
Det gläder mig att Wijkman i sitt betänkande drar slutsatsen att vi även i fortsättningen kan frikoppla den ekonomiska tillväxten från energikonsumtionen. Det vill säga, att vi kan öka tillväxten och samtidigt vara i stånd att hejda ett ökat energibehov.
Jag håller fullständigt med om Wijkmans krav på en förbättring av energieffektiviteten i byggnadsbranschen. Ett förslag till direktiv som förbättrar byggsektorns effektivitet och byggnadsnormerna inom området för Europeiska unionen, vilket garanterar en förbättrad energieffektivitet i byggnader, och då särskilt offentliga byggnader, har redan spridits.
Kommissionen kommer inom kort att kunna lägga fram detta direktiv, vilket jag hoppas att ni bidrar till.
Likaså avser vi att lägga fram ett ramdirektiv om elektrisk utrustning i byggnader. Hittills har det endast funnit sektoriella regleringar eller regleringar som gäller för en viss sorts elektriska apparater - McNally tog upp dessa frågor också - och vår avsikt med detta är att utarbeta en global reglering som omfattar alla de olika elektriska apparater som finns i byggnader av alla slag, apparater för hushållsbruk, industriellt eller kommersiellt bruk.
Jag vill även säga er att dessa åtgärder är fullständigt sammanhängande med vad vi säger här och med vad som nämns i grönboken om de förslag som beaktas i vitboken om transportpolitik som jag hoppas kunna lägga fram inom kort. I det sammanhanget hoppas jag än en gång kunna räkna med ert stöd och er hjälp för alla dessa initiativ.
Wijkmans förslag om att kommissionen och medlemsstaterna bör förvandla sina viktigaste offentliga byggnader till symboler för god energihushållning förefaller mig vara mycket lämpligt och det är något som jag redan har påpekat vid något tillfälle. Med hjälp av direktivet om förbättrad energieffektivitet i byggnader hoppas jag att vi kan ta ett steg framåt i detta avseende.
Jag vill även betona att jag fullständigt instämmer med Wijkman om att Save-programmet är viktigt. Med målsättningen att säkerställa framtiden för nämnda program och för att fastställa programmets inriktning och räckvidd, kommer vi inom kort att börja utarbeta ett förslag till ett nytt beslut om programmets genomförande från och med år 2003, och vi kommer då naturligtvis ta hänsyn till de åsikter som Wijkman har fört fram och det betänkande som vi diskuterar här.
Frågan om en europeisk byrå för energiprogrammen är mer komplicerad som ni så väl vet, men det viktiga är hur som helst inte så mycket vilket organ det blir eller hur det utformas administrativt, utan att åtgärderna utvecklas. Där är vi fullständigt eniga.
Jag vill avsluta med att återigen betona att de krav och påpekanden som Wijkman gör i sitt betänkande och alla bidrag det innehåller kommer att beaktas - vissa av dessa inom en snar framtid, som till exempel direktivet om byggnader - vilket jag anser är fullständigt sammanhängande med den allmänna energipolitik som kommissionen nu lägger fram, vilken ni, ärade kolleger, redan har sett konkreta bevis på: direktivet om främjande av el från förnybara energikällor, meddelandena - som detta - om energisparande, grönboken, och inom kort direktivet om energieffektivitet inom byggnadssektorn.
När det gäller dagens debatt, antar vi en text som inte har med energisparande att göra; det är en text som handlar om hela systemets effektivitet: avregleringen av gas- och elenergisektorerna. Detta strider inte på något sätt mot de befintliga kompletterande åtgärderna, vilka uppmuntrar oss till att spara energi och använda den bättre.
Det mänskliga beteendet är en grundläggande faktor. Som en del av er har sagt - Chichester och Beysen bland andra - är en av de absoluta nyckelfrågorna att utbilda och göra människor medvetna om att vi måste vara så sparsamma som möjligt i vår energianvändning, eftersom det är så att även om vi kan betala den, finns det kostnader som går utöver själva kostnaderna för energin som vi aldrig får glömma bort. Vi får inte slösa.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Jag tackar er alla för att ni har hållit talartiden. Det innebär att vi kan släcka lamporna 45 minuter tidigare än planerat, och då sparar vi en mängd energi. Tack så mycket!
(Sammanträdet avslutades kl. 23.14.)

