Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Posselt
Herr talman! Jag måste be om ursäkt. Det är inget inlägg om protokollet av i går, utan om protokollet av i förrgår. Jag märkte tyvärr för sent att jag inte hade förts upp på närvarolistan. Men jag var här hela dagen och deltog i alla omröstningar, både dem med namnupprop och de andra. Jag ber därför att man ändrar det.

Talmannen
Herr Posselt! Naturligtvis skall protokollet justeras så att det stämmer med verkligheten.

Staes
Herr talman! Maes är inte närvarande i kammaren. Hon är på sammanträde för vår partigrupp. Jag märker dock att hon inte finns med på närvarolistan för i går. Hon var emellertid här. Hon talade i debatten om det svenska ordförandeskapet. Jag skulle vilja be er att ändra närvarolistan i det avseendet.

Talmannen
Detta kommer att ske, herr Staes.
(Parlamentet justerade protokollet.)   

Laguiller
Herr talman! I måndags eftermiddag föreslog parlamentet att utskottet för sysselsättning och socialpolitik skall granska situationen för de anställda i den europeiska trusten " Danone" , där 3 000 arbetstillfällen inom kextillverkningen är hotade, varav 1 700 i Frankrike. Men vi vet inte när utskottet kommer att ta upp den här frågan, och det är bråttom, eftersom kommittén för Danones europeiska grupp sammanträder i morgon.
I dag strejkar företagets anställda, åtminstone i Frankrike, och i väntan på ert svar i det här ärendet vill jag bekräfta min och mina kamraters solidaritet med dessa arbetstagare, för det är upprörande att en multimiljardtrust kan få försätta tusentals arbetstagare i hela Europa i arbetslöshet och misär.

Talmannen
Fru Laguiller! Jag skulle föreslå att ni, med tanke på denna frågas betydelse och karaktär, vänder er till ordföranden för utskottet för sysselsättning och socialfrågor, Michel Rocard.

Marinos
Herr talman! Jag vet inte om ni känner till en artikel, med ensamrätt för tidningen, i dagens Le Figaro. Där publiceras en intervju med en korsikansk terrorist och tidningen har som rubrik " Armata Corsa: terroristhot i Paris och Strasbourg" . Det handlar om en terrorist som tillhör organisationen Armata Corsa. Intervjun har publicerats på Le Figaros förstasida i dag och det står att Armata Corsa hotar att omedelbart slå till mot Paris och Strasbourg om inte de krav han uttalar tillgodoses, bland annat beträffande frigivning av fångar. Tidningen skriver att detta publiceras för att den franska allmänheten skall informeras om den direkta fara som hotar dem och det står också upplysningsvis att man i Paris vidtagit krisåtgärder för att bemöta denna omedelbara aggression. Om Strasbourg står ingenting. Jag skulle vilja uppmärksamma ordförandeskapet på denna betydande sak och ställa frågan om man har kännedom om detta, om man har uppmärksammat Strasbourgs myndigheter på detta så att man vidtar extra åtgärder till skydd för parlamentet eftersom, om jag har uppfattat det rätt, ingången till parlamentet här antagligen är öppen för den som så önskar. Jag är nämligen rädd för att vi kan komma att ställas inför mycket farliga och oförutsägbara situationer.

Talmannen
Herr ledamot! För det första vill jag tacka er för er information, eller åtminstone för att ni har delgivit oss den. I kammaren råder en känsla - som jag tror delas av alla ledamöter - av att de instanser som ansvarar för denna byggnad beaktar och lägger stor vikt vid säkerhetsfrågan. Jag anser alltså att allt detta redan sker och att allt vidtas för att verksamheten i parlamentet i Strasbourg och i Bryssel skall garanteras så hög säkerhet som möjligt. Hur som helst tackar jag er för informationen.

Schröder, Jürgen
Herr talman! Som föredragande i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förberedelserna i Tjeckien inför anslutningen vill jag be er om en sak. Vi har fått reda på att en ledamot av det tjeckiska parlamentet, Ivan Pilip, har häktats på Kuba. Man har uppenbarligen anklagat honom för spioneri. Sanningen är att han har träffat medborgarrättskämpar och gjort sådant som en ledamot i ett fritt valt parlament har rätt att göra.
Jag ber er innerligt, herr talman, att se till att de kubanska myndigheterna uppmanas att ofördröjligen släppa Pilip och hans följeslagare, för den kubanska regimen har inte någon moralisk rätt att undervisa ledamöter från ett fritt valt parlament i demokrati. Jag ber er om detta särskilt som det i april i år skall äga rum ett sammanträde med Interparlamentariska unionen på Kuba. Det kan naturligtvis inte rättfärdigas att ett sådant sammanträde äger rum i ett land där ledamöterna häktas när de talar med medborgarrättskämpar!

Talmannen
Tack så mycket, herr Schröder. Jag kommer att vidarebefordra er information och er oro - vilken jag tror delas av oss alla - till parlamentets talman, Nicole Fontaine, som kommer att slå fast parlamentets principinställning i denna fråga.

Rübig
Herr talman! Jag vill be om att man tar terroristhoten mot detta hus på allvar och att generalsekreteraren gör ett utkast till en plan för hur man faktiskt skall kunna garantera säkerheten i denna kammare.

Talmannen
Jag upprepar det jag sade alldeles nyss: jag anser att parlamentet har gett stor prioritet åt säkerhetsaspekterna, vi känner alla att vårt arbetes omständigheter och parlamentets egen omsorg har detta som mål. De behöriga instanserna är mycket uppmärksamma på frågan och studerar åtgärder för att förstärka säkerheten så att vi kan arbeta lugnt och tryggt.

Van Orden
Herr talman! Ytterligare en punkt i fråga om säkerheten i kammaren: den 28 november 2000 talade, som ni kommer ihåg, den turkiske utrikesministern inför detta parlaments utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, då han avbröts av demonstranter.
Detta orsakade stor oro. Vid det tillfället uppmärksammade vi talmannen på vad som hade inträffat, och hon lovade att undersöka saken och ta reda på vilka omständigheterna var, hur demonstranterna hade kunnat komma in i parlamentet, och vidta lämpliga åtgärder så att dylika incidenter inte skulle inträffa igen.
I samband med vad vi har diskuterat, säkerheten i kammaren, skulle jag vilja be Dig att följa upp detta, och se vilka åtgärder som har vidtagits för att förbättra säkerheten, och rapportera om denna händelse i november förra året.

Talmannen
Herr Van Orden! Parlamentets talman och presidiet har noterat er anmärkning och ni kommer inom kort att få ett svar på denna viktiga fråga.

Balanserad fördelning mellan kvinnor och män i beslutsprocessen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0373/2000) av Karamanou för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om kommissionens rapport om genomförandet av rådets rekommendation 96/694 av den 2 december 1996 om en balanserad fördelning mellan kvinnor och män i beslutsprocessen (KOM(2000) 120 - C5-0210/2000 - 2000/2117(COS)).

Karamanou
. (EL) Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Faktum är att erkännandet av kvinnornas mänskliga rättigheter och deras grundläggande friheter är en mycket ny fråga.
Först under 1900-talet erövrade kvinnorna rätten till tillträde till utbildning, vetenskap, konst och betalt arbete samt erkändes äntligen som personer med politiska rättigheter. 1900-talet började med kvinnornas kamp för att erövra rösträtten.
I början av 2000-talet fokuseras kraven från planetens halva befolkning på att uppnå en rättvis fördelning mellan de två könen när det gäller allt ansvar och alla skyldigheter inom alla områden av det ekonomiska, sociala och politiska livet samt inom familjelivet.
Behovet av att främja kvinnors delaktighet i beslutsfattandet och att män och kvinnor skall vara lika företrädda i de demokratiska institutionerna som en avspegling av den balans mellan könen som finns genom naturens försorg, utgör en förutsättning för att uppnå demokrati och fred, för sammanhållningen och konkurrenskraften inom Europeiska unionen.
Som svar på detta behov och på grundval av underbyggda förslag från det europeiska expertnätverket som kommissionen inrättade år 1992, antog rådet i december 1996 en betydelsefull rekommendation för medlemsländerna att främja en balanserad fördelning mellan kvinnor och män i beslutsprocessen. På grundval av de uppgifter som medlemsländerna har lämnat har vi konstaterat ett litet framsteg under de senaste tre åren samt stora skillnader mellan medlemsländerna. De bästa resultaten har länder som Sverige och Finland vilka har en lång tradition när det gäller att främja jämlikheten mellan könen, med en andel kvinnor i parlamentet och i regeringen som överstiger 40 procent. Det är känt att Sverige har en regering där tio kvinnor och tio män deltar som ministrar. Och naturligtvis finns dess extrema motsats i länder som Grekland och Italien med en andel deltagande kvinnor som är lägre än eller omkring tio procent.
Problemet rör förvisso inte så mycket de lägre nivåerna inom förvaltningen utan de högre tjänsterna där den verkliga behörigheten finns när det gäller beslutsprocess, maktutövande, planering och organisering av Europeiska unionens framtid. Säkert krävs djärva åtgärder för att finna lösningar på problemen och motsägelserna som härrör från en förlegad överenskommelse mellan könen. Vi behöver nya institutionella och sociala förutsättningar som fullt ut återspeglar de förändringar som hittills har skett. Dessa nya förutsättningar skall säkerställa lika möjligheter för en rättvis och balanserad fördelning av allt ansvar mellan könen så att alla beslut avspeglar önskemålen, värderingarna, prioriteringarna, intressena och kompetensen hos människosläktets båda kön.
I dag då kvinnorna fullt ut deltar i produktionsprocessen och deras andel på de europeiska universiteten är större än männens kan det varken rättfärdigas att de utestängs från politiska centra och från beslutsprocessen eller anses vara rätt att kvinnorna ensamma skall bära hela bördan av familjeförpliktelser och hushållsarbete. Att de båda könen samarbetar och gemensamt fattar beslut, att det finns en balans mellan det feminina och det maskulina kan enligt studier och forskning resultera i en mer balanserad och rättvis värld. Denna balans kan naturligtvis inte finnas om andelen är lägre än 40 procent för det ena könet, något som har godtagits särskilt av de skandinaviska länderna och har tillämpats i åratal.
Säkerligen skulle en betydande mängd kvinnor på platser centrala för beslutsprocesserna sätta på sin politiska dagordning och prioritera frågor som gäller livskvalitet, exempelvis miljöskydd, socialpolitik och socialvård, sjukvård, utbildning, bekämpande av narkotikamissbruk och människohandel samt lösande av konflikter med fredliga medel. Det behövs att konkreta initiativ tas och att åtgärder vidtas med denna inriktning, det vill säga för en balanserad fördelning mellan de båda könen, exempelvis att partistrukturerna och förfarandena för val av kandidater revideras. Därtill behövs att genom lagstiftning om statligt partistöd ytterligare tilldelning ges åt de partier som säkrar en balans mellan könen på partilistorna och att de partier som har ett litet antal kvinnor bestraffas, något som Frankrike nyligen beslutade. Regeringarna, särskilt i de länder där kvinnors medverkan är lägre än 30 procent bör utreda en justering eller reform av sina valsystem. För att kvotering skall ge resultat bör den därtill åtföljas även av andra åtgärder som berör partierna såsom en justering av valsystemet. Man behöver också ta itu med stereotypa könsrollsmönster genom utbildning från en låg ålder samt odla kvinnors förmåga att medverka på ledande tjänster. De sociala strukturerna för omsorg och stöd åt äldre personer behöver stärkas och medlemsstaterna behöver slutligen på nästa mellanstatliga konferens ta upp ändringar av fördraget för att skapa en stark rättslig grund som skall säkra en balanserad fördelning mellan de båda könen i Europeiska unionens institutionella organ så att det självklara äntligen kan förverkligas, det vill säga att den naturliga balansen mellan könen uttrycks även i maktcentra så att inga beslut om Europas framtid fattas utan att kvinnorna deltar.

Mann, Thomas
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Hur skall vi åstadkomma jämvikt mellan kvinnor och män i arbetslivet, både i det privata näringslivet och i de offentliga institutionerna, på både europeisk och nationell nivå? Vi behöver en effektiv strategi som leder till positiva åtgärder. Kampen mot brist på förståelse och föråldrade rollklichéer bör inledas. Vi föreställer oss självmedvetna kvinnor, som mycket väl kan inneha ledande positioner och aktivt delta i samhällslivet. Men det måste vara möjligt för dem - men också för männen - att sköta hushållsgöromålen lika väl som yrkesmässiga krav.
På PPE-DE-gruppens vägnar gratulerar jag fru Karamanou till ett betänkande som innehåller många viktiga passager, t.ex. kravet att man skall uppvärdera kvinnans roll och agera mot det alltför ringa deltagandet i ledande och beslutande organ i företag, men även i fackföreningar. Bristen på jämställdhet på arbetsmarknaden bör motverkas genom att man på ett tidigt stadium stöder talanger. Vi stöder också kravet på könsspecifik statistik, för att kunna utarbeta informativa analyser av hur det är och hur det bör vara. Vi är positiva till ett samarbete mellan båda könen och vill därför att man tar upp kvinnofrågor, kvinnliga synsätt och erfarenheter. De berikar i själva verket mansvärlden.
Men vissa påståenden finner inget stöd hos majoriteten av PPE:s ledamöter i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. Därför har den ena hälften röstat för och den andra hälften mot betänkandet, paritetiskt och snyggt. De huvudsakliga betänkligheterna har jag tillsammans med Astrid Lulling lämnat in i form av fyra ändringsförslag. Ett av dem har Karamanou redan godkänt: Yrke och familj bör inte längre betecknas som en dubbel nackdel, som kvinnor måste kämpa mot, utan som en dubbelbelastning som de måste klara av, och som de i själva verket kan klara av.
I ett annat ändringsförslag vänder man sig mot föreskriften att kvinnor måste skolas för att kunna avancera, exempelvis när det gäller att tala offentligt och uppträda självmedvetet. För det första: Även män har i det avseendet åtskilliga brister. För det andra: Många kvinnor i dag väntar ju ändå inte på att man först skall hjälpa dem ekonomiskt. De klarar det ju själva, de har ju åstadkommit det för länge sedan.
De båda viktigaste ändringsförslagen rör dock avvisandet av fastställda kvoter. Vi vet att det finns olika bestämmelser i medlemsstaterna. Somliga har kvoter och andra har kvoteringar. Somliga vill ha ett slags saxningssystem, alltså varannan man, varannan kvinna, och i andra länder beslutas det att partierna måste betala böter om inte andelen kvinnor på listorna är tillräckligt stor. Här måste subsidiaritetsprincipen gälla. Det får ju inte vara så att individuella åtgärder i medlemsstaterna skall lyftas upp på europeisk nivå genom bakdörren.
På annat ställe uppmanas regeringar att granska de skillnader som har uppstått på grund av olika valsystem. Det är inte regeringarnas uppgift. Det är partiernas uppgift. De skall slå fast detta och i förväg noggrant ställa upp listorna med sina kandidater. Det är deras uppgift och inte regeringarnas. Dessa förslag är så viktiga för oss att vi har begärt omröstning med namnupprop. Om ni, fru Karamanou, stöder oss här, får ert betänkande säkert stor majoritet i kammaren.
Den som är mån om jämställdheten måste se till att inte bara målsättningen utan också detaljerna stämmer. Ju mer precis vår formulering är, desto större blir trovärdigheten, framför allt hos dem som ännu inte har tillräckliga erfarenheter på detta område, och desto tidigare skulle vi också i dag kunna få ett brett samtycke.

Gröner
Herr talman, ärade kolleger! Min socialdemokratiska grupp ställer upp för att ge varje medborgare i EU tillgång till beslutsfunktioner på lokal, regional, nationell och europeisk nivå. Ett jämställt deltagande för kvinnor både i politiskt och socialt beslutsfattande är inte bara vår legitima rättighet, utan en samhällelig nödvändighet. Vi berikar inte mansvärlden, utan vi delar denna mansvärld på alla områden.
Vi kommer i början av det nya årtusendet även i fortsättningen att tillsammans med vår kollega Karamanou, som jag tackar så hjärtligt för hennes envisa arbete, kämpa för att närma oss målet med den jämställda maktfördelningen mellan män och kvinnor. Vägen har varit lång, från det första införandet av kvinnlig rösträtt i Finland 1904 fram till jämställda vallistor i Frankrike, och det kommer att ta lång tid innan kvinnliga presidenter, borgmästare, ministrar och partiordförande hör till vardagen.
Europeiska unionen har här gjort avsevärda framsteg. Vi har nu kunnat öka andelen kvinnor i parlamentet till 30 procent, för övrigt klart mer i grupperna till vänster än i de konservativa och snarast högerorienterade grupperna. I kommissionen har vi 25 procent kvinnor, i medlemsländernas regeringar 24,8 procent och i de nationella parlamenten 22,5 procent. Jag är stolt över att det kommer en bra nyhet från mitt land. Vi har genom en ombildning av regeringen i Tyskland nu en andel om 37,5 procent kvinnor i den tyska förbundsregeringen - även min grupp, min politiska familj.
Vi uppträder alltså med självförtroende och som motor i jämställdhetsfrågan med kraven i Karamanous betänkande. Jag kan bara uppmana kammaren att i de tre frågor, som Mann just har lagt fram, följa föredraganden, alltså den ursprungliga texten, som utskottet också har lagt fram. Det vore fel att uppmana partierna att avvisa kvoterna. Kvoterna har vi för övrigt också varit med om att stödja för betänkandet om Världskvinnokonferensen i Beijing. Att hålla alla instrument tillgängliga är rätt metod.

Dybkjær
Herr talman, först vill jag gärna tacka fru Karamanou för ett verkligen utmärkt betänkande. Jag tycker det är skrivet på ett föredömligt sätt. Betänkandet understryker tydligt de stora skillnader som råder mellan medlemsstaterna, men en sak har alla länderna gemensamt: Det finns ingen jämställdhet. Inte heller bland de länder som kommit längst och här tänker jag på de skandinaviska länderna. Där har vi kommit mycket långt på det parlamentariska planet, både bland de folkvalda och på regeringsnivå. Det är bara Sverige och Finland, som nämns, och Danmark kommer med i en sidoanmärkning. Jag vill därför gärna säga ett par saker om Danmark. Jag vill framhäva att 9 av de 21 ministrarna i den danska regeringen är kvinnor, och att såväl ekonomiministern som finansministern är kvinnor. Mitt eget parti har för närvarande 4 kvinnliga ministrar och en manlig minister, dessutom en kvinnlig ledare av riksdagsgruppen, en kvinnlig ordförande för partiet, och jag är den enda som är vald till Europaparlamentet. Vi har lyckligtvis aldrig gått in för kvotsystemet, för om detta hade varit fallet, så tror jag att männen skulle börja utnyttja det.
Men också i de skandinaviska länderna finns det ont om kvinnor på förvaltningsposterna, i varje fall på de högsta. Danmark har inte något att skryta med, och det har Sverige, så vitt jag kan förstå, heller inte. Såsom konstaterades i går, bestod den svenska statsministerdelegationen endast av män. Vi har alltså således ett tydligt problem. Jag tror personligen att det hänger samman med de krav, som ställs på kvinnorna i det hierarkiska systemet. Men det kan vi ju diskutera. Globaliseringen och informations- och kommunikationsteknologin (IKT) kommer att dra åt olika håll. IKT har en tydlig, platt organisation, och det är till fördel för kvinnorna. Globaliseringen har en koncentrationsstruktur, vilket är en nackdel för kvinnorna, eftersom de genomgående förlorar i det hierarkiska systemet. Herr talman, till sist vill jag säga att mitt viktigaste budskap är att vi kan ha otroligt stor glädje av samarbetet på det europeiska planet, men vi skall erkänna att det är mycket olikartade problem som de olika länderna står inför, och därför är det vitt skilda initiativ som behövs. Vi måste skilja mellan de saker som vi alla kan ha glädje av i gemenskapen, t.ex. jämförande statistik, och de områden, där det är tydligt att vi endast kan inspirera varandra. Den ståndpunkten blir inte mindre aktuell i samband med utvidgningen. Det rör sig om länder som kanske har lagstiftningen på plats, men inte medlen, och här behöver vi verkligen våra gemensamma ansträngningar.
(Applåder)

Evans, Jillian
Herr talman! Jag vill gratulera Karamanou till ett mycket bra och omfattande betänkande. En av dess huvudpunkter är behovet av en integrerad strategi. Detta är nödvändigt om vi skall kunna ta itu med den mycket kraftiga obalansen när det gäller fördelningen mellan män och kvinnor, inte enbart på det politiska området, men även vid beslutsfattande på alla nivåer i samhället.
Vi bör komma ihåg att det finländska ordförandeskapet så sent som förra året tittade på nio områden i medlemsstaterna, däribland nationella, regionala och lokala parlament, staten och högsta domstolen. Överallt där de tittade fann de att kvinnor var underrepresenterade. Man har erkänt problemen länge, men framstegen med att lösa dem har gått långsamt.
Vi upprepar oss ständigt i dessa betänkanden med att efterfråga bättre statistik och utbildning, informationskampanjer i syfte att uppmuntra fler kvinnor att engagera sig politiskt på samma sätt som de redan i många fall har blivit nyckelaktörer i sina egna samfund och lokala grupper, samt åtgärder som underlättar för män och kvinnor att balansera arbete med familjeliv.
Vi måste upprepa dessa saker eftersom de behövs. Men vi behöver dessutom positiva handlingar, såsom kvoteringar, för att få till stånd en ordentlig förändring.
Detta betänkande dikterar inte vad som bör göras i de individuella medlemsstaterna, utan uppmanar regeringarna att se till sin egen situation och göra något för att förbättra fördelningen mellan kvinnor och män genom att, om nödvändigt, använda lagstiftning, såsom några redan har gjort.
Där sådana åtgärder har vidtagits har de varit framgångsrika, inte enbart i fråga om att få fler kvinnor valda till parlament, men också för att öka medvetenheten, ge andra kvinnor - i synnerhet flickor - bra förebilder och förbättra debatten och beslutsfattandet i allmänhet. Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen vill alltså stödja samtliga av betänkandets slutsatser, då det kommer att bidra till att jämlikhet och verklig demokrati uppnås.

Eriksson
Herr talman! I Kvinnohistorisk uppslagsbok kan man under rubriken Patriarkat läsa:
" Samhällssystem baserat på hierarkiska förbindelser mellan män, uppbyggda på ett sådant sätt att beslutsprocesserna kontrolleras uppifrån och att kvinnor som kön ges en underordnad ställning. Den ideologiska motiveringen levereras av ett värdesystem utformat av manliga tänkare och byggt på mäns verklighetsförståelse.
Systemets materiella bas utgörs av en arbetsdelning enligt kön, som på alla nivåer i hierarkierna tilldelar kvinnorna de obetalda eller sämre betalda uppgifterna. En förutsättning för detta är kontroll av kvinnornas sexualitet och fruktbarhet. Denna kontroll kräver i sin tur dels strukturellt våld mot kvinnor, dels att kvinnorna utövar självförtryck."
Herr talman! Jag vill återkomma lite till frågan om hur vi utövar självförtryck. Det är ju inte bara i denna kammare som företrädare för PPE i första hand - det sker även långt ute i samhällsleden - diskuterar kvotering och har en panisk rädsla för könskvotering, av någon för mig outgrundlig anledning. Man säger att kvinnor skall in på meriter men jag skulle vilja ställa den fråga som uppenbarligen arbetsgivare och toppolitiker av manligt kön oftast inte ställer: Vilka meriter vill vi se? Vi vet ju att kvinnor och män i dag i stor utsträckning har olika delar av en helhet i samhället.
Vi i den förenade vänstern har inte något som helst problem med att till hundra procent ställa oss bakom Karamanous betänkande - tvärtom. Vi väntar på den s.k. ketchupeffekten. Nu har vi väntat i 150 år, så vi vill inte vänta ens två år till på att någonting skall hända.

Cappato
Fru Karamanou! Jag tror inte att det relativt låga antalet kvinnor, eller för den delen även ungdomar, i våra parlamentariska församlingar beror på ett överskott av demokrati, utan snarare på ett underskott, och jag tror de vallistor som utarbetas av partierna och som faktiskt tas fram - vilket ni också önskar i ert betänkande - som låsta listor där det inte finns någon möjlighet att välja den kandidat man själv föredrar, är ett utmärkt system för att skapa en balanserad fördelning i partierna mellan de kvinnor och män som finns i våra församlingar, dvs. av tjänstemännen inom partierna och de kandidater som partierna väljer. Jag tror i stället att eftersläpningen när det gäller antalet kvinnor, och även ungdomar, i våra församlingar kan skyllas just på valsystemen som hindrar att kandidaterna ställs mot varandra, att de aldrig konfronteras så att de kan väljas, till exempel i primärval, av människorna snarare än av partisekretariaten.
Jag tror inte att det går att få fram statistiska bevis som är särskilt tydliga i ena eller andra riktningen - jag vet inte vad Margaret Thatcher eller Hillary Clinton skulle ansett om ert system jämfört med majoritetssystemet - men jag hävdar att många siffror och undersökningar pekar på motsatsen jämfört med era teser.
En annan rekommendation som ni formulerar i motiveringen till ert betänkande är, hör och häpna, att man borde införa statliga bidrag till de partier som har störst antal kvinnor i parlamentet. Även om ni haft de bästa avsikter så tror jag att en sådan lösning riskerar att bli en byråkratisk och subventionerad väg för att nå fram till en jämlik fördelning i våra församlingar, en väg som jag inte anser vara den rätta. Vi behöver mer, och inte ännu mindre, demokrati för att kvinnorna skall bli mer rättvist företrädda.

Raschhofer
Herr talman, ärade kolleger! Kärnpunkten i alla överväganden måste vara att fördela möjligheterna rättvist mellan män och kvinnor. Med rättvisa chanser menar jag inte någon likriktning, utan jag menar snarast likvärdiga möjligheter för kvinnor, vid lika kvalifikationer, att gå ut och göra karriär inom beslutsprocessen och i yrkeslivet, exempelvis genom att man undanröjer löneskillnaderna mellan kvinnor och män vid likvärdigt arbete. Siffrorna visar att i nästan alla länder minst hälften av väljarna utgörs av kvinnor, och ändå är antalet kvinnor i beslutande ställning inom näringslivet och i offentlig tjänst påfallande ringa. Jag anser att man bör prioritera uppgiften att undanröja samtliga hinder som står i vägen för jämställdheten. Det handlar alltså om ramvillkor som gör det möjligt för kvinnorna att på eget ansvar besluta om sin individuella livsföring. En politik som överlåter denna uppgift på näringslivets aktörer gör det lätt för sig, på bekostnad av dem som drabbas. Ty det handlar om social trygghet, värdering av arbetet inom familjen, kvalifikationer, arbetsvillkor, som exempelvis utformning av arbetstiden, och mycket annat.
Det handlar inte om kvoter och positiv diskriminering. Tillåt mig säga att begreppet i sig redan är absurt. Hur skall diskriminering kunna vara positiv? Jag vill inte ha mitt jobb därför att jag är kvinna, utan därför att jag är kvalificerad för det, och jag tror att många kvinnor är av samma åsikt.
(Applåder)

Avilés Perea
Herr talman, fru kommissionär! Detta betänkande handlar om en balanserad fördelning mellan kvinnor och män i beslutsprocessen. Det analyserar olika situationer och kvinnors bristande deltagande. Vi talar alltid om att kvinnorna är hälften av befolkningen och att deltagandet därför måste vara större, så att kvinnorna kan känna sig representerade som sig bör.
Det är dock viktigt att markera att införlivandet av kvinnor i högre befattningar, i det offentliga livet och på arbetsmarknaden, är mycket nytt. Vi måste också visa på att det skett tack vare kvinnors egen drivkraft, och genom att övervinna enorma svårigheter. Det är en lång väg och vi måste fortsätta framåt på den vägen, ända tills det blir lika vanligt att finna kvinnor på befattningar som tidigare alltid innehafts av män. Då kommer betänkanden som detta inte att vara nödvändiga.
Kvinnorna behöver stöd, de behöver bättre utbildning, flexiblare arbetstider och tillräckligt med stöd för att kunna förena arbete med familjeliv. Att kvinnor deltar i större utsträckning innebär att demokratin förbättras och att deras rättigheter att delta på samma villkor som männen ges ett fullständigt erkännande.
Vi håller med om det mesta i betänkandet. Vi skulle vilja stödja det helt och hållet, med undantag för det uttryckliga omnämnandet av att införa obligatoriska fasta kvoteringssystem eftersom det kan ge upphov till andra problem för kvinnorna själva.
Vi värnar och kämpar för ett mer jämlikt och större deltagande än det nuvarande, särskilt i vissa länder i Europeiska unionen. Det redan befintliga europeiska nätverket för jämställdhetskommittéer i de nationella parlamenten bör stärkas, eftersom det är ett mycket lämpligt forum för utbyte av erfarenheter och bra metoder.
Kvinnor bör finnas med i alla områden, inte bara i försvaret av sina egna rättigheter. De bör vara delaktiga i att lösa vardagens problem, utifrån institutioner och ledande poster i företag, fackföreningar och sociala och kulturella organisationer.

Theorin
Herr talman! Halva himlen bärs upp av kvinnor, sade en gång en framgångsrik man. Men kvinnors röster saknas vid viktiga nyckelbeslut och prioriteringar. Kvinnorna, som utgör mer än halva världens befolkning, är nämligen starkt underrepresenterade inom politiska, ekonomiska och sociala områden. Detta är oacceptabelt i en demokrati. Ingenstans är klyftan mellan de jure- och de facto-jämställdhet större än inom beslutsfattande. För att åstadkomma en balans krävs det en konkret handlingsplan med en fastlagd tidtabell. En viktig del av en sådan plan är ett benchmarking-system.
Det gläder mig därför att Karamanou efterlyser ett sådant system. Jag föreslår att EU:s målsättningar för kvinnor inom beslutsfattande baseras på genomsnittet av de tre mest framgångsrika medlemsstaterna inom varje område, med en årlig rapportering från medlemsstaterna.
Det är framför allt kvinnor som är offer för brott mot mänskliga rättigheter, såsom våldtäkt, sexuella kränkningar, misshandel i hemmet och kvinnohandel. Män är underrepresenterade vid de rättsliga och lagstiftande organ som dömer dessa brott. Detta leder till låg prioritering; ofta åtalas inte förövarna. Kvinnors deltagande på jämställd fot inom beslutsfattande handlar inte bara om ett krav på social rättvisa och demokrati utan är också ett måste för att kvinnors erfarenhet och kunskap fullt ut ska tas till vara. Att inte utnyttja kvinnors kapacitet inom beslutsfattande är ett oacceptabelt slöseri.
I Sverige har det socialdemokratiska partiet beslutat sig för kvotering; detta efter många års kamp för att få in fler kvinnor, och det är kvalificerade kvinnor som det handlar om. Vi har 50 procent kvinnor i regeringen och 44 procent kvinnor i riksdagen. Det enda parti som öppet motsatt sig detta är det konservativa partiet men alla dessa kvinnor är kvalificerade. Kvinnor skall inte bara bära upp halva himlen, utan de ska också ta ansvar för beslut som rör hela vår jord.

Schmidt, Olle
Herr talman! Jag vill tacka för ett bra betänkande. Att män och kvinnor har samma möjligheter att delta i beslutsfattandet på alla nivåer borde vara en självklarhet för alla, men så är det tyvärr inte. Vad kan då göras? Vi behöver större jämlikhet i hemmet, tillgång till god barnomsorg, ett delat föräldraansvar, bättre stimulans inom utbildningssystemen för att kunna bryta traditionella könsroller och flexibla arbetstider för att kunna möta individuella behov. Dessutom behöver vi arbetsformer inom politiken, näringslivet och organisationsvärlden som inte utgår från männens prioriteringar.
Även om politiken fortfarande i alltför hög grad är männens värld - i vissa länder mer än i andra - är problemen ännu större inom näringslivet och de fackliga organisationerna. Detta är inte acceptabelt och måste i ökande grad uppmärksammas.
Jämställdhet är inte en kvinnofråga och kan bara uppnås genom samverkan mellan båda könen. Därför måste männen involveras på ett helt annat sätt än i dag i jämställdhetsarbetet. Bland annat borde fler män vara aktiva i jämställhetsarbetet i detta parlament. Det behövs fler kvinnor i beslutande ställning, men - vilket jag håller med Theorin om - inte därför att de har ett visst kön utan därför att det är oacceptabelt att så mycket kompetens och erfarenhet går förlorad.

Fraisse
Herr talman, kära kolleger! Jag tror att betänkandet av Karamanou betonar en viktig fråga: jämställdheten mellan kvinnor och män är ytterst skör. Det är något som alla siffror ständigt visar på. Vi gör långsamma framsteg. Av den anledningen måste man enligt min mening betona frågan om beslutsprocessen och på vad Europa kan göra. Europa har varit en drivande kraft i kampen för lika behandling å ena sidan och å andra sidan likhet i beslutsprocessen, även om det är högst otillräckligt med tanke på innehållet i stadgan om de grundläggande rättigheterna, där det t.ex. i frågan om politiska beslutsprocesser endast är tal om val till Europaparlamentet samt kommunala val.
Jag skulle vilja uppehålla mig en stund vid det franska fallet. I de strider som vi utkämpar - eftersom en lag om kommunala val just nu är på väg att genomföras hos oss - kan vi konstatera att det varje dag i pressen i Frankrike förekommer artiklar och mycket spännande debatter om den förändrade verkligheten. Tillsammans med Grekland är nämligen Frankrike, fru Karamanou, Europas jumboland på det här området. I dag, när det är hela havet stormar i regeringen, är vi 8 procent i det nationella parlamentet. Vi ligger således under 10 procent. Det betyder att det franska fallet är viktigt. Den debatt vi för här i dag, har vi fört i Frankrike utan avbrott i två eller tre år. I sista hand hade jag bara ett argument för att försvara jämställdheten, angelägen som jag trots allt är om att försvara jämställdheten i allmänhet och inte endast den politiska jämställdheten.
Detta argument är följande, ett politiskt och filosofiskt argument: det finns ingen jämlikhet utan krav - och jag utmanar PPE-gruppen att bevisa motsatsen. Vi talar inte om positiv särbehandling och allt vad det nu kan vara. Det får inte finnas någon produktion i vårt samhälle som inte medför krav på en garanti om jämlikhet. Detta är den enda synpunkt jag vill framföra. I vår strid för jämställdhet var detta vårt yttersta argument.
För att avsluta vill jag därför helt kort tillägga att det trots allt finns en viktig sak som måste klargöras i dagens debatt om beslutsprocesser, och som inte endast avser hela problemet med jämställdhet mellan könen, nämligen skillnaden mellan politik och ekonomi. Numera vet vi hur vi skall gå tillväga på det politiska området. Och jag anser att vi gör framsteg. De erfarenheter jag nu gör i mitt land ger mig i alla fall mycket. Men när det gäller ekonomisk jämlikhet i allmänhet, och beslutsprocesser, är problemet mycket allvarligare och mycket större. Min liberala kollega påpekade det nyss: det som händer i de fackliga organisationerna och i samband med yrkesmässiga val är knappast utvecklat i dag. Detta måste vi arbeta på. På de områdena är saker och ting mycket svårare. Vi bör inte längre tala om politisk jämställdhet utan att finna mekanismer för den, och när det gäller krav tror jag inte att dessa blir desamma som används i den politiska sfären. Vi måste finna medel för att garantera en bättre representation av kvinnor i arbetsdomstolar och i arbetslivet.

Smet
Herr talman! Då jag för cirka trettio år sedan började inom politiken och deltog i det förberedande sammanträdet inför världskonferensen för kvinnor i Mexiko, vilken hölls i New York, följde jag med den enda kvinnliga diplomat som vi hade i vårt land. Alla diskussioner i New York om hur vi skulle kunna hjälpa kvinnor att komma fram i beslutsprocessen, i arbetslivet och så vidare, gick henne förbi. Hon hade nämligen nått sitt mål av egen kraft men hon hade för det ändamålet fått lägga så mycket åt sidan att hon blivit en kvinna som jag hoppas att andra kvinnor inte skall se som en förebild. Kvinnor som för länge sedan gjorde sig en väg in i politiken, i diplomatin och så vidare, är kvinnor som blivit tvungna att lämna otroligt mycket åt sidan.
Det vi vill är att ge kvinnor möjlighet att på ett normalt sätt, med en viss hjälp från samhället, finna sin väg i beslutsprocessen, i politiken och i arbetslivet. Då kan man säga: på vilket sätt skall det ske? Hur kan vi hjälpa kvinnor?
I flera år har vi sökt efter strategier för samhället, vilket med munnen bekänner att kvinnor måste få alla möjligheter men som gör så litet för att tänka ut stränga och effektiva strategier för att förverkliga det. De få strategier som tänkts ut har alltid varit strategier med angivna målresultat eller kvoter. Du kan kalla det vad du vill. Systemet med målresultat eller kvoteringssystemet är inte ett system som endast gäller för kvinnor. I mitt land, där de två språkområdena, det nederländskspråkiga och det franskspråkiga, måste leva i ett bra förhållande till varandra, använder vi också kvoter för språkförhållandet.
Kvoteringssystemet är alltså inte ett system som är specifikt för kvinnor. Nu agerar man som om det är ett system som endast gäller för kvinnor, men det är ett system som används i många olika sammanhang i samhället. Det kommer kanske också att användas inom andra områden i framtiden. Jag har alltså givit ett exempel. Jag förstår alltså inte dem som är så rädda för det här systemet.
Jag undrar också alltid om det är för att man vill hindra kvinnorna att komma in som man är emot kvoteringssystemet eller om man verkligen agerar mot själva grunden i frågan. Jag är för ett kvoteringssystem. I det avseendet står en stor del av min partigrupp inte bakom mig men flera andra gör det visst. Jag är för systemet. Jag har med framgång infört det i Belgien som enda land i Europa, senare följt av Frankrike. Jag tror att det är en av de få praktiska vägar som finns just nu. Jag stöder Karamanou-betänkandet. Gratulerar!

Valenciano Martínez-Orozco
Herr talman, fru kommissionär! Trots att kvinnors deltagande i utbildning, sysselsättning och i politiken nu ökat, och fortsätter att öka, är det uppenbart att vi fortfarande har stora svårigheter och stora olikheter inom nämnda sociala sektorer. De som litar på att de självreglerande mekanismerna, tack vare den formella jämlikheten och att tiden har sin gång, kommer att fungera till gagn för en social balans misstar sig. De är ovetande om att likhet inför lagen och lika möjligheter är nödvändiga villkor, men inte tillräckliga. Kvalificerade kvinnor når ofta inte fram. Däremot känner vi till många fall där män når maktpositioner utan att ha tillräckliga meriter och de kallas aldrig " inkvoterade män" .
Den jämställda demokratin är ett instrument som genom en balanserad fördelning försöker få ett slut på en modell byggd på en maktstruktur som hållit kvinnorna utanför beslutsfattande områden. Det har vi talat om i många år. Det är nödvändigt att skapa administrativa strukturer som driver på och bevakar jämställdheten mellan könen. Det skulle också vara intressant att återuppta det arbete som gjorts av det europeiska expertnätverket för att främja kvinnor i beslutsprocessen, som tidigare har gett ganska goda resultat.
Det är å andra sidan särskilt betydelsefullt att befrämja kvinnors och mäns deltagande inom alla politikområden, med en andel av lägst 40 procent och högst 60 procent, vilket vi också återfinner i Karamanous utmärkta betänkande. De varvade listor som vissa partier använder har på så sätt onekligen varit framgångsrika. Målet är således att godkänna nationella valregler som tvingar fram varvade listor. Nästa regeringskonferens bör innefatta ändringar i fördraget som går i denna riktning, så att målet nås i unionens alla institutioner och politikområden.
Herr talman., fru kommissionär, kvinnliga ledamöter! Om vi vill förbättra vår demokrati, vilket bör vara vårt mål här, måste vi dela ansvar och makt.

Figueiredo
Herr talman! Kvinnors deltagande i beslutsprocessen är inte enbart en nödvändig förutsättning för att kvinnors rättigheter och intressen skall respekteras, utan är också en viktig grund för att förverkliga rättvisan och utveckla demokratin. Verkligheten visar att detta, trots flera rekommendationer och resolutioner, är ett område där det fortfarande råder stor ojämlikhet och en enorm underrepresentation av kvinnor i beslutsfattande organ, såväl på det ekonomiska och sociala området som på det politiska, vilket gör att dagens ojämlikhet och diskriminering bevaras.
Det krävs alltså modiga åtgärder, precis som föredraganden betonar och vars arbete jag vill gratulera till, för att främja kvinnors deltagande i beslutsprocessen - vilket också innebär att män och kvinnor bör ta en lika stor del i ansvaret på det offentliga och det privata området - och stimulera nya arbetssätt som inte är diskriminerande, också i de politiska partierna och i den offentliga och privata förvaltningen, för att undanröja de psykologiska och praktiska hindren för kvinnornas deltagande i beslutsstrukturerna och i det politiska livet, och stoppa tillbakagången, som i Portugals fall nyligen där regeringen avskaffade jämställdhetsministeriet. Det är nödvändigt att ändra denna situation!

Lulling
Herr talman, fru kommissionär! Jag är för en mer balanserad fördelning mellan kvinnor och män i beslutsprocessen, i jämförelse med nuläget. Men jag är inte lika pretentiös som föredraganden och påstår att allt skulle bli annorlunda och bättre om lika många kvinnor som män deltog i beslutsprocessen.
Man får trots allt inte anklaga män i största allmänhet, t.ex. när det gäller försvaret av barns rättigheter eller miljöhänsyn, för att endast nämna några exempel som föredraganden tar upp i det här sammanhanget. Det finns som tur är män som är begåvade och ivriga försvarare av de rättigheter och intressen som är viktiga för oss. Det finns tyvärr också kvinnliga politiker som man inte kan räkna med, även när det endast handlar om att presentera fler kandidater på valsedlarna. Under min långa politiska karriär kan jag tala om att det framför allt har varit kvinnor som skrämts av min konkurrens och har försökt sätta käppar i hjulet.
Vi måste självklart konstatera att trots den utmärkta politik för lika behandling och lika möjligheter som gemenskapen utvecklat sedan 1975 och trots - framför allt - rådets välmenande rekommendation från 1996 om en balanserad fördelning mellan kvinnor och män i beslutsprocessen, är framstegen mot dessa mål långsamma; takten påminner mer om snigelns och sköldpaddans än om kapplöpningshästens. Att jag i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor ändå röstade emot detta förslag till resolution om Europeiska kommissionens rapport, beror på att det innehåller en del överdrivna, ja t.o.m. kontraproduktiva anspråk och krav för kvinnor som vill delta fullt ut i beslutsprocessen.
Jag är således emot en kvot på 40 procent och att det skulle vidtas åtgärder för att främja en balanserad fördelning mellan könen om denna kvot inte uppfylldes. Min uppfattning är att det krävs sådana åtgärder såväl nu som i framtiden, oavsett den procentuella fördelningen. Jag vänder mig mot kravet på att politiska partier skall införa kvotsystem, särskilt " saxningssystemet" , som syftar till att åstadkomma en balanserad fördelning på valsedlar. " Saxningssystemet" skulle inte vara förenligt med vallagen i mitt land, där det lyckligtvis inte är jag som beslutar vilken plats en kandidat skall ha på listan för att bli vald, utan folket - vilka de väljer att rösta på.
Vad som behöver göras är att uppmana de politiska partierna att reformera sina strukturer och förfaranden, i syfte att avskaffa direkta och indirekta hinder mot kvinnors deltagande. Staterna skulle kunna använda ekonomiska incitament för att uppmuntra partierna att sätta upp fler kvinnliga kandidater på valsedlarna. Till sist är det absurt att uppmana till att man inrättar ett nätverk enbart för kvinnor på ledande poster och i beslutsfattandet, när många män som redan har en sådan roll och sådana poster i högsta grad skulle behöva det.
Min grupp har lämnat in ändringsförslag för att ta bort de kontraproduktiva krav som jag har beskrivit, och jag hoppas att dessa ändringsförslag kommer att antas. Tillåt mig att framföra ännu en synpunkt på den franska översättningen av våra ändringsförslag, vilket jag inte bör göra före omröstningen. Detta är en bristfällig översättning. Ändringsförslagen är inte bara obegripliga: som medförfattare måste jag också säga att känner jag mig som en katt som inte kan finna sina ungar när jag läser ändringsförslagen på franska. Det är således den tyska texten som är giltig, herr talman. Det vill jag att vi känner till och tar hänsyn till när vi röstar.

Prets
Herr talman, fru kommissionär! Som synes av föredragandens lista är antalet förklaringar, resolutioner och löften om jämställdhet mellan könen ganska respektabelt. Amsterdamfördraget utgör, när allt kommer omkring, den rättsliga grunden, och där definieras jämställdheten mellan könen som en av de huvudsakliga prioriteringarna i den europeiska politiken. Resultatet är visserligen några små framsteg. Trots detta är bristerna uppenbara. Det finns en stark obalans mellan kvinnors och mäns deltagande i beslutsprocessen, och det finns en alarmerande obalans mellan de enskilda medlemsstaterna. Över hela Europa kan det i förvaltningen och i de politiska beslutsprocesserna noteras ett synnerligen lågt deltagande av kvinnor i ledande ställning. Därför bör alla som deltar i det ekonomiska och samhälleliga livet mobiliseras för att man skall uppnå en proportionerlig fördelning av ansvaret både på det offentliga och det privata området, inom näringslivet, politiken och familjen. Vi måste framför allt inse att anledningarna till bristen på jämställdhet på arbetsmarknaden för det första är att det finns få kvinnor i ledande ställning inom det europeiska näringslivet, inom fackföreningarna och på det offentliga området, och för det andra är den bristfälliga sociala infrastrukturen, de snedvridna stereotyperna och även den för låga lönen.
Utbildningen är ett viktigt område. Kvinnor måste bland annat lära sig att göra anspråk på att få vara med och leda och besluta. På inget politiskt område - varken på europeisk eller nationell nivå - kan man tala om någon jämvikt om deltagandet ligger under 40 procent. Kvoten är därför ett viktigt instrument för att närma sig detta mål. Men det handlar inte bara om att öka antalet kvinnor, utan också om att uppvärdera deras roll i samhället och erkänna kvaliteten på deras arbete och inom yrket.
Parti- och regeringsstrukturer måste granskas och bindande gemensamma förutsättningar, exempelvis ministerier för jämställdhet, måste skapas där de ännu inte finns. Att kvinnornas deltagande i det offentliga livet förbättras måste regelbundet granskas med hjälp av aktuell statistik, där det också tydligt skulle visas att vi inte bara har uppnått våra mål, utan nog också kan notera viss tillbakagång. Det betyder att vi måste arbeta för jämställdhet och samtidigt försvara det som vi har uppnått.

Bordes
Herr talman! Jag skulle vilja framföra de kvinnliga arbetstagarnas ståndpunkt, dels för att det är de av alla kvinnor som drabbas hårdast av samhällsorganisationen, men också för att arbetarrörelsen kan skryta med att ha varit den första att strida för ett erkännande av jämställdheten mellan kvinnor och män.
Långt innan ledarklassen gav kvinnor rösträtt, hade arbetarrörelsen redan gett framstående kvinnor den plats de förtjänade inom rörelsen. Arbetarkvinnors öde hänger samman med själva arbetsvillkoren. Kvinnorna är de främsta offren för otrygga förhållanden, ofrivilligt deltidsarbete och de låga löner som följer genom detta. Vad som är omöjligt att godta är det faktum att otrygghet, ofrivilligt deltidsarbete och låga löner existerar.
Så länge arbetarfamiljer berövas ett godtagbart boende och det inte finns tillräckligt många kollektiva anläggningar, daghem och förskolor, kommer talet om jämställdhet mellan kvinnor och män endast att förbli tal.
På alla dessa områden har EU-institutionerna inte en mer gynnsam politik för arbetarkvinnors intressen än vad medlemsstaterna har.
Jag röstar för det framlagda betänkandet med hänsyn till de goda avsikterna, men faktum kvarstår att de endast är goda avsikter.

Klaß
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! En jämlik samverkan på alla områden är fortfarande ingen självklarhet i dag. Det är vi alla ense om. Men vi vet också mycket väl att medverkan, vare sig det gäller kvinnor eller män, inte kan åstadkommas schablonmässigt. Respektive område, fackkompetens, behörighet avgör här från fall till fall. För män och kvinnor, som söker ett ämbete, en tjänst eller ansöker om att delta i en instans, måste detta också vara avgörande.
Men vi ställer oss den berättigade frågan: Är det alltid så? Finns det inte fortfarande gamla fördomar i vårt samhälle mot en person eller mot ett kön? En manlig barnskötare, en kvinnlig brandman, de förblir undantag. Men fortfarande hör det också till undantagen att kvinnor kommer fram till toppen inom direktionen, direktörsposterna eller de politiska instanserna. I regel beror denna underrepresentation inte på brist på förmåga och kunskaper. Kvinnan måste alltid bevisa att hon är särskilt duglig, och det är inte bara förmågan som är utslagsgivande, utan hela livssituationen. Barn, familj, ja också helt enkelt den enkla föreställningen om det svaga könet står hindrande i vägen.
Alltför länge har vi predikat för kvinnorna: Ni måste vara bättre än de män ni konkurrerar med! Enbart av den anledningen är det nödvändigt att med betänkanden som detta alltid skaka om samhället så det vaknar, och hålla saker och ting i gång. Den dubbla belastningen på grund av familjeplikter och yrkesverksamhet kan man enligt min åsikt inte beteckna som diskriminering, och den är inte heller någon dubbel nackdel så som det framställs i skäl D. Att kunna förena familj och yrke kräver snarare ett stort mått av organisationstalang och livserfarenhet som inte skall underskattas, utan måste värderas som en särskild kvalifikation för personer i ledande ställning. Även mannen måste förutsättas arbeta inom familjen, på samma sätt som det förutsätts att kvinnan gör det, och vi kvinnor, som alla under förmiddagen har deltagit i diskussionen här, vi skulle inte ha kunnat göra det såvida inte - om vi har en familj - männen och fäderna där hemma också engagerade sig för familjen.
Men tyvärr har vi ännu inte kommit riktigt så långt, och fortfarande gäller påståendet att en familj stärker ryggen på mannen, men kvinnan har den i hälarna på sig. Därför måste dessa väl förankrade samhällsbilder motverkas redan när ungdomarna uppfostras. Jag betvivlar att ett rent krav på kvoter och procentsatser är rätt väg till mer deltagande, och det kan inte heller vara parlamentets uppgift att kräva ett 40-procentigt deltagande på alla politiska områden på nationell och internationell nivå.
Medvetandet måste växa fram, och för att det skall kunna växa behövs det betänkanden och diskussionsunderlag som är balanserade och framhäver denna medverkan på ett positivt sätt, och därför ber jag om stöd för PPE-gruppens förslag.

Torres Marques
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill för det första gratulera vår kollega Anna Karamanou till det utmärkta betänkande som hon har lagt fram. Jag gör det inte av något rent formellt skäl. Jag gör det av rättmätiga skäl och på grund av betänkandets substantiella natur. Men detta betänkande är inte bara alldeles utmärkt. Motiveringen är en studie av största intresse för den som engagerar sig i jämställdheten mellan kvinnor och män, och är otvivelaktigt en bibliografisk text att referera till i framtiden. Detta gör också att det är mycket märkligt att parlamentets presidium har minskat motiveringen till en sida. Denna kammare producerar inte metervis med papper. Här håller vi på med politik och politiken måste vara välgrundad. Ert betänkande, fru Karamanou, är ett bra exempel på hur viktiga de utarbetade politiska texterna i parlamentet är.
Jag skall koncentrera detta inlägg till valsystemet. Det handlar om ett avgörande problem eftersom det kommer före själva det politiska deltagandet. Det är viktigt att ge kvinnor möjlighet att bli valda för att därigenom kunna visa vad de har förmåga att göra. Det finns valsystem som gör det ännu svårare för kvinnor att delta. Det är de system som, vilket har påvisats, använder enmansvalkretsar. Detta system har drabbat kvinnorna. Det är inte så mycket väljarna som förfördelar kvinnorna, det är själva partiernas strukturer som skapar enorma svårigheter genom ofta ganska illegitima medel.
Men när det finns en rörelse för att försöka ändra valsystemet med enmansvalkretsar, där man som i Frankrike skapar processer för att rätta till situationen och uppnå 50-procents andel för båda könen, så har regeringen i Portugal i stället meddelat att man skall lägga fram en ny vallagstiftning för att delvis ersätta det proportionella systemet med ett valsystem med enmansvalkretsar. Det är ett mycket oroande initiativ och vi måste vara medvetna om att man i så fall objektivt sett förstör för kvinnor som vill delta aktivt i politiken.

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Jag skulle vilja gratulera fru Karamanou till den utmärkta illustrationen av verkligheten i Europa när det gäller jämlikheten mellan könen men även till det sammansatta greppet på förslag och lösningar. Jag beklagar att föredraganden från PPE, som också uttryckte de grundläggande invändningarna avseende betänkandet, inte är närvarande eftersom dialogen verkligen var intressant.
Tillåt mig att göra en första politisk iakttagelse. Betänkandets titel: " En balanserad fördelning mellan kvinnor och män i beslutsprocessen" har en dubbel innebörd. De centrala platserna i beslutsprocessen är maktpositionerna men innebörden är också en balanserad fördelning på den för framtiden viktigaste centrala platsen i beslutsprocessen, nämligen familjen. Det berör alltså båda könen, och antalet kvinnor som deltar i beslutsprocessen kan inte öka om inte den tid männen är sysselsatta med familjens angelägenheter ökar i motsvarande grad. Detta betyder alltså automatiskt att för att nå det önskvärda målet krävs förändringar som berör familjen, samhället, ekonomin och den kulturella identiteten som vi har burit med oss under århundraden.
Diskussionen har i hög grad rört sig om kvotering, det vill säga om det kan utgöra en lösning att göra en kvantitativ fördelning obligatorisk. Jag skulle nog säga, med en filosofisk infallsvinkel, att siffror och regler som helhet aldrig kan ändra en social verklighet. Historien visar emellertid att regler och målsättningar har förändrat verkligheten då de åtföljts av en samlad politisk inriktning. Det som är viktigt och som även uttrycks fullständigt i Karamanous betänkande är att det samtidigt krävs tre policykategorier för att uppnå detta viktiga mål som rör demokratin i våra samhällen.
Den första policykategorin gäller ett allmänt genomförande av jämställdhet inom ekonomi och sysselsättning, sociala system och social omsorg, utbildningssystem och när det gäller den kulturella identiteten i våra samhällen. Den andra policykategorin gäller konkreta åtgärder och konkreta positiva insatser som stöder denna jämställdhetspolicy i beslutsprocessen. Dessa åtgärder rör valsystemen, där det har visat sig att det finns ett nära förhållande mellan valsystemen och kvinnors deltagande, de rör verkligheten såsom den fortsatt och påtagligt illustreras av statistiken, de rör naturligtvis de politiska partierna och deras interna politiska åtaganden och de rör lagstiftning om positiva insatser. Utmärkta exempel har tagits upp i denna kammare där det har visat sig att där kvotering har tillämpats åtföljd av den helhet av politiska åtgärder som jag redan har nämnt, hade den positiva effekter. Och det är inte möjligt att inte beakta att de enda länder som i dag kan visa upp betydande landvinningar när det gäller kvinnors deltagande är de länder som har fört en konkret politik. Det har inte alltid rört sig om lagstiftad kvotering utan det har också skett genom de politiska partiernas politiska åtaganden, men alltid med konkreta kvantitativa mål.
Slutligen finns det ett tredje politikområde som rör ingripande från Europeiska unionen och samarbete mellan medlemsstaterna. Det är de politiska nätverken för kvinnor, indikatorerna på europeisk nivå - jag syftar på det finländska ordförandeskapet och de nio indikatorer vilkas tillämpning skall kunna skapa nationella åtaganden och nationella mål -, benchmarking, utbildning och slutligen stödet till kvinnor från de olika länderna och från den europeiska politiska arenan för en viktig internationell roll därför att så skapas förebilder för makthavande, förebilder för kvinnliga politiker för de nya generationerna.
Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag skall avsluta med att upprepa vad Luxemburgs premiärminister sade under diskussionen om huruvida konkreta mål bör eller inte bör finnas när det gäller sysselsättningen i medlemsstaterna: Att uttrycka ett politiskt önskemål eller politiska avsikter är inte tillräckligt. Politiken utan konkreta kvantitativa mål och medel är bara språklig konstfärdighet.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Skogsbruksbaserade industriers konkurrenskraft
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0384/2000) av Seppänen för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens meddelande om konkurrenskraften hos Europeiska unionens skogsbruksbaserade industrier (KOM(1999) 457 - C5-0306/2000 - 2000/2159(COS))

Seppänen
. (FI) Herr talman, herr kommissionär! Först vill jag tacka de personer som medverkade till att skjuta fram behandlingen av betänkandet så att vi kan diskutera och rösta om det i eftermiddag. Om betänkandet hade behandlats först i kväll hade det varit kränkande för fyra miljoner arbetstagare som direkt eller indirekt hör till skogsindustriklustret. Detta kluster står för en tiondel av den industriella produktionen inom EU och en tredjedel av hela världens skogsindustriproduktion. Alla vi som är närvarande inser vilka problem som från och med denna dag kommer att vara förknippade med parlamentets sammanträden på torsdagskvällar.
Under behandlingen av kommissionens meddelande har det framkommit att skogsindustriklustret är synnerligen heterogent. Förläggarna och tryckerierna använder papper och andra produkter från skogsindustrin, men många av dem upplever sig själva främst som producenter av innehåll. Typiskt för produktionen inom innehållsindustrin är, förutom användningen av papper, även en ny elektronisk verklighet, elektronisk kommunikation. I betänkandet önskar man att kommissionen tog hänsyn även till speciella egenskaper för konkurrenskraften inom dessa nya branscher. I betänkandet rekommenderar man att torvindustrin skall anslutas till detta kluster. Torven innehar särkilt i de nordiska länderna och Irland en speciell roll i samband med skogsbruksbaserad industri. I betänkandet tar man inte hänsyn till huruvida torven är förnybart eller fossilt bränsle. Eftersom det trots allt produceras industriellt måste även dessa producenter ha en plats inom EU:s förvaltning. Enligt föredraganden har man tillfogat onödigt många slutsatser som hänför sig till skogsvård i betänkandet, men det har varit utskottets vilja trots att parlamentet redan har uttryckt sin ståndpunkt angående skogsfrågorna i det tämligen färska betänkandet av Thomas. Till det behöver man inte tillägga något, å andra sidan borde man i kommissionen agera aktivare för att verkställa dess slutsatser.
Kommissionen bör även noggrant undersöka de slutsatser som Pesälä lagt fram å utskottets för jordbruk och landsbygdens utvecklings vägnar. Skogsklustret representerar den öppna sektorn i ekonomin, där man agerar på den globala markanden i konkurrens. Därför kan jag inte godkänna kollegorna Schierhubers och Rübigs ändringsförslag enligt vilket generaldirektoratet för jordbruk skulle bära ansvar för skogsbruket. Jordbruket inom EU är inte vant att fungera enligt villkoren inom den öppna sektorn. Ainardis ändringsförslag är även förknippat med samma problem. Jag anser att Fleschs ändringsförslag har tagits i beaktande i texten som godkänts av utskottet, inte minst på grund av hennes egna ändringsförslag. Innehållsindustrins särskilda behov behandlas grundligt i betänkandet, därför anser jag att ändringsförslaget i detta skede är onödigt.
Trä är en förnybar naturresurs. Det finns många alternativ till användning av trä, bland annat inom energiindustrin. I betänkandet har man godkänt en princip enligt vilken skogsprodukter skulle användas för energiproduktion först i slutskedet av produktionskedjan, efter det att man inte längre kan återvinna dem eller använda dem på annat sätt. Medlemsstaterna är de bästa experterna på skötseln av sina egna skogar. En mångsidig användning av skogarna, deras betydelse som koldioxidsänkor och bevarandet av dem för kommande generationer genomförs allra bäst genom att man iakttar subsidiaritetsprincipen och det finns ingen motivering till att öka kommissionens befogenheter i skogsfrågorna. Däremot har den en viktig uppgift i tryggandet av den skogsbruksbaserade industrins konkurrenskraft. I handelspolitiken måste man även ta hänsyn till skogsindustrins behov. Det europeiska skogsklustret klarar sig bra trots hård konkurrens om reglerna är desamma för alla. Om exploatering av natur och människor inte tillåts i Europa skall det inte vara tillåtet för andra heller.
Många former av utnyttjande av trä kan förbättra sysselsättningen speciellt inom jordbruksområdena och därför berörs även skogarna av EU:s sysselsättningsstrategi. Inom vetenskap och forskning måste man finna nya användningsområden för trä, till exempel skulle användningen av gräs vid framställningen av cellulosa frigöra trä för andra ändamål. Dylika frågor bör gynnas i det nya ramprogrammet för forskning. I byggnadsverksamheten kan man öka användningen av trä som ett miljövänligt och hälsosamt material. Och slutligen, om skogarna mår bra, mår även människorna bra.
(Applåder)

Pesälä
Herr talman, ärade kommissionär! Först och främst vill jag på utskottets för jordbruk och landsbygdens utveckling vägnar varmt tacka föredragande Seppänen samt utskottet för industrifrågor för ett bra betänkande och ett gott samarbete. Kommissionen har sammanställt ett bra meddelande om situationen för skogsindustrins globala konkurrenskraft. I och med detta dokument har skogsfrågorna förts fram till ett ämne för en absolut nödvändig diskussion, vilket tyvärr sker alltför sällan.
Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling är i sig huvudsakligen belåtet med kommissionens och parlamentets linjedragningar i utkastet till betänkande. Vi vill i vårt eget yttrande betona betydelsen av hela skogsbrukskedjans lönsamhet, inklusive skogsvård och virkesskörd, som basråvara inom skogsindustrin; det europeiska hållbara skogsbruket vilar ju alltjämt på tolv miljoner privata skogsägare, så kallade " familjeskogsbruk" , och på deras verksamhet.
Den internationella klimatkonferensen i Haag misslyckades. I utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har vi aktivt följt med klimatprocessen, eftersom vi anser att man i granskningen av Kyotoprotokollet mycket bristfälligt tar hänsyn till skogarnas betydelse. Skogarna och alla träprodukter utgör en enorm kolsänka; i detta avseende måste man erkänna deras betydelse.
Samordningen av skogsfrågorna i EU är svag. Flera generaldirektorat handhar ärenden, men enhetlighet saknas. Man har ökat personalresurserna för miljöns del, men generaldirektoratet för jordbruk som bär ansvar för skogsbruket verkar med mycket små resurser liksom även generaldirektoratet för industri. Därför stöder jag också Schierhubers ändringsförslag på PPE-DE-gruppens vägnar. Likaså vill jag särskilt stödja ändringsförslag 3 och 4, vilka härstammar från yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Vårt utskott godkände dem med stor enighet.

Chichester
Herr talman, herr kommissionär! Jag skulle vilja börja med att delge mitt intresse, eller mina två intressen, i denna fråga. Jag har ett intresse i ett skogsföretag i Nya Zeeland som jag har ärvt av min far, så det ger mig ett praktiskt intresse. Jag besökte nyligen Finland för att titta på skogsindustrin i arbete, som gäst hos CEPI, Confederation of European Paper Industries (Europeiska pappersindustriers förbund). Så ni kan se att det starka finska temat i detta betänkande fortsätter även med mig.
Jag vill välkomna detta meddelande och uttrycka min belåtenhet med den betoning som läggs på betydelsen av denna industri. Liksom föredraganden och andra kolleger anser jag att skogsindustrin är en mycket viktig industri, viktig för såväl ekonomin som miljön.
Jag vill även gratulera föredraganden till hans betänkande. Det har i sig självt bidragit stort till konsumtionen av papper och detta bör välkomnas, även om våra kolleger i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi var tvungna att göra det lite längre än han skulle önska. Hellre för mycket sagt om skogsindustrin än för lite.
Jag noterar med intresse hans referens till telekommunikationer och förändringarna i utformningen av kommunikationsindustrin. Jag råkar vara av den åsikten att vi, trots den moderna teknikens alla underbara aspekter, kommer att fortsätta behöva papper till vår läsning, då det är det medel som de flesta människor fortfarande är förtroliga med, jag med all säkerhet. Vi kommer naturligtvis dessutom att behöva timmer för alla andra användningsområden där det brukas, såsom byggnadsarbete och andra möjliga nya funktioner. Föredraganden och utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling drar uppmärksamheten till den potential som ligger i forskning när det gäller nya användningsområden för timmer.
Jag vill komma med en varning. Det är en aning orealistiskt att uppmana kommissionen att se till att papperspriser i Europa är konkurrenskraftiga. Jag anser att det vore att överskrida kommissionen befogenheter en aning. Jag ser att han ler så han kanske håller med mig.
Hur som helst så skall kommissionen försäkra att konkurrensen är lojal. Det är huvudfrågan här, snarare än att försöka främja vår industri. Detta är en värdefull, bärkraftig industri, mycket viktig för Europas ekonomi och vår miljö, och detta betänkande kommer vid precis rätt tidpunkt.

Paasilinna
Herr talman, ärade kommissionär och bästa kolleger! Jag tackar föredraganden för ett för honom så typiskt idogt arbete beträffande detta betänkande, vilket ju är en omfattande beskrivning av ett människoliv i en trädrik omgivning. Vår yta är till en tredjedel täckt av skog och när våra grannar i öst kommer med ökar skogsandelen ytterligare. Den skogsbruksbaserade industrin sysselsätter faktiskt två och en halv miljon människor, vilket inte är litet, och som vi vet utgör den en tiondel av industriproduktionen.
När man räknar ut den mängd koldioxid som binds i skogarna, anser jag att man även måste ta hänsyn till det trädbestånd som har odlats och vårdats före år 1990. Annars tar man inte hänsyn till arbetet under detta decennium när man räknar ut motvikten till växthusutsläppen. Då går det nämligen så att man endast belönar dem som har gjort sig av med sin skog och nu skyndsamt försöker plantera något, sedan man först under århundraden har förstört den. Man straffar dem som under årtionden skött sitt skogsbruk omsorgsfullt, levt av trädbeståndet och känner till denna känsliga ömsesidiga balans, eftersom det finns medlemsstater där det inte längre finns plats att plantera ett träd, om man nu inte planterar dem på sitt eget tak. Därför är punkt 17 i detta betänkande mycket viktig. Skogarna och haven utgör de viktigaste koldioxidsänkorna och -förråden och man har upptäckt att även förmågan att uppta kol till och med är större i skogarnas jordmån än hos själva trädbeståndet i norr. Men bästa kolleger, situationen är ju den att vi inte kan odla hav, av dessa två element kan vi endast odla skog.
Skogen inger ju oss frid. Den utgör en allt större trivselfaktor - jag tycker att den mäter sig bra med Nintendo - och den skapar ekologisk jämvikt. Trädet är sympatiskt även som dött och man kan luta sig mot det i både kyla och värme, mot en sten enbart i varmt väder. Det finns alltså skäl att göra användningen av trä mångsidigare, särskilt nu när vi är i ett skede där kommunikationen förflyttar sig allt längre bort från trädbaserat papper. Jag föreslår därför att kommissionen bifogar en sammanfattning av idéer om träets mångsidiga användning till något lämpligt dokument, eftersom vi just nu befinner oss på en topp inom skogsbruksbaserad produktion. Nu ändras grunderna för verksamheten och man finner nya metoder.

Pohjamo
Herr talman, ärade kommissionär! Även jag vill gratulera föredraganden av betänkandet, Seppänen, till ett bra och samarbetstillvänt arbete i denna viktiga fråga. Även kommissionen förtjänar ett tack för ett nytt slags meddelande, där en industrigren heltäckande har granskats ur den globala konkurrenskraftens perspektiv. Betänkandet är heltäckande i sin nuvarande form. I utskottsskedet utökades det ytterligare med en målsättning som sattes upp under Portugals period, enligt vilken EU även inom skogssektorn skall ha världens mest dynamiska och konkurrenskraftiga ekonomi.
Vår grupp stöder de ståndpunkter som har lagts fram i betänkandet och flera ändringar som gjorts till detta. Vi har även själva lämnat några ändringsförslag, för vilka vi ber om ert stöd. Jag vill särskilt nämna ändringsförslag 3, där betydelsen av små och medelstora företag lyfts fram. I bästa fall kan skogssektorn fungera som modell för andra sektorer i det hur man utnyttjar förnybara naturresurser, hur kolet i atmosfären binds i produkterna och hur materialanskaffningen i kedjan fungerar på ett miljömässigt hållbart sätt, men samtidigt ekonomiskt lönsamt. Byggandet i trä borde i detta avseende föras fram ännu starkare.
Det är även viktigt att erkänna skogsbrukets betydelse för mindre utvecklade områden och särskilt för den hårt drabbade landsbygden. Denna betydelse syns speciellt i sysselsättningen. Unionen borde därför i framtiden allt effektivare verka för utvecklingen av bland annat den småföretagarverksamhet som använder trä som råmaterial.

Ahern
Herr talman! Jag välkomnar föredragandens betoning av bärkraftiga skogsindustrier som rätteligen är av yttersta vikt för Europeiska unionen. Kommissionens meddelande är emellertid något av ett hopkok där förlagsbranschen, som är kunskapsbaserad och innehållsfokuserad, godtyckligt slås samman med skogsindustrier (råvaror) och pappersindustrin. Förlagsbranschen är minst sagt både olycklig och road, och detta är inte det sätt på vilket vi främjar Europeiska unionen, och inte heller hur saker och ting fungerar i medlemsstaterna.
Förlagsbranschen anser att det råder en brist på erkännande av dess särskilda behov i fråga om den expanderande IT-sektorn. Kommissionen skulle mycket riktigt kunna anklagas för att den kanske föredrar en IT-sektor utan innehåll. Jag skulle vilja rekommendera, er herr kommissionär, att ni noggrant ägnar er åt denna fråga och omprövar hela denna arbetsfördelning.
Jag skulle även vilja diskutera punkt 2 i betänkandet: torv är inte någon ersättning för ved, det är ett bränsle och gödningsmedel med egna förtjänster. Jag vet att det finns särskilda irländska och finska intressen här, men jag anser inte att vi kan godta torv som en skogsbruksbaserad industri. Det är en helt och hållet separat bränslesektor som också har gödningsmedel som en av sina komponenter.
Klimatförändringen: föredraganden kommer med några intressanta kommentarer här. Jag håller med honom om att vi snabbt bör genomföra Kyotoprotokollet. Det är vad vi alla vill göra. Skogar är, naturligtvis, viktiga för lagring av koldioxid, men potentialen för utbredning av skogar i EU är, om än välkommen, dock begränsad. Men jag förstår inte referensen till världshaven. Vi har haft världshav sedan tidernas begynnelse, och det har inte något att göra med våra nuvarande problem med klimatförändringen, så jag håller med mina andra kolleger och kan inte se hur denna punkt kan vara relevant.
Slutligen, i fråga om pappersindustrin: den bör förbättra sitt dåliga rykte när det gäller miljöföroreningar, och det är också viktigt att undersöka svårigheterna med monopol inom pappersindustrin, i synnerhet i fråga om karteller inom återvinningssektorn.

Hyland
Herr talman! Jag vill kort hänvisa till skogsbrukets betydelse med landsbygdens utveckling och familjejordbruken i åtanke. Europeiskt jordbruk kommer alltid att vara av väsentlig betydelse för framgången hos de europeiska landsbygdsekonomierna - ja, det är till och med det huvudsakliga valet när det gäller ekonomisk verksamhet.
Produktionskontroller betyder dock att många jordbrukare inte kan öka sina inkomster från jordbruket, och därför är alternativa inkomstgenererande verksamheter utanför jordbruket nödvändiga om människor på landsbygden skall kunna ta del av den ekonomiska tillväxten. Vi har sett framgångarna hos program för landsbygdens utveckling, inklusive Leader-programmet och andra sådana verksamheter som har hjälpt till att skapa väl behövda arbetstillfällen i små och medelstora företag i landsbygdsområden i hela Europa. Valet att ägna sig åt skogsbruksverksamhet kan emellertid också vara en mycket konstruktiv och miljövänlig mekanism för jordbrukare att öka sin aktuella inkomst.
I den irländska regeringens nationella utvecklingsprogram för 2000-2006 har totalt 580 miljoner irländska pund avsatts till skogsbruksverksamhet. Detta kommer att samfinansieras under gemenskapsprogrammet för jordbruket och landsbygdens utveckling. Den sistnämnda investeringen kommer att stödja ett planteringsprogram i Irland som omfattar mer än 20 000 ha per år under den tid som det nationella utvecklingsprogrammet avser. Fokuseringen kommer att läggas på skogsbruk inom jordbruket, med bidrag, plantering och underhåll, samt extra pengar för inkomststöd. Utöver stöd och åtgärder från den gemensamma jordbrukspolitiken har 80 miljoner irländska pund anslagits i det regionala operativa programmet för investeringar i skördeutrustning, skogsvägar och allmänna skogsmarksförbättringar.
I fråga om det europeiska operativa programmet för skogsbruk och de generösa medel som finns tillgängliga för skogsavverkning, är det ytterst viktigt att slutprodukten av denna investering är en bärkraftig trädprodukt av hög kvalitet, vilken med tiden kan ge avkastning både till den enskilde jordbrukaren och till gemenskapen.
På grund av träds relativa återhämtningsförmåga i att överleva, finns det en risk för att man bortser från den nödvändiga praxisen för skogsvård under de första åren av plantering av nya skogar. Detta måste undvikas om den europeiska sektorn i framtiden skall kunna vara konkurrenskraftig och mäta sig i kvalitet med sina konkurrenter.
På ett bredare plan bör parlamentet vara medvetet om det allvarliga hotet mot världens tropiska skogar, som minskar med 15 miljoner hektar per år. Det genomförs inte tillräcklig forskning av hur tropiska lövträd växer. Med detta i åtanke bör vi vara medvetna om det arbete som utförs av Europeiska skogsinstitutet och dess främjande av och forskning av plantering av nya tropiska skogar. Om vi vill ta itu med behovet av hållbarhet, måste vi tackla dessa problem på ett mycket tidigt stadium.

Mathieu
Herr talman, kära kolleger! Meddelandet från kommissionen handlar om en fråga som fortfarande är brännande aktuell, när man tänker på den fortsatt lika oroande situationen för de skogsbruksarbetare som drabbades av stormarna i december 1999. Vi har således anledning att glädja oss åt kommissionens utvidgade syn på industripolitik och gemenskapens skogsstrategi. Det är givetvis en bra sak att tala om konkurrenskraft i en era av livlig internationell konkurrens, utvidgningens utmaningar och landsbygdens omstrukturering mot bakgrund av ett erkännande av skogens mångfald och flerfaldiga funktioner.
Jag tar mig emellertid friheten att säga herr Seppänen att jag blev något besviken över hans betänkande, eftersom det verkar innefatta en ganska snäv syn på sektorns konkurrenskraft. Jag får ett beklagligt intryck av att han endast ser på skogarna som industriproduktionsenheter grundade på en intensiv monokultur som kräver en revolution vart trettionde år.
Jag har just kommit tillbaka från Finland, där jag fick se den typ av intensiva odlingar som det är helt nödvändigt för pappersindustrin att uppmuntra. Ändå anser jag, herr Seppänen, att Europas rikedom finns just i mångfalden. Och även om jag är övertygad om att denna syn är väl motiverad när det gäller nordiska skogsodlingar, anser jag att man i detta betänkande borde ha tagit hänsyn till de skogar som fortfarande har en biologisk mångfald, t.ex. i Frankrike, samt andra industrier än pappersindustrin. Det verkar som man har haft en tendens att glömma bort allt som är producerat av trä och andra byggnadsmaterial i trä som tillverkas i andra delar av Europa.
Avslutningsvis kommer vi att stödja detta betänkande, eftersom man tycks ha funnit en betydelsefull strategi, samt de utmärkta ändringsförslagen från våra kolleger, bortsett från ändringsförslag 5, som inte verkar höra till ämnet.

Schierhuber
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Ett skogsbruk och en träindustri som är hållbara och lönsamma är i många avseenden av stor betydelse för Europa.
Jag vill erinra både om miljöaspekterna och om de eko-sociala och ekonomiska aspekterna. Trä som grundmaterial är den största förnybara energikällan i Europa. Den regionalpolitiska betydelsen av de små och medelstora företagen som arbetsgivare inom den skogsbruksbaserade industrin och på landsbygden inom skogsbruket bör inte underskattas, och de är en väsentlig faktor för ett mångfunktionellt jord- och skogsbruk. Tillsammans med träindustrin garanterar skogsbruket miljoner arbetstillfällen i Europa.
I fråga om miljöskyddet och målsättningen i Kyotoprotokollet kan ett hållbart skogsbruk här ge ett betydande bidrag. Globalt sett är det nödvändigt att skydda våra skogar för att undvika katastrofer. Därför är jag mycket tacksam mot föregående talare för hennes kommentar. Jag vill också framför allt göra er uppmärksamma på de skyddade och skyddande skogarna i Alperna.
Inom byggsektorn skall man fortsätta att ta fram målinriktade förslag. Användning av trä och trädprodukter inom byggbranschen måste främjas, och i stället för annat byggmaterial måste trä finna ökad användning. Den höga bindningen av koldioxid över långa tidsperioder är ytterligare en fördel med trä. Jag stöder därför förslaget att man genom målinriktade saluförings- och reklamåtgärder för trädprodukter skall medvetandegöra befolkningen. Upplysning och rådgivning om fördelarna måste genomföras över hela Europa.
Jag förordar inte en gemensam skogspolitik, utan en gemensam skogsstrategi i Europa. Kommissionen bör därvid iaktta sin samordnande funktion. Aspekterna inom skogsområdet bör samordnas i ett enda generaldirektorat - lämpligen i generaldirektoratet för jordbruk. Det måste också utrustas med tillräcklig personal, så att det kan utföra de skiftande uppgifterna. Utan skogsbruk finns det ingen träindustri. Därför hoppas jag att kammaren följer denna logik och antar ändringsförslag 1 och 2.
(Applåder)

Martin, Hans-Peter
Herr talman, herr kommissionär! Till att börja med vill jag både gratulera och beklaga föredraganden Seppänen. I betänkandet som rör de skogsbruksbaserade industrierna finns ungefär allt som är viktigt, och väl säkert också sådant som är riktigt.
Ett par aspekter vill jag trots det påpeka. Till att börja med saknar jag varje hänvisning till den dramatiska utvecklingen på detta område, när det gäller mergers och acquisitions. Just när det gäller pappersbruken upplever vi att allt fler företag måste slås ihop, att man tror att detta måste ske för att man skall hålla jämna steg med utvecklingen. Jag är oroad för att vi i ökande utsträckning i Europa, som ju förhoppningsvis växer samman, kan få liknande situationer som i Kanada eller andra länder, där det tryck som företagen utsätts för helt enkelt vidarebefordras till skogen, som exploateras på det mest brutala sätt. Här önskar jag att kommissionen kommer att lägga fram lämpliga begripliga förslag, om möjligt rent av i form av direktiv.
Beträffande miljön: Man bör inte lura sig själv. Nio år efter Rio har vi ännu inte kommit så långt att vi på något som helst förnuftigt sätt genomför de frågor om hållbarhet som behandlades där. Vi kommer väl på lång sikt att tvingas ställa in oss på att vi med våra nordliga skogar måste parera det man i tredje världen, av vilka skäl det vara må, inte kan åstadkomma med sina regnskogar. Därför kommer den roll som skogen spelar att i framtiden framför allt ha väldigt mycket att göra med bibehållandet av miljön, vilket leder mig fram till den tredje punkten, nämligen Internet.
Personligen hoppas jag verkligen att visionen med papperslösa kontor och kanske också en gång ett papperslöst parlament inte bara skall locka fram roade småleenden, utan kunna bli verklighet tack vare de möjligheter som Internet ger. Detta kunde visserligen få motsvarande effekter på arbetstillfällena inom industrin, men ekologiskt skulle det vara förnuftigt. Det är den sista punkten.
Låt mig nu göra en sammanfattning: När man läser betänkandet får man ett negativt intryck. Man har i alltför hög grad refererat till de hittills befintliga industrierna, och lite grand skulle intrycket kunna väckas att man försöker skydda något som egentligen inte längre kan skyddas. Stålindustrin kan här mana till eftertanke.
Subventioner på detta område anser jag inte vara förnuftiga. Ansatsen i ändringsförslag 3, att stödja små och medelstora företag, är mycket positiv. Det är också mycket viktigt att vi tänker över situationen när det gäller kartellfrågor i samband med denna nya utveckling på industriområdet.

Flesch
Herr talman! I motsats till Chichester har jag inga kopplingar till den finska röda tråd som löper genom detta betänkande, bortsett från att jag har arbetat vid kommissionen under kommissionär Likkanens ledning, och det med ett stort nöje. Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionen för att den lade fram sitt meddelande om skogsbrukssektorn samt gratulera föredraganden och tacka honom för att han godtog vissa av mina ändringsförslag som lades fram i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, även om han nu anser att mitt ändringsförslag 5 är överflödigt.
Herr talman! Jag skulle vilja begränsa mig till en enda fråga, som just rör ändringsförslag 5 och förlagsverksamhetens förankring inom kommissionens avdelningar. I november 2000 kunde jag i tidningarna läsa att kommissionär Wallström har medgett att förlagsindustrin inte bör betraktas som en del av skogssektorn, något som dess plats inom Europeiska kommissionen kan få en att tro. Är detta även kommissionens uppfattning? Om så är fallet, vilka planer har den för framtiden?

Rübig
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Trä är ett förnybart material, ett byggmaterial som har en framtid. Trä växer upp igen, trä ruttnar och fogas åter in i naturens kretslopp, så som det uppstått. Därför bör vi i det sjätte ramprogrammet för forskning inte bortse från trä, utan intensivt utforma frågan om trä där, särskilt i samband med bioteknik. Jag tror att trä i framtiden kommer att ha väsentligt större betydelse än i det förflutna.
Eftersom trä även internationellt används mycket intensivt inom byggväsendet, står träindustrin inför många problem. Den är nämligen utsatt för ett otal tekniska handelshinder, ett överdrivet antal nationella normkrav respektive tillstånd och delvis också byråkratiska gransknings-, kontroll- och certifieringskrav. Här bör kommissionen tillämpa SLIM-initiativet (enklare lagstiftning för den inre marknaden). Kanske ägnar man sig inom träsektorn åt att inrätta förebildliga förfaranden - och kanske också handlingspanelen BEST (Arbetsgruppen för enklare företagsvillkor).
Jag vill tacka Hans-Peter Martin, ty stödet till de små och medelstora företagen är naturligtvis en central och viktig fråga, och här har vi en viktig partner i kommissionen.
Men det gäller också att anpassa bygglagarna och byggbestämmelserna på lämpligt sätt, ty i synnerhet brandskyddsbestämmelserna är mycket olika i Europa. Vi tror att det är hög tid att utfärda direktivet för byggnadsprodukter. Just detta direktiv möjliggör väsentliga framsteg för saluföring av trä.
När det gäller världshandeln vill jag påpeka att Japan har mycket restriktiva föreskrifter på detta område. Det måste vi också diskutera, eftersom trä när allt kommer omkring inte bara är ett råmaterial och ett byggnadsmaterial, utan i framtiden kommer att få mycket stor betydelse inom biotekniken. Därför vill vi stödja just de mindre kraftverk som drivs med biomassa. Dessa bidrar väsentligt till en oberoende energiförsörjning i Europa, och även här kommer trä i framtiden att spela en betydande roll.

Korhola
Herr talman! Jag vill tacka kommissionen samt ledamot Seppänen som sammanställt förslaget till betänkande. Som ledamot av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor är jag speciellt inspirerad av hur man i betänkandet har lyckats ta hänsyn till de ekologiska och till och med socioekonomiska villkoren i en bransch som agerar på marknaden.
Jag vill själv lyfta fram torven som behandlas i punkt två i betänkandet. I betänkandet kräver man att torvindustrin skall ingå i skogsklustret. Kravet är synnerligen motiverat. Med tanke på EU:s energipolitik stöder det genomdrivandet av flera målsättningar, vilket unionen strävar efter att verka för och även nyligen framfört i sin grönbok som behandlar energi. Torven förstärker vår serviceberedskap och självförsörjning inom energiproduktion, vilka nu försvagas på ett oroväckande sätt, främjar kombinerad produktion av el och värme och medför synergieffekter som hänför sig till energiutvinning ur trä och torv. I den mån som torven årligen ökar utgör den helt klart även en förnybar energikälla. Därutöver har torven många positiva effekter såväl regionalt som sysselsättningsmässigt sett.
På det hela taget borde torven snarare jämföras med trä och inte med till exempel kol, dit den nu tvärt emot fakta räknas i EU-klassificeringen. Torvens förnybarhet är ett obestridligt biologiskt faktum. Det bildas ständigt ny torv genom mossväxternas assimilation och uppkomsten av förna. Den bildas i grunden på exakt samma sätt som andra växtbaserade biomassor, till exempel trä. Tiden som går åt är dock längre. Enligt en färsk objektiv vetenskaplig utredning borde man därför skilja torven från fossila bränslen, vilka tar miljontals år att bildas. I enlighet med hur den uppstår och dess förnybara karaktär räknas torven till biomassabränslena, men eftersom den förnyas märkbart långsammare än andra borde man upprätta en ny tredje kategori mellan de fossila och de snabbt förnybara energikällorna, långsamt förnybart biomassabränsle.
Av torvförbränningen, liksom också av vedförbränningen, uppstår tveklöst växthusgasutsläpp i atmosfären. I Kyotoavtalet räknas förbränningsutsläppen av trä inte till ett lands utsläppsbörda, eftersom kolet som finns bundet i träet i varje fall skulle frigöras när trädet förmultnar. Under de senaste åren har det även gjorts undersökningar om kolbalansen och gascirkulationen i torvmossarna, vilkas resultat har visat att det vore önskvärt att man gjorde en ny beräkning av torvens förbränningsutsläpp, där man tar hänsyn till mossarnas gasbalans som en helhet.
När man talar om torv är det bra att påminna om skalan. Arealen som berörs av energianvändningen är mycket liten jämfört med mossområdena som används inom skogs- och jordbruket. Torvtäkterna i de nordliga torvländerna utgör under en promille av den totala arealen. Den kommersiella användningen av torv spelar trots allt en betydande roll på områden med stora mossområden. I Finland använder man till exempel årligen under hälften av det årliga torvtillskottet. Man rör alltså inte kapitalet, eftersom räntorna täcker till.
För att förbättra konkurrenskraften uppmanas kommissionen i betänkandet att förstärka samordningen och samstämdheten i gemenskapens sektorsrelaterade åtgärder som påverkar skogsklustret. Speciellt behovet av samordning och samstämdhet verkar gälla för torvens del, och ett viktigt steg på denna väg är att ändra klassificeringen av torv samt dess status så att de motsvarar torvens verkliga karaktär.

Liikanen
. (FI) Herr talman! Först vill jag tacka alla parlamentsledamöter, särskilt föredraganden av betänkandet, Esko Seppänen, för ett förtjänstfullt betänkande. Kommissionen godtar betänkandet och förslaget till resolution. De motsvarar kommissionens synsätt. Betänkandet är mycket detaljerat och man fördjupar sig här i de otaliga faktorer som påverkar skogsindustrins konkurrenskraft, såväl materiella som immateriella faktorer. Vi delar speciellt er åsikt om att immateriella faktorer, såsom yrkeskompetens, innovationer samt forsknings- och utvecklingsarbete, utgör hörnstenar för den europeiska industrins konkurrenssituation. En av de viktigaste prioriteringarna är just att säkerställa en hög nivå på yrkeskompetensen.
Jag vill börja med att med några ord belysa hur viktig denna industribransch är. Dess andel av hela EU:s industriproduktion är tio procent, såväl mätt i värdeökning av produktionen som i antalet arbetsplatser. Det är bra att komma ihåg att hela 12 miljoner privata skogsägare levererar trä till industrin och att industribranschen förekommer överallt i EU. Industrin är ofta belägen i glesbygden där den hjälper till att upprätthålla ekonomisk aktivitet, sysselsättning och infrastruktur. De fem huvudsektorerna inom industrin bildar en av den europeiska unionens största industribranscher. Dess produktionsvärde är över 300 miljarder euro, värdeökningen 110 miljarder euro. Den erbjuder direkt arbete åt 2,5 miljoner människor, indirekt åt många fler.
I kommissionens meddelande om konkurrenskraften hos skogsindustrin och andra industrigrenar i anslutning till den granskade man industribranschen på ett nytt sätt som ett kluster, där varje sektors kapacitet påverkar de andra sektorernas konkurrenskraft. I en dylik gruppgranskning blir analysen av enskilda branscher inte särkilt omfattande, men man kan granska frågorna ur ett bredare perspektiv. Meddelandet erbjuder en utgångspunkt för en fortsatt bedömning av de faktorer som påverkar konkurrenskraften inom ifrågavarande bransch. Därför har kommissionen utfört ett antal sektorsrelaterade undersökningar om skogsindustrin och andra industrigrenar i anslutning till den. Undersökningarna som gäller grafisk industri och mekanisk industri har redan offentliggjorts. Därtill har kommissionen som tillskott till det förhandenvarande meddelandet grundat två kanaler för behandling av olika frågor. Den ena är en rådgivande kommitté som behandlar skogssektorn och skogsbruksbaserad industri, vars verksamhet inleddes på nytt år 1997, och den andra är ett forum för skogsindustrin och andra industrigrenar i anslutning till den. Detta forum innehar en central roll av den anledningen att det möjliggör en systematisk analys av nyckelfrågor och ett effektivt samspel mellan företag, industriella organisationer och övriga parter. I forumet deltar även företrädare för gemenskapens organ, såsom parlamentet och kommissionen samt medlemsstaterna. Det första forumet arrangerades här i Strasbourg i början av september på en auktoritativ nivå och jag kan konstatera att föredraganden av betänkandet, Seppänen, även deltog i detta forum. Där diskuterades även frågor som hänför sig till den publikationsverksamhet som ledamot Flesch nämnde: där behandlades elektronisk handel samt industri- och upphovsrätt. Nästa forum hålls i juni i Stockholm. Där kommer man att närmare sätta sig in i hur den skogsbruksbaserade industrin och andra industrigrenar i anslutning till den för egen del kan främja hållbar utveckling och optimera sin insats i miljövården i trävarukedjans alla skeden från skogen ända fram till slutprodukterna.
Det blir allt viktigare att ta hållbar utveckling i beaktande. I juni hålls Europeiska rådets möte i Göteborg, där viktiga beslut inom detta område kommer att tas. Den skogsbruksbaserade industrin hör till de branscher där alla ekonomiska, samhälleliga och miljörelaterade delfaktorer inom hållbar utveckling är starkt beroende av varandra. Den skogsbruksbaserade industrin använder förnybart råmaterial och de allra modernaste metoderna för återvinning och tillvaratagande av energi, varför dess insats kan vara ytterst betydelsefull med tanke på hållbar utveckling.
På ledamot Fleschs fråga vill jag ge följande svar: vi förstår väl att förlagsbranschen i dag skiljer från den egentliga skogsindustrin, den innefattar lika väl pappersbaserad produktion som även mycket annat. Problemet i kommissionen har varit det att resurserna för det generaldirektorat som ansvarar för företagen har minskats med 20 procent under det senaste året. Vår personal har minskats med totalt 210 personer. Vi har varit tvungna att slå ihop avdelningar och kontor. Jag är trots allt beredd att nu ta upp den här frågan till ny diskussion, främst i det avseendet att man tar reda på till vilken bransch eller i samband med vilken bransch förlagsbranschen bäst kan knytas. Jag kommer att vara i kontakt med företrädare för branschen efter denna diskussion.
Jag vill ännu en gång tacka ledamot Seppänen för ett förträffligt betänkande och övriga ledamöter för deras insats i detta arbete.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi kommer nu att genomföra omröstningen.

Ferri
Fru talman! Låt mig rikta en bön till er och till kammaren. Det betänkande som jag är föredragande för och som skulle ha behandlats i morse, har flyttats till i eftermiddag, tillsammans med omröstningen. Tyvärr kan jag inte stanna kvar, varför jag skulle vara tacksam om det gick att skjuta upp behandlingen till nästa sammanträdesperiod.

Pack
Fru talman! Det är just det som vi befarade när fredagens sammanträde avskaffades: att vi då inte heller kan arbeta på torsdag eftermiddag.
(Applåder)

Talmannen
Fru Pack! Ni förstår säkert att det inte är talmannens sak att kommentera denna kommentar. I detta precisa fall skall jag bara säga att betänkandet av Ferri var inskrivet till i förmiddags, men att vi inte fick tid att behandla det. Ferri är inte här i eftermiddag och kan inte stanna för att lägga fram sitt betänkande. Om ingen motsätter sig detta, tycker jag att vi kan tillmötesgå hans önskan att skjuta upp betänkandet på grund av hans frånvaro i eftermiddag och med tanke på att betänkandet inte kunde behandlas som planerat.

Swoboda
Fru talman! Om ni låter nåd gå före rätt, så är vi införstådda med det. Men jag vill stödja Pack och principiellt hålla fast vid följande: Om vi förkortar tiden, får det inte vara så att det inte görs någon omröstning om betänkandena därför att föredragandena inte längre finns här på torsdagskvällen! Vi är införstådda med det nuvarande förfarandet. Men jag ber än en gång att man påpekar, även för utskottsordförandena, att närvaron bör garanteras fram till och med torsdagskvällen.

Talmannen
Herr Swoboda! Jag är helt och hållet överens med er. Om betänkandet av Ferri inte hade varit inskrivet till i förmiddags skulle jag inte ha haft den möjligheten.

Gillig
Fru talman, mina kära kolleger! Jag kan bara stödja Packs och Swobodas synpunkter, men jag anser att problemet med ändringar av planeringen också beror på vad jag skulle kalla en dålig planering av föredragningslistan, eftersom vi aldrig lyckas respektera den. Vi måste alltid skjuta upp behandlingar av betänkanden. Jag tror att det beror på att man inte har tillräcklig kontroll över tiden, och kanske också att vi behöver ändra och införa ett antal ordningsregler för kammaren. Men den viktigaste förklaringen till alla dessa fenomen är att sammanträdet har kortats ned till fyra dagar. Om vi inte längre kan arbeta i plenarsammanträden mer än under endast tre och en halv dag, kommer det så småningom att bli två dagar. Vad tjänar denna kammare till? Det är trots allt ledamöterna som måste visa att de gör ett seriöst arbete, med hänsyn till deras parlamentariska åtagande. Jag tror att det är denna fråga som återigen aktualiseras.
(Applåder)

van Hulten
Fru talman! Jag vill göra två korta inlägg i detta sammanhang. Det första är att vi hela veckan har hört människor tala om beslutet att avskaffa sammanträdena på fredagar. Vilket beslut som än antogs och hur vi än röstade i den frågan, så antogs ett beslut av kammaren och nästa möjlighet att ändra detta kommer att ges när vi diskuterar kalendern för år 2002. Jag anser att det är odemokratiskt att fortsätta att ta upp det.
För det andra ser vi, om vi tittar på föredragningslistan för denna vecka, att föredragningslistan för måndag kväll var tom. Så vi skulle även kunna titta på hur vi kan använda vår tid bättre och ägna måndagskvällarna åt debatter. Då skulle vi alla vara klara på torsdag eftermiddag för att återvända hem och vara tillbaka på våra arbeten på fredag.

Wurtz
Fru talman! Jag tillhör dem som man minst misstänker för att vara positiva till sammanträdesperioder utan fredagar. När det läggs fram en begäran om att skjuta upp en omröstning om ett betänkande som har planerats till sent på torsdagen, ett betänkande som skall läggas fram av en ledamot som har 2 000 km hem och som - om han inte kan ta det enda flyg som går på torsdagseftermiddagen - tvingas komma hem på fredag kväll, kan jag därför med lätthet säga att man också kan visa sig flexibel i bedömningen av hans situation i framtiden. Enligt min uppfattning är detta tyvärr ett oansvarigt beslut som försätter oss i en sådan situation; vi måste hantera det så ansvarsfullt som möjligt under de kommande månaderna.

Talmannen
Vi skall inte inleda en debatt i den här frågan.

Doyle
Fru talman! I samband med detta ämne har en barnsjukdom uppstått i fråga om fyradagarsveckan i samband med transporter. Det är omöjligt att före december i år komma med på flyget mellan Strasbourg och Bryssel kl. 16.30 på torsdagar. Detta har lett till att personal och pressekreterare måste återvända med flyget som avgår kl. 12.30 på torsdagar. Detta är inte godtagbart. Skulle ni kunna tala med dem som har makten så att extra flyg går tillbaka till Bryssel på torsdagskvällarna för att tillgodose vår personal, så att de kan stanna här under hela torsdagen.

Talmannen
Fru Doyle! Eftersom ni tar upp den frågan kan jag säga er att Strasbourgs kommun har utsett Ries att lösa alla problem, och andra som kan uppstå. Jag hade ett längre sammanträffande med Ries nu i veckan och på mitt initiativ gick vi noggrant igenom de olika problemen, eftersom jag är väl medveten om dem. De rör förresten inte bara en nationalitet, utan praktiskt taget alla kolleger i kammaren.

Bordes
Fru talman! Parlamentet röstade igenom beslutet om att korta ned sammanträdesperioderna i Strasbourg till fyra dagar, vilket innebär färre arbetsdagar för de extraanställda. Vad vi begär är att de inte skall straffas ekonomiskt...

Talmannen
Det är inte en ordningsfråga, fru Bordes.

OMRÖSTNING
Fatuzzo
Fru talman! När jag befann mig på planet som skulle föra mig från Milano till Strasbourg hälsade jag på i cockpit för att prata lite med piloten, vilket händer i bland. Han beskrev alla sina problem med arbetstider, löner och även pensioner för mig. Jag försäkrade honom att eftersom vi i Europaparlamentet skulle diskutera, inte bara de tekniska reglerna, utan också de administrativa rutinerna inom den civila flygsektorn, där man bland annat planerar en reglering av personalens arbetstider, så skulle jag kräva att man påpekar för medlemsstaterna att piloterna, som är så viktiga för vår säkerhet, bör få högre pensioner och att de skall få gå i pension tidigare.

Gorostiaga Atxalandabaso
Fru talman! I måndags tog jag till orda för att vittna inför de ärade ledamöterna i detta parlament om det beslut som nyligen antogs av den spanska regeringen att benåda fjorton bödlar. Inte i ett enda förslag till resolution om mänskliga rättigheter finner vi den allra minsta referens till Kungariket Spanien, trots att många länder finns nämnda.
Detta är mycket olyckligt då den spanska regeringens benådning har gjorts i syfte att garantera straffrihet för bödlar och behålla tortyr som en grundläggande metod i sin förtrycksstrategi.
I fråga om mänskliga rättigheter har hyckleri återigen röstats igenom i detta parlament.
Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter i Genève

Alavanos
. (EL) Avregleringen på området för lufttransporter och den hårda konkurrensen mellan flygbolagen har skapat allvarliga problem med försämrade säkerhetskriterier för flygplan i passagerartrafik. Därför är det särskilt viktigt att harmoniserade krav fastställs gällande förhållandena för kommersiella lufttransporter så att en hög säkerhetsnivå bevaras som inte undergrävs av konkurrensen.
Både utskottet för regionalpolitik, transport och turism och föredraganden har förbättrat kommissionens förslag. Det är också viktigt att om de berörda parterna inte har kommit överens om förslag till regler så tar Europaparlamentet initiativ rörande flygtider, tjänstgöringstider och övriga krav när det gäller kabinpersonalen före den 1 maj 2001 med hänsyn till personalens behov och säkerhetskraven.
Detta blir desto mer nödvändigt eftersom kommissionen, tyvärr under påtryckning av flygbolagen, i sin text inte alls föreslår bestämmelser rörande begränsning av flygtimmarna.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Det enda skälet till att vi har röstat för detta gemensamma resolutionsförslag är ställningstagandet för dödsstraffets avskaffande och bekräftelsen av vissa grundläggande principer rörande jämställdhet, behandling av barn och opposition mot rasdiskriminering.
Även om man i resolutionen nämner ett antal länder, som Tibet, Kina, Afghanistan, Papuaterritoriet och Tjetjenien, där de mänskliga rättigheterna kränks på många områden, ja t.o.m. på alla områden, sägs det inte ett ord om stormakterna, framför allt de inom Europeiska unionen, som när de inte bryter mot vissa mänskliga rättigheter i det egna landet bryter mot dem i sina f.d. kolonier, antingen direkt eller genom att skydda de diktatorer som skymfar dessa rättigheter.
När krav på mänskliga rättigheter kommer från dem som är offer för att det saknas sådana rättigheter, eller när de kommer från sammanslutningar som gör ett ärligt arbete för att lätta förtryckets tyngd, åtminstone på de områden där de är verksamma, då ställer vi upp och är solidariska. Men när de stormakter som bär ansvar för exploateringen och förtrycket av en majoritet i världen och dessa makters politiska företrädare talar om de mänskliga rättigheterna, då handlar det i allmänhet bara om hycklande påståenden som motsägs av deras diplomatiska och militära handlande samt av " statsskäl" , ett begrepp som i allmänhet döljer stora finansgruppers lågt stående intressen, som varken har med människor eller deras rättigheter att göra.
Betänkande (A5-0381/2000) av Hedkvist Petersen

Fatuzzo
Fru talman! Jag befann mig som sagt i cockpit på flygplanet som förde mig från Milano till Strasbourg och under samtalet med piloten - jag minns till och med hans namn, Antoine - så redovisade jag min oro över flygtransporterna och sade: " Men kan vi verkligen vara säkra, det är väl inte så att det någon gång händer att flygningen inte är säker?" " Men vad säger ni, Fatuzzo!" svarade piloten. " Flyg är den säkraste transportform som finns! Där det inträffar flest olyckor är med bilar. Bilen är, bland olika transportmedel, det som utan tvekan orsakar flest dödsfall och skadade."
Jag stöder därför starkt - och jag har röstat för - detta dokument genom vilket Europa vidtar konkreta åtgärder för att begränsa de mycket allvarliga skador som orsakas av trafikolyckor.

De Rossa
Fru talman! Jag vill göra ett uttalande om detta betänkande då det är nödvändigt för Europeiska unionen att hitta ett mer effektivt sätt att se till att medlemsstater som gör åtaganden i fråga om liv och död också uppfyller dessa åtaganden.
Betänkandet visar att antalet trafikolyckor med dödlig utgång föll under 1990-talet i Europeiska unionen med 26 procent. I Irland var nedgången emellertid endast 13 procent. Vi ligger på tredje plats i olycksstatistiken i Europeiska unionen och vi har det högsta antalet dödsolyckor i Europeiska unionen.
Nationella säkerhetsrådet tillkännagav i augusti förra året att de för sin del inte ansåg sig ha något politiskt åtagande att effektivt ta itu med trafiksäkerheten. De uppskattade att av de 62 000 unga människor som tog sina körkort i juni 2000 skulle 1000 dödas i onödiga trafikolyckor inom 8 år. Detta anser jag vara en grotesk situation som helt enkelt inte bör godtas av Europeiska unionen. Om medlemsstaterna gör åtaganden att genomföra de åtgärder som påverkar liv och död, så måste vi hitta ett sätt att garantera att de uppfyller dessa åtaganden.

Darras
. (FR) Jag gratulerar fru Petersen till hennes seriösa, omsorgsfulla och innovativa arbete. Vägtrafiksäkerheten är faktiskt en allvarlig fråga, där man inte får tillåta sig hyckleri och retoriska effekter (vilket vår kollega verkligen undviker).
Somliga i kammaren kommer att dra fördel av detta betänkande för att begära en förstärkning av subsidiaritetsprincipen, för att överlåta ansvaret till medlemsstaterna att fatta beslut i trafiksäkerhetsfrågor efter egna bedömningar. För egen del delar jag föredragandens ståndpunkt. Samtidigt som hon erkänner staternas starka ställning på det här området, medger hon ändå att detta rör sig om en sektor med behörigheter som kan delas mellan myndigheter på gemenskaplig, nationell, regional och lokal nivå. De stora skillnaderna mellan medlemsstaterna, framför allt när det gäller hastighetsbegränsningar och " tillåten" alkoholhalt i blodet, bidrar faktiskt inte till att minska antalet olyckor på de europeiska vägarna! (I EU är trafikolyckor den vanligaste dödsorsaken bland vuxna under 45 år och barn.)
I likhet med föredraganden anser jag därför att det är nödvändigt att kommissionen inte nöjer sig med en rekommendation om alkoholhalten, utan att man klart och tydligt begränsar denna halt till 0,5 mg/l. Det krävs också ytterligare stöd till Europeiska programmet för bedömning av nya bilar (Euro Ncap). Detta skulle bl.a. kunna åstadkommas i form av ett förslag till direktiv. På samma sätt bör vi planera att förstärka det befintliga sambandet mellan miljö och vägtrafiksäkerhet (något som t.ex. bör få oss att se över trafiksignalsystemet, så att det blir säkrare).
Vi måste ta hela vårt ansvar, och det är vad föredraganden föreslår i detta initiativ, som hon har all heder av. Jag kommer således att rösta för detta betänkande.

Collins
. (EN) Jag vill lovprisa Hedkvist-Petersen för hennes mycket grundliga betänkande om ett ämne som är mycket oroande för oss alla. Statistiken är verkligen skrämmande: 42 000 döda på EU:s vägar varje år, och uppskattningsvis 1,7 miljoner mer eller mindre allvarligt skadade.
Det är uppenbart att denna fråga kräver en samlad ansträngning av alla inblandade: EU, nationella och lokala myndigheter, samt de många frivilliga organisationer och initiativ som syftar till att ta itu med problemet med trafikolyckor.
Antalet olyckor med dödlig utgång varierar kraftigt från en medlemsstat till en annan, från 60 till 243 per miljon med ett EU-genomsnitt av 116. I mitt eget land, Irland, dödas 129 människor per miljon i trafiken varje år. Jag anser det vara särskilt oroande att trafikolyckor är den vanligaste dödsorsaken bland barn och människor under 45 år i EU.
Detta är en oacceptabel situation. Siffrorna visar tydligt att antalet dödsolyckor kan minskas drastiskt i hela EU. Det är avgörande att vårt åtagande att rädda liv i trafiken, i synnerhet yngre människors liv, inte enbart består av tomma ord. Tillräckliga resurser måste ges till en aktiv politik på unionsnivå, i syfte att hjälpa individuella medlemsstater att förbättra deras trafiksäkerhetssiffror.
I dag är kommissionens trafiksäkerhetsbudget 8 miljoner euro per år. Jag anser att kommissionen tydligt bör visa sin avsikt att minska dödsolyckor i trafiken. Jag vill uppmana kommissionen att kraftigt utöka trafiksäkerhetsbudgeten, och dessutom vill jag uppmana medlemsstaterna att följa dess exempel.
Pengar som används till att minska trafikolyckor är väl använda pengar. Otillräcklig trafiksäkerhet kostar samhället och medlemsstaterna stora pengar. Den mänskliga tragedin är omätbar, men försök har gjorts att kvantifiera skadan, och dessa visar att den enorma ekonomiska kostnaden för trafikolyckor i form av medicinsk vård och akutvård, skador på egendom och förlorad inkomst uppgår till ungefär 100 miljarder euro per år.
Saker och ting rör sig förvisso i rätt riktning. Under 1990-talet minskade antalet trafikolyckor med dödlig utgång i EU med 26 procent. Denna trend måste nu fortsätta och stärkas.
Parlamentet har genomgående ansett att ett av de viktigaste politiska målen inom transportpolitiken är att prioritera åtgärder som förbättrar säkerheten hos alla transportmedel, samt att anslå tillräckliga finansiella medel till detta syfte. Antalet döda och skadade på Europas vägar är inte något som är förutbestämt. Vi måste göra en förbättrad trafiksäkerhet till en politisk prioritering och anslå de finansiella medel som behövs.

Esclopé
. (FR) Vi är alla överens om att vi bör fördöma det stora antalet trafikolyckor i de europeiska medlemsstaterna, men EDD-gruppen kan inte helt instämma i betänkandet av Hedkvist Petersen när det gäller de medel som skall användas för att göra detta. Lösningen kan inte bestå i ständigt mer Europa, ständigt mer pengar och ständigt fler hinder. Denna cocktail, som redan har införts på olika nivåer i flera länder, har visat prov på sin ineffektivitet.
En bättre anpassning mellan konkreta åtgärder och nationella särdrag verkar däremot vara en väg att utforska om man vill ha verkligt positiva resultat.
Som transportsätt föranleder bilen - med allt vad den innebär - snarare frågor om utbildning, beteende och kultur. Men hur kan man då vilja finna harmoniserade lösningar på europeisk nivå?
För oss utgör betänkandet av Hedkvist Petersen ett förnekande av subsidiariteten, som vi anstränger oss för att bevara. Men det gör vi inte på ett dogmatiskt sätt, utan för att nå så stor effektivitet som möjligt och samtidigt respektera allas olikheter, vilket är till våra befolkningars stora fördel.
Hur ligger det till med genomförandet av de verkliga lösningarna, dvs. de som kräver stora investeringar? En utbildningsreform (t.ex. trafikkunskap redan i skolåldern eller träning av nödbromsning i bilskolorna), eller en systematisering av aktiva och passiva säkerhetselement redan för bilar i de lägre prisklasserna, vilket kan åstadkommas med hjälp av skattemässiga incitament för biltillverkarna eller till sist en förändring av infrastrukturerna, genom att helt avskaffa de " svarta punkterna" . Sådana reformer utgör verkliga insatser för en förnuftig trafiksäkerhetspolitik. Självklart är detta mycket svårare än det som endast är inskränkningar, t.ex. att sätta in en radar i en civil polisbil i slutet av en nedförsbacke på en trefilig motorväg med helt fri sikt!

Titley
. -(EN) Jag stöder helt och hållet betänkandet från min socialistiska kollega som efterfrågar nya åtgärder för att ta itu med dödsolyckor i trafiken och främja trafiksäkerheten i Europa.
Chockerande statistik visar hur allvarligt problemet är. Det är helt enkelt inte godtagbart att så många som 42 000 människor dödas och mer än 1,7 miljoner skadas i trafiken i Europeiska unionen varje år.
Naturligtvis är det så att siffrorna varierar från land till land. I Portugal och Grekland dödas så många som 243 respektive 212 stycken per miljon, medan det i den lägsta delen av skalan, i Sverige och Storbritannien, dödas 60 respektive 61 människor per miljon. Varje person som dödas är en för mycket. Varje fall är en individuell tragedi som sliter isär en gemenskap.
Det finns ett desperat behov av att förbättra trafiksäkerheten med säkerhetsutrustning i bilar, kampanjer för att använda säkerhetsbältet och bättre vägskyltar. Labourregeringen i Storbritannien går i ledningen med en kampanj mot rattfylleri. Samtliga våra medborgares liv, i synnerhet när det gäller våra unga, är för dyrbara för att tas för givet.
Betänkande (A5-0358/2000) av Poli Bortone

Eriksson, Frahm, Herman Schmid, Seppänen och Sjöstedt
. Den vanligaste dödsorsaken bland barn och personer under 45 år i EU är vägtrafikolyckor, vilket gör problemet till en viktig folkhälsofråga. I Sverige har en enig riksdag beslutat om nollvisionen som en övergripande målsättning för trafiksäkerhetsarbetet. För att nå trafiksäkerhetsmålen krävs dock även trovärdiga verktyg för att målen skall kunna uppfyllas. Kraftfull trafikövervakning som innefattar fordonskontroll, hastighetsövervakning med modern kamerateknik, utandningsprov, mätning med pupillometer i fall där narkotika kan misstänkas samt bälteskontroll är vad som behövs på kort sikt för att antalet dödsoffer i trafiken skall nedbringas. Skall målet noll döda i trafiken vara realistiskt måste också kollektivtrafikens andel öka på vägtrafikens bekostnad.
Vi stöder betänkandet i slutomröstningen men anser att det går för långt i sina harmoniseringssträvanden. Betänkandet är ett initiativ från parlamentet, vars huvudinriktning är att kräva harmoniseringsförslag på EU-nivå av trafiksäkerheten. Ambitionen att öka vägtrafiksäkerheten anser vi vara vällovlig, men detta är inte en fråga som EU bör satsa resurser på, utan det är en fråga som bäst hanteras på medlemsstatsnivå.

Fatuzzo
Fru talman! När jag återvänt till min plats i planet började jag samtala med den som satt bredvid mig - en pensionär som hette Lino Miserotti - och som plötsligt sade till mig: " Titta, vi flyger över Düsseldorf!" Jag tittade ut genom kabinfönstret och såg staden, i vars närhet man kunde se väldiga skjul breda ut sig, synliga även från denna höga höjd. " Men vad är det där för stora skjul?" frågade jag pensionären som satt bredvid mig. Och han: " Det är garagen som skall hysa långtradare och järnvägsvagnar. Det där är ett intermodalt center. De är mycket användbara, dessa centra för intermodala transporter, för varorna måste deponeras i de där stora skjulen så att transporterna blir bättre, snabbare och billigare." Därför röstade jag för.

Ebner
Fru talman! Jag ville förklara att jag har röstat för Poli Bortones betänkande, i synnerhet därför att ändringsförslag 1 antogs. Detta ändringsförslag ger nämligen uttryck för oron över att det skett förseningar i skapandet av de transeuropeiska järnvägsnäten och järnvägskorridorerna. Denna problematik är särskilt knuten till alpområdet - och jag kommer ju från Alperna - och framför allt till järnvägen mellan München och Verona via Alperna, och vi hoppas att kommissionen genom det utlåtande som parlamentet nyss har gett uttryck för ser sig föranlåten att påskynda dessa förberedelsearbeten och ägna större koncentration och kraft till att driva fram det än vad som hittills varit fallet, så att detta brådskande problem inom alpområdet kan få en lösning.
Betänkande (A5-0345/2000) av Costa Paolo

Fatuzzo
Fru talman! Jag befann mig på motorvägen mellan Bergamo och Milano, starkt trafikerad, ännu en gång i sällskap av pensionären Lino Miserotti, med vilken jag diskuterade motorvägsavgiften. Lino Miserotti säger till mig: " Jag är pensionär och jag tycker det är rättvist att jag måste betala en avgift för att utnyttja den här motorvägen för att på så vis bidra till utbyggnad och underhåll av motorvägen, som är en viktig transportled. Men när det gäller de som arbetar och som ännu inte är pensionerade, skulle det vara rättvist om de inte behövde betala någon avgift."
Alltnog, jag röstade för detta dokument, men jag vill att man skiljer mellan dem som arbetar på vägen och dem som använder den för sin fritid: de förra skall alltså inte behöva betala lika mycket som de senare.

Costa, Paolo
. (EN) Betänkandet som är antaget av utskottet går en mycket noggrant avvägd medelväg mellan dem som önskar gå fortare fram för att bygga på det gemensamma ramverket för transportavgifter, och dem som anser att allmänheten inte är redo for ett sådant radikalt nytänkande av hur samhället betalar för användningen av sin transportinfrastruktur.
Föredraganden är nöjd med den betydande enigheten om de grundläggande principerna i betänkandet, nämligen att gemenskapen är behörig att upprätta en gemensam metodik för att beräkna transportkostnader, att externa kostnader bör inkluderas i sådana utvärderingar, att inkomster bör styras mot att minska miljöpåverkan och främja en modal förändring till mindre förorenande transportalternativ, att genomförande bör styras av subsidiaritet, att användare och förorenare betalar i proportion till användning, samt att undantag bör göras för mindre rörliga människor i samhället och för dem som bor på landsbygden.
Trots att jag är välvilligt inställd till många av de ändringsförslag som har lämnats in av Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen om konkreta åtgärder, kan jag på grund av dessa orsaker inte stödja dem här, eftersom de skulle äventyra samförståndet i fråga om ovan nämnda principer och kan undersökas senare vid genomförandet av ett avgiftsramverk.

Lang
. (FR) Bakom avsikter som vid första anblicken förefaller lovvärda, kan man i ett betänkande av Europaparlamentet som vanligt ana sig till det värsta.
Här handlar det om avgiftsbeläggning av transportinfrastruktur. Men man måste läsa mellan raderna för att förstå vad det exakt handlar om, och då stöter man på två av den här institutionens fixa idéer: att införa en miljöskatt och att föra ett krig mot bilen och vägtrafiktransporter. Vad som föreslås i det finstilta har faktiskt bara att göra med en enda sak: att ständigt lägga fler skatter på vägtrafikanterna, som i Europa redan har kommit att betraktas som mjölkkor. Kanske t.o.m. att införa avgifter och skatter för användning av nationella vägar och länsvägar. Man yrar i full galenskap.
När bränslepriset utgör ett hinder, när det är fem eller sex gånger högre än oljeraffinaderiernas utgångspris - eftersom 80 procent av detta pris består av skatter - kan man säga att vägtrafikanterna i hög grad redan betalar för att använda offentliga väginfrastrukturer i förhållande till hur mycket de nyttjar sitt fordon. Och då talar jag inte om alla de övriga skatter som hänger samman med vägtrafiken. Listan är alltför lång och beloppen alltför deprimerande.
Efter att ha läst detta betänkande undrar man vad de skatter vi betalar in kan tjäna till. Uppenbarligen till ingenting: i t.ex. Frankrike tas hälften av de nationella tillgångarna ut i skatt till förmån för de offentliga myndigheterna, men detta skapar varken en säkerhet för medborgarna eller bidrar till förverkligandet av ett kollektivt välstånd, det räddar inte heller några liv eller ger en samstämmig och effektiv transportpolitik.
Staten - staterna - bör först fundera på hur våra pengar används, innan de ger Bryssel någon som helst befogenhet att förvärra situationen i onödan.

Vachetta
. (FR) Jag delar betänkandets preliminära strategi, dvs. att man betonar kravet på en större hänsyn till avgiftsbeläggningens externa kostnader. Infrastrukturerna måste oundvikligen underhållas och moderniseras, det är självklart.
Men vilken finansiering skall utnyttjas? I betänkandet framhålls att ingenting får hindra marknadens utveckling i medlemsstaterna, vilket innebär att företagens vinster inte får användas som ett tillskott. Man ifrågasätter inte på något sätt den sociala dumping som utnyttjas inom vägtransportsektorn och skandalen om motorvägskoncessioner.
Att inte vilja höja skatterna är detsamma som att hindra staterna från att ingripa, så att den sakrosankta regeln om konkurrens inte motarbetas. Tvärtom förordar föredraganden att " snedvridningar av konkurrensen mellan medlemsstaterna bör bekämpas" . Ingenstans i betänkandet talas det om ett offentligt gensvar på sociala behov. Det enda svaret på den " allenarådande marknaden" är tvärtom en vädjan till privata företag om att de skall uppföra såväl som förvalta infrastrukturerna.
De enda tydligt identifierade betalarna i denna text är följaktligen användarna. Därför har jag inte röstat för detta betänkande.
Betänkande (A5-0373/2000) av Karamanou

Miranda
. (PT) Vi instämmer i vissa delar av detta betänkande, främst behovet att utveckla infrastrukturen för transporter för att nå en hållbar miljöutveckling och skydda och stärka alla medborgares rätt till rörlighet och tillgång till allmänna transporter, även om vi anser att dessa aspekter borde uppmärksammas mer i resolutionen.
Men vi opponerar oss mot fastställandet av gemenskapskriterier som behandlar alla användare av transportmedel likadant och inte tar hänsyn till de nuvarande skillnaderna i infrastruktur mellan medlemsstaterna.
Därför kan vi inte rösta för detta betänkande.

Raschhofer
 - (DE) Inom politiken måste man utveckla ett system som bidrar till att principen om faktiska nettokostnader för transportföretagen genomdrivs. Denna resolution är ett viktigt steg och en uppmaning till kommissionen att äntligen lägga fram konkreta förslag.
Transportproblem kan bara lösas genom europeiskt samarbete. Som företrädare för ett land som har att kämpa med avsevärda problem med transittrafiken över Alperna, uppmanar jag unionen att ägna denna frågeställning större uppmärksamhet än tidigare. Unionen har hittills inte i full utsträckning tagit sitt ansvar för detta.
En rättvis konkurrens bland transportföretagen kan bara äga rum om även de externa kostnaderna räknas in i avgifterna. Man måste absolut ta hänsyn till ekologiska och geografiska aspekter i detta enhetliga system. Allt detta till nytta för miljön och befolkningen.

Sacrédeus
. Jag kan med hänsyn till subsidiaritets- och demokratiprinciperna inte tänka mig att Europeiska unionen skulle ges egen skatterätt. Detta gäller även inom transportområdet.
De föreliggande förslagen skulle enligt den nederländska regeringens uträkningar höja bensinpriset med ytterligare 15 procent och dieselpriset med 21 procent samt öka biljettpriset för medellånga tågresor och fjärrtågresor med uppemot 50 procent.
Konsekvenserna för redan drabbade svenska glesbygdslän, t.ex. Dalarna med en omfattande utflyttning och befolkningsminskning, är uppenbara och helt förödande.
Föredraganden vill införa nya statliga skatter och EU-skatter samt avgifter på vägar, järnvägar och flygplatser, bilförsäkringar, lastbilar och bussar, bensin och diesel. De inkomna medlen skall gå dels till medlemsstaternas regeringar och då öronmärkas för infrastrukturinvesteringar, dels till kommissionen för fri disposition.
Om resolutionen skulle gå igenom Europaparlamentet och ministerrådet skulle EU ges en egen direkt beskattningsrätt, som i en verklig stat. Det är en utveckling de svenska kristdemokraterna inte vill medverka till.
Jag ser mycket allvarligt på att ytterligare öka transportkostnaderna för människor och varor. Att detta obarmhärtigt slår hårdast mot glesbygdslänen är uppenbart. Dessutom är det knappast i linje med den europeiska gemenskapsidén att göra det svårare och väsentligt dyrare för människor att möta varandra inom och mellan länderna.

Fatuzzo
Fru talman! I Karamanous betänkande talades det mycket om kvoter. Jag avstod från att rösta. Varför? Jag är nationalsekreterare i det italienska Pensionärspartiet sedan 1983 och det är sedan 1983 som jag har fått höra, även om jag företräder Pensionärspartiet: " Men ni kan väl inte vara pensionär! Ni är för ung, ni är ingen pensionär." Detta tycker jag är trevligt, men ofta blir jag osäker och tänker: " Men hur är det, kanske en person som inte är pensionär inte kan försvara pensionärernas rättigheter?"
Anser ni, fru talman, att jag inte skulle kunna företräda pensionärerna med beslutsamhet, med övertygelse, med uthållighet även om jag ännu inte är pensionär? Och vi män, även om vi inte är kvinnor, skulle vi inte kunna försvara kvinnornas rättigheter lika bra? Därför är jag inte så förtjust i kvoter!

Mann, Thomas
Fru talman! PPE-DE-gruppens majoritet har röstat nej till Karamanous betänkande. Denna signal kan missförstås eller rent av missbrukas för polemik gentemot oss. Vi är naturligtvis inte emot jämställdhetspolitik och absolut inte för att kvinnor missgynnas. Vi är överens om principerna som kommissionär Diamantopoulou framförde i slutet av debatten under förmiddagen. Vi är för mainstreaming inom näringslivet och de offentliga institutionerna, på undervisnings-, utbildnings- och kulturområdena. Vi är positiva till att man bygger upp politiska nät, och vi behöver europeiska indikatorer, exempelvis benchmarking-förfaranden. Vi är också för konkreta åtgärder som skall förverkligas i EU:s medlemsstater. Det har vi bevisat i de länder där kristdemokrater och konservativa har ansvaret. I våra partier är kvinnor bevisligen framgångsrika i ledande positioner. Exempelvis har i Tyskland, i mitt parti CDU, en kvinna anförtrotts ledningen, och i PPE-DE-gruppen är ett betydande antal nationella delegationsledare kvinnor. När det gäller målsättningen att genomföra jämställdhet råder inte något tvivel; det kan man också se av de inlägg som mina kolleger och jag gjort under förmiddagen.
Föredraganden Karamanou och hennes socialistiska grupp var dock inte beredda att stödja våra förslag, där vi avvisar att man bestämmer kvoter för hela Europa. Det finns olika system i Europeiska unionens medlemsländer för att åstadkomma ett rimligt kvinnligt deltagande. Detta fastslås för övrigt, i motsats till vad som står i betänkandet, inte av regeringarna, utan av partierna, när de ställer upp sina listor. Det skall också förbli på det viset, det är subsidiaritetsprincipen. Försöket att på grund av vårt majoritetsbeslut att avvisa Karamanous betänkande anklaga oss för att vi till exempel skulle vara emot ett balanserat deltagande av kvinnor och män i beslutsprocessen har därför definitivt misslyckats. Det är inte bara inriktningen på idéerna och initiativen som måste stämma, fru talman, utan också framför allt detaljerna.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Vi har självklart röstat emot ändringsförslaget från högern, som uppenbarligen anser att förslaget i betänkandet är överdrivet, dvs. att både kvinnor och män skall vara representerade med minst 40 procent i valda församlingar.
Vi har röstat för det omstridda stycket i Karamanou-betänkandet trots att vi är övertygade om att kvoter långt ifrån löser de orättvisor som drabbar kvinnor på beslutsfattande poster såväl som - i än högre grad - i samhället.

Banotti
. (EN) Jag röstade för Karamanou-betänkandet. Betänkanden och inlägg i denna debatt påminner oss om att några av våra värsta farhågor är motiverade.
Diskriminering förekommer fortfarande, och det krävs fortfarande kvinnor som är " eld och lågor" för att bryta igenom det täta systemet av gömda fördomar och tränga fram i handelsorganisationer och politiska och andra organisationer.
Positiv diskriminering är fortfarande nödvändig - tills faktisk jämlikhet existerar, inte enbart där det finns stor talang, men även för dem som är mindre starka.
Över hela världen är kvinnor underrepresenterade på beslutsfattande nivåer.

Alyssandrakis
. (EL) I början av det tredje årtusendet kämpar kvinnorna i det kapitalistiska samhället fortfarande för att erövra, åtminstone formellt, rätten till jämställdhet, något som socialismen redan hade givit dem sedan början av århundradet. KKE anser att problemet med kvinnornas bristande deltagande i beslutsprocessen inte bara är ett demokratiproblem utan ett tecken på social ojämlikhet och klassexploatering. Av denna anledning berörs huvudsakligen kvinnor från de lägre samhällsskikten.
Det förmenta intresse för demokrati inom familjen som uttrycks i resolutionen är i själva verket ett intresse av att avskaffa den fulla sysselsättningen (något som erkänns utan omskrivningar i resolutionen) samt att krympa anslagen till och att privatisera social service. Dessutom har det visat sig att den så kallade jämställdhetspolicyn och de olika programmen inom EU inte är något annat än medel för att främja de kapitalistiska omstruktureringarna. De har som målsättning att fördela bördorna lika och att minska det sociala biståndet till familjerna, de drabbar de lägre samhällsskikten, försämrar i praktiken kvinnornas situation och är följaktligen ansvariga för att kvinnorna inte deltar i samhällslivet.
Kvinnorna kommer att inta den plats de förtjänar både i familjen och i det politiska och sociala livet endast genom att delta i den folkliga massrörelse som kämpar för att avskaffa den politik som är ansvarig för att de är underrepresenterade. Kvinnornas verkliga jämställdhet kan inte uppnås genom deras kvoterade deltagande i institutioner som står i strid med deras intressen och som främjar deltidsarbete, privatisering av hälsovård - socialtjänst - utbildning, en ökning av arbetstiden och höjning av pensionsåldern.
Vi ogillar att partierna skall påtvingas kvotering då de är organisationer med frivilligt deltagande och har den exklusiva rätten att besluta om sin struktur och sitt sätt att fungera. En partierna påtvingad kvotering skulle utgöra en inblandning i deras interna angelägenheter och en kränkning av den kollektiva viljan hos en politisk organisation.
Vi kommer inte att misstycka om administrativa åtgärder vidtas för kvinnors delaktighet i beslutsprocesserna om detta åtföljs av motsvarande politik som gynnar folket så att dessa åtgärder fungerar och ger resultat avseende de hinder som finns för de flesta kvinnors delaktighet. I motsatt fall skapar de administrativa åtgärderna självbedrägerier och fungerar vilseledande. Därför kan vi inte stödja isolerade åtgärder av administrativ karaktär såsom föreslås i resolutionen.
Av ovannämnda skäl lade KKE ned sin röst.

Vachetta
. (FR) Jag har röstat för detta betänkande, eftersom det har förtjänsten att det på nytt behandlar det ständigt återkommande problemet med kvinnors deltagande i politiken. Här framhålls med rätta att utbildning är ett nödvändigt redskap i kampen mot stereotyper och för att flickor och pojkar redan från tidig ålder skall få en jämlik utbildning.
Men i mina ögon saknas det ändå två väsentliga saker. Den första är av ekonomisk karaktär: så länge kvinnorna är de främsta offren för ett ekonomiskt system som påtvingar dem arbeten på deltid, löner som är extrainkomster samt otrygga förhållanden, kommer deras deltagande i politiken att förbli en from önskan.
Den andra är av politisk karaktär: i betänkandet kunde man åtminstone ha föreslagit en stadga för förtroendevalda, en stadga som skulle göra det möjligt för dem att få ett förnyat mandat med ett turn over-system som gagnade kvinnors plats. Att ha flera mandat samtidigt skulle vara helt förbjudet, och förnyelsen av ett mandat skulle också kunna begränsas i tid.
Betänkande (A5-0384/2000) av Seppänen

Fatuzzo
Fru talman! Förra veckan var jag och hälsade på en pensionär i en dal i närheten av Bergamo. Han heter Giuseppe Carminati och är vedhuggare. Han sade: " Jag tillbringar en stor del av min tid ensam bland bergen, i skogen, ofta på natten, för om vi hugger veden i fullmåne, så brinner den bättre i spisarna" - detta sade han till mig, men det visste jag redan sedan länge - " och jag känner mig mycket ensam. Men nu när Europaparlamentet skall rösta om ett stöd till skogsindustrin, så säg till parlamentets talman, säg det som företrädare för er alla, att jag kommer att känna det som om Europaparlamentet står mig närmare i mitt arbete som skogsarbetare. Även på natten, i fullmånens sken, kommer arbetet att kännas mindre betungande, för det kommer att kännas som om jag har fått någon som håller mig sällskap, nämligen fru Fontaine" .

Alavanos
. (EL) Seppänens betänkande om de skogsbruksbaserade industrierna har en positiv inriktning och strävar efter att överskrida de trånga gränserna för en kommersiell konkurrenskraft och skapa ett bredare och djupare perspektiv när det gäller europeisk skog vilket har en särskild betydelse när det gäller:
att utveckla den skogsbruksbaserade industrin inom ramen för en hållbar utveckling,
att säkerställa förnybarheten hos naturresurserna,
att utforma en skogsbruksstrategi och samordna gemenskapens olika åtgärder som påverkar den,
att främja forskningen och att mångsidigt utnyttja skogsprodukter t.ex. för medicinska ändamål.
Jag måste betona den särskilda vikt som bör läggas vid skogen i Medelhavsområdet och på Balkan vilken tidigare var en källa till överlevnad för ett stort antal samhällen och som idag riskerar att försvinna. Därför bör det även finnas särskilda åtgärdsprogram inrättade av gemenskapen för skogen i Medelhavsområdet och på Balkan.

Belder
. (NL) Vi har av flera skäl valt att inte stödja Seppänen-betänkandet.
Kommissionen och föredraganden begränsar till exempel hållbarheten i skogsbrukssektorn till största delen till ersättande återplantering vid avverkning. Det är dock inte riktigt. För det första gör Seppänen på det sättet inte omsorgen om den biologiska mångfalden någon rättvisa, då produktionsskog kan leda till monokultur. Det är alltså nödvändigt med en mångfald av arter vid planteringen. Urproducenten har därvid en viktig funktion men står ofta under press vid en fri marknadsfunktion. Det behövs därför en begränsning av den fria marknadsfunktionen. Det får tyvärr inte mycket uppmärksamhet i betänkandet.
För det andra tas inte nödvändigheten av en minimalisering av utsläppen upp i tillräcklig omfattning i betänkandet. Förbränning av ved är ingen hållbar energikälla eftersom koldioxid och andra förorenande ämnen frigörs. Det finns mer hållbara alternativ, såsom gas och kompostering.
Vidare är det diskutabelt att använda skogar som kolsänkor för att uppfylla utsläppsmålen från Kyoto. Förbränning av ved bör nämligen också räknas in som kolkälla.
Därtill kommer att föredraganden inte följer subsidiaritetsprincipen på rätt sätt när han uppmanar till gemensamma åtgärder inom området skola, teknik och medel för kommissionen.
Hållbarhet är en allt viktigare konkurrensfaktor, både inom och utanför EU. Därför förtjänar den också en större stimulans än vad föredraganden föreslår.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.55 och återupptogs kl. 15.00.)

Deprez
Herr talman, kära kolleger! Mitt inlägg rör vår arbetsordning för eftermiddagen.
I förmiddags föreslog talmannen att betänkandet av Ferri skulle skjutas upp. Jag samtyckte till - jag är föredragande för betänkandet om visering för längre vistelser - att mitt föredragande behandlas i eftermiddag kl. 17.30. Men sedan dess har jag tagit emot en rad ursäkter från kolleger som hade haft avsikten att delta i denna debatt. Jag har fått ursäkter från Watson, ordförande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Han ber om ursäkt, då han inte kan närvara. Pirker, samordnare för PPE-gruppen, och Terrón i Cusi, samordnare för socialistgruppen som skulle ha talat i eftermiddag, ursäktar sig av samma skäl, liksom även Hernández Mollar, som skulle ha deltagit i debatten. Och fler kolleger befinner sig i precis samma situation.
Med tanke på att ett betänkande om en av det franska ordförandeskapets prioriteringar skall behandlas, anser jag att kollegernas frånvaro omöjliggör en verklig debatt, något som är tillbörligt i en fråga där parlamentet måste rådfrågas innan rådet kan fatta beslut. Herr talman! I egenskap av föredragande och å PPE-gruppens vägnar begär jag därför att mitt betänkande skjuts upp till nästa sammanträdesperiod.

Posselt
Herr talman! Jag vill motsäga er, kära kollega Deprez. Jag förstår er situation, men vi fastslog föredragningslistan först i början av veckan, och det som kollegan Ferri sade under förmiddagen var felaktigt. Han påstod att hans betänkande skulle ha varit upptaget i föredragningslistan på förmiddagen. Läs föredragningslistan! Där står debatt 17.30 - 18.30, och hans betänkande stod tillsammans med Deprez betänkande i slutet av listan. Det betyder att det från början var klart att Deprez och Ferris betänkanden skulle behandlas och röstas om i kväll, och jag har ställt in mig på det, och jag insisterar också på det. Talmannen sade i middags också: Omröstningen skall ske klockan 18.00 i stället för 18.30, och klockan 17.30 avslutas de brådskande förfarandena. Det betyder att vi har en halv timme på oss att behandla frågan. Jag är vice ordförande i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikes frågor, och jag kan säga er att om vissa kolleger inte är här är jag gärna beredd att överta hela deras talartid och ta ställning till Deprez betänkande, som är utmärkt.

Talmannen
Ledamot Posselt, detta meddelande avser ett inlägg på närmare tjugo minuter under debatten om Deprez-betänkandet.

Schulz
Herr talman, mina damer och herrar! Kollegan Posselts senaste yttrande, hans hot om att tala 20 minuter i sträck om Deprez betänkande, vore ett verkligt argument för att nu skjuta upp betänkandet. Men det principiella problemet är ett annat. Posselt har i själva verket sagt allt som är att säga. Det som vi upplever här - det diskuterade vi redan en gång i middags, och även under måndagen och tisdagen - är, det vill jag säga helt drastiskt, ett försök att systematiskt ta kål på Strasbourg som säte för parlamentet. Det kan man göra genom sådana metoder.
Kollega Posselt, även om det verkligen skulle vara berikande om ni talade i 20 minuter - jag skulle ju då också kunna tala i 20 minuter, eftersom det inte heller från vår grupp finns någon mer här - skulle det i själva verket bli så att det arbete som kollegan Deprez mycket noggrant har genomfört inte skulle kunna diskuteras här som det förtjänar. Därför kan jag förstå kollegan Deprez önskemål att hans betänkande, på grundval av det som fastslogs i utskottet och som bör komma till uttryck i kammaren, också borde få en rimlig behandling här i kammaren. Såtillvida har jag alltså verkligen förståelse för att man ajournerar debatten om ett så viktigt betänkande och jag skulle å min sida rekommendera att man tillmötesgår Deprez önskan.

Talmannen
Vi håller inga debatter om ordningsfrågor: vi lyssnar på ett förslag och ett inlägg för och ett emot. Som en kommentar till det som Deprez sagt vill jag säga följande. Ni, Deprez, begärde som företrädare för er grupp att debatten skulle ajourneras. Därefter har vi hört inlägget från Posselt, som hör till samma grupp och som har en annan åsikt. Men under alla omständigheter är detta problem av underordnad betydelse, för arbetsordningens artikel 146 säger inget om att vi måste besluta i en fråga som denna just nu. Vi kan med andra ord inte rösta nu om denna fråga. I början av debatten har ni möjlighet att begära och föreslå - på det sätt som en politisk grupp eller minst trettiotvå ledamöter kan göra detta - att debatten flyttas till en annan tidpunkt i det parlamentariska arbetet. Nu är detta inte möjligt. Ni kan lägga fram detta förslag, som företrädare för gruppen, först när debatten inleds kl. 17.30, men inte nu.

Deprez
Ursäkta mig, herr talman, men i så fall borde regeln ha varit densamma i förmiddags i fråga om Ferri-betänkandet. Om jag följer er tolkning av arbetsordningen sköts betänkandet av Ferri upp trots att det inte borde ha gjorts. Och eftersom man kunde göra det för Ferri, förstår jag inte varför man inte skulle kunna göra det när jag begär det av hänsyn till en bra planering av eftermiddagens arbete. Det är inte ett privilegium jag begär, jag begär endast att förmiddagens förfarande skall tillämpas.

Talmannen
Jag tänker däremot inte tillämpa förfarandet från i morse; jag tänker tillämpa artikel 146 som jag tänker läsa upp för er, trots applåderna från Ford och andra: " Vid inledandet av en debatt om en punkt på föredragningslistan kan en politisk grupp eller minst 32 ledamöter begära att debatten ajourneras till en viss bestämd tidpunkt. Ett sådant förslag skall omedelbart gå till omröstning" , dvs. inte nu, utan 17.30.

DEBATT OM AKTUELLA OCH BRÅDSKANDE FRÅGOR
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är aktuella och brådskande frågor av större vikt.

Rättegång mot tidigare medlemmar av Röda khmererna i Kambodja
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0055/2001 av Belder för EDD-gruppen om rättegång mot de tidigare " Röda khmererna" i Kambodja,
B5-0057/2001 av Maaten för ELDR-gruppen om rättegång mot de tidigare " Röda khmererna" i Kambodja,
B5-0063/2001 av Hautala, Maes, Gahrton och McKenna, för Verts/ALE-gruppen om rättegång mot de tidigare " Röda khmererna" i Kambodja,
B5-0070/2001 av Tannock och Posselt, för PPE-DE-gruppen, om rättegång mot de tidigare " Röda khmererna" i Kambodja,
B5-0075/2001 av Randzio-Plath, Van den Berg, Corbett och Iivari, för PSE-gruppen, om rättegång mot de tidigare " Röda khmererna" i Kambodja,
B5-0080/2001 av Vinci, Herman Schmid och Manisco, för GUE/NGL-gruppen, om rättegång mot de tidigare " Röda khmererna" i Kambodja.

Belder
Herr talman! Äntligen kommer nu ledarna för Röda khmerernas terrorregim att ställas inför rätta vid en " internationell" domstol. Vi är glada att Kambodjas parlament enhälligt gått med på det och vill att de fattade besluten införlivas i lagstiftningen så snabbt som möjligt.
Det är ju outhärdligt, särskilt för anhöriga till offren, att inte en enda ledare för Röda khmererna någonsin har straffats för sina brott och att de som på den tiden spelade huvudrollerna fortfarande går omkring i Kambodja som fria medborgare, för att inte tala om före detta röda khmerers deltagande i regeringen.
Innehållet i det antagna lagförslaget tvingar oss dock att göra några kritiska anmärkningar. Efter flera års dragkamp mellan Förenta nationerna och Kambodja är det tydligt att det inte är någon stabil kompromiss som uppnåtts. Just de juridiska frågor som FN-experter redan för tre år sedan lade in sitt veto mot har tagits med i den nu antagna modellen. Den icke oskyldiga nuvarande regimen i landet har här lyckats gå fria i förhandlingarna.
Oroande uttalanden av kambodjanska regeringschefer tyder på försök att fördröja och försinka en rättvis rättegång. " Den ledande principen bakom den här lagen" , sade den ansvarige ministern Sok An nyligen, " är att upprätthålla stabilitet och fred i landet" . Med andra ord: före detta Röda khmerer, vars vittnesmål skulle kunna äventyra den nuvarande stabiliteten i premiärminister Hun Sens regering, får inte ställas inför rätta. Även kung Sihanouk beskyddar ovilliga myndigheter genom att hycklande påstå att " stabilitet är viktigare än hämnd" .
Avslutningsvis, herr talman, uppmanar vi den internationella gemenskapen och Kambodja att se till att Röda khmer-mördarna får en snabb, rättvis och fullständig rättegång och förhindra att tribunalen blir en showrättegång!

Maaten
Herr talman! Jag tror att Belder slog huvudet på spiken med det han nyss sade. Naturligtvis är det väldigt trevligt att den här rättegången äntligen blir av. Det är viktigt att Kambodja gör upp med de spöken från det förgångna som man fortfarande jagar. Vi är dock inte entusiastiska över det som skall ske där. Det handlar om en fågel i handen som är bättre än tio i skogen. Vi kan inte göra mycket annat än att nu gå med på det. Kambodjas parlament har gått med på det. Det är inte vår sak att säga: så får ni inte göra det! Vi ställer oss dock mycket undrande till det har ordnats.
För det första: varje domstol i Kambodja kommer att få det svårt att garantera den egna opartiskheten. I det här fallet är det så att de kambodjanska domarna tillsatts av Cambodian Supreme Council of Magistracy, som styrs av det regerande partiet. Hur opartiska kan domarna då vara? Naturligtvis kan internationella domare tillsättas och de kommer då säkert också att spela en roll men frågan är om den rollen kommer att vara så stark att det blir tydligt för Röda khmerernas offer att de domslut som fattas verkligen är opartiska och rättvisande för den situation som rådde då? Det är naturligtvis redan i sig märkvärdigt att personer som Ieng Sary, vilken spelade en viktig roll under Pol Pot, redan nu friats från rättegång av premiärministern och det har inte skett genom någon domstol utan genom Hun Sen själv.
Vi är glada att den här rättegången nu kommer att äga rum, men vi kommer med stor misstänksamhet att följa hur det hela genomförs. Vi kan inte dra slutsatsen att det här är bra eller förrän rättegångarna är över. Vi hoppas alltså att det går bra men vi hyser stora tvivel.

McKenna
Herr talman! Jag välkomnar varmt upprättandet av domstolar som prövar de misstänkta i den tidigare kommunistiska Röda khmerregimen. Det är viktigt för att Kambodja skall kunna gå vidare in i framtiden att de som är ansvariga för avskyvärda brott mot den kambodjanska befolkningen ställs inför rätta.
Röda khmerregimen var en av de värsta skändarna av mänskliga rättigheter under 1900-talet, ansvarig för uppskattningsvis 1,72 miljoner döda under ett kort, fyraårigt styre. Jag välkomnar upprättandet av domstolarna, men jag har ett antal reservationer. Vi skall komma ihåg att medlemmarna i det styrande Kambodjanska folkpartiet, inklusive premiärministern, Hun Sen, en gång var Röda khmeraktivister som arbetade för diktatorn Pol Pot. Hun Sen har redan bestämt vem som kan ställas för rätta och vem som går fri, och utmanar därmed alla domstolars befogenheter. Det har funnits en genuin rädsla för att många av de högre medlemmarna i regimen skall undkomma rättvisan, i synnerhet den före detta utrikesministern i Röda khmererna, Ieng Sary. Han gavs ofullständig amnesti efter att han hoppade av med cirka 10 000 anhängare 1996.
Ieng Sary och andra Röda khmerledare dömdes till döden i sin frånvaro 1997 av Folkdomstolen, som leddes av den vietnamesiska armén som då ockuperade Kambodja. Den amnesti som beviljades kung Sihanouk omfattar endast denna dom och avser inga framtida domar, och det är därför viktigt att han ställs inför rätta.
Inga Röda khmerledare har ställts inför rätta och endast två hålls i fängelse. En av dessa två är den person som ledde ett ökänt tortyrcenter i Phnom Penh. Endast sju av mer än 14 000 interner överlevde detta center.
Tribunalen består av ett ovanligt ramverk med både internationella och kambodjanska domare och åklagare. Normalt sett, i andra krigsdomstolar, deltar endast utländska domare och åklagare. Detta är desto mer oroande när vi ser att de domare som utses av FN kommer att kontrolleras av Kambodjas högsta domstol, ett organ som kontrolleras av det styrande partiet i Phnom Penh, medan FN inte har några befogenheter alls att kontrollera de domare som utses av Kambodja.
Slutligen bör vi även titta på Kinas inblandning i allt detta, även om Kina alltid har hållit fast vid att de endast försett Röda khmererna med jordbruksteknisk expertis. Det kambodjanska dokumentationscentrumet har nyligen hittat bevis för att Kina var direkt inblandat i upprättandet av förhörs- och tortyrcentret i Phnom Penh där tusentals kambodjaner dog.

Tannock
Herr talman! Det finns de av oss som är tillräckligt gamla för att komma ihåg de märkliga och upprörande rapporterna som kom från Kambodja 1975, med flygbilder av en övergiven huvudstad. Röda khmererna, med ledare som skolats i de våldsamma lärosatserna från fransk revolutionstradition, och som innehade en blandning av politisk idealism och masspsykopatologi, flyttade två miljoner människor från staden till landsbygden för att där påbörja ett nytt samhälle år 0 under ledning av den " store" Pol Pot. Sjuka drogs från sjukhusen eller lämnades att dö. Det som följde var en chock för världen. Skändningarna av de mänskliga rättigheterna i Bosnien, Kosovo, Sierra Leone, Chile och Angola verkar obetydliga i jämförelse med omfattningen av de ohyggligheter som skedde i Röda khmerernas namn. Det avsiktliga dödandet av mellan en och två miljoner människor utgjorde ett riktigt folkmord. Kanske borde vi, för att vara korrekta, kalla det ett klassmord, för syftet var inte att utplåna en ras utan en hel samhällsklass, med offer som valdes ut på grundval av om de var utbildade, om deras händer visade spår av manuellt arbete, eller om de bar glasögon.
Det är därför inte förvånande om det, efter Pol Pots död och Röda khmerernas nederlag, finns ett behov av någon sorts nationell reningsprocess genom att tillgripa rättvisa och ställa de ansvariga till svars. Personligen hoppas jag att åtalen inte begränsas till de 20 högsta ledarna, utan även omfattar de som dagligen utövade våld mot och avrättade sina offer. Om det kambodjanska folket vill att dessa rättegångar skall fortsätta, och om den politiska situationen är tillräckligt stabil för att tillåta dem, då är det naturligt att det internationella samfundet, genom FN, vill stödja dem i detta syfte. Men vi bör vara försiktiga med att påtvinga andra stater rättvisa, i synnerhet om sådana processer kan komma att avslöja ett politiskt vapenstillestånd eller en politisk uppgörelse som har lett till fred och stabilitet i regionen och ett löfte om en bättre framtid.
Amnestier är måhända osmakliga, men ibland nödvändiga. Men i Kambodja tycks det som om folket och regeringen är redo att ta risken att överskrida tidigare amnestier för att kunna säkerställa att rättvisa skipas. Om så visar sig vara fallet bör vi önska dem framgång i deras avsikter.

Iivari
Herr talman! Det är positivt att lagförslaget angående rättegången för Röda khmererna i Kambodja har godkänts i landets nationalförsamling och att kung Sihanouk har för avsikt att underteckna det efter behandlingen i grundlagsrådet. FN och Kambodjas regering har redan kommit överens om formen för rättegångarna. Eftersom Kambodjas rättsväsen ännu är skört kommer rättegångarna att arrangeras så att såväl internationella som nationella domare deltar i dem. Under Röda khmerernas tid dödades nästan hela landets juristkår och landet har inte hunnit utveckla ett yrkeskunnigt fungerande rättsväsen.
Det internationella samfundet har känt oro för att flera personer som är skyldiga till folkmord, trots lagen om rättegång, förblir odömda. Denna oro är befogad. De som orsakade staten Kambodjas undergång och det outsägliga lidandet hos dess folk, skall bära juridiskt ansvar för sina handlingar. Vid sidan om denna princip bör man ändå ta hänsyn till kraven för landets framtid och stabilitet. Förra sommaren fick jag själv uppleva hur man bland vanliga medborgare strävar efter förlåtelse för att livet skall kunna gå vidare. Det är inte alltid lätt att göra en klar indelning i offer och förföljare. Man måste akta sig för att starta en ny omfattande hämndaktion.
Trots att Kambodjas problem och blodiga historia ännu tidsmässigt är nära har man lyckats mura grundstenarna för en representativ demokrati i landet. Kambodja har som enda landet i Sydostasien avskaffat dödsstraffet. En vän till mig som arbetar i området konstaterade att Kambodja för tillfället är det enda flerpartisystemet i det tidigare franska Indokina, fastän det ännu återstår mycket att göra för att förstärka demokratin och rättsstaten. Samtidigt som vi med glädje välkomnar lagen om rättegång måste vi målmedvetet stödja den begynnande positiva utvecklingen i landet.

Posselt
Herr talman! Vi har just upplevt hur man efter fredagen också försöker demolera torsdagen, delvis därigenom att dessa viktiga debatter i aktuella ärenden ifrågasätts. Jag vill ändå säga att just frågan om Kambodja är ett bevis för betydelsen av våra viktiga debatter i aktuella ärenden.
Som kollegan Tannock med all rätt sade tegs folkmordet i Kambodja i många avseenden ihjäl under 80-talet. Ingen brydde sig om Kambodja. Det var denna kammare, som efter det första direkta valet 1979 blev den som först gjorde sin stämma hörd till försvar för undertryckta folk, trots att den då fortfarande knappast hade någon behörighet. På ett mycket speciellt sätt tog kammaren del i kambodjanernas öde. Jag erinrar mig att vår kollega Otto von Habsburg - jag var hans medarbetare på den tiden - på 1980-talet systematiskt tog upp Kambodjafrågan på föredragningslistan. Och när kambodjanerna ville få kontakt med Europas folk, gjorde de detta via den viktiga debatten om brådskande ärenden vid Europaparlamentet i Strasbourg. En nyligen avliden politiker, Son San, en demokrat, som gick den svåra vägen mellan de röda khmererna å ena sidan och den provietnamesiska marionettregimen å andra sidan, drev framför allt med hjälp av EU och Europaparlamentet steg för steg fram återupprättandet av ett demokratiskt Kambodja.
I dag kan vi bygga vidare på detta, och jag är mycket glad över att detta hemska folkmord från de röda khmerernas sida nu skall bestraffas rättvist. Men det är också positivt - och här vill jag ge kollegan Iivari rätt - att vi som europeisk union har möjlighet att aktivt stödja demokrati, rättsprinciper och pluralitet i dagens Kambodja. Av detta exempel bör vi dock lära att det inte alltid bara kommer an på de absoluta maktbefogenheterna. Denna kammare har sedan dess lyckligtvis också fått fler befogenheter i utrikespolitiken än för 20 år sedan. Det som är viktigt är att de som har fråntagits rätten får någon som talar för dem, och det är en av denna kammares främsta plikter.

Nielson
. (EN) Herr talman! Kommissionen har gett sitt fulla stöd till Förenta nationernas och den kambodjanska regeringens ansträngningar att uppnå ett tidigt avtal om Röda khmertribunalen. Under förra året uppmanade kommissionen, bilateralt och tillsammans med EU:s medlemsstater, den kambodjanska regeringen att stödja processen inför avtalet om tribunalen, och erinrade om att tribunalen bör nå upp till internationell standard i fråga om lag och rätt, öppenhet och förfaranden.
Efter att antagandet av lagstiftningen hade försenats något, antogs lagförslaget av nationalförsamlingen den 2 januari och av senaten den 15 januari. Det skall nu ratificeras av det konstitutionella rådet och kung Norodom Sihanouk.
Vi välkomnar antagandet av lagstiftningen om Röda khmertribunalen, både i nationalförsamlingen och i senaten. Men vi bör komma ihåg att vi fortfarande väntar på ett officiellt uttalande från Förenta nationerna om förslaget till text. Det finns tecken som tyder på att texten inte helt och hållet är i linje med vad som har avtalats med Förenta nationerna. Den första reaktionen från FN efter att ha tagit emot en inofficiell översättning, var emellertid försiktigt positiv, och kommissionen hoppas därför att de problem som kvarstår kan lösas så att FN kan godkänna den nya domstolen, och att avtalet mellan Kambodjas regering och Förenta nationerna kan införas snarast.
Ett annat kvarvarande problem som kommissionen kommer att övervaka noggrant, är frågan om vilka Röda khmerledare som kommer att ställas inför rätta. Även om premiärminister Hun Sen har försäkrat att ingen kommer att vara skyddad mot åtal, har han också angivit att detta är en mycket känslig fråga för delar av den kambodjanska befolkningen. Hun Sen har särskilt varnat för att " krig skulle kunna bryta ut" om Röda khmerernas vice premiärminister Ieng Sary ställs inför rätta. Så det finns mycket goda skäl till att vi bör övervaka detta noggrant.

Talmannen
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 18.30.

Visum för resa mellan Georgien och Ryssland
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0056/2001 av Belder, för EDD-gruppen, om visum för resa mellan Georgien och Ryssland,
B5-0058/2001 av Haarder, för ELDR-gruppen, om visum för resa mellan Georgien och Ryssland,
B5-0061/2001 av Dupuis, Pannella, Bonino, Turco, Della Vedova, Dell'Alba och Cappato, för TDI-gruppen, om visum för resa mellan Georgien och Ryssland,
B5-0064/2001 av Gahrton, Lagendijk, Schroedter och Isler Béguin, för Verts/ALE-gruppen, om visum för resa mellan Georgien och Ryssland,
B5-0071/2001 av Schleicher och Posselt, för PPE-DE-gruppen, om visum för resa mellan Georgien och Ryssland,
B5-0076/2001 av Van den Berg, för PSE-gruppen, om visum för resa mellan Georgien och Ryssland,
B5-0081/2001 av Markov och Vinci, för GUE/NGL-gruppen, om visum för resa mellan Georgien och Ryssland.

Belder
herr talman! Den här resolutionen kan vi på det stora hela stödja. I den tas ju tydligt avstånd från Ryska federationens ensidiga införande av viseringstvång gentemot Georgien. Formuleringen i punkt 2 - uppmaning till Moskva att upphöra med viseringssystemet gentemot Tbilisi - tycker vi dock bör kompletteras. Vi förväntar oss bland annat av båda parter att de är villiga till gemensamma förhandlingar.
Mycket allvarligare ser vi på en brist i skäl D. Det träffar direkt den avgörande frågan om den politiska stabiliteten i Georgien. I skäl D begärs helt riktigt säkerhetsgarantier för gruppen med cirka 35 000 georgiska flyktingar som under tiden delvis återvänt till det sydliga området Gali eller som dagligen reser dit för att arbeta. Den separatistiska regimen i Abchazien har i dag makten i det området. Observera att det är i närvaro av ryska trupper, så kallade fredsbevarande styrkor som endast uppträder passivt.
Det vi ändå saknar i skäl D är en hänvisning till den stora grupp georgiska flyktingar från Abchazien som fortfarande befinner sig på georgiskt område. Uppskattningsvis rör det sig om 175 000 till 190 000 personer. De här flyktingarna lever under erbarmliga omständigheter.
Det är just den här humanitära frågan som utgör ett regelrätt hot mot president Sjevardnadzes makt. Flyktingarna från Abchazien utövar nu stora påtryckningar mot de georgiska myndigheterna för att de skall göra det möjligt för dem att återvända. De är alltså en ständig källa till oro i Georgien. Ett tillstånd som Ryssland tydligen gärna upprätthåller genom att inte tvinga Abchazien att acceptera en lösning för de här flyktingarna. Under internationell tillsyn har nämligen redan flera olika ordningar utarbetats, vilka abchazerna hittills har fördröjt.
Med tanke på den här och andra lättantändliga politiska situationer i Kaukasus välkomnar vi verkligen förslaget i punkt 8 - utnämnandet av ett särskilt europeiskt sändebud till det här strategiskt och ekonomiskt så viktiga området. Måhända kan ett vakande europeiskt öga ha en preventiv verkan i den här krishärden och, förhoppningsvis ännu viktigare, främjar vår närvaro även följandet av formellt undertecknade grundläggande rättigheter.

Dupuis
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Vi fick visa ett stort tålamod när det gällde att ta upp denna resolution på föredragningslistan. Georgien, det ligger långt bort, och för några år sedan verkade Balkan också mycket avlägset. Vi har sett vad det synsättet leder till, vi har fått se att de tvärtom ligger helt nära oss.
Ur många aspekter tror jag att Georgien och hela Kaukasien redan i dag är gårdagens Balkan, 1990-talets Balkan. Tjetjenien, Karabach, Abchazien, Sydossetien och hela Georgien genomgår redan nu, mycket ofta, dramatiska skeden.
Georgien är i dag ett land som bokstavligen kvävs av sin stora granne, ett land som har utsatts för utpressning i fråga om oljetillförsel, gasleveranser, elförsörjning och i fråga om visum, och detta i förening med den otroliga uppdelningen mellan medborgare från Sydossetien och Abchazien å ena sidan och å andra sidan georgiska medborgare. Situationen är ett verk av Moskva, av den nya imperialistiska politik som förs av president Putin. Georgien är på väg att gå förlorat, misären breder ut sig överallt och Europeiska unionen - ursäkta uttrycket - struntar i det. Den struntar i Georgien, den struntar i denna nya oroshärd på tröskeln till Europa.
Inga lösningar planeras, samtidigt som det skulle vara fullt möjligt för Europeiska unionen att ha 455 miljoner medlemmar i stället för 450 miljoner. Man föreslår inte den enda sak som skulle kunna stabilisera hela den region som ligger precis intill Tjetjenien, i syfte att sätta stopp för Rysslands grepp om denna region - det enda seriösa förslaget - nämligen ett förslag om att Georgien i vederbörlig ordning skall kunna bli medlem av Europeiska unionen. Det skulle räcka med att inse att det brådskar för Europeiska unionen att bege sig till Tjetjenien, och denna uppmaning riktas framför allt till kommissionär Poul Nielsen.

Isler Béguin
Herr talman, herr kommissionär! Den som sår vind får utan tvivel skörda storm. Dessa ord, som kommer från länderna i södra Kaukasien, har fått hela sin innebörd konkretiserad. Vilken region på vår kontinent, eller kontinent som ligger nära oss, är mer skakad av spänningar och brännande problem? Vilken region är i större behov av pacificering och normalisering? Södra Kaukasien hålls i ett järngrepp av de regionala stormakternas - Rysslands och Turkiets - intressekonflikter och därmed sammanhängande militära konflikter om högplatån i Tjetjenienbergen i norra Karabach, och områden i Abchazien och Sydossetien. Denna region stagnerar, förstelnad av de alltför teoretiska politiska, ekonomiska och energimässiga övergångsprocesserna. Denna situation har fram till i dag konserverats i ett vegetativt status quo, något som trots allt har betraktats som ett mindre ont. Åtminstone fanns alla förutsättningar på plats för att undanröja anledningarna till en krigsförklaring, inom ramen för en tillfällig stabilitetspakt. Åtminstone kunde man uppfatta det faktum att dessa tre länder - lika små geografiskt som strategiskt viktiga ur en regional synvinkel - nyligen blev medlemmar av Europarådet som ett tecken på uppmärksamhet från de europeiska nationernas sida. Som ett hopp om normalisering i regionen och en mer gynnsam garanti inför framtiden för dessa folk.
Hur skall man då uppfatta den ryska regeringens senaste ensidiga förslag om att föreskriva ett viseringssystem som går emot georgiska medborgare, om inte som en frivillig utfrysning som förstör de ekonomiska förbindelserna och historiska banden mellan de f.d. sovjetiska bröderna? Hur skall man tolka denna administrativa segregering mellan medborgare av ett och samma land som erkänts av världssamfundet; mellan medborgare från Abchazien, Sydossetien och Tbilisi, om inte som en yttre, officiell ratificering som suddar ut en suverän stats integritet?
Har det för övrigt inte lagts fram ett lagförslag i duman som föreskriver möjligheten att integrera en utländsk stat eller en del av en utländsk stat, även då det saknas gränser? Lika många frivilliga och beräknande svärdshugg som utdelas i det skumma spelet om Rysslands geopolitiska intressen, lika många skäl har vi att tala ut och vittna, genom att fördöma Rysslands agerande gentemot sitt tidigare lydområde och genom att konkret verka för en politisk stabilisering av och ett ekonomiskt uppsving för regionen. Och självklart genom att utse - vilket föreslås i resolutionen - ett särskilt sändebud för södra Kaukasien. En stormil i södra Kaukasien skulle faktiskt kunna lägga under sig Europa.

Schleicher
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vår delegation i Europaparlamentet för södra Kaukasien är mycket oroad över de dramatiska händelserna där. Det ensidigt införda viseringstvånget för Georgien, med undantag för två områden som är underställda Georgien, hotar att på nytt splittra ett land som hör till Europarådet, som vill utvecklas demokratiskt och som vi har slutit ett avtal med just för att stödja det på alla områden.
Följden av denna utveckling blir spänningar gentemot angränsande stater och stora hinder för georgierna själva, som delvis arbetar i Ryssland och nu har problem. För att få visum skall de fara tillbaka till Tbilisi. Somliga har inte alls några pengar till detta. Å andra sidan har dessa störningar naturligtvis också ekonomiska följder.
Vi är mycket oroade över detta, framför allt eftersom hela södra Kaukasien på grund av sina oljeförekomster är en lekboll för kommersiella intressen och också en explosionshärd för Europa. Vi bör inte bara oroa oss över detta utan också göra allt vi kan. Av våra georgiska vänner från de nationella parlamenten och den ambassad som har tagit kontakt med oss har vi fått veta att de verkligen befinner sig i trångmål och fruktar den kommande utvecklingen, framför allt som ju också en kil drivs in mellan Armenien och Azerbajdzjan, som uppenbarligen, sett ur Moskvas synvinkel, visar sig vara bättre vänner. Man befarar i Georgien att man skall bli isolerad. Det är alltså verkligen dramatiska händelser. I slutet av december stängdes rent av gasledningarna från Ryssland till Georgien av, uppenbarligen därför att man inte hade betalat, fastän finansieringen sker på ett helt annat sätt. Allt detta är alltså saker som låter ganska oförargliga när man motiverar dem logiskt, men ändå visar oss att situationen under det senaste halvåret har tillspetsats dramatiskt.
Vår vädjan till kommissionen är därför att man tillsammans med rådet överväger om vi inte hellre kritiskt skulle ta itu med dessa konfliktfall och börja med att genom beslut i rätt riktning hjälpa de människor där som vill bygga upp ett demokratiskt samhälle och behöver fredliga framtidsvisioner, och stödja Georgien så att det kan iaktta de mänskliga rättigheterna och uppfylla de övriga förpliktelser som det har påtagit sig i Europarådet.
Under dessa svåra omständigheter är det mycket besvärligt för Georgien att iaktta allt det som egentligen i dag är en mänsklig plikt. Därför ber vi kommissionen att göra något här. Vi har ställt krav och är också i stor utsträckning ense i alla grupper i parlamentet om att något måste göras. Låt oss tillsammans utarbeta lösningar som möjliggör en fredlig utveckling.

Posselt
Herr talman! Jag vill uttryckligen stödja kollegan Schleicher, som med stort engagemang arbetar för Kaukasusregionen och i detta fall särskilt för Georgien. Vi vet alla vad dessa repressalier beror på. Å ena sidan beror de på geostrategiska intressen och energi- och oljeintressen, och å andra sidan har de att göra med det brutala utrotningskrig som nu förs mot det tjetjenska folket. Vi ser mycket tydligt att man försöker att efter Tjetjenien nu också göra Georgien instabilt. Vi har allt intresse av en stabilisering av den hur som helst mycket sköra statligheten och de svaga ansatserna till demokrati i denna region och i Georgien.
Därför vill jag vädja till kommissionären att ännu mer intensivt än tidigare ta sig an detta område. Just den humanitära hjälpen har utöver det rent humanitära en starkt stabiliserande verkan. Det gläder mig att nu en delegation från våra grannar, Europarådets parlamentariska församling, är i Tjetjenien, och jag vill vädja till kommissionären att snart resa till Georgien och Tjetjenien och noga titta på situationen för de mänskliga rättigheterna på ort och ställe, så som Europarådet intensivt gör. Jag vädjar till kommissionären att göra vår humanitära hjälp till politisk prioritering nummer 1 - USA och Ryssland har länge prioriterat Kaukasusregionen - eftersom jag har en känsla av att Europeiska unionen - bortsett från kollegan Schleicher, som gör ett storartat arbete - håller på att försova sig när det gäller denna utmaning. Vi får inte efter Balkan, där vi också vaknade för sent, än en gång göra oss skyldiga genom att vi agerar för sent och otillräckligt.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att säga några ord om humanitärt bistånd till denna region. Vi är den största givaren av humanitärt bistånd till norra Kaukasus, och i flera år har vi även varit den största givaren av humanitärt bistånd till södra Kaukasus-området.
För precis ett år sedan var jag i norra Ossetien och försökte ta mig in i Tjetjenien, men de ryska myndigheterna tillät inte detta på grund av säkerhetsskäl. Men vi är fortfarande där.
Just nu är vårt största problem kidnappningen av de män som arbetade för en av de organisationer som vi finansierar i Tjetjenien. Detta har naturligtvis orsakat stor oro. Den första reaktionen var att lämna Tjetjenien. Men många organisationer i Ryssland har bett oss att ändra vårt beslut och återvända. Som humanitär biståndsgivare hamnar vi i ett dilemma. Å ena sidan behövs vi där, och vi är mycket tacksamma för att parlamentet förstår att ECHO behöver arbeta med hjälp av " fjärrstyrning" under dessa omständigheter. Å andra sidan är det ibland lite för enkelt för oss att säga till de organisationer som vi finansierar att de skall åka dit - det är den frivilliga personalen som måste åka. Vi måste, som bidragsgivare, hitta en balans som är etiskt godtagbar. För tillfället överväger vi på nytt om vi skall åka tillbaka till Tjetjenien eller inte, eftersom vi behövs där.
Låt mig övergå till Georgien. EU har redan uttryckt stor oro över Ryska federationens ensidiga beslut att införa viseringstvång för georgiska medborgare. Hela det internationella samfundet, inklusive Ryssland, har åtagit sig att stödja de oberoende staternas suveränitet och territoriella okränkbarhet. Att tillämpa ett särskilt viseringssystem eller tillåta undantag för invånarna i utbrytarregioner skulle kunna tolkas som stöd för deras regimers legitimitet och en underminering av Georgiens suveränitet och territoriella okränkbarhet.
Utöver införandet av viseringstvång har Georgien stött på ett antal andra svårigheter i sina förbindelser med Ryssland under de senaste månaderna. Detta gäller i synnerhet avbrott i gasleveranserna, takten med vilken militära baser utryms och ändring av planerna för samtal med Parisklubben.
I fråga om de ryska gasleveranserna till Georgien uppmanar vi till att alla insatser grundas enbart på handelsmässiga och kontraktsmässiga överväganden. Jag vill betona att det är i Rysslands intresse att ses som en internationellt trovärdig och pålitlig gasleverantör. Detta säger jag som europé.
Vi är naturligtvis oroade över de humanitära, sociala och ekonomiska konsekvenserna för Georgiens befolkning, samt den allmänna stabiliteten i Kaukasus. Inte heller Ryssland har något att vinna på en ökad instabilitet i Kaukasus.
Georgien är medlem i FN, OSSE och Europarådet, och det har ett partnerskaps- och samarbetsavtal med EU. Landet förtjänar vårt stöd. Vi uppmanar staterna i regionen att använda OSSE:s mekanismer, samt alla andra lämpliga fredliga medel för att snarast lösa denna dispyt.

Talmannen
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 18.30.

Mänskliga rättigheter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
Situationen i turkiska fängelser - B5-0059/2001 av Duff, för ELDR-gruppen, om situationen i turkiska fängelser,
B5-0065/2001 av Cohn­Bendit och Lagendijk, för Verts/ALE-gruppen, om situationen i turkiska fängelser,
B5-0072/2001 av Van Orden, för PPE-DE-gruppen, om situationen i turkiska fängelser,
B5-0077/2001 av Van den Berg, Katiforis, Sakellariou och Swoboda, för PSE-gruppen, om de turkiska myndigheternas ingripande för att stoppa hungerstrejken som pågår i fängelserna i Turkiet,
B5-0082/2001 av Uca, Morgantini, Ainardi, Sjöstedt, Cossutta, Korakas, Miranda, Seppänen, Frahm, Papayannakis och Theonas, för GUE/NGL-gruppen, om situationen i turkiska fängelser.
Situationen i Algeriet- B5-0062/2001 av Caullery, för UEN-gruppen, och Morillon, för PPE-DE-gruppen, om situationen i Algeriet,
B5-0066/2001 av Flautre, Cohn-Bendit och Maes, för Verts/ALE-gruppen, om situationen vad gäller mänskliga rättigheter i Algeriet,
B5-0083/2001 av Boudjenah och Eriksson, för GUE/NGL-gruppen, om situationen i Algeriet,
B5-0086/2001 av Obiols i Germà, Van den Berg och Napoletano, för PSE-gruppen, om den politiska situationen i Algeriet.
Situationen i turkiska fängelser

Frassoni
Herr talman! För ett år sedan i Helsingfors kunde vi med bestörtning och oro följa händelseutvecklingen i Turkiet, där trettiotre personer dödades under ordningsmaktens ingripande den 19 december och nyheterna vi får är fortfarande oroande när det gäller hälsotillståndet för de intagna som överfördes med våld och som fortsätter hungerstrejka sedan den 20 oktober förra året. Vi kan inte annat än fördöma den repressionskampanj och den systemetiska vägran att tillåta alla former av demonstrationer till förmån för de intagna, som i första hand har drabbat de organisationer som vill värna om de mänskliga rättigheterna.
Och detta samtidigt som vi är medvetna om att situationen i de turkiska fängelserna inte gör att vi kan bortse från våldet och hänsynslösheten från vissa intagnas sida samt det faktum att, i vissa fall, de turkiska myndigheterna förlorade kontrollen över hela sektioner av fängelserna och att det kommit upprepade nyheter från flera olika, från pålitliga källor, om summariska avrättningar av fångar som har velat lösgöra sig från sina organisationer eller om lottdragning för att välja ut vilka bland fångarna som skall hungerstrejka sig till döds. Men det är de turkiska myndigheterna som har visat sig oförmögna att garantera lugn och säkerhet i fängelserna, och som har tillgripit ett överdrivet och ineffektivt våld, och därför är det i första hand de turkiska myndigheterna som måste bära ansvaret för det som hänt och som måste finna en lösning. Lösningen kan inte vara blint våld och paranoida föreställningar om säkerheten. Den turkiska regeringen har en skyldighet att förhindra att en redan spänd situation förvärras och att vi hamnar i en våldsspiral utan slut som bidrar till att förstärka grupper och partier som är våldsamma och extremistiska. Det är upp till regeringen att vidta åtgärder.
Självklart är Europeiska unionen och vi alla direkt intresserade av en förhoppningsvis snabb stabiliserings- och pacificeringsprocess. Vi har en klar skyldighet att lyfta fram och granska alla framsteg på vägen mot en bättre respekt för de mänskliga rättigheterna i Turkiet, varför vår grupp med kraft stöder idén att snarast möjligt skicka en delegation till de turkiska fängelserna.

Van Orden
Herr talman! De nyligen inträffade händelserna i turkiska fängelser är tragiska ur alla synpunkter, och det är enormt tråkigt att situationen tillåtits försämras under en så lång period med i stort sett oundvikliga konsekvenser.
Dessa händelser måste dock ses i sitt sammanhang, och vi bör tillstå de turkiska myndigheternas föresats att införa ett mer humant, godtagbart och även kontrollerbart fängelsesystem. I och med att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet utvecklas på ett alltmer positivt sätt, bör vi kommentera Turkiets problem i väl avvägda termer. Samtidigt bör våra förbindelser med de turkiska myndigheterna vara tillräckligt robusta för att vi skall kunna ge dem motiverad kritik.
Jag måste säga att vi även i Förenade kungariket har haft svårigheter att hålla fast vid rätt fängelsesystem för fångar dömda för eller fängslade på grund av terroristhandlingar. Även vi har haft situationer där terrorister har haft mer eller mindre total kontroll över sina inkvarteringar och rekreationsområden, och även vi har varit tvungna att hantera den tragedi som hungerstrejker utgör. Det är inte lätt. Fängelserna i sig själva får en symbolisk betydelse. Situationen i fängelserna blir till ännu en aspekt i den väpnade kampen mot den etablerade regeringen. Vi bör hålla detta perspektiv i åtanke.
Om vi vänder oss till själva resolutionen beklagar vi med rätta djupt de nyligen inträffade händelserna, men jag anser att vi borde vara mer välkomnande och uppmuntrande gentemot de reformer som den turkiska regeringen har inlett. Turkiet svarar ju mot de krav som vi har satt upp att anpassa sina fängelser mer till europeiska system. Vi bör komma ihåg att många av fångarna är revolutionärer som inte accepterar något annat än kontroll över sin situation. Naturligtvis måste ett fängelsesystem vara humant och det måste finnas mekanismer som tillåter fångarna att uttrycka befogade klagomål. Detta är i allas intresse, men vi kan inte förvänta oss att regeringar skall förhandla med fångar om deras villkor och system.
De aktuella problemen startade då de väpnade grupperna inte var beredda att överlåta kontrollen av fängelserna till myndigheterna. Säkerhetsstyrkornas reaktion är inte problemets orsak utan en konsekvens av det. De turkiska säkerhetsstyrkorna var tvungna att återta fängelserna med våld. De mötte organiserat, väpnat motstånd. Omständigheterna kring många dödsfall är inte klara, även om naturligtvis varje död är en tragedi.
Jag vet att de turkiska myndigheterna är djupt bedrövade över de nyligen inträffade händelserna. De har också åtagit sig att genomföra reformer och vara öppna för ett nära samarbete med kommissionen och unionen och dess medlemsstater för att reformera straffsystemet. De ser detta som del av den naturliga processen att anta EG:s regelverk. Vi bör rätteligen uttrycka vår oro över vad som har hänt och över att situationen tilläts försämras så kraftigt. Låt oss nu ge så mycket professionell rådgivning och stöd som möjligt, samt uppmuntra till snabba reformer utan att ge odemokratiska grupper ytterligare möjligheter att söka avsätta den turkiska regeringen och försvåra den process som leder mot ett turkiskt medlemskap i Europeiska unionen.

Katiforis
Herr talman! Jag skulle vilja säga till herr Van Orden: Ni var tvungna att frige era egna irländska politiska fångar i stort sett med militära hedersbetygelser. Jag kommer ihåg scenerna från BBC. Dessa är problem som inte kan lösas med våld utan endast genom politiska lösningar.
Herr talman! Dagens debatt och den följande omröstningen utgör fortsättningen på den debatt som ägde rum i denna kammare den 14 december förra året vilken slutade med att omröstningen om den mycket brådskande resolutionen inställdes efter beslut av de tre politiska grupperna att ta tillbaka sina utkast. Detta sätt att agera var, från Europaparlamentets sida, en gest av förtroende för de turkiska myndigheternas vilja och förmåga att hantera krisen med hungerstrejken utan våld, humant och effektivt.
Mycket riktigt läser vi i utkastet till resolution från kollegerna i den liberala gruppen, undertecknat av den mycket ansedde kollegan Duff: Parlamentet uttrycker sin tillfredsställelse över det beslut den turkiska regeringen har fattat att inställa sina omstridda planer på att förflytta fångar från dessa fängelser, och att sträva efter socialt samförstånd i fråga om reform av kriminalvårdssystemet. Liknande förhoppningar uttrycktes även i resolutionen från de grönas grupp, undertecknad av herr Cohn-Bendit, med hänvisning till uttalanden från den turkiske justitieministern.
Slutligen är det troligt att vissa kolleger låtit sig övertygas även av argumenten i brevet i frågan från Hans excellens Turkiets ambassadör som åter hedrade oss genom att skicka sitt numera i sådana här fall vedertagna brev där han för oss betonade allvaret i den turkiska regeringens handhavande och nödvändigheten för vårt parlament att lämna bagatellerna åt sidan då det ställs inför så viktiga frågor som Turkiets kriminalvårdspolitik. Efter allt detta är det tragiskt, mina damer och herrar kolleger, att Europaparlamentets bagateller visade sig vara, åtminstone i det här fallet, mer realistiska än allvaret och den politiska mognaden hos de turkiska myndigheterna.
Några få dagar senare, den 20 december, satte militär- och polistrupper sitt kända angrepp i verket under vilket de dödade 24 interner och skadade 131 för att naturligtvis, som Turkiets ambassadör informerar oss i ett nyare brev, rädda internernas liv. Givetvis miste även tre turkiska soldater livet då denna operation utfördes. Vilket är då resultatet av all denna blodsutgjutelse? Hungerstrejken i de turkiska fängelserna fortsätter i stor skala och det kan inte uteslutas att detta kan leda till nya angrepp, nya dödsfall och ny blodsutgjutelse.
Med all rätt prioriterar vår gemensamma resolution nödvändigheten av att nya tragedier undviks och uppmanar därför den turkiska regeringen att omedelbart vidta icke våldsamma åtgärder för att undvika en sådan utveckling. Detta är det huvudsakliga kravet. Det är naturligtvis nödvändigt att en objektiv utredning genomförs med internationella garantier och att ansvar utkrävs för det som inträffade den 20 december. Och jag skulle även vilja säga att situationen bör behandlas med hjälp av och under tillsyn av Europeiska unionen, och jag talar naturligtvis om tillsyn eftersom Turkiet är kandidatland och dess kandidatur kommer att bedömas enligt de politiska Köpenhamnskriterierna vilket naturligtvis skadas av sådana här händelser som givetvis registreras av oss och jag antar att de även noteras av kommissionen, inför vilken vi anhåller om att den särskilt skall omnämna vår resolution i sin årliga framstegsrapport om situationen i de turkiska fängelserna.
Jag är rädd för att oböjligheten är ett faktum och den kompenseras inte av högmodet för att inte säga fräckheten i förmaningsorden från Turkiets företrädare till Europaparlamentet.

Schmid, Herman
Herr talman! Det är faktiskt nästan meningslöst att diskutera hur de turkiska fängelserna bör vara inrättade. Den senaste veckan har jag från parlamentets Turkietdelegation fått en hel del material som handlar om just de interna förhållandena i fängelserna. Men jag tror inte att de problem som vi i grunden diskuterar handlar om god eller dålig fångvård. En stor del av fångarna i de turkiska fängelserna är ju dömda för politiska brott. Det är självfallet som politiska fångar som de fortsätter sin politiska kamp. Därmed blir den turkiska statens insatser med militära trupper och repressiva åtgärder också ett led i en politisk kamp som riktas mot de kurder och andra minoriteter som befolkar de turkiska fängelserna.
Situationen är alldeles hopplös för det turkiska samhället och den turkiska staten. Man måste välja en helt annan väg. De politiska partierna och de folkliga rörelserna i Turkiet måste få verka lika fritt som partier och rörelser i övriga Europa. Kampen mellan olika krafter måste föras med fredliga medel. Så länge det inte sker kan jag inte se hur Turkiet skall ha någon möjlighet att bli medlem av Europeiska unionen.
Den turkiska staten måste visa vägen. Man måste acceptera att Turkiet består av olika nationella och kulturella grupper som skall ha samma rättigheter. Språk och kultur måste accepteras i skolorna, inte minst i de kurddominerade områdena. Jag tror att det enda man kan göra är att bevilja dessa politiska fångar amnesti och släppa ut dem ur fängelserna. När det sker kommer man inte att ha mer problem i de turkiska fängelserna än man har i engelska, tyska eller franska fängelser.

Zacharakis
Herr talman! Vid Europaparlamentets sista plenarsammanträde i december år 2000 då debatt om den icke godtagbara situationen i Turkiets fängelser stod på dagordningen och utkasten till resolutioner i frågan drogs tillbaka på grund av brist på samordning av de berörda politiska grupperna, befann sig upproret i de turkiska fängelserna ännu i sin inledningsfas och de turkiska myndigheterna reaktion hade ännu inte kommit till uttryck i all sin brutalitet.
För ett mindre problematiskt land än Turkiet skulle naturligtvis bara den minsta avsikt från Europaparlamentet att intressera sig för frågan naturligtvis utgöra ett tillräckligt budskap för att hämma varje benägenhet att inte uppfylla sina rättsliga och moraliska skyldigheter. Turkiet gjorde dock precis tvärtom och bekräftade ännu en gång att det verkligen är ett problematiskt land. Det nonchalerade på ett utmanande och föraktfullt sätt Europeiska unionens parlament, vilket landet ändå strävar efter att bli medlem av, och gick endast några få dagar senare vidare, enligt sin ständiga favoritmetod, till den skändliga massakern med tiotals interner som offer, något som framkallade högljudda protester internationellt.
Dagens fördömande resolution - överdrivet välvillig enligt min uppfattning - utgör likväl en självklar och positiv reaktion om än, tyvärr, otillräcklig i fallet med Turkiet som upprepade gånger har visat sig inte på något sätt bli berört av sådana förödmjukelser. Det som alltså krävs är att Turkiet i handling äntligen behandlas av Europeiska unionen men även av det internationella samfundet i stort med samma mått och steg och med samma regler med vilka respekten för de demokratiska principerna, de mänskliga rättigheterna och rättsstaten upprätthålls i andra motsvarande problematiska fall, det vill säga utan hinder av politiska eller andra syften och intressen, och utan att uppvisa fördragsam förståelse för de förmenta turkiska särdragen. Och det berör särskilt Europeiska unionen eftersom det gäller att äntligen bli fullkomligt tydlig gentemot Turkiet, men det berör också Turkiets utomeuropeiska välgörare att, inte bara i ord utan också - jag upprepar - i handling visa att detta lands väg till den europeiska familjen, vilken det i alla händelser råder tvivel om att landet tillhör, kommer att förbli spärrad och definitivt stängd om landet inte, totalt och reservationslöst, underkastar sig grundläggande regler för rätt och moral i sitt inrikes och utrikes handlande, regler som befäster de moderna civiliserade samhällenas struktur och funktion.

Swoboda
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! I själva verket är det ytterst sorgligt att vi i dag återigen måste ägna oss åt Turkiet respektive åt situationen i de turkiska fängelserna. Jag skulle ha önskat att vi i dag hade kunnat ge Turkiet ett erkännande för att de på ett fredligt sätt har klarat ut den svåra situationen. Men tyvärr är det inte så. Vi som Europaparlament måste därför begära att Turkiet självt undersöker - och att kommissionen, om så krävs, också gör sitt för att undersöka - hur denna katastrofala situation i Turkiet överhuvud taget har kunnat uppstå, med tanke på fängelserna, på hungerstrejken som sådan, men också på den militära och polisiära interventionen, som krävde så många döda.
För det andra: Vi måste absolut kräva öppenhet i fråga om behandlingen av fångarna, och att fångarna har rätt att träffa läkare, inte bara under uppsikt av poliser och vakter, utan också under sådana omständigheter att läkarna verkligen kan lyckas göra seriösa undersökningar och få fram seriösa resultat.
För det tredje: Vi måste begära av Turkiet att man försöker åstadkomma en konsensus i landet, i synnerhet också tillsammans med människorättsorganisationerna och i fråga om situationen för de mänskliga rättigheterna i fängelserna, att man överväger hur man kan förbättra dem och i det avseendet skapa en grundläggande samstämmighet.
För det fjärde: Man måste komma dithän att de som sitter häktade som politiska fångar på grund av nu gällande och gamla bestämmelser - det erkänns ju ofta även i Turkiet att det finns sådana - kan befrias. Det skulle säkert mildra situationen i de överfyllda fängelserna.
För det femte: Vi måste begära att lagarna ändras. Ty det handlar ju inte bara om att säga att fångarna efter att ha fängslats skall behandlas ordentligt, och att man i händelse av en hungerstrejk skall försöka lösa problemen på ett fredligt sätt. Man bör snarare fråga sig: Varför sitter så många människor i fängelse? Det finns så många människor i fängelserna eftersom det finns lagar, som straffbelägger civil olydnad - kanske också i form av skriftliga förklaringar eller yttringar - och inte handlingar som sådana. Detta är helt enkelt inte godtagbart i en modern demokrati. I den andan, herr talman, vill jag än en gång vädja till Turkiet att äntligen stryka dessa bestämmelser ur lagarna och upphöra att ta några politiska fångar.
(Applåder)

Alyssandrakis
Herr talman! Jag vill till en början uttrycka å det grekiska kommunistpartiets, och det grekiska folkets i stort, vägnar vår solidaritet med Turkiets politiska fångar och med hela det turkiska folket som lider under Turkiets militärregim. Jag vill fortsättningsvis betona att vid varje brott finns både skyldiga och medskyldiga. Det finns både gärningsmän och medhjälpare till brottet. Gärningsmännen är naturligtvis den turkiska regimen, vilken anser varje vänstersympatisör, varje kommunist och varje kurd vara en förmodad terrorist och försöker att tillintetgöra honom. Medhjälparna är dock mer betydande, de är det internationella imperialistiska systemet, de är Förenta staterna, de är Nato och de är Europeiska unionen. De har alla oerhörda ekonomiska, strategiska och politiska intressen i Turkiet och på alla vis stöder de detta lands militärregim, den regim som inte tvekade att anlägga brand - det var verkligen inte politiska fångar som satte eld på sig själva, det handlade om att döda dem med eldkastare.
Dessa medhjälpare bör alltså fördömas, de som ger Turkiet titeln kandidatland för anslutning, de som inte gör något för de politiska fångarna. Vi hade redan i augusti upptäckt problemet och vi begärde mer än två gånger att Europaparlamentets talman skulle ingripa - men ingenting hände - och den sista gången som vi begärde ett ingripande var då anfallet redan hade ägt rum - och återigen hände ingenting. Jag är rädd för att den resolution som vi har framför oss är alltför svag, i den fördöms inte ens den turkiska regimens handlingar och ännu mindre fördöms dem som står bakom den turkiska regimen.
Det skulle givetvis vara konstigt om de som nyligen applåderade krigsförbrytaren Javier Solana skulle ha ett annorlunda beteende gentemot Turkiet.

Souladakis
Herr talman! Vid förra sammanträdet drogs tre politiska gruppers resolutioner tillbaka under oklara förhållanden och i dag diskuterar vi en gemensam resolution för fem grupper i samma fråga. Det aktuella spörsmålet är inte att bedöma vad resultatet blev, vad som förändrades och vad vi kanske underlättade genom vårt ställningstagande. Turkiet har egenskap av kandidatland för anslutning till Europeiska unionen. Vi urskiljer emellertid från många aspekter en kluvenhet och frågan är mycket allvarlig. Personligen är jag för det europeiska perspektivet på Turkiet. Som vi har lagt märke till - till och med nyligen - ansluter sig personer som har spelat och fortfarande spelar en viktig roll i den europeiska utvecklingen, såsom de två före detta förbundkanslerna Kohl och Schmidt, till det europeiska perspektivet på Turkiet då de talar som politiska personer men då de talar på konferenser och håller föreläsningar hävdar de att Turkiet inte har någon roll att spela i Europeiska unionen.
Denna verbala motsägelse framkallar alltså politiska dödlägen. Det är troligt att det underlättar för dem som säger att de vill ha ett ekonomiskt Europa, det underlättar emellertid inte för det politiska Europa som intresserar Europaparlamentet. Ju mer vissas beteende ger intrycket att det system som i dag är rådande i Turkiet kan etableras i Europa, desto mer skapas dödlägen. Varför då? Därför att varje gång som vi söker efter argument mot det europeiska perspektivet på Turkiet så finner vi dem just i Turkiets icke-anpassning till den europeiska realiteten. Anpassningsperspektivet bör för oss vara en absolut strävan.
Mina damer och herrar kolleger! Vi bör vara kategoriska och vi bör vara rättvisa: kategoriska när det gäller att bibehålla de europeiska kriterierna och det europeiska perspektivet på Turkiet, och rättvisa när det gäller det sätt vi kontrollerar landet på. Den politiken tjänar både vi, Turkiet och dess folk på. Om vi, oavsett av vilka skäl, inte är kategoriska i frågorna om respekten för de mänskliga rättigheterna, demokratin, friheten och samtidigt upprätthållandet av den internationella rätten gör vi inte på något sätt vare sig Turkiet eller oss själva någon tjänst.
Situationen i Algeriet

Coûteaux
Herr talman! Vår grupp, Gruppen Union för nationernas Europa, lyckades i början av denna sammanträdesperiod åstadkomma att situationen i Algeriet skulle debatteras. Mottagandet av vår begäran var den man skulle ha kunnat förvänta sig, dvs. ett flöde av präktiga känslouttryck - präktiga men helt gratis - från den sedvanliga samlingen personer som försvarar de mänskliga rättigheterna med variabel geometri, vilket har blivit ett slags ovana som har ersatt genuina politiska analyser och vilket ibland inte får något annat resultat än att ännu dunklare avsikter döljs - det gäller åtminstone somliga här.
Så är också vårt budskap politiskt, och inte medlidande. Visst vill vi än gång uttrycka vår upprördhet inför det barbariska våld som varje dag orsakar det algeriska folket mera död, men vi vet också att algerierna har fått nog av medlidande. Tack vare den modiga politik som förs av deras president Bouteflika har det klarlagts - och detta har i alla fall konstaterats - att det inte finns något förnuftigt tal, några löften om ursäkter, något försök till försoning, kort sagt någon politisk lösning som accepteras av fanatikerna. Och därför måste vi skrida till handling och erkänna att de medlemsstater som beviljar fanatikernas ledare asyl, och kanske ännu mer, numera är medskyldiga till det som vi här, med ett växande hyckleri, tävlar om att kritisera.
Detta, mina kära kolleger, är kärnan i det hela. Flera medlemsländer är i realiteten medskyldiga vid sidan om massakrernas upphovsmän. Utåt beklagar de sig. Vad de gör i det fördolda är att skydda, dölja, ta emot, och ibland tar de t.o.m. medvetet emot gärningsmän bakom brott som begåtts i mitt land, Frankrike. Vi anser att ett heltäckande försvar av de mänskliga rättigheterna måste börja med en förstärkning av rättsstaten i Algeriet och ett bidrag till att säkerställa regeringens och presidentens auktoritet, då de har röstats fram i val som vi framhärdar med att anse demokratiska.
Den demokratiska vaksamheten i fråga om mänskliga rättigheter får inte endast riktas mot befintliga regimer. Jag tänker framför allt på övriga länder i Maghreb, på Marocko, Tunisien och Libyen. Vår vaksamhet skall också vara ett stöd för dem, och framför allt - bortsett från alla enskilda frågor som framhålls - när dessa länder konfronteras med en blind dödlig galenskap, som dessutom blir mycket farligare då utländska makter hjälper till i hemlighet, makter som inte ens är europeiska - ni förstår vilka jag tänker på - och som drar fördel av en instabil situation för att med hjälp av fanatikerna dölja dunkla manövrer. Detta är imperiernas gamla spel, och dess offer är inte endast den algeriska befolkningen, utan själva Algeriet och dess äldsta och i sista hand mest lojala vänner.
Så, herr talman, mina damer och herrar, låt oss en gång för alla försöka se klart på den algeriska frågan. Ja, det finns yttre krafter som verkar i Algeriet. Ja, Algeriet lämnas återigen i maktstrider, visserligen genom att utsätta sig för detta genom sina gamla, flera hundra år gamla, inhemska splittringar. Och mitt land, Frankrike, som utan tvivel har ett ansvar gentemot detta land, kommer att fortsätta att ta på sig detta ansvar för en nedärvd vänskaps skull, och se till att den regering och den president som detta land har valt på ett eller annat sätt lyckas försäkra sig mot en del yttre motgångar och intriger - även sådana, jag upprepar det, som kommer från somliga av våra vänner - och att de lyckas garantera fred och auktoritet för en stat som än i dag är en rättsstat.

Morillon
Herr talman, herr kommissionär! Hoppet får inte dö. Det hopp som väcktes i Algeriet och i hela världen med president Bouteflikas initiativ till civil endräkt får inte ge plats för ett desillusionerat konstaterande att ingenting kan göras i det här landet för att utrota våldet och upprätta en rättsstat. På samma sätt som vi har engagerat oss för att ge vårt stöd till dem i Baskien som har gjort revolt mot den blinda terrorismen, har vi skyldighet att göra allt för att stödja dem i Algeriet som är anhängare av endräkt och försoning. Det är Europas skyldighet, och det tjänar också dess intressen. Det ligger i Europas intresse att som en fortsättning på Barcelonaprocessen utvidga freds- och stabilitetszonen till södra Medelhavsområdet, en fred och stabilitet som vi har lyckats åstadkomma inom Europa. Det ligger i Europas intresse att öppna sig för de vädjanden från hela den afrikanska kontinenten som syftar till att inrätta ett förnyat samarbete, ett samarbete som utan omsvep skall kretsa kring den smärtsamma avkoloniseringen.
När det gäller att ta sig an ett sådant företag måste vi européer bli medvetna om det faktum att vi har lika mycket att ta emot som att ge. Vår egen framtid är beroende av hur vi kan hjälpa den afrikanska kontinenten att komma ur misär och kaos. Jag vänder mig bestämt emot försöket att stänga in oss i fästning " Europa", som i likhet med alla fästningar skulle bli förutbestämd att en dag belägras. Därför har jag gett mitt stöd till det gemensamma resolutionsförslaget, som snart kommer att gå till omröstning här i parlamentet. I samband med detta vädjar jag till våra algeriska partner för att de skall förstå att vi inte alls vill framstå som tillrättavisare uppfyllda av vår egen känsla av överlägsenhet, utan som människor med goda avsikter och bestämda föresatser att hjälpa dem - om de vill - att sätta stopp för den nuvarande tragedin och att tillsammans med dem, i framtiden, återupprätta de vänskapsband som har förenat oss genom historien.

Boumediene-Thiery
Herr talman, kära kolleger! I Algeriet har Ramadan alltid präglats av en ny upptrappning av ohyggliga fasor: förskräckliga massakrer sedan 1991, i början av brödrakriget, inte att förglömma de tusentals skadade och försvunna personerna, och smärtan, såsom familjers skräck. Trots den civila endräkt som initierats av president Bouteflika har våldet inte stoppats. Det algeriska folket strävar fortfarande efter fred och försoning, men det går inte att förena med straffrihet. Som de internationella människorättsorganisationerna har visat, förs kampen mot den islamiska terrorismen illegalt. Det är helt avgörande att de algeriska myndigheterna går med på att alla de som är ansvariga för alla brott kan ställas inför rätta.
I ett sådant sammanhang uppkommer en fråga. Vad betyder de väpnade styrkornas skenbara maktlöshet och passivitet? I Algeriet kan ingen förneka oförsonligheten i militärens högre hierarki, en militär som suttit vid makten i 39 år, som blockerar det politiska systemet och som gynnar dunkelheten. Europa har alltför länge valt passivt motstånd inför den algeriska händelseutvecklingen, vilket i själva verket ställer Europa på den befintliga maktens sida. Det är brådskande att justera den förenklade och manikeiska vision som anklagar islam som den enda faktor med ansvar för den nuvarande försämringen. Det algeriska samhället är svårt drabbat av en utbredd korruption och social och ekonomisk utslagning.
Europas överdrivet försiktiga ståndpunkt medför en risk för att de sociala förändringskrafterna försvagas och tystas ned, de krafter som bär på framtiden och som försöker frigöra sig från de påtryckningar som har en koppling till makten. Genom att behålla uppmärksamheten på de hot som hänger tungt över medborgarna och genom att möjliggöra ett erkännande av asylrätten, bör gedigna broar kunna byggas upp mellan Medelhavets två sidor. Att hjälpa Algeriet att nå demokratiska friheter kräver att våra förbindelser inte längre får vara en sak uteslutande för staterna, utan att de också skall ligga i folkens intresse. Vi får aldrig glömma att alla rättighetsbrott i synnerhet påverkar de breda folklagren och skapar en idealisk jordmån för all slags extremism.

Boudjenah
Herr talman! Under natten till förra tisdagen mördades elva personer vid en falsk vägspärr i Wilaya d'Aïn Defla; lördagen den 24 december mördades en ung sångerska på ett diskotek i Annaba; åtta dagar tidigare hade 16 gymnasister gått en grym död till mötes inne på sitt eget internat. Algeriet har just gått igenom den blodigaste Ramadan på två år. Fler än 200 personer har mördats - män, kvinnor, barn, åldringar - och unga flickor har kidnappats och våldtagits. De väpnade islamiska gruppernas fruktansvärda våld, så barbariskt och omänskligt, tycks ha återvänt, om det nu någonsin hade avtagit.
Denna information har vi framför allt journalisterna att tacka för. Man kan bara beklaga att myndigheterna iakttar en relativ tystnad, förutom kanske när det rör sig om utlänningar. Ja pressen, en av de mest oberoende i den arabiska världen och som jag skulle vilja hedra, denna yrkeskår har betalat ett högt pris till dem som hänger sig åt ett skrämmande hat av alla former av yttrandefrihet och som drömmer om en obildad befolkning underkastad deras diktat. Men sedan mer än ett år tillbaka har tusentals terrorister lagt ner sina vapen samtidigt som de har blivit helt benådade.
Valet av president Bouteflika väckte befolkningens hopp. Men man måste konstatera att den väg man slagit in på, med hjälp av den s.k. lagen om civil endräkt, långt ifrån har lett till fred. Samtidigt som det algeriska folket har gjort ett fantastiskt motstånd för att slå tillbaka traditionalismen, tycks amnestin för den typen av mord, somliga säger brott mot mänskligheten - och den straffrihet som har beviljats dem som har begått dessa brott - ha rentvått dem så till den grad att de fortsätter sitt dödens verk.
Bör man inte snarare lyssna till sammanslutningarna för familjerna till terrorismens offer? Dessa sammanslutningar upprörs över att de inte får någon som helst gottgörelse samtidigt som " ångerfulla" islamister tar emot ekonomiska medel för att återintegreras i samhällslivet.
Bör man inte erkänna de algeriska kvinnornas dubbelt modiga kamp? De är terrorismens främsta offer och samtidigt fortfarande underkastade en familjekod som kränker deras mest grundläggande rättigheter.
Slutligen är den ekonomiska och sociala situationen också fylld av faror, den situation som under 1980-talet utgjorde en gynnsam jordmån för islamismens frammarsch. Underkastad starka yttre hinder - jag tänker på skulden - befinner sig Algeriet i en kris som redan har lett till en tidigare aldrig skådad ökning av arbetslösheten. Solidariteten med demokraterna och med Algeriet, som slåss mot terror, död och för frihetens framtid, är mer än någonsin tidigare nödvändigt och brådskande.

Napoletano
Herr talman! Mycket har redan sagts av mina kolleger. Den dramatiska situation som domineras av ett återupptagande av terrorismen, en terrorism som inte tvekar att döda till och med barn på tre år, riskerar att göra så att vi åter hamnar i en situation som vi hoppades att vi hade lämnat bakom oss; även om vi alla dessvärre tror att Algeriet måste fortsätta att genomleva en viss period som präglas av detta fenomen, för oss återupptagandet av denna terror under Ramadan tillbaka till den situation som vi hade tidigare.
Vi hade hoppats att president Bouteflikas initiativ skulle kunna ge ett positivt resultat, men händelserna under de senaste dagarna är oroande. Det är därför jag anser, vilket redan flera kolleger har påpekat, att vi inte får tveka när det gäller att fördöma terrorismen och erbjuda de algeriska myndigheterna allt tänkbart samarbete i kampen mot detta fenomen.
Men när detta är sagt får vi inte på grund av terrorismen glömma bort att det görs framsteg på vägen mot demokratin och rättsstaten, och kampen mot terrorismen får inte rättfärdiga det faktum att arméns dunkla och ogenomträngliga makt fortsätter att dominera i detta land. Därför gjorde Prodi rätt under sitt besök när han undertecknade ett avtal och donerade fem miljoner euro för att förstärka den fria pressen och utarbeta en stadga för journalister. Det är just detta man måste göra, förutom att erbjuda våldets offer en tillflykt i våra länder, en sak som i vissa länder inte är möjligt, trots att det har varit möjligt att erbjuda en fristad för många terrorister som håller på att organisera och som redan har organiserat mycket farliga nätverk.
Slutligen tycker jag att vi måste överväga att skicka en delegation till Algeriet. Det var länge sedan parlamentet reste till det landet och jag tror att det första vi måste göra är att försöka förstå vad som verkligen sker.

Van den Bos
Herr talman! Varför är det så öronbedövande tyst i Europa om de omfattande missdåden i Algeriet? Det tigandet står i gäll kontrast till våra fördömanden av allt som går fel på andra håll i världen. Massmorden i Algeriet har inte upphört. Människor fortsätter att försvinna på oförklarliga sätt. Tortyr sker fortfarande varje dag.
Bara det senaste året mördades varje månad två- till trehundra personer på det allra gruvligaste sätt. Om vi räknar ut en slutsumma för tio år av ohejdat våld så är siffrorna skräckinjagande. 150 000 döda och dessutom 10 000 människor spårlöst försvunna. Det är dubbelt så många som under Pinochets regim.
President Bouteflika gav vackra löften om att begränsa våldet, starta en dialog och utreda försvinnandena. Det har dock inte blivit mycket av dem. Straffriheten fortsätter. De barbarer som mitt i mörka natten genomför sina monsteraktiga slaktningar går fortfarande fria. Inte heller de säkerhetsstyrkor som gör sig skyldiga till missdåd ställs inför rätta.
Tillräckligt med skäl alltså att ta upp det här med de algeriska myndigheterna. Varför sker det egentligen inte? Är det på grund av Frankrikes affärsintressen i den före detta kolonin? Tiger medlemsstaterna för att de själva kanske hoppas på lukrativa affärskontrakt? Är det av rädsla för algerisk terrorism hos oss själva? Eller är det framför allt rädslan att ytterligare underblåsa den muslimska fundamentalismen i Algeriet. Statens mest grundläggande uppgift är att skydda sin befolkning. Det är skamligt hur de algeriska myndigheterna brister i det avseendet.
Det är mer än hög tid att Europeiska unionen börjar försvara Algeriets befolkning och sätter sina egna intressen i andra hand. Våldet måste stoppas. Det måste komma ett associeringsavtal så snart som möjligt så att vi kan intensifiera den politiska dialogen. Min fråga till kommissionären är: hur långt har vi kommit? Vi kan nämligen inte tiga längre.

Nielson
. (EN) Kommissionen delar parlamentets oro över situationen för de turkiska fångar som fortfarande hungerstrejkar. Hälsotillståndet hos vissa av dessa fångar är mycket oroande. Kommissionen uppmanar de turkiska myndigheterna att sträva efter en fredlig lösning. Hur som helst bör de turkiska säkerhetsstyrkorna visa behärskning.
När det gäller de insatser som gjordes av polis och armé i 20 fängelser i december förra året, så förväntar sig kommissionen att utredningar skall genomföras av orsakerna kring de dödsfall och personskador som inträffade under dessa insatser, och att de ansvariga skall identifieras. Anklagelser om tortyr och misshandel av fångar vid förflyttningar efter insatserna bör också undersökas.
Kommissionen påminner om att förbättrade omständigheter i turkiska fängelser tas upp i det partnerskap för anslutning med Turkiet som fick politiskt godkännande av rådet den 4 december 2000. I partnerskapet för anslutning prioriteras förbättringen av omständigheter i fängelserna i syfte att anpassa dem till FN:s minimistandarder för behandling av fångar och andra internationella normer.
Om vi nu tittar på Algeriet, kan jag säga detta: kommissionen stöder den algeriska regeringens ansträngningar att få till stånd nationell försoning och få ett slut på våldet. Demokrati, rättssamhället, mänskliga rättigheter och grundläggande friheter är huvudprinciper som Europeiska unionen tillämpar opartiskt på alla sina partner. Vi applåderar Algeriets godkännande av den relevanta klausulen i förhandlingarna till ett anslutningsavtal. Men våldet producerar nya offer varje månad. Vi är särskilt oroade över den störtflod av våld under Ramadan som krävde många liv runtom i landet. Algeriet måste även hitta ett sätt att behandla de forna brott som utförts av terrorister som har avsagt sig våldet.
Kommissionen är medveten om svårigheterna att ta itu med terrorism i Algeriet, men är inte desto mindre oroad över skändningarna av mänskliga rättigheter och, i synnerhet, försvinnandena. Det är av högsta betydelse att kraftiga insatser görs mot bakåtsträvande och våld i fråga om mänskliga rättigheter.
Vi fortsätter att ta upp dessa frågor på alla nivåer i den politiska dialogen med de algeriska myndigheterna. Prodi, till exempel, betonade behovet av att återupprätta fred i hela landet vid sitt besök i Alger den 12-13 januari.
Som en del av detta tillvägagångssätt och i syfte att ge materiellt stöd till Algeriets ansträngningar har kommissionen, företrädd av Prodi, undertecknat finansieringsavtal som ger 13 miljoner euro till två projekt för mänskliga rättigheter. Ett projekt består av stöd till landets media och journalister, och det andra relaterar till modernisering och utbildning av polisstyrkorna, för att möjliggöra för polisen att arbeta som de bör i en demokrati.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum, beroende på när debatten avslutas, omkring kl. 17.30. Som ni vet kommer vi efter den viktiga debatten i aktuella ärenden att göra ett kort avbrott fram till 17.30, och sedan kommer det att beslutas huruvida debatten om Deprez betänkande skall äga rum eller inte. Omröstningen kommer sedan att äga rum efter Deprez-debatten, kl. 17.30 i stället för kl. 18.30.

Internationell brottmålsdomstol
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0060/2001 av Malmström för ELDR-gruppen om ratificeringen av Romstadgan för inrättande av en ständig internationell brottmålsdomstol,
B5-0067/2001 av Frassoni m.fl. för Verts/ALE-gruppen om ett snart inrättande av en effektiv ständig internationell brottmålsdomstol,
B5-0069/2001 av Bonino m.fl. för TDI-gruppen om ett snart ikraftträdande av Rom-fördraget om inrättandet av internationell brottmålsdomstol,
B5-0073/2001 från Salafranca Sánchez-NeyraSalafranca Sánchez-Neyra och Posselt för PPE-DE-gruppen om ratificeringen av Romstadgan för inrättande av en ständig internationell brottmålsdomstol,
B5-0078/2001 från Sakellariou m.fl. för PSE-gruppen om ratificeringen av Romstadgan för inrättande av en ständig internationell brottmålsdomstol,
B5-0085/2001 från Di Lello Finuoli m.fl. för GUE/NGL-gruppen om den internationella brottmålsdomstolen.

Maaten
Herr talman! Det är mycket trevligt att den här frågan finns med på föredragningslistan. Det går nämligen bra med Internationella brottmålsdomstolen. Den 31 december var sista datum för staterna att underteckna den här stadgan, Romstadgan. Vi vet alla hur mödosamt det var att få igenom den. Ändå såg vi under de allra sista dagarna förra året hur väldigt många länder plötsligt undertecknade den här stadgan. 120 länder röstade när det begav sig för och sju länder mot stadgan. Nu har över 130 länder undertecknat den, bland annat Förenta staterna som ursprungligen röstade emot stadgan, men även Israel, Iran och Jugoslavien undertecknade stadgan på fallrepet.
Det breda stödet för stadgan visar i alla fall att man inte kan påstå att stadgan är en nordlig stadga eller en stadga för utvecklade länder. Det är stödet alltför stort för.
Nu gäller det ratificeringen av stadgan och det är det som resolutionen handlar om. Det är trevligt att se att 27 länder redan har ratificerat den, däribland åtta länder i Europeiska unionen, men Sverige, Förenade kungariket, Portugal, Nederländerna, Irland, Grekland och Danmark har inte gjort det än. De håller väl på men det har inte gjorts än. Av de länder som anmält sig för anslutning till unionen har inget ännu ratificerat den och Turkiet har inte ens undertecknat stadgan. Det finns alltså fortfarande mycket att göra och vi uppmanar rådet att ta upp den här frågan på dagordningen. Det är viktigt att Europa i det avseendet tar initiativet. Det är något som vi själva kan göra, som innebär att vi inte bara behöver beskylla andra för något. Vi kan göra något och det är viktigt att det görs snabbt.

Posselt
Herr talman! Bara helt kort: Som talare efter näste talare har Franz Xaver Mayer uppgetts. Det är dock Hans-Peter Mayer som kommer att tala från vår grupp. Den ene är en förstklassig jordbrukspolitiker, och den andre är en förstklassig jurist. Jag vill bara klargöra detta så att vi vet vem som skall tala.

Talmannen
Tack så mycket, herr Posselt. Ni är ju så att säga den vakthavande uppsyningsmannen. Ni lägger märke till allting! Tack så mycket för påpekandet. Jag skulle nog ha sett det sedan, eftersom den riktige herr Mayer också finns i salen.

Frassoni
Herr talman! Jag måste säga att jag är djupt avundsjuk på Posselt för hans förmåga att agera folktribun, en förmåga som inte alla i denna kammare besitter. Alltnog, bland de tjugosju stater som har ratificerat Romstadgan återfinns åtta stater som är medlemsstater i Europeiska unionen, medan sju fattas. Detta är en av paradoxerna i Europeiska unionen och även en konsekvens av att det inte finns någon gemensam utrikespolitik i ordets rätta bemärkelse. Vad kan det vara för motiv som driver de medlemsstater i unionen som ännu inte har stadgan om en internationell brottmålsdomstol, om inte att man tvekar inför en ytterligare, reell och viktig inskränkning av suveräniteten och en viss brist på självförtroende, en känsla av att man, på något sätt, kanske är rädd för att en dag själv behöva hamna på de anklagades bänk?
Naturligtvis är detta i än högre grad sant för andra, mer inflytelserika aktörer på den internationella scenen. Det var riktigt att påpeka, vilket vi gjorde i vår resolution, att president Clinton i slutet av förra året undertecknade Romstadgan, men det är rimligt att fråga sig om han hade gjort det om rösträkningen i Florida i stället hade gett vinsten till Al Gore.
Vägen innan man kan påbörja det konkreta arbetet i brottmålsdomstolen är fortfarande lång och full av hinder; som vi föreslår i resolutionen, så måste man absolut förhindra ändringar i stadgan och man måste se till att tillämpningsförordningen träder ikraft eller åtminstone utarbetas snabbt. Vi hoppas att Europeiska unionen skall göra detta till ett av sina prioriterade områden inom utrikespolitiken eftersom vi alla är överens, i teorin, och vi hoppas dessutom att detta parlament skall kunna fortsätta spela en inflytelserik roll när det gäller att se till så att domstolen blir en realitet, genom att sätta upp frågan om brottmålsdomstolen på fördragningslistan till varje sammanträde med de gemensamma delegationerna och stödja, förutom att godkänna, resolutioner som den som vi snart skall rösta om.
Jag tycker därför det är synd att frågan om de gemensamma delegationerna inte har tagits upp i den gemensamma resolutionen, men jag stöder verkligen i grunden detta förslag och jag hoppas att vi skall kunna göra det till vårt.

Dell'Alba
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! För åttonde gången på fyra år antar vårt parlament om några minuter en resolution om den internationella brottmålsdomstolen. Detta visar den beslutsamhet, den fasthet med vilken vårt parlament, steg för steg, har stött den långsamma tillkomsten av en internationell rätt som det blir ett allt större behov av - vilket visas av fallen Milosevic, Mladic, Pinochet och många andra, som nu börjar förlora den onåbarhet som hittills garanterat så många mördare, så många kriminella, ett liv i lugn och ro på hemmaplan, och som kanske till och med gjort det möjligt för dem att gå i pension med alla upptänkliga hedersbetygelser, och det visar med vilket engagemang vårt parlament har drivit denna fråga och i många fall anvisat vägen för Europeiska unionen.
Jag minns de första resolutionerna, där vi kraftfullt krävde en europeisk union där alla de femton medlemsstatera var eniga och beslutsamma i denna kamp och i sitt försvar av de viktigaste principerna för denna domstol: åklagarens oberoende ställning, domstolens självständiga rätt att utdöma straff, utformningen av domstolens mandat etc.
Dessa mål har uppnåtts. Frassoni har rätt när han säger att det är viktigt att understryka att dessa mål och stadgans innehåll måste försvaras mot dem som har undertecknat den, till exempel Clinton och andra, för att få fortsätta att räknas till domstolens medlemsstater, men som i själva verket vill påverka förhandlingarna negativt, kanske i förhoppningen att det införs ett undantag för amerikanska militärer.
Det finns inget behov av undantag, det finns behov av att så snart som möjligt komma fram till de sextio ratificeringarna: detta är ett område där de femton föregår med gott exempel. Jag hoppas att denna fråga kommer att stå på dagordningen i våra relationer med tredje land, och jag hoppas att de sju länder i unionen som ännu inte har gjort det, ratificerar stadgan före årets slut.

Mayer, Hans-Peter
Herr talman! I själva verket leder det nog till en viss förvirring om inte ens den parlamentariska förvaltningen, när det förekommer två personer har samma namn, kan hålla isär dessa. Även posten råkar ibland lite i oordning.
Förenta nationerna har återupplivat tanken efter de förskräckliga händelserna under andra världskriget att skapa en internationell brottmålsdomstol. Ytterligare en anledning var överträdelserna mot folkrätten i Jugoslavien och massakern i Rwanda. Många frågar: Vad skall den internationella brottmålsdomstolen ansvara för i jämförelse med de redan befintliga domstolarna? EG-domstolen i Luxemburg avgör tillämpning och tolkning av Europeiska unionens fördrag. Internationella domstolen i Haag avgör mellanstatliga tvister. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg beslutar vid statliga kränkningar av rättigheterna i Europakonventionen till skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.
För de fyra särskilt svåra brotten folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och aggression kommer nu en internationell brottmålsdomstol att inrättas. Hittills har Förenta nationerna tillåtit specialdomstolar, exempelvis de tillfälliga domstolarna för förbrytelserna i Jugoslavien och Rwanda. I framtiden kommer Internationella brottmålsdomstolen att klart signalera att alla dessa förbrytelser kommer att åtalas och bestraffas. Krigsförbrytare kan inte längre gömma sig bakom suveränitetsgränser.
För det internationella samfundet är den nya domstolen en viktig landvinning för att undanröja brister i de rättsliga åtgärderna. Jag vill därför uttala mig för att alla medlemsstater snarast ratificerar stadgan, och jag rekommenderar att man antar resolutionen.

Cashman
Herr talman! Detta gemensamma resolutionsförslag om ratificeringen av Romstadgan om inrättande av en ständig internationell brottsmålsdomstol kommer vid en lämplig tidpunkt. Det var i går som vi i denna kammare debatterade våra prioriteringar till Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter i Genève. Den svenska statsministern betonade åter hur viktiga mänskliga rättigheter är för det svenska ordförandeskapet. Debatten i eftermiddag är ännu en kraftig påminnelse om orättvisor runtom i världen. Jag hoppas att kammaren håller med om att vi, om vi menar allvar med mänskliga rättigheter för män, kvinnor och barn, därför måste ha en ständig internationell brottsmålsdomstol för att åtala dem som utför eller beordrar brott mot mänskligheten. Vi behöver en brottsmålsdomstol med internationell jurisdiktion, som oberoende kan döma dem som är anklagade för sådana ohyggligheter. Endast med den absoluta avsikten att tillämpa Romstadgan kommer vi att kunna sätta stopp för straffriheten för utövarna av dessa brott, och bidra till att avskräcka från och förebygga sådana brott i framtiden.
Som vi har hört så har 139 regeringar undertecknat stadgan, men sorgligt nog har endast 27 ratificerat den. 60 sådana ratificeringar behövs för att stadgan skall träda i kraft och domstolen inrättas. Därför anser jag att det är av yttersta vikt att medlemsstaterna föregår med gott exempel. Italien, Frankrike, Belgien, Luxemburg, Spanien, Tyskland, Österrike och Finland har redan på ett noterbart och hedervärt sätt ratificerat stadgan. Det är nu dags för de återstående medlemsstaterna i unionen att göra detsamma.
Det är lätt att bli cynisk och jag vill undvika det. Jag anser att vi bör välkomna Amerikas förenta staters undertecknande av stadgan den 31 december av, och vi bör även välkomna det faktum att Jugoslaviska federationen undertecknade stadgan den 19 december 2000. Vi måste nu uppmana parlamenten i dessa länder att ratificera stadgan.
Vi måste dessutom uppmana samtliga stater att stödja det arbete som utförs av de internationella brottsmålsdomstolarna för Rwanda och f.d. Jugoslavien.
Historien lär oss att vi aldrig får glömma. Därför uppmanar jag er att se tillbaka på förra årtusendet. Se på världen som den är i dag och kom ihåg att priset för frihet är evig vaksamhet.
Framtida generationer kommer aldrig att förlåta oss om vi vänder oss ifrån dem som har lidit sådana fruktansvärda ohyggligheter och som fortsätter att lida även nu. Att prata är inte tillräckligt. Det är dags att handla nu. Underteckna Romstadgan om den internationella brottsmålsdomstolen och ge därmed ett tecken på vårt åtagande och vår utmaning till resten av världen. Såsom medförfattare uppmanar jag parlamentet och rådet att stödja detta förslag.

Posselt
Herr talman! När man tittar på listan med stater i EU som redan har ratificerat den, kan man fastslå att fem av de sex ursprungliga staterna har genomfört ratificeringen. Det är bara Nederländerna som saknas, som ändå särskilt arbetade för denna domstol och även för var den skulle ha sitt säte. Man frågar sig alltså vad som ligger bakom. Av de övriga nio medlemsstaterna i Europeiska unionen är det bara tre som redan ratificerat den, däribland det av många så kritiserade Österrike. Jag vill också vädja till de andra staterna i Europeiska unionen att inleda ratificeringsförfarandet så snart som möjligt. Vi behöver denna brottmålsdomstol, så att det för internationella brott mot mänskligheten, vilka ju tyvärr inte har blivit färre utan snarare har tilltagit, äntligen finns en objektiv världsomspännande referensstorhet.
Vi har tidigare talat om Kambodja. Vi talar om f.d. Jugoslavien. Där är de speciella domstolar som inrättats säkert berättigade. Men vi skall veta att nationalistiska krafter i dessa länder delvis baktalar dem och kallar dem för segrarrättsväsende. För att detta inte längre skall kunna hända är det oerhört viktigt att det snart finns en enhetlig brottmålsdomstol här i världen, så att vi inte längre måste operera med specialdomstolar. Domstolen för förbrytelser i f.d. Jugoslavien i Haag är mycket förtjänstfull. Den behöver vårt stöd. Men ni har sett att president Kostunica, som bara för en kort tid sedan höll högtidliga tal i parlamentet, för två dagar sedan vägrade att ta emot Del Ponte, eftersom hon uppenbarligen inte var honom jämbördig enligt protokollet. Det är en skandal! Av detta ser vi hur viktigt det är att inte bara i hela världen förankra rättsliga normer i folkrätten, vilka är riktade mot deportation, massmord och aggression, utan också ställa lämpliga sanktionsinstrument till förfogande. Det är i allra första hand det som denna brottmålsdomstol är till för. Vi har intensivt arbetat för detta, och det är hög tid att den kan påbörja sitt arbete.

Nielson
. (EN) Även om inrättandet av den internationella brottsmålsdomstolen inte faller under dess befogenheter, hoppas kommissionen att det erforderliga antalet av 60 ratificeringar snart är uppnått, så att domstolen kan sätta igång med sitt arbete.
Fram till den 31 december hade stadgan undertecknats av 139 länder och ratificerats av 27. Kommissionen noterar med nöje att Förenta staterna undertecknade Romstadgan den 31 december och Jugoslaviska federationen något tidigare, den 19 december.
Kommissionen kommer, i sina förbindelser med tredje land, att ta till varje medel för att erinra om behovet av att underteckna och ratificera stadgan snarast möjligt. Under tiden kommer kommissionen att fortsätta att ge bidrag till initiativ som stöder den internationella brottsmålsdomstolen.
Hittills har ungefär 4,8 miljoner euro anslagits till stöd för de verksamheter som utförs av icke-statliga organisationer eller institutioner som arbetar med informationskampanjer om internationella brottsmålsdomstolen. Kommissionen kommer att fortsätta stödja dessa verksamheter i år. Vi vill främja detta och använda vårt samarbete med de icke-statliga organisationerna för att hålla farten uppe så att denna domstol kan förverkligas.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum omkring kl. 18.30.

Jordbävning i El Salvador
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0068/2001 från Nogueira Román m.fl. för Verts/ALE-gruppen om jordbävningen i El Salvador,
B5-0074/2001 från Galeote Quecedo m.fl. för PPE-DE-gruppen om El Salvador,
B5-0079/2001 från Seguro m.fl. för PSE-gruppen om jordbävningen i El Salvador,
B5-0079/2001 från Wurtz för GUE/NGL-gruppen om jordbävningen i El Salvador.

Maes
Herr talman! El Salvador har återigen drabbats av en katastrof, endast två år efter Mitch, den fruktansvärda orkan vars konsekvenser fortfarande inte har övervunnits och för vilken Europeiska unionen förresten ännu inte har betalat ut de pengar som hade utlovats.
Jag är nöjd med den resolution som vi kunnat utarbeta tillsammans men jag ser den ändå som minimal efter alla de katastrofer som drabbat El Salvador och nu efter den senaste jordbävningen. Jag tycker egentligen att resolutionen är litet tunn. Den känsla av solidaritet som vi alla känner och som ligger till grund för den här resolutionen har nämligen kanske uttryckts mycket vackert, men vi måste konkretisera vår solidaritet och därför har vi för vår partigrupps räkning lagt fram ett antal ändringsförslag för att skärpa och förstärka den. Bland annat så att de befintliga planerna för förbättring av situationen kan genomföras i praktiken, nämligen programmen för återuppbyggnad, men då måste vi också betala de pengar som Europa hade avsatt för det ändamålet. Vi anser dock att hela världen och vi med den måste visa vår bestörtning och solidaritet nu när återigen tusentals människor fallit offer för jordbävningen.
En jordbävning i ett fattigt land är naturligtvis allvarligare ju mindre motståndskraft landet har. El Salvador har genomgått ett krig, El Salvador har utsatts för naturkatastrofer och nu det här också. För att arbeta ekologiskt och under ekologiskt försvarbara omständigheter borde även regeringen åsidosätta sina politiska preferenser för vissa former av politisering av biståndet och å andra sidan måste vi fullgöra våra skyldigheter.

Pomés Ruiz
Herr talman! I denna resolution, som alla grupperna nått enhällighet kring, skulle jag vilja tala om den sista delen, dvs. den som handlar om det effektiva genomförandet i detta fall av det ekonomiska stöd vi skall bevilja El Salvador och dess folk, ett folk som är i så stort behov av hjälp.
Jag har just talat med det kontor som ansvarar för humanitärt stöd i Nicaragua och jag skulle till kammaren, och kommissionären, vilja förmedla den stora oro alla de hårt arbetande personer som i dag arbetar med katastrofbistånd känner, och som i morgon kommer att arbeta med samarbetsstöd, samt den oro spansk och internationell media uttryckt över att vi ännu inte sänt det ekonomiska stöd som utlovats efter orkanen Mitch, nu när vi står inför nästa sorgliga händelse.
Kommissionärer! Låt oss se till att komma i tid den här gången. Och jag säger det inte bara för att jag tillhör delegationen för förbindelserna med länderna i Centralamerika och Mexiko, utan för att jag också är samordnare för Europeiska folkpartiets grupp i budgetkontrollutskottet. Att göra av med pengar så sent är att kasta dem i sjön. Pengarna skall användas i tid och tjänstemännen måste ta sitt ansvar, inte bara de som är i El Salvador utan också de som befinner sig i Bryssel. Någonting måste kommissionär Kinnocks reform ändå tjäna till, att se till att hjälpen för att mildra jordbävningens konsekvenser denna gång kommer fram innan en ny händelse olyckligtvis drabbar detta broderland.
Effektivitet innebär on time, att ge hjälp i rätt tid. Varför skall annars så många människor engagera sig i dessa länder utan någon kompensation, så många människor vänta, och varför så stora administrativa kostnader? Om vi inte klarar av att göra det på annat sätt bör vi ge biståndet genom medlemsstaterna. Till FN (till UNHCR) ger vi redan pengar. Vi är de största bidragsgivarna och där visas bara Förenta nationernas flagga. Låt oss göra det via Spanien eller Österrike, även om det är fel, eller med två flaggor. Det viktiga är att katastrofbiståndet når fram och framför allt samarbetsstödet. Låt oss inte än en gång göra oss till åtlöje.
(Applåder)

Seguro
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Siffrorna och bilderna som kommer från El Salvador är förfärande, både när det gäller de hundratals döda, de tusentals skadade, de hundratals försvunna och de nära 26 000 hemlösa. Efterskalven bara fortsätter, både i El Salvador och i Nicaragua. Den situation vi nu har i Centralamerika är inte ny. Såsom Maes och Poméz Ruiz har påpekat gällde detta också orkanen Mitch som i november 1998 hade dramatiska konsekvenser både för människor och egendom i denna del av världen.
Centralamerika är en av de fattigaste regionerna i världen. Nära 40 procent av befolkningen lever under fattigdomsgränsen och därför har Europa ett särskilt ansvar gentemot denna del av världen, inte bara för att det handlar om en region som har gått igenom mycket allvarliga konflikter och som fortfarande lever i spänning, främst vid gränserna, utan även för att det är nödvändigt att stödja befästandet av demokratin.
Lyckligtvis är i dag alla organ demokratiskt valda, men ännu finns det odemokratiska rester kvar i dessa centralamerikanska länder. Dessutom är utlandsskulden stor. Det är också bara två länder som omfattas av det initiativ som har lagts fram. Därför bild vi får när vi talar med de främsta myndigheterna i Centralamerika - så sent som i tisdags tog vi emot Honduras president här -, är den om ett lidande folk och som, när det ser litet ljus i slutet av tunneln som gör att det kan börja möta sina problem och sin historia, så råkar det ut för dramatiska situationer som dessa naturkatastrofer medför.
Europa agerade snabbt med nödhjälp både i november 1998 och nu. Men problemet handlar - vilket mina två kolleger redan mycket bra har sagt-, om ett mer strukturellt stöd. Det är nödvändigt att kommissionen sätter i gång ett återuppbyggnadsprogram för Centralamerika. Det vi föreslår, kommissionär Poul Nielson, är att snabbt omarbeta detta program, med mer personal och ekonomiska resurser för att också kunna uppfylla målet att hjälpa El Salvador. Den 26 mars i år äger ett nytt möte rum i Guatemala mellan San José-gruppen och EU. Det vore bra att kunna avsluta detta möte med San José-gruppen genom att börja tillämpa återuppbyggnadsprogrammet för Centralamerika med detta nya stöd till offren i El Salvador.

Marset Campos
Herr talman! Min grupp, Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, ansluter sig till solidariteten med familjerna till de senaste offren för den nyligen inträffade jordbävningen, och med det salvadoranska folket i denna nya tragedi. Själv hade jag äran och det angenäma ansvaret att inför denna kammare, för utskottets för utrikesfrågor räkning, lägga fram betänkandet om stödet till återuppbyggnaden i Centralamerika efter orkanen Mitch, som antogs enhälligt. Sanningen är den att jag känner mig frustrerad eftersom vår illusion och vårt arbete inte följts av effektivitet från de som ansvarar för att genomföra detta program.
Redan då uppmärksammade jag att kommissionen då orkanen inträffade agerade snabbt med den första hjälpen. Så är fallet även denna gång, men vi måste stå fast vid en fortsättning av stödet, vi måste vara effektivare.
Jordbävningens omfattning är betydande. Området började just att återhämta sig och det kommer nu att bli nödvändigt att lägga ner ett enormt arbete för att uppnå någon ekonomisk, social och demokratisk trygghet. Det arbete Europeiska unionen bör göra på denna plats är svårt. Bland de problem som man kommer att möta finns det ett jag skulle vilja uppmärksamma: biståndsbedrägerier.
Europeiska unionen, och rent konkret kommissionen, borde undvika denna situation och garantera att föreningar, icke-statliga organisationer och kommuner aktivt deltar i genomförandet av dessa stöd, för att nå effektivitet och rättvisa i det arbete Europeiska unionen utför.

Knolle
Herr talman! PPE-DE-gruppen är bestört och skakad över nyheten om den svåra jordbävningen i El Salvador. Med djupt deltagande står vi på de många offrens och de skadades sida och på de mångas sida som har förlorat sin familj och sina ägodelar. PPE-DE-gruppen ställer sig bakom resolutionen från flera grupper i Europaparlamentet. Det känns bra att veta att gemenskapen reagerat så snabbt på denna naturkatastrof och sänt ut experter och pengar. Det är ett exempel på övertygande solidaritet.
Av en mycket aktuell anledning vill jag också tillfoga att jag, som verkligen tillhörde 68-generationen under 1970-talet, medan jag var reservofficer i Bundeswehr inte som andra unga män kastade sten, utan med egna händer sökte efter döda och skadade i ett jordbävningsområde i Italien, och att vi då kunde rädda många som begravts. Det var en stor glädje. Skräckbilderna från jordbävningen i Italien från 1970-talet har jag fortfarande för ögonen, och jag kan förstå vilket elände som råder i El Salvador. Att Europa så snabbt kommer till hjälp, är storartat. Jag hoppas att hjälpen inte kommer för sent och inte går till främmande kanaler i El Salvador.

Schulz
Herr talman! Jag måste säga att jag är mycket förvånad över hur man i en debatt om en jordbävning i El Salvador kan få med att man varit reservofficer i Bundeswehr och " verkligen" tillhört 68-generationen, och tala om stenkastande medlemmar av 68-rörelsen. Jag förstår inte vad det ena har med det andra att göra, utom möjligen att Knolle måste berätta lite ur sin biografi för oss, men det är ju kanske också mycket intressant.
Enligt mina kollegers beskrivningar är händelserna i El Salvador dramatiska, och vi har från flera talare fått riktiga upplysningar. Om man här ställer frågan hur effektiv och snabb vår hjälp är, så tycks den ju vid denna naturkatastrof faktiskt ha kommit fram snabbt, jag menar den första hjälpen. Men det som oroar oss och som också har präglat diskussionen om resolutionen och formuleringen av den i vår grupp är erfarenheten att det inte alltid varit så. Vi vädjar till kommissionen att den hjälp som Europeiska unionen lämnar lokalt med get it, med know-how, med utrustning och människor, inte får komma fram först när människorna till största delen har hjälpt sig själva, eller när nästa naturkatastrof står för dörren, ty det äventyrar Europeiska unionens trovärdighet både inrikes och i förbindelserna med dess partner, när pengar visserligen ställs till förfogande och man utlovar hjälp, men hjälpen på grund av byråkratiska hinder antingen inte alls kommer fram eller kommer alltför sent.
Det handlar alltså å ena sidan om den direkta hjälpen för de fattigaste av de fattiga, som behöver vår solidaritet, men å andra sidan handlar det också om att vi måste komma ihåg att vår hjälp är meningslös om den fastnar i ett byråkratiskt snår. Därför gläder det oss att denna resolution skrivits av alla grupper tillsammans. Vi önskar oss, kommissionär Nielson, att kommissionen skall arbeta med samma hastighet som parlamentet i fråga om denna resolution. Jag önskar inte Knolle några stenkastande utrikesministrar.

Nielson
. (EN) Herr talman! Låt mig svara Seguro, som talade om situationen i Honduras. Jag vill klargöra att vi, som del av vårt beslut förra året, med stöd av detta parlament, att utöka vår andel i hela HIPC-initiativet (higly indebted poor countries [högt skuldsatta fattiga länder]) - 1 miljard euro, beslöt att använda pengarna globalt, inte endast i AVS-länderna. Anledningen till detta var att Honduras, till följd av orkanen Mitch, omfattades i HIPC-initiativet. Vi behövde hitta en budgetpost vid sidan av pengarna från Europeiska utvecklingsfonden för att möjliggöra för Europeiska unionen att vara rättvis och stödja Honduras. Honduras kommer att få 15 miljoner euro för skuldminskning från oss till följd av detta. Detta är naturligtvis utöver vad Honduras får för uppföljningen efter orkanen Mitch för rehabilitering och återuppbyggnad på medellång och lång sikt som en del av det regionala programmet.
Flera ledamöter har uttalat sin oro över den långsamma fördelningen av den mer långsiktiga återuppbyggnadsdelen av uppföljningen efter orkanen Mitch. Jag kan inte göra annat än hålla med om denna kritik. Jag själv har kallat det en ren skandal. Det tog nästan ett och ett halvt år för kommissionens tjänsteenheter att hitta de 6-7 människor som skulle skickas till Managua för att bilda den enhet som skulle leda genomförandet av det regionala återuppbyggnadsprogrammet för 250 miljoner euro. Detta är patetiskt! Det är inte bara byråkrati, det är en helt och hållet icke fungerande sammansättning av olika parter som inte talar med varandra. Detta är precis varför jag fortfarande försöker få tag på mer TNT för att spränga sådana strukturer som hindrar ett bra arbete inom kommissionen.
Situationen idag för genomförande av detta program är att dessa människor nu har arbetat i Managua sedan tidigt förra hösten. Av de 250 miljoner euro har vi anslagit och inlett utförandet i ett antal av de stater som omfattas av återuppbyggnadsprogrammet för mer än 80 miljoner euro. Det betyder att 80 miljoner euro av 250 miljoner euro nu används. Saker och ting börjar äntligen röra på sig.
Jag vill ändå göra en tydlig åtskillnad - som jag uppmanar alla som har talat i denna debatt att notera - mellan den direkta humanitära kortsiktiga reaktionen på katastrofer och det långsiktiga återuppbyggnadsarbetet. Det är två helt olika sorters verksamheter och detta måste hållas i åtanke. Ingenting har gått långsamt i uppföljningen efter orkanen Mitch, utom, som jag här har nämnt, när det gällde att hitta 7 människor att sända till Managua. Men det är illa nog.
Låt oss nu gå över närmare till den fruktansvärda situationen i El Salvador. Kommissionen delar naturligtvis den bestörtning och solidaritet som har uttryckts i parlamentets resolution om den fruktansvärda jordbävningen som drabbade flera länder i Centralamerika, och i synnerhet El Salvador. Kommissionen - Prodi, Patten och jag själv - uttryckte genast sitt deltagande till offrens familjer och myndigheterna, och meddelade en snabb och effektiv gemenskapsreaktion på denna katastrof.
Liksom tidigare, när kommissionen bistod El Salvador efter jordbävningen 1986 i byggnationen av ett nytt sjukhus, och bidrog med mycket stort humanitärt stöd och återuppbyggnadsstöd till de länder som drabbats av orkanen Mitch, är kommissionen redo att hjälpa Centralamerika och El Salvador att möta de nuvarande dramatiska utmaningarna.
Genast när jordbävningen hade hänt skickade kommissionens kontor för humanitärt bistånd, ECHO, en sakkunnig stationerad i Honduras direkt till platsen, och han fanns på plats på söndagen. Dessutom arrangerade ECHO i måndags för en delegation att resa dit för att göra en första utvärdering av vilka behov som finns i fråga om samarbete med andra bidragsgivare och de lokala myndigheterna. Delegationen reste igår.
I måndags beslöt jag att det första stödet i fråga om pengar skulle bli 2 miljoner euro. Detta täcker de saker som vi vet är nödvändiga. Utan någon sorts samordning eller ytterligare studier är det klart att dricksvatten, sanitet, logi, mat och medicinsk utrustning behövs. Vi visste också genast vilka organisationer vi skulle kontakta för att ta hand om detta för kommissionens räkning, nämligen ett par europeiska icke-statliga organisationer och Röda korsfamiljen. Vi kommer att följa upp dessa första beslut med ytterligare åtaganden, beroende på det gensvar som vi får från våra verksamheter jämfört med andra och så vidare.
Jag vill tillägga att denna fruktansvärda katastrof ännu en gång bevisar att fattigdom i sig själv är farlig. De flesta människor tror att denna sorts katastrof tillfogar mycket mer skada på våra sofistikerade samhällen med all den utbyggda infrastruktur som vi har, men i El Salvador har de direkta följderna blivit att mer än 50 procent av vattenförsörjningen till hela nationen har skurits av på grund av skadade rör, elektricitet osv.
Så den efterföljande effekten är enorm, ofta eftersom systemen är sårbara och inte fungerar så bra. Översvämningarna i Moçambique, till exempel, tillfogade mycket större skador på dammar, vägar, broar och så vidare än vad de skulle ha gjort om landet hade haft en normal, väl underhållen, starkare och dyrare infrastruktur. Så fattigdom är farlig och vi måste hålla detta i åtanke. Därför lägger vi mer betoning på verksamheter för beredskap inför katastrofer som del av vårt humanitära bistånd.
Vi intar också en så positiv ställning som möjligt till förfrågningarna för att förflytta tillgängliga medel till kommissionsstödda utvecklingsprojekt i de områden och sektorer som är drabbade, inklusive de som omfattas av ramverket i återuppbyggnadsprogrammet efter orkanen Mitch.
Min åsikt här är att vi behöver ytterligare resurser till detta. Det är inte godtagbart att styra pengar från återuppbyggnadsprogrammet efter orkanen Mitch, vilket redan har haft tillräckliga problem på grund av våra byråkratiska svårigheter, men det är en tillgång att ha en enhet på plats i området som består av personer som är särskilt engagerade i denna sorts återuppbyggnadsaktiviteter. Det är naturligtvis en tillgång och vi kommer definitivt att komma tillbaka till de mer långsiktiga problemen för El Salvador när vi har nått förbi de direkta humanitära insatserna.
Så jag tackar er för ett mycket starkt stöd här. Vi kommer tillbaka till dessa frågor.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.
Jag vänder mig nu också till kollegerna på sina kontor, som inte skulle vara här klockan 18.30 i enlighet med det tryckta programmet, utan klockan 17.30, beroende på när vi kan börja med omröstningen. Talmannen sade i middags redan en gång att den blir klockan 18.00, men det kan hända att den kommer att äga rum klockan 17.50, och beroende på hur omröstningen om Deprez förslag utfaller kan den rent av äga rum ännu tidigare. Jag ber alltså också, i enlighet med talmanskonferensens beslut, att ni ber kollegerna komma till kammaren redan klockan 17.30 och bidra till att vi alla är här klockan 17.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.15 och återupptogs kl. 17.30.)

Visering för längre vistelser
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är (A5-0388/2000) av Deprez för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativet från Republiken Frankrike inför antagandet av rådets förordning om fri rörlighet med en visering för längre vistelser.

Deprez
. (FR) Ursäkta mig, herr talman, men jag tror att ni har mottagit en officiell begäran om uppskjutande av mitt betänkande.

Talmannen
Jag har inte tagit emot någon officiell begäran. Därför gjorde jag en tids paus innan jag aviserade debatten, men tydligen var det ingen som önskade lämna en begäran till ordförandeskapet.

Deprez
Enligt min kännedom, herr talman, inlämnades nyss ett undertecknat dokument till er å Gruppen de Grönas vägnar. Jag tror därför att ni har det hos er. Och enligt min kännedom skall denna handling också vara giltig.

Talmannen
Detta visar tydligt sammanträdets talmans totala opartiskhet. Denna handling nådde aldrig fram till mig, men jag vill gärna tro på er. Ni känner till vilket förfarande som gäller i den händelse ett betänkande skall skjutas upp: det krävs att en talare uttrycker sig för ett uppskjutande och att en annan talar emot, och eventuellt att föredraganden uttalar sig.

Schulz
Herr talman! Jag var fortfarande förvirrad på grund av kollegan Knolle, men det som han nu ville säga till mig, det vill jag undanhålla er. De som var i kammaren vet vad jag menar.
Deprez ville, om jag minns rätt, skjuta upp sitt betänkande. Nu vet jag inte varför jag får ordet först. Han som föredragande har ju ännu inte motiverat varför han vill att det skall skjutas upp. Därför vore det bra om ni först ger ordet till honom. Sedan kan jag komma med min och gruppens åsikt om det.

Talmannen
Vi frågar vanligen vem som önskar tala för ett uppskjutande. Den förste som räckte upp handen var ni, herr Schulz, ni var snabbast. Men jag vill självklart låta föredraganden uttala sig.

Deprez
Herr talman, kära kolleger! I förmiddags meddelade talmannen vid plenarsammanträdet att betänkandet av Ferri skjuts upp till nästa sammanträdesperiod. För egen del godtog jag vid det tillfället att det betänkande som jag har arbetat på, vilket för övrigt godtogs enhälligt av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, sköts upp till eftermiddagen.
Men under tiden fick jag veta att flertalet av de personer som deltagit i debatten i mitt utskott, och som jag önskade skulle få uttala sig vid plenarsammanträdet, tyvärr ursäktade sig för att de inte kunde delta i debatten. Detta rör mer än hälften av de talare som var inskrivna för denna debatt, en debatt som rör en fråga där vi har en grundläggande konflikt med rådet, eftersom det finns en motstridighet mellan de rättsliga grunder som jag föreslår och dem som rådet har godtagit, vilket kan få betydande konsekvenser för tusentals personer som varje år vill dra fördel av den fria rörligheten inom Schengenområdet.
Jag fick således med beklagande notera att utskottets ordförande Watson var frånvarande, så även Pirker, samordnare för PPE-gruppen, Terrón i Cusi, inskriven talare och samordnare för PSE-gruppen, och Hernández Mollar, som ursäktade sig för att han inte kan vara här, samt två andra talare. Under dessa förhållanden ansåg jag att eftersom det rör sig om en fråga där vi har behov av en tydlig ståndpunkt från samtliga politiska gruppers sida, då det handlar om en grundläggande konflikt mellan parlamentet och rådet, var det viktigt att ha en grundläggande debatt och en omröstning med ett omfattande deltagande. Därför begär jag att betänkandet skall skjutas upp till parlamentets nästa sammanträdesperiod.

Schulz
Herr talman, mina damer och herrar! Jag stöder principiellt kollegan Deprez begäran. Jag stöder den också i vår grupps namn, därför att vi anser att en så viktig fråga - Deprez har förklarat det - behöver hela kammarens uppmärksamhet. Och han har på ett talande sätt klargjort att det har uppstått avsevärda gap mellan de talare som har tagit ställning till betänkandet i utskottet, dem som ville tala under förmiddagen, och dem som fortfarande finns här.
Det som var rätt för Ferris betänkande under förmiddagen, måste vara riktigt för Deprez betänkande under eftermiddagen. Men en viss reservation vill jag naturligtvis också komma med: I den debatt vi för kan vi inte förtiga att det bland annat handlar om ett problem med föredragningslistan och kalendern. Om vi inte kommer på andra tankar och gör torsdagen, liksom fredagen, till arbetsdag här, kommer vi varje torsdagseftermiddag att åter diskutera denna problematik.
(Applåder)
Enligt min åsikt kan man åstadkomma det genom att man skapar ett sammanhållet och i sig logiskt arbetssystem fram till fredag middag. I det konkreta fallet kan kollegan Deprez göra anspråk på större närvaro än vad som nu är fallet!

Posselt
Herr talman! Jag är naturligtvis helt införstådd med det sista som Schulz sade, men jag vill klart säga följande: Det finns en systematisk agitation som syftar till att förstöra torsdagen, efter att man har förstört fredagen. Å andra sidan finns det också osystematiska reaktioner.
I måndags sade Seppänen att hans betänkande är alltför viktigt för att behandlas på torsdagskvällen. Denna kammare beslutade trots detta demokratiskt, efter Seppänens anförande, att vi skall behandla hans betänkande på torsdagskvällen. Sedan förklarade talmannen på onsdagen att enligt överenskommelse med grupperna skulle Seppänens betänkande behandlas på torsdagsförmiddagen.
I morse lades en föredragningslista fram, av vilken det framgick att Ferris och Deprez betänkanden skulle behandlas i kväll. I morse protesterade inte någon mot detta. I middags upptäckte Ferri att han skulle resa iväg och bad därför om att man skulle skjuta upp hans betänkande. Detta beviljades, och Deprez var här och protesterade inte. Under eftermiddagen märkte Deprez att hans talare hade försvunnit, och nu vill han i kväll att hans betänkande skall skjutas upp. Det här börjar likna en kasperteater, det måste jag verkligen säga! Jag vill helt tydligt uttala mig emot att vi skjuter upp det. Schulz, Boumediene-Thiery och jag hör till detta utskott. Vi kan yttra oss i denna fråga, och vi bör genomföra debatten. Men jag önskar att det i framtiden skall ske under ordnade former!

Talmannen
Jag vill meddela kammaren att den skriftliga begäran har inkommit till ordförandeskapet. Förfarandet har således respekterats helt och hållet. Vi skall nu låta er begäran om uppskjutning gå till omröstning.
(Kammaren förkastade begäran om uppskjutande av Deprez-betänkandet.) Vi kommer således att inleda debatten om Deprez-betänkandet. Omröstningen äger rum direkt efter debatten.

Deprez
. (FR) Herr talman! Jag kommer att ta mer än fem minuter på mig, eftersom de talare från min grupp som avstod från att föra talan har lämnat kvar 15 minuter. Jag kan därför ta 20 minuter på mig. Herr talman! Jag kommer således att tala i lugn och ro, eftersom jag skulle tro att er avsikt inte är att tillåta en verklig debatt och därmed en verklig redogörelse för alla argument.

Talmannen
Kära kollega! Jag tillämpar arbetsordningen. Ni är inskriven för fem minuter och jag kommer att ge er ordet under fem minuter.

Deprez
Herr talman, kära kolleger! Republiken Frankrikes initiativ, som är föremålet för mitt betänkande, berör medborgare från tredje land som är innehavare av vad man kallar en nationell visering för längre vistelse - dvs. ett visum vars giltighet inte sträcker sig längre än tre månader - utfärdad av en medlemsstat inom Schengenområdet. Dessa medborgare väntar på att få uppehållstillstånd i den medlemsstat som tagit emot dem.
Enligt gällande gemenskapsrätt, framför allt artikel 18 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet, kan en tredjelandsmedborgare endast resa igenom andra medlemsstaters territorier för att ta sig till det land som utfärdat viseringen för längre vistelse. Efter ankomsten till detta land får medborgaren inte längre resa fritt i Schengenområdet så länge det som kallas ett definitivt uppehållstillstånd inte har utfärdats. Men det är just däri problemet ligger: att få ett definitivt uppehållstillstånd kan ta flera veckor, om inte månader, framför allt på grund av trög administration, dålig samordning av administrativa tjänster i vissa medlemsstater samt svårigheten för den berörda att exakt veta vilket tillvägagångssätt som skall följas.
På grund av detta - och det berör varje år tusentals människor på unionens territorium - är den som innehar en visering för längre vistelse och som väntar på ett definitivt uppehållstillstånd den som befinner sig i den minst ogynnsamma ställningen i förhållande till andra tredjelandsmedborgare, när det gäller fri rörlighet i Schengenområdet.
Denna situation blir mer paradoxal, och jag skulle vilja säga mer skandalös, mot bakgrund av att en rad ytterst strikta villkor måste uppfyllas för att man skall få en nationell visering för längre vistelse, och det gäller alla EU-länder. Bortsett från fallet med familjeåterförening blir de sökande föremål för en ingående föregående undersökning. De måste visa att de förfogar över tillräckliga resurser och framlägga, alltefter fall, antingen ett intyg som bekräftar att den sökande har antagits vid en utbildnings- eller forskningsinrättning eller ett arbetskontrakt i vederbörlig ordning.
Det mål som eftersträvas av Republiken Frankrike redogörs enkelt och tydligt i motiveringen. Det handlar om att möjliggöra en fri rörlighet i Schengenområdet för de personer som innehar en nationell visering för en längre vistelse och som väntar på att få ett definitivt uppehållstillstånd. Vi ställer oss enhälligt bakom - åtminstone är det min förhoppning - detta mål, vilket syftar till att underlätta den fria rörligheten för dessa medborgare.
Problemet ligger således inte i det eftersträvade målet. Problemet handlar däremot om vilka medel vi kan använda för att nå detta mål och vilka konsekvenser dessa medel medför med avseende på de oinskränkta befogenheter som anförtros medlemsstaterna i förhållande till medborgarnas rättigheter.
Ganska förvånande är att artiklarna 62.2 och 63.3 utgör den rättsliga grunden i Republiken Frankrikes initiativ. Båda dessa artiklar rör förfarandet vid och villkoren för utfärdande av visering. Om det verkliga målet består i att underlätta medborgarnas fria rörlighet, finns den erforderliga rättsliga grunden i artikel 62.3, som föreskriver att rådet skall fastställa - inom fem år efter det att Amsterdamfördraget har trätt i kraft - åtgärder som anger villkoren för att medborgare i tredje land skall ha frihet att resa inom medlemsstaternas territorium under en tid av högst tre månader.
Kära kolleger! Valet av rättslig grund är aldrig ett oskyldigt val. Den rättsliga grund som har valts i det franska initiativet visar i realiteten att det prioriterade målet med detta initiativ består i att harmonisera villkoren för utfärdande av viseringar för längre vistelse genom att likställa dem med enhetliga viseringar för kortare vistelse. Om förslaget godtogs i sin nuvarande form, såsom det läggs fram av Republiken Frankrike, skulle alla de medlemsstater som tillämpar det förstärkta Schengensamarbetet, med hjälp av vad man kallar föregående samråd, få rätt att informeras om alla ansökningar om visering för längre vistelse i alla andra länder i Schengenområdet, och därigenom kunna hindra den fria rörligheten för de sökande som landet i fråga inte godtar. Om detta system godtogs skulle det i praktiken innebära, att om Spanien i morgon beslutade att bevilja en algerisk medborgare visering för längre vistelse, med hjälp av förfarandet med föregående samråd, skulle den franska staten kunna begära att bli systematiskt underrättad. Och Frankrike skulle ha rätt att motsätta sig ett beviljande utan att någon får veta det, eftersom ingen nu vet vilka länder som använder sig av förfarandet med föregående samråd, och rådet vägrar att lämna ut denna förteckning över länder.
För egen del har jag således valt att ändra initiativet från Republiken Frankrike för att få det att stämma överens med dess aviserade mål, dvs. det mål som tillkännages i motiveringen: att underlätta rörligheten inom Schengenområdet för innehavare av en nationell visering för vistelse som ännu inte fått uppehållstillstånd.
Jag skriver för övrigt under på målet att tillämpa en enhetlig visering för längre vistelse, vilket redan gäller viseringar för kortare vistelse. Men jag önskar, och jag anser att vi alla borde önska, att ett sådant initiativ, som kommissionen borde ha tagit, skall gå inom ramen för ett tydligt, sammanhängande och övergripande förslag, och inte som i det här fallet: inom ramen för ett initiativ som är fragmentariskt i fråga om räckvidd och haltande när det gäller balansen i arrangemanget. Därför ber jag kammaren att stödja de ändringsförslag som jag har lagt fram med ett enhälligt stöd från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.

Lambert
Herr talman! Jag är tacksam för tillfället att tala för utskottets för framställningar räkning. Detta är inte den enda fråga som rör lagligt bosatta tredje lands medborgare där vi har problem som rör den lämpliga rättsliga grunden. Jag tänker till exempel på utvidgningen av förordning nr. 1408/71 om samordning av de sociala trygghetssystemen.
Vid toppmötet i Tammerfors 1999 talades det om att bevilja samma rättigheter för medborgare i tredje land som de för EU-medborgare. Men det finns ändå de som önskar se dem som kortvariga besökare, snarare än människor som har mycket att erbjuda unionen. Varför skulle våra regeringar annars vara så snabba att främja nationella investeringar från amerikanska och asiatiska företag? Vi anser att det behövs politiskt sammanhållning i vårt upprättande av politik på detta område. Bristen på sådan sammanhållning förklarar delvis argumentet om rättslig grund.
Utskottet för framställningar stöder föredragande Deprez ställning, och tackar honom för hans arbetsamhet i denna fråga. Det var vårt utskotts åsikt att vi kan minska antalet sådana meningsskiljaktigheter med rådet i framtiden genom att minska antalet individuella nationella initiativ på detta område, och i stället söka efter förslag från kommissionen som går igenom ett inledande granskningsförfarande. Jag vet att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor redan har tagit upp detta med det svenska ordförandeskapet, och vi får hoppas att det är fruktbart.
När det gäller sakfrågan är jag medveten om att inte alla våra medlemsstater har tagit del av Schengenavtalet, men utskottet anser att vi bör bringa rättigheterna för medborgare i tredje land i linje med EU-medborgares rättigheter. Detta är särskilt viktigt där partners, och inte föräldrar som det av någon underlig anledning står i min kortfattade motivering, har olika juridisk status, och vi har fått ett antal framställningar om dessa frågor som vi har bifogat till vårt yttrande. Vi anser det också vara viktigt att stödja Deprez ståndpunkt, då behovet av detta förslag i själva verket snarare är resultatet av byråkratiska förseningar än av beslutsfattande.
Det är vår förhoppning och förväntan att även utskottet för framställningar i framtiden automatiskt och i god tid skall uppmanas att avge ett yttrande om sådana frågor.

Posselt
Herr talman! Jag vill först gratulera kollegan Deprez till hans briljanta betänkande, som förtjänar vårt fulla stöd. Detta betänkande har man ju arbetat mycket intensivt med hos oss i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Käre kollega Deprez, jag skulle inte ha kunnat önska dig någon bättre tid för att behandla detta betänkande, ty det är en utmärkt tid - det är alltid en utmärkt tid, när parlamentet sammanträder - men jag skulle ha önskat dig bättre talare.
Men oberoende av detta anser jag att de talare, som nu uppträder i stället för de planerade talarna, absolut kan bidra till denna fråga. Jag vill helt klart säga att kollegan Deprez åtgärder, både i fråga om den rättsliga grunden och i fråga om kritiken av rådets och kommissionens agerande, förtjänar vårt fulla stöd. Lika osystematiskt som vi tidigare höll på att agera i fråga om föredragningslistan och har agerat denna vecka, lika osystematiskt handlar rådet och kommissionen i denna viktiga fråga. Vi har när det gäller asyl och invandring att göra med en fullkomligt virrig politik, där det ena enskilda initiativet efter det andra läggs fram för oss, ibland från rådet, ibland från kommissionen, ibland från enskilda medlemsstater, men det saknas en strategisk ansats. Det är emellertid just det som även detta, i praktiskt hänseende helt och hållet förnuftiga, förslag lider av. Det finns ingen strategisk ansats, som entydigt skiljer mellan asyl och invandring, som på ett lämpligt sätt reglerar båda dessa, eller som behandlar den viktiga frågan om fördelning av bördorna, och allt detta orsakar problem. Dessa problem regleras sedan återigen genom byråkratiska trakasserier via bakdörren, och blir därmed inte verkligt reglerade, utan det handlar om pseudoregleringar.
När människor som åtnjuter långfristigt uppehåll i Europeiska unionen genom detta initiativ faktiskt upplever vissa lindringar, så välkomnar jag det. Men man kan inte behandla cancer med aspirin. Det sätt på vilket vi under de senaste åren har hanterat detta viktiga område och tyvärr fortfarande hanterar det, får inte fortsätta. Därför anser jag att kollegan Deprez kritik är mer än berättigad. Praktiska lindringar i människornas intresse, ja! Förnuftig delning av bördorna där de uppstår, ja! Naturligtvis också fri rörlighet för medborgare från tredje land inom Europeiska unionen. Men vi uppmanar rådet och kommissionen att överge detta lapptäcke och äntligen komma fram till en systematisk strategisk politik på detta område och lägga fram ett helgjutet koncept, där vi sedan kan avancera steg för steg.

Schulz
Herr talman! Jag vill uttala min tillfredsställelse. När vi diskuterade under eftermiddagen om jag skulle tvingas börja mitt tal med att säga: " Herr talman, ärade tomma kammare!" eftersom totalt fem kolleger var närvarande, sade Posselt att om det inte fanns någon talare här från hans grupp utom han själv skulle han överta PPE-gruppens hela talartid. Det skulle ha betytt att vi under 15 minuter hade varit tvungna att lyssna till Posselt. Kan ni föreställa er det!

Nu har denna kalk gått oss förbi, och vi kan ägna oss åt frågan som kollegan Deprez har tagit upp. Herr Posselt, den fördelning av bördorna, som ni talade om, en av era älsklingsfrågor, har ingenting att göra med det som vi diskuterar i dag, även om jag medger att vi måste tala om fördelningen av bördorna.
Låt mig till att börja med säga med adress till rådet att vi har att göra med ett initiativ från den franska regeringen, och vi har den senaste tiden i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor upprepade gånger upplevt att det kommer initiativ från enskilda medlemsstater, och vi märker då att medlemsstaterna av en tillfällighet ibland gör misstag i fråga om den rättsliga grunden. Jag vågar här ta upp det som Posselt sade. Det saknas ett strategiskt koncept, i synnerhet hos rådet. Därför vore det bättre för rådet om det tog upp kommissionär Vitorinos strategiska koncept, som nämligen redan finns, i stället för att oftast blockera idéerna i det. Detta säger jag principiellt med adress till medlemsstaterna och till själva rådet.
Den andra punkten: Varför saknas det ett strategiskt koncept? Det strategiska konceptet saknas av en enkel orsak. Politiken i Europeiska unionen, när den bedrivs av de enskilda regeringarna i medlemsstaterna och gäller den fria rörligheten, är, inte i alla medlemsländer, men till övervägande del, präglad av en avvärjande hållning i medlemsländerna, eftersom de flesta regeringar i Europeiska unionen principiellt utgår från att den fria rörligheten skall inskränkas och inte skyddas; den fria rörligheten som för övrigt är definierad som en av de fyra friheterna i EG-fördraget.
Vi har att göra med ett bristfälligt strategiskt koncept, eftersom vi talar om den fria rörligheten för tjänster, kapital och varor, och de kan röra sig fritt i Europa, allt från nötkreatur till uran. Det är bara människorna som är underkastade begränsningar i Europeiska unionen. De är underkastade dessa begränsningar på grund av en försvarsmekanism. När Posselt talar om den fria rörligheten, så talar han oftast om människor från sydliga områden eller om asylsökande. Men jag talar här om en amerikansk professor, som accepterar en professur vid ett tyskt universitet, får ett uppehållstillstånd i Tyskland och som, när han skall hålla ett föredrag vid Sorbonne i Paris, måste begära visum, vilket han eventuellt rent av måste vänta på därför att de franska eller tyska myndigheterna inte kommer någon vart på grund av medlemsländernas många förvaltningsföreskrifter, vilka är mycket heterogena på grund av avsaknad av strategiska koncept.
Och jag talar här om den tekniker som skickas till EU från ett företag i tredje land med filialer på olika ställen. Han är underkastad samma byråkratiska hinder - vilka för övrigt inte borde få existera på en fri marknad, i en fri ekonomi. Därför vädjar jag i samband med Deprez utmärkta betänkande om att man inte alltid bäddar in den fria rörligheten och dess regler i en försvarsmekanism gentemot dem, som vi här förment eller verkligen inte vill ha, utan äntligen begriper att fri rörlighet för det första innebär en mänsklig rättighet och för det andra ekonomiskt förnuft i Europeiska unionen!
(Applåder)

Boumediene-Thiery
Kära kolleger! Det franska initiativ som behandlas i dag visar än en gång hur nödvändigt det är att klargöra alla de åtgärder för fri rörlighet som väcker problemet med öppnandet av gränserna. All statistik visar att invandringsströmmarna inte har minskat och att de t.o.m. kommer att öka under kommande år. Frågan om fri rörlighet för tredjelandsmedborgare i Schengenområdet kommer således att bli än mer skärpt.
De europeiska medborgarna förväntar sig en övergripande, tydlig och sammanhängande invandringspolitik. Det franska initiativets centrala avsnitt vilar på en ändring av artikel 18 i Schengenavtalet. Den som innehar en visering för längre vistelse skall inte åtnjuta färre rättigheter än den som har en visering för kortare vistelse. Det gäller att underlätta rätten att resa fritt för invandrare som regelbundet åker hem, oavsett vilken visering de har.
I dag bör man känna till att en medborgare från tredje land endast får resa igenom en annan medlemsstats territorium för att bege sig till det land som utfärdat viseringen för längre vistelse. Därefter kan medborgaren inte längre resa inom Schengenområdet, så länge hon eller han inte fått ett uppehållstillstånd.
Det är här skon klämmer. Med hänsyn till principen om fri rörlighet befinner sig den tredjelandsmedborgare som innehar en visering för längre vistelse i den mest ogynnsamma positionen, även om denna person har fått vänta i flera månader, ja kanske i flera år för att få sin visering.
Dessutom försummar man i den franska texten problemet med familjeåterförening, som bl.a. uppstår när en unionsmedborgare gifter sig med en medborgare från tredje land. Varför då inte betrakta en innehavare av visering för längre vistelse som en invånare, så att de kan få samma rättigheter att resa fritt? Den rättsliga grund som förslaget stöder sig på hade kunnat - vilket föredraganden för övrigt betonar - vara en annan, och täcka alla de aspekter som nämns i dessa bestämmelser.
Sammanfattningsvis förefaller det lämpligt att förkasta ett otydligt och ofullständigt initiativ i ett så pass känsligt ämne som gemenskapens invandringspolitik. Med omsorg om respekten och den fullständiga garantin för gemenskapens lagstiftningsmakt är det brådskande att till sist anta en kod om fri rörlighet, rätt till invandring samt asylrätten.
Att förkasta fästning " Europa" fordrar en verklig uppluckring av viseringspolitiken, som är hindrande och inte minskar invandringsströmmen på något sätt, utan tvärtom får människosmugglarnas nät att blomstra.

Cashman
Herr talman! Jag håller fullständigt med Deprez. Detta är en ytterst viktig fråga som går till hjärtpunkten av varför Europeiska unionen finns. Unionens grundläggande principer är frihet, respekt för demokrati, mänskliga rättigheter, och om man tar bort den fria rörligheten, om man stämplar människor för att de har ansökt om visering eller innehar en viss sorts visering, då anser jag att man underminerar unionens grundläggande principer. Detta är orsaken till att jag välkomnar Deprez betänkande i stort. Det är ett väl genomtänkt betänkande och, som han mycket riktigt sade, det är relevant för tusentals människor. Men även om det vore relevant för endast en person är jag rädd att vi ändå skulle gå till handling år, årtionden, senare än vi borde ha gjort. Det är, som han sade, ett sätt att uppnå ett mål, och jag välkomnar artikel 62.3 som hans rättsliga grund.
Jag delar Deprez oro, och hans ändringsförslag ger fri rörlighet till dem som väntar på en definitiv visering. Jag välkomnar hans bearbetning av det franska förslaget. Det finns ett verkligt behov av dessa förslag. Vi måste behandla människor rättvist och med värdighet och avskaffa det stigma som förknippas med viseringsvistelser.
Vissa medlemsstater kommer att ha reservationer, men vi måste vidkännas att en förändring är av yttersta vikt, och att människor inte får straffas genom att deras fria rörlighet tas bort genom omotiverade och besvärliga administrativa förfaranden.
Jag gratulerar Deprez till ett intelligent och överlagt angreppssätt, med åtgärder som underlättar den fria rörligheten för medborgare i tredje land inom medlemsstaternas territorium under en tid av högst tre månader. Detta är en garanti. Vi bör välkomna det och därmed välkomna hans betänkande.
Slutligen kommer kanske detta betänkande att vid tillfälle möjliggöra för oss att i denna kammare och i unionen hålla en rationell och skälig debatt om invandring och viseringsfrågor, bortkopplad från ful nationalism och främlingsfientlighet. Jag välkomnar Deprez betänkande.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag vill, å kommissionens vägnar, gratulera föredraganden, Deprez till ett grundligt och uttömmande arbete.
Kommissionen stöder det mål som har satts upp genom det franska initiativet att underlätta fri rörlighet inom Schengenområdet för innehavare av viseringar för längre vistelser i väntan på ett uppehållstillstånd med samma status som en visering.
Kommissionen kan emellertid inte stödja den valda rättsliga grunden, vilket har uppenbara konsekvenser för innehållet i det föreliggande instrumentet. Kommissionen delar således er föredragandes ståndpunkt. Den anser att den riktiga rättsliga grunden för denna förordning är artikel 62.3 i EG-fördraget, " Åtgärder som anger villkoren för att medborgare i tredje land skall ha frihet att resa inom medlemsstaternas territorium under en tid av högst tre månader" .
För att vara konsekvent med denna rättsliga grund håller kommissionen även med er föredragande när det gäller behovet av att ändra artikel 21 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet, vilken reglerar utlänningars rörelser, snarare än artikel 18. Denna senare artikel fastställer enbart att viseringar för längre vistelser utfärdas på nationell basis och anger villkoren för genomresa för innehavare av visa för längre vistelse.
Den enda ytterligare punkt som kommissionen vill tillägga till de som föredraganden har gjort är att ändringsförslagen om de gemensamma konsulära anvisningarna går tillräckligt långt. Det är också nödvändigt att ändra den gemensamma handboken så att gränspolisen kan informeras om den nya statusen för viseringar för längre vistelser.
Slutligen kan kommissionen bekräfta sina avsikter att inom kort lägga fram ett allmänt lagstiftningsförslag med avseende på rätten att resa inom Schengenområdet, i syfte att undvika fragmenterade handlingar som inte bidrar till öppenhet och klarhet enligt allmänhetens åsikt eller visshet inför lagen.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen om detta betänkande följer omedelbart efter omröstningarna om aktuella och brådskande frågor, vilka följer nu.

OMRÖSTNING (fortsättning)
Fatuzzo
Herr talman! Detta är sammanträdesperiodens sista röstförklaring, och eftersom jag har ena foten bruten och gipsad så kan man kanske säga att jag inte har röstat med fötterna om jag nu lyckas genomföra även denna sista röstförklaring.
Jag vill också i detta sammanhang säga att när det gäller detta betänkande har jag konsulterat min dotter Elisabetta, nybliven advokat och regionalråd i Lombardiet för Pensionärspartiet. Jag bad om ett råd, och hon sade till mig: " Betänkandet som det föreligger är mycket bra för advokaterna, för det kommer att öka antalet processer och andra rättsliga åtgärder. Därför vill jag råda dig att rösta för det så som det är. Men eftersom jag också är lagstiftare och deputerad, så måste jag själv göra det som är bra för medborgarna och även råda dig att göra detsamma, och med andra ord rösta för betänkandet om det ändras." Och så gjorde jag, herr talman.

Talmannen
Vi tackar familjen Fatuzzo för dess kommentarer till Deprez-betänkandet.

Alyssandrakis
. (EL) Det direktiv som Republiken Frankrike föreslår har som kärnfråga att beslut om ett avlägsnande (d.v.s. utvisning) ömsesidigt bör erkännas från det ögonblick då ett av EU:s medlemsländer fattar ett sådant beslut. KKE förkastar denna logik eftersom det i olika länder inom EU redan pågår ett missbruk när det gäller utvisningar och det nya direktivet kommer att skapa en god jordmån för fler lagöverträdelser.
Erfarenheten har visat att till och med gentemot legala migranter som råkar överträda vissa regler (till och med då det handlar om trafiköverträdelser) tillämpar de administrativa myndigheterna lätt utvisning under förevändning att den allmänna ordningen och den nationella säkerheten hotas. Detta föreskrivs förvisso också i den nya utlänningslag som genomgår omröstning i dessa dagar i det grekiska parlamentet.
Av ovannämnda skäl röstade vi emot Deprez betänkande.

Vachetta
. (FR)Genom att föreslå att innehavare av visering för längre vistelse som ännu inte erhållit uppehållstillstånd skall ha samma möjlighet att resa fritt som personer med uppehållstillstånd, förbättrar Deprez-betänkandet det franska initiativet, där man föreslog att viseringar för längre vistelse skulle ha samma värde som viseringar för kortare vistelse.
År 1986, med terrorismbekämpningen som förevändning, återupprättade Frankrike sina turistviseringar. Europaparlamentet bad landet att avstå från detta, eftersom man däri såg en "diskriminering av de länder som inte är medlemmar av gemenskapen".
I dag har denna diskriminering banaliserats genom Schengenkonventionen och genom att gemenskapen har blivit behörig i invandringsfrågor. Konsulära avdelningar avslår ansökningar om visering i en total avsaknad av öppenhet, och en motivering är sällan obligatorisk. De europeiska konsulaten nöjer sig med att åberopa " invandringsrisken" eller en registrering i SIS (Schengen Information System). Till det stora antalet avslagna ansökningar kommer det oberäkneliga antalet muntliga anledningar till avslag. Den knappa tillgången på viseringar orsakar en stor illegal handel vid konsulaten. Denna ständiga förödmjukelse som medborgare från sydliga länder utsätts för har inget annat syfte än att stänga gränserna för dem, och ingen annan effekt än att de hemliga kanalerna stimuleras.
Med all rätt kommer man i Deprez-betänkandet fram till att det saknas öppenhet och demokratisk kontroll i fråga om visering och rörlighet i Europa. Därför kommer jag att rösta för det.

Avbrytande av sessionen
Talmannen
Parlamentet har uttömt sin föredragningslista.
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 18.15.)

