Forfatning for Europa og regeringskonference
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0299/2003) af Gil-Robles Gil-Delgado og Tsatsos for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om udkast til traktat om en forfatning for Europa og Europa-Parlamentets udtalelse om indkaldelse af regeringskonferencen (11047/2003 - C5-0340/2003 - 2003/0902(CNS)).
Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE)
Hr. formand, mine damer og herrer, den betænkning, som hr. Tsatsos og jeg har udarbejdet, tager udgangspunkt i nogle meget klare politiske kriterier. Parlamentet bør frem for alt støtte sin delegation i konventet, som er nået frem til en god tekst, en intelligent tekst, selv om den naturligvis ikke er perfekt, men det er ingen juridisk tekst.
Vi mener derfor ikke, at det er nødvendigt at stille ændringsforslag til denne tekst. Vi forstår, at mange af vores kolleger gerne ville have haft forbedringer på forskellige punkter, men vores kriterium har været, at vi ikke ville kræve ændringer, men derimod anmode stats- og regeringscheferne om ikke at rette eller ændre væsentligt ved den brede konsensus, der er opnået i konventet.
Vi står ikke over for et simpelt indledende stykke arbejde, men over for nogle løsninger, der støttes af de nationale parlamenter og af Europa-Parlamentet - som repræsenterer de europæiske borgere - og af repræsentanterne fra regeringerne og medlemsstaterne. Jeg gentager: Vi taler om en politisk konsensus, som ikke bør undervurderes eller overses.
Mine damer og herrer, visse regeringer og Kommissionen har udtrykt forbehold på visse punkter. Det ville være naivt at tro, at disse problemer af stor politisk betydning ikke skulle behandles af regeringskonferencen, eller at denne blot vil begrænse sig til at velsigne alt, hvad konventet har frembragt. De, som har denne holdning, udtrykker naturligvis en indledende forhandlingsposition, for ellers måtte vi tro, de gik med hovedet i skyerne.
Mine damer og herrer, jeg er overbevist om - og jeg taler her udelukkende som privatperson og ikke som ordfører - at et system, hvor kun halvdelen af kommissærerne har stemmeret, ville være en grov fejl. Denne løsning vil svække Kommissionen på et tidspunkt, hvor den har mest brug for at blive styrket. Det er en fejl, som bør korrigeres.
Med samme klarhed vil jeg også gerne sige, at det ikke vil være muligt at ændre den magtbalance, der blev fastsat i Nice, således at kun en eller to stater betaler prisen for en ny beslutningsmetode. Konsensus kan naturligvis skifte i Unionen, men på den betingelse, at alles interesser forenes. Ellers kan der ikke opnås en ny konsensus. Konsensus skal erstattes af konsensus, ikke af påbud.
Vores betænkning har til formål at fremhæve, at arbejdet med og løsningen af disse konkrete spørgsmål er legitime, hvis vi dermed forbedrer den demokratiske konsensus, som indtil nu er opnået. Dette må dog ikke være grundlaget for at indlede en ny forfatningsforhandling - som var vi ved at væve Penelopes ligklæde. Kære stats- og regeringschefer, det ville være en kolossal fejltagelse.
Dette er det vigtigste politiske budskab i vores betænkning, men det er naturligvis ikke tilstrækkeligt. Det var nødvendigt at vurdere forfatningsudkastets fordele og ulemper, for at borgerne til sin tid kan træffe afgørelse om det, og for at det står klart, at Europa-Parlamentet accepterer og støtter dette udkast som et kompromis, en realistisk forhandlet position mellem de ideelle løsninger, som det har talt for, og mulighederne for på nuværende tidspunkt at gennemføre dem i praksis. Vi giver ikke afkald på disse mål. Vi understreger, at udkastet udgør et skridt fremad, et vigtigt skridt, men vi giver ikke afkald på idéen om senere at opnå nye fremskridt, når tiden er inde.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil ikke slutte dette korte indlæg uden at takke min medordfører, professor Tsatsos, for hans eksemplariske vilje til at opnå konsensus og hans store intellektuelle kompetence, hvormed han har bidraget til at opnå denne konsensus. Jeg takker ligeledes alle vores kolleger i de forskellige grupper for deres meget værdifulde bidrag og deres ansvarsfølelse.
Der er ingen tvivl om, at vi har kunnet arbejde sammen med så stor konsensus, fordi Parlamentets delegation i konventet - efter aftale med de nationale parlamenter - udførte et meget vigtigt arbejde for at opnå konsensus, som vi har kunnet bygge videre på.
Jeg talte om Parlamentets ansvarsfølelse. Det er denne ansvarsfølelse, som Parlamentet plejer at udvise, når der træffes politiske beslutninger af virkelig afgørende betydning. Eftersom Parlamentet er blevet valgt ved lige og almindelig valgret, er denne ansvarsfølelse blevet EU's drivkraft. Det har jeg set beviset på ved successive regeringskonferencer, hvoraf jeg i nogle har deltaget meget direkte.
I denne integrationsvillige, konstruktive og virkelig europæiske ånd håber jeg, at Parlamentet vil stemme for vores betænkning.
Tsatsos (PSE)
Hr. formand, mine damer og herrer, historie betyder udvikling. Derfor, og med konventets arbejde, er EU's forfatningshistorie nu gået i gang.
Med det forslag, som min fremtrædende og respekterede kollega, hr. Gil-Robles, og jeg selv har forelagt for Dem, foreslår vi, at Europa-Parlamentet indtager følgende tre synspunkter:
Første synspunkt: Parlamentet kræver, at institutionen konventet anerkendes som Parlamentets landvinding og som en del af EF-regelsættet. For første gang i EU's historie foretages forberedelsen af revisionen af traktaterne af et politisk organ.
Andet synspunkt: Selv om konventets udkast har fejl og mangler, anmoder Europa-Parlamentet, som hr. Gil-Robles også understregede, regeringskonferencen om ikke at tage hul igen på en række grundlæggende kompromiser, som er indgået. Hvis regeringskonferencen derimod tager politisk afstand til udkastet, vil det gå ud over vores institutionelle landvinding, og jeg er bange for, at resultatet af revisionen ikke vil blive meget anderledes end fiaskoen i Nice. Der er naturligvis også indholdsmæssige årsager til, at man bør respektere de kompromiser, der er indgået i forbindelse med udkastet. Jeg kan som eksempel nævne de grundlæggende rettigheder, sikringen af EU's grundlæggende værdier, socialstaten, der kulminerer i målet om fuld beskæftigelse, opprioriteringen af Europa-Parlamentet, konstitutionaliseringen og forenklingen af traktaternes indhold, styrkelsen af gennemsigtigheden, den fulde udnyttelse af de nationale parlamenter, den udvidede anvendelse af kvalificeret flertal og meget andet.
Tredje synspunkt: Konventets udkast til forfatning har også alvorlige mangler, sådan som min kære ven, hr. Gil-Robles, også fremhævede. Jeg kan blot nævne følgende: For det første kan det ikke undgås, at formanden for Det Europæiske Råd som institution berører både balancen mellem institutionerne, Europa-Kommissionens funktion og staternes ligeværdighed. Det er en institution med et demokratisk underskud, og når formandskabet, der går på skift, afskaffes i overensstemmelse hermed, går det ud over staternes ligeværdighed. For det andet er en Europa-Kommission bestående af 25 kommissærer, som enten er hele kommissærer eller andenrangskommissærer et - undskyld mig udtrykket - misfoster. Dette er tydeligvis et forsøg på at købe sig til et samtykke til at indføre institutionen formand for Det Europæiske Råd ved at tilbyde flere kommissærer, selv om de er andenrangs. For det tredje har det ikke været muligt at tage egentlige skridt hen imod en udenrigspolitik og sikkerhedspolitik, som kunne medføre, at EU genoprettede sin politiske troværdighed på internationalt plan.
Mine damer og herrer, kan man både sige ja og være kritisk? Er det ikke selvmodsigende? Jeg mener ikke, det er selvmodsigende, og det er der tre årsager til: For det første er forfatningsteksterne ikke statiske. De bygger på begreber som frihed, demokrati, grundlæggende rettigheder, lighed, retsstat og socialstat, begreber, hvis indhold er under konstant historisk udvikling ved hjælp af politiske og sociale kampe. Vores kritik bør ses som et bidrag til denne udvikling. For det andet er det vigtigt, at Europa-Parlamentet har gjort rede for sine egne synspunkter, hvis man alligevel tager hul på kompromiserne. For det tredje opfordrer vi ikke de europæiske borgere til at støtte forfatningsteksten i udvidenhed om dens fejl og mangler. De skal støtte den, selv om de er bekendt med disse fejl og mangler og på grund af de fordele, den har.
Der er stillet to ændringsforslag i et forsøg på at få en klar understregning af EU's historiske kristne rødder. Spørgsmålet er af historisk, filosofisk og moralsk karakter med et metafysisk grundlag og berører derfor os alle. Derfor vil jeg tillade mig at slutte af med et personligt synspunkt: Jeg anerkender den afgørende rolle, som kristendommen har spillet for europæisk kultur, og jeg anerkender nødvendigheden af at sørge for, at den kristne lære bevarer sin vægt, men det ville være at reducere kristendommen og undervurdere dens kraft, hvis vi accepterede, at den har brug for støtte fra forfatningen. Derfor vil jeg stemme imod opfordringen til konventet om, at kristendommen får støtte i traktaten.
Mine damer og herrer, jeg ønsker forfatningen en god, sikker, lang rejse. Jeg ønsker den held og lykke i stormfulde tider. Den første havn på rejsen, tror jeg, bliver at genoprette dens politiske troværdighed, EU's politiske troværdighed. Det er den, der har lidt så stor skade på grund af visse medlemmers alliance med USA, der er belastet af den ulovlige invasion af Irak under påskud af terrorisme.
Til sidst en varm tak til min ærede medordfører, hr. Gil-Robles, til udvalgets fremragende sekretariat og til alle vores medarbejdere.
Antonione
Hr. formand, mine damer og herrer, det er mig en glæde at illustrere de retningslinjer for Parlamentet, som det italienske formandskab agter at følge under regeringskonferencens ledelse.
Det er også takket være det fundamentale bidrag fra Europa-Parlamentets repræsentanter, at konventet har skrevet et historisk kapitel i den europæiske integrationsproces. For første gang har EU-institutionerne, medlemsstaternes og de tiltrædende landes regeringer, de nationale parlamenter og det civile samfund gjort sig nogle strukturerede, samlede, offentlige og åbne overvejelser om Europas fremtid.
Konventet har med gode resultater og inden for de frister, der var angivet i Laeken-erklæringen, udført et stort stykke arbejde og er nået frem til en grundlæggende konsensus om de yderst vigtige spørgsmål, der ikke var blevet løst på de tidligere regeringskonferencer, f.eks. kompetencefordelingen, EU's status som juridisk person, afskaffelsen af den tidligere traktats søjlestruktur, styrkelsen af subsidiaritetsprincippet, fastlæggelsen af et klarere hierarki for EU's retsakter, de nationale parlamenters inddragelse og en ny institutionel balance.
Konventet har desuden vist, at det er muligt at forberede og forhandle om EU-traktaterne på en helt ny måde. At den nye metode har været en succes, kunne vi se af, at man for de mest omstridte punkters vedkommende lige indtil sidste dag forsøgte at finde løsninger, hvor der tages hensyn til alle deltagernes holdninger.
Det endelige resultat var udarbejdelsen af et udkast til forfatningstraktat, som har den fordel, at det samler forslag og idéer fra de forskellige grupper i Europas politiske og civile samfund efter en ambitiøs plan om at overvinde de modsætninger, der var opstået under de tidligere regeringskonferencer mellem lande med større og mindre demografisk vægt og mellem lande, som i større eller mindre grad var klar til at gå i retning af en endnu større integration.
Nu er det regeringerne, der har det sidste ord, og det har de i henhold til traktatens artikel 48. Denne kendsgerning må dog ikke få os til at glemme, at vi står over for en fælles forfatningsproces, hvis første fase blev afsluttet med konventet, en proces, som nu går ind i den mellemstatslige forhandlingsfase, og som forhåbentlig bliver afsluttet med ratificeringen af den kommende forfatningstraktat. Når alt kommer til alt, står vi således over for en forhandling, der er anderledes end dem, der gik forud for Amsterdam- og Nice-traktaterne. Dette skal vi også tage højde for ved fastlæggelsen af de organisatoriske og proceduremæssige aspekter af regeringskonferencen.
Formandskabet er af den opfattelse, at det - når det skal lede regeringskonferencens arbejde, som bliver indledt den 4. oktober - først og fremmest er nødvendigt at overholde den tidsplan, der blev opstillet på Det Europæiske Råd i Thessaloniki. Ifølge denne tidsplan skal vi resolut stræbe efter at nå et positivt resultat inden valget til Europa-Parlamentet, som finder sted i juni næste år.
Denne indfaldsvinkel giver det italienske formandskab en central målsætning, nemlig at lede regeringskonferencen på et højt politisk plan og i et hurtigt tempo, så vi allerede i december når frem til en overordnet og samlet aftale om forfatningsteksten. På denne måde bliver det muligt at underskrive forfatningstraktaten - en forfatning for Europa, som hr. Giscard d'Estaing kaldte den - i tiden mellem den 1. maj 2004, som er den planlagte tiltrædelsesdato for de 10 nye medlemsstater, og valget til Europa-Parlamentet. En forlængelse af forfatningsforhandlingerne ud over disse datoer ville give to alvorlige problemer med legitimiteten og den demokratiske gennemsigtighed. Dels ville konventets forfatningsarbejde gradvist gå tabt, og dels ville de europæiske borgere stemme ved valget til Europa-Parlamentet uden at vide, hvordan EU's kommende forfatningsgrundlag ser ud.
Derfor agter formandskabet at bevare strukturen og tilrettelæggelsen i det udkast, som konventet har udarbejdet. Europa-Parlamentets udtalelse i den tekst, som hidtil er blevet vedtaget af Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, er en værdifuld støtte til vores arbejde, og det samme gælder indlæggene fra de ordførere, der talte før mig, og som slog denne hensigt kraftigt fast.
Vi har tidligere givet udtryk for det uhensigtsmæssige i, at man igen tager hul på debatter, der allerede i rig udstrækning har fundet sted i konventet, og hvis genoptagelse blot risikerer at føre til resultater, der ikke er lige så stor enighed om, og som er mindre ambitiøse. Regeringskonferencen må således ikke røre ved helheden og ligevægten i udkastet til forfatningstraktat, men skal til gengæld på en så åben og gennemsigtig måde som muligt forbedre og færdiggøre de dele af teksten, som det er nødvendigt at gøre klarere, fuldstændiggøre og supplere.
Vores målsætning er at nå frem til et godt resultat, som lever op til de europæiske befolkningers forventninger, og som sikrer, at det udvidede EU fungerer effektivt og demokratisk.
At give EU en forfatning er ikke blot en udfordring for visse medlemsstater eller for det italienske formandskab, som står i spidsen for Rådet i denne fase. Det er en udfordring for alle. Det er et løfte, som vi giver de europæiske borgere. Hvis vi ikke er i stand til at tage denne udfordring op, er det - sådan som hr. Frattini sagde til sine kolleger i Riva del Garda - et nederlag for hele EU og et hårdt slag for vores ambitioner om at give Europa en indflydelsesrig hovedrolle som en freds-, demokrati-, stabilitets- og fremgangsskabende faktor på den internationale scene.
Vi må ikke lægge skjul på, at det endelige resultat bestemt ikke giver sig selv, eftersom der er risiko for et scenario med stilstand eller krise. I den sammenhæng vil jeg gerne slå fast, at det italienske formandskab ikke er villigt til at indgå kompromiser efter laveste fællesnævner, som ikke ville være i tråd med de vigtigste punkter i udkastet til forfatning.
Formandskabet mener i den forbindelse, at Europa-Parlamentets tættere tilknytning til regeringskonferencens arbejde er af afgørende betydning for at beskytte konventets forfatningsgrundlag og for ikke at falde tilbage til den snæversynede nationale tankegang, der var årsag til de uklare Nice-aftaler.
Under den sidste regeringskonference deltog Europa-Parlamentet i gruppen af personlige repræsentanter og gav et værdsat og konstruktivt bidrag. Efter det italienske formandskabs mening er det logisk, at Europa-Parlamentet - eftersom der ved denne lejlighed ikke er taget højde for en formel oprettelse af tekniske forberedelsesgrupper - bliver fuldt ud tilknyttet til regeringskonferencens møder på udenrigsministerplan.
Hvad stats- og regeringschefernes møder angår, lover det italienske formandskab at gøre den størst mulige indsats for, at man aftaler nogle former for inddragelse og information af Europa-Parlamentets formand, som er væsentligt bedre end på de tidligere regeringskonferencer.
Under drøftelserne i Riva del Garda for nylig blev man ikke enig om nogen retningslinjer i den henseende. Derfor bliver det stats- og regeringscheferne, som skal udtale sig om dette spørgsmål i forbindelse med regeringskonferencens indledning. Ved den lejlighed vil det italienske formandskab hente inspiration i de retningslinjer, jeg lige har skildret for Dem.
Vi skal nu tage et skridt, som er af afgørende betydning for den europæiske integrationsproces' historie. Den italienske regering er bevidst om den rolle, som Europa-Parlamentet har spillet i de sidste 20 år for at skabe et mere demokratisk, mere samhørigt og mere retfærdigt EU. Det var Spinellis udkast til traktat, som var startskuddet til den igangsættelse af den europæiske konstruktionsproces, der via fællesakten og Maastricht-, Amsterdam- og Nice-traktaterne førte til det indre markeds gennemførelse, euroens vedtagelse og en stadig mere omfattende fælles suverænitet på områder som udenrigspolitik samt retlige og indre anliggender. Samtidig har Europa-Parlamentet, der er den direkte repræsentant for EU's befolkninger, fået nogle stadig mere omfattende og effektive medlovgivnings- og kontrolbeføjelser. Deres støtte bliver således afgørende i de kommende måneder, som vil markere det udvidede EU's overgang til en forfatningsfase, nemlig en etape, der sætter kronen på værket efter det lange forløb, som Fællesskabets stiftere indledte med Paris- og Rom-traktaterne, og som skal føre til en stadig tættere union mellem vores lande og vores borgere. Denne tradition for fælles synspunkter gør det italienske formandskabs ønske om at bevare en konstant kontakt til Europa-Parlamentet stærkere, og det er i den ånd, at Italiens præsident, hr. Ciampi, vil tale til Dem i næste uge for at fastslå den kraftige europæiske overbevisning, som er fælles for alle Italiens vigtigste politiske, økonomiske, sociale og kulturelle kræfter.
Barnier
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg har sammen med min kollega og ven, Antonio Vitorino, haft den ære at deltage i alt arbejde i konventets præsidium tillige med Klaus Hänsch og d'Íñigo Méndez de Vigo. Vi har udført et stort stykke arbejde det sidste halvandet år. Jeg håber, de tillader, at jeg offentligt overbringer dem en personlig tak, eftersom det er første gang jeg har lejlighed til at tage ordet i Parlamentet efter afslutningen af konventets arbejde. Jeg ønsker ligeledes at takke for det arbejde, alle Europa-Parlamentets konventsdeltagere, deres suppleanter og medarbejdere har udført. Ligesom jeg ikke glemmer det grundige arbejde, Udvalget om Konstitutionelle Anliggender har udført under ledelse af Giorgio Napolitano.
Mine damer og herrer, som det netop er blevet sagt, har konventet nu afsluttet sit arbejde, det har opfyldt kontrakten. Men der er ikke tid til nostalgi. I øvrigt mener jeg ikke, at nostalgi er en god rettesnor i politik. Parlamentet og Kommissionen bør allerede nu indlede et lige så omfattende samarbejde, så vi sammen kan gå ind til den meget vanskelige periode under den forestående regeringskonference, som indledes i morgen. Hr. formand, jeg håber, at regeringskonferencen vil føre til udarbejdelsen af en ny og virkelig Rom-traktat. Efter konferencens afslutning vil Parlamentet og Kommissionen igen skulle arbejde skulder ved skulder for at sikre en ratificering af teksten. Denne sidste etape udgør en væsentlig udfordring. Den forudsætter, at borgerne eller deres repræsentanter i de enkelte medlemsstater tilegner sig teksten, om jeg så må sige.
I denne forbindelse skal jeg gentage, at jeg tilslutter mig tanken om, at ratificeringen af den kommende forfatning til den tid finder sted samme dag overalt i Europa i overensstemmelse med de procedurer, der finder anvendelse i hvert enkelt land i Unionen, men samtidig således at en europæisk ratificeringsdag sikrer, at der måske for første gang nogensinde finder en virkelig europæisk debat sted samtidig i de 25 lande. Det er i denne ånd, jeg er kommet her i Parlamentet i dag for at overvære Deres forhandlinger om hr. Gil-Robles Gil-Delgados og hr. Tsatsos' betænkning.
Som jeg netop sagde, vil der blive indledt en ny regeringskonference. Den er ikke og vil ikke blive som de foregående. Den vil ikke kunne sammenlignes med konferencerne i Amsterdam eller Nice. Jeg var dybt involveret i disse konferencer. De førte til visse fremskridt, men også mange skuffelser. Denne regeringskonference er noget særligt, fordi den har mulighed for at tage udgangspunkt i det grundlæggende og indgående arbejde, konventet har udført. Hr. Gil-Robles Gil-Delgado betegnede dette arbejde som intelligent, og jeg er enig med ham.
Jeg vil understrege et første punkt her, hvor Parlamentet og Kommissionen er enige, nemlig henstillingen om at regeringskonferencen ikke tager de områder, der var enighed om i konventet, op til fornyet behandling. Som sagt, hr. formand, bør den balance, der er skabt på flere vigtige områder, ikke forrykkes. Det andet punkt, vi er enige om, er det resultat, konventet er nået frem til. Det vil sige de værdier, principper, institutioner og endog, efter anmodning fra Parlamentets konventsdeltagere, symboler, der er fastsat for EU i den nye forfatning. Det indebærer også optagelsen af chartret om grundlæggende rettigheder, som Parlamentet har ydet et betydeligt bidrag til. Desuden indebærer det, at EU tildeles en enestående status som juridisk person, og at søjlestrukturen forsvinder. Derudover er der rangdelingen af retsakterne. Andre elementer er en klarere afgrænsning af EU's beføjelser og en udvidelse af fællesskabsmetoden og af den fælles beslutningsprocedure. Et andet konsensuspunkt er Europa-Parlamentets valg af Kommissionens formand. Der blev gjort store fremskridt i forbindelse med gennemførelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Der blev gjort virkelige fremskridt også på forsvarsområdet. Jeg håber, at de vil blive bevaret. Jeg har i denne forbindelse haft den fornøjelse at være formand for konventets arbejdsgruppe om forsvar. Vi arbejdede især med et forslag om et europæisk våbenagentur og et udkast til solidaritetsklausul, der vil give mulighed for gensidig bistand mellem EU's medlemsstater i tilfælde af et terrorangreb, som altid er muligt, som det, der ramte New York og Washington den 11. september. Oprettelsen af posten som udenrigsminister for Unionen vil kunne skabe det, der mangler i EU i dag, nemlig et forum, hvor man tålmodigt kan opbygge en fælles diplomatisk tradition, således at europæerne, når der opstår en krise - som for nogen tid siden i Jugoslavien og for nylig i Irak - kan indtage en fælles holdning med udgangspunkt i fælles geostrategiske analyser. Det var nogle af de vigtigste fremskridt, denne forfatning rummer.
Men, hr. formand, mine damer og herrer, vi er ligeledes enige om, hvad der mangler i dette forfatningsudkast. Vi er med hr. Tsatsos' ord enige om, hvilke fremskridt vi burde kunne opnå og bør samarbejde om. Således reducerer udkastet ikke i tilstrækkelig grad antallet af områder, hvor kravet om enstemmighed blokerer og fortsat vil blokere den fælles indsats. Udkastet giver ikke Unionen de instrumenter og procedurer, den har behov for inden for et så vigtigt område som økonomisk governance. Udkastet giver heller ikke mulighed for en mere fleksibel revision af de mindre vigtige forfatningsbestemmelser.
I øvrigt har Kommissionen som bekendt drøftet de bestemmelser i forfatningsudkastet, der vedrører dens egen sammensætning. Den har ønsket at forelægge et bedre forslag end det nuværende. Det var spørgsmålet om Kommissionens sammensætning, Parlamentets to ordførere, hr. Gil-Robles Gil-Delgado og hr. Tsatsos, ligeledes udtalte sig om for lidt siden.
Mine damer og herrer, vi er mange her, der har følt en vis glæde ved det arbejde, der er udført det sidste halvandet år, ja, endog en form for begejstring over at deltage i dette vellykkede konvent takket være en metode, som for første gang var åben og gennemskuelig. Selv om den ikke nødvendigvis har berørt alle Europas borgere, er det i det mindste første gang, at en stor europæisk afgørelse er blevet forberedt uden det hemmelighedskræmmeri, der kendetegner diplomatiske konferencer. Ikke desto mindre bør vi i dag være opmærksomme på, at vi nu går ind i en ny fase, nemlig regeringskonferencen. Kommissionen går som bekendt ind til denne nye fase med samme indstilling som til konventet, med samme vilje til at samarbejde med Parlamentet om gennemførelsen af fælles mål. Vi kan, hvis vi ønsker det, forbedre forfatningsudkastet på et begrænset antal punkter uden at forrykke den generelle ligevægt. Det er muligt at sikre en mere klar formulering af alle udkastets bestemmelser, især hvad angår deres anvendelsesområde, for at undgå misforståelser eller uklarheder, når den skal ratificeres. Vi kan endelig overvåge, at regeringskonferencen udfører den juridiske finpudsning, som konventet har overladt til den.
Mine damer og herrer, det er min ærlige overbevisning, at hvis man ser bort fra de semantiske uoverensstemmelser, hersker der bred enighed mellem Parlamentet og Kommissionen om den indholdsmæssige del. Kommissionen har således i sin udtalelse af den 17. september tilkendegivet, hvilket jeg finder vigtigt - og jeg understreger dette - at regeringskonferencen ikke forrykker balancen i forfatningsudkastet som helhed. Og jeg gentager her, at kollegiet af kommissærer og især formanden, Antonio Vitorino og jeg selv er fast besluttet på at hjælpe det italienske formandskab med at nå dette fælles mål.
Brok (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil gerne, også på min gruppes vegne, takke ordførerne, hr. Gil-Robles og hr. Tsatsos, fordi de, som man kunne forvente, har præsteret et fremragende stykke arbejde, men også fordi der er tale om et arbejde, som giver politisk mening, for det giver udtryk for, at der er nogle ting, som vi ikke er tilfredse med, at der er nogle ting, hvor man kunne være gået meget længere, men at man for at finde et kompromis og en balance alligevel har fundet en vej, som man bør vedtage.
Jeg synes, det er et vigtigt budskab, at det italienske formandskab netop har givet udtryk for det samme, og at der derfor kan opstå et konstruktivt samarbejde mellem Parlamentet og det italienske formandskab i forbindelse med regeringskonferencen. Vi må indse, at dette udkast til en forfatning kommer til at betyde et væsentligt fremskridt på næsten alle områder. Hvor Nice kun skabte de formelle forudsætninger for udvidelsen, skaber denne forfatning de afgørende forudsætninger for, at det større Fællesskab også bliver livskraftigt, en livskraft, som giver sig udtryk i en større handlekraft, en forbedret beslutningsmekanisme og i en udvidelse af princippet om flertalsbeslutning. Man kunne sikkert have gjort mere, men jeg mener, at fremskridtet er helt tydeligt.
Vi må indse, at den principielle struktur bliver ændret ved, at søjleprincippet er blevet fjernet, og at der er udviklingsmuligheder i forfatningsvirkeligheden. Jeg mener, at det demokratiske princip er blevet afgørende styrket. I Amsterdam-traktaten blev medbestemmelsesretten hjulpet frem til et gennembrud, og her er vi på vej til at komplettere det og virkelig gøre Europa-Parlamentet til et handlekraftigt, medbestemmende organ i næsten alle fællesskabsretlige spørgsmål. Desuden skal man indse, at der med Rådets åbning over for offentligheden i forbindelse med lovgivningen kan opnås et dramatisk fremskridt i form af øget gennemsigtighed. Det er efter min mening et afgørende punkt, at vi får et gennemsigtigt EU, hvor borgeren kan se, hvem der har ansvaret for hvad, så man kan kritisere og straffe den ansvarlige. Jeg tror ikke, man kan forvente accept fra borgernes side, hvis de ikke forstår, hvordan beslutningerne bliver taget, og hvem der har ansvaret for dem. Jeg håber, at de nationale ministeriers indflydelse ikke vil være for stor netop på dette punkt, så denne mulighed for gennemsigtighed ikke bliver ødelagt.
Jeg mener, at det er et vigtigt fremskridt, at vi får en kompetencefordeling, som fremover vil gøre det meget lettere for os at afgøre, hvor EU har kompetence, og hvor det ikke har. Også dette er vigtigt, så staterne ikke får en fornemmelse af at miste deres identitet, af, at Europa trækker alt til sig. Hvis kompetencefordelingen er klar, kan man også forlange bedre beslutningsprocedurer og større handlekraft for kompetenceområderne, og gråzonerne bliver mindre. Det hænger sammen med subsidiaritetsprincippet. Det er efter min mening et virkelig substantielt fremskridt, fordi det på denne måde er blevet muligt, at de nationale parlamenter får en chance og dermed også en følelse af at have indflydelse, når de mener, at subsidiaritetsprincippet er blevet krænket. Jeg tror også, det er af overordentlig stor betydning for hygiejnen inden for Fællesskabet, at de nationale parlamenter har fået denne rolle, uden at niveauerne er blevet blandet sammen, eller beslutningsprocedurerne er blevet mere komplicerede.
Det er også vigtigt, at Europa bliver bragt tættere på borgerne, for med valget til Europa-Parlamentet vil man fremover også træffe afgørelse om formanden for Kommissionen. Det er borgernes EU. Med chartret om grundlæggende rettigheder bliver den enkelte borger også et aktivt og beskyttet subjekt i EU. Det tror jeg vil være af stor betydning i fremtiden. Inden for EU skal vi også sikre, at vi holder balancen mellem store og små, fattige og rige, nye og gamle medlemmer, at netop de små lande har en oplevelse af, at de gennem balancen i institutionerne i EU kan forfægte deres synspunkter og forsvare deres identitet. Det er hensynet til de små lande, der udgør de stores styrke. Jeg tror, vi skal tage dette med ind i balancen, ligesom vi også må gøre det klart, at der f.eks. inden for det strukturelle forsvarssamarbejde og på andre områder, hvor nogle går foran, altid skal være en dør åben for alle, som ønsker at komme med på et senere tidspunkt, og at vi ikke må opstille nye forhindringer. Det skal være helt klart, at denne forfatning måske er sidste chance for at gennemføre et ligeberettiget Europa og ikke et two-tier-Europe. Set i lyset af EU's udvidelse er det vigtigt, at vi forsøger at opnå dette.
Lad mig komme med en sidste bemærkning. EU er også en union af værdier, som det kommer til udtryk i chartret om grundlæggende rettigheder og i præamblen. Hvis vi skulle have styrke til at forbinde det religiøse forstået som tolerance med ordet kristent, ville det sikkert være et fremskridt efter vores borgeres hjerte!
Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, allerførst vil jeg gerne meddele, at jeg giver afkald på halvdelen af min taletid til fordel for hr. Napolitano, formand for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender. Efter mange år forstår jeg stadig ikke kriterierne for tildeling af taletid her i Parlamentet, og jeg mener, at hr. Napolitano som formand for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender fortjener taletid ud over den, der tildeles til de politiske grupper, men det har ikke kunnet lade sig gøre. Jeg beder Dem meddele Parlamentets formand dette.
Dernæst vil jeg gerne udtrykke Den Socialdemokratiske Gruppes støtte til Gil-Robles- og Tsatsos-betænkningen. Mine kolleger vil med større autoritet end jeg analysere konkrete aspekter, som vi finder grundlæggende. Det, jeg ønsker at fremhæve på nuværende tidspunkt efter at have lyttet til kommissæren og efter at have fået kendskab til teksten fra Kommissionen - som efter min mening opfylder sit ansvar som traktaternes vogter om at stille forslag, og som er vigtig for den institutionelle balance - er, at der efter min opfattelse er god overensstemmelse mellem det, der står i denne betænkning som en vurdering af de aspekter, der ikke er løst tilfredsstillende, og det, som Kommissionen siger. Vi må finde ud af, hvordan vi kan bibeholde denne balance, som vi alle fremhæver som grundlæggende i den institutionelle trekant.
Jeg vil gerne henvise mere specifikt til den fremtidige reform af forfatningen. Kommissær Barnier insisterede på, at vi rent symbolsk alle bør stemme på samme dag. Med de udestående emner - som er genstand for en udviklingsparagraf, rendezvousparagraffen - giver det ganske rigtigt mening at søge løsninger, der sætter os i stand til at løse de aktuelle problemer. Jeg håber, det italienske formandskab kan gøre det.
Når dette er sagt, hr. formand, og efter at have lyttet til rådsformanden vil jeg stille et mundtligt ændringsforslag til Gil-Robles- og Tsatsos-betænkningen. Rådsformanden sagde med de bedste intentioner, at det italienske formandskab ønsker at opfylde, hvad det lovede her i Parlamentet, men han sagde også meget diplomatisk, at det ikke opnåede det i Riva del Garda. Jeg mener, man bør sige tingene lige ud. Det er ikke acceptabelt, hvis vi efter at have afholdt konventet befinder os i en situation, som når man siger: "Sengetid, børn. Nu skal de voksne tale alvorligt sammen." Det går ikke. Det er ikke acceptabelt ud fra et synspunkt ikke kun om åbenhed, men om demokratisk ansvarlighed.
Derfor og også efter at have set, hvad der blev diskuteret i Riva del Garda - for det dokument, som vi har fået kendskab til, svarer ikke til det, som det italienske formandskab siger her: At vi bliver observatører på samme plan som så respektable lande som Rumænien, Bulgarien eller Tyrkiet, er ikke at give Europa-Parlamentet en værdig plads - foreslår jeg, at ordlyden i punkt 37 ændres, så der i stedet for at stå "er yderst tilfreds med det italienske formandskabs forsikring" står "udtrykker sin bekymring og sin utilfredshed med Rådets manglende opfyldelse af de forsikringer, som blev fremført af det italienske formandskab over for Europa-Parlamentet".
Det stemmer overens med den aktuelle situation. Det italienske formandskab har gode intentioner, men vejen til helvede er brolagt med gode intentioner. Det, der er behov for, er at sikre, at vores repræsentation bliver værdig og svarer til virkeligheden.
Hr. formand, jeg vil gerne slutte med at stille det italienske formandskab et forslag, som det kan videregive til Rådet. De fleste udenrigsministre har deltaget i konventet. Vi inviterer de nationale parlamentsmedlemmer, som har deltaget i konventet, til Udvalget om Konstitutionelle Anliggender. Jeg mener, at denne invitation kunne udvides til også at omfatte ministrene og Rådet, så der bliver mulighed for at drøfte disse spørgsmål offentligt, hvilket er, hvad den europæiske offentlighed kræver.
Duff (ELDR).
Hr. formand, vi har haft adskillige uger til omhyggeligt at overveje udkastet til en traktat om forfatningen. Det er opmuntrende for os, der er medlemmer af konventet, at se, at de fleste medlemmer af Det Europæiske Råd trods nogen indledende "stillen sig an" nu ser ud til at være indforstået med resultatet af konventet med nogle få forbehold. De indser alle, at hvis regeringskonferencen afviser resultatet af konventet, så tilfalder det dem at komme med alternative løsninger, der kan vinde større tilslutning.
Premierminister Blair bør især lykønskes for tilsyneladende at afvise den britiske regerings tidligere holdninger til forsvar. På topmødet i Berlin i weekenden syntes hr. Blair fornuftigt nok at være indforstået med konventets forslag om struktureret samarbejde inden for og uden for NATO, hvilket tillader, at en kernegruppe af medlemsstater kan kæmpe sig frem for at opbygge en fælles europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik, ikke som en sidste udvej, men som en første chance.
Det gør konventets fremgangsmåde ære, at den kan tåle en sådan kritisk vurdering, specielt fra Parlamentets side, som ikke er kendt for at lade stå til, når det drejer sig om disse spørgsmål.
Konventet har ganske afgjort undersøgt alle mulighederne, finjusteret alle argumenterne og haft en bred politisk indstilling, hvor Europas fælles interesse i høj grad har været i fokus. Det er derfor, denne beslutning i virkeligheden kræver, at konventets ånd - gennemsigtig, pluralistisk, politisk - skal videreføres til regeringskonferencen.
Jeg støtter formandens forslag om, at der ikke skal være tekniske arbejdsgrupper. Jeg støtter i høj grad forslagene om, at Parlamentet skal være repræsenteret i større omfang ved regeringskonferencen. Måske vil det være muligt før topmødet den 4. oktober at genoptage dette emne ved Rådets (almindelige anliggender) møde næste uge. En regeringskonference med et mere demokratisk skær og en mindre diplomatisk stil vil have større succes og hurtigere kunne nå en konklusion.

Cossutta (GUE/NGL).
Hr. formand, konventet har udført et vigtigt stykke arbejde, eftersom det har givet Europa teksten til en forfatning, der på en effektiv måde vil være med til at forme vores fremtid.
Dette arbejde skal forsvares mod bagvaskere og modstandere, men det skal også forbedres yderligere - det er ikke rigtigt, at vi ikke har det nødvendige spillerum til at gøre dette - og vi bør gå imod teorien om, at der ikke længere skal laves om på noget, så vi undgår, at hele det færdige arbejde munder ud i ingenting.
Derfor støtter og deler jeg kommissionsformand Prodis proaktive holdning. Han er bevidst om tekstens værdi, men også om dens begrænsninger og de risici, der er forbundet hermed. Jeg vil konkret angive nogle ændringer, som efter min mening er nødvendige og mulige. Her tænker jeg ikke på det utilstrækkelige indhold og de utilstrækkelige sociale rettigheder, der som bekendt skyldes de konkrete magtforhold i øjeblikket. Det er f.eks. ikke tilfældigt, at formanden for den forfatningsgivende forsamling, som efter krigen skrev den smukke italienske forfatning, var kommunisten Umberto Terracini, mens formanden for konventet i dag er den yderst respektable, men også meget moderate hr. Giscard d'Estaing.
Jeg tænker således på nogle rent institutionelle spørgsmål. For det første vil en rådsformand, der bestrider dette hverv på fuld tid og for en længere periode - i stedet for en rotationsordning - ende med at overlappe kommissionsformanden og komme i konflikt med ham, hvilket vil skabe lammelse og krise i institutionerne. For det andet bør flertalsafgørelser afskaffes på alle områder, eftersom vetoretten til enhver tid kan standse alle nyskabende processer, og for det tredje skal vi have en fælles udenrigspolitik, der ledsages af en europæisk militærstyrke, som erstatter NATO, og som giver os en rolle, der ikke alene er selvstændig, men også ligevægtsskabende i forhold til den enpolede og imperialistiske magt, der truer verden i dag.

Voggenhuber (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, i dag vil Europa-Parlamentet - håber jeg - med stort flertal slutte op om konventets forslag. Der er stor enighed her i Parlamentet om, at det bedste ved konventet var, at det ikke var nogen regeringskonference. Det var parlamentarisk domineret, det var offentligt, det var i dialog med borgerne og det civile samfund, og det havde mange måneder til sit arbejde. Det dårligste ved konventet var, at det i sidste ende alligevel blev til en regeringskonference. Forhandlinger og studehandler bag kulisserne, nationale særninteresser sat op mod europæiske og trusler om veto var bestemmende for afslutningen.
Når konventet var frit, havde det succes. Det fulgte en konstitutionel logik, da det udarbejdede et udkast til Europas fremtid. Resultaterne var forslaget til et europæisk demokrati, chartret om grundlæggende rettigheder, en republikansk grundordning for Europa, handlekraft og muligheden for en ny rolle i verden. Når konventet bøjede sig for regeringernes pres og for vild i vildnisset af interesser, havde det ikke succes. Vi har således ikke nogen europæisk social kontrakt, intet europæisk socialt system, for få flertalsbeslutninger og stadig rådslovgivning osv. Så handlede det ikke om, hvad vi kan gøre for Europa, men om hvad vi kan holde tilbage fra Europa. Nu kræver mange regeringer en "ægte" regeringskonference. Det er en farlig trussel med en højst prekær legitimation.
Mine damer og herrer, i matematikken er plus og minus minus. Hvilket formål skulle det have at påtvinge en vellykket metode, nemlig konventet, en kronisk mislykket metode, regeringskonferencen? Resultatet vil efter denne simple matematiske formel være resultatet af en regeringskonference, et Nice II. Ikke den største fællesnævner, men den mindste. Og regeringerne - var de ikke repræsenteret i konventet? På højeste niveau? Trumfede de ikke deres synspunkt brutalt igennem? Hr. kommissær Barnier, var De ikke med i konventet? Stemte De ikke for et stort kompromis? Vil Kommissionen virkelig påtage sig det historiske ansvar for at bane vejen for regeringerne til en ensidig ændring af denne historiske konsensus - i deres interessers navn? Bliver De så ikke til vandbærer for nedbrydende kræfter? Deres plads, hr. kommissær, er ved Europa-Parlamentets side, som kæmper for dette kompromis. Det vil De skulle stå til ansvar for, det er måske den alvorligste fejl, som Kommissionen må stå til ansvar for i sin embedsperiode.
Hvad kan regeringskonferencen gøre uden at ødelægge denne konsensus, uden at fortsætte de gamle studehandler fra Nice bag lukkede døre? Den bør acceptere konventets forslag, den bør i konventsflertallets ånd behandle de spørgsmål, som den blokerede for i konventet, som der ikke var konsensus om, især revisionsklausulen. Det nåede konventet ikke til enighed om. Når forfatningen skal ændres i fremtiden, bør regeringskonferencen give mulighed for et demokratisk flertal. Desuden bør den finde en løsning på modsigelserne mellem del 1 og del 3, som især skyldes regeringernes indgriben. Når vi i del 1 lover folk social markedsøkonomi og i del 3 et frit, utøjlet konkurrencesamfund, så er det uredeligt over for borgerne. Når vi i del 1 lover fuld beskæftigelse og i del 3 kun en høj beskæftigelsesgrad, så er det et trick, som ikke vil styrke tilliden til Europa.
Hr. formand, hvis vi træffer en forkert beslutning i dette historiske øjeblik, vil vi føre Europa ud i en krise. Vi har ikke noget tilbage, hvis vi efter regeringskonferencemetoden også ødelægger og miskrediterer konventsmetoden. Hvad har vi så tilbage i en krisesituation? Derfor bør vi forsvare Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid, hvor svært dette kompromis end har været for os alle.
Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, kære kolleger, ivrige konventstilhængere vil have den nye traktat underskrevet den 9. maj, som jo er årsdagen for Schuman-erklæringen i 1950. Men lad os lytte nøje til Robert Schuman! Han sagde med egne ord følgende: "Europa kan ikke dannes på en gang og heller ikke i en samlet opbygning. Det kan dannes gennem konkrete resultater, der først skaber en faktisk solidaritet". Jeg gentager: Det kan ikke dannes på en gang og heller ikke i en samlet opbygning, men gennem konkrete resultater, der skaber en faktisk solidaritet.
Lad os så se, hvad det er, vi har foran os. Vi har et konvent, og Giscard d'Estaing har her fortalt os, at der var 1.800 indlæg, tusinder af ændringsforslag, men der var ikke én afstemning, ikke en eneste afstemning. Det var ikke demokratisk, hverken i sit grundlag eller i sit forløb, og det overskred langt sit mandat. Hvad ville det så betyde, hvis man, som ordførerne vil, gennemtvang dets konklusioner som de endelige over de beføjelser og det ansvar, som kun regeringskonferencen på demokratisk vis er blevet tildelt? Det ville være et slag mod Robert Schuman.
Lad os kaste et andet blik på den konventionelle tekst, som man absolut vil gøre til en forfatning. Hvad ser vi så? Vi ser et forsøg på at danne Europa på en gang, der påvirker mangeårige balancer, skabt gennem en ny samlet opbygning. Igen imod Schuman. Lad os også huske på, hvad der skete for nogle uger siden på det forberedende møde til regeringskonferencen i Riva del Garda. Flere stater, flere nationer fremsatte væsentlige forbehold over for konventets tekst, som UEN-Gruppen tager op i sine ændringsforslag til denne betænkning: Kommissionens sammensætning, formandskabet, kristendommens plads osv.
Over for denne kritik truede den tyske udenrigsminister Joschka Fischer brysk med de finansielle overslag for 2007-2013, som pressen forstod som en ulyksalig budgetafpresning. Hvad skal dét betyde? Det er at afvise de konkrete resultater, der efterhånden skaber en faktisk solidaritet, der netop var det, som Schuman anbefalede den 9. maj 1950.
Derfor er min gruppe fælles om at anbefale regeringskonferencen, at den, hver gang den mindes den 9. maj, finder den rette inspiration i Schumans metode. Jeg anmoder også det italienske formandskab om ikke at bøje sig for trusler, chikane eller afpresning, når sådanne lyder mellem medlemsstaterne, men at det fremmer en fri, bred, lige og åben debat. Vi må stå fast og ikke lade hastværk og pression fra visse sider træde demokratiet under fode og ødelægge den fine bygning, som Rom-traktaten lagde grunden til.

Bonde (EDD).
Hr. formand, jeg advarede det italienske formandskab mod dets køreplan for regeringskonferencen. Der er afsat 12 mødedage i efteråret til at forhandle en forfatning, som de færreste endnu har hørt om. Den skal vedtages den 13. december og underskrives den 9. maj, hvorefter vi kan gå til valg og folkeafstemninger, men ikke ændre forfatningen. Det er ikke fair, og det er slet ikke demokratisk.
Endnu har de europæiske folk ikke bedt om en forfatning. Ingen af dem er blevet rigtigt involveret i EU-elitens planer om at flytte vælgermagt til Bruxelles. I Udvalget for Konstitutionelle Anliggender vedtog vi med 22 stemmer mod 3 at opfordre alle lande, hvor det er muligt, til at holde folkeafstemning. Den beslutning støtter EDD-Gruppen helhjertet. Træf den beslutning nu. For det er først, når folk ved, at de skal stemme om planerne, at de begynder at følge med. Når det bliver alvor, sætter folk sig ind i sagerne. Hvis alle EU-lande beslutter sig for folkeafstemning sammen med valget til Europa-Parlamentet til juni, får vi chancen for at få den første fælleseuropæiske debat. Så vil det vise sig, om vi også kan nå frem til en fælles konklusion.
Jeg håber og tror, at vælgerne vil forkaste det udkast, der er udarbejdet under Giscard d'Estaings rimeligt autoritære ledelse, og som kaldes konsensus. Jeg indsamlede 200 underskrifter med henblik på at vende proceduren, så man starter med åbenhed. Det blev underskrevet af samtlige folkevalgte fra de nationale parlamenter og støttet af alle medlemmer af Europa-Parlamentet bortset fra Duhamel - alligevel er det ikke en del af den endelige rapport. Jeg indsamlede 123 underskrifter med henblik på, at alle lande fortsat skulle have en kommissær - alligevel er det ikke en del af konsensus. Vi har i stedet fået en opdeling med kommissærer med og uden stemmeret - et forslag, som først blev forelagt og diskuteret i konventet til allerallersidst. Kernen i forfatningsudkastet er at flytte megen mere magt fra vores parlamentariske demokratier til embedsmændenes og lobbyisternes Bruxelles.
Mange beslutninger, som i dag kan omgøres af vælgere ved valg, vil i morgen ikke kunne ændres af vælgerne i vore lande. Der sker en kraftig beskæring af vore demokratier, og de nationale parlamenter afleverer megen mere magt end den ekstra indflydelse, Europa-Parlamentet får. Skal vi skære i demokratiet, bør det i det mindste besluttes demokratisk af vælgerne selv ved folkeafstemninger. Lad os derfor opfordre regeringskonferencen til at opfordre alle lande til at holde folkeafstemning. Og hvorfor ikke udarbejde to forskellige forslag, nemlig en demokratisk forbundsstatsforfatning og et traktatudkast for demokratiernes Europa. Så kan vi trygt lade de europæiske vælgere træffe beslutning om vores fælles fremtid.

Bonino (NI).
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, i disse dage kan vi se vores stats- og regeringschefer defilere forbi FN's tribune en efter en. Den eneste, der ikke defilerer forbi, er Europa. Jeg tror, at dette billede er nok til, at vi undgår så meget snak, og at vi ikke mindst undgår at gøre opmærksom på de ting, der ikke blev medtaget i forfatningen.
Når alt kommer til alt, er forfatningen en slags institutionelt puslespil, som er svært at forklare, og som er endnu sværere at forstå og derfor ikke så let at synes om. Der er tale om et kompliceret og komplekst stykke arbejde, som jeg frygter ikke er særlig funktionelt. Der er uden tvivl sket forbedringer på de interne områder, der vedrører de europæiske borgere eller vores tilværelse - de områder, der er blevet betegnet som sekundære områder - men det spørgsmål, som konventet ikke har taget op og ikke har løst, er fastlæggelsen af den rolle, det ansvar, de midler og de procedurer, der ikke blot skal gøre Europa til det, det er i dag - nemlig en økonomisk stormagt - men også til det, som det burde være, nemlig en politisk medspiller, der er ansvarlig for internationale anliggender.
Det spørgsmål har vi ikke engang villet forsøge at svare på. Forfatningen giver et billede af et indadvendt og næsten navlebeskuende Europa, der naturligvis bekymrer sig om sine egne borgeres velfærd, men som ikke sørger for strukturer, procedurer og foranstaltninger - og i det hele taget ikke for nogen ting - når det gælder det ansvar, Europa trods alt har for de ting, der sker uden for dets grænser. 
Vi sørger ikke engang for de instrumenter, der kan opfylde dette behov for Europa, denne appel til Europa og dette ønske om Europa - som trods alt er så stærkt i mange dele af verden, ikke mindst det nære Mellemøsten og Middelhavsområdets sydlige del - dette behov for de europæiske værdier, for at deltage i en udvikling, der i bund og grund er mere retfærdig og således i højere grad baseret på menneskerettigheder, borgerlige rettigheder og politiske rettigheder. Med denne forfatning er vi dømt til altid og under alle omstændigheder - hvilket vi selvfølgelig brokker os over - at følge efter de andre. Alt dette er alt for nemt, og efter min mening er det ikke mindst i strid med vores europæiske ånd, ambitioner og navnlig pligt over for de befolkninger, der ikke er europæiske, men som er tæt på os.
Kære kolleger, som gammel og stadig mere overbevist føderalist mener jeg med politisk realitetssans og af kærlighed til det Europa, der burde udnytte sine succeser til at skabe andre succeser, i det mindste i de nærliggender områder, at forfatningen er en spildt chance, nemlig en spildt chance, som andre kommer til at lide under. Måske forbedrer vi europæere vores egne leveforhold, men der er andre, som må døje med vores lille fejhed og vores store middelmådighed, netop fordi vi har besluttet blot at forblive en økonomisk stormagt. Det er ikke nok! Det er ikke det, man forstår ved at være europæer, i det mindste ikke for mig!
Theato (PPE-DE)
Hr. formand, fra Budgetkontroludvalgets side hilser vi hr. Gil-Robles Gil-Delgados og hr. Tsatsos' betænkning velkommen og lykønsker ordførerne med den.
I vores udtalelse har vi fremlagt nogle få punkter fra vores arbejdsområde for at præcisere dem. For det første bør Revisionsretten i overensstemmelse med sin institutionelle status nævnes i forfatningsudkastet allerede under organerne, og senere bør dens opgaver formuleres mere præcist. For det andet bør dechargen - også til agenturerne - nævnes under budget- og finansprincipperne for at fremhæve Parlamentets demokratiske kontrol. For det tredje baserer vi os for at oprette en europæisk anklagemyndighed på det oprindelige forslag fra Parlamentets delegation i konventet og anbefaler, at man formulerer oprettelsen af denne anklagemyndighed klart, ikke som en kan-bestemmelse, og at den nuværende enstemmighed i Rådet erstattes af lovgivningsproceduren, altså af kvalificeret flertal. Vi tror, at disse anbefalinger ville bidrage til at gennemføre et Europa med frihed, sikkerhed og retfærdighed i forfatningen.
Paciotti (PSE)
. (IT) Hr. formand, kære kolleger, udviklingen i europæisk offentlig ret lige fra Westphalen-traktaten til traktaten om De Europæiske Fællesskaber gør det i dag muligt for os at godkende et nyskabende udkast, som engang var utænkeligt, nemlig en forfatningstraktat, der både har en traktats og en forfatnings karakteristika.
Det udkast, som vi drøfter i dag, udgør et stort fremskridt, ikke mindst når det gælder indførelsen af et fælles europæisk område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det er et fremskridt, fordi man på dette område i stor udstrækning anvender fællesskabsmetoden, som burde være den eneste beslutningsmetode i et føderalt Europa, eftersom den er i tråd med de demokratiske værdier og retsstaten, der begge bygger på princippet om, at love skal vedtages af folkets repræsentanter, hvilket betyder, at EU-lovgivning skal vedtages af Europa-Parlamentet. Den er ligeledes i tråd med kriteriet om, at beslutninger skal træffes med kvalificeret flertal, hvilket fremhæver enheden, mens enstemmighed fremhæver særinteresser og splittelser. Europa udvikler sig på de punkter, hvor denne metode anvendes. På de punkter, der udelukkende er overladt til regeringerne, vender Europa tilbage til sin tragiske fortid.

Randzio-Plath (PSE)
Hr. formand, for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål er udvidelsen af den fælles beslutningsprocedure principielt meget positiv. Vi synes imidlertid ikke, den er vidtgående nok, fordi vigtige politiske områder, som er afgørende for det indre markeds og Den Økonomiske og Monetære Unions funktion er undtaget. Det er især beklageligt, at forenklingen af proceduren betyder, at medbestemmelsens status sågar bliver forringet, fordi samarbejdsproceduren er reduceret til konsultationsproceduren. Derfor er vi naturligvis ikke tilfredse med det, særligt ikke inden for konkurrencepolitikken eller skattepolitikken, hvor der er en direkte relevans for det indre marked.
Jeg vil imidlertid også gerne pege på, at vi havde ønsket, at der blev indsat en økonomiminister for især inden for euroområdet at kunne opnå et kvalitativt spring med henblik på at gennemføre målene fra Lissabon. Desuden finder jeg det beklageligt, at vi ikke har kunnet komme igennem med at konstitutionalisere Lissabon-processen. Derfor kan man ikke tale om en ægte europæisk økonomisk forfatning i denne nye forfatningstraktat. Jeg finder det imidlertid positivt, at EU's værdier og mål er knyttet til bæredygtig vækst, fuld beskæftigelse og solidaritet samt social markedsøkonomi, konkurrence og frihed.

Rothley (PSE)
Hr. formand, jeg vil gerne komme med en lille fodnote til diskussionen. Privilegier og dispensationer for medlemmer af Europa-Parlamentet er fortsat reguleret i protokollen fra 1965, som var udformet til Den Parlamentariske Forsamling, som man havde dengang. I et brev til udenrigsministrene har det italienske formandskab antydet, at det også gerne vil revidere protokollerne. Det finder jeg meget positivt. Til næste år har vi haft et direkte valgt Europa-Parlament i et kvart århundrede. Det er på høje tid, at vi så også får en retsstilling, som er reguleret på europæisk niveau. Hvis det ikke skal ske på regeringskonferencen, hvornår så? Jeg er i øvrigt forholdsvis ligeglad med, om denne nødvendige nyordning kommer som en statut eller i en primær retsakt. Det er forholdsvis ligegyldigt, det er mindre vigtigt. Men det skal ske, og hvis det ikke sker, bliver der heller ikke nogen statut for Europa-Parlamentets medlemmer.
Berenguer Fuster (PSE)
. (ES) Hr. formand, udtalelsen fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om den europæiske forfatning og den kommende regeringskonference ser meget positivt på konventets bidrag inden for dets kompetenceområder, og det er blevet udtrykt i et dokument, der er vedtaget næsten enstemmigt af alle medlemmerne. Konventet har sandelig udført et godt stykke arbejde, og det bør lykønskes hermed.
Jeg vil gerne fremhæve tre punkter, to positive og et ikke så positivt. For det første udgør EU's enekompetence til konsolidering af den fælles handelspolitik et skridt fremad, og det må siges, at det vil øge Europa-Parlamentets deltagelse på dette område.
For det andet gives der ved realiseringen af et europæisk forskningsrum mulighed for at tackle de mangler, som vi europæere lider under på dette område.
Vores eneste klagepunkt er måske, at det ikke er lykkedes konventet at integrere Euratom-traktaten i forfatningsudkastet, hvorfor der på dette område stadig vil være en vis mellemstatslig dynamik med de problemer, som dette indebærer.

Jackson (PPE-DE)
Hr. formand, det er lidt vanskeligt at give udtryk for sin mening om dette, når halvdelen af mine kolleger lader til at tro, at det ikke tjener noget formål at give udtryk for sin mening, da vi ikke kan ændre konventets tekst. Men uanset hvad, vil jeg gerne sige følgende:
På mange måder udøver EU allerede maksimal magt på mit udvalgs område. Vi har fælles beslutningsprocedure og afstemning med kvalificeret flertal. Der er dog visse erfaringer, som vi kan tage ved lære af. Efter min opfattelse er den vigtigste - som ikke kommer til udtryk i konventets tekst - at vi skal være meget mere omhyggelige med, at vi vedtager lovgivning, som indføres. Det er derfor nødvendigt, at der i forfatningen eller den forfatningsmæssige traktat indarbejdes et absolut krav til de tre institutioner - Europa-Kommissionen, Ministerrådet og Europa-Parlamentet - om at fremlægge cost-benefit-konsekvensanalyser af de ændringer af lovgivningen, som de foreslår. Medmindre vi gør det, vil vi fortsætte med at vedtage lovgivning, som alle lande er enige om, men som ignoreres i visse lande, og som en række lande ikke har råd til. Det vil blive endnu vigtigere i forbindelse med udvidelsen af EU med en række meget fattige lande. Som det er nu, hvis vi fortsætter med de forventninger, som vi lægger op til, men ikke kan opfylde, gør vi ikke Europa eller de europæiske forbrugere nogen tjeneste.

Stevenson (PPE-DE)
Hr. formand, fiskerisektoren er i krise. Den fælles fiskeripolitik er en ynkelig fiasko. De vigtigste målsætninger i den fælles fiskeripolitik var at redde arbejdspladser og bevare fiskebestande, men tusindvis af arbejdspladser er ødelagt, og fiskebestandene er brudt sammen.
Af bevaringshensyn har vores fiskere været tvunget til at dumpe 2 millioner t førsteklasses døde fisk tilbage i havet hvert år for at opfylde kvoteordningen. Af bevaringshensyn har vores fiskere været udsat for oplægninger, afskedigelser, fabrikslukninger, ophugning og indtægter, der styrtdykker. Vi kæmper nu med at rette op på den fælles fiskeripolitik og stoppe fiskeriets endelige kollaps i Nordsøen og andre nøglesektorer.
Det er derfor af største vigtighed, at der sættes fokus på fiskeripolitikken. Udvalget var rystet over, at konventet syntes at knytte fiskeripolitik til landbrug som blot et vedhæng. For de hundredtusindvis af mennesker, der arbejder i sektoren over hele EU, er vi ikke et vedhæng til landbruget, vi er en væsentlig sektor. Jeg beder om, at vores anmodning om fælles beslutningsbeføjelser i Fiskeriudvalget godkendes. Jeg beder også om, at det sikres, at vi kan begynde at spille en betydningsfuld rolle i fremtiden for fiskeriet.

Van Dam (EDD)
Hr. formand, traktaterne bør omfatte et juridisk grundlag for en europæisk turistpolitik. Det har i årevis været holdningen blandt hovedparten af medlemmerne af Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme, en holdning, jeg i øvrigt ikke deler. Baggrunden for denne anmodning er følgende: For en hel del regioner i EU er turismen en vigtig, hvis ikke den vigtigste, indtægtskilde, ligesom landbruget og industrien er det i andre regioner. Mange virksomheder i turistbranchen er små og mellemstore virksomheder, som allerede drager fordel af reguleringerne på dette område. Ikke desto mindre forventes det, at en europæisk turistpolitik vil fremme den bæredygtige udvikling i branchen. Væksten i de pågældende regioner vil stige, hvilket vil gavne den økonomiske og sociale samhørighed. Således vil Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme gerne anmode om, at den nye traktat kommer til at omfatte et juridisk grundlag for en europæisk turistpolitik.

Dybkjær (ELDR)
. Hr. formand, Kvindeudvalget var fra starten meget betænkelig ved konventets arbejde alene af den grund, at der kun var 17 % kvinder, uanset om man talte de egentlige medlemmer eller talte suppleanterne med. Det gav samme resultat. Ydermere var gennemsnitsalderen i Præsidiet 53 år - og det var mænd. Der var kun én kvinde, som nærmest må være at betragte som et kvindeligt gidsel.
Vi blev ikke mindre betænkelige, da vi så det første udkast. Der var absolut ikke nævnt noget om ligestilling, "mainstreaming" eller noget som helst. Men heldigvis gik det godt til sidst. Ligestilling blev en af de grundlæggende værdier, og jeg vil godt benytte lejligheden til også at takke alle dem, der har medvirket til, at det lykkedes. Der er fortsat meget at gøre, og hvis forfatningstraktaten åbnes, vil jeg understrege, at der stadig er ligestillingsområder, hvor tingene ikke er perfekte, og det vil jeg godt bede alle, Kommissionen, Rådet og Europa-Parlamentets repræsentanter, om at være opmærksomme på.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Hr. formand, om 10 dage starter en ny regeringskonference. EU lader til at være i en konstant tilstand af regeringskonference. I de seneste 16 år har vi haft den europæiske fælles akt, Maastricht-traktaten, Amsterdam-traktaten og senest Nice-traktaten. I hvert enkelt tilfælde har der været en uundgåelig proces med envejsintegration, en fornemmelse af, at EU kun kan lykkes, hvis det får mere og mere magt. Befolkningerne i Europa anfører alligevel i højere og højere grad deres lede ved den europæiske politiske proces ved rekordlav deltagelse i europæiske valg. Vi står her over for et dilemma og har grund til bekymring.
Denne regeringskonference fører til noget helt andet end de tidligere traktater. Den vil for første gang søge at skabe en forfatning for EU. Udkastet til en forfatningsmæssig traktat øger centraliserings- og integrationsdagsordenen, som har været kendetegnende for europæisk udvikling i de seneste år. Vi bør gå tilbage til de grundlæggende principper.
I Laeken opfordrede stats- og regeringscheferne til en bedre og klarere definition af kompetencen i EU, forenkling af retlige instrumenter, mere demokrati, mere gennemsigtighed og effektivitet, og at de europæiske institutioner bringes tættere på borgerne. Det ligger langt fra, hvad konventet har foreslået, og nu bliver vi bedt om at sikre, at regeringskonferencen ikke undergraver konventet på nogen måde. Det er den samme gamle sang: Europa skal forbedre integrationen, ellers er der risiko for, der sker tilbageskridt. Det er tid til at se på virkeligheden, og måske advarede Sverige os om det.
Der er stor risiko for, at EU bevæger sig meget længere fremad, end de europæiske borgere ønsker. For dem, der som mig og mit parti tror på medlemskab af EU og et Europa bestående af nationale stater i tæt samarbejde, risikerer dette hastværk mod integration, som konventet præsenterer, at give tilbageslag fra vælgernes side. Jeg er bange for, at Europa kan komme til at stå over for en legitimitetskrise. Først fortalte den britiske regering os, at der ikke var behov for en forfatning. Nu får vi i Storbritannien at vide, at en forfatning er nødvendig. Derefter får vi at vide, at regeringskonferencen udelukkende var en oprydningsøvelse. Så begyndte hr. Blair i Det Forenede Kongerige rasende at signalere, at der for ham var emner, der ikke var til diskussion på regeringskonferencen - om skat, forsvar og social sikring. Men ifølge forlydender, der er offentliggjort i weekenden, har han også givet køb på disse emner.
Mit parti har en enkel og demokratisk reaktion på premierministerens og hans regerings fordrejede og forvrængede forhold til regeringskonferencen, og det er at give det britiske folk en folkeafstemning. Lad dem beslutte, om dette yderligere spring mod et føderalt Europa i realiteten er det, de ønsker. Hvis en folkeafstemning er god nok for befolkningen i Irland, Spanien og andre lande, så mener jeg også, at det er godt nok for befolkningen i Det Forenede Kongerige, og meningsmålinger viser, at 80 % af befolkningen i Det Forenede Kongerige ønsker det.
Regeringskonferencen skal drøfte et fundamentalt skift i magtbalancen mellem nationale stater og institutionerne i EU. Jeg er bange for, at hvis en forfatningsmæssig ændring af en sådan størrelsesorden jaskes igennem på et så sent tidspunkt i udvidelsesprocessen, kan det føre til yderligere misstemning og desillusionering blandt befolkningen i ansøgerlandene og i de nuværende 15 medlemsstater.
Til sidst vil jeg gerne sige, at vi her i Parlamentet har pligt til at repræsentere vores vælgeres interesse. Ved at støtte beslutningsforslaget i den uændrede form sender vi et signal om, at den politiske elite ved, hvad der er bedst for vores vælgere. Det er et farligt signal i et valgår.

Napolitano (PSE).
Hr. formand, efter de første, hurtige bemærkninger, der blev fremsat her i salen den 3. september, kan Parlamentet nu udtale sig mere fuldstændigt om det udkast til forfatning, som konventet har vedtaget. Det kan det gøre takket være den omhyggelige og objektive analyse, som hr. Gil-Robles Gil-Delgados og hr. Tsatsos' betænkning giver os, nemlig en analyse, hvor der er fokus på udnyttelsen af alle de nyskabelser, fremskridt og muligheder, som konventets udkast indeholder. Der er således ingen tvivl om årsagerne til, at Europa-Parlamentet klart og kraftigt opfordrer regeringskonferencen til at godkende det resultat, konventet er nået frem til.
Jeg vil gerne tilføje, at vi særligt mærker betydningen af denne bevægende historiske overgang, nemlig indførelsen af den europæiske forfatning, der var Altiero Spinellis drøm. Det forslag, som han støttede, og som Parlamentet vedtog for næsten 20 år siden, skabte et langsigtet grundlag for denne forfatning.
Det forhindrer os dog ikke i at foretage en nøgtern analyse af den tekst, som konventet har godkendt, og at konstatere dens mangler, modsigelser og uløste spørgsmål. I hr. Gil-Robles Gil-Delgados og hr. Tsatsos' betænkning lægger man da heller ikke skjul på disse mangler, modsigelser og uløste spørgsmål, og man har ikke udeladt at påpege dem med det nødvendige kritiske blik.
Hr. rådsformand, det grundlæggende problem er ikke en utilfredshed fra Parlamentets side med den manglende vedtagelse af nogle af dets holdninger og forslag, men vores bekymring over risikoen for, at EU ikke sættes i stand til at tage de udfordringer ordentligt op, som det står over for. Vi vil gerne opfordre regeringskonferencen til at tænke over dette og til at overveje enhver mulighed for at gøre udkastet til forfatning mere konsekvent og undgå at vende op og ned på det, så vi forhindrer ethvert tilbageskridt.
Parlamentet vil følge regeringskonferencen meget nøje og opmærksomt via sit Udvalg om Konstitutionelle Anliggender. Vi har valgt en indfaldsvinkel, der er yderst konstruktiv og ikke ukritisk, men som er særdeles ansvarlig, og efter min mening er der ikke noget modsætningsforhold mellem vores indfaldsvinkel og Kommissionens, selv om de to institutioner naturligvis er selvstændige og forskellige.
Det italienske formandskab kan regne med de to institutioners fælles indsats for at modstå presset fra de regeringer, der måtte ønske at genoptage forhandlingerne, og det kan det, hr. Antonione, fordi forhandlingerne allerede har fundet sted i konventet. At genoptage forhandlingerne om nogle af de vigtige punkter risikerer at gøre regeringskonferencen umulig at forvalte. Vi håber på en konsekvent og fast holdning fra det italienske formandskabs side.

Dybkjær (ELDR).
Hr. formand, jeg synes, at alle vi, der er positive over for konventet, skal gå ud og understrege dette stærkt i offentligheden. Der er nogle, der kritiserer det, men jeg synes, at de fleste af os, der er til stede her i dag, kan slå fast, at konventsmetoden har virket - den er en succes - konventsmetoden er kommet for at blive. Der er faktisk tale om en demokratisk landvinding, og det bør vi understrege. Den er ikke perfekt, men den er en demokratisk landvinding i forhold til alle tidligere regeringskonferencer. Og det er et godt grundlag for den kommende regeringskonference, at vi har haft den brede diskussion.
Der er nogle, der har ment, at borgerne skulle have været inddraget i højere grad. Det er muligvis rigtigt, men man kan måske ikke forlange, at borgerne skal rende rundt og diskutere forfatningstraktater midt i deres almindelige liv. Det er jo sådan set det, de har valgt os parlamentsmedlemmer til.
Vi har derimod her skabt nogle forudsætninger for, at borgerne i højere grad kan inddrages. Jeg skal nævne et par stykker. For det første vil forenklingen i sig selv gøre det nemmere for borgerne at følge med og forstå traktaten og den europæiske udvikling.
For det andet har vi nu fået præciseret det værdigrundlag, som vi arbejder på i Europa. Det er en meget god ting, både hvad angår borgerforståelse og borgernærhed. Og også det, at vi har fået præciseret de konkrete politiske målsætninger for vores samarbejde, er af stor værdi for borgerne. Og jeg synes, at vi, der er her, roligt kan sige, at der ikke findes andre regioner i verden, der har de værdier og de målsætninger for deres politiske samarbejde. Det er ganske enkelt flot.
Den tredje gode ting er, at de nationale parlamenter nu får et større ansvar, end de har haft tidligere, og den fjerde er selvfølgelig, at det nu handler om, at vi, der er til stede her, følger det op helt konkret i alt vores arbejde, ligegyldigt hvad det drejer sig om. Som eksempel kan jeg nævne betænkningen af Cashman, der senere kommer til drøftelse.
Til allersidst vil jeg nævne en ting, som ikke blev nævnt. Vi fik ikke løst problemet med de to hjemsteder. Vi fik ikke løst det grundlæggende spørgsmål, nemlig at Europa-Parlamentet selv må bestemme, hvor det vil holde sine møder, og det vil jeg meget gerne opfordre det italienske formandskab til at tage op. Jeg ved, det er svært, men vi får aldrig en ordentlig accept af det europæiske arbejde, hvis Europa-Parlamentets medlemmer flyder rundt på den måde, de gør i øjeblikket.

Kaufmann (GUE/NGL).
Hr. formand, på trods af meget forskellige holdninger har konventet fremlagt et forholdsvis konsistent forfatningsudkast. Som medlem af konventet har jeg været med til at skabe dette arbejdsresultat under afvejning af det samlede indhold uden at kunne stemme for alle udsagn, ligesom det også var tilfældet for andre medlemmer af konventet.
For første gang i den europæiske integrations historie vil der opstå en forfatning, som konstituerer sameksistensen mellem mange millioner mennesker i over 25 stater, og det er det, der virkelig betyder noget. Jeg vurderer det som positivt, at EU generelt bliver mere demokratisk, at magtdelingen skrider frem, at Parlamentet får flere rettigheder, og at der indføres folkeafstemninger på begæring af et vist antal borgere. EU kan også blive mere socialt - det lægger jeg stor vægt på - men det forudsætter, at man holder fast ved de mål og værdier, der er formuleret i del 1. Det betyder nemlig, at regeringskonferencen skal afvise Den Europæiske Centralbanks pres for at få revideret denne bestemmelse, så den sociale opgave, der er forankret i konventets udkast, bevares.
Regeringskonferencen skal især afslutte det arbejde, som konventet i sidste ende ikke kunne levere. Det er politisk og juridisk nødvendigt! Hvordan skal borgerne forstå det, hvis de i en forfatningstekst konfronteres med to forskellige økonomiske filosofier, for nu at sætte det lidt på spidsen. På den ene side social markedsøkonomi og afbalanceret økonomisk vækst og fuld beskæftigelse og på den anden side åben markedsøkonomi med fri konkurrence og kun en høj beskæftigelsesgrad? Det gælder i øvrigt også for andre spørgsmål. Derfor er det vigtigt, at kompromisforslag 3 bliver vedtaget i dag, og at regeringskonferencen får en klar opgave fra Parlamentet om at fjerne uoverensstemmelserne mellem del 3 og del 1.
Jeg vil også gerne sige, så det ikke kan misforstås, at jeg afviser alle bestemmelser, som skal udvikle EU til en militær interventionsmagt. Det er ikke ad den vej, Europa skal frigøre sig fra den amerikanske overmagt. Civil konfliktløsning, civil konfliktforebyggelse, det er den vej, hvormed EU internationalt kan blive til en værdsat partner. Det er heller ikke acceptabelt, at medlemsstaterne i forfatningen skal tvinges til at forbedre deres militære kapacitet, hvis der samtidig ikke er nok penge til sociale udgifter, pension eller uddannelse, og gældsættelsen når svimlende højder.
Jeg mener, at konventets idé og ånd også bør være bestemmende for regeringskonferencen. Derfor bør regeringerne holde offentlige og gennemsigtige møder, for borgerne har ret til at se, hvordan anden fase af forfatningsprocessen forløber.
Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg taler på vegne af dem, der drømmer om et samlet Europa med integrerede regioner og folk, et Europa, som den foreslåede forfatning ikke vil fremme. Som nævnt i Tsatsos-betænkningen er det et vigtigt skridt i Unionens demokratiseringsproces, men vi har endnu ikke udviklet os til et beslutsomt og gennemsigtigt EU, som har indflydelse på verdensplan og nyder tillid hos sine egne borgere. Suverænitet eksisterer kun hos de få medlemsstater, der er stolte af deres egen forfatningsstruktur. Sproglig og kulturel mangfoldighed anerkendes kun i de medlemsstater, der giver mulighed for en sådan anerkendelse. De regioner, der har egen forfatning, er i øjeblikket vidne til 10 nye medlemsstaters tiltrædelse af EU. Nogle af disse nye medlemsstater er mindre end visse af de nuværende medlemsstaters regioner, der har egen forfatning, såsom Flandern, Skotland, Catalonien, Wales osv. De nye suveræne stater vil muligvis være mindre villige til at arbejde hen imod etableringen af en rigtig Union. Det vil komme frem om kort tid på regeringskonferencen. De små stater er imidlertid også vores allierede. Jeg vil gerne opfordre dem til at hjælpe med at forsvare det resultat, som vi har opnået med denne forfatning. Der er i det mindste skabt en vis balance i denne tekst. Der er en vis enhed i mangfoldighed, men vi bør frem for alt fortsat opretholde disse sidstnævnte aspekter i fællesskab.

Collins (UEN).
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske mine kolleger, hr. Gil-Robles Gil-Delgado og hr. Tsatsos, med den betænkning, de har præsenteret i dag.
Udkastet til traktat, som blev forelagt vores EU-ledere i Thessaloniki, danner grundlag for drøftelserne om en endelig aftalt tekst på EU-plan. Langt størstedelen af befolkningen er enig om, at EU skal ændre de procedurer, der anvendes, hvis det skal blive et mere effektiv politisk organ i et fællesskab med 25 medlemsstater.
Drøftelserne, som vil finde sted den 4. oktober, vil være næste fase i disse vigtige forhandlinger. Modellen for beslutningstagning i EU stammer til dels fra dengang, da Det Europæiske Økonomiske Fællesskab var en organisation med seks medlemmer i slutningen af 1950'erne. Det er en utilstrækkelig struktur i et fællesskab med mere end 25 medlemsstater.
Jeg tror på princippet om lighed mellem små og store medlemsstater. Især mener jeg, at repræsentationen i Europa-Kommissionen bør være baseret på et system med nøje lighed mellem små og store stater. Jeg støtter, at hver medlemsstat i EU fortsat har ret til at udpege en person, der indstilles som medlem af Europa-Kommissionen med fuld stemmeret.
Det er desuden vigtigt, at den præcise rolle for EU's formand/formanden for Det Europæiske Råd specificeres klart i den nye traktat. Jeg bifalder ligeledes, at den nye traktat definerer kompetencen mellem Europa-Kommissionen og de enkelte medlemsstater i EU.
Jeg har visse forbehold i forbindelse med forhandlingerne på regeringskonferencen. Spørgsmålet om beskatning skal bibeholdes inden for de enkelte regeringers kompetenceområde. Jeg tror ikke, at borgernes støtte til EU omfatter en beslutning om skatteniveauet i Europa. Lige siden det europæiske konvent blev dannet, har der imidlertid været omfattende forhandlinger og drøftelser på tværs af alle grene af EU-samfundet. I de kommende måneder skal vi tage fat på disse forhandlinger med beslutsomhed, så der kan opnås enighed om en tekst til den endelige traktat, som forhåbentlig kan regulere ledelsen af EU de næste 50 år.

Borghezio (NI).
Hr. formand, afstemningen i Sverige giver et udmærket billede af de politiske og økonomiske rammer - hvor tre velstående lande som Storbritannien, Sverige og Danmark ikke deltager i euroen - inden for hvilke vi nu skal vedtage EU-forfatningen. Jeg er bange for, at forfatningen ikke kan standse den proces, der tager sigte på at fjerne de nationale og regionale beføjelser, men at den i stedet fremmer opbygningen af en europæisk superstat, som styres af et statsløst teknokrati, der lydigt følger mondialismens ønsker.
Navnlig i dag, hvor vi står over for alvorlig konkurrence fra Kina - der ikke alene efterligner EU's produkter, men også dets logo - burde en EU-forfatning snarere tage højde for genindførelsen af grænser og told for at beskytte vores produktion, ikke mindst for at forsvare systemet med små og mellemstore virksomheder og vores landbrugsfødevareproduktion. Den burde navnlig give beskyttelsen og opprioriteringen af vores kulturelle identitet forfatningsværdi, så vi bevarer en etnokulturel, historisk og sproglig arv, der er enestående i hele verden.
For os borgere fra Posletten er det uacceptabelt, at en EU-forfatning ikke har Karl den Stores idéer og historiske rødder som inspirationskilde, men derimod udelukkende lader til at have forholdet mellem euroen og dollaren som åndelig horisont. Den burde snarere være stolt nok til at fremhæve sine kristne rødder, ikke mindst i betragtning af den alvorlige fare for en snigende islamisering. Desuden er det uacceptabelt, at der ikke er nogen specifik henvisning til befolkningernes rettigheder, som er stadfæstet i de forskellige FN-resolutioner, og navnlig til et princip, som vi fra Posletten ikke kan give afkald på, nemlig befolkningernes ret til selvbestemmelse, hvilket har givet anledning til legitime protester fra repræsentanterne for ikke-italienske grupper i den italienske stat, lige fra sardere til valdostanere og sydtyrolere.
60 år efter Chivasso-chartret, som er føderalismens historiske fødselsattest, der blev affattet den 19. december 1943 - et særlig vanskeligt tidspunkt for Europa og for vores land - af valdostanske, valdesiske og occitanske repræsentanter for at forsvare de regionale kulturer mod Roms centralisme, må vi ikke skrive under på en forfatning, hvor man ignorerer befolkningernes og regionernes rettigheder, hvis vi ønsker at blive i de stiftende fædres ånd.

Tajani (PPE-DE).
Hr. formand, den regeringskonference, der bliver indledt i Rom den 4. oktober, er en fantastisk mulighed for hele EU og for de næsten 500 millioner borgere, som anmoder om endelig at få institutioner, der er tættere på befolkningen, end de har været hidtil. Det ville være en meget alvorlig politisk fejl at gøre regeringskonferencens arbejde til en fiasko og ikke give Europa dets første forfatning.
Jeg er optimist, og personligt er jeg overbevist om, at der ikke er nogen, som vil tage ansvaret for at ødelægge konventets arbejde og fjerne håbet om, at vi langt om længe får et politisk stærkt og indflydelsesrigt Europa, et Europa, som er den aktør på den internationale scene, der kan skabe ligevægt i et scenario, som i dag er domineret af USA, og hvor der er udsigt til, at Kinas indflydelse bliver større. Jeg vil gerne gøre det klart, at vi går ind for et Europa, som er mere indflydelsesrigt og selvstændigt i forhold til USA, men som samtidig skal være ven og allieret med et land og et folk, der har givet et afgørende bidrag til også at sikre friheden og demokratiet på vores kontinent.
Jeg er enig med det italienske formandskab og med dem, der mener, at der ikke må vendes op og ned på det udgangspunkt, som konventet har vedtaget. Det bedre er det godes fjende, for hvis vi stræber efter uigennemførlige projekter, når vi ikke den målsætning, som vi alle har sat os. Sådan som De sagde, hr. Antonione, ville det være meget uheldigt at indgå kompromiser efter laveste fællesnævner, og som medlem af Europa-Parlamentet vil jeg gerne benytte lejligheden til at takke det italienske formandskab for den indsats, som det har gjort for, at Parlamentet bliver repræsenteret på regeringskonferencen. Jeg er således enig i indfaldsvinkelen i hr. Gil-Robles Gil-Delgados og hr. Tsatsos' betænkning, når det gælder den vigtige rolle, som Europa-Parlamentet skal spille, og jeg håber, at de andre lande vil følge det italienske formandskabs råd og støtte det løfte, som hr. Berlusconi gav her i Parlamentet.
Der skal naturligvis foretages nogle ændringer af konventets tekst, f.eks. et større antal områder, hvor der kan træffes beslutninger med kvalificeret flertal, og nødvendigheden af at nå til enighed om kommissærernes antal og rolle. Desuden ville det være en alvorlig historisk fejl, hr. formand, ikke at medtage nogen form for henvisning til Europas jødisk-kristne rødder. Det drejer sig ikke om at give afkald på institutionernes verdslighed, men derimod om at styrke dette karakteristiske træk, som vi ikke må se bort fra. Her skal vi nemlig huske følgende bibelske sætning: "Så giv kejseren, hvad kejserens er, og Gud, hvad Guds er."
Jeg vil gerne minde om holdningen hos mange verdslige - bl.a. filosoffen Norberto Bobbio og filosoffen Benedetto Croce - som har understreget religionernes rolle og betydning historisk set og for Europas vækst. Jeg kan heller ikke lade være med at nævne en stor europæisk og jødisk maler som Marc Chagall, som også skildrede europæernes tro, og som udtalte, at malerne har dyppet deres pensler i håbets farvede alfabet, nemlig de hellige skrifter. Jeg vil ligeledes minde dem, der er imod denne beslutning, om den tyske kansler Gerhard Schröders udtalelser i Forbundsdagen, hvor han sagde, at han ikke er modstander af, at man medtager en henvisning til de jødisk-kristne rødder i forfatningstraktaten.
Netop et Europa, som ønsker at udforske nye horisonter, og som skal tage imod nye borgere med forskellige religioner, må ikke fjerne sine egne rødder. Hr. formand, vi kan ikke udforske nye horisonter, hvis ikke vi ved, hvor vi kommer fra.
Corbett (PSE).
Hr. formand, med forbehold af nogle få ændringer støtter min gruppe helt beslutningsforslaget, som er fremlagt og udarbejdet af ordførerne, hr. Tsatsos og hr. Gil-Robles Gil-Delgado.
Den store udfordring, som vi står over for nu, er at få forfatningen gennem regeringskonferencen, uden at den skilles ad i stumper og stykker. Derfor bifalder vi, at der i dette beslutningsforslag, som vi vedtager, ikke opfordres til væsentlige ændringer af udkastet til forfatning. Der gives naturligvis med fuld rette udtryk for visse kritikpunkter. Der fremhæves mangler i forfatningen. Men det gøres for at vise, at vi også er gået på kompromis for at opnå dette resultat. Den løsning, der er opnået enighed om i forfatningen, er ikke desto mindre en løsning, som bringer EU fremad på en række områder med hensyn til demokrati, effektivitet, gennemsigtighed og forståelighed. Derfor fortjener den at blive vedtaget af regeringskonferencen.
Der er skjulte farer. Der er regeringer - f.eks. Spanien - som anfægter systemet med dobbelt flertal i Rådet, og som ønsker at vende tilbage til Nice-systemet, som er komplekst, uforståeligt og ikke et særligt fornuftigt system. Hvorfor skal vi acceptere et tilbageskridt for at tillade en eller flere regeringer at bibeholde et system, der ærlig talt er et urimeligt system? Der er regeringer, som ønsker at genoptage spørgsmålet om Kommissionens sammensætning. Jeg har også mine tvivl om Kommissionens sammensætning. Men jeg erkender, at det er et led i et bredere kompromis, som blev opnået ved regeringskonferencen. Nøglespørgsmålet er: Hvordan løses problemet? Hvis vi går over til én kommissær pr. medlemsstat og én stemme pr. kommissær, gør vi så ikke Kommissionen til en slags Coreper, et mellemstatsligt organ? Sådan burde Kommissionens rolle ikke være.
Jeg opponerer også imod dem, der ønsker henvisning til religion i forfatningen. Vi er en Union af forskellige religioner, af religiøs pluralisme. Der er mennesker i vores Union, som ikke er religiøse. Vi bør ikke gennemtrumfe et bestemt syn på religion i forfatningen. Det ville være en form for kulturel imperialisme.
Til sidst vil jeg sige noget om spørgsmålet om en folkeafstemning. Det er ikke EU's opgave at fortælle medlemsstaterne, hvilken fremgangsmåde de skal anvende internt til at ratificere en traktat om en forfatning. Det er hver medlemsstats egen sag i overensstemmelse med dens forfatning og traditioner. Derfor opponerer jeg mod den holdning, som hr. Evans og andre giver udtryk for, om, at Parlamentet skal fortælle medlemsstaterne, hvilken fremgangsmåde de skal anvende til at ratificere, og vi vil forsøge at ændre det pågældende afsnit i overensstemmelse hermed.

Väyrynen (ELDR).
Hr. formand, efter min mening er det et positivt tegn, at konventets udkast styrker samarbejdet mellem Rådet og regeringerne i Unionens beslutningsproces. Det svageste led i den foreslåede nye traktat er forslagene om Rådet. Selv om mange på forhånd protesterede mod etableringen af nye institutioner, foreslår konventet, at der dannes to nye institutioner. Det Europæiske Råd skal betragtes som en separat institution, og det foreslås, at det bør have en ekstern præsident. Begge forslag er uhensigtsmæssige.
Rådet skal i den nye traktat betragtes som en individuel institution, og en premierminister eller præsident skal vælges som Rådets præsident for en længere periode. De forskellige råds formandskaber skal deles mellem repræsentanter fra mere end et land og skal løbe over en periode på to et halvt år, og tildelingen af formandskaberne skal ske på uvildig basis.
En sådan reform af Rådet svarer til de forslag, som generalsekretæren for Det Europæiske Råd, Javier Solana, stillede for over et år siden. Disse forslag skal tages med i overvejelserne på regeringskonferencen, som Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe foreslår i ændringsforslag 28.

Papayiannakis (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg er enig i de to ordføreres analyser og forslag. Som de selv siger, er der også negative punkter, vi vil møde hindringer på vores vej mod Europas forening, og vi er nødt til at kende dem, så vi kan afgive vores stemme på grundlag af viden.
En af dem er revisionsproceduren. Det kan ikke være sandt, at halvdelen af traktaten, 150 artikler i tredje del, ikke er blevet revideret, for det er det, vi vil ende med, med de bestemmelser, vi lægger op til. Politikker bliver med andre ord til et system. Det kan ikke passe! Det er imod enhver politisk udvikling af Europa i enhver retning!
Desuden kan vi ikke fortsætte med det budget, vi har i dag. Vi gør jo grin med det, vi underviser førsteårsstuderende på økonomistudiet i. Kan man have et budget, hvor man siger "så mange penge har I, så kan I beslutte, hvilke politikker I vil føre" i stedet for at sige, hvilke politikker vi ønsker, og derefter se på, hvilket budget der vil gavne dem?
Endvidere accepterede konventet ikke en finansminister, og jeg tror heller ikke, regeringskonferencen vil gøre det. Men hvordan får vi samhørighed i euroområdet og symmetri mellem den økonomiske og den monetære politik? Hvordan skal den virkelig hårde kerne i EU kunne opstå, hvis ikke herfra? Jeg synes, det er en stor fejl, og det er noget, vi kommer til at støde imod. Det samme gælder det manglende mod, hvad angår sikkerhed og forsvar. Hr. Cossutta var også inde på det, så jeg vil lade det ligge.
Jeg vil tillade mig at nævne en sidste ting, nemlig omtalen af religioner. Jeg kan ikke forstå, hvad det er for religioner, som skal nævnes, for at de har værdi. Og hvorfor er vi nødt til at omtale kristendommens ganske vist vigtige historie og ikke f.eks. den frie tankes historie? Og hvorfor ikke antiklerikalismen, som inspirerede til oplysningstiden, som inspirerede til revolutioner, både intellektuelle og politiske, i Europa? Og hvorfor omtaler vi ikke de store navne? For mig er Europas ansigt Aristoteles, Erasmus, Mozart, Marx og Freud. Skal vi påtvinge borgerne dem? Lad os give borgerne et pluralistisk valg for deres liv og vej fremover. Måske er det i virkeligheden denne pluralisme, der er Europas ansigt.

Onesta (Verts/ALE).
Hr. formand, i Johannes' åbenbaring er det forbandede tal 666. I vores forfatningsudkast er det 473 eller del IV, artikel 7, stk. 3. Det er revisionsbestemmelserne, eller snarere forevigelsesbestemmelserne, eftersom det for fremtiden vil kræve dobbelt enstemmighed på regeringskonferencen og på ratificeringsplan for at ændre det mindste komma. Eller sagt på en anden måde er umuligheden nedfældet i marmor. Jeg skal desuden understrege, at der ikke er konsensus om denne artikel, fordi den i de sidste dages hastværk ikke reelt blev drøftet i konventets plenarforsamling.
Er denne forfatningstekst i øvrigt en traktat eller en forfatning? I en traktat ændres bestemmelserne med enstemmighed mellem de kontraherende parter. I en forfatning ændres bestemmelserne med kvalificeret flertal, eller overkvalificeret flertal, men aldrig enstemmighed.
Så hvis det er en forfatning, man ønsker, skal man uden tvivl ændre denne bestemmelse og finde en ny, således at vi kan komme videre på dette område. En mulighed kunne være en overgangsbestemmelse, som der allerede findes mange af i vores forfatningsudkast. Selv om betænkningen er forfærdelig vag på dette punkt, siger også vores egne ordførere, at der er fare for et sammenbrud, hvis man ikke foretager en række ændringer. Vi har ingen ret til at bestemme over de andres fremtid. Og vi bør derfor ændre denne artikel IV-7, stk. 3.
Farage (EDD).
Hr. formand, denne forfatning afspejler ikke almindelige menneskers tanker, håb og forhåbninger. Den skaber ingen arbejdspladser eller økonomisk vækst, og den gør det demokratiske underskud endnu større. Der er nu en gabende kløft mellem dem, der styrer, og dem, der bliver styret.
De, der ønsker at påtvinge befolkningen i Europa denne forfatning, burde stoppe op og tænke sig om. Hvis de nationale regeringer forsøger at vedtage dette uden at rådføre sig med befolkningen, bliver det en forfatningsmæssig vederstyggelighed. Hvad der er endnu værre, er, at det er farligt at gøre det, for når det går op for befolkningen, at stemmeafgivelse ved parlamentsvalg ikke ændrer noget - fordi man har afgivet magten - hvad er der så tilbage? Det eneste, der er tilbage, er at ty til civil ulydighed, og civil ulydighed kan hurtigt føre til civile uroligheder.
Frie og retfærdige folkeafstemninger skal afholdes i hver enkelt medlemsstat, ellers slippes den nationalisme løs, som EU skulle stoppe.

Maij-Weggen (PPE-DE).
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne takke de to ordførere, hr. Gil-Robles og hr. Tsatsos, for deres fremragende analyse og betænkning om konventets aktiviteter. Jeg vil også gerne takke det italienske formandskab for dets konstruktive fremgangsmåde og kommissær Barnier, som sammen med kommissær Vitorino har spillet så vigtig en rolle i konventet.
For mig er det arbejde, som jeg har lavet på vegne af Parlamentet i konventet, den absolut vigtigste opgave i hele min karriere i Europa-Parlamentet, som spænder over 20 år. At arbejde på en forfatning for 25, og snart måske 30, EU-medlemsstater, er at arbejde med en vigtig del af vores fælles historie. Når vi ser på Europas voldelige fortid, bliver det endnu mere tydeligt, at det er et stort skridt i den rigtige retning, et skridt, der bør skabe fred og udvikling for nuværende og kommende generationer.
Betyder det så, at arbejdet er afsluttet? Nej, for ingen er ufejlbarlig. Vi kan dog fastslå, at konventet har opnået mere end ændringsforslagene til Maastricht-, Amsterdam- og Nice-traktaterne tilsammen. Derfor bør konventsmodellen også anvendes i fremtiden. Vi ved nu, at et konvent opnår langt mere end en almindelig regeringskonference.
Jeg vil gerne nævne fem positive elementer: EU's charter om grundlæggende rettigheder er medtaget i forfatningen, som også omfatter en fornuftig artikel om forskelsbehandling. Unionens forfatningsmæssige normer og værdier som retsfællesskab er blevet effektivt fastlagt. I forholdet mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet er der nu fokus på gennemsigtighed og demokratiske procedurer, og Parlamentet har fået fornuftige beføjelser med hensyn til fælles beslutningstagning, hvorved flertalsafstemninger er blevet reglen. Den juridiske struktur og proces er blevet meget enklere og mere gennemsigtig med mere åbenhed i Rådet, hvilket har medført, at Rådet nu efter min mening har fået karakter af et senat. Subsidiaritetsbegrebet kommer meget tydeligere til udtryk, idet de nationale og regionale parlamenter tildeles en specifik rolle i beslutningsprocessen i EU, så aktiviteterne kan udføres meget tættere på EU-borgerne.
Som jeg allerede har sagt, er resultatet godt, men det er ikke perfekt. De mangler, som jeg gerne vil nævne, er manglen på kvalificeret flertal i beslutningsprocessen i forbindelse med udenrigspolitik, handelsaftaler og økonomiske perspektiver. Desuden er jeg af den opfattelse, at alle medlemsstater stadig bør have sin egen kommissær. Disse mangler er dog ikke så alvorlige, at vi ikke stiller os positive over for dokumentet. Jeg håber inderligt, at regeringscheferne når til enighed om denne forfatning før jul, så vi kan bruge dette dokument i forbindelse med valget til Europa-Parlamentet og tilføje EU-borgerne positive vurdering.
Formanden.
Fru Maij-Weggen, De begyndte Deres tale med at takke alle for deres bidrag til konventet. Jeg vil gerne takke Dem for Deres bidrag til Parlamentet. Jeg forstår, at dette er Deres sidste tale i Parlamentet. Vi sætter pris på Deres arbejde i de mange år, De har været medlem.
Carnero González (PSE).
Hr. formand, forfatningsudkastet er godt for hele EU og for de enkelte medlemsstater, fordi det er til fordel for borgerne, idet det skaber en Union, som mere effektivt kan opfylde folks ønsker og gøre det mere demokratisk og dermed øge sin egen legitimitet.
Konventet har været en succes. Det har med åbenhed opnået bred konsensus om forfatningsudkastet, en solid balance, som Europa-Parlamentet, Kommissionen, de nationale parlamenter og regeringer har bidraget til, og det betyder et virkeligt fremskridt for EU.
Vi befinder os i en forfatningsstiftende proces, og regeringskonferencen bør være en etape, hvor det grundlæggende indhold i de vigtigste fremskridt med forfatningsudkastet ikke må udvandes eller forringes. Det omfatter chartret om grundlæggende rettigheder med bindende karakter, lovgivningsproceduren, der fremover skal være hovedreglen, udvidelsen af beslutningstagning med kvalificeret flertal, oprettelsen af meget brugbare institutionelle figurer - som udenrigsministeren - fremskridtene inden for retlige og indre anliggender og naturligvis konventet som essentiel metode til fremtidige forfatningsreformer.
Vi havde ønsket flere fremskridt, f.eks. større udvidelse af det kvalificerede flertal, ingen undtagelser i lovgivningsproceduren, styrkelse af den økonomiske og sociale administration eller mere fleksible procedurer til ratificering og revidering af forfatningen, men alt dette kan vi opnå gennem den fremtidige udvikling af forfatningen på baggrund af fællesskab mellem klart proeuropæiske kræfter.
For at regeringskonferencen kan få succes, bør de problemer, der stadig er på bordet, dog løses, f.eks. at opnå en institutionel balance, hvor hvert land er passende repræsenteret. Alle regeringerne bør bidrage til at opnå dette i samme konsensussøgende ånd som på konventet, således at konventets konsensus og hele forfatningsudkastet styrkes.
Regeringerne, Kommissionen, de nationale parlamenter og vi i Europa-Parlamentet bør sende et positivt signal til borgerne, så de støtter denne forfatning, og om muligt så de gør det via en folkeafstemning. Der er ingen tvivl om, at denne betænkning giver dette signal. Vi lykønsker derfor dens ordførere og støtter deres tekst.
Stevenson (PPE-DE).
Hr. formand, som en bemærkning til forretningsordenen vil jeg med Deres tilladelse gøre Parlamentet opmærksom på, at vi i den officielle loge har besøg af formanden for de chilenske kristelige demokrater, senator Adolfo Zaldívar. Som De ved, er Chile et af de lande, som vi har en af de mest vidtrækkende associeringaftaler med vedrørende handel, og Parlamentet bør hilse senator Zaldívar velkommen.
Formanden.
Jeg byder senatoren velkommen i Parlamentet.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Hr. formand, mine damer og herrer, udkastet til en europæisk forfatning udgør utvivlsomt et fremskridt i opbyggelsen af Europa, og jeg er helt enig i den vurdering heraf, der blev fremsat af min kollega i Den Liberale Gruppe, Andrew Duff. Imidlertid afholder vi catalanske medlemmer fra partiet Convergencia i Unió os fra at stemme.
Årsagen er, at der ikke er blevet taget tilstrækkeligt hensyn til vores krav i forbindelse med et forhold, som er grundlæggende for os og, tror jeg, også for mange europæiske borgere. De folk i Europa, der identificeres som statsløse nationer eller regioner med en stærk personlighed og identitetsfølelse, er ikke blevet associeret, sådan som vi har anmodet om.
Det er sandt, at forfatningsudkastet indeholder visse principper, som vi finder gyldige, men det indeholder ikke de garantier, som vi har krævet for at associere regioner med lovgivningsmæssig kompetence fuldstændigt med de europæiske institutioner, det garanterer ikke deres adgang til Domstolen, og det sikrer ikke optagelsen i EU's sprogsystem af sprog, som er officielle i medlemsstaterne. Det betyder, at et sprog som catalansk - som vil være det ottende mest talte i det udvidede EU - mangler og vil mangle EU's officielle anerkendelse, og der er ingen garanti for, at det vil få den.
Jeg insisterer på, at vi anerkender det positive i denne forfatning og medtagelsen af principperne om kulturel og sproglig mangfoldighed og princippet om regionernes subsidiaritet, som vi finder meget vigtige, og en beskeden fremgang, hvad angår Regionsudvalgets kompetencer. Men af de årsager, som jeg har fremlagt, venter vi med at stemme, til vi har set resultatet af regeringskonferencen.

Seppänen (GUE/NGL).
Hr. formand, ifølge forfatningen vil det nuværende EU blive ophævet, og i stedet etableres der et nyt, som ifølge forfatningen afspejler borgernes og medlemsstaternes ønsker. Vi kender medlemsstaternes ønsker. De fremsættes af regeringerne og de nationale parlamenter. Borgernes ønsker er ikke altid de samme som medlemsstaternes ønsker, og hvis vi vil kende borgernes ønsker, er der ikke andre alternativer end en folkeafstemning. Den mest retfærdige metode ville være at afholde en folkeafstemning i hver enkelt medlemsstat på samme dag.
Hvis genstanden for en folkeafstemning var konventets uændrede udkast til en forfatning, ville jeg stemme imod den, og jeg ville opfordre andre til at gøre det samme. Årsagen er, at konventet ikke arbejdede demokratisk. Det havde et præsidium, en form for diktatorisk politbureau, og konventet stemte hverken om de mere end 6.000 ændringsforslag fra medlemmerne eller det endelige resultat.
Konventet resulterede i en omfordeling af magten, der favoriserede de store lande, og en militarisering af Unionen. Medlemsstaterne mister deres ret til en permanent kommissær med stemmeret og vil fremover ikke kunne vælge deres egen kommissær. Alle kandidater til en kommissærpost skal være dedikerede tilhængere af EU-sagen, men hvad er EU-sagen? Er det tanken om føderalisme? Skal EU gøres til en føderation? Den sidste aften - stik imod det mandat til en forfatning, som blev præsenteret på topmødet i Thessaloniki - vedtog konventet sågar symbolerne på en føderation, det vil sige eget flag, nationalmelodi og nationaldag.
Ifølge forfatningen skal EU militariseres. Det betyder en nyt militært struktursamarbejde og en erklæring i forfatningen om, at medlemsstaterne vil give hinanden kollektive forsvarsgarantier. En øverstkommanderende i den finske hær siger, at en accept af denne erklæring vil føre Finland ind i NATO, og det ønsker vores nation ikke. Det er årsagerne til, at vi er imod denne forfatning.

Jonckheer (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg giver Dem ret. Jeg beklager, at det politiske budskab i Europa-Parlamentets betænkning er så svagt. Udkastet til forfatningstraktat er betydeligt bedre end Nice-traktaten, men indeholder dog også alvorlige mangler. Hvis ikke regeringskonferencen udbedrer dem, vil de udgøre en betydelig hindring for styringen og den fremtidige udvikling af en Union med 27 medlemsstater. Det er især opretholdelsen af kravet om enstemmighed ved afgørelser om yderst vigtige emner og kommende ændringer, der skaber problemer.
Politisk set er det rigtigt, at Kommissionen, inden regeringskonferencen og i betragtning af de forskellige tilkendegivelser fra regeringshold om genforhandling af visse artikler, i sin bemærkelsesværdige udtalelse understreger udkastets svagheder og behovet for at forbedre det. Set som et politisk signal er det forkert af Parlamentet og rigtigt af Kommissionen, og derfor stemmer jeg i modsætning til flertallet af mine kolleger imod Europa-Parlamentets betænkning.

Almeida Garrett (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, ærede medlemmer, konventet har fremlagt sine svar på spørgsmålene fra Laeken i form af et forfatningsudkast. Disse svars kvalitet og de ambitioner, som de rummer, er kendt og anerkendt af alle. Det er ikke enkeltstående svar, men svar, der udgør et hele, og som med begge ben på jorden og en god dosis realisme præsenterer en vision om en forpligtende og udfordrende fremtid for Europa.
Udkastet lægger ikke op til noget midlertidigt eller forsøgspræget. Det sigter på det vedvarende som den forfatningstekst, det er. Som menneskeværk er det dog hverken fuldendt eller endegyldigt. Det kan og bør pudses af, hvis blot man fastholder dets grundlæggende ligevægt. Gil-Robles- og Tatsos-betænkningen er meget klar i så henseende. Regeringskonferencen kan og bør styrke forfatningstekstens sammenhæng og forbedre nogle af dens forslag. På dét punkt vil jeg gerne støtte det, som ordføreren, hr. Gil-Robles, og formanden for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, hr. Napolitano, har sagt om de problemer, som den hybride - og efter min opfattelse uheldige - løsning for Kommissionens sammensætning og funktion vil medføre.
Kommissær Michel Barnier talte for lidt siden om nostalgi og advarede os mod, at det ikke er nogen god politisk rådgiver. Jeg mener ikke, at der kunne gives noget bedre råd til de regeringschefer, hvis ansvar det er at vedtage forfatningen på den næste regeringskonference, for den opgave, som de nu står over for, kan faktisk ikke sammenlignes med fortidens traktatrevisioner. Konventet var ikke blot en forberedende fase som de tidligere. Der er blevet opnået en politisk særdeles betydningsfuld ligevægt og enighed, som ikke bør ødelægges. Regeringschefernes pligt er derfor at gøre det meget bedre, og deres ansvar er derfor så meget større.

Leinen (PSE).
Hr. formand, konventet var en forsamling af alle parlamenter og alle regeringer sammen med Kommissionen. Regeringskonferencen er kun en forsamling af alle regeringer. Det er helt klart, at den højeste demokratiske legitimation i denne historiske situation i den europæiske forfatningsproces ligger hos konventet og ikke længere hos regeringskonferencen. Det ville derfor være helt uacceptabelt, hvis regeringskonferencen ødelagde den politiske substans og dermed de politiske kompromiser, som man har fundet frem til i konventet. Helt uacceptabelt!
Der er kun få, der siger det højt - hr. Voggenhuber sagde det meget klart - men mange tænker det, nemlig at spørgsmålet om, hvorvidt regeringskonferencen ændrer på konventets resultat, også er et magtspørgsmål mellem regeringer og parlamenter i EU. Det skal siges helt klart, at en ændring af konventets resultater ville være et udtryk for mistillid over for parlamenterne, som jo havde flertal i konventet. Det ville sikkert få konsekvenser for ratificeringen, enten gennem parlamenterne eller gennem folkeafstemningerne, og dermed for offentlighedens accept.
Hr. kommissær Barnier, De har hele tiden været meget progressiv i konventet. Vi arbejdede meget og godt sammen. Men nu er jeg skuffet over Kommissionen. For De indtager nogle regeringers standpunkt og ikke de fleste parlamenters standpunkt, som ikke ønsker nogen ændring af resultatet af konventet. Efter min mening er Kommissionen dermed ikke på omgangshøjde med tiden. Jeg ved heller ikke, hvilke positive ting regeringskonferencen skal bidrage med. Man kan jo forestille sig, at der bliver indgået nye studehandler, og det hele kan faktisk kun blive værre. Jeg har ikke store forventninger.
Til sidst vil jeg nævne, at jeg sammen med hr. Dimitrakopoulos var ordfører i Nice. Dengang krævede Parlamentet meget og fik kun lidt. I Gil-Robles/Tsatsos-betænkningen kræver vi nu kun lidt og håber at få meget. "Meget" ville betyde, at regeringskonferencen ikke ændrer på noget, det ville være rigtig meget. Tillykke til hr. Gil-Robles og hr. Tsatsos, fordi de i den historiske fase, som vi befinder os i, har formuleret dette så præcist!
Procacci (ELDR).
Hr. formand, hr. repræsentant for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne give udtryk for min tilfredshed med og fuldstændige enighed i indholdet i den betænkning, vi drøfter nu. Vi havde selvfølgelig gerne set, at den tekst, som konventet har foreslået, i højere grad fremmede integrationsprocessen, men vi er klar over, at det indgåede kompromis er det eneste mulige, og det noterer vi os. Vi deler hr. Giscard d'Estaings holdning. Da konventets arbejde blev indledt, sagde han, at vores enhed er vores eksistensgrundlag.
Jeg tror ikke, at det bliver let for regeringskonferencen at ændre en tekst, der er så stor enighed om, undtagen når det gælder nogle af de mindre væsentlige aspekter. Der er således kun ét punkt, hvor vi skal lægge pres på regeringskonferencen, og det er det vigtigste punkt, nemlig bestemmelserne om en revision af forfatningstraktaten. Hvis enhver beslutning om at ændre forfatningen skal træffes enstemmigt af 25 eller 27 medlemsstater - eller måske af endnu flere medlemsstater i fremtiden - risikerer vi, at denne vigtige etape i Europas historie bliver til en hindring for Europas fremtid og enden på dets forhåbninger.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Hr. formand, som EU-tilhænger og catalaner burde jeg være forfærdeligt skuffet over dette forfatningsudkast. Til trods for min kollega, skotten Neil MacCormicks, ihærdige anstrengelser har vi, Parlamentets såkaldte regionalister, ikke formået at få vores krav igennem. De var ellers forbilledligt moderate og bestod i deltagelse i de europæiske instanser i et forhold svarende til vores lovgivningsmæssige beføjelser, ret til anlægge sag for en europæisk domstol for at forsvare disse beføjelser, sproglig ligestilling og mulighed for intern udvidelse. Vi så fremad. Konventet var i det store og hele ikke nået videre end til den politiske tankegang, der lå til grund for Westphalen-traktaten og nationalstaterne.
Som EU-tilhænger og catalaner burde jeg være forfærdelig skuffet, men det er jeg ikke. Det er jeg ikke, fordi mine landsmænd fra Salses til Guadamar og fra Fraga til Maó allerede har draget den logiske slutning heraf, nemlig at hvis Europa skal kunne regne med os, må vi genoprette en catalansk stat. Det siger jeg Dem, kære kolleger, udvidelsesprocessen vil ikke standse med Balkanlandene. Snart vil mit land have genvundet sin frihed og sin værdighed og banke på denne dør. I vil ikke nægte det adgang. Vi har som bekendt været europæere siden Karl den Stores tid.

Abitbol (EDD).
Hr. formand, jeg tror, at vi befinder os i en virkelig tillidskrise i europæisk størrelsesorden. Et udslag heraf er efter min opfattelse det direkte og massive svenske nej til euroen, kommissær Lamys store nederlag i Cancún, den lidt latterlige styrkeprøve mellem Kommissionen i Bruxelles og Frankrig om stabilitetspagten og Alstom-sagen. Tilbage har EU kun at byde på dette forfatningsudkast, som nu vil blive forelagt medlemsstaterne.
Personligt ville jeg ikke i så høj grad skelne mellem Parlamentets, Kommissionens og medlemsstaternes valg, for jeg mener ikke, at problemet er de europæiske institutioners indbyrdes forbindelser, men forbindelserne mellem disse europæiske institutioner og den europæiske befolkning. Derfor beklager jeg, at hr. Tsatsos' betænkning ikke indeholder et mere direkte krav om, at dette forfatningsudkast bliver sendt til folkeafstemning i alle europæiske lande samtidig med afholdelsen af valget til Europa-Parlamentet.
For mulighederne bør overvejes nøje. Hvis dette er en forfatning, kræver det en folkeafstemning, og hvis der ikke afholdes folkeafstemning, er det ikke en forfatning.

Rack (PPE-DE).
Hr. formand, jeg begynder som mange af de foregående talere med en tak til ordførerne. Hr. Gil-Robles og hr. Tsatsos har præsteret et godt stykke arbejde, og derfor må man også generelt tilslutte sig deres grundlæggende udsagn, nemlig ikke at pille mere ved den konsensus, som konventet har opnået.
Men der var en del af konventets arbejde, hvor man ikke længere søgte at opnå enighed, hvor nogle "mere lige" i præsidiet benhårdt trumfede deres interesser og de stores interesser i Europa igennem. Jeg taler om spørgsmålet om Kommissionens sammensætning og om det resultat, som i hvert fald borgerne i de små og mellemstore stater i EU ikke kan sige ja til. En Kommission, hvor ikke alle medlemsstater altid er fuldtalligt og ligeværdigt repræsenteret, ville miste den politiske legitimation, som har gjort alle hidtidige kommissioner til en fuldgyldig spiller i EU. Der ville være et organ tilbage, som måske var mere effektivt, men som udelukkende ville bestå af teknokrater. Rådet ville så fra den nuværende styrkebalance forsvinde i magtens højder. Det kan og må ikke ske.
I alle europæeres interesse, ikke kun europæerne i de små og mellemstore stater, har vi brug for et andet svar fra regeringskonferencen på det ene punkt, hvor konventets præsidium ikke forsøgte at opnå konsensus mellem alle. I alle europæeres interesse har vi også fremover brug for en politisk vægtig, repræsentativ, fuldgyldig Kommission med en kommissær pr. land, som faktisk giver hver enkelt borger i EU oplevelsen af at være ligeværdigt repræsenteret i alle europæiske institutioner. Det skal regeringskonferencen sørge for, og meget mere bør den ikke gøre.

Van den Berg (PSE).
Hr. formand, 2004 er året for den europæiske forfatning. Trods skepsis i begyndelsen er det lykkedes konventet at nå frem til et flot kompromis. Forfatningen vil givet komme til at indeholde ting, som vi her i Parlamentet havde foretrukket anderledes. Resultatet fortjener dog alligevel vores støtte. For det første vil jeg gerne udtrykke min overraskelse over, at nogle, herunder den hollandske regering, ønsker, at Gud - kristendom - skal være omfattet af den europæiske forfatning. Hvad med den adskillelse mellem religion og stat, som er fundamentet for det moderne demokrati - selve grundlaget for et forenet EU? Er Gud ikke hævet over loven? Hvordan kan liberale regeringspartier støtte dette?
For det andet indikerede vi i resolutionen, at alle medlemsstater i henhold til deres egen forfatning om muligt bør holde en folkeafstemning om forfatningen på dagen for valget til Europa-Parlamentet. Jeg er selv en stor tilhænger af en folkeafstemning. Jeg mener, at en vigtig beslutning som den europæiske forfatning ikke alene kan overlades til regeringscheferne. En sådan folkeafstemning vil sandsynligvis finde sted i mit eget land, Nederlandene, og det glæder mig, især nu, hvor det er kommet frem, at over 80 % af den nederlandske befolkning agter at stemme. Desværre er den hollandske regering tilsyneladende meget splittet i spørgsmålet om en folkeafstemning og mangler desuden en klar EU-profil.
Det hjælper ikke vores borgere, men distancerer dem tværtimod fra projektet. EU har opnået for få resultater, er ikke gennemsigtig nok, kæmper med et demokratisk underskud og blander sig indimellem i sager, der kan håndteres tættere på borgerne. Det er nøjagtig disse områder, vi agter at forbedre med denne forfatning, der vil gøre EU mere effektiv og demokratisk, og som desuden giver EU en social og politisk dimension. Derfor beder vi om vores borgeres støtte i en folkeafstemning.
Endelig vil jeg opfordre regeringscheferne, og naturligvis også den nederlandske premierminister, til at undgå analyser bag lukkede døre, hvad angår forfatningen. Grundlæggende værdier, grundlæggende sociale rettigheder og øget demokrati skal forsvares og ikke svækkes af påståede nationale interesser. Sidstnævnte vil sende os tilbage til situationen i Nice, hvor der blev skabt meget få resultater. Jeg vil gerne takke begge ordførere. Lad os give EU tilbage til borgerne.

Bodrato (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har to bemærkninger til hr. Gil-Robles Gil-Delgados og hr. Tsatsos' betænkning, som afspejler Parlamentets forventninger, men også dets frygt.
Min første bemærkning drejer sig om Europas identitet. Jeg vil minde om de ord, som en stor, historisk liberal udtalte, nemlig at vi ikke kan sige, at vi ikke er kristne. Henvisningen til vores kristne rødder kunne styrke verdsligheden i en politik, som fortsat trues af ligegyldighed og magtbegær. Det, som skal forene Europa, må dog ikke splitte Europa. Jeg er nemlig overbevist om, at henvisningen til mennesket, freden, friheden, demokratiet, menneskerettighederne og pluralismen er et udtryk for, at man i forfatningens bestemmelser medtager de kristne og demokratiske værdier, som Det Europæiske Fællesskabs stiftere blev inspireret af.
Min anden bemærkning drejer sig om muligheden for at ændre et kompromis, som regeringskonferencen kan forbedre, uden at sætte spørgsmålstegn ved den institutionelle ligevægt, som konventet har foreslået.
I betænkningen beklager man, at forfatningens revisionsproces også i fremtiden afhænger af medlemsstaternes enstemmighed. Jeg mener, at vi bør støtte Kommissionens holdning - som kommissær Barnier mindede om - nemlig at regeringskonferencen burde bane vejen for nogle mere fleksible revisionsprocedurer, hvor der ikke er vetoret, i det mindste når det gælder de mindre væsentlige bestemmelser i traktaten.

Berès (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, alle er i færd med at tage stilling, forhandlingerne er ved at tage form. Og så er der to mulige løsninger: Enten ændrer man intet, eller også ændrer man alt. Udsigten til en eventuel genåbning af forhandlingerne giver alle håb om at forbedre hele resultatet og skaber en risiko for, at alt tabes på gulvet. Jeg er bekendt med, at nogen i dette rollespil, også her i Parlamentet, er rede til at påberåbe sig Gud for at vinde på andre områder. Det må være på eget ansvar, og jeg deler ikke denne tilgang til organisationen af vores jordiske liv.
Alle kommer her med 10 %, de ønsker at ændre, så også jeg har mine 10 %'s ændringer. Jeg ønsker flere afstemninger med kvalificeret flertal på det sociale område og på beskatningsområdet, hvilket vil være det eneste middel til at bryde med skattely og dumping. Jeg ønsker også en reel samordning af de økonomiske politikker og afgørelse med kvalificeret flertal på det udenrigspolitiske område. Men det er måske, hr. rådsformand, muligt at anlægge en anden tilgang til disse forhandlinger, og jeg opfordrer Dem til at gøre forsøget. Hvad er vigtigt for os? Hvad er vi ikke til sinds at give afkald på? Jeg for min del vil gerne nævne fem punkter.
Det første punkt er begrundet i min overbevisning om, at det er afgørende at bevare muligheden for, at de lande, der går ind i et styrket samarbejde, kan anvende overgangsbestemmelsen - det er et forholdsvis teknisk, men også et meget vigtigt aspekt.
Det andet punkt er chartrets status, hvor jeg mener, at det burde være muligt at nå et bedre resultat, men at det ikke er realistisk, og derfor er det bedre at undlade at forsøge.
Det tredje punkt er spørgsmålet om Gud. Gud er forblevet uden for forfatningen. I modsætning til Elmar Brok ønsker jeg at han bliver på sin plads, det vil sige uden for forfatningen.
Det fjerde punkt vedrører retsgrundlaget for public service-ydelser. Det er et afgørende punkt, hvor jeg ikke ønsker nogen indrømmelser.
Endelig det sidste punkt, som er spørgsmålet om prisstabilitet. Vi har set, at Centralbanken igen indleder en offensiv mod dette spørgsmål. Jeg mener, at det i dette perspektiv må anses for at være en rimelig fornuftig afvejning, vi er nået frem til i artikel 3 om Unionens mål. Jeg foreslår derfor, at vi undlader at inddrage Gud og prisstabiliteten i denne sag. Jeg ønsker Dem held og lykke.
Hvis De ønsker, at deres forehavende skal lykkes, hr. rådsformand, må jeg anbefale gennemskuelighed. Hvis De offentliggør de forskellige parters standpunkter, vil De også kunne hente større støtte i offentligheden end ved små studehandler mellem repræsentanterne for stats- og regeringscheferne.

Schleicher (PPE-DE).
Siden 1957 er der sket en dramatisk udvikling i samarbejdet mellem uafhængige stater i Europa. På samme måde som en planets tiltrækningskraft indfanger alt, hvad der nærmer sig, har seks staters mod frem til i dag ført til en proces af udvidelse og uddybning af samarbejdet. Denne udvikling er ikke til at se nogen ende på, selv om man er begyndt at tænke over Europas grænser.
På det økonomiske område gælder den lov, at stilstand er det samme som tilbagegang. I overført forstand gælder dette også for politik. I Europas politiske udvikling har der heldigvis ikke været stilstand i anden halvdel af forrige århundrede. Lønnen for alle anstrengelserne var og er Europas genforening i fred og frihed. Trods mange økonomiske problemer har Europa stadig samme tiltrækningskraft som en planet. Det er der allerede fundet mange store ord for i dag. Europa må og skal med forfatningstraktaten gøre et kvalitetsspring for at kunne mestre de udfordringer, vi står over for. Parlamentet har med rette kritiseret resultaterne fra Nice, som har været viklet ind i national egoisme og netop ikke har præsteret dette. Konventet er med rette blevet kaldt et forfatningskonvent, hvis arbejde viser vej ud over det økonomiske samarbejde. På dette grundlag kan og skal medlemsstaternes regeringer i regeringskonferencen vise, om de også arbejder hen mod fremtiden, eller om de fortsat er fanget i fortidens mønstre og fortsat holder fast i deres nationale særinteresser og nationale ben.
Den foreliggende tekst til en forfatningstraktat peger ind i fremtiden. Den bør kun ændres for at foretage nogle forbedringer af det eksisterende. Mange af os er bekymrede for, at resultaterne fra Nice ikke er tilstrækkelige for den forestående udvidelse. Derfor appellerer jeg indtrængende til regeringerne, og jeg takker rådsformandskabet for det, det har sagt. Gør alt, hvad De kan, for at den nye traktat kan træde hurtigt i kraft, så der ikke kommer til at gå alt for lang tid mellem regeringernes accept og den endelige ratificering. Det er nu op til Dem, stats- og regeringscheferne i vores medlemsstater, om De vil bringe Europa fremad, eller om De vil blokere af egoistiske nationale grunde.

Poos (PSE).
Hr. formand, som flere af de foregående talere vil jeg lykønske vores to ordførere med det fantastiske sammenfattende arbejde, de har udført. Jeg erkender, at metoden har været en succes og har ført til reelle fremskridt i forhold til den nuværende traktat. Dog vil jeg også fortage en mere indgående gennemgang af forfatningsudkastets tre medfødte fejl, som i Gil-Robles Gil-Delgado- og Tsatsos-betænkningen behandles som aspekter, der kræver en mere indgående undersøgelse.
En formand for Rådet, der vælges af Det Europæiske Råd, er en uventet styrkelse af den mellemstatslige struktur, som tværtimod burde svækkes gradvist, efterhånden som Europa udbygges. Denne monarklignende formand, som ikke kan holdes ansvarlig over for nogen, kan betyde en betragtelig svækkelse af Kommissionen og gribe forstyrrende ind de enkelte institutioners ansvarsområder.
Kommissionen, som er sig denne risiko bevidst, har i sin meddelelse rammende påpeget, at en person, der ikke er ansvarlig for sine handlinger over for en parlamentarisk forsamling, ikke kan have indflydelse på Rådets arbejde, som skal være gennemskueligt og demokratisk. Det er nu op til Dem at gribe ind, hr. Barnier.
Den anden medfødte fejl, som behandles i flere udtalelser, vedrører Kommissionens fremtid, idet den skal bestå af kommissærer med forskellig status. Der er tale om et kompliceret, uklart og forvirrende system, som risikerer at ødelægge kollegialiteten kommissærerne imellem.
Den tredje og indlysende fejl er konventets manglende evne til at reformere FUSP. På dette punkt har konventets medlemmer, som givet er blevet taget som gidsler af de lande, der nægter EU retten til at føre en uafhængig udenrigspolitik, skuffet befolkningen alvorligt. Man opretholder status quo, hvilket er ganske utilfredsstillende. Man må håbe, at regeringskonferencen har mod til at udbedre denne indlysende mangel i den nye forfatningsopbygning. I det mindste bør den lette et forstærket samarbejde mellem de medlemsstater, der ikke betragter sig som USA's livegne. Vi må tage ved lære af vores erfaringer fra Irak.

Kirkhope (PPE-DE).
Hr. formand, et ændringsforslag til denne betænkning, som jeg stillede sammen med andre, opfordrede til bekræftelse af EU's dobbelte karakter, hvori staterne er det dominerende element. De europæiske borgere føler alt for ofte ikke, at det i virkeligheden er tilfældet. Faktisk føler de det, som om deres nationale identitet glemmes. Der er mange måder at rette op på dette på, og jeg føler personligt, at konventet kunne og burde være gået længere på dette område. Men i praksis mener jeg, at det er afgørende, at medlemmerne af de nationale parlamenter og medlemmerne af Europa-Parlamentet arbejder tættere sammen for at sikre korrekt gennemførelse af lovgivningen.
Forkromning er et fænomen, som påvirker alle medlemsstater i større eller mindre grad. I Det Forenede Kongerige er det især skadeligt, f.eks. for vores landbrug. Direktivet om slagterier, der fra Kommissionens side var et dokument på 12 sider, blev af franskmændene reduceret til overskuelige syv sider og af briterne udvidet til ulæselige 95 sider. Der er desværre mange eksempler på forkromning inden for erhvervsliv og industri.
Hvorfor påvirker forkromning Det Forenede Kongerige mere end andre medlemsstater? En vigtig grund er, at Det Forenede Kongerige til forskel fra andre stater ikke involverer de nationale parlamentsmedlemmer i gennemførelsesprocessen. Belgien har et føderalt rådgivningsudvalg vedrørende europæiske forhold, der består af både nationale parlamentsmedlemmer og medlemmer af Europa-Parlamentet. I Tyskland og Grækenland findes tilsvarende systemer. Som medlem af Europa-Parlamentet, der har været parlamentsmedlem i Det Forenede Kongerige, går det nu op for mig, hvor lidt mine kolleger og jeg vidste om bestemmelserne fra Europa.
Problemerne er blevet forværret under den nuværende britiske regering, idet den har mindsket Underhusets magt. Vejen frem er, at udvalg bestående af medlemmer af de nationale parlamenter og medlemmer af Europa-Parlamentet kontrollerer gennemførelsen af lovgivning til national lovgivning i hver medlemsstat. Det ville være et lille, men væsentligt skridt i den rigtige retning, og ved at øge samarbejdet mellem de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet ville det give de nationale parlamentsmedlemmer mulighed for at ytre sig med hensyn til Unionens arbejde.

Martin, Hans-Peter (PSE).
Hr. formand, selvfølgelig er det fornuftigt med en europæisk forfatning, hvis den fortjener dette navn. Og det er helt sikkert fornuftigt med folkeafstemninger, hvilket PPE-Gruppens finansordfører og valgkampsleder kræver. Men hvad er det for et udkast, der ligger foran os? Vil dette konventsudkast føre os frem til fair og især virkelig gennemsigtige beslutningsstrukturer? Får vi en entydigt klar magtdeling? Kommer der nok flertalsbeslutninger? Har regeringerne ikke brutalt trumfet deres holdning igennem, som Johannes Voggenhuber netop formulerede det? Bliver de små stater taberne? Er det nogle få store, der vinder, hr. Rack? Bliver Europa-Parlamentet en fuldgyldig repræsentation af folket? Kan Parlamentet nu virkelig stille enkelte kommissærer til regnskab? Hvis vi ikke kan, kan vælgerne så i det mindste gøre det? Kan de vælge disse kommissærer direkte? Får vælgerne direkte indflydelse på beslutningerne i Rådet? Kommer der i sidste ende mere direkte demokrati? John Palmer fra det ansete European Policy Centre og talrige tyske ministerpræsidenter af forskellig politisk observans har gennem mange år sagt, at hvis et land var opbygget på samme måde som EU, ville det ikke kunne kvalificere sig til at blive medlem af EU på grund af manglende demokratisk legitimation.
Bliver denne fundamentale mangel så overhovedet ophævet med det nye udkast? Bliver de værdifulde europæiske regioner ikke glemt? Hvad med klageretten? Får vi så endelig denne højt besungne nærhed til borgerne? Er udkastet så klart og forståeligt, at de unge virkelig kan forstå det og finde frem til en europæisk idé? Fører det ikke til endnu mere kiv og partisjakren? En stærk social markedsøkonomi er nøglen til social fred i Europa. Hvilke vigtige rammebetingelser i denne retning er med i forfatningen?
For mange af disse spørgsmål må man svare nej til. Derfor er et nej til den foreliggende tekst fornuftigt for overbeviste europæere, som jeg regner mig selv til. Der kan i hvert fald ikke findes noget demokrati uden gennemsigtighed, og man må sige nej tak til denne falske varebetegnelse.

Costa, Raffaele (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, efter at have lykønsket ordførerne med deres arbejde tror jeg, at det er nødvendigt med nogle indledende bemærkninger.
Man har længe drøftet, om det er nødvendigt, hensigtsmæssigt og rigtigt at medtage en henvisning til de kristne værdier - eller ligefrem til Gud - i den tekst, vi behandler nu, og i den tekst, der skal vedtages. Når man ser bort fra de formelle aspekter - det ville glæde mig, hvis der var en henvisning til de kristne værdier - og når man ser bort fra de verbale udtryk, er det efter min mening vigtigt at gøre opmærksom på, at den tekst, som vi har skabt, og som vi nu er ved at udvikle, respekterer disse værdier. Jeg mener, at der i teksten er en grundlæggende respekt for de kristne værdier. Respekten for menneskelivet og respekten for den menneskelige værdighed er nemlig de faste holdepunkter, som man har arbejdet meget med i konventet. Efter min opfattelse er det vigtigt at understrege, at ud over de ord, der står i teksten, er der en henvisning til vores historie og vores liv, som netop er betinget af de kristne værdier og er en del af disse.
De etaper, vi har gennemgået for at nå frem til et konvent, en forfatning og nye traktater, har efter min mening været hensigtsmæssige. Jeg er ikke pessimist, men mener tværtimod, at arbejdet - der ganske vist skred langsomt frem - alt i alt har været nyttigt, selv om der stadig er plads til et par forbedringer.
Jeg tænker ofte på, hvordan Europa kunne have været, hvis ikke vi havde haft de institutioner, vi har i dag, og jeg minder om, hvordan vores kontinent i det store og hele så ud for 60 år siden. Derfor må jeg sige, at det, som man har gjort - både når det gælder borgernes direkte legitimering, stræben efter konsensus og forvaltningen af såvel institutionerne som konsensus - alt i alt må betragtes som positivt.
Mange mener, at der stadig er for stor afstand til borgerne. Måske burde netop disse borgere i højere grad deltage i Europas udvikling. Måske er det op til os at anerkende deres rettigheder og sørge for, at der også bygges en bro mellem institutionerne og det civile samfund via et vigtigt princip, nemlig henvisningen til en berettiget udgift og en reel og fornuftig administration.

Marinho (PSE).
Hr. formand, den agtelse, som jeg nærer for ordførerne, hr. Tsatos og hr. Gil-Robles, hindrer mig ikke i at ønske en udtalelse, der måske var mindre rig på ord, men til gengæld var mere prægnant, og som med større styrke gav udtryk for vores tilfredshed med udkastet til en forfatning for Europa og samtidig advarede regeringskonferencen mod det ansvar, der påhviler den, hvis den ønsker at erstatte konventets politiske enighed med en anden, regeringsbetinget enighed. Vi har alle del i dette ansvar og i den risiko, især de, der repræsenterer borgernes vilje og ikke kan acceptere et Europa udvidet uden lov eller snævert begrænset til en forældet Nice-traktat.
I løbet af 16 måneders arbejde diskuterede de mange repræsentanter for de 28 medlemsstater alle de forskellige muligheder for at nå frem til en fornuftig enighed. Jeg tror ikke, hr. formand, at det europæiske diplomati på ikke meget mere end to måneder kan gøre det bedre. Diplomatiet var i øvrigt hele tiden medvirkende til de løsninger, som man fandt frem til på vegne af de respektive medlemsstater, hvorfor det er medansvarligt for det resultat, der blev opnået i konventet.
Ligeledes tror jeg heller ikke, at nogen politisk beskedenhed bør skjule vores stolthed over med klar stemme at kunne sige, at Europa-Parlamentet var den store sejrherre i konventets endelige resultat.
Der er heller ikke noget nationalistisk kompleks, der må få os til at glemme værdien af den europæiske enhed for, hvordan europæerne styres, og selvfølgelig som forudsætning for at kunne imødegå hegemoni og hyppig dårskab i andre dele af verden, hvor denne enhed spiller en vigtig rolle i fredens tjeneste. Intet storheds- eller mindreværdskompleks må bringe den mission i fare, som i dag er Europas skæbne og udfordring.
Den tekst, der forelægges regeringskonferencen, er et bredt og dybtgående kompromis, som man kan have de mest forskelligartede følelser over for, men som man ikke kan nægte skaber et nyt Europa, der hviler på demokratiet, på menneskerettighederne, på lighed og på europæisk solidaritet. Det er for os nok til, at vi kæmper for den og vil søge at overbevise borgerne om, at de skal ophøje den til en forfatning for Europa.

Karas (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, Europa bliver mere demokratisk, mere gennemsigtigt, kommer nærmere på borgerne. Men Europa er bestemt ikke færdigt med denne forfatningstraktat. Vi er et projekt, som der hele tiden skal bygges videre på. Den fælles beslutningsprocedure bliver reglen, og enstemmighed bliver den begrundede undtagelse. Lovgivningskompetencen for borgernes parlament bliver mere end fordoblet. De nationale regeringers medansvar for de europæiske beslutninger bliver gjort mere gennemsigtigt, og det bliver dermed vanskeligere at skyde skylden fra sig, og borgerne skal have mere ærlig information. Subsidiaritetsprincippet og den økosociale markedsøkonomi er to organisationspolitiske grundpiller i forfatningen.
Naturligvis er der også kritik. Kritikpunkter, som skriger på forandring, er det nuværende forslag om Kommissionens sammensætning, enstemmigheden om skatteforhold, som har relevans for det indre marked, og om den fælles udenrigspolitik, men også fraværet af en fælles informationskampagne og af forpligtende inddragelse af borgerne i ratifikationsprocessen. Og fordi Europa har brug for en europæisk bevidsthed, og det kun er information, der skaber bevidsthed, og fordi vi har brug for informerede, engagerede borgere, går jeg ind for en folkeafstemning i hele Europa, som skal finde sted samtidig med valget til Europa-Parlamentet, selv om vi endnu ikke har det juridiske grundlag for at gøre det. Fordi vi skal informere, fordi vi skal gøre borgerne til deltagere. Hvad er mere nærliggende end offensivt at kommunikere den europæiske forfatning med de grundlæggende frihedsrettigheder for borgerne ud og gøre borgerne til deltagere. Jeg opfordrer medlemmerne af regeringskonferencen til at indlede ratifikationsprocessen med en folkeafstemning i hele Europa, og jeg opfordrer mine kolleger til at støtte min erklæring herom.
Ebner (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil komme ind på tre punkter, nemlig enstemmighedsspørgsmålet, nævnelsen af Gud og kristendommen samt de mindretal, der tradionelt er bosiddende i EU.
Det er ingen tvivl om, at både konventets og ordførernes arbejde er positivt, og derfor vil jeg gerne sige til pessimisterne og nejsigerne, at i forhold til en færdig forfatning er vi selvfølgelig kun nået halvvejs, men sammenlignet med Nice har vi gjort gigantiske fremskridt. Der skal dog stadig foretages nogle ændringer af også dette dokument, sådan som kommissionsformand Prodi sagde her i Parlamentet, og vi deler hans holdning.
Det første punkt, som jeg vil komme ind på, er enstemmigheden. At kræve enstemmighed selv for mindre væsentlige ændringer af forfatningen er efter min mening ensbetydende med at smække døren i for enhver fremtidig udvikling. Vi skal forsøge at være mere langsigtede og åbne, og i den forbindelse er jeg også enig i tankegangen i ændringsforslag 20, som jeg stemmer for.
Hvad det andet punkt angår, nemlig nævnelsen af Gud og kristendommen, forstår jeg ikke den uforsonlige holdning, som visse dele af Parlamentet har, og som faktisk er i strid med holdningen hos det altovervejende flertal af befolkningen. Navnlig når det gælder kristendommen, ville en manglende medtagelse af en stærk og klar henvisning til den i denne forfatning svare til en fornægtelse af vores tusindårige historie.
Det tredje punkt er den sproglige og kulturelle mangfoldighed samt mindretallenes rettigheder, som er medtaget i ændringsforslag 22 til betragtning H. Efter min mening bør også de mindretal, der var taget højde for i Københavnskriterierne, finde plads i denne betænkning. Jeg anmoder det italienske formandskab om at gøre en indsats i den retning både før og efter regeringskonferencen og om at sørge for, at de også bliver nævnt i forfatningen.

Antonione
Hr. formand, jeg vil gøre det meget kort og takke alle de parlamentsmedlemmer, som gav et vigtigt bidrag til den debat, hvor vi alle arbejder på at udarbejde en ny og effektiv EU-forfatning. Der er således tale om en dybtfølt tak for alt, hvad der kan give et værdifuldt bidrag til regeringskonferencens arbejde.
Jeg mener ikke, at formandskabet bør komme ind på de enkelte spørgsmål, som naturligvis vil blive overvejet og drøftet på selve regeringskonferencen. Omvendt tror jeg, at det er rigtigt at implementere de generelle retningslinjer og de forslag, som navnlig vedrører gennemsigtigheden, og ud fra dette synspunkt kan jeg forsikre Dem for, at formandskabet vil gøre den størst mulige indsats for at give hele den europæiske befolkning mulighed for at deltage, også ved at oprette et særligt websted til dette formål.
Med hensyn til det afgørende punkt, som Europa-Parlamentet er interesseret i, og som også har været genstand for et mundtligt ændringsforslag fra formanden for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, det vil sige Parlamentets direkte deltagelse i regeringskonferencens arbejde, kan jeg kun bekræfte det, som jeg sagde i den indledende redegørelse, nemlig at formandskabet gerne vil arbejde for, at dette sker. Det afhænger naturligvis ikke af vores vilje, men vi kan foreslå det igen og støtte dette forslag kraftigt, da vi er sikre på, at Europa-Parlamentets hjælp kan være afgørende for, at vi når frem til et godt resultat, når det gælder udarbejdelsen af den nye EU-forfatning. Eftersom vi ikke selv kan bestemme dette, kan vi kun overtage og viderebringe dette budskab og virkelig lægge vægt på, at vi når frem til et godt resultat, idet vi håber, at vi alle kan være til stede og bidrage til, at vi når den store og vigtige målsætning om at udarbejde en EU-forfatning.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 11.55 og genoptaget kl. 12.00)
Skriftlig erklæring (artikel 120)
Berthu (NI)
Europa-Parlamentet ønsker i lighed med Valéry Giscard d'Estaing, at den kommende regeringskonference accepterer konventets udkast praktisk taget uændret med den begrundelse, at konventet åbent skulle have drøftet alle mulige løsninger, og at konventets konklusioner afspejler borgernes politiske vilje.
Denne påstand forekommer yderst tvivlsom. Som angivet i den minoritetsudtalelse, der er vedføjet Parlamentets betænkning, var konventet i virkeligheden kun en refleksionsgruppe, der blev nedsat af Rådet, som ikke var repræsentativ og ikke havde demokratisk beslutningsdygtighed. Ydermere overskred konventet grænserne for sine beføjelser, fordi det aldrig, hvilket alle erkender i dag, har fået til opgave at udarbejde et udkast til forfatning.
Det er følgelig helt legitimt, at de fleste regeringer udtrykker ønske om at afholde en virkelig regeringskonference, det vil sige en konference, der ikke blot giver plads til en virkelig drøftelse, men som også går tilbage til det oprindelige mandat, som gik ud på at undersøge, hvordan man kunne udbedre det demokratiske underskud. Konventets overnationale forslag vil kun gøre det endnu større. Hvis underskuddet skal mindskes, bør man i stedet sikre en bedre forankring af den europæiske integration i de nationale demokratier.
Det er det mål, som de nationale regeringer, der er de virkelige repræsentanter for deres folk, bør stille for regeringskonferencen.
Brok (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil indtrængende råde Dem til at vedtage de henstillinger, som Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik har udarbejdet. Dette er et forsøg på at starte på ny og ikke udkæmpe fortidens stridigheder. Her handler det om at finde en løsning på, hvordan vi hjælper menneskene i Irak efter krigen og med hensyn til FN's kompetence, som gradvist skal overtage ledelsen for at være i stand til at sikre stabiliteten i regionen. Derfor opfordrer jeg til, at vi forkaster ændringsforslagene, som på ny vil puste ild i vores indbyrdes strid fra tiden før Irak-krigen.
Vi skylder menneskene at se fremad og ikke føre den gamle strid. Derfor vil jeg anbefale Dem at forkaste alle ændringsforslagene med undtagelse af hr. Sakellarious forslag om Den Internationale Domstol, som jeg anbefaler, at vi vedtager, for på denne måde at tilvejebringe et stort flertal i Parlamentet, så EU via denne holdning kan gå styrket til donorkonferencen, og vi dermed kan påtage os et stort ansvar for en konstruktiv løsning.
Formanden.
Hr. Korakas har bedt om ordet for en bemærkning til forretningsordenen.

Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne protestere over hr. Broks indlæg. Det drejede sig om indholdet. Spørgsmålet bliver ikke behandlet yderligere i dag. De ting, han sagde, bekræfter netop vores synspunkt, nemlig at man forsøger at legalisere interventionen i Irak og besættelsen af landet, og vi er stærke modstandere af denne udvikling ...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden.
Hr. Korakas, jeg har ikke til hensigt at starte debatten igen.

Kauppi (PPE-DE).
Hr. formand, det mundtlige ændringsforslag til artikel 4, stk. 3, er som følger: "Det tekniske bidrag vurderes som forskellen mellem alle de tekniske karakteristika i patentkravet og det aktuelle tekniske niveau, uanset om disse karakteristika ledsages af ikke-tekniske karakteristika". Dette ændringsforslag forener mine oprindelige ændringsforslag 110 og 16.

Berès (PSE).
Hr. formand, det er tid til at stemme om vores kolleger, hr. Gil-Robles Gil-Delgados og hr. Tsatsos' betænkning. Jeg mener, at det er vigtigt, at vi kan gøre det. Jeg vil dog benytte lejligheden til at lykønske fru Villiers med hendes betænkning om direktivet vedrørende investeringsservice, men med det arbejde, hun har udført i kulisserne. Vi afsluttede forhandlingen om hendes betænkning i går aftes. Hvis vi skulle sikre en sammenhæng i vores arbejde, hvilket PSE-Gruppen lægger stor vægt på, skulle vi have stemt om den nu. Men Parlamentet skal først stemme om denne betænkning i morgen, for i dag er de britiske liberale i Brighton, mens de franske socialister er i Limoges i morgen.
Formanden.
Fru Berès, som De ved, er beslutningen blevet truffet af Formandskonferencen.
Betænkning (A5-0299/2003) af Gil-Robles Gil-Delgado og Tsatsos for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om udkast til traktat om en forfatning for Europa og Europa-Parlamentets udtalelse om indkaldelse af regeringskonferencen (11047/2003 - C5-0340/2003 - 2003/0902(CNS))

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, dette ændringsforslag er stillet, efter at vi har hørt det italienske formandskab og dets rapport om situationen i relation til Parlamentets repræsentation på regeringskonferencen. Jeg mener ikke, at vi kan hilse noget velkomment, som vi ikke er blevet tilbudt, og derfor foreslår jeg, at der kommer til at stå: "giver udtryk for sin bekymring og utilfredshed med hensyn til Rådets manglende opfyldelse af de garantier, der er blevet meddelt af det italienske formandskab". Resten forbliver uændret.
Jeg vil gerne påpege, at rådsformanden har udtrykt sin enighed med dette ændringsforslag, fordi det kan hjælpe ham over for Rådet.

Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE)
Hr. formand, Rådet har ikke truffet nogen afgørelse, og eftersom det ikke har truffet nogen afgørelse, er det ikke muligt at udtrykke bekymring over en ikkeeksisterende afgørelse. Det, der skete på mødet, var, at beslutningen blev overladt til stats- og regeringscheferne. Min gruppe er derfor imod dette mundtlige ændringsforslag og imod, at der bliver stemt om det, fordi vi mener, at det tjener et politisk mål, som vi ikke deler.
Hvis det er nødvendigt, at vi er 12, der rejser os, så vil 12 af os rejse sig. Vil 12 medlemmer venligst rejse sig?

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
I denne tekst gøres der ved hjælp af et væld af tomme floskler et forsøg på at skjule uoverensstemmelserne mellem Unionens mellemstore lande, hvoraf et sluttede fuldstændigt op bag USA og deltog i invasionen af Irak, mens andre var mere forsigtige.
Det er korrekt, at modsætningerne mellem deres respektive politikker bliver stadig mindre, fordi USA som følge af vanskelighederne i forbindelse med besættelsen har brug for supplerende styrker i landet, hvilket EU-landene i stadig højere grad er rede til at indvillige i, hvis det sker i FN-regi.
Vi nægter dog også efterfølgende at kautionere for et kapitalistisk krigsangreb og nægter ligeledes at kautionere for besættelsen, uanset om den gennemføres under FN-dække.
Ikke én mand fra EU skal tage ud for at sikre de store imperialistiske magters interesser i Irak! Ned med krigen og den imperialistiske besættelse!
Caudron (GUE/NGL)
Jeg og flere andre beklager, at beslutningen af politiske hensyn ikke henviser til årsagerne til den aktuelle krise i Irak, men jeg kan dog ikke afvise, at jeg i vid udstrækning er enig med de forslag, der er stillet i det beslutningsforslag, vi har fået forelagt med henblik på at løse denne krise.
At støtte disse forslag er selvsagt ikke det samme som at støtte den engelsk-amerikanske krig - tværtimod!
Ifølge forslagene skal FN nemlig tildeles en væsentlig og central rolle med henblik på en hurtig genskabelse af Iraks demokratiske uafhængighed.
Det er begrundelsen for, at jeg tilslutter mig de fleste forslag!
Figueiredo (GUE/NGL)
Det er ufatteligt, at Europa-Parlamentet i sin første stillingtagen efter USA's og dets allieredes aggression imod Irak vedtager en henstilling, hvor man ved at forkaste et ændringsforslag fra min gruppe afviser at påpege, "at den nuværende ustabile situation, der udgør en fare for det irakiske folk og for det internationale samfund, er en følge af et uretfærdigt, urimeligt og ulovligt angreb gennemført af regeringerne i USA, Storbritannien og andre lande den 20. marts 2003".
Det er uacceptabelt, at Europa-Parlamentet ved at forkaste et ændringsforslag fra os afviser at kræve "en tilbagevenden til international legalitet, hvor de udenlandske besættelsestropper omgående trækkes tilbage, og FN påtager sig sine forpligtelser i overensstemmelse med FN's charter med henblik på straks at oprette ægte repræsentative, legitime og demokratiske institutioner med de nødvendige beføjelser gennem afholdelse af valg, der sikrer reetablering af det irakiske folks suverænitet".
Det er også på sin plads at rette kritik mod, at der i henstillingen med tilfredshed ses på det, som menes at være "ændringen i Bush-regeringens holdning i retning af det internationale samfunds mere aktive rolle i freds- og genopbygningsprocessen i Irak", når det, som det drejer sig om, først og fremmest er at fordele omkostningerne ved besættelsen og det irakiske folks modstand mod den.
Derfor har vi stemt imod.

Howitt (PSE)
Britiske medlemmer af Europa-Parlamentet, som repræsenterer Labour, er glade for at have stemt for denne beslutning, som markerer alle parters ærlige forsøg på at skabe konsensus i Parlamentet, hvad angår det meget vanskelige spørgsmål om Irak.
I fortsættelse af forsøget på at opnå størst mulig støtte til europæisk og international samarbejde ved genopbygningen af Irak, landets tilbagevenden til fred og stabilitet og fuldstændig overholdelse af menneskerettigheder og demokrati for befolkningen har vi ikke søgt at ændre ordlyden, som fik støtte fra alle sider i Udvalget om Udenrigsanliggender.
Uanset hvor vigtig FN's rolle er og skal vedblive at være, så er det umuligt på nuværende tidspunkt at udarbejde en præcis tidsplan for en overførsel af suverænitet eller overhovedet præcist at identificere en forvaltningsfond forud for den forestående donorkonference. Men principperne er vi alle enige om.
Med hensyn til beslutningens henvisning til en international ad hoc-domstol bør vi desuden anerkende nødvendigheden af, at Irak udvikler sit eget reformerede retssystem, hvor kriminelle gerningsmænd kan dømmes, og som selv kan henvise sager til Den Internationale Straffedomstol.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

?orakas (GUE/NGL)
Når ???'s medlemmer af Europa-Parlamentet stemte imod henstillingen til Rådet om Irak, er det, fordi den ikke indeholder et eneste ord om invasion og besættelse, den glæder sig over Bush-regeringens forsøg på at slippe ud af blindgyden og fordømmer den irakiske befolknings modstand, som den betegner som terrorisme. Den foreslår, at den irakiske befolkning sættes under international administration, indtil den er moden til demokrati.
Der er to ting, som er karakteristiske for denne holdning:
I punkt 1.8 tales om nødvendigheden af at indsætte en multinational militærstyrke og politistyrke med FN-mandat og i samarbejde med ???? på grundlag af en "politisk køreplan". Hermed gentages "Bosnien-Hercegovina-aktionen" (en køreplan på seks måneder, som nu har varet i 10 år).
Hr. Brok ønskede og opnåede en forkastelse af alle ændringsforslag, som krævede, at besættelseshæren øjeblikkelig trækkes tilbage, at FN overtager sit ansvar, og at den irakiske befolknings suverænitet genoprettes, samt alle ændringsforslag, der omtalte den ulovlige karakter af invasionen af Irak og de manglende beviser for eksistensen af masseødelæggelsesvåben.
Den kendsgerning, at kun medlemmerne af Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe (45) stemte for disse ændringsforslag, mens 420 stemte imod og 68 undlod at stemme, viser, hvor hykleriske de alle er. Selv om de taler uafbrudt om den irakiske befolknings rettigheder, velsigner de i virkeligheden besættelsen og undertrykkelsen og udplyndringen af befolkningen.
Vi lader det være op til befolkningerne at dømme dem.

Ahern (Verts/ALE).
Hr. formand, Parlamentet har i dag stemt om en lovgivning, som vil sænke tempoet for teknologiske fremskridt, indsnævre forbrugernes valg, hæve prisen på software og ødelægge den frie og åbne softwareindustri i Europa. Jeg har naturligvis stemt imod.
Vi ønsker ikke en situation, hvor et ubegrænset patentsystem kan misbruges af store spillere til at kvæle teknisk konkurrence eller endnu værre forhindre offentliggørelse af oplysninger. Erfaringer fra USA viser os, at softwarepatenter ikke fremmer nyskabelse, forskning og udvikling, men faktisk svækker markedet og kvæler små og mellemstore virksomheder samt dem, der starter på markedet.
Software er ikke en opfindelse og er allerede beskyttet af bestemmelserne om ophavsrettigheder ligesom bøger, film og musik. At ændre dette til udtagning af patent er ensbetydende med at overgive softwareindustrien til advokater i stedet for de kreative personer, der har ført an i den rivende teknologiudvikling.
Jeg bifalder, at direktivet er forbedret som foreslået, men det er stadig ikke godt nok, og jeg håber ikke, at det ødelægger softwareindustrien i Europa, som vi kender den.

Crowley (UEN).
Hr. formand, jeg vil især takke fru McCarthy for hendes arbejde med denne vanskelige betænkning. Jeg var rystet over at høre nogle af de kommentarer, der blev fremført om hende personligt, og jeg kan på ingen måde tilslutte mig dem. Men jeg har alligevel stemt imod betænkningen.
Den vigtigste begrundelse herfor var den retsusikkerhed, der er opstået som følge af indførelsen af patenter på sofwareudvikling, især når vi kan se teknologiens hurtige fremskridt og de nye små og mellemstore virksomheder, der startes op for at udvikle softwareløsninger målrettet mod visse industri- eller erhvervssektorer eller blot for at udvikle nye spil, som de selv kan spille. Alt dette kan nu undgås, fordi et patent kan placeres i menufunktionen, i en funktion med et enkelt klik eller i talrige andre funktioner.
Som fru Ahern sagde, så er der sket visse forbedringer, men virkeligheden er, at vi er nødt til at tage hensyn til erfaringerne i USA, som har medført retssager, der løber op i flere millioner og milliarder dollars, hvor store virksomheder sagsøger små virksomheder, og det har undertrykt nytænkning, forhindret nye opfindelser og mere beskæftigelse.

Breyer (Verts/ALE).
Hr. formand, også jeg har stemt imod dette direktivforslag. Jeg synes, det er en bitter skuffelse. Parlamentet har desværre bøjet sig for USA's pres og især for presset fra de store softwarevirksomheder. Det er en stor skuffelse, især for forbrugerne. Det bliver dem, der kommer til at betale for denne beslutning, for dem betyder det højere priser og begrænsning af deres valgfrihed, fordi der bliver færre produkter at vælge imellem.
Softwarepatenter blokerer for en voksende, dynamisk og alsidig europæisk softwarebranche. Det har især konsekvenser for forbrugerne og softwarebrugerne. Dermed styrkes afhængigheden af softwaregiganter som Microsoft, som har sikret sig mange trivialpatenter, og valgfriheden bliver helt klart mindre. Men det er også et hårdt slag for softwareudviklingen i Europa. Der skabes monopoler, som hindrer den fri softwareudvikling. Det er ikke kun i modstrid med forbrugernes interesser, det hindrer også innovation i stedet for at fremme konkurrencen og mangfoldigheden på softwaremarkedet. Også for Europa som erhvervsområde er det et sandt nederlag, selv om fortalerne har den modsatte opfattelse. Det vil fremtiden vise, og fremtiden for et åbent, frit og bæredygtigt vidensamfund er i høj grad truet af denne beslutning.

Dehousse (PSE).
Hr. formand, mine kolleger og jeg har stemt for alle de ændringsforslag, der kunne bidrage til at forbedre denne tekst, og vi har med glæde konstateret, at der er sket visse forbedringer heraf, men har også med beklagelse måttet konstatere, at det ikke var tilstrækkeligt. Det har bekræftet os i vores overbevisning om, at direktivet ikke fremmer en dynamisk og kreativ udvikling, men tværtimod giver efter for et bureaukratisk ønske om at regulere selve initiativet. Det er heller ikke undgået vores opmærksomhed, at dette også tilgodeser de store finans- og industrikoncerner.
Det er grunden til, at vi i sidste instans stemte imod udkastet til betænkning.

Raschhofer (NI).
Hr. formand, kære kolleger, der er ingen tvivl om, at EU måtte reagere på den enorme stigning i patentanmeldelser på dette område. Der er imidlertid heller ikke tvivl om, at de ikke må være vendt mod de små softwarevirksomheders interesser. Kommissionens forslag virker imidlertid fremmende på en monopolisering af softwaremarkedet, for små softwarevirksomheder har ikke råd til tvister om patentrettigheder. Den styrkede patentbeskyttelse ville understøtte de store udbyderes stærke stilling på markedet, og den betyder også, at softwareudviklerne ville skulle betale gebyrer for en lang række standardfunktioner, det vil sige licensgebyrer. I sidste ende bliver det forbrugerne, der kommer til at betale gildet. Idéen om at skabe større retssikkerhed med dette direktiv er ganske vist positiv, men det holder ikke stik. For det første er der ikke nogen fælles definition af det nødvendige tekniske bidrag for en patentering, og for det andet er grænserne mellem patenterbart slutprodukt og ikke-patenterbar ren software ikke klare. EU har brug for en patentret, som fremmer innovationen, men som også beskytter opfindere uden store finansielle ressourcer i ryggen bedre. Ingen af delene er sikret, og derfor har vi stemt mod Kommissionens forslag.

Alavanos (GUE/NGL)
Retsudvalgets betænkning og ændringsforslag om patent på computerimplementerede opfindelser skaber kvælende forhold for videnskabsmændenes og de små softwarevirksomheders kreativitet og vil kun være til gavn for de meget store virksomheder, som har tusindvis af patenter og store juridiske afdelinger, så de kan kvæle de små virksomheder og navnlig det frie innovationsmiljø.
På denne måde vælger EU at fortsætte ad den samme vej som USA, hvor man støtter kolosserne. Retten til opfindelser bør ikke have noget med hverken algoritmer eller forretningsmetoder at gøre. Dette burde have fremgået klart, og de eneste begrænsninger burde være i de tekniske og materielle strukturer. På trods af den forbedring, der er sket efter behandlingen i plenarforsamlingen, er der stadig uklarheder, og derfor har jeg stemt imod.
Alyssandrakis (GUE/NGL)
Det direktiv, vi behandler, giver mulighed for at få patent på enhver form for software. Målet er helt klart at styrke og konsolidere de økonomiske og politiske centre, som kontrollerer og har monopol på information og udarbejdelsen heraf. Jeg taler her om de multinationale virksomheder, som arbejder inden for softwareområdet. Resultatet er nemt at forudse: De små og mellemstore virksomheder og uafhængige programmører bliver kvalt.
Hvis direktivet vedtages, vil det signalere en de jure-accept af den i USA vidt udbredte "patentindustris" krav, det vil afskrække forskning og udvikling og medføre et enormt spild af ressourcer til retslige beskyttelsesprocedurer, som i stedet kunne have været investeret i teknologisk innovation. Proceduren med at patentere software vil få alvorlige konsekvenser for forbrugerne, de endelige brugere, som kommer til at betale monopolvirksomhedernes øgede fortjeneste, samtidig med at deres valgmuligheder bliver begrænset sammen med mulighederne for at bruge forbedrede programmer.
Af ovenstående grunde har KKE's medlemmer af Europa-Parlamentet stemt imod direktivet og den tilsvarende betænkning fra Udvalget om Retlige Anliggender, og vi stiller os på samme side som dem, der kræver fri og åben software.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport skriver i sin korte begrundelse, at patenter sikrer indehaveren retten til at forhindre tredjemand i at udnytte vedkommendes opfindelse i kommercielt øjemed. Det er dog almindeligt kendt, at denne rettighed sjældent udnyttes af opfinderen selv, men at den ofte udnyttes af de store virksomheder, der har de økonomiske midler til at opkøbe patenter og samle omfattende porteføljer, der giver dem mulighed for at markedsføre visse af deres opfindelser og samtidig blokere for udviklingen af andre.
Patenterne tjener ikke eller kun sjældent opfindernes interesser. De giver derimod de store industri- eller handelskoncerner yderligere midler. De beskytter ikke den "intellektuelle ejendomsret", men derimod de kommercielle monopoler.
Eftersom vi er imod patenter i almindelighed og ikke kun inden for informationsteknologien, har vi stemt imod fru McCarthys betænkning.
Caudron (GUE/NGL)
Den omfattende mobilisering af informationsteknologiens brugere, opfindere og fornyere har gjort det klart, hvor alvorlige Europa-Kommissionens forslag på området er.
Der er ganske vist sket visse fremskridt, som har givet sig udslag i ændringsforslag, men kommissær Bolkesteins stædighed og de store virksomhedsimperiers stærke interesseorganisationers indflydelse gør resultatet alt for usikkert og potentielt farligt.
Jeg har derfor stemt imod direktivet.
Claeys, Philip og Dillen (NI)
Den Flamske Blok er imod patentberettigelse af computerimplementerede opfindelser, da praktiske erfaringer viser, at softwarepatenter hæmmer fornyelsen i små og mellemstore virksomheder i it-branchen. Alt for ofte bruges disse patenter i upassende situationer af (oftest amerikanske) computergiganter med en stor intern juridisk afdeling, når de slæber "forbryderne" i retten. Denne fremgangsmåde lammer den frie konkurrence, eftersom mange patenter vedrører software, som i virkeligheden ikke er beskyttet af copyright. Det er en dyr fornøjelse at ansøge om og opnå et patent. Nye og kreative it-virksomheder i EU gør ret i ikke at betragte de involverede juridiske aspekter som en del af deres kerneområde.
EU spænder ben for sig selv ved at vedtage denne betænkning.

Figueiredo (GUE/NGL)
Jeg beklager, at Europa-Parlamentet ikke har vedtaget vores forslag om at forkaste dette direktivforslag, der vil give mulighed for at patentere computerprogrammer uanset det endelige resultat af de utallige ændringsforslag til det nuværende direktiv. Europa-Parlamentet har således gjort innovation og teknologisk udvikling en bjørnetjeneste.
Det ser ud, som om vi lever i en tid, hvor alt kan kommercialiseres, hvor alt kan blive nogens private ejendom til egen personlig vinding. Man ønsker, at kommercialiseringen skal omfatte ikke bare arbejdsproduktet, men også viden og sågar livet selv. Vi lever i en tid, hvor man blander det, der er en opdagelse, og som tilhører os alle, sammen med det, der er en opfindelse. Dette direktiv vil give mulighed for at patentere menneskelig viden, hvad vi er imod. Selv om der er blevet vedtaget nogle positive forslag i den endelige afstemning, er de fleste af de forslag, som vi har stillet, blevet afvist, hvilket vi beklager. Vi vil fortsat kæmpe imod dette direktivforslag og de store multinationale virksomheder, hvis interesser det skal tjene.

Isler Béguin (Verts/ALE)
Efter en sej intern strid understøttet af offentlighedens modstand mod patentering af software har Europa-Parlamentet nu stemt for betænkningen.
Jeg stemte imod direktivet. Dette forslag er unødvendigt, det har ingen berettigelse, for der er ingen, der har bedt om det, undtagen måske de multinationale virksomheder, der vil bevare deres monopol!
Under dække af at beskytte "opfindelser" vil patenterne dræbe nyskabelser. At stemme imod dette forslag er at nægte at støtte en sådan manipulation.
For dette forslag er farligt, også efter Parlamentets omfattende ændringer.
Det åbner gennem sin titel - patentering af computerimplementerede opfindelser - for patentering af software.
Hvis en sådan lovgivning havde eksisteret på Mozarts eller Beethovens tid og tilladt patentering af musikværker, ville hele menneskehedens arv være blevet amputeret fra starten!
Det ophavsretssystem, der i dag gælder for software, bør fortsat finde anvendelse, for kun herigennem kan vi sikre en retfærdig og vedvarende aflønning af ophavsmændene.
Krivine og Vachetta (GUE/NGL)
Det har endnu en gang været umuligt at bringe Europa-Parlamentet til fornuft, og det har accepteret princippet om patentering af computerimplementerede opfindelser. Flertallet i PPE- og PSE-Gruppen har, selv om de blev rystet over modstandernes argumenter, endnu en gang bøjet sig for de store gruppers krav om til stadighed at kommercialisere menneskets aktiviteter yderligere.
Når man accepterer princippet om patenter inden for dette område, selv om computerimplementerede opfindelser allerede er beskyttede af ophavsretsbestemmelserne, giver man reelt de multinationale virksomheder mulighed for at fastlåse sektoren. De alene vil være så økonomisk stærke, at de til stadighed vil kunne føre en juridisk guerillakamp for at bemægtige sig opfindelserne og få en høj betaling for dem eller blokere dem, som de ønsker det.
Der er heldigvis blevet vedtaget mange ændringsforslag til fru McCarthys betænkning, som mindsker omfanget af dette angreb. Tilbage står dog, at beslutningens endelige ordlyd fortsat var overordentlig skadelig, og vi stemte derfor imod.

Lulling (PPE-DE)
Jeg har noteret mig og indgående overvejet de argumenter, de forskellige virksomheder, softwareproducenter og andre har forelagt i forbindelse med dette direktiv, der har til formål at gøre det muligt at patentere computerimplementerede opfindelser, og er nået til den konklusion, at jeg vil kunne tilslutte mig forslaget, hvis der indføjes klare definitioner og præcise forklaringer på visse uklare og tvetydige termer, så man undgår fejlagtige fortolkninger.
Jeg mener nemlig, at det er nødvendigt at foretage en klar afgrænsning af direktivets anvendelsesområde gennem en præcis definition af de former for ren software og opfindelser, hvis anvendelse kræver computerimplementering. Det er utænkeligt at patentere software, fordi de store softwarevirksomheder så vil skabe et monopol på bekostning af de små og mellemstore virksomheder, der er specialiserede på dette område og meget ofte spiller en afgørende rolle i udviklingen af nye teknikker. De forskellige former for software udgør værdifulde værktøjer, som alle fortsat bør have adgang til, således at vi alle kan få mulighed for at nå Lissabon-målene inden 2010 og følgelig gøre EU til verdens mest konkurrencedygtige, videnbaserede økonomi.

Mayol i Raynal (Verts/ALE)
Selv om de vedtagne ændringsforslag har forbedret indholdet af McCarthy-betænkningn, udgør denne lovgivning et skridt tilbage for innovationsudviklingen, udbredelsen af viden og fri konkurrence, som alle er grundpiller i den europæiske softwareindustris funktion og dynamik.
Vi mener endvidere, at forslaget til retsakt gavner de store multinationale selskaber (især de amerikanske, som har presset kraftigt på for at få indført deres eget lyssky patentsystem i Europa) og udgør et tilbageskridt for uafhængige programmører og små virksomheder samt en hindring for den frie software. Endnu en gang ses der bort fra ønsket fra over 200.000 mennesker (heriblandt de fleste eksperter på dette område og forbrugere), og det ses tydeligt, at de økonomiske interesser har fortrin frem for støtten til den frie udbredelse af information og viden. Eftersom jeg kommer fra et land, Catalonien, hvis produktionsapparat bygger på selvstændige erhvervsdrivende og små og mellemstore virksomheder, kan jeg kun beklage det endelige afstemningsresultat.
McCarthy (PSE)
Som ordfører støttede jeg det væsentligste i de ændringsforslag, der er fremlagt med henblik på at opnå en tydeligere definition af, hvad der er patenterbart, og begrænsninger for at sikre, at rene softwareprodukter ikke er patenterbare.
Det vil vise sig i analysen af stemmerne, om denne målsætning er opnået. Vi afventer en fælles holdning fra Rådet og Kommissionen. Det vil blive vanskeligt, idet Parlamentets ændringsforslag uundgåeligt vil blive anset for at gå meget længere end retstilstanden, hvad angår udtagning af patenter på computerimplementerede opfindelser, og kan bringe os på kant med vores forpligtelser i henhold til TRIPs.
Jeg vil desuden give udtryk for min bekymring, for direktivet må ikke underminere konkurrenceevnen og nytænkningen hos vores mest progressive og bedste virksomheder i Europa, især ved at stille EU's erhvervsliv og industri dårligere på det globale marked.
Det ville være tåbeligt, hvis vores virksomheder som følge af Parlamentets ændringsforslag ikke kunne beskytte deres nytænkning, håndhæve patenter eller skabe fortjeneste på deres forsknings- og udviklingsinvesteringer. Det ville være i modstrid med vores økonomiske interesser, hvis vi tillod USA og Japan at dominere markederne som følge af deres patentbeskyttelse, mens de europæiske virksomheder blev trængt ud.

Meijer (GUE/NGL)
I USA har store computervirksomheder i årevis forsøgt at sikre, at deres softwareopfindelser ikke anvendes gratis af individuelle brugere og små virksomheder. De udvikler tekniske restriktioner, binder køberne til restriktive kontrakter, forsøger at få enorme erstatninger og kræver juridisk beskyttelse af myndighederne. Det er især unge, opfindsomme brugere, der stilles over for stadig flere restriktioner og løber risikoen for at komme i fængsel. Også i EU forsøger sådanne virksomheder sig med mere effektive metoder for at beskytte deres monopol mod offentligheden.
Ved at fravige artikel 52 i konventionen om det europæiske patent, ifølge hvilken software er underlagt copyright frem for patentering, forsøger Det Europæiske Patentkontor i München at udvide sit kompetenceområde på linje med det amerikanske system. Dette er lykkedes ved at udstede 30.000 patenter til dato. Europa-Kommissionen og en del af Parlamentet ønsker at retfærdiggøre dette udvidede kompetenceområde ved at hævde, at der ikke er sket nogen ændringer i forhold til den nuværende situation.
Denne fremgangsmåde møder med rette stor modstand fra de mennesker, der sinkes i deres opfindelser, uddannelse, arbejde eller fritidsaktiviteter. Jeg støtter denne modstand mod de store monopolers kommercielle interesser og har nydt arbejdet med at finde modargumenter op til denne afstemning.

Pietrasanta (Verts/ALE)
Jeg er næstformand i Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi og har stemt imod direktivet om computerimplementerede opfindelser, som fortsat er en uklar tekst, der åbner mulighed for at patentere software.
Jeg beklager, at Verts/ALE-Gruppens ændringsforslag om at forkaste direktivet ikke blev vedtaget, for når et direktiv er dårligt formuleret, må det være Europa-Kommissionens opgave at revidere det. Ikke desto mindre glæder jeg mig over, at det gennem et udmærket samarbejde med de øvrige grupper har været muligt at forbedre teksten, især artikel 2.
Jeg er i de seneste måneder blevet advaret af flere forskere, der frygter, at et softwarepatent vil bremse nyskabelserne inden for EU. I en tid, hvor vi gør vores yderste for at skabe et europæisk forskningsrum, er det absurd at vedtage en lovgivning, som de fremmeste medlemmer af Unionens forskerverden tager afstand fra i et andragende, de har tilsendt mig. Desuden udgør softwarepatentet en trussel for den frie software, som anvendes i en lang række videnskabelige og industrielle forbindelser, herunder Galileo-systemets europæiske satellitter.
Kun en klar tekst, der sikrer computerprogrammerne virkelig beskyttelse gennem ophavsret, vil kunne genskabe juridisk klarhed på området.
Queiró (UEN)
"Intelligens kan ikke patenteres", sagde hr. Mussa i plenarforsamlingens debat.
Det er jeg helt enig i, men vi må ikke se bort fra det faktum, at software er et resultat af en mental proces, der sætter mennesket i stand til at få en uintelligent maskine til at udføre en række instruktioner. Der er følgelig tale om et produkt af den menneskelige hjerne, der, hvis det patenteres, kan betyde, at forsknings- og innovationskapaciteten reduceres, når man tænker på det store antal patenter, der allerede er registreret af navnlig store amerikanske koncerner, der således kan komme til at få en slags "intelligensmonopol".
Selv om denne sag er meget kompleks, er vi opmærksomme på de økonomiske og politiske følger for især de små og mellemstore softwarevirksomheder, og derfor stemmer vi imod, trods nogle gode ændringsforslag, som der kunne samles flertal om.

Ribeiro e Castro (UEN)
Patent er et middel til beskytte intelligensen og fremme kreativiteten gennem juridisk beskyttelse af en frembringelse i egentlig betydning, en opfattelse, der altid bør huskes på af dem, der lovgiver på dette område. Man bør altså ikke benytte patentet til det stik modsatte. Man bør ikke patentere selve intelligensen og bruge patentet til at blokere kreativiteten og - i yderste instans - afstedkomme "forbrydelser mod intelligensen" eller "forbrydelser mod den frie kreativitet".
Et patent bør ikke blot være et trofæ for den, der kommer først hen til det rette patentkontor, men en præmie for den, der faktisk har skabt noget nyt, og et incitament til at blive ved med at skabe.
Direktivforslaget vil, i modsætning til det i den europæiske patentkonvention fastsatte, tillade computerimplementerede idéers patenterbarhed, hvilket går langt ud over den beskyttelse, som ophavsretten giver, og vil betyde en krystallisering af "intelligenser" og virke som en katastrofal bremse for den teknologiske udvikling - og også for den økonomiske og sociale udvikling.
Vedtagelsen af nogle ændringsforslag i plenarforsamlingen - deriblandt nogle stillet af mig - har forbedret teksten en smule, men ikke tilstrækkeligt til, at den kan støttes. Jeg har derfor stemt imod. Jeg ville have foretrukket, at forslaget var blevet forkastet, og at processen kunne begynde forfra på et andet grundlag, således som jeg også har foreslået.

Ries (ELDR)
Jeg stemte hverken for eller imod fru McCarthys betænkning, fordi de argumenter, som ordføreren og Europa-Kommissionen har fremført til fordel for computerimplementerede opfindelsers patenterbarhed, ikke er overbevisende.
Jeg er personligt overbevist om, at patenter inden for softwaresektoren er det ideelle våben for virksomheder med hære af advokater, der er trænet til juridisk afpresning. Denne altomfattende investering i patenter har udelukkende til formål at svække eller udrydde enhver konkurrence.
Jeg er liberal og kan derfor ikke godtage denne monopolbaserede kommercielle logik, som med tiden vil dræbe enhver ansats til kreativitet hos de unge i it-brancen og nyskabelser inden for sektoren fra fabrikanterne og brugerne af den frie software.
Det er grunden til, at jeg stemte for alle de ændringsforslag, der kunne give denne betænkning et menneskeligt præg, herunder f.eks. de ændringsforslag, der tog sigte på at begrænse muligheden for at patentere software.
Endelig glæder det mig, at Det Europæiske Patentkontor i München har sendt et klart signal. Europa-Parlamentet kræver "gennemsigtighed og ansvarlighed" i forhold til denne institution. Det er det mindste, man kan gøre med hensyn til denne organisation, som i modstrid med den europæiske patentkonvention fra 1973 har tildelt patenter på over 30.000 computerprogrammer.
Sacrédeus og Wijkman (PPE-DE)
Den i dag gældende europæiske patentkonvention fortolkes forskelligt i medlemsstaterne. Det er tydeligt, at dette giver en følelse af juridisk utryghed og skaber negative effekter på det indre marked. Derfor mener vi, at der er behov for et EU-direktiv.
Forslaget til et nyt direktiv om computerimplementerede opfindelsers patenterbarhed har skabt stor debat. Vi er enige i den massive kritik, der er blevet rettet mod at gøre patentbegrebet for bredt, hvilket skulle være direkte skadeligt og begrænse innovationen. Derfor har vi stemt ja til ændringsforslag, som sigter mod at gøre patentbegrebet snævrere. I den endelige afstemning stemte vi for.
Bernié (EDD)
Vores undergruppe er meget engageret i forbrugerbeskyttelse og støtter ordførerens kompromisforslag, men stemmer dog hverken for eller imod den endelig beslutning ud fra budgetmæssige betragtninger.
Programmeringen er nemlig fastlagt indtil 2007. Men som bekendt vil de finansielle overslag blive revideret i 2006. Der er således ingen garanti for kontinuitet. Jeg tilslutter mig Budgetkontroludvalgets vurdering af, at de beløb, der afsættes til 2007, vil afhænge af, hvorvidt budgetmyndigheden godkender de finansielle overslag efter 2006.
Jeg er ligeledes foruroliget over driftsomkostningerne. Der er afsat 32 millioner euro til menneskelige ressourcer, mens aktionsbevillingerne beløber sig til 72 millioner euro. Det er et katastrofalt cost-benefit-forhold.
Vi må ikke glemme, at forbrugerorganisationerne, der findes i alle EU's medlemsstater, udgør en effektiv opposition. Hvad er fordelen ved at indføre en europæisk finansiering med så store driftsomkostninger?
Hvad angår projekternes medfinansiering, går jeg ind for opretholdelsen af et øvre loft på 70 % og er modstander af 75 %.
Angående den økonomiske støtte til forbrugerorganisationerne er tærskelen på 50 % alt for høj. Det er vigtigt at undgå at skabe et afhængighedsforhold mellem disse organisationer og Kommissionen, således at organisationerne mister deres uafhængighed og handlefrihed.
Alle disse forhold er årsag til, at jeg undlod at stemme om den endelige beslutning.

Figueiredo (GUE/NGL)
Dette forslag til beslutning har til formål at sikre finansieringen af Fællesskabets aktioner til støtte for forbrugerpolitikken for perioden 2004-2007, i tråd med de mål og aktioner, som omfattes af den europæiske strategi for forbrugerpolitikken, vedtaget i 2003. Formålet er således at støtte de organisationer og instanser, der arbejder i forbrugernes interesse på fællesskabsplan eller nationalt plan, hvortil er afsat 72 millioner euro.
Selv om jeg mener, at den finansielle pakke burde have været større, støtter jeg dette initiativ, som Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik enstemmigt har vedtaget, og hvis hovedmålsætninger er et højt fælles forbrugerbeskyttelsesniveau, en effektiv håndhævelse af forbrugerbeskyttelsesreglerne, en bedre inddragelse af forbrugerorganisationerne i EU's politikker og integrering af forbrugerbeskyttelsesmålsætninger i alle relevante EU-politikker.
Jeg mener imidlertid, at denne støtte bør gives smidigt og ikke bureaukratisk, og at den også bør omfatte støtte til nationale forbrugerorganisationer, herunder kooperative organisationer. Derudover bør der være en klarere definition af de organisationer, der reelt varetager forbrugernes interesser, og som ikke blot er talsmænd for industrilobbyerne.

Queiró (UEN)
Når det drejer sig om finansieringen af et højt fælles forbrugerbeskyttelsesniveau, effektiv håndhævelse af forbrugerbeskyttelsesreglerne og inddragelse af forbrugerorganisationerne i EU's politikker, kan vi kun stemme for, selv om denne betænkning begrænser sig til spørgsmål om forbrugersikkerhed i forhold til nonfoodprodukter, beskyttelse af forbrugernes økonomiske interesser, fremme af forbrugerorganisationer på europæisk plan og deres inddragelse i EU's politikker, når disse angår deres interesser.
Det er glædeligt at bemærke, at det samlede budget foreslået for denne periode beløber sig til 72 millioner euro, det vil sige 18 millioner euro pr. år, i driftsbevillinger og 32 millioner euro, det vil sige 8 millioner pr. år, til menneskelige ressourcer og andre administrative udgifter.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for, da der er tale om en finansieringsramme (for perioden 2002-2007) for gennemførelse af en forbrugerbeskyttelsespolitik, navnlig for finansiering af projekter inden for forbrugeroplysning. Det er et vigtigt redskab til at indfri EU's tredobbelte politiske mål, som blev opstillet i Kommissionens meddelelse fra 2002 (strategi for forbrugerpolitikken 2002-2006), om at nå et højt fælles forbrugerbeskyttelsesniveau, sørge for en effektiv håndhævelse af forbrugerbeskyttelsesreglerne og sikre en bedre inddragelse af forbrugerorganisationerne i EU's politikker og integrering af forbrugerbeskyttelsesmålsætninger i EU's politikker.
Selv om de angivne beløb ikke befordrer større fundamentale ændringer - især gennem store aktioner - mener jeg, at man bevæger sig i den rigtige retning særlig med hensyn til spørgsmål om forbrugersikkerhed i forhold til nonfoodprodukter, beskyttelse af forbrugernes økonomiske interesser, fremme af forbrugerorganisationer på europæisk plan og deres inddragelse i EU's politikker, når disse angår deres interesser.
Den ønskede udøvelse af et aktivt og deltagende borgerskab forudsætter, at borgerne råder over redskaber til at varetage deres interesser (fælles eller individuelle), og at disse interesser beskyttes væsentlig bedre gennem en samordnet indsats på europæisk, nationalt og regionalt plan.

Schierhuber (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg har stemt for Jonckheer-betænkningen, fordi der nu bør skabes mulighed for langt om længe også skattemæssigt at tage hensyn til vedvarende råstoffer. Det er positivt, at EU har erklæret øget anvendelse af vedvarende energikilder for et af sine hovedmål, og at Kommissionen i sin hvidbog om vedvarende energi har defineret bindende mål og tidsplaner. Men hvis disse mål skal nås, kræver det de nødvendige rammebetingelser og instrumenter.
Hr. formand, hvis EU vil opfylde sine folkeretlige forpligtelser om reducering af drivhusgasserne også med hensyn til Kyoto-målene, kan det foreliggende direktiv om energibeskatning kun være et af mange skridt, som i sidste ende fører i den rigtige retning. Anvendelse af vedvarende energikilder er ikke kun CO2-neutral, det betyder også værdiskabelse i regionerne og skaber desuden nye og moderne arbejdspladser i landområderne.
Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Med udgangspunkt i de såkaldte økologiske principper, der er gjort til dogmer, der er højt hævet over det virkelige samfundsliv, omhandler denne betænkning beskatning af energiprodukter uden at angive, hvilke samfundsgrupper denne beskatning vil ramme.
Vi for vores del vil ikke have noget at indvende mod en forhøjelse af udbyttebeskatningen af de store industrivirksomheder, der er hovedforurenerne. Vi modsætter os derimod fuldstændig tanken om at forhøje beskatningen af privatpersoners forbrug af diesel. En sådan indirekte beskatning vil hovedsagelig ramme arbejderklassen, der er tvunget til at bruge privatbiler, fordi den kollektive transport er utilstrækkelig.
Følgelig er det endnu mere uacceptabelt at beskatte privatpersoners brug af fyringsolie eller elektricitet. Det er begrundelsen for, at vi har stemt imod denne betænkning som helhed.
Figueiredo (GUE/NGL)
Kommissionen har længe villet oprette en fællesskabsramme for beskatningen af energiprodukter. Rådets kompromistekst tager således et betydningsfuldt skridt i den retning ved at have opnået enighed om et omfattende direktiv om energibeskatning, der inkluderer alle typer energi. Ordføreren er dog temmelig kritisk, hvad angår de aftalte minimumsafgiftssatser, undtagelserne og de fritagelser, der er fastsat.
Vi nærer alvorlige forbehold over for dette direktiv. Vi går ind for en lettelse af skattebyrden på arbejde, men løsningen er ikke den såkaldte miljøskat på energi eller forurening, men derimod i en genskabelse af balancen mellem skat på arbejde og på kapital. Denne type indirekte beskatning ender desuden med at blive betalt af forbrugerne (som slutbrugere), og den er indifferent over for indkomstniveau, så familier med de mindste indkomster rammes hårdest. Virkningen af en stærkt øget beskatning på produktionsleddet, især i de mindre gunstigst stillede regioner, bør også vurderes.
Det underliggende princip om, at forureneren skal betale, giver også anledning til kraftige forbehold, eftersom det lader dem forurene, der har økonomisk magt, således som det også tydeligt ses i den liberale filosofi om handel med emissionsrettigheder. Det centrale spørgsmål er slet ikke at forurene. Beskyttelse af miljøet og bekæmpelse af miljødumping foregår via hensigtsmæssig lovgivning og effektiv gennemførelse heraf, hvilket forudsætter en høj grad af statslig indgriben og betydelige statslige investeringer.

Lulling (PPE-DE)
Skattespørgsmål er i sig selv vanskelige, bl.a. fordi systemerne er meget forskellige fra land til land. F.eks. finansierer især skandinaviske stater deres meget veludbyggede sociale system med høje forbrugsskatter. Hos os finansieres pensionerne f.eks. på grundlag af bidrag fra arbejdsgivere og arbejdstagere, om end med tilskud.
I EU blev vi i begyndelsen af 1990'erne enige om kun at fastsætte mindstesatser og bevare enstemmigheden i Rådet i denne sag. Selv om emnet er følsomt, var der under diskussionen af dette forslag røster fremme, som ville afskaffe enstemmighedsprincippet fra 2010. Så vigtige beslutninger bliver vedtaget i forbindelse med en revision af traktaterne eller forfatningstraktaten, ikke ved en høring af Europa-Parlamentet om et direktivforslag.
Hvad beskatning af brændstof angår, er harmoniserede mindstesatser for Luxembourgs vedkommende (og for andre medlemsstater) altid ensbetydende med en skatteforhøjelse og dermed i praksis med en prisforhøjelse. Luxembourg har ganske vist fået en tidsbegrænset dispensationsordning på grund af landets specifikke situation, men der er ikke nogen grund til at fremskynde anden fase for anvendelsen af mindstesatserne fra 2010 til 2008. Tanken bag dette ændringsforslag fra ordføreren har sikkert været gennem højere brændstofpriser at afholde forbrugerne fra at bruge deres privatbiler, til gavn for miljøet.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)

Moreira da Silva (PPE-DE)
Europa-Parlamentet har i dag taget et vigtigt skridt mod en greening af energibeskatningen i EU ved at give grønt lys til det direktiv, der omstrukturerer fællesskabsrammen for beskatning af energiprodukter og elektricitet. Jeg håber, at Rådet nu reagerer lige så konstruktivt, og at det veto, der standsede revisionen af den samme lovgivning i 1997, ikke gentager sig. En af de vigtigste målsætninger i en politik for bæredygtig udvikling er at internalisere miljøeksternaliterne i økonomien. Varernes priser skal afspejle deres reelle miljøomkostninger. Prisbudskabet er afgørende for, at såvel producenterne som forbrugerne drejer deres valg hen imod bæredygtighed. Desværre befinder vi os endnu langt herfra, og derfor er det stadig en luksus at købe grønt, og at sælge grønt er endnu ikke tilstrækkelig konkurrencedygtigt. Jeg støtter ordførerens ønske om mere ambitiøse og forpligtende bestemmelser, navnlig mindre afgifter på produktion ud fra vedvarende energi og flere afgifter på fossile brændstoffer til transport.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for denne betænkning, fordi jeg finder det nødvendigt at imødegå klimaændringerne og de voksende trusler mod miljøet, til hvilket formål også afgifter kan være et redskab. Trods ordførerens forbehold over for Rådets forslag, der efter hans opfattelse ikke har levet op til forventningerne, mener jeg, at det er udtryk for den bredest mulige enighed i Rådet, idet der også må tilrådes forsigtighed og rimelighed i behandlingen af dette spørgsmål.
Jeg stemmer således for primært af hensyn til betænkningens lovgivningsmæssige del, idet jeg ikke helt deler ordførerens synspunkter, således som de fremgår af begrundelsen, særlig ikke om, at bestemmelsen om enstemmighed skal fjernes i disse spørgsmål, eller om øgede EF-krav for beskatning af produkter.
Der skal ganske rigtigt tilstræbes en større samordning mellem medlemsstaterne for at imødegå de voksende udfordringer på miljøområdet, men hovedvægten bør lægges på gennemførelse af princippet om, at det er forureneren, der skal betale, og ikke på at gennemtvinge en kunstig enighed.

Skinner (PSE)
Labour-repræsentanterne i Parlamentet stemte imod ændringsforslagene om ændringer af beskatning og undlod at stemme i den endelige afstemning i overensstemmelse med repræsentanternes holdning til skat.

Figueiredo (GUE/NGL)
Fiskeriaftalen med regeringen for Mauritius udløb den 2. december 2002, og parterne var enige om at påbegynde genforhandling af aftalens tillægsprotokol. Denne forhandling er dog blevet udskudt, fordi regeringen for Mauritius er ved at foretage en opgørelse over sine fiskeressourcer, hvilket har fået parterne til at foreslå den nuværende protokol forlænget for et år, med uændrede fiskerimuligheder og fordelingsnøgle mellem medlemsstaterne, hvilket vil sige, at de otte nuværende portugisiske langlinefartøjer fortsat kan udnytte fiskerimulighederne. Forlængelsen er således nødvendig, og jeg støtter den i denne sammenhæng, selv om jeg beklager den forsinkelse, hvormed denne protokol forelægges Parlamentet til vurdering. Det afgørende er imidlertid at skabe betingelser for, at der hurtigst muligt kan undertegnes en ny flerårig aftale. At jeg stemmer for, er ikke ensbetydende med, at jeg støtter alle ordførerens synspunkter.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, Europa-Parlamentet har netop vedtaget hr. Anderssons betænkning om tilstrækkelige og bæredygtige pensioner. Det vedtog bl.a. punkt 16, hvor Europa-Parlamentet anmoder om, at en forhøjelse af den reelle pensionsalder gennemføres ved hjælp af incitamenter og ikke - jeg gentager "ikke" - ved at indføre negative foranstaltninger som f.eks. en drastisk nedsættelse af pensionens størrelse.
Hermed går Europa-Parlamentet i den stik modsatte retning af den italienske regering, der har stillet forslag om, at man fra 2008 skal udskyde alderspensionen i fem år ved hjælp af negative foranstaltninger - som i sandhed er negative! - nemlig pensionens fuldstændige fjernelse i fem år. Dette vil give statskassen 25 milliarder euro i 2013, mens der bliver 2 millioner arbejdspladser mindre til de unge og de arbejdsløse.

Speroni (NI).
Hr. formand, jeg stemte ikke for denne betænkning, da jeg mener, at dette spørgsmål bør løses af medlemsstaterne og via den nationale lovgivning uden indblanding fra Bruxelles.

Bastos (PPE-DE)
Den aldrende befolkning og den stadig lavere beskæftigelsesgrad blandt ældre truer pensionssystemernes bæredygtighed.
Vi er nødt til snarest muligt at reformere velfærdsordningerne. Medlemsstaterne bør samarbejde på pensionsområdet gennem den åbne koordinationsmetode, således at fortolkningsforskelle affødt af bilaterale skatteaftaler mindskes.
De undersøgelser, der er foretaget om pensionssystemernes udvikling, viser, at en balance mellem økonomiske og sociale bestræbelser er nøglen til succes, eftersom den makroøkonomiske politik og social- og beskæftigelsespolitikken hænger sammen.
Den europæiske beskæftigelsesstrategi og Den Europæiske Socialfond yder vigtige bidrag til fremme af ældres fortsatte beskæftigelse og ansættelse. Medlemsstaterne bør vedtage foranstaltninger, der tilskynder til at udsætte pensionen og - sammen med virksomhederne, arbejdstagerne og arbejdsmarkedets parter - befordre en aktiv alderdom. Medlemsstaterne skal endelig i deres pensionssystemer bekæmpe enhver kønsbaseret forskelsbehandling og fjerne de forskelle, der stadig er mellem kvinders og mænds pensioner.
Af disse grunde har jeg stemt for denne betænkning.

Krivine og Vachetta (GUE/NGL)
Andersson-betænkningen er udformet som en beslutning om den fælles rapport fra Kommissionen og Rådet om tilstrækkelige og bæredygtige pensioner. Den forsøger at gøre alle tilpas ved at understrege behovet for at forlige "den finansielle dimension" og "de sociale og velfærdsrelaterede aspekter". Betænkningen indeholder flere korrekte iagttagelser om bl.a. kvindernes situation. Men disse gode hensigter bliver hurtigt tilintetgjort. Ordføreren finder det nemlig påkrævet at indføje omfattende henvisninger til den europæiske beskæftigelsesstrategi, som er et meget dårligt udgangspunkt for den nytænkning angående inkomstfordeling, der bør ledsage den demografiske udvikling.
Betænkningen indeholder en positiv evaluering af de reformer, der er indledt i flere medlemsstater, uden at den massive modstand, de har fremkaldt i den berørte befolkning, nævnes. Vi må erkende, at betænkningen med visse forbehold "støtter målet om at hæve den reelle pensionsalder". Vi afviser denne målsætning, især fordi det er den eneste, der konkret kommer til udtryk, og som alle kommende reformer skal tage udgangspunkt i. Disse reformer kæmper vi imod sammen med millioner af arbejdstagere, og vi stiller et enkelt modforslag hertil, som består i at forhøje arbejdsgiverbidragene. Vi har derfor stemt imod denne betænkning.

Lulling (PPE-DE)
Jeg glæder mig især over, at man i denne betænkning, som for første gang detaljeret og systematisk undersøger EU's medlemsstaters engagement for at vedtage en fælles model for en fremtidig pensionspolitik, tager kvindernes problemer op på den måde, som jeg fik igennem i udtalelsen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder.
Det er klart, at vi skal sikre, at alle medlemsstater i deres pensionssystemer fjerner enhver diskriminering på grund af køn. Det skulle jo allerede have været tilfældet siden direktiverne fra 1970'erne om ligebehandling af kvinder og mænd med hensyn til social sikkerhed. Alt efter land får kvinderne pensioner, som ligger 16-45 % under mændenes.
For de kvinder, der er pensioneret i dag, skyldes det bl.a., at de i deres unge år helt legalt kun havde krav på 80-90 % af mændenes løn, med samme kvalifikationer. Denne diskriminering er varig, fordi kvinderne lider under den hele livet. Som jeg havde foreslået, peges der i betænkningen også på problemet med social sikring af fraskilte kvinder. Allerede i 1993 vedtog Europa-Parlamentet på mit initiativ en betænkning om pensionskrav for fraskilte eller separerede kvinder.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)

Meijer (GUE/NGL)
Etableringen af pensionssystemer blev tidligere betragtet som et skridt mod et civiliseret samfund. Sammen kunne vi sikre vores fremtid og dermed opnå sikkerhed på et tidspunkt i livet, hvor vi ikke længere er produktive. I dag spredes tanken om, at pensionsforpligtelserne er en byrde for samfundet, og at de ældre udnytter de yngre generationer. Dette er ikke kun et result af en ændring i befolkningspyramiden, som er blevet meget smallere end før, fordi der er færre unge nederst og flere ældre i toppen. Det handler også om en kortsigtet tankegang, hvor der med udbredelsen af bl.a. individuelle pensionsordninger opfordres til at tænke på sig selv.
Ofte indser unge mennesker ikke, at de vil leve meget længe, efter deres produktivitet er toppet. Ofte indser de heller ikke, at mennesker slides hurtigere ned, da arbejdet i stigende grad kan sidestilles med en professionel sportsgren. Der kræves så høj produktivitet af medarbejdere, at mange er fysisk eller mentalt udbrændte, længe før de når pensionsalderen. I mange tilfælde ønsker arbejdsgivere ikke at ansætte folk over 55 år. Folk over 55 år er imidlertid ofte gode til frivilligt arbejde, som rådgivere eller som dagplejemødre. Under disse omstændigheder er det mere indlysende at sænke frem for at hæve pensionsalderen. At nægte pension til mennesker, der ikke længere kan klare presset på arbejdet, vil skabe problemer, som ikke kan løses.

Ribeiro e Castro (UEN)
I Kommissionens meddelelse om tilstrækkelige og bæredygtige pensioner har man analyseret medlemsstaternes første nationale strategirapporter om pensionssystemerne. Kommissionens analyse angår pensionssystemernes tilstrækkelighed, deres finansielle bæredygtighed og behovet for modernisering. Jeg bifalder selvfølgelig konklusionen om, at medlemsstaterne allerede har påbegyndt reformprocessen, og at nogle har iværksat vigtige reformer. Det er heldigvis sket i Portugal. Der er også en klar bevidsthed om behovet for nye reformer med henblik på at sikre pensionssystemernes bæredygtighed på lang sigt i sammenhæng med sunde offentlige finanser.
Jeg finder det væsentligt at rense denne debat for den demagogiske og retoriske sprogbrug, der fremhæver sig selv som "bannerfører for arbejdernes rettigheder". Mange nationale pensionssystemers manglende bæredygtighed er sammen med den demografiske udvikling tværtimod den sikre vej til en situation, der ganske alvorligt og - hvis intet bliver gjort - uopretteligt vil skade alle pensionerede arbejdstagere, både de nuværende og dem, der kommer til i fremtiden.
Ligesom ordføreren hylder jeg et tæt samarbejde mellem medlemsstaterne på dette område, og fordi jeg er enig i de fleste af hans synspunkter om de tre fundamentale mål - tilstrækkelighed, finansiel bæredygtighed og modernisering af pensionssystemerne - har jeg stemt for.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Hr. formand, som bekendt har Den Liberale Gruppe grundlæggende stemt for Gil-Robles- og Tsatsos-betænkningen og udkastet til en europæisk forfatning, som er fremlagt af EU-Konventet.
Som jeg sagde under forhandlingen, kan vi catalanske parlamentsmedlemmer fra partiet Convergencia i Unió ikke tilslutte os denne holdning, og vi har meddelt, at vi afholder os fra at stemme. Efter afstemningen bekræfter vi endnu en gang vores beslutning om ikke at stemme og om at vente med at træffe vores endelige beslutning, indtil det endelige forfatningsudkast fremlægges af regeringskonferencen.
Vi beklager især, at Gruppen for Det Europæiske Folkeparti og Den Socialdemokratiske Gruppe har stemt imod vores forslag om at anerkende og associere regioner med fuld lovgivningskompetence fuldstændigt i EU's institutioner, og også at forslaget om, at ombudsmændene for parlamenterne i disse regioner med lovgivningskompetence associeres med Den Europæiske Ombudsmands opgaver, er blevet forkastet. Jeg mener, det er en fejl, for det betyder, at millioner af borgere afskæres fra den virkelighed, som de er tættest på. Dette gælder f.eks. for de statsløse nationer og regioner med en stærk personlighed og identitetsfølelse, og jeg mener, at det derved går stik imod vores erklærede mål om at være tættere på borgerne og opbygge et folkenes Europa.

Dehousse (PSE).
Hr. formand, afstemningerne her til formiddag har bekræftet vores bitre erkendelse af, at udkastet til en forfatning for Europa tilsidesætter de grundlæggende sociale hensyn og udgør en alvorlig trussel mod den europæiske sociale model.
I særdeleshed har Parlamentet desværre bekræftet, at det indebærer en konkret, alvorlig og farlig trussel mod public service. Det var derfor ikke muligt for os - for ikke at nævne andre årsager som den fuldstændige afvisning af at tage de forfatningsmæssige eller lovgivningsmæssige regioner i betragtning - at tilslutte os flertallets ønske om, at regeringskonferencen undlader at ændre den dybe uligevægt, der således er skabt mellem de stærke og de svage. Det er årsagen til, at vi stemte imod denne betænkning.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har undladt at stemme, fordi jeg beklager, at vores ændringsforslag om den kristne-jødiske arv ikke blev optaget. Europa har kristne og jødiske rødder, det kan end ikke en marxistisk historielærer bestride. Uden disse rødder ville hverken Marx eller marxismen findes, og hvis Europa vender sig bort fra Gud og fra kristendommen og jødedommen, så skærer det sine egne rødder over, så synker det til bunds i materialisme, og så vil det mislykkes.
Desuden vil jeg i denne forbindelse gerne sige, at det er en illusion at tro, at denne traktat kan stilles ind i en osteklokke og aldrig ændres mere. 25 regeringer vil ikke mødes for ikke at gøre noget, de vil arbejde med den, og vi håber, at de vil forbedre traktaten. De vil forhåbentlig tage de kristne-jødiske rødder med i præamblen og også foretage nogle institutionelle forbedringer, f.eks. én kommissær pr. medlemsstat, som jeg også finder vigtigt. Vi vil ikke til at pakke hele pakken op, men der er et par konkrete forbedringer, som regeringerne bør foretage i oktober.

Speroni (NI).
Hr. formand, selv om jeg bifalder den tekst, der blev godkendt af konventet - som jeg deltog i som suppleant - stemte jeg ikke for betænkningen, eftersom man i denne betænkning ikke medtager en henvisning til Europas kristne rødder. Desuden er man alt for opsat på at begrænse enstemmige afgørelser, som er en af de værdier, Unionen byggede på i starten, også dengang den hed noget andet.
Efter min mening er enstemmige afgørelser et værn om medlemsstaternes suverænitet, og de beskytter de nationale interesser, som ligger de fleste italienske politikere så meget på sinde. Jeg håber, at regeringskonferencen i det store og hele bekræfter konventets arbejde, og at den også forsvarer det mod de vanvittige angreb fra kommissionsformand Prodi, som på enhver måde forsøger at vende op og ned på det.

Goebbels (PSE).
Hr. formand, udkastet til en forfatning for Europa minder mig om en cappuccino, som består af rigeligt med god kaffe, lidt let politisk skum og meget bitter institutionel chokolade. Hvad angår samordningen af de økonomiske og sociale politikker og udenrigs- og forsvarspolitikken, er det foreslåede politiske grundlag meget tyndt.
Der vil givet opstå konkurrence og konflikter mellem den faste formand for Det Europæiske Råd og formanden for Kommissionen. Kommissionens opdeling i ansvarshavende kommissærer og kommissærer uden stemmeret og følgelig uden ansvar vil svække fællesskabsdynamikken, ødelægge Kommissionens image som et kollegium og svække dens drivkraft.
Jeg håber, at regeringskonferencen vil lade sig inspirere af Kommissionens henstillinger og forbedre konventets udkast, således at jeg fuldt ud vil kunne tilslutte mig en virkelig europæisk forfatning. Under afventning af en bedre løsning stemte jeg hverken for eller imod.
Desuden skal jeg over for hr. Posselt påpege, at Europa ikke blot har en jødisk-kristen baggrund, men også en islamisk og ateistisk baggrund.

Wieland (PPE-DE).
Mange tak, hr. formand. Da jeg nu ikke kan spare Dem for den ulejlighed, at jeg beder om ordet for en bemærkning til forretningsordenen, vil jeg fatte mig i korthed. Jeg ville ikke opholde alle kollegerne før, og normalt er teknikken meget venlig over for mig. Måske blev min langsomhed også offer for Deres glædelige hurtighed. I forbindelse med Gil-Robles-betænkningen blev min stemme til ændringsforslag 21 angående nr. 12a ikke registreret, jeg ville stemme imod.
Den egentlige grund til, at jeg har bedt om ordet, handler om i går. I dag var der for mig glædeligt mange afstemninger ved navneopråb, så jeg ikke kommer under mistanke for at tale på vegne af min egen pengepung. I går var det anderledes. Men i dag skete det igen, at udkørslen fra Europa-Parlamentet var spærret af demonstranter, så udkørende biler måtte benytte indkørslen, og vi, som ville køre ind - jeg kom 12 minutter i 9, da jeg lige måtte omkring mit hotel - dannede en kæmpe kø. Jeg refererer til det, der blev sagt i går, og jeg opfordrer på ny Præsidiet til at behandle spørgsmålet om, hvordan man kan sikre medlemmerne en passende adgang til at udøve deres stemmeret. Hvis Præsidiet ikke vil beskæftige sig med det og ikke snarest muligt informerer medlemmerne, så må De regne med, at jeg vil blive ved med at tage det op i salen.
Alavanos (GUE/NGL)
Professor Tsatsos har nogle interessante, værdifulde og progressive synspunkter om EU's forfatningstiltag. Hvis disse synspunkter gik igen i den betænkning og det beslutningsforslag, han har udarbejdet sammen med hr. Gil-Robles, tror jeg, jeg ville stemme for. Beslutningsforslaget er imidlertid præget af den indstilling, at man sliber kanter og for enhver pris går på kompromis, og af en "realisme", som fuldstændig mangler den kreative ånd, som præger de artikler, den græske ordfører har skrevet.
Desværre er Europa-Parlamentet på denne måde bagud endog i forhold til Europa-Kommissionen med hensyn til vigtige institutionelle spørgsmål som f.eks. antallet af kommissærer og deres rolle og formandskabet for Rådet. Derfor har jeg på trods af de nyttige idéer i beslutningsforslaget angående Europa-Parlamentets og de nationale parlamenters rolle, udviklingen af socialpolitikken samt folkeafstemninger undladt at stemme ved den endelige afstemning.
Alyssandrakis (GUE/NGL)
Europa-Parlamentets beslutningsforslag om indførelse af en "forfatning for Europa" har til formål at få Parlamentets opbakning til et storstilet bedrageri af befolkningerne. Man fremlægger en tekst som "forfatning", som ikke alene ikke befæster demokratiske landvindinger, men, som vi gentagne gange har fremført, tilføjer nye led til Mastricht-, Amsterdam- og Nice-traktatens lænker, som storkapitalen har bundet arbejdstagerne i EU-landene med.
Institutionaliseringen af markedsøkonomien, den yderligere militarisering af EU, i samklang med ????, som går så vidt som til forebyggende interventioner under påskud af terr?rtrussel, omfordelingen af magten til de stærkes fordel og den endnu større afgivelse af national suverænitet til det internationale magtcentrum er blot nogle enkelte af de "gaver", som regeringskonferencen vil give monopolerne. Det nye tiltag er i fuld overensstemmelse med de nuværende politikker, angrebet på arbejdstagernes tilkæmpede rettigheder, den ene terrorlov efter den anden og interventionerne mod befolkninger i hele verden. Vi kan heller ikke undgå at bemærke, at den antidemokratiske procedure, som er blevet fulgt ved udarbejdelsen af teksten, holdes frem som en model på demokrati og gennemsigtighed!
I ??? er vi kategoriske modstandere af indførelsen af en europæisk forfatning, som styrker det imperialistiske EU. Vi har tillid til, at befolkningernes kamp vil rive den bygning ned, som udbytterne har bygget, og skabe radikale samfundsændringer.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson og Sandberg-Fries (PSE)
EU-Konventets forslag og Parlamentets udtalelse er generelt i orden. Særlig tilfredse er vi med, at fuld beskæftigelse, åbenhed, lighed og bæredygtig udvikling nu indgår som væsentlige dele af konventets forfatningsudkast, hvilket også bifaldes i Parlamentets udtalelse.
På nogle punkter har vi en anden holdning end den, der fremgår af udtalelsen:
Det bør fremgå, at EU-ret kun har forrang for national ret i tilfælde, hvor EU har lovgivningsbeføjelser.
Europa-Parlamentet kan ikke være den eneste parlamentariske instans for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Også nationale parlamenter må kunne komme på tale.
Vi støtter solidaritetsbestemmelsen i forfatningsudkastet og er generelt positive, hvad angår forfatningsudkastets bestemmelser om udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitikken. Vi stiller os dog meget tvivlende over for det, som i forfatningsudkastet kaldes "struktureret" og "tættere" samarbejde, og vi tolker udtalelsens bekræftelse af "strukturelt samarbejde" som en henvisning til netop den type samarbejde.
Forfatningsudkastets bestemmelser om Kommissionen er ikke hensigtsmæssige. Hver medlemsstat bør have sin egen fuldgyldige kommissær med stemmeret.
Vi accepterer ikke forfatningsudkastets såkaldte overgangsklausul og heller ikke forfatningsændringer uden enstemmighed og ratificering.
Kravet om enstemmighed bør ikke afskaffes generelt for udenrigs- og sikkerhedspolitikken og for skattepolitikken, som det foreslås i udtalelsen.
Tidspunktet for regeringskonferencens afslutning bør ikke præciseres. Regeringskonferencen skal have lov at tage den tid, den tager, uanset formandskab.
Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck og Wachtmeister (PPE-DE)
Vi har valgt at undlade at stemme i den endelige afstemning om ovenstående betænkning.
Vores holdning gælder betænkningen og ikke konventsresultatet i sin helhed. På visse områder afviger betænkningen fra konventsresultatet.
Vi støtter arbejdet med at udarbejde en forfatning for Europa.
Vi har støttet konventsmetoden, som er en enestående ny måde at udarbejde EU-traktater på. Vi går ind for en konsolideret traktat med tydeligere kompetencefordeling. Det er godt, at beslutningsprocessen forbedres og forenkles, og at borgerne får større muligheder for at stille institutionerne til ansvar.
Vi støtter konventets kompromis, selv om det på en række punkter afviger fra vores holdning.
EU skal være begrænset og effektivt. En forfatning bør tydeligt markere grænsen mellem offentligt og privat samt EU's beslutningskompetence i forhold til medlemsstaterne.
Det er medlemsstaterne, som ejer traktaten. Det er derfor en selvfølge, at forfatningsændringer skal godkendes enstemmigt samt ratificeres af de nationale parlamenter. Det betyder også, at vi sætter spørgsmålstegn ved forfatningsudkastets artikel I-24.4.
Det Moderate Samlingsparti modsætter sig ligesom den svenske Rigsdag en fast formand for Rådet. Vi kan heller ikke støtte en udvikling i retning af parlamentarisme på EU-niveau.
Vi fastholder, at EU ikke bør have beslutningskompetence, hvad angår socialpolitik og skatter.
Vi efterlyser en livlig dialog og ser ingen fordel i, at regeringskonferencen afsluttes i efteråret.
Berthu (NI)
Vi har stemt imod hr. Gil-Robles Gil-Delgados og hr. Tsatsos' betænkning, der udvikler en form for "omringningsstrategi" i forhold til regeringskonferencen, som går ud på at tvinge repræsentanterne til mere eller mindre at ratificere konventets konklusioner.
Europa-Parlamentet tilkendegiver således, at det er bevidst om betydningen af de føderalistiske gennembrud, konventet er nået frem til med sit udkast til en forfatning for Europa, hvilket ikke var en del af det oprindelige mandat fra Rådet. Det er et uventet resultat, som Parlamentet ikke ønsker at sætte over styr.
Kommissionen har ikke den samme strategi og har klart til hensigt at bruge regeringskonferencen til at opnå endnu mere vidtrækkende resultater på det overnationale plan, i form af f. eks. en næsten fuldstændig ophævelse af afstemninger med enstemmighed, indførelse af metoder til gennemførelse af ændringer, der gør det muligt at tilsidesætte modstanden i visse nationer og udbygge økonomisk governance.
I alle tilfælde er der tale om at gå i retning af en europæisk superstat, som befolkningen ikke ønsker. Det håber vi, at de nationale regeringer vil huske på under regeringskonferencen og ikke lade sig binde på hænder og fødder af de europæiske institutioner.

Bonde (EDD)
For hr. Antoni Macierewicz:
Det er nødvendigt at understrege den udemokratiske fremgangsmåde, der har ført til konventets vedtagelse af forfatningsudkastet. Konsensus betyder samtykke fra alle, men den vedtagne tekst opnåede ikke en sådan godkendelse. Det er indlysende, at et dokument, der er udarbejdet i modstrid med demokratiske principper, hverken kan være til fordel for borgerne, staterne eller Europa selv.
Forfatningsudkastet ændrer de fundamentale principper, som EU fungerer på grundlag af (vetoret, staters stemmeret, ligelig repræsentation i Europa-Kommissionen osv.). Disse principper spillede en væsentlig rolle i optagelsen af nye stater i Unionen. Ændring af principperne betyder at stille dem over for et fait accompli.
Formålet med forfatningsudkastet er at oprette en fælles europæisk stat, hvor beslutninger bliver taget hen over hovedet på borgere og regeringer uden henvisning til en folkeafstemning som en nødvendig metode til at udtrykke borgernes vilje ved et så fundamentalt emne.
I stedet for at pålægge Europas borgere denne antidemokratiske forfatning skulle vi arbejde sammen, så vi i overensstemmelse med demokratiske principper kan skabe en ægte aftale mellem Europas stater og borgere.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Vi har stemt imod udkastet til en forfatning for Europa, for ud over den nærmere ordlyd har denne forfatning til formål at blive et af de juridiske grundlag for de love, der udformes for at bevare den eksisterende sociale orden og sikre, at de besiddende klasser kan bevare deres privilegier.
Vores afvisning af den europæiske forfatning er på ingen måde en tilbagetrækning til den nationale forfatning, der i lige så vid udstrækning er udformet for at forsvare borgerskabets og de udnyttende klasser. Vi går ind for et fuldstændigt forenet Europa, fra den ene ende til den anden, som er frigjort fra det højere borgerskab og finanskoncernernes økonomiske diktatur, og har ingen forståelse for den anakronistiske dvælen ved nationalstatens suverænitet.
Vi har hverken stemt for eller imod de fleste ændringsforslag, for selv de mest velmenende har til formål at forbedre en forfatning, som vi er imod.
Vi har hverken stemt for eller imod ændringsforslagene om afholdelse af folkeafstemninger om forfatningsudkastet. Ud over det faktum, at spørgsmålene altid fordrejes af de myndigheder, der stiller dem, betragter vi ikke folkeafstemninger som et udtryk for folkets vilje i et samfund, hvor informationsmidlerne og medierne er monopoliseret af de rige.

Caudron (GUE/NGL)
Min stillingtagen i dag foregriber på ingen måde min stillingtagen til den kommende forfatning for Europa.
Jeg går principielt ind for en forfatning, men kan på nuværende tidspunkt ikke tilslutte mig dem, der erklærer, at regeringskonferencen ikke bør ændre konventets udkast væsentligt.
Valéry Giscard d'Estaings udkast er klart utilstrækkeligt på det sociale plan og i forhold til borgerne.
En forfatning skal desuden ikke fastfryse Unionens økonomiske og politiske ramme og frarøve borgerne enhver mulighed for at ændre samfundet gennem demokratiske afstemninger.
Jeg håber derfor, at regeringskonferencen vil foretage gennemgribende ændringer, som vil give mig mulighed for i sidste instans at stemme for forfatningen.

Coelho (PPE-DE)
Jeg kan kun bifalde oprettelsen af Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid og det arbejde, som det har udført, der repræsenterer en historisk milepæl i den europæiske integrationsproces.
Jeg bifalder bestræbelserne på at bringe Unionen tættere på borgerne og styrke dens demokratiske karakter og forbedre dens beslutningsdygtighed i sammenhæng med udvidelsen.
Jeg bifalder styrkelsen (selv om den er beskeden) af Unionens rolle og handlemuligheder internationalt på baggrund af de udfordringer, som globaliseringen og den voksende gensidige afhængighed indebærer.
Jeg bifalder den kendsgerning, at de nationale parlamenter for første gang i den europæiske integrations historie får en aktiv rolle i udarbejdelsen af den europæiske lovgivning.
Unionen er blevet en juridisk person, og søjlestrukturen forsvinder, sådan som det så længe har været ønsket.
Jeg bifalder den appel, der fremgår af hr. Gil-Robles' fremragende betænkning, om, at EU's borgere bør høres gennem folkeafstemninger, der så vidt muligt bør afholdes på samme dag som valget til Europa-Parlamentet.
Jeg beklager, at det skiftende formandskab for Rådet forsvinder, og at der ikke er nogen henvisninger til vores fælles kultur og historie.

Santos (PSE)
Jeg har i overensstemmelse med PSE-Gruppens stemmevejledning stemt imod ændringsforslag 78 stillet af GUE/NGL-Gruppen.
Jeg mener imidlertid, at nævnte ændringsforslag er grundlæggende rigtigt, fordi det påpeger et af de svage punkter i det forfatningsudkast, som konventet forelægger for regeringskonferencen.
Dette udkast indebærer faktisk kun ringe fornyelse, hvad angår Europas økonomiske styring, fordi det ikke definerer nogen forpligtelse til at samordne medlemsstaternes økonomiske politik og heller ikke reviderer Den Europæiske Centralbanks målsætninger, så de knyttes tættere til vækst- og beskæftigelsespolitikkerne.

Ferber (PPE-DE)
CSU-medlemmerne har stemt for Gil-Robles/Tsatsos-betænkningen, som anbefaler at indkalde en regeringskonference om Det Europæiske Konvents udkast til en europæisk forfatning.
Vi mener dog, at det er nødvendigt med nogle ændringer af udkastet. Vi opfordrer indtrængende til, at man medtager en reference til Gud og kristendommen i forfatningens præambel. Kristendommen har præget Europa, og gennemførelsen af kristne værdier bør også være en opgave for den europæiske politik.
For at skabe mulighed for at slanke EU og koncentrere sig om EU's kerneopgaver kræver vi især, at der ikke sker nogen udvidelse af kompetencerne til at koordinere den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken for ikke at forringe den statslige politiks frihed, konkurrence og eget ansvar, at der ikke skabes retsgrundlag for at harmonisere tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, særlig vandforsyning og vandrensning, at kompetencen for asyl- og indvandringspolitikken begrænses til mindstestandarder med undtagelse af regulering af enhver arbejdsmarkedsadgang for tredjelandsstatsborgere, at der ikke sker nogen udvidelse af støtte- og koordineringsbeføjelserne inden for sport, energi og katastrofebeskyttelse, og at kompetencerne i forbindelse med det indre marked begrænses til initiativer, som primært og direkte nedbryder mærkbare hindringer.

Figueiredo (GUE/NGL)
Denne betænkning gentager støtten til konventets arbejde og resultater, som vi forkaster. Som vi har påpeget, har den lidet demokratiske metode og de ikke mere demokratiske processer, hvorved konventet blev sammensat, gjort sit til, at der er blevet udarbejdet en tekst, som vi er frontalt imod, fordi vi ikke er enige i det samfundsprojekt, som den går ind for. Det bliver en stadig mere aggressiv kapitalisme, hvor samfundet organiseres efter den neoliberale ideologi, hvor alt kommercialiseres, hvor mennesket bliver mere og mere devalueret, hvor de sociale værdier, som man hævder at forsvare, bliver sekundære, og hvor vi glider endnu længere ned ad den vej, der blev anvist i Maastricht- og Nice-traktaterne.
Der er tale om et veritabelt angreb på principperne i Den Portugisiske Republiks forfatning. Der er tale om en trussel imod suveræniteten både juridisk-institutionelt og på konkrete punkter, hvad angår borgernes grundlæggende rettigheder og friheder. Det er et forsøg på at smide alle alternative veje til europæisk integration i historiens skraldespand.
I stedet for som absolutte prioriteter at opstille stræben efter fred, udvikling og økonomisk og social samhørighed på grundlag af et højt socialt velfærdsniveau for alle definerer teksten blot fred som en mulighed og ikke som en central målsætning, ligesom den vælger NATO-vejen med yderligere militarisme og opslutning om den amerikanske imperialisme.
Vi mener, at den kommende regeringskonference bør forkaste dette udkast fra konventet og søge andre, alternative veje til positivt at løse de problemer, som vi står over for.

Flesch (ELDR)
Jeg tilslutter mig generelt konventets udkast, forfatningsudkastet og det beslutningsforslag, vi har fået forelagt. Medlemsstaterne bør ikke foretage væsentlige ændringer på regeringskonferencen og således tage hele værket op til fornyet behandling.
Dog mener jeg, at visse begrænsede ændringer er nødvendige, især på det institutionelle plan. Jeg tilslutter mig den tvivl og de henstillinger, Parlamentets ordførere har forelagt, hvad angår formandskabet for Det Europæiske Råd, og jeg er desuden foruroliget over den løsning, der er foreslået for Kommissionen og især for fordelingen af mandaterne i Europa-Parlamentet, idet hverken beslutningen eller forfatningsudkastet indeholder tilfredsstillende svar i denne henseende.
Jeg har ikke ønsket at styrke EU-modstandernes position og har derfor stemt for beslutningsforslaget. Men jeg er stadig bekymret. Jeg håber, at regeringskonferencen vil være i stand til at finde passende løsninger.
Frassoni (Verts/ALE)
Jeg er ikke tilfreds med denne beslutning. Den er alt for lang, den er ikke særligt forståelig for uindviede, og den er uklar på et væsentligt punkt, nemlig revisionsprocessen.
Det er ikke tilstrækkeligt at beklage enstemmighedens bevarelse og Europa-Parlamentets manglende ratificeringsbeføjelser. Det var nødvendigt at fokusere på Parlamentets krav, eftersom forudsætningen for, at vi kan fjerne de utilfredsstillende elementer i konventets tekst, netop er indførelsen af en demokratisk ratificeringsmetode, der gør det muligt at nå videre.
På dette punkt foretrak ordførerne og et flertal i Parlamentet at bevare en ufleksibel og forkert holdning. Det er nemlig ikke rigtigt, at revisionsproceduren er en del af den aftale, der blev indgået i konventet. Det er faktisk det eneste, som vi beder regeringskonferencen om at tage stilling til!
Hvorfår stemte jeg så for denne beslutning, som jeg egentlig ikke bryder mig om? Det gjorde jeg, fordi det på nuværende tidspunkt er nødvendigt at sende et klart budskab om, at man på regeringskonferencen ikke ensidigt skal tage de væsentlige punkter i konventets tekst op igen. Og det står der i beslutningen. Hvis regeringskonferencen beslutter at tage aftalen op igen, vil vi fra den 4. oktober igen begynde kampen om dens indhold.

Fruteau (PSE)
Konventet, der blev pålagt at skrive udkastet til en forfatning for Europa med 25 medlemslande, afleverede sin opgave først på sommeren.
Selv om man på visse punkter kan beklage status quo - men kunne det være anderledes? - kan man på andre punkter kun glæde sig over konventets resultater.
Fremme af den territoriale samhørighed er nu en integrerende del af EU's overordnede mål. Som oversøisk medlem af Europa-Parlamentet kan jeg kun glæde mig over dette! De, der håbede, at konventets arbejde ville give anledning til at lade EF-traktatens artikel 299, stk. 2, om de yderste randområder udgå, tog alvorligt fejl. Denne artikel burde figurere i den nye forfatning, det var legitimt, men ikke givet på forhånd!
Jeg tolker dette resultat som et udtryk for viljen til at bygge et Europa forenet i mangfoldighed, et solidarisk Europa, et Europa, der ønsker udvikling for alle, og som giver sig selv de juridiske muligheder for at nå dette mål!
Det er denne kamp, jeg har ført sammen med blandt andre Pervenche Berès og Olivier Duhamel, som begge var medlemmer af de franske socialisters delegation i konventet, og jeg ønsker at takke dem offentligt her.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Gorostiaga Atxalandabaso (NI)
Jeg har stemt imod denne betænkning, selv om der i visse ændringsforslag er medtaget nogle få af vores betænkeligheder med hensyn til fremtiden for vores kontinent. Vi skal huske på, at betænkningen blev vedtaget i udvalget med 18 stemmer mod seks og fire, der udlod at stemme, hvilket tydeligt viser, at forfatningsudkastet mangler troværdighed, og at betænkningen skal gøre det ud for Parlamentets formelle vurdering.
Forfatningsudkastet medtager jo ikke de grundlæggende kriterier i Unionen, som kunne skabe et ønskværdigt hjem for alle. Som betænkningen bekræfter, kommer Unionens unikke egenskaber fra medlemsstaterne og borgerne.
Betænkningen giver ifølge det forfatningsmæssige udkast ikke plads til, at de europæiske borgere kan eksistere som sådan, hvilket i praksis udelukker anerkendelse af de reelle statsløse nationer i Europa, som det klart fremgår af udtalelser fra vores catalanske kolleger, hr. Gasòliba og hr. Mayol. Denne udelukkelse glæder uden tvivl hr. Gil-Robles' spanske nationalisme, men den stemmer på ingen måde overens med det, som hr. Tsatsos skrev efter Nice-traktaten om, at EU skal finde en vej, som indebærer en balance mellem de to modsatrettede poler effektivitet og legitimitet, en balance, som tager hensyn til, at Unionen pr. definition er en Union af borgere og stater.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Krivine og Vachetta (GUE/NGL)
Vi har stemt imod denne betænkning på samme måde, som vi har forkastet konventets forfatningsudkast forelagt af hr. Giscard d'Estaing. Dette udkast har ingen legitimitet, fordi det ikke er udtryk for Europas folks vilje. Konventet har blot været en parodi på en demokratisk debat. De personer, der har skrevet forfatningsudkastet og truffet beslutningerne, er ikke folkevalgte og har således ikke noget folkeligt mandat. "Det civile samfund" er godt nok blevet hørt, men der har på intet tidspunkt været tale om at inddrage borgerne i processen. Endnu vigtigere er det dog, at der med denne traktat sker en forfatningsmæssig stadfæstelse af Europa som en liberal, NATO-venlig, militaristisk og antisocial enhed, der går imod ateisme, sociale rettigheder, public service og arbejdernes interesser. Vi nægter nu regeringskonferencen ret til at beslutte for os alle.
Og dog står der meget på spil. Denne europæiske forfatning for 450 millioner borgere vil få forrang for de nationale forfatninger. Formen og indholdet vedrører os alle. Og derfor er en anden fremgangsmåde påkrævet med afholdelse af bindende folkeafstemninger samme dag i hele Unionen, så det bliver muligt at komme igennem med et andet fremsynet udkast for Europa. Den bedste måde at imødegå dette liberale Europa på er at mobilisere befolkningen, hvilket blandt andet vil ske på Det Europæiske Sociale Forum, der afholdes i Saint-Denis i november i år.

Lulling (PPE-DE)
 Jeg har stemt for betænkningen om forfatningstraktaten med en vis tøven og insisterer derfor på at præcisere følgende: I et stadigt voksende EU er det positivt, hvis flertalsafstemningen bliver udvidet til forskellige områder. Jeg tror, det er for tidligt at vedtage en automatisk afskaffelse af enstemmigheden - som under alle omstændigheder kun skal bruges i undtagelsestilfælde - for at ændre den til et superkvalificeret flertal efter 2009. Hvorfor allerede nu forudsige, hvad der skal ske i 2009? Jeg er glad for, at denne passage, som stod i det første udkast, nu er forsvundet.
Jeg har stemt imod § 22 i beslutningen, fordi jeg mener, at den fordeling af pladserne i Europa-Parlamentet, som er fastsat i protokollen om udvidelsen som bilag til Nice-traktaten, er afbalanceret. Det kan ikke være rigtigt, at antallet af medlemmer fra Luxembourg her i Parlamentet skal reduceres med en tredjedel.
Jeg er enig med Luxembourgs premierminister, hr. Juncker, i, at forslagene om formandskabet for de specialiserede ministerråd ikke er tydelige, at der altså er behov for en præcisering.
Det er heller ikke så smart at have to slags kommissærer med eller uden stemmeret. Hvilket land får en juniorkommissær hvornår? Det er alt sammen spørgsmål, som endnu ikke er løst.

Meijer (GUE/NGL)
Som mange nationale forfatninger er udkastet til den europæiske forfatning fuld af fin retorik om f.eks. et højt miljøbeskyttelsesniveau, enkelte sociale punkter og afvisning af dødsstraf og forskelsbehandling, men det er ikke derfor, denne tekst oprindelig blev formuleret. De virkelig tunge punkter er bekræftelsen af Rådets beføjelser, som begrænser det parlamentariske demokrati, integrationen af EU i NATO samt etableringen af en kapitalistisk økonomi i EU. Snart vil der ikke længere være plads til den militære neutralitet uden for NATO, som lande som Sverige, Finland, Irland, Østrig, Cypern og Malta har kunnet opretholde hidtil. Det handler ikke kun om i fællesskab at forsvare hinandens territorier mod angreb udefra, men også om at kunne gribe ind og forsvare vores egne interesser uden for NATO's og EU's territorier. Forfatningen beskytter desuden virksomhedernes frihed og fri og normal konkurrence. I det nyliberale EU betragtes offentlige forsyningsselskaber inden for offentlig transport, postydelser, energi og telekommunikation ikke længere som vigtige fælles opgaver, men udliciteres til profitjægere. Således vil denne forfatning komme til at ligne forfatningerne i Cuba eller det tidligere Sovjetunionen, som også etablerede faste rammer for deres økonomi som beskyttelse mod demokratiske beslutninger om ændringer. Hvis EU skal have en forfatning, er dette den forkerte tekst. Det er nødvendigt at holde folkeafstemning om dette emne i hver enkelt medlemsstat.

Muscardini (UEN)
Ingen kan benægte nødvendigheden af et EU med nogle mere gennemsigtige institutioner, hvis respektive roller og kompetenceområder er bedre fastlagt, og dermed også et mindre bureaukratisk EU, som i højere grad er i stand til at gribe hurtigt ind, når det er nødvendigt, nemlig et Europa, som overlader de rent interne anliggender til nationalstaterne og i stedet tager sig af de store problemer, der plager samfundet i almindelighed og vores kontinent i særdeleshed. Det er målsætninger, som ligger til grund for den tekst, konventet har udarbejdet i løbet af de 18 måneders arbejde.
Vi er tilfredse med konventets fastlæggelse af, at Europa skal være en Union af nationalstater, hvor man respekterer de enkelte medlemmers sprog, kultur og traditioner, og at denne Union, som styrkes ved hjælp af en forfatningstraktat, skal føre til en politik, en økonomi og et samfundsprojekt, der kan beskytte Europas kommende generationer, men også de kommende generationer andre steder i verden. Det skal være et Europa, som ved at forsvare demokratiet, friheden og freden for sine egne folkeslag også fremmer friheden, freden og retfærdigheden i andre dele af verden.
Netop for at respektere demokratiet opfordrer vi regeringskonferencen til at godkende forslaget om, at hver medlemsstat skal have en kommissær med stemmeret, og her minder vi om, at begrebet om ligeværdighed mellem landene uden hensyntagen til indbyggerantallet allerede opstod med Westphalen-freden.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Pasqua (UEN)
Vi troede ikke, det kunne blive værre end udkastet til en forfatning for Europa, men det var at gøre regning uden denne nye betænkning, der skal give sig ud for at repræsentere Parlamentets holdning under den næste regeringskonference.
Jeg må, hvad angår formen, gentage, at jeg absolut ikke kan godtage det arbejde, der er udført af konventet, der, må jeg om nødvendigt gentage endnu en gang, ikke havde demokratisk mandat til at udarbejde et udkast til en europæisk forfatning. Det er til stor fortrydelse for nogen en ufravigelig regel i et demokrati, der er sit navn værdigt, at en konstituerende forsamling vælges ved almindeligt direkte valg. I dette tilfælde er dette princip ganske enkelt blevet tilsidesat.
Hvad angår indholdet, kan jeg ikke godtage en fremgangsmåde, hvor Europa-Parlamentet opregner alle sine mere eller mindre ekstravagante krav (Parlamentets valg af Kommissionens formand, udvidelse af den fælles beslutningsprocedure, øget deltagelse ved traktatændringer osv.) og lægger et umådeholdent pres på medlemsstaternes repræsentanter i regeringskonferencen, der "er" og "skal" forblive det eneste kompetente organ med beføjelse til at indlede en traktatændringsproces.
Det kan ikke komme som en overraskelse for nogen, at jeg har til hensigt at stemme imod denne betænkning.
Patrie (PSE)
Jeg stemte hverken for eller imod kompromisændringsforslag 7, og jeg kan ikke tilslutte mig punkt 30 i forslaget til beslutning. Jeg finder det misvisende at sige, at "det af konventet udarbejdede forfatningsudkast (...) udtrykker viljen hos borgerne". Borgernes vilje vil nemlig først være kommet til udtryk i forbindelse med forfatningens ratificering ved en folkeafstemning på europæisk plan.
Jeg har i øvrigt støttet ændringsforslag 78, hvori Parlamentet beklager, at man i forfatningens del III uændret overtager alle Maastricht-traktatens artikler om Unionens økonomiske og monetære politik, som er baseret på princippet om en åben markedsøkonomi med fri konkurrence (artikel III-70 i forfatningsudkastet). Dette ændringsforslag forekommer mig uundværligt, hvis man vil skabe fuld sikkerhed for, at Unionen baseres på en social markedsøkonomi med stor konkurrenceevne, der tilstræber fuld beskæftigelse og sociale fremskridt.
Hvad angår public service, stemte jeg for ændringsforslag 82 om at lade public service være undtaget fra EU's konkurrenceregler.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Poettering (PPE-DE)
Jeg beklager, at PPE-DE-Gruppens ændringsforslag om at inddrage især de jødisk-kristne rødder i forfatningsudkastet ikke har fået flertal i Europa-Parlamentet.
Forfatningsudkastet indeholder imidlertid allerede i den foreliggende form vigtige elementer for Europas kristne arv. Præamblen henviser således til Europas religiøse overlevering, og ved at inddrage chartret om grundlæggende rettigheder bliver det kristne menneskebillede til et vigtigt grundlag for traktaten. Desuden anerkendes i artikel 51 i traktatudkastet udtrykkeligt kirkernes og religiøse sammenslutningers status. Dermed indeholder forfatningsudkastet vigtige elementer for Europas religiøse arv.
PPE-DE-Gruppen ville med sit forslag tilføje et vigtigt aspekt til disse elementer. Det er nu op til regeringskonferencen og dermed til medlemsstaterne at tage dette forslag op og således supplere forfatningsudkastet.

Sacrédeus (PPE-DE)
Jeg beklager dybt, at et flertal i Europa-Parlamentet (283 stemte mod, 211 stemte for, og 15 undlod at stemme) afviste PPE-DE-Gruppens ændringsforslag 23 om udtrykkeligt at nævne den jødisk-kristne religiøse arv i den planlagte forfatnings indledning. Forslaget burde ikke være kontroversielt, da det beskriver en historisk kendsgerning.
Vi ønsker, at alle lande også fremover skal have hver sin kommissær, der alle har samme status og stemmeret. Parlamentet siger nej til dette. Vi beklager også Parlamentets støtte til indførelsen af en EU-præsident, som indebærer afskaffelse af det skiftende formandskab for Rådet og dermed de små landes ret til at lede Unionen.
Jeg forholder mig meget kritisk til den såkaldte overgangsklausul i artikel I-24 om muligheden for at ændre beslutningsreglerne i Rådet ved en enstemmig afgørelse uden de nationale parlamenters godkendelse og uden indkaldelse af en regeringskonference i EU.
Saint-Josse (EDD)
Denne betænkning er kendetegnet ved en række selvmodsigelser. Den mest indlysende er, at Parlamentet går ind for afholdelsen af regeringskonferencen, men tilskynder den til ikke at foretage sig noget.
Flertallet synes stort set at være tilfredst med konventets resultat, men kan ikke benægte, at store og tilbagevendende problemer ikke er løst, herunder manglen på demokrati, gennemskuelighed og effektivitet.
Mere detaljeret er hvert enkelt forslag i modstrid med ønsket om at bevare forskelligheden og respekten for demokratiet, fordi hele formålet er at give en overnational ensartet og bindende ret forrang.
Medlemmerne af Jagt, Fiskeri, Natur og Tradition i Europa-Parlamentets EDD-Gruppe mener, at konventsmetoden er faldet i samme fælde som alle diplomatiske forhandlinger. Beslutningen er blevet truffet af en lukket kreds af personer, som påberåber sig ret til at gennemtvinge deres synspunkt, sådan som det er sket lige siden EU-samarbejdets start.
Det eneste punkt i udkastet fra Udvalget om Konstitutionelle Anliggender er det sidste afsnit om høring af borgerne ved folkeafstemninger i de stater, hvor forfatningen tillader det.
Det er denne sandhedsprøve, som forslagene om Europas fremtid reelt bør udsættes for, idet den giver mulighed for en virkelig kontradiktorisk debat, som kan ligge til grund for den enkeltes stillingtagen.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Theorin (PSE)
Jeg kan ikke støtte udkastet til en forfatning for Europa af flere årsager. Jeg er imod udviklingen i retning af en europæisk stat og går fortsat ind for mellemstatsligt samarbejde. Jeg kan ikke støtte forslag om øget militært samarbejde, som jeg anser for et nationalt anliggende.
Statsdannelse kræver en forfatning, en fælles valuta, en fælles domstol og et fælles forsvar. Når man desuden anbefaler en fælles præsident, udenrigsminister og finansminister og fjerner vetoretten i vigtige spørgsmål, forstærkes statsdannelsen. En sådan grundlæggende ændring af EU's indretning bør forelægges Europas borgere gennem folkeafstemninger.
Konventets medlemmer, der helt sikkert har gjort et solidt stykke arbejde, er heller ikke demokratisk valgt, og beslutningsprocessen i konventet, der ikke omfatter afstemninger, giver i sig selv anledning til stærke indvendinger.
Turco (NI)
Vi stemte imod dette meget komplekse udkast til forfatning, som er svært at forklare og forstå, og hvor det er vanskeligt at forestille sig, hvordan mekanismerne, ræsonnementerne, beføjelserne og modbeføjelserne kommer til at fungere i virkeligheden. Et meget komplekst institutionssystem er i sig selv ikke verdsligt, men skabt for bureaukratiets gejstlige, som får situationerne til at fungere, nemlig situationer, som er ude af kontrol, og som ikke kan fungere.
Jeg vil ikke benægte, at der er sket fremskridt i forhold til den nuværende situation, men det er fremskridt, som vedrører interne områder og beslægtede områder. Der er dog også sket tilbageskridt, f.eks. medtagelsen af artikel 51-I, nemlig den erklæring, der er bilag til traktaten, og som også institutionaliserer de kirkelige bureaukratier. Man tvinger nemlig EU til en regelmæssig dialog med kirkerne og krænker således verdslighedsprincippet og princippet om adskillelse mellem offentlige institutioner og religiøse organisationer. Hermed stadfæster man en kirkelig indblanding, der risikerer at være en fremskridtsfjendtlig hindring for de europæiske borgeres ret til frit at tage stilling til etiske og videnskabelige spørgsmål. Desuden forhindrer man EU i at undersøge kirkernes situation i medlemsstaterne eller tage den op til fornyet overvejelse, og hermed bevarer man de privilegier, som de nyder godt af takket være de aftaler, de har indgået med Franco i Spanien, Mussolini i Italien, Salazar i Portugal og Hitler i Tyskland.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Vallvé (ELDR)
Jeg vurderer betænkningen positivt, idet den opfylder en stor del af de forhåbninger, som den fremtidige EU-forfatning har vakt hos de politiske grupper her i Parlamentet.
Som parlamentsmedlem fra Catalonien, en statsløs nation, der for øjeblikket har et begrænset selvstyre inden for den spanske stat, kan jeg dog ikke acceptere manglerne i den fremtidige forfatningstekst, især hvad angår to konkrete spørgsmål.
For det første indføres der ikke et klart system for, at regioner med lovgivningskompetence kan deltage i fastlæggelsen af EU's politik. Det fastslås heller ikke, at disse regioner har mulighed for at klage til Domstolen, når deres kompetenceområder er berørt.
For det andet indeholder den fremtidige EU-forfatning heller ikke bestemmelser om, at sprog, som er anerkendt som officielle i en medlemsstat, hvilket er tilfældet for catalansk, skal medtages i EU's sprogsystem.
Jeg håber, at medlemsstaternes regeringer på regeringskonferencen vil ændre teksten og tilnærme den til virkeligheden i dagens Europa med hensyn til de nævnte områder.
Derfor har jeg afholdt mig fra at stemme ved den endelige afstemning om denne betænkning.

Formanden.
Afstemningen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 14.00 og genoptaget kl. 15.00)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens erklæringer om Mellemøsten.

Antonione
Hr. formand, mine damer og herrer, vi er meget bekymrede over situationen og over de seneste begivenheder, der har rystet Mellemøsten. De planlagte likvideringer, som Israel har besluttet at benytte sig af for at fjerne Hamas' ledere, de meget alvorlige og blodige terrorattentater, der gentagne gange har fundet sted i Jerusalem og Tel Aviv, den palæstinensiske premierminister Abu Mazens fratrædelse, de hindringer, som præsidenten for Den Palæstinensiske Myndighed lagde i vejen for hans regering, den principielle beslutning, som Israels sikkerhedskabinet - det såkaldte kitchen cabinet - har truffet om at udvise præsident Arafat fra de palæstinensiske områder, og forslaget om ligefrem at slå ham ihjel er alle elementer i en voldsspiral, der risikerer at komme ud af kontrol og gøre en ende på håbet om at genskabe freden i Det Hellige Land. Derfor er vi nødt til at standse voldens udvikling hurtigst muligt. Det er nødvendigt, at der så hurtigt som muligt bliver våbenstilstand, så det bliver muligt at genoptage forhandlingsprocessen, og dette er hovedformålet med vores indsats.
Vi er nemlig stadig af den overbevisning, at den eneste mulige vej til en retfærdig og varig fred, som bygger på FN's resolutioner og principper, er en forhandling og en velvillig gennemførelse af den proces, der er angivet i køreplanen. Kun på denne måde kan vi virkeliggøre den vision, som også det internationale samfund ønsker, nemlig to stater, der lever fredeligt side om side, idet man respekterer Palæstinas ret til selvstyre og israelernes ret til at leve i fred og sikkerhed.
Foruden den daglige indsats, der skal løse de kortsigtede problemer, skal vi gøre en omfattende indsats, som bygger på en langsigtet vision om et område med fred, forståelse, dialog, fremgang og sikkerhed på begge sider af Middelhavet. Denne vision fører os til Euro-Middelhavs-ministerkonferencen i Napoli, hvor vi håber, at man puster nyt liv i Barcelona-processen, og at den således kan være med at skabe fred og stabilitet i Mellemøsten, også i et bredere Mellemøsten.
Mine damer og herrer, når det gælder dette spørgsmål, er det af største vigtighed, at EU følger en konsekvent linje, som medlemsstaterne i høj grad er enige om, og som er et resultat af fortsatte og grundige drøftelser af forskellige vurderinger og opfattelser. Det er nemlig kun ved at vise konsekvens og stå sammen, at EU - hvilket vi håber så inderligt - kan styrke sin rolle og sin indflydelse i kvartetten og i dette område. I den forbindelse vil jeg gerne understrege, at de 25 lande på Generalforsamlingen i New York enigt og enstemmigt vedtog den resolution, hvor man kraftigt opfordrer den israelske regering til ikke at gennemføre beslutningen om at udvise Arafat.
Hvilken strategi skal vi anvende? For det første mener vi som sagt, at israelernes og palæstinensernes umiddelbare og velvillige gennemførelse af køreplanen er den eneste vej til en fredelig løsning på konflikten. Derfor har vi i vores indsats lagt en fast linje, hvor vi kræver, at terrorstrukturerne afskaffes, og at begge parter undgår handlinger, der kan give næring til voldsspiralen.
For det andet er vi af den opfattelse, at kun en omfattende international indsats kan skabe det gunstige klima, der er nødvendigt for køreplanens succes. Derfor har vores handlinger lige siden formandskabets start konsekvent været fokuseret på at gøre kvartettens rolle som drivkraft bag de to parters forhandlingsproces mere effektiv - også når det gælder dens rolle på stedet - og samtidig styrke EU-indsatsens troværdighed og autoritet i kvartetten. Selv om det utvivlsomt er USA, der har den største indflydelse på hele processen, bør det nemlig undgås, at USA handler unilateralt og går enegang på dette område. EU's rolle skal således anerkendes. Vi må nemlig ikke glemme, at en fredelig løsning på konflikten mellem Israel og Palæstina er en prioritet i EU's internationale indsats. Ikke alene finder denne krise sted ved EU's sydlige grænser og har en destabiliserende virkning på hele Mellemøsten og Middelhavsområdet; den har også mere vidtrækkende negative konsekvenser for dialogen mellem kulturer og religioner og for bekæmpelsen af international terrorisme.
I vores konkrete gennemførelse af den klare strategi, som jeg lige har ridset op, har vi i tråd med det stærke europæiske engagement, som går flere år tilbage, lagt særlig og konstant vægt på konflikten mellem Israel og Palæstina.
Mine damer og herrer, jeg vil nu komme tilbage til de aktuelle begivenheder og fortælle Dem om de initiativer, som formandskabet har taget for at imødegå de seneste dramatiske episidoder, der har ført til våbenhvilens ophør og genoptagelsen af den forfærdelige voldsspiral.
Ud over vores støtte til indsatsen fra den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, Javier Solana, der har besøgt området flere gange, har vi holdt løbende kontakt til USA, Rusland og FN - de andre medlemmer af kvartetten - for at følge situationen i området og vurdere alle dens konsekvenser, så vi kan træffe hurtige og hensigtsmæssige initiativer, der sætter gang i forhandlingsprocessen igen. Vi har desuden sørget for, at kvartettens særlige udsendinge straks begynder at mødes regelmæssigt igen, og at dens ministre mødes i forbindelse med ministerugen i FN's Generalforsamling. Alle kvartettens medlemmer er nemlig enige om, at kvartettens rolle bør styrkes yderligere.
Via forskellige kontakter har vi gjort parterne opmærksomme på, at det er absolut nødvendigt, at der straks bliver truffet konkrete foranstaltninger for at gøre en ende på volden og undgå handlinger, der risikerer at forhindre forhandlingernes genoptagelse. De fremskridt, der skete i ugerne efter køreplanens vedtagelse, viser, at dette er den rigtige vej. På trods af alt det, der er sket, er det vores pligt ikke at miste modet, for der er stadig mulighed for at nå disse målsætninger, og volden må ikke forhindre os i at udnytte denne mulighed. Dette var også hensigten med det italienske EU-formandskabs offentlige erklæring den 11. september i år, der blev afgivet på partnernes vegne og med deres samtykke.
Mine damer og herrer, de palæstinensiske og israelske ledere har et meget stort ansvar over for deres befolkninger og over for det internationale samfund. Derfor forventer vi, at de gør en kraftig indsats, og at de udviser større beslutsomhed og ikke mindst et stort mod, når det gælder om for enhver pris at forfølge målsætningen om fred.
Det er vigtigt, at man hurtigst muligt får lukket det regeringshul, der er opstået med premierminister Abu Mazens afsked. Det er nødvendigt, at den nyudnævnte premierminister Abu Ala hurtigt danner en ny regering, som består af kompetente politiske personligheder fra Palæstina, der nyder hans og det palæstinensiske folks tillid. Denne regering skal følge de retningslinjer, som premierminister Abu Mazen har ridset op for at bringe volden til ophør og for resolut at gå forhandlingsvejen. Abu Ala skal også hurtigst muligt og uden tøven nå nogle konkrete og reelle resultater på sikkerhedsområdet, idet han beslutsomt bekæmper terroristernes vold. Ud fra dette synspunkt skal det - uafhængigt af sammensætningen af det nationale sikkerhedsråd, som præsident Arafat nu skal til at udpege - være den nye regering, som har den fulde kontrol med sikkerhedsstyrkerne. Hvis de følger denne vej, kan Abu Ala og hans regering regne med EU's helhjertede støtte.
Her vil jeg gerne gentage, at vi er af den opfattelse, at der på ingen måde må være nogen form for tolerance over for terrorisme. Som EU-formandskab har vi - hvilket afspejler en meget udbredt holdning hos den europæiske offentlighed - kraftigt fordømt de palæstinensiske ekstremistorganisationers terrorangreb. På EU's udenrigsministres uformelle rådsmøde i Riva del Garda i starten af denne måned besluttede man også at medtage den politiske fløj af Hamas på den europæiske liste over terrororganisationer. Dette var en nødvendig handling, eftersom EU havde givet denne organisation nogle klare advarsler på Det Europæiske Råd i Thessaloniki, og hvis ikke vi havde fulgt op på disse advarsler, ville det have skadet EU's troværdighed som indflydelsesrig aktør i området. Det glæder mig meget, at vi i Rådet nåede til en konsensus, der overvandt den tvivl, som nogle partnere nærede, og at vi således fik fastlagt en stærk fælles holdning, som der var enighed om.
Vi mener desuden, at de reformer, som Den Palæstinensiske Myndighed har iværksat, og som følger kriterierne om demokrati, gennemsigtighed og effektivitet, ligeledes er en nødvendig forudsætning for oprettelsen af en fredelig, stabil og demokratisk palæstinensisk stat. Disse reformer skal videreføres, og dem skal EU og det internationale samfund støtte.
Mine damer og herrer, jeg vil nu gøre klart rede for formandskabets holdning til præsident Arafat. Vi kan ikke lægge skjul på, at han har spillet en overvejende negativ rolle i de sidste par måneder, eftersom han har bidraget til splittelsen i Den Palæstinensiske Myndigheds ledelse og undermineret premierminister Abu Mazens indsats, hvilken fik ham til at gå af. Netop på grund af Arafats historiske rolle og hans ansvar over for det palæstinensiske folk forventer vi, at han ændrer holdning, at han giver sin fulde støtte til den nyudnævnte premierminister Abu Ala, og at han tydeligt fordømmer terroristernes vold. Sådan som formandskabet offentligt har understreget over for den israelske regering, er Arafat ikke desto mindre palæstinensernes retmæssigt valgte præsident, og det ville være uacceptabelt - og en meget alvorlig fejl - at sende ham i eksil.
Derfor har EU - med støtte fra USA, Rusland og en lang række andre medlemmer af det internationale samfund - bedt Israel om at ændre sin beslutning og garantere, at der ikke sker præsidenten for Den Palæstinensiske Myndighed noget. Dødstruslerne er nemlig uacceptable.
Vi har desuden mindet den israelske regering om nødvendigheden af at vise mådehold og definitivt bringe de planlagte likvideringer til ophør, som ikke bare i er strid med international ret, men også alt for ofte kræver uskyldige ofre, hvilket i høj grad er med til at give næring til vreden, frustrationen og volden. Vi har ligeledes opfordret den israelske regering til at gøre en større indsats for at forbedre forholdene for den palæstinensiske befolkning i områderne.
Endelig har vi slået fast over for Israel - hvis krav om sikkerhed vi heller ikke undervurderer - at EU forventer, at der snarest muligt bliver taget yderligere konkrete skridt i den retning, der er angivet i køreplanen. Vi forventer navnlig, at enhver bosættelsesaktivitet i de palæstinensiske områder ophører, at man fjerner de kolonier, der er opført efter marts 2001, og at man holder op med at bygge sikkerhedsmuren efter den aktuelle plan, hvor den "grønne linje" overskrides, hvilket hindrer enhver mulighed for en forhandlingsløsning på konflikten.
Mine damer og herrer, EU skal spille en vigtig rolle i kvartetten, når det gælder om at sætte gang i forhandlingsprocessen efter de retningslinjer, jeg har nævnt. Denne diplomatiske indsats skal dog ledsages af en indsats på stedet. Vi er overbeviste om, at EU sammen med USA kan spille en mere betydningsfuld rolle i det internationale overvågningssystem, der er taget højde for i køreplanen lige fra første fase. Muligheden for en større europæisk deltagelse vil også blive drøftet på kvartettens kommende ministermøde i New York.
Hr. formand, mine damer og herrer, desværre er vi endnu en gang nået til et kritisk punkt i Mellemøsten-konflikten, og det bliver værre af, at man reelt gjorde sig nogle forhåbninger, fordi der lod til at være en fælles vilje til under alle omstændigheder at nå videre for enhver pris. Historien - og navnlig denne konflikts historie - har lært os, at det netop er på det tidspunkt, hvor forhandlingerne giver de første resultater, at de radikalt yderliggående kræfter, som er modstandere af enhver form for fred, går mest voldeligt til værks. Men det er netop i sådanne øjeblikke, at det internationale samfund har ansvaret for at lægge pres på parterne, så de klart følger forhandlingsvejen i stedet for at gribe til vold. EU vil naturligvis sikre, at både området og parterne tydeligt mærker EU's indsats for at fremme forhandlingerne og freden. Vi håber virkelig, at vi i den henseende kan regne med støtte fra Parlamentet, som længe har fulgt Mellemøsten-konflikten på tæt hold og gjort en indsats i den forbindelse.

Lamy
Hr. formand, Kommissionen deler rådsformandskabets opfattelse af det, der kort kan beskrives som mellemøstfredsprocessens forlis. Køreplanens fremtid afhænger efter vores opfattelse af et resolut og klart engagement fra de to parters og det internationale samfunds side. Det, der mangler, er den politiske vilje, som er en afgørende forudsætning for fred, og som ikke er til stede i dag. Vi havde håbet, at køreplanen ville have skabt den politiske vilje til at iværksætte visionen om to stater, Israel og Palæstina, der kunne leve side om side i fredelig sameksistens. Er det endnu muligt? Ja, men kun hvis Israel igen får en vis følelse af tryghed, på ny bliver accepteret i regionen og kan have tillid til de palæstinensiske strukturer, og hvis palæstinenserne samtidig konstaterer, at Israel accepterer deres ønske om at opbygge en nation på det territorium, Israel erobrede i 1967, og deres håb om at forbedre deres økonomiske og humanitære vilkår.
Hvad skal der til i dag for at genoplive denne køreplan, som er kommet meget dårligt fra start?
På israelsk side ville det være hensigtsmæssigt at vedtage tilstrækkeligt mange foranstaltninger, der har til formål at genskabe tilliden, ved bl.a. at standse de udenretlige henrettelser og gengældelsesnedrivninger af beboelser, afvikle alle de ulovlige bosættelser, der er opført siden september 2000, indstille koloniseringsforanstaltningerne og løse de problemer, der er forbundet med "sikkerhedsmurens" beliggenhed.
Palæstinenserne bør for deres del træffe synlige og effektive foranstaltninger, der kan forhindre, at enkeltpersoner eller grupper organiserer og udfører terrorangreb mod israelerne, bremse oprørshandlingerne, offentligt bekræfte Israels ret til at eksistere, fremskynde forberedelserne af valget, udarbejdelsen af en forfatning og det civile samfunds inddragelse i reformen.
Det internationale samfund bør efter vores opfattelse presse på for at opnå en hurtig løsning af sikkerhedsproblemet og tilbyde hurtig og effektiv økonomisk støtte. Kvartetten holder møde i New York i morgen, og EU vil benytte lejligheden til at forsøge at få alle parter til at tilslutte sig en reel samordning af kvartetten, hvad angår støtte til og opfølgning af denne køreplan.
Hamas er, hvilket rådsformandskabet har oplyst, nu opført på listen over terrororganisationer. Det er dog ikke tilstrækkeligt at forbyde denne organisation i USA og Europa. Det er nødvendigt at gå endnu længere. Yderligtgående kræfter øver indflydelse gennem de sociale ydelser og inden for uddannelsesinstitutionerne, og vi bør ikke nøjes med at bidrage til at afskære deres finansieringskilder. Vi bør også styrke Den Palæstinensiske Myndigheds mulighed for at varetage lokale funktioner. UNRA kan ligeledes bidrage hertil. Vi mener, at en forbedring af sikkerheden og bekæmpelsen af yderligtgående bevægelser først og fremmest kræver en indsats i forhold til befolkningen. Kommissionen har annonceret et program til støtte af Den Palæstinensiske Myndigheds reformer og diverse foranstaltninger til afhjælpning af de økonomiske og humanitære problemer. Vi har i år til hensigt at forpligte os for omkring 245 millioner euro. Denne indsats er blevet opmuntret af, at USA for nylig har ydet støtte til Den Palæstinensiske Myndighed, og at de israelske myndigheder igen udbetaler skatteindtægterne til Den Palæstinensiske Myndighed. Men det er imidlertid langtfra nok til at bringe Den Palæstinensiske Myndighed på ret kurs igen. Den økonomiske situation vil ikke blive bedre, hvis afspærringen opretholdes. Israel bør hjælpe Den Palæstinensiske Myndighed i gang igen. Vi bør ligeledes fortsat kræve, at samtlige arabiske stater standser den offentlige og private finansiering af terrorgrupper og lukker deres repræsentantskaber.
Vi europæere har meget mere at tilbyde befolkningerne i Mellemøsten i form af en tilnærmelse af forbindelserne gennem Euro-Middelhavs-partnerskabet og nettet af associeringsaftaler, der er på nippet til at være fuldstændiggjort. Det skal i denne forbindelse oplyses, at vi gør fremskridt i forhold til Syrien, det sidste land, forhandlingerne ikke er afsluttet med. Vi har forelagt det nye initiativ vedrørende politikken for godt naboskab i det udvidede Europa, som belyser alle de muligheder, der foreligger for udvidet samarbejde med henblik på økonomisk og social integration af Euro-Middelhavs-regionen, men kun fremskridt i forbindelse med fredsprocessen vil gøre det muligt for vores partnere i denne region at drage det fulde udbytte af de muligheder, EU til stadighed tilbyder på dette område

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, situationen i Mellemøsten synes at være præget af håbløshed. Efter fjernelsen af den irakiske diktator nærede vi alle et håb om en fredelig samfundsorden i Mellemøsten. Dette håb er slået fejl, og det ser ud, som om alle fredsbestræbelser og køreplanen for fred er mislykkedes.
Mahmud Abbas er efter bare fire måneder blevet afløst af Ahmed Qurei. Personer er naturligvis vigtige, og vi ved også, at Israels ministerpræsident, Ariel Sharon, og palæstinensernes præsident, Yassir Arafat, er de afgørende personligheder. Men helt centralt handler det om menneskene i disse lande. Ministerpræsident Sharon er demokratisk valgt, og også præsident Arafat er demokratisk valgt. Jeg ved ikke, om valget opfylder alle kriterier for demokrati, men han er valgt. Han har også modtaget Nobels fredspris, og det kunne måske være et incitament til, at den israelske regering og palæstinenserne tager tråden op fra den tid, hvor der bestod et fællesskab mellem ministerpræsident Rabin og palæstinensernes præsident Arafat.
Vi står over for vældige problemer, som vi alle er bekendt med. For vores gruppe er det helt klart, at de menneskeforagtende selvmordsangreb på ingen måde kan forsvares. Unge mennesker, som man lover paradiset, bliver misbrugt, og andre uskyldige mennesker bliver myrdet. Det fører til et kredsløb af vold, til dødslisterne på Israels side, som vi på ingen måde kan acceptere, fordi det, som hr. Lamy og hr. Antonione sagde, ikke kun er de eftersøgte forbrydere - hvis de da er det - der bliver ramt, men også mange uskyldige mennesker. En øje for øje- og tand for tand-politik fører ikke til nogen løsning. Vi oplever et hadefuldt sprog fra Hamas og Islamisk Jihad og også hadefulde handlinger, og det fører alt sammen til yderligere eskalation. Vi har Israels illegale bosættelser i Vestjordan, som er en stadig provokation for menneskene i Palæstina. Jeg citerer Frankfurter Allgemeine Zeitung fra 8. september, hvor der stod: "Den symbolske fjernelse af nogle containere i illegale bosættelser i Vestjordan var for lidt, til at palæstinenserne kunne opleve det som en opmuntrende succes." Opførelsen af en mur bestyrker den dybe følelse af konstant ydmygelse på Palæstinas side.
Vores mål må være, at Israel kan leve inden for sikre grænser, og at Palæstina kan leve inden for sikre grænser, og vi siger, at alle mennesker i regionen, hvad enten de er israelere eller palæstinensere, er udstyret med samme værdighed. Derfor er der ikke andre alternativer end at fortsætte med fredsbestræbelserne, selv om det ser så håbløst ud. Jeg siger for mig selv personligt, ikke for min gruppe, at jeg ikke tror, at en fredsløsning er mulig uden en international militær fredsstyrke. Hvis ikke man skiller de to parter ad med en international militær fredsstyrke, vil der efter min mening ikke kunne findes en løsning. Man kan heller ikke forlange alt af amerikanerne, som i forvejen ikke er så handlekraftige i dette spørgsmål på grund af valgkampen. Vi bør fortsætte vores bestræbelser i EU - og jeg er glad for det fællesskab, der her kommer til udtryk - sammen med USA, sammen med FN, sammen med Rusland. Vi er nødt til at fortsætte dem, fordi det drejer sig om menneskene i Mellemøsten.

Menéndez del Valle (PSE).
Hr. formand, de israelske trusler om at myrde Yassir Arafat er ikke kun moralsk forkastelige, men også politisk uacceptable og absurde, medmindre naturligvis formålet er at skabe kaos i regionen. Ved vi ikke alle, at Hamas og Islamisk Jihad netop betragter Arafat som den hindring, der forhindrer dem i at forsøge et overgreb på Israel? Hvordan skal palæstinenserne forhandle med nogen, som på denne måde ønsker at myrde deres præsident, som blev demokratisk valgt i 1996 i et demokratisk og retfærdigt valg under overvågning af observatører, herunder vores egne? Helt ærligt, den eneste måde, hvorpå man legitimt og på moralsk acceptabel vis kan skille sig af med Arafat, er ved det valg, der er indeholdt i køreplanen.
George Bush har netop - selv om det lyder sarkastisk - sagt, at "i USA befrier vi folk på en fredelig og ordentlig måde", men han har alligevel nedlagt veto i Sikkerhedsrådet mod en resolution, som netop forsvarede dette og var imod politisk mord. Jeg vil gerne her og nu fremhæve præsident Chiracs politiske realisme, da han i New York erklærede, og jeg citerer ordret, hr. formand: "Man kan mene, hvad man vil om Arafat, men sandheden er, at han er det palæstinensiske folks valgte myndighed og lovlige repræsentant. Jeg tror ikke, at andre end han kan acceptere en aftale på palæstinensernes vegne." Citat slut.
I denne sammenhæng og i forbindelse med bosættelserne giver det lidet håb, at Colin Powell i mandags sagde, og jeg citerer: "Det er meget vanskeligt, om ikke umuligt for den israelske premierminister at sige til sit folk, at han giver efter for amerikansk pres." Citat slut. Jeg spørger mig selv, om ikke palæstinenserne har givet efter ved at reformere deres finansministerium og oprette posten som premierminister imod Arafats oprindelige vilje, selv om det i sidste ende blev med hans godkendelse.
Men hvis man ønsker at lytte til en israelsk stemme i forbindelse med Yassir Arafat, så lyt venligst til Shimon Peres, som, da han fyldte 80 år, bekræftede følgende: For det første at Arafat har accepteret teorien om to stater og har droppet idéen om at destruere Staten Israel, for det andet at han har accepteret grænserne fra 1967 og givet afkald på grænserne fra 1948, og for det tredje at han har indvilget i at forhandle. Shimon Peres siger - og det er sandt - at Yassir Arafat kun har én stor fejl, nemlig at han ikke bekæmper Hamas' og Jihads fundamentalistiske militser. Jeg siger imidlertid, at så længe den israelske regering ikke træffer konkrete foranstaltninger, som er troværdige for den palæstinensiske befolkning, f.eks. om de selektive mord, bosættelserne eller skammens mur, vil ingen palæstinenser opnå tilstrækkelig popularitet eller få tilstrækkelig politisk opbakning til at bekæmpe de islamiske ekstremister.
Hr. formand, først når de ikke-terroristiske kræfter har skabt et konsolideret politisk rum, hvilket Israel indtil dato ikke har leveret, har terroristerne tabt krigen.

Watson (ELDR).
Hr. formand, for to uger siden indkaldte en avis fra London til et møde mellem ledende journalister fra Israel og Palæstina. Det var det første af sin art efter starten på den nuværende intifada.
En række deltagere fra begge sider udtrykte deres overbevisning om, at denne konflikt reelt er en "konflikt af det 22. århundrede". En krig, som varer 100 år, og som ødelægger deres børnebørns børns liv. En konflikt, som kan opbruge optimismen hos selv de største optimister, kræver endnu en gang største tålmodighed og engagement.
Men uanset situationens grusomhed kan vi ikke tillade os at fortvivle. Hvis de to parter har bevæget sig for langt væk fra køreplanens vej mod fred og forsoning, må vi lokke dem tilbage.
EU skal fortsat spille en afgørende rolle i forsøget på at skabe fred i Mellemøsten. Større engagement med Israel kan muligvis medvirke til dette. At opnå fred kræver desuden en stærk og ansvarlig Palæstinensisk Myndighed, der fungerer. Derfor har Unionen brugt mere end 300 millioner euro siden 2000 til at holde Den Palæstinensiske Myndighed funktionsdygtig. En effektiv og lovlig Palæstinensisk Myndighed er væsentlig for at eliminere terroristorganisationerne. Palæstinenserne har også brug for en kraftig stemme i forhandlingerne med Israel. EU skal øge støtten til Den Palæstinensiske Myndigheds økonomiske reformer for på den måde at blive i stand til at tage afstand fra terrorisme.
Vi har desuden givet mere end 30 millioner euro til det vigtige arbejde med at sørge for grundlæggende offentlige ydelser i de palæstinensiske kommuner, fordi det er på den måde, man bekæmper fortvivlelse - med rent vand og klasseværelser, med tilsagn om normalitet og fred.
Vi kan beklage Yassir Arafats uforsonlige holdning, men vi skal huske på, at hvis den palæstinensiske befolkning skulle stemme i morgen ved et retfærdigt og gennemsigtigt valg, som vi gerne vil have, så ville de sandsynligvis vælge ham som deres leder igen. Den bedste måde at sikre det resultat ville for Israel være at gøre ham til martyr. Det er ikke op til os at afgøre Arafats rolle i fredsprocessen, ligesom det heller ikke er op til Israel eller USA.
Vi kan imidlertid på ingen måde acceptere terrorisme. Derfor bifalder min gruppe, at Hamas medtages på den europæiske liste over terroristorganisationer. Selvmordsbomber har krævet et alt for stort antal israelske liv, og de politiske apologeter for terror kan ikke få støtte, så længe drabene fortsætter.
Parterne på begge sider må indse, at denne konflikt ikke kan løses ad militær vej. Israels udenretslige drab skal bringes til ophør, for de vil kun medføre flere terrorister, ikke tvinge palæstinenserne til forhandlingsbordet. Israel skal trække sine styrker tilbage fra de besatte områder, og oprettelsen af bosættelser skal stoppe.
To stater, der lever side om side i fred - det er den eneste holdbare løsning. Israels eksistens som jødisk stat og som et demokrati kræver en palæstinensisk stat. Alternativerne er palæstinensisk apartheid, eller at Israels status ubarmhjertigt ændres til en jødisk enklave.
Den køreplan, som EU var en af de hovedansvarlige for, anerkender dette, og min gruppe er fortsat fast overbevist om, at den skal gennemføres.

Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg takker Europa for enstemmig stillingtagen i FN's Generalforsamling. Europas intervention vil være vigtigere end nogensinde for at redde situationen. Det er det budskab, præsident Arafat sendte til os fra Ramallah sidste lørdag, hvor han var synligt styrket som følge af den bevægende støtte, han modtog fra sit folk som reaktion på Ariel Sharons forfølgelse af ham personligt. Samtidig var han dog yderst bekymret over den stadig mere uudholdelige situation, hans landsmænd påtvinges.
Efter den israelske regerings bestyrtende principafgørelse om at lade en valgt præsident udvise fra sit land eller ifølge Sharon-regeringens løsning nummer to at udrydde ham fysisk fandt GUE / NGL-Gruppen det påkrævet gennem sin formand og vores kollega, Luisa Morgantini, formand for Europa-Parlamentets Delegation for Forbindelserne med Det Palæstinensiske Lovgivende Råd, på stedet at give udtryk for, hvordan et overvejende flertal af europæere, herunder kritikere af Den Palæstinensiske Myndighed, opfatter denne meget alvorlige præcedens, og jeg mener, at dette bør mane til eftertanke hos alle, der tror, at man ved at skåne Ariel Sharon vil kunne påvirke ham i retning af støre moderation.
Det vigtigste resultat af vores samtaler i Ramallah såvel som Jerusalem og Tel Aviv er, at der i dag som aldrig før er et akut behov for ekstern politisk intervention for at genskabe en forhandlingsdynamik og give en fortvivlet befolkning håb om en værdig og retfærdig fred.
Jeg kan endnu huske kommissær Pattens ildevarslende ord lige inden krigen mod Irak, hvor han med bragende bifald fra Europa-Parlamentet erklærede, at hvis denne krig blev gennemført uden en efterfølgende politisk løsning af konflikten i Mellemøsten, ville man blive vidne til stigende terrorisme. Og desværre er det her vi står i dag.
Køreplanen havde til formål at tackle denne udfordring. Hertil har den to forcer. Først og fremmest er der tale om en samlet politisk plan og ikke blot en sikkerhedsplan. Fornuftigt nok vil det palæstinensiske folk have lettere ved at gå ind i en aktion til bekæmpelse af terrorhandlinger, hvis dagligdagen bliver lettere at leve, og deres grundlæggende rettigheder respekteres.
Desuden har køreplanen ikke én, men fire støtter, hvis troværdighed som fredsmæglere er meget begrænset. Og hvad er der helt nøjagtigt tilbage, fire måneder efter iværksættelsen af dette initiativ? Hvor er denne køreplan, hvor er kvartetten, og hvor er desuden Europa? I en så afgørende fase melder EU hus forbi. Hvis jeg forhåbentlig har ret i min antagelse om, at den enstemmige afgørelse fra de 25 i New York i sidste uge er tegn på en ny erkendelse af det kollektive ansvar, vi må påtage os i regionen, må hr. Solana i anledning af sit besøg i Parlamentet den 9. oktober i år redegøre for den politiske strategi, de konkrete mål og tidsplanen for de initiativer, Rådet har truffet afgørelse om for at undgå det værst tænkelige og genskabe håb i Mellemøsten.
Jeg er overbevist om, at et sådant nyt initiativ især bør fokusere på tre prioriterede områder.
Vi må først og fremmest nægte at give efter for Ariel Sharons afpresning, hvad angår Arafat. En ting er at støtte kravet om reformer inden for Den Palæstinensiske Myndighed. Denne debat er indledt i det palæstinensiske samfund, den er berettiget, og den er sund. Noget andet er ikke at omtale, at den valgte præsident er forvist til ruinerne af sit hovedkvarter og give efter for besættelsesmagtens veto uden at mødes med den person, der i folkets øjne symboliserer Palæstina. En række stærkt symbolske handlinger bør efter min opfattelse bringe denne uværdige tvetydighed til ophør.
Desuden bør vi protestere på det skarpeste mod den mur, der er under opførelse. Der er ikke tale om en almindelig grænse, hvor man blot kunne diskutere, hvorvidt dette tiltag var hensigtsmæssigt. Der er tale om en udtalt overskridelse af palæstinensernes internationalt anerkendte territorium. Muren går tværs gennem Aboudis-universitetet nær Jerusalem. Den går gennem hjertet af Betlehem. Den afskærer det palæstinensiske landbrug fra de vigtige overrislede jorder på den nordlige del af Vestbredden. Murens opførelse afstedkommer nye beslaglæggelser, nye forvisninger, nye checkpoints. Den indvarsler et opsplittet Palæstina. Det er så skandaløst, at selv præsident Bush har bebrejdet sin yndling det. Hvis selv Det Hvide Hus truer med at ophæve USA's økonomiske støtte til Israel, hvis landet fortsætter denne opportunistiske politik, må EU da endelig turde opstille klare betingelser for opretholdelsen af associeringsaftalerne med Israel i form af en ændring af Ariel Sharons politik.
Endelig bør man fremme alle israelske eller palæstinensiske initiativer til fordel for en standsning af volden og en genoptagelse af den politiske dialog. Jeg tænker på fredskoalitionen og en af dens vigtigste ledere, Yossi Beilin, tidligere israelsk minister og forhandler af Oslo-aftalerne, og Yasser Abed Rabbo, minister i den afgående palæstinensiske regering, som også længe har taget del i den israelsk-palæstinensiske dialog. Disse fremtrædende personer har i øvrigt netop taget imod en indbydelse, jeg har tilsendt dem på GUE/NGL-Gruppens vegne om sammen at aflægge et besøg i Europa-Parlamentet i midten af november.
Jeg tænker desuden på en af de mest symbolske palæstinensiske fanger, Marwan Barghuti, parlamentsmedlem og også meget engageret i Oslo-forhandlingerne, og hvis prestige især blandt de unge palæstinensere vil kunne bidrage til at fremme dialogen frem for volden. Endelig, hr. formand, tænker jeg på Yassir Arafat selv, som på ny har bekræftet sin vilje til at opnå en våbenstilstand og ikke blot en simpel indstilling af kampene, således at hans og premierminister Abu Mazens bestræbelser ikke ødelægges af målrettede drab og nedrivning af huse.
Den israelske stats præsident har i modsætning til Ariel Sharon henstillet til, at man tager dette perspektiv meget alvorligt. Synlige initiativer i denne retning fra EU's side må efter min opfattelse betragtes som yderst relevante.
Det er GUE/NGL-Gruppens udtrykkelige krav, men det er især det kæreste ønske hos alle, der arbejder for freden på stedet, og som snarest muligt ønsker forhåbningsfuldt at kunne slå fast, at "Europe is back".
Dhaene (Verts/ALE).
Hr. formand, mine damer og herrer, noget er råddent i staten Israel, og som min ven, Abraham Burg, tidligere formand for Knesset, for nylig skrev i The International Herald Tribune, kan en stat ikke overleve uden retfærdighed. Han fortsatte med at sige, at samtlige bosættelserne skal fjernes, og at der skal trækkes en internationalt anerkendt grænse mellem den jødiske del og den palæstinensiske del. EU kan protestere nok så meget imod Sharons politik, men ændringen skal komme inden for Israel, hvor befolkningen allerede er klar over, at den har valgt den forkerte retning. En mur vil ikke løse problemet. Vi ved i Europa, at mure ikke er permanente, og at grænser ikke holder evigt. Israel er en ven, der er kommet på afveje. Hvem kan hjælpe denne ven på nuværende tidspunkt? Hvem kan lægge tilstrækkeligt pres på den israelske regering? USA kan, for USA kan ramme Israel på det økonomiske område. Vi skal tilsyneladende heller ikke forvente os meget af Washington på kort sigt. Tager USA stadig køreplanen alvorligt?
Er det ikke på tide at prøve at opnå den arabiske verdens respekt, nu hvor situationen i Irak hele tiden forværres? International ret bør ikke tabe kampen imod terror. Vi mener, at begge sider skal afvæbne. Arafats status som den valgte leder er et faktum, der ikke står til at ændre. Men tiden er efter min opfattelse inde til at afholde en omfattende konference om Mellemøsten, hvor EU kan tale med én stemme. Vi kan kun opnå fred og stabilitet ved hjælp af en global løsning. USA beder om støtte i forbindelse med Irak. EU beder om støtte i forbindelse med Israel og Palæstina. Det er faktisk muligt, hr. Poettering, at bringe tanken om en international militær styrke ind i denne sammenhæng.

Collins (UEN).
Hr. formand, der er stor bekymring, og med rette, over den uhyre alvorlige situation i Mellemøsten. Udsigterne til fremskridt er mørkere nu end på noget andet tidspunkt i år. Der har været næsten totalt sammenbrud i gennemførelsen af køreplanen for fred i regionen. Den våbenhvile, der blev bekendtgjort af Islamisk Jihad og Hamas, er blevet annulleret, og deres ledere har opfordret til angreb på Israel. Planlagte israelske tilbagetrækninger fra nogle byer på Vestbredden er blevet annulleret, og den israelske hær har været aktiv mod palæstinensere i Gaza. Israels nationale sikkerhedsråd har desuden bestemt principielt at fjerne præsident Arafat fra de besatte områder. Denne beslutning er blevet kritiseret fra mange sider og det med rette.
Fra israelsk side har man ikke opfyldt forpligtelserne, afviklet de yderstliggende bosættelser og stoppet bosættelserne. Den palæstinensiske side har heller ikke været i stand til at opfylde mange af sine forpligtelser i spørgsmålet om fremtidig sikkerhed.
Nye bygninger opføres stadig i bosættelserne i og omkring Jerusalem, og udsigterne for køreplanen ser mørk ud, medmindre der sker noget meget snart.
Jeg tror, der skal opfindsomhed til, hvis køreplanen skal have en chance for at overleve. Ingen af parterne har opfyldt deres forpligtelser i forbindelse med køreplanen for fred. Det er noget, vi alle kan blive enige om. Den nye palæstinensiske premierminister Abu Ala har international troværdighed, da han er en af de palæstinensiske forhandlere af Oslo-aftalen af 1993. Vi kan ikke skjule, at beslutningen i Israels nationale sikkerhedsråd om at fjerne præsident Arafat fra de besatte områder har forværret situationen i Mellemøsten. I øjeblikket insisterer israelerne på, at deres forbud mod kontakt med dem, der møder Yassir Arafat, også gælder personer fra EU. Det er en sag, der skal løses, hvis EU skal spille en effektiv rolle i regionen.
Det er min faste overbevisning, at bestræbelserne på at isolere præsident Arafat kun vil forværre spændingerne i den palæstinensiske ledelse. Ethvert forsøg fra Israels side på at bortvise ham fra de besatte områder vil kun undergrave Den Palæstinensiske Myndighed og vil få sikkerhedssituationen til at flamme yderligere op.
Den palæstinensiske ledelse er nu blevet præsenteret for en række sikkerhedsmæssige tiltag fra den amerikanske regering, som skal gennemføres. Jeg opfordrer også den amerikanske regering til fortsat at være 100 % engageret i fredsprocessen og presse Israel til at forpligte sig til køreplanen.
Endelig bifalder jeg hr. Solanas og kommissær Pattens fortsatte bestræbelser på at genoprette våbenhvile i regionen. Det har været et særligt slemt år for Mellemøsten. Ikke kun bliver den politiske situation nu mere ustabil i Irak, men hvis vi ikke alle sammen er forsigtige, kan situationen mellem Israel og Palæstina også forværres yderligere.

Belder (EDD).
Hr. formand, lørdag den 6. september stod Mahmud Abbas, der var trådt tilbage som den palæstinensiske premierminister, foran det palæstinensiske parlament for at aflægge beretning om sin korte embedsperiode. Mødet foregik for lukkede døre. Hvad der siden er afsløret om dette lukkede møde, latterliggør enhver tanke om palæstinensisk gennemførelse af den såkaldte køreplan. Hr. Abbas' tiltale viser med al tydelighed, at den person, der er ansvarlig for dette, er præsidenten for Den Palæstinensiske Myndighed.
Mahmud Abbas var sammen med kabinettet engageret i gennemførelsen af reformen af elementære politiske områder som f.eks. koordinationen af den palæstinensiske sikkerhedstjeneste og den rent finansielle styring af offentlige midler, men til ingen nytte. Alle disse prisværdige forsøg faldt til jorden på grund af én persons magtbegær, og denne person var "raïs", Yassir Arafat, som også var årsag til Abbas' udtalelse om, at en palæstinensisk minister har mindre magt end en viceminister i andre lande.
Hvordan kommer vi videre? Officielt er præsidenten for Den Palæstinensiske Myndighed den relevante politiske samtalepartner for de europæiske institutioner. Men i lyset af Mahmud Abbas' alvorlige anklager vil jeg gerne spørge både Rådet og Kommissionen om, hvilke konsekvenser de mener, at det vil få. Det vil jo være politisk umuligt at gennemføre køreplanen for fred i Mellemøsten, hvis vi ignorerer denne modige og ærlige palæstinensiske selvkritik, især hvis en ny palæstinensisk premierminister skal fungere under samme relativt svækkede betingelser som Mahmud Abbas.

Morillon (PPE-DE).
Hr. formand, nu, hvor jeg endnu en gang tager ordet om dette emne, kan jeg ikke lade være med at tænke tilbage på Sarajevo for 10 år siden og den sande vrede, der greb mig, hver gang den gnist af håb, der opstod, når en aftale var nået efter omstændelige forhandlinger, straks blev tilintetgjort af mistro og frygt. Denne mistro og frygt, som selvfølgelig blev fremmet, hr. rådsformand, af yderligtgående ekstremister, men især af forhandlerne selv, fordi de på ingen måde havde tillid til deres partnere og var bange for, at de, hvis man ikke længere betragtede dem som modstandere, ville udnytte aftalen til at konsolidere deres stillinger.
Det er denne sygelige frygt, jeg til stadighed har taget afstand fra, siden intifadaens genopblussen igen har udbredt virussen overalt på jorden, hvor fredsforkæmperne i dag, som hr. Poettering netop påpegede, er ved at fortvivle. Jeg er udmærket klar over, at det at tale her i al bekvemmelighed og sikkerhed kan forekomme formålsløst og endog blive betragtet som en provokation af alle, der lider selv og gennem deres nærmeste.
Men jeg ville ønske, at jeg kunne vise dem vores eksempel og forsikre dem om, at vi er rede til at hjælpe dem.
Vores eksempel er et eksempel på forsoning lige her i Strasbourg mellem nationer, der i generationer har levet sønderrevet at frygt for hinanden.
Forsikringen består i at give sikkerhed for, at når israelerne og palæstinenserne engang har fastlagt betingelserne for en aftale med bistand fra kvartetten og som resultat af deres indsats, hr. rådsformand, vil EU gøre alt for at sikre denne aftales politiske, materielle og militære iværksættelse, om nødvendigt gennem indsættelse af fredsbevarende styrker, der kan erstatte den mur, hvis effektivitet fortsat er tvivlsom, og - ja, hr. Wurtz - hvis berettigelse er umulig.
Souladakis (PSE).
Hr. formand, for få dage siden vedtog FN's Generalforsamling med kun enkelte nejstemmer fra Marshall-øerne, Mikronesien, Israel og USA den omtalte resolution om Arafat. Ud fra en politisk synsvinkel har denne resolution ikke kun den snævre betydning, nemlig hvad Arafat betyder, og hvilken betydning problemet har i dag. Den udtrykker også det internationale samfunds krav om, at der snart findes en løsning på denne uendelige krise, som har varet i 40, 50, 60 år, med tusindvis af døde, tusindvis af mord.
Det, vi drøfter eller ikke drøfter i dag, er ligegyldigt i forhold til, hvad der bør ske i området. Vi er her et politisk organ. Vi dømmer ikke hensigter. Ud fra denne betragtning bør vi kun tale om, hvad der bør gøres politisk. Vi taler om den ene køreplan i forbindelse med udviklingen i området og ser ikke, hvad der ellers sker i det virkelige liv, volden, selvmordene, mordene på uskyldige osv., muren og alt det andet.
Der har i de seneste dage været en ny repræsentant for EU i området, hr. Otte, som imidlertid desværre er blevet mødt med en negativ holdning fra Sharons side. Han har nægtet at tage imod ham, sådan som han også har nægtet at tage imod de øvrige af vores repræsentanter, fordi de også ville mødes med Arafat. Det er ikke en positiv udvikling. Vi er nødt til at sende nogle positive signaler. Kvartetten er ikke nok, ikke som observatørorgan. Den skal gøres til en taskforce, som sætter betingelser og vilkår og fastlægger procedurer. Ellers vil vi hver gang, vi kommer her, beklage os, enten ud fra sikkerhedshensyn eller ud fra vores sympatier, men uden noget endeligt resultat.
Derfor er jeg enig i hr. Poetterings forslag om, at der nu indsættes internationale observatører ved grænserne mellem de to stater, FN-soldater, som man har gjort andre steder i verden. Jeg er enig i alle de forslag, som ikke vil have, vi skal være neutrale observatører, og som ikke gør os passive. Jeg er enig i alle de forslag, som mener, det er på tide, at vi selv tager ansvar for at gribe til handling i stedet for blot at afvente andres anvisninger.

Martelli (ELDR).
Hr. formand, jeg har det indtryk, at mange af talerne her i Parlamentet taler om køreplanen uden at have læst den, og at de på grund af deres manglende kendskab til dette dokument fortolker den på en tvivlsom måde.
Køreplanen er en plan, som består af tre faser. Det, som det gælder om, fremgår af selve overskriften for første fase, nemlig at stoppe terror og vold, normalisere den palæstinensiske hverdag og oprette palæstinensiske institutioner - "Ending terror and violence, normalizing Palestinian life, building Palestinian institutions" - og den tager sigte på et umiddelbart og ubetinget ophør med brugen af vold fra palæstinensisk side. Det er det afgørende punkt, for hvis vi ikke gør dette, bliver alt andet uklart, usikkert og lettere formanende. Så længe Palæstina ikke hører op med terrorismen, nytter det ærligt talt ikke noget også at bede Israel om andre eller flere initiativer end dem, det har taget hidtil. Ingen europæisk stat, som blev udsat for en række terrorangreb - og navnlig angreb på forsvarsløse civile - ville undlade at reagere med magtanvendelse og lovlige midler til bekæmpelse af volden.
Jeg er heller ikke enig i opfordringerne til at lade Arafat blive, hvor han er, fordi han er det palæstinensiske folks legitime repræsentant, når alle vedkender sig, at der endnu ikke eksisterer nogen demokratiske institutioner i det palæstinensiske samfund.
Arafat er ansvarlig for Camp Davids og Abu Mazens fiasko. Efter min mening ville det være bedre, at Europa så med strengere øjne på hans opførsel, da dette er en forudsætning for, at der sker en holdningsændring.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, et minut er ikke lang tid, men hvis det blot er for at gentage det, der allerede er sagt, er det tilstrækkeligt. Jeg er enig med hr. Wurtz, men jeg vil gerne tilføje noget i forbindelse med vores eget mandat. Når vi konfronteres med endeløs vold, der altid resulterer i mere vold, står vi over for en situation, hvor europæere, amerikanere og russere er magtesløse, for så vidt at deres holdninger er udtrykt i en fælles trinvis plan for fred. Der er ingen trinvis plan for fred. Jeg har læst den og ønsker ikke at læse den igen. For hvad er der tilbage af den? Den er pillet helt fra hinanden fra alle verdenshjørner. Jeg vil gerne spørge om, hvordan vi skal få udarbejdet nye retningslinjer. Er vi ikke med denne køreplan blevet forledt til at tro på en alt for optimistisk plan, hvis betingelser ikke er accepteret af Israel selv? Har Israel accepteret at leve side om side med en palæstinensisk stat fra nu af? Har Israel virkelig opgivet tanken om, at de besatte områder skal regeres af israelerne? Jeg er nået til den konklusion, at Israel ikke har accepteret disse forhold, og at Israel i stedet håber at opnå militær dominans i området med USA's støtte. Hvis det er tilfældet, vil der ikke blive fred. Enhver nation har ret til sit eget hjemland. Jeg betragter det som Europas ansvar at indlede forhandlinger med begge parter og få kendskab til deres reelle planer og holde op med at samarbejde med et regime, der med militære midler forsøger at udrydde en magtesløs nation og prøver på at dræbe den folkevalgte præsident.

Sandbæk (EDD).
Hr. formand, hvis Abu Alas embedsperiode skal blive længere end Abu Mazens, og hvis han skal have nogen form for chance for at bekæmpe terror, kræver det, at Israel ikke hele tiden provokerer den palæstinensiske befolkning og underminerer alle forsøg fra bl.a. Mahmud Abbas' side på at bremse volden. Hvad skete der nemlig dagen efter, at han havde fået de palæstinensiske ledere til at indgå en ensidig våbenhvile? Israel likviderede Hamas-ledere på åben gade, hvilket jo ikke er bedre end terrorangreb, for når man likviderer Hamas-ledere, slår man også deres koner og deres børn og tilfældige forbipasserende ihjel, og man har jo som besættelsesmagt ikke lov at begå drab på åben gade på folk, som udkæmper en modstandskamp.
Jeg tror, at før det bliver gjort helt klart fra vestlig side, at vi fordømmer de likvideringer, som Israel foretager, nøjagtig lige så stærkt, som vi fordømmer selvmordsbomber, før vi meget kraftigt gør det klart for Israel, at de skal standse bosættelserne, og før vi gør det soleklart, at så længe de holder Palæstina i et jerngreb af undertrykkelse og vold, bliver der ikke fred. Man gør det fuldstændig umuligt for en hvilken som helst premierminister i Palæstina at bremse volden.
Da jeg sidst var i Palæstina med delegationen, var der tre dødsfald bare i de få dage, jeg var der. En lille dreng døde, fordi han havde fået en sten fra en oliven i den gale hals. Der var udgangsforbud, så der kom ingen læge til ham. Det døde han af. En gammel mand døde på checkpointet. Han fortalte, at han havde dårligt hjerte, men soldaterne nægtede ham at passere checkpointet, og de så på, at han døde af et hjerteanfald der på checkpointet. En patient døde i en ambulance på vej til hospitalet, fordi ambulancen heller ikke fik lov at passere checkpointet.
Før vi begynder at fordømme sådanne ting lige så kraftigt, bliver der ingen fred i Mellemøsten.

Formanden.
Det er os en ære at byde velkommen til den forhenværende præsident for Republikken Senegal og generalsekretær for sammenslutningen af fransktalende lande, Hr. Abdou Diouf, som har taget plads i tilhørerlogen. Sammenslutningen af fransktalende lande bidrager med sit virke til tilnærmelse mellem befolkningerne gennem respekt for den kulturelle mangfoldighed.
Jeg vil gerne byde hr. Diouf og hans delegation velkommen i Europa-Parlamentet.
Swoboda (PSE).
Hr. formand, vi står uden tvivl over for en katastrofal situation i Mellemøsten. Man må naturligvis spørge, hvem der bærer skylden. Det ville være alt for let at lægge ansvaret på én side. Men det må give anledning til eftertanke, at Abraham Burg, som sidder i det israelske parlament, Knesset, og som vi havde besøg af her for nogen tid siden, siger, at for Israel i dag er alternativerne jødisk radikalisme eller demokrati, bosættelser eller håb for begge folk, falske visioner med pigtråd, barrikader i garderne og selvmordsattentater eller en international grænse mellem to stater og Jerusalem som fælles hovedstad.
Jeg tror, at Abraham Burgs ord opfordrer til, at vi vender tilbage til det, der engang var begyndelsen til Israel og et potentielt Palæstina, nemlig til FN's beslutning. Flere af de foregående talere har klart givet udtryk for, at vi bør engagere FN stærkere med en fredsstyrke for at opnå fred i dette område. Det er endnu ikke accepteret, men jeg håber, at situationen ikke skal blive endnu mere radikal og endnu værre, før man vil acceptere dette engagement af FN og af fredsstyrker.
Lad mig komme med en bemærkning om terrorismen. I dagens udgave af Herald Tribune skriver Avi Schlaim: "The real obstacle to peace is Sharon, not Arafat." Det er efter min mening noget forenklet sagt. Det er provokerende formuleret. Jeg mener, som også formandskabet har givet udtryk for, at hverken Sharon eller Arafat er fredsengle. Vi har tværtimod brug for andre mennesker, som kan skabe fred. Jeg er også meget taknemmelig over for hr. Zimeray, fordi han for nylig bragte mennesker fra Israel og Palæstina, som vil skabe fred, til Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik.
Jeg afviser af dybeste overbevisning terrorismen, og det gør jeg af to grunde. Fordi terrorismen ikke kun dræber uskyldige mennesker hos den såkaldte fjende, og fordi den også altid bærer selvdestruktionen i sig. Jeg tænker ikke kun på Israels gengældelsesangreb, jeg mener også, at et samfund, som bygger på terrorisme, har en selvdestruktiv kraft i sig. Jeg forstår også formandskabet, når det tager initiativ til at sætte visse organisationer på den sorte liste. Jeg har blot et spørgsmål til Rådet og Kommissionen: Hvad stiller vi op med denne skændige mur, som går gennem Israel, hvilken liste kommer den mur på? For der findes også vold, som ikke er klassisk terrorisme. Måske skulle vi føre en liste over foranstaltninger, som er vendt mod freden uden at være terrorisme. Desværre hører denne mur hjemme på en sådan liste.

Vallvé (ELDR).
Hr. formand, når vi taler om den rolle, som EU kan spille i Mellemøsten, vil jeg gerne begynde med at takke for den rolle, som EU's repræsentant, Miguel Ángel Moratino, har spillet i området i mange år. Han har arbejdet med få ressourcer, og hans arbejde bør værdsættes efter fortjeneste. Jeg håber, at hans efterfølger vil kunne råde over flere ressourcer til indsatsen i dette område.
Jeg mener, at krigen i Irak har bidraget til at forværre situationen i Palæstina. En ensidig beslutning som Irak-krigen har medført en forværring af situationen og en optrapning af terrorhandlingerne. Derfor mener jeg, at EU bør styrke de multilaterale handlinger, som f.eks. kvartetten og køreplanen.
Vi bør afkræve lederne, både de israelske og de palæstinensiske, en politisk forpligtelse til at søge fred. De selektive mord skal standses, og der skal også sættes en stopper for terrorhandlingerne. Vi må huske på, at det ikke kun er terroristerne, som er involveret i et attentat, men også dem, som giver dem midlerne, og dem, som måske ser til den anden side for ikke at overvære forberedelsen af disse attentater.

Cushnahan (PPE-DE).
Hr. kommissær, fjendtlighederne mellem israelerne og palæstinenserne må bringes til ophør. Det er altafgørende for at stoppe den internationale terrorisme og dermed skabe en mere fredelig verden. Det dødelige forløb med angreb og gengældelsesaktioner skal afbrydes. De to ledere og deres internationale støtter kan i det uendelige, og indimellem endda på overbevisende manér, argumentere for, at netop deres voldshandlinger er berettigede. Men det er en ufrugtbar debat, og jeg agter ikke at deltage i den.
De to parter skal holdes adskilt, men normale moralske begrænsninger, selvdisciplin og retsstatsprincipper drukner i had og kravet om hævn. Som tingene står nu, vil ingen af parterne forholde sig passiv længe nok til, at disse intense følelser kan aftage. De frygter og mistror hinanden for meget. Det er tydeligvis nødvendigt, at en international styrke lægger sig imellem dem, da der bogstaveligt talt ikke er andre måder at holde dem adskilt på. Denne styrke skal have begge parters tillid. For at opnå dette skal den omfatte USA og dele af EU. Den amerikanske tilstedeværelse vil berolige israelerne, som med rette ser USA som en trofast og loyal allieret. Palæstinenserne ser EU som en ærlig og troværdig mægler. Dermed kan der på en realistisk måde appelleres til begge parter om at beherske sig, mens styrkens indsats organiseres og iværksættes. Samtidig kan fredsprocessen genoptages med udgangspunkt i den såkaldte køreplan, som begge parter har accepteret. Den kan fungere, hvis den får tid til det. Det får den, hvis der ikke er nogen vold, og jeg mener, at en international styrke kan bryde denne onde cirkel.
EU kan nu godtgøre sit ønske om en plads på den verdenspolitiske scene ved at formidle denne strategi. Der er ikke nogen alternativer. Det er bydende nødvendigt og presserende. Gevinsten er meget mere end fred i Mellemøsten. Den er fred på verdensplan, eftersom en fortsættelse af volden i Mellemøsten er baggrunden for en stor del af den terrorisme, som fortsat finder sted rundt omkring i verden.

Zimeray (PSE).
Hr. formand, perioden fra oktober 2000 til oktober 2003 repræsenterer 1.000 dage med vold, 1.000 dage med uskyldige døde, 1.000 dage med lidelser for begge folk, 1.000 dage med intifada og 1.000 dage med europæisk magtesløshed. Man vil senere skrive historie om denne uudnyttede mulighed, om den tabte tid, og man vil fælde en hård dom over dem, der mente, at vold var et berettiget politisk våben.
Vi havde for nogle dage siden her i Parlamentet en usædvanligt intens oplevelse, et rigtigt lyst øjeblik, hvor vi modtog besøg af palæstinenseren hr. Nusseibeh og israeleren hr. Ayalon. Det er dem, der er håbet. Håbet kommer fra befolkningerne selv. Europa er blevet til, fordi en fransk-tysk kommission i 1946 vedtog, at alle tyskfjendtlige sætninger skulle fjernes fra de franske skolebøger, og at alle franskfjendtlige sætninger skulle fjernes fra de tyske skolebøger. Fra da af kaldte man ikke længere tyskerne nedsættende øgenavne, man talte anderledes om dem, og man så på dem med andre øjne. Det er vores budskab til denne region.
Der er i de to folk mennesker, der er indstillet på dialog, forsoning, fremsynethed og udvikling. Det er de mennesker, vi bør støtte. Dem, der virkelig fortjener nobelprisen, er disse intellektuelle palæstinensere, der løber risikoen, som tidligere Camus, og altid fordømmer terrorismen som et absolutte onde og en forbrydelse mod menneskeheden. Jeg kan ikke tillade, at man, som jeg hørte det for nogle få øjeblikke siden, siger, at Hamas' aktioner på nogen måde skulle kunne sammenlignes med den franske modstandsbevægelse.
De virkelige helte er også de almindelige israelere, der går på gaden, buschauffører, som intet menneskeskjold nogensinde har overvejet at beskytte. Europa bør tænke på befolkningerne og fremtiden. Vi bør undlade at optræde som anklagere. Vi er ikke rigtigt kvalificerede til at være dommere. Vi bør spille rollen som en realistisk og modig vejviser.

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Hr. formand, på Formandskonferencen erklærede hr. Antonione ganske rigtigt, at voldsspiralen skal stoppes. Vejen frem for begge parter er at starte en dialog. Men hvordan kan parterne bidrage til en mulig løsning af den låste situation? Måske kan palæstinenserne igen tage intifadaen op til overvejelse. Der er tale om en væbnet intifada. De bør spørge sig selv, hvorvidt en intifada skal være væbnet for at være en rigtig intifada. Svaret er nej. De fleste intifadaer er populære og fredelige. Måske skulle palæstinenserne tage afstand fra volden ved at gøre det til en fredelig intifada.
Hvad med Israel? Det er Israels ansvar at give Palæstina status som selvstændig stat. Palæstina kan ikke være en selvstændig stat, hvis landet ikke er økonomisk levedygtigt. Israel kunne overveje at ændre sin fremgangsmåde og lade Palæstina handle frit uden ekstra omkostninger og ikke bruge muren til at forværre situationen for landbruget og industrien.
Der er meget at gå i gang med, hvis de to parter kan samarbejde. Ser man kun på disse to enkle bidrag, er succesen stadig inden for rækkevidde.

Ferber (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, i de seneste år har vi gentagne gange beskæftiget os intenst med udviklingen i Mellemøsten, og jeg tror, der er enighed om, at vi alle ønsker at yde vores bidrag til, at køreplanen for fred kan overholdes.
Men det medfører efter min mening helt konkret tre krav. For det første tales der i køreplanens første fase om, at også terrorinfrastrukturen skal tilintetgøres. Hvilket bidrag yder vi til det? Hvilket bidrag kan vi yde til det? Her er der behov for flere initiativer, særligt sammen med FN, så vi også kan yde et aktivt bidrag på dette felt.
For det andet er jeg meget taknemmelig for, at EU nu har sat de civile grene af visse bevægelser på den sorte liste. Men jeg ville så bede om, at man gør, som Den Palæstinensiske Myndighed allerede har gjort, nemlig spærrer kontiene, så der ikke er mulighed for at finansiere terrorisme via europæiske konti. Her bør vi ikke kun komme med deklarationer, men også sætte de relevante initiativer i værk.
For det tredje, og det har jeg som medlem af Budgetudvalget været optaget af i mange år, er der spørgsmålet om Den Palæstinensiske Myndigheds form. Fra EU's side giver vi jo efterhånden rigtig mange penge ud, og så kunne jeg godt tænke mig at se nogle resultater. Det kan ikke være vores opgave at investere i et system, som ikke opfylder vores finansforordninger. Tværtimod skal vi sørge for, at der skabes stabile strukturer, som gør det muligt på lang sigt at forvalte et sådant land eller en sådan region fredeligt og civilt.
Fava (PSE).
Hr. formand, når vi lytter til og deltager i denne debat efter 50 år og og syv krige i Mellemøsten, har vi fornemmelsen af, at vi løber en risiko, nemlig risikoen for, at hver enkelt af os bliver til en lille skolelærer, som vil lære andre noget om demokrati og budgetter, og som anvender målestokke og fordomme, der udelukkende er vores egne.
Det er rigtigt, at vi måske ikke altid har værdsat Arafats rolle, ligesom vi næsten heller aldrig har værdsat Sharons rolle, men vi må ikke glemme, at præsident Arafat er den demokratisk valgte præsident for et folk, som ikke har noget fædreland, som ikke har sit eget territorium, og som ikke lever i fred. Hvis vi glemmer dette, gør vi os skyldige i indbildskhed, fortielse og overfladiskhed.
Hvis vi skarpt fordømmer terroren mod Israel på en fuldstændigt ærlig måde - og den fordømmer vi af al vores magt og med dyb indignation - skal vi lige så kraftigt og indigneret fordømme mediernes lynchning af en præsident, som er demokratisk valgt af et folk. Vi anmoder formandskabet om ikke blot at forkaste hans eksil og kalde det uacceptabelt, for det er ligeledes nødvendigt at forkaste den uanstændige opfordring til mord, som en minister fra den israelske regering og en seriøs avis som Jerusalem Post kom med.
Hvad kan Europa gøre? Nøjes med at sætte Hamas på den sorte liste? Jeg tror ikke, at det er nok. Det er nødvendigt med en fast holdning på tre punkter. Vi skal forlange, at blokaden af de palæstinensiske områder ophører, at enhver bosættelsesaktivitet standses, og at man nedriver den sikkerhedsmur, som reelt er en annektering, og som er ulovlig i henhold til international ret.
Europa skal investere i den forbindelse, og et forslag kunne være, at vi sendte en styrke ud på stedet, der giver et afgørende og konkret bidrag til overvågningen af, hvorvidt begge parter overholder deres forpligtelser. Det eneste alternativ til fred er fred, men hvis det skal være muligt, er det nødvendigt, at Europa gør en indsats.

Nordmann (ELDR).
Hr. formand, i sommer kunne man dagen efter et særligt blodigt attentat på de fleste tv-kanaler verden over høre en palæstinensisk talsmand for den nye premierminister fremsætte en erklæring om, at Den Palæstinensiske Myndighed denne gang og fremover burde gå alvorligt ind i kampen mod terrorismen. Det var for meget! Det var for meget for Arafat, som fremkaldte en krise inden for sine sikkerhedsstyrker og foranledigede Abu Mazens tilbagetræden. De internationale institutioners forherligelse af Arafat kan ikke ændre det forfærdelige faktum, at man endnu ikke har opgivet terrorismen. I dag er det Arafat, der er ansvarlig for palæstinensernes ulykke, fordi han har saboteret flere forsøg på at sikre fred. Han er palæstinensernes Saddam Hussein, og jeg håber, at palæstinenserne selv vil være i stand til at afsætte ham!
Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, tragedien om den arabisk-israelske konflikt er aldrig langt væk fra vores tanker eller vores tv-skærme, og den omhyggeligt udarbejdede køreplan ser nu ud til bogstaveligt talt at være sprængt i stykker. Der er sket alvorlige fejltagelser. Den Palæstinensiske Myndighed kunne eller ville tydeligvis ikke lægge bånd på de islamiske og andre terrorgrupper som illustreret i tilfældet med Hamas' selvmordsbombe for en måned siden i Jerusalem.
På den baggrund hilser jeg EU's seneste tiltag, der forbyder den politiske fløj af Hamas at indsamle midler i EU, velkommen. Jeg mener desuden, at Yassir Arafats underminering af premierminister Abu Mazen har gjort tingene endnu mere komplicerede og puster nyt liv i argumentet om, at Arafat ikke er interesseret i gøre sit absolut yderste for at sikre fred og sikkerhed, hvis han ikke længere selv spiller hovedrollen.
Et nyligt kodet opkald fra Israels vicepremierminister om et attentat mod Arafat hjælper imidlertid ikke på konflikten, da han er anerkendt som formand for Den Palæstinensiske Myndighed, og det får den moralske tone i debatten til at nå et nyt lavpunkt. Udfordringen for os er at opmuntre reformister og moderate samtalepartnere blandt palæstinenserne. For to uger siden mødte jeg en professor Nusseibeh i Bruxelles, og han er et godt eksempel på den type palæstinenser, der handler i god tro og er indstillet på kompromiser, bl.a. i forbindelse med de omstridte spørgsmål om retten til at vende tilbage og Jerusalems endelige status.
Begge problemer kan løses med opfindsomhed og penge. Det internationale samfund skal øge sine bestræbelser på at genoptage køreplanen med henblik på en løsning for begge stater, der indebærer en levedygtig og sammenhængende palæstinensisk stat, som i store træk er baseret på grænserne fra 1967, og et sikkert Israel, hvor begge parter lever i fredelig sameksistens som gode naboer. Alternativt vil islamiske fundamentalister verden over udnytte denne konflikt til at sætte den islamiske verden op imod Vesten og bruge den som påskud for verdensomspændende terrorangreb. I modsætning til min kollega, hr. Cushnahan, er jeg endnu ikke overbevist om, at en international militærstyrke er den løsning, der kan sætte en stopper for fjendtlighederne og kickstarte fredsprocessen, da jeg ikke mener, at der nogensinde kan etableres en fuldstændig neutral styrke.
Tilfældigvis har jeg været involveret i Parlamentets arbejdsgruppe vedrørende EU-støtten til Den Palæstinensiske Myndighed, som går efter planen. Det har været en nyttig øvelse i håndtering af skatteydernes mange bekymringer om de alvorlige beskyldninger om uretmæssigt oppebåren støtte, og nu har vi etableret passende kontrolmekanismer for anvendelsen af disse midler.

De Clercq (ELDR).
hr. formand, vold vil ikke være en løsning i denne konflikt. Problemerne skal ikke løses med militære midler, men med politik og diplomati, men et af de største problemer er, at lederne på begge sider - og jeg mener begge sider - er i en svækket position. Til trods for dette er der tilsyneladende stadig velvilje, som det bl.a. er tydeligt ud fra begge siders forslag om at løslade en række fanger.
EU bør spille en langt mere fremtrædende rolle, end det hidtil har været tilfældet. Vi er trods alt områdets største handelspartner. Jeg vil derfor opfordre til, at Parlamentet arbejder for fred, selv om det virker som om, at Parlamentet er ved at dele sig i to lejre. Det er ikke Europa-Parlamentets opgave at støtte alle mulige former for unilaterale aktioner. Vi skal tværtimod udnytte vores fælles velvilje og energi langt mere i forsøget på at skabe forlig og varig fred. Det er Parlamentets opgave.

Gutiérrez-Cortines (PPE-DE).
Hr. formand, jeg synes, der har været mange erklæringer her, som har fordømt de seneste udtalelser fra den israelske regering og de seneste hændelser. Det er meget nemt at fortælle andre, israelere og palæstinensere, hvad de skal gøre, men det ville muligvis også være på sin plads at tænke over, hvad Europa gør, hvad vi gør, for det kan vi i hvert fald godt gøre noget ved, eftersom det er i vores hænder. I denne forbindelse brød jeg mig ikke om bemærkningerne fra Rådet, som har bidt på krogen og er blevet involveret i den aktuelle mediekrig.
Europa kan ikke være afhængig af mediekrigen, af erklæringer og trusler. Vi må arbejde på, hvad Europa gør. I denne forbindelse har den europæiske politik været ret tvetydig i de seneste måneder, for hvis Europa spillede en vigtig rolle i skabelsen af figuren Abu Mazen, hvad har Europa så gjort for at støtte ham? Det kunne jeg godt tænke mig at spørge Rådet og især Kommissionen om. Hvad har vi gjort for at sikre, at palæstinenserne opfylder deres forpligtelser, f.eks. at støtte Abu Mazen, så han kan råde over en politistyrke, eller at kræve af Arafat, at han giver afkald på dele af sin magt til fordel for en minister, som han selv støttede? Hvad har vi gjort for at opbygge et land, der kan påtage sig en uafhængig og demokratisk stats ansvar? Hvad har vi gjort for at udskifte vores nydelige ngo-programmer, fredserklæringer, menneskerettighedsgrupper og fredsduer på skoler med et system og nogle sundhedstjenester, som ikke ledes af kirken eller af en terrorgruppe som Hamas, som aflønner læger og lærere? Der er mere end 1.200.000 børn, som har behov for et ordentligt uddannelsessystem.
Det spørgsmål, vi bør stille, er: Hvad har Europa gjort for at styrke sikkerheds- og retssystemet?
Vi fordømmer muren, fordi den er i modstrid med ethvert demokratisk system, og den er en fysisk og moralsk aggression, men vi bør også opbygge landet og støtte terrorofrene. Europa bør åbne en støttelinje for disse ofre. Europa bør indtage en holdning og bekæmpe denne tvetydighed.
Lad os føre en klar og effektiv politik i Europa og ikke kun en erklæringernes politik.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlig erklæring (artikel 120)
Figueiredo (GUE/NGL)
Det er med overordentlig bekymring, at jeg bevidner den israelske regerings stigende aggression mod det palæstinensiske folk. Den israelske regerings seneste og gentagne trusler om at udvise Yassir Arafat, hvor den israelske vicepremierminister er gået så vidt som til at nævne muligheden af at myrde ham, er fuldstændig uacceptable og forkastelige. FN's Generalforsamling har kritiseret den israelske regering for en sådan hensigt. Desværre har USA nedlagt veto i FN's Sikkerhedsråd imod en resolution i samme retning (hvor Tyskland og Storbritannien i øvrigt undlod at stemme).
EU kan ikke nøjes med, som det hedder i formandskabets erklæring, at "give udtryk for sin dybe bekymring", "anmode den israelske regering om at være tilbageholdende med brug af magt og særlig med hensyn til udvisning af præsident Arafat" eller betragte den israelske regering og det palæstinensiske folk på lige fod, sådan som det er USA's holdning.
De israelske myndigheder må udsættes for et entydigt pres, så de stopper den militære besættelse, snigmordene, annekteringen af palæstinensiske landområder og opførelsen af muren, kontrollen med palæstinensernes færden og i det hele taget den statsterrorisme, som de udøver mod det palæstinensiske folk.
Det er bydende nødvendigt at vise solidaritet med det palæstinensiske folk. Der vil komme fred, når det palæstinensiske folks umistelige og almindeligt anerkendte ret til en egen uafhængig og suveræn stat bliver til virkelighed.

Formanden.
Næste punkt på dagsorden er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om resultaterne fra mødet i Verdenshandelsorganisationen i Cancún den 10.-14. september 2003.

Urso
Hr. formand, mine damer og herrer, her i Parlamentet, som er den EU-institution, der til fulde repræsenterer borgerne, er det efter min mening rigtigt at tage udgangspunkt i det dokument, som De selv vedtog den 3. juli 2003 - det vil sige i år - med henblik på ministerkonferencen i Cancún, og hvor De bl.a. med rette understregede, at Doha-udviklingsrunden fortsat er en vigtig faktor for fremme af den økonomiske vækst verden over, styrkelse af multilateralismen og den globale styring.
Det Europæiske Råd tog for sit eget vedkommende disse ønsker til sig og fastslog i konklusionerne fra Rådet (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) den 21. juli 2003, at EU vil gøre en grundlæggende indsats for, at Doha-udviklingsdagsordenen giver et positivt resultat inden udgangen af 2004, eftersom Doha-udviklingsdagsordenen er en samlet løsning med det formål at opnå en ambitiøs, global og harmonisk aftalepakke.
Det var med disse forudsætninger, at EU deltog i mødet i Cancún, men vores ønsker, forhåbninger og indsats var som bekendt forgæves under topmødets hede, der ikke kun skyldtes de atmosfæriske betingelser. Alligevel troede vi alle, at vi havde gjort, hvad vi kunne i de forløbne måneder, og at vi havde arbejdet på, at forhandlingerne virkelig kunne komme i gang og kunne afsluttes inden for den frist, der blev fastsat i Doha. I denne afkølingsfase er det således nødvendigt, at vi stiller os selv en række spørgsmål om topmødet og om dets forberedelse. Hvad gjorde vi forkert? Det er ikke mindst nødvendigt, at vi stiller os selv dette spørgsmål, for Europa går nok i højere grad end nogen anden ind for multilateralisme - hvilket er en af vores fordele og ikke en af vores fejl - eftersom dette princip ligger til grund for vores Union af suveræne stater. Og Deres arbejde - Europa-Parlamentets arbejde - er i højeste grad et udtryk for dette princip.
Før vi stiller både Dem og os selv nogle spørgsmål, bør det efter min mening understreges over for den EU-institution, der til fulde repræsenterer borgerne, at EU-kommissærerne Pascal Lamy og Franz Fischler - som skal tale efter mig - altid fuldt ud og på en fornuftig og fleksibel måde har holdt sig til det mandat, som Det Europæiske Råd har givet dem, og som i øvrigt i høj grad afspejler de anmodninger, der er medtaget i Deres beslutning. Desuden kan jeg som rådsformand forsikre Europa-Parlamentet for, at der på alle tidspunkter af topmødet, under alle de møder, vi har afholdt, og i alle de foranstaltninger - også bilaterale foranstaltninger - som de enkelte medlemsstater har truffet, altid har været den størst mulige konsekvens og enighed. Europa var virkelig et team! Sagt med et Cancún-udtryk var Europa et ægte G25, og det var også takket være tiltrædelseslandenes store bidrag.
Selv om det ikke er let, skal vi nu forsøge at svare på de tre spørgsmål, der efter vores mening er de vigtigste, og at drøfte tre scenarier på kort og mellemlang sigt med Dem. Det første scenario er, hvorfor den femte ministerkonference blev en fiasko. Det andet er, hvem der var ansvarlig for det, og det tredje er, om Europa gjorde, hvad det kunne.
Hvorfor var den femte ministerkonference en fiasko? Det skal først og fremmest siges, at uklarhederne i forhandlingsdagsordenen og de spørgsmål, der ikke blev løst i Doha, lagde et større pres på topmødet i Cancún, ikke mindst når det gjaldt de to hovedemner, nemlig landbruget og Singapore-spørgsmålene. I begge tilfælde stammer uklarhederne helt fra topmødet i Doha. Hvad landbrugsteksten angår, blev alt for store dele af den uklare i løbet af den fjerde ministerkonference, og det endda i løbet de sidste minutter og i de sidste meningsudvekslinger. Desuden skete der noget lignende med udsættelsen af beslutningerne om Singapore-spørgsmålene, der var genstand for en heftig debat i Doha, og som her risikerede at skabe et dødvande i forhandlingerne. Under den fjerde verdenskonference blev disse uklarheder så løst takket være den beslutning, som formandskabet fra Qatar traf om at lade forhandlingerne om netop disse spørgsmål fortsætte i 36 timer mere.
Den løsning, man valgte på daværende tidspunkt, muliggjorde som bekendt en mere eller mindre konkret medtagelse i den samlede pakkeløsning, men uden en specifik forhandlingsforpligtelse. Det betyder rent ud sagt, at Doha-mødets succes sandsynligvis kan tilskrives de internationale behov. Det var Doha-mødets usædvanlige karakter og dets afholdelse kort tid efter de dramatiske begivenheder den 11. september, som gjorde den fjerde ministerkonference til en succes.
Men måske blev WTO-krisen, som allerede begyndte i Seattle, i virkeligheden kun udsat i Doha, hvorefter den brød frem igen i Cancún, og det var ikke tilfældigt, at den drejede sig om de samme spørgsmål som i Doha. Det er to spørgsmål, som på en vis måde ligner hinanden, nemlig landbruget - Europa og de andre lande på den nordlige halvkugle har indført en kulturel undtagelse, som er helt legitim, men som selv i dag er i strid med ønskerne i de største udviklingslande, der således beskylder os for protektionisme og markedsforvridning - og Singapore-spørgsmålene, det vil sige de andre spørgsmål om globaliseringens forvaltning, som er vigtige for Europa og de store investorlande, men som udviklingslandene anser for et indgreb i deres rettigheder, og derfor har de også - i hvert fald nogle af dem - gjort dem til en slags kulturel undtagelse, i det mindste i øjeblikket.
Det andet spørgsmål er, hvem der var ansvarlig. Der er ingen tvivl om, at navnlig forhandlingsparterne havde et ansvar, eftersom deres udgangspunkt ikke var en anerkendelse af modparten. Faktisk forsøgte de ofte først og fremmest at splitte modparten. Efter den aftale, som EU og USA indgik i august om landbrugsspørgsmålet og markedsadgangen for andre produkter end landbrugsprodukter, kom der en kraftig reaktion fra ca. 20 lande med Indien, Brasilien, Kina og Sydafrika i spidsen, også udviklingslande fra Cairns-gruppen, og denne reaktion varede ved under hele topmødet. Netop dette indledende incitament - der i betragtning af aktørernes forskellighed snarere var negativt end positivt - førte dog til en polarisering af holdningerne, som skærpede forhandlingstonen. Af samme årsag forsøgte nogle afrikanske lande - hvilket de måske var nødt til - at lægge en original og offensiv linje ved at gøre sig til fortalere for særlige initiativer, f.eks. bomuldsinitiativet, og dette skærpede også holdningen til de traditionelle kapitler.
WTO har i bund og grund stadig et klart strukturproblem, som både omfatter manglen på organisation forhandlerne imellem, hvilket førte til den unormale situation med et formandskab, som først - nemlig på mødet i Doha, og de, der var i Doha, husker utvivlsomt dette - forlænger forhandlingerne med over 36 timer, og som herefter - i Cancún - tværtimod forkorter topmødet; miniministermøderne, som er en værdifuld førforhandlingsfase, hvor man dog ikke løste spørgsmålene, og det største af alle problemer, nemlig et WTO, som nu består af 148 lande, men som ikke har en effektiv beslutningstagningsstruktur. Umiddelbart efter topmødet talte kommissæren, Pascal Lamy, om en middelalderlig organisation. Europas historie har lært os, at det for at skabe en renæssance og en opblomstring i samfundet er nødvendigt med en fælles og kreativ indsats, hvor man har politiske visioner. Derfor må vi på dette sted spørge os selv, om Europa har gjort alt, hvad det kunne.
Jeg må sige, at vi europæere havde forberedt os godt - det troede vi i hvert fald - ikke mindst med reformen af den fælles landbrugspolitik, hvorimod USA gik i den modsatte retning med sin landbrugslovgivning, men måske var vi ikke så gode til at få budskabet ud. Jeg synes, at vi har gjort et godt stykke arbejde, og det har vi også, når det gælder de svageste, nemlig udviklingsdagsordenen, Alt undtagen våben-initiativet, teknisk bistand og kapacitetsopbygning samt den historiske beslutning om livsvigtig medicin, hvor vi viste vores gode vilje længe før USA. Men måske forstod vi ikke at udnytte det fulde potentiale af vores holdninger, som i øvrigt var afgørende på mange punkter.
Med den aftale, der blev indgået i august, forsøgte vi desuden at undgå at gøre afstanden mellem EU og USA større, men vi må spørge os selv, om det, som vi troede var en løsning, i virkeligheden ikke var en fejl. Var det muligt - efter halvandet års handelskrig, som gjorde kløften mellem USA og Europa større og skabte splittelse mellem de største forhandlere i Doha - at rette op på situationen med to rammeaftaler, uanset hvor omfattende de var? Kunne vi gøre mere? Det siger jeg navnlig med bomuldsinitiativet i tankerne. Som et medlem af Europa-Parlamentet sagde til mig i Cancún under Rådets møde med den interparlamentariske delegation, der var til stede, fik dette initiativ gradvist en etisk og politisk betydning under topmødet, nemlig en symbolsk værdi ligesom den, som livsvigtig medicin fik i Doha. Hvis vi havde været hurtigere - også til at inddrage USA og til i højere grad at vise vores vilje til at løse spørgsmålet - var resultatet måske blevet bedre. Det er det, som vi skal tage udgangspunkt i. Dette er den røde tråd, som man også bør følge i WTO-reglerne, uden at det bliver et fortilfælde for andre forhandlingskapitler.
Disse tre spørgsmål giver anledning til tre problematikker. Den første problematik er, om det så er muligt at genoptage udviklingsdagsordenen. Den er naturligvis endnu ikke helt umulig, men den har fået et vanskeligere forløb, som er fyldt med forhindringer, og som derfor nødvendigvis er længere. Hvis vi i de kommende uger i Genève ikke indhenter det, som vi tabte i Cancún, kommer det til at trække meget længere ud end til den frist, der var sat til 1. januar 2005. Den 15. december i Genève har vi en slags midtvejsevaluering, som formodentlig skal foretages af højtstående embedsmænd, og som vil give os nogle flere oplysninger. Desuden bliver de største forhandlere måske nogle andre ved slutningen af næste år, også på grund af sammenfaldet med det amerikanske præsidentvalg og Europa-Kommissionens udskiftning. Der kommer således andre forhandlere, andre spørgsmål og andre tider. Indtil da bliver det nødvendigt at føre en dialog - hvis værdi vi er klar over - med de nye ledere, der dukkede op i Cancún, at anerkende dem, så vi skaber nogle stærke forhandlingsforbindelser, at fortsætte reformen af den fælles landbrugspolitik og informere bedre om den, at opfordre andre industrilande til at tage initiativer i stil med Alt undtagen våben-initiativet, at kontrollere, at aftalen om livsvigtig medicin reelt gennemføres, at den fungerer, og at den opfylder de allersvagestes behov, samt gøre den tekniske bistand og kapacitetsopbygningen mere omfattende, så tredjelandenes forhandlingspartnere ikke mister tilliden til EU's gennemsigtighed og målsætninger som følge af et inkonsekvent og splittet budskab. Vi ønsker ikke at tvinge nogen til noget, men at overbevise, og vi tror ikke på undskyldninger, men på klare aftaler.
Den anden problematik vedrører reformen af WTO. Kan man foretage en reform af strukturen og dagsordenens emner på samme tid? Hvor og hvordan kan det gøres? Og hænger det måske også sammen med krisen i de andre internationale organisationer, først og fremmest Bretton Woods-organisationerne, som ikke gør deres arbejde, og de organisationer, der tager sig af andre spørgsmål - såsom beskæftigelse, miljø og landbrug - og som overlæsser WTO's dagsorden? WTO er sandsynligvis midt i en krise, hvor det risikerer at svulme op ligesom Æsops frø, både på grund af medlemmernes antal - nemlig 148 - og på grund af den stadig mere omfattende dagsorden, og dette skal også ses i lyset af de andre internationale organisationers passivitet med hensyn til spørgsmål, som er deres særlige interesse og ansvar. Jeg spørger mig selv - og jeg spørger Dem - om det måske ikke ville være hensigtsmæssigt at genoptage det initiativ, som Kommissionen traf i 2001 med oprettelsen af en speciel arbejdsgruppe om Verdenshandelsorganisationens reform og gennemsigtighed, så der kan foretages en indgående undersøgelse af de mulige insitutionelle løsninger for denne organisation?
Endelig er den tredje problematik, om vi på en eller anden måde er nødt til at justere vores handelspolitik. Det var ikke tilfældigt, at præsident Bushs personlige repræsentant, Robert Zoellick, få minutter efter Cancún-mødets fiasko meddelte, at USA vil fremskynde opbygningen af AFTA - det amerikanske frihandelsområde - og under alle omstændigheder de bilaterale aftaler. De store kontinenter er forbundet takket være nogle meget stærke bilaterale aftaler. Uden at give afkald på sit princip om multilateralisme skal Europa tage et initiativ og øge sin indsats, og det skal netop starte med gennemførelsen af aftalen mellem EU og Mercosur, hvor der er gjort et stort forhandlingsarbejde, hvilket jeg gerne vil takke kommissærerne for, og som nu fortjener en hurtig og fornuftig afslutning. Det skal naturligvis også starte med en fuldstændig gennemførelse af Barcelona-aftalen om Euromed. Disse bilaterale aftaler skal ikke hindre, men styrke og bane vejen for de multilaterale aftaler, som under alle omstændigheder skal være vores hovedmålsætning. Via oprettelsen af G21 har Brasilien - selv om det hidtil kun er sket for landbrugsspørgsmålets vedkommende - sammen med andre lande på en dygtig måde stillet sig i spidsen for landene på den sydlige halvkugle. Det er en kompetent og demokratisk ledelse efter den europæiske model. Vi skal vise tillid til den ved at styrke de historiske, økonomiske og handelsmæssige forbindelser med hele Latinamerika, og vi skal forsøge også at sætte denne målsætning på dagsordenen for næste år.
Efter denne grundige behandling af forhandlingsspørgsmålene vil jeg slutte af med at fortælle Dem om en af de ting, der kendetegner os europæere. Efter nyheden om topmødets fiasko i Cancún stillede en journalist ved en anset italiensk avis mig et spontant og måske lidt for ærligt spørgsmål. Under pressekonferencen sagde han følgende til mig: "Måske var det forkert af jer at løse spørgsmålet om livsvigtig medicin før topmødet i Cancún. Hvis dette spørgsmål havde været på forhandlingsbordet under topmødet, havde I haft mere indflydelse og større forhandlingsstyrke." Jeg svarede med det samme på en måde, som jeg også tror er i tråd med Europas værdier: "Når vi i EU er længst fremme med anerkendelsen af de borgerlige rettigheder og den menneskelige værdighed, er det også, fordi vi tror på, at livet, den største værdi af alle, går forud for forhandlingsstrategier." Hvis der er noget, som topmødet i Cancún var godt for, er det nemlig, at det tvang mange til at fjerne hindringerne for aftalen op til ministerkonferencen. Og det er i det mindste noget, vi kan være stolte af.
Lamy
Hr. formand, man betegner sædvanligvis handelsforhandlinger som en win-win-situation, hvor alle parter, for så vidt forhandlingerne lykkes, går fra forhandlingsbordet med mere, end de har givet ud. Det, der er sandt i tilfælde af succes, er modsatrettet, når forhandlingerne slår fejl. På samme måde, som alle Verdenshandelsorganisationens medlemmer ville have vundet i Cancún i tilfælde af succes, betyder denne ministerkonferences manglende resultat, at vi alle har lidt tab. Sådan vurderes situationen i korte træk af Europa-Kommissionen, der har forhandlet på Unionens vegne. Eftersom vi som forhandlere er ansvarlige over for Europa-Parlamentet og Ministerrådet, ønsker min kollega, Franz Fishler, og jeg selv nu i eftermiddag at redegøre for Kommissionens stillingtagen under forhandlingerne og konklusioner på baggrund af denne begivenhed, eller i det mindste vores foreløbige overvejelser.
Hvad drejede Cancún-forhandlingerne sig om? Vores mål var, som angivet inden vi tog af sted, at nå gennem halvdelen af det forhandlingsprogram, der blev vedtaget i slutningen af 2001 i Doha. Og det lykkedes ganske enkelt ikke, fordi det ikke var muligt i tilstrækkelig grad at tilnærme forhandlingsdeltagernes synspunkter. Det er indlysende.
Vi skulle have tilbagelagt halvdelen af vejen, og vi nåede knapt en tredjedel. Hvorfor? Ikke som i Seattle på grund af utilstrækkelig forberedelse, men fordi forhandlingsdynamikken ikke blev sat i gang inden eller under mødet i Cancún. Den dynamik, der gør det muligt at mindske uoverensstemmelserne ved gradvist at give udsigt til et positivt udfald. Det er den dynamik, der gør, at et stigende antal delegationer mener, at de har større interesse i en succes end i en fiasko. Men alle rundt om forhandlingsbordet i Verdenshandelsorganisationen er helt klar over, at vi alle er meget nøjeregnende, så nøjeregnende, at selv den mindste uligevægt registreres. Det er denne fintfølende opvejning af interesser, der er årsag til, at Cancún-forhandlingerne ikke gav det ønskede resultat.
Hvis var fejlen? Det er nok rigtigt, som man siger, at alle ønsker at vedkende sig en succes, mens fiaskoerne ofte forbliver uden ophav. Mit svar på dette vanskelige spørgsmål er, at vi alle er ansvarlige, eller mere nøjagtigt, at alle de tilstedeværende forhandlere bærer ansvaret for deres vurdering af, hvordan de bedst opfyldte deres mandat.
For at illustrere denne abstrakte påstand vil jeg kort gennemgå holdningerne hos de fire mest fremtrædende aktører i Cancún, nemlig EU, USA, G21 og gruppen bestående af Afrika og de mindst udviklede lande. EU var tydeligt meget opsat på at følge Doha-programmet og sikre, at Cancún blev en succes, hvilket som bekendt ikke er det taktisk bedste udgangspunkt, når det drejer sig om at udveksle koncessioner eller få indført regler, som ligger os europæere på sinde. Og vi kom til at betale. I Doha accepterede vi modstræbende ikke at sætte forbindelsesled mellem de grundlæggende sociale klausuler og handelsreglerne og at moderere vores ambitioner på miljøområdet. Mellem Doha og Cancún måtte vi slække på vores krav om investeringer, konkurrence, handelsfremmende foranstaltninger og offentlige kontrakter. Vi har siden reformen af den fælles landbrugspolitik givet køb herpå ved at acceptere yderligere multilaterale stramninger i vores støtte til landbruget til fordel for udviklingslandene, og vi har accepteret en yderligere åbning af vores marked for landbrugsprodukter og har således bragt USA ind på samme vej. For ikke at nævne adgangen til medicin, hvor vi har måttet overbevise lægemiddelfabrikanterne om det påtvingende behov for at acceptere undtagelser fra patentlovgivningen, som heldigvis fortsat er sikrede, fordi de er genstand for særskilte forhandlinger.
Men der er grænser for, hvor mange indrømmelser vi vil gøre. Vi overskred med støtte fra Rådet, medlemsstaterne og Deres delegerede på stedet disse grænser i Cancún på to af de omhandlede punkter, nemlig investering og konkurrence. Men eftersom de øvrige aktører ikke bevægede sig mærkbart, konkluderede konferencens formand, at forhandlingerne var slået fejl, inden der reelt var indledt forhandlinger om den lange liste af emner, der fortsat var på bordet.
Også USA kan være yderst nøjeregnende. Jeg har på fornemmelsen, at fjernelsen af en yderligere adgang til markedet for landbrugsprodukter, som havde ligget inden for USA's oprindelige og meget omfattende mål, forrykkede en meget skrøbelig balance. Men det, der fik læsset til at vælte, var udsigten til en særskilt forhandling om et politisk meget kontroversielt produkt, nemlig bomuld. Jeg tror, at USA ville have efterkommet kravene fra de fire afrikanske lande, der klart føler, at den amerikanske støtteordning har skadet dem, hvis tilsagnet om at reducere denne støtte var blevet taget op som led i landbrugsforhandlingerne. Men forhandlingerne blev desværre afbrudt, inden de nåede til dette punkt.
Den såkaldte 21-gruppe, som blandt andre omfattede Brasilien, Kina, Sydafrika, Mexico og 12 latinamerikanske lande, er efter min opfattelse opstået ud fra lige dele politiske og landbrugsmæssige hensyn. Det politiske hensyn er udtryk for ønsket om at gøre udviklingslandenes ønsker gældende inden for WTO i forhold til de to store amerikanske og europæiske poler. En besynderlig sammenstilling i betragtning af de langvarige uoverensstemmelser, der har kendetegnet forholdet mellem USA og Europa angående adgang til medicin, Singapore, geografiske indikationer, følgerne for WTO af konventionen om biodiversitet, tvistbilæggelsesordningen og adgang til markederne for landbrugsprodukter. Og jeg vil ikke gå videre med denne lange liste.
De politiske motiver bag G21 har således givet været bredere end selve Verdenshandelsorganisationen. Denne koalition er, mener jeg, udtryk for de store opkommende landes vilje til i højere grad at gøre sig gældende i de internationale forhandlinger. Det lykkedes ikke i FN i forbindelse med Irak. Det blev tilfældet i Cancún angående samhandelen.
Men G21 havde også rod i de landbrugsmæssige hensyn, da det i en WTO-målestok er USA og Europa, der yder den største støtte til landbruget. Dog med en begrænsning, som ikke blev drøftet, fordi forhandlingerne blev afbrudt, nemlig forskellen mellem den landbrugsstøtte, der forstyrrer samhandelen, og den landbrugsstøtte, der ikke forstyrrer den. Der er her tale om en afgørende sondring for den kommende landbrugspolitik.
For fuldt ud at belyse de forhold, der har gjort sig gældende i forbindelse med oprettelsen af G21, må man også nævne det industrielle aspekt, som er tæt forbundet med tarifspørgsmålet, der er meget vigtigt for vores eksportører, og som de givet ikke har travlt med at nedbringe. For G21 har den samlede vægt af den politiske succes i form af en bekræftelse af gruppens eksistens sammenholdt med de defensive tiltag, der selv om de tager udspring i handelsmæssige hensyn, er relevante i WTO-sammenhæng og følgelig efter min opfattelse vejer tungere for landbruget end fordelene ved en succes.
For at gøre denne præsentationsrunde færdig, kommer vi nu til vores venner i Afrika og de mindst udviklede lande. Vi mener, at ulemperne i forbindelse med udhulingen af deres handelspræferencer på vores markeder, som er umiskendelige, hvis man ophæver de sidste rester af multilateral beskyttelse, har vejet tungere end de fordele, der var inden for rækkevidde på andre områder. Det forklarer, hvorfor de afviste konferenceformandens kompromisforslag om kun at lade de såkaldte Singapore-emner omfatte emner vedrørende gennemskuelighed inden for offentlige handelstransaktioner og indkøb. Dog må vi ikke glemme, at Korea protesterede imod dette og ønskede at bevare investeringer og konkurrence, sandsynligvis for at kompensere for de landbrugsmæssige indrømmelser, som Korea og Japan har endnu vanskeligere ved at opfylde end andre lande.
Jeg håber, at denne hurtige præsentation af de vigtigste holdninger har vist, at det er overdrevet og endog ukorrekt at forklare Cancún-forhandlingernes sammenbrud med et pludseligt brud mellem Nord og Syd i WTO. Det var ikke tilfældet. Kære medlemmer, der var i Cancún ikke tale om en konfrontation mellem Nord og Syd, men om et forfejlet møde, hvor Nord og Syd gik forbi hinanden.
Inden vi kommer til de konklusioner, vi hidtil har draget af dette nederlag for os alle, ønsker jeg endnu en gang at forsikre Parlamentet om, at EU gik ind i forhandlingerne i Cancún med den bedste vilje og tilføjede nye indrømmelser til dem, vi allerede havde fremlagt. Man kan bebrejde os denne velvilje, men det er et spørgsmål om EU's image, som hverken Franz Fischler eller jeg selv er rede til at gå på kompromis med. Man kan også bebrejde os, det har jeg læst og hørt, at vi har bevæget os for langsomt. For langsomt i forhold til hvem eller hvad? I forhold til den fuldstændige stilstand hos de øvrige større deltagere, som ikke rørte sig en tøddel? Jeg kunne tage denne kritik til mig, hvis forhandlingerne på et givet tidspunkt havde fået fart på. Jeg tror, at vi har tilstrækkeligt mange vidner, der kan bekræfte, at det ikke var tilfældet.
Det er et stort chok, det kan vi ikke skjule. Som ved alle politiske chok - og Cancún er et politisk chok - må vi holde os til det væsentlige og stille nogle spørgsmål vedrørende EU's internationale handelspolitik for at kontrollere, om det fundament, der har ligget til grund for vores indsats de sidste årtier, fortsat skal forblive uændret.
Det første spørgsmål er, om vi som pejlemærke vil bevare denne dynamiske ligevægt mellem åbning af markeder og opstilling af regler, uden hvilke denne åbning ikke er reel eller i overensstemmelse med vores værdier. Dette spørgsmål bør vi stille, for interessen for åbning af markederne rundt om Verdenshandelsorganisationens bord bliver risikabelt selektiv. Moderniseringen af de eksisterende regler eller vedtagelsen af nye regler inden for disse områder, som vi lægger stor vægt på, såsom miljøet støder på mange uensartede politiske valg, som er den anden side af nationernes stigende deltagelse i den international handel.
Det andet spørgsmål, som formandskabet netop har stillet, er, om vi fortsat vil lægge vægt på denne multilaterale tilgang, der er Unionens varemærke på det udenrigspolitiske område. Deler vores partnere denne præference? Er vi i benægtende fald stærke nok til at få dem til at ændre mening? Udgør disse bilaterale eller regionale aftaler stadig et supplement til fremskridt på det multilaterale område? Kan de erstatte multilaterale foranstaltninger i tilfælde af manglende resultater, der betyder, at der med WTO's tvistbilæggelsesordninger skal fortolkes regler, der uvægerligt er ufuldstændige, og følgelig indtage den plads, der tilkommer den internationale lovgiver, nemlig ministerkonferencen, som i dag har 148 medlemmer?
Det tredje spørgsmål er, hvilken tilgang vi fremover skal have til vores forskellige handelspræferenceordninger, som EU i vid udstrækning har indført til fordel for udviklingslandene for at sikre en differentiering, således at de kom dem til gode, der havde brug for det.
Det fjerde og sidste spørgsmål er, om Verdenshandelsorganisationen, dens principper og opbygning stadig er tilpasset verden i dag. Eftersom organisationen tager udgangspunkt i princippet om, at alle medlemmer har samme rettigheder og pligter, med en vis særbehandling og differentiering gennem den asymmetri, de eksisterende ordninger mellem Nord og Syd indebærer. Det er som følge af Verdenshandelsorganisationens opbygning altid vanskeligt at skabe konsensus blandt det stadig større antal medlemmer om spørgsmål, som selv om de er tekniske, også har væsentlige politiske konsekvenser, fordi de nu øjeblikkeligt eller på kort sigt har indvirkning på milliarder af menneskers tilværelse.
Det er, mine damer og herrer, nogle af de spørgsmål, vi i fællesskab bør overveje, inden vi om nødvendigt går over til de mere taktiske eller operationelle spørgsmål, inden vi forestiller os de nye kompromiser, der vil være nødvendige, hvis vi fortsat ønsker at bevare herredømmet over globaliseringen, så den bliver mere retfærdig.
Europa-Kommissionen sætter sin lid til Europa-Parlamentet og Ministerrådet, som forhåbentlig vil hjælpe den med at finde de rette svar på disse spørgsmål. Den sætter først og fremmest sin lid til de medlemmer, De sendte til Cancún, og som er her i aften, og som vi har arbejdet nært sammen med.
Fischler
Hr. formand, hr. formand for Rådet, ærede medlemmer, mine damer og herrer, Pascal Lamy og jeg er helt enige i vurderingen. Desværre var Cancún en fiasko. Denne fiasko skader os alle og er naturligvis også et tilbageslag for hele Doha-udviklingsdagsordenen.
Den opfattelse, at det i sidste ende var landbrugspolitikken i industrilandene, der havde ansvaret for fiaskoen, er forkert. Forhandlingsparterne nåede ikke engang frem til at drøfte dette emne i en afsluttende forhandlingsrunde. I månederne op til Cancún blev en stor del af ansvaret for en vellykket forhandlingsrunde i Cancún lagt over på EU. Først fik vi at vide, at vi skulle reformere vores fælles landbrugspolitik, for at forhandlingerne skulle have en chance for at lykkes. Det gjorde vi, og internationalt fik vi endda stor ros for det. Derefter fik vi at vide, at samtalerne ville mislykkes, hvis ikke vi bilagde vores stridigheder med amerikanerne. Derfor udarbejdede vi i august et kompromis med USA, som skabte en solid forhandlingsstruktur, for at forhandlingerne skulle blive en succes.
På bundlinjen hører vi alle til taberne for samtalernes sammenbrud, og i sidste ende er udviklingslandene sandsynligvis de største tabere i landbrugsforhandlingerne. Det gælder især for G21-landene, som var de stærkeste modstandere af den model, som hr. Pérez del Castillo foreslog.
De pakker, der blev tilbudt i Cancún, ville have givet udviklingslandene mulighed for at integrere deres økonomier bedre i verdenshandelssystemet og dermed også at profitere tilsvarende af verdenshandelssystemets fordele. Hvorfor siger jeg det? Fordi den pakke, der blev tilbudt i Cancún, ville have ført til en fornuftig videreførelse af reformen af handelssystemet for landbrugsvarer. Især, og det var et af udviklingslandenes hovedmål i landbrugsforhandlingerne, ville det have ført til drastiske nedskæringer i de konkurrenceforvridende tilskud, særligt i industrilandene. Bl.a. ville USA have været nødt til at reformere sin landbrugspolitik. Hvad var det så helt nøjagtigt, der blev tilbudt? Inden for den interne støtte ville størstedelen af de handelsforvridende foranstaltninger, den såkaldte amber box og de minimis-betalingerne, være blev reduceret drastisk.
Blue box ville have fået låg på. Samtidig var der planlagt en særlig præferencebehandling af udviklingslandene, og udviklingslandene ville fortsat have haft lov til at anvende inputstøtte. Inden for eksportkonkurrencen blev der foreslået drastiske nedskæringer og restriktioner for eksportstøtten, de statsfinansierede eksportkreditter og anvendelsen af overskudsvarer forklædt som fødevarehjælp. For en række produkter, som er af særlig interesse for udviklingslandene, blev der for første gang stillet en fuldstændig afskaffelse af alle former for eksportstøtte i udsigt.
Men det er langtfra alt. En succes i Cancún ville have ført til en yderligere væsentlig liberalisering af handelen. Ud over forslagene om markedsadgang, som var i alles interesse, havde EU i overensstemmelse med udviklingsorienteringen i Doha-udviklingsdagsordenen stillet nogle vidtgående specifikke forslag for disse stater. Ved ankomsten i Cancún havde EU allerede bevist sin støtte til udviklingslandene og udviklingsdagsordenen. Alt i alt har vores indrømmelser over for udviklingslandene bidraget til, at EU i dag er langt den vigtigste importør af landbrugsprodukter fra udviklingslande.
Sidste år importerede vi landbrugsprodukter til en værdi af 35 milliarder euro fra udviklingslandene, hvilket er mere end de vigtigste industrilandes import tilsammen. Vi vedtog Alt undtagen våben-initiativet, som ensidigt åbner EU's marked for de 49 fattigste lande i verden uden at kræve politiske eller økonomiske indrømmelser til gengæld. Vi har foreslået, at denne indrømmelse skulle udvides til vores partnere blandt industrilandene og de mere fremskredne udviklingslande. Vi har foreslået, at industrilandene skulle sikre, at mindst 50 % af den samlede landbrugsimport fra udviklingslandene skulle kunne indføres toldfrit. Der er en lang række andre tilbud, f.eks. ville toldeskalationen være blevet behandlet, og udviklingslandene ville have fået en speciel beskyttelsesklausul og særlige ordninger for deres specielle produkter.
I ledelsens tekst lod man andre emner, f.eks. de ikke-handelsrelaterede anliggender, stå åbne for videre forhandlinger, og der blev foreslået en forlængelse af fredsklausulen. Hvad fremtiden angår, mener jeg, at vi skal fortsætte ad vores ambitiøse vej, men at vi også omhyggeligt skal vurdere, analysere og planlægge hvert enkelt skridt på denne videre vej. Vi skal fortsat arbejde for en konstruktiv dialog i de kommende måneder. Vi skal også i de kommende måneder spille en central rolle, men i sidste ende vil succesen afhænge af alle WTO-medlemmer og også af viljen til at bevæge sig hen mod hinanden. Det vil kræve politisk vilje og imødekommenhed fra alle sider, ikke kun fra industristaterne, men også fra udviklingslandene.
Van Velzen (PPE-DE).
Hr. formand, ærede kommissærer, mine damer og herrer, Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater er meget skuffede over resultatet af mødet i Cancún. Vi sad og fulgte forhandlingerne mellem en række hovedpersoner, herunder USA, EU, G21- og AVS-landene. Vi fulgte drøftelserne om landbruget. Vi gjorde indrømmelser og fik ikke noget i stedet. Det er efter min opfattelse et dårligt tegn. Vi er vidne til et tøvende globalt økonomisk opsving. Vi sætter i stigende grad spørgsmålstegn ved funktionen af multilaterale organisationer, og når det endelige regnestykke gøres op, vil udviklingslandene være taberne. Der er derfor overhovedet ingen grund til at glæde sig over resultaterne i Cancún. Resultaterne rejser spørgsmål, der allerede er omtalt af kommissæren og rådsformanden: Hvorfor var mødet i Cancún en skuffelse, og hvordan vi kommer videre?
Jeg vil først og fremmest takke de to kommissærer og rådsformanden på vegne af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti, og - hvor mærkeligt det end måtte lyde - takke dem for deres store arbejde. De skuffende resultater er bestemt ikke deres skyld, og min gruppe nægter derfor hårdnakket at stemme imod, selv i Parlamentet, som om det er EU og især vores kommissærer, der er ansvarlige for denne skuffende situation. Tværtimod vil jeg understrege, at de ikke bærer noget ansvar. Jeg vil gerne takke formanden for hans åbenhed og samarbejde med Parlamentet.
Der er dog nogle punkter, som vi bør drøfte. Først og fremmest er der spørgsmålet om, hvorvidt EU's holdning og EU's forhandlingsresultater var tilstrækkeligt tydelige for de forskellige delegationer. Vi har mødt mange mennesker i korridorerne, herunder parlamentsmedlemmer og ministre, hvor vi fik det indtryk, at de ikke var helt klar over EU's holdning til landbruget. Endvidere havde de ofte en utilstrækkelig viden om, hvad EU helt præcist har at tilbyde. Vi spekulerer derfor på, om ikke EU-landenes ambassadører og vores egne ambassadører kunne havde gjort en større indsats i tiden inden konferencen, også selv om Rådet og de tilstedeværende ministre havde gjort alt, hvad der var menneskeligt muligt i denne forbindelse. Hr. formand, De må kunne huske, at vi under et møde udtrykkeligt anmodede Dem om at spille en mere proaktiv rolle.
Dernæst er der G21. Som mange har noteret sig, og som det er fremgået endnu en gang, er der faktisk en god grund til, at især Brasilien har fået en plads i generalforsamlingen i FN's Sikkerhedsråd. Det illustrerer naturligvis, at der mest af alt har været tale om et geopolitisk træk. Men de mindst udviklede lande har lidt voldsomt på grund af dette. Jeg mener derfor, at G21 bærer et stort ansvar. Min gruppe har endvidere udtrykt overraskelse over bestemte ngo'ers opførsel - ngo'er, der desværre også finansieres af EU - i forbindelse med det, vi opfatter som en meget lidt konstruktiv rolle vedrørende WTO. Det bør vi måske tale med dem om.
Endelig bør en vurdering naturligvis også omfatte en evaluering af funktionen af WTO. Hvilken vej skal vi gå? Spillereglerne skal udvides. Vi bør efter min opfattelse også undersøge, hvorvidt vores ambassadører i Genève skal opildnes lidt mere. Vi skal forberede den ministerkonference, der skal finde sted i starten af næste år, langt mere effektivt. Vi skal gå hurtigere frem med GATS, men vi vil også kunne gøre mere i Parlamentet, og beslutningsforslaget er i denne forstand også en opfordring. Jeg vil gerne gøre klart over for kommissærerne, at vi skal arbejde videre med en multilateral fremgangsmåde, fordi vi har ikke noget valg. En bilateral fremgangsmåde vil kun føre til lidelser for de svageste. Jeg mener endvidere, at vi skal overveje nøje, hvorvidt - og hvornår - vi vil gøre indrømmelser en anden gang, for hvis vi ikke får noget ud af det, er der efter min opfattelse mere tale om en virtuel forhandling, som ikke gavner EU's interesser.
Van den Berg (PSE).
Hr. formand, kommissær Lamy har spurgt, om vi efter fiaskoen i Cancún har i sinde at vælge en multilateral eller bilateral fremgangsmåde. Hvis man skal tro på Gruppen for Det Europæiske Folkeparti og indholdet af Europa-Parlamentets beslutningsforslag, vil vi vælge en hovedsagelig multilateral fremgangsmåde, fordi det i en global landsby er et valg imellem korrigerende globale regler, der har til formål at gøre verdenshandelen mere retfærdig, eller à la carte-regler, hvor det er jungleloven, der gælder. Jungleloven giver ikke mulighed for socialt og miljøvenligt landbrug og heller ikke mulighed for udvikling i Afrika, der kun står for 2 % af verdenshandelen. Jungleloven giver ingen beskyttelse imod uretfærdig konkurrence via statsstøtte i Sydkorea eller imod produkter, der er fremstillet af slave- eller børnearbejdere, og som kommer på markederne i Europa via Kina f.eks..
Selv om globalisering giver muligheder, skaber globalisering også usikkerhed for vores borgere - og med god grund - om deres arbejdspladser. Derfor er globale beskyttelsesregler nødvendige. Ikke alt kan eller bør gøres gennem WTO. Der kan opnås meget gennem andre multilaterale organisationer, som f.eks. UNDP og ILO, men også gennem beskyttelse af menneskerettigheder og organisationsfrihed for uafhængige fagforeninger. WTO skal dog først omstruktureres til dette formål. WTO skal fungere mere intelligent, hurtigere og mere demokratisk. Rent praktisk skal WTO øge samarbejdet med UNDP og ILO.
I Cancún var vi rent politisk vidne til starten på en ny verdensorden som reaktion på Iraks og George Bushs unilaterale magtpolitik. Politiske forhandlinger og samarbejde med G21 og den nye alliance er af stor geopolitisk betydning for Europa. Det kræver nye initiativer fra Kommissionen og Rådet. Vi har ikke råd til at vente og se, for USA er ude på en unilateral mission. Europa skal alliere sig med udviklingslandene på grundlag af sociale værdier. Sammen kan vi tage initiativer til en reorganisering af WTO og gennemføre dem. Samtidig skal vi gøre en overbevisende indsats i relation til vores egne landbrugsreformer overbevisende og fortsætte med at presse USA til at følge vores eksempel. Kort sagt argumenterer jeg for bevidst investering - rent politisk - i alliancer med udviklingslandene på kort sigt og forhindring af situationer, hvor USA og Europa havner i samme båd, for så vil den synke, som den gjorde i Cancún. Foranstaltninger til opbygning er tilliden er afgørende, hvis det skal lykkes at etablere en ny global koalition til fremme af retfærdig handel.
Eksportstøtten i Europa til produkter, der alvorligt påvirker udviklingslandene, skal ophæves. Det gælder ikke kun for bomuld og sukker, men også for korn og kød. Det bør dog være direkte forbundet med støtte til multifunktionelt landbrug. Endvidere er der behov for øget økonomisk støtte til udbredelse af viden, udvikling af produktionskapaciteten i udviklingslandene samt prioritering af politiske kontakter og forhandling med den nye alliance. Vi skal endnu en gang tage emner som social dumping, børnearbejde og slaveri op og drøfte dem med udviklingslandene. De er langt mere åbne over for disse emner nu, hvor de i stigende grad trues af Kina. Vi har kort sagt brug for nye initiativer for at få udviklingsrunden tilbage på rette spor via nye veje.
Hvad angår Singapore-spørgsmålene, hr. formand, vil jeg gerne bede Dem om at finde ud af, hvorvidt man ud over den intense tekniske forberedelse til Cancún, der var perfekt, kan tage initiativ til at fjerne forhandlingspresset fra emnerne og dermed skabe et friere forum for en politisk forhandling med udviklingslandene om fordele og ulemper. De ved trods alt også godt, at gennemsigtighed og regler for disse lande er nødvendige, da de ellers vil mærke presset fra de store handelsblokke som f.eks. USA og Kina voldsomt.
Trods skuffelsen over mødet i Cancún og min stærke opfordring til at investere politisk i denne nye globale koalition til fremme af retfærdig handel er det vigtigt som et betydningsfuldt resultat af Doha-runden at fremhæve aftalen om billig medicin til behandling af aids, tuberkulose og malaria i Afrika, samt Europas forpligtelse til at overholde denne aftale.
Mange tak, kommissær Lamy, for Deres åbne og direkte samarbejde med os. Med Deres egne ansvarsområder, som vi ind imellem har haft uoverensstemmelser om, f.eks. vedrørende Singapore-spørgsmålene, har De fremtrådt som en ægte demokrat ligesom Deres kollega, kommissær Fischler.

Plooij-van Gorsel (ELDR).
Hr. formand, ærede kommissærer, mine damer og herrer, den almindelige skuffelse over de mislykkede WTO-forhandlinger i Cancún er tydelig, og Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe er også af den opfattelse, at det negative resultat er en forspildt chance. På Den Liberale Gruppes vegne deler jeg ikke desto mindre Deres synspunkt om, at vi trods denne forspildte chance skal indlede nye multilaterale forhandlinger for at indføre handelsliberalisme. En stædig bilateral indsats er ikke vejen frem. Jeg kan endvidere tilslutte mig Deres forslag om en reorganisering af WTO. Sekretariatets organisation, struktur og mandat i Genève er helt klart ikke gearet til at forberede og gennemføre forhandlinger effektivt. Derfor opstår spørgsmålet om, hvorfor forhandlingerne i Cancún mislykkedes. Singapore-spørgsmålene har flere gange fået skylden her i Parlamentet. EU var tilsyneladende ufleksible under forhandlingerne, og derfor gik alting galt. Det forekommer mig at være en alvorlig misforståelse, og jeg kan på vegne af min gruppe tilslutte mig udtalelserne fra hr. van Velzen, der også priste kommissærernes store arbejde.
Som medlem af delegationen er jeg utilfreds med det faktum, at hele ugen var domineret af landbrug, og at kendskabet til vores landbrugspolitik er meget ringe i nogle lande uden for Europa. Først i ellevte time indledtes forhandlingerne om Singapore-spørgsmålene og handelen med tjenesteydelser, og konferencen brød sammen allerede en halv dag senere. Det er endvidere beklageligt, at udviklingslandene ikke var parate til at forhandle om disse spørgsmål, for det er netop disse lande, der vil drage fordel af et favorabelt investeringsklima, reduktion i importafgifter og gennemsigtig lovgivning. I denne henseende vil de drage også fordel af lettelse af samhandelen. Faktisk betales 80 % af alle importafgifter af udviklingslandene tilsammen. Det eneste glimt af håb, jeg kunne få øje på i Cancún, var den vellykkede parlamentarikerkonference, der er af afgørende betydning for WTO's demokratiske legitimitet. Det lykkedes os at udarbejde en endelig erklæring med en anmodning om oprettelsen af en parlamentarisk søjle i WTO. Det er efter min opfattelse vigtigt, idet vi ikke kan lade ngo'erne om at opretholde demokrati. De - i hvert fald nogle af dem - har endnu en gang understreget deres tvivlsomme rolle i Cancún ved at heppe på sidelinjerne, når forhandlingerne brød sammen. Og det skete til trods for, at udviklingslandene blev de store tabere! Jeg vil gerne spørge kommissær Lamy og kommissær Fischler om, hvad deres første skridt vil være for at få gang i de multilaterale forhandlinger igen.

Herzog (GUE/NGL).
Hr. formand, ærede kommissærer, vores første opgave er følgelig at stille den rigtige diagnose. Unionen har måske begået fejl, men jeg ønsker ikke at gøre den ansvarlig for forhandlingernes sammenbrud, ligesom man ikke kan sige muldyret i Fontaines fabel noget på. Man kan og bør diskutere taktikken, men det er i bund og grund rigtigt, at vores forhandlere respekterede deres mandat. De gjorde mange indrømmelser og trak sig tilbage under forhandlingerne om investeringer og konkurrence. Unionen var ikke forpligtet til at gå længere. Derimod, og det vender jeg tilbage til, tvinger realiteterne os til at tage vores mandat op til fornyet overvejelse.
Der var andre parter, der var villige til at gå i rette, og andre, der begik fejl i Cancún. Men USA tog dække bag os og havde ingen vilje til at engagere sig. Indien og mange andre lande var ikke interesserede i Doha-dagsordenen, Brasilien var interesseret, især på landbrugsområdet, men prioriterede landets egen politiske udvikling.
Det kan være meget farligt at stille den forkerte diagnose over for de store udfordringer. Vi bør tage os i agt for det interne pres om at opgive den fælles landbrugspolitik. En god reform kræver, at vi går i retning af en ophævelse af eksportsubsidierne og helt klart ikke støtten på kort sigt. Vi bør ikke tilsidesætte problemerne inden for industrien, det er den internationale arbejdsdeling, det drejer sig om i WTO, hvilket omfatter masser af arbejdspladser. Vi bør tage os i agt for en vis naivitet i Nord-Syd-forholdet. Jeg har som mange andre konstateret et sammenfald mellem tilhængere af frihandel og de store landbrugseksportører i Syd. Jeg mener også, at det vil være det rene selvmord for beskæftigelsen i Europa ikke at se, at Kina og senere flere andre rykker frem med store relative fordele.
Det andet spørgsmål om, hvad vi skal gøre, giver os en velkommen lejlighed til at overveje vores situation. Men umiddelbart bør man måske også tænke på initiativer til fordel for de mange svage lande, der virkelig har behov for øjeblikkelige resultater. Bør man således ikke med udgangspunkt i Doha-dagsordenen fokusere på snarest muligt at videreføre forhandlingerne om visse nøglespørgsmål såsom eksportsubsidier, bomuld, tekstil, særbehandling og differentieret behandling og eventuelt gennemskuelighed.
Vi bør desuden på mellemlang og lang sigt fastholde kravet om multilateralisme og arbejde mere indgående med en reform af WTO med inddragelse og deltagelse fra borgernes side. Jeg mener, at udviklingslandenes aktivister har ret i, at hvis vi ønsker at styrke WTO, bør vi bestræbe os på at tage grundlaget op til fornyet overvejelse, i hvert fald hvis man er i besiddelse af den nødvendige ansvarsfølelse. Det er en konstruktion, der er skabt med henblik på fri handel, det er trading med sammenlignelige fordele, men spørgsmålene om berettiget beskyttelse bliver stillet stadig oftere. Vi i Nord stiller sådanne spørgsmål, når vi taler om patenter, offentlig sundhed, miljø og sociale klausuler, og landene i Syd, når de taler om ikke-gensidig markedsadgang.
Det er efter min opfattelse grunden til, at vores linje "liberalisering plus regler" ikke virkelig kan vinde genklang i offentligheden. Den forstår nemlig, at der er tale om regler til fremme af den frie samhandel. Vi tilstræber følgelig en retfærdig organisation af verdenshandelen, regler for en gensidig og frugtbar åbning, der også forudsætter en balance mellem liberalisering og virkelig beskyttelse. Inden for disse rammer er det nødvendigt at sikre en differentiering på grund af de enorme uligheder, der findes på globalt plan. Det er et politisk spørgsmål, som er blevet løst meget utilfredsstillende i WTO.
Lad os indgå i en dialog om alle disse spørgsmål med Brasilien, G21, G90 og også den amerikanske offentlighed. Ville det ikke også være hensigtsmæssigt at omdefinere vores bilaterale og regionale politikker, der i al for høj grad tager udgangspunkt i princippet om Aid for Trade, selv om størsedelen af disse lande anfører, at de prioriterer anderledes og fremmer produktionskapacitet frem for handel og også ønsker at kunne tage afsæt i internationale landvindinger?
Lucas (Verts/ALE).
Hr. formand, i stedet for at se bagud vil jeg gerne se fremad. Kommissær Lamy, på vores møde her i formiddag spurgte jeg Dem om status på Deres Seattle-mandat. De svarede, at det var De endnu ikke sikker på. Jeg vil gerne understrege så kraftigt som muligt, at det mandat, som De fik i 1999, det vil sige før ministerkonferencen i Seattle - og for ikke at sige før ministerkonferencerne i Doha og Cancún - nu må være ophævet. Nu, hvor to ud af tre ministerkonferencer er slået fejl, kan vi ikke lade, som om der er tale om business as usual. Det lader især til, at EU nu må acceptere udviklingslandenes afgørelse om, at de ikke ønsker at forhandle om Singapore-spørgsmålene. Derfor skal vi droppe ikke bare to, men alle fire spørgsmål.
Samtidig skal vi øge bestræbelserne på at afskaffe eksportstøtten og i endnu højere grad at reagere på især bekymringerne i AVS-landene og de mindst udviklede lande. Af erklæringen fra Botswana på vegne af disse grupper fremgik det med al tydelighed, at de reviderede tekster langtfra opfyldte deres forventninger.
Vi kan diskutere årsagerne til sammenbruddet i Cancún. Jeg har mistanke om, at min egen analyse vil være noget anderledes end de mange, som vi har hørt her i eftermiddag, men sammenbruddet giver helt klart mulighed for en gennemgribende reform af WTO. Det, vi har brug for nu, er en omfattende reform, ikke kun af WTO's arbejdsgange, som De med rette har kaldt middelalderlige, men også af selve handelsreglerne, som jeg vil kalde imperialistiske. På mange måder er WTO's regler ikke neutrale regler, som kan bruges til at beskytte de svages interesser. Alt for ofte institutionaliserer reglerne de nuværende globale forskelle.
Tag f.eks. det overordnede princip om national behandling, som effektivt nægter fattige lande ret til at fremme egen industri og økonomi, en ret, som var ufravigelig for de fleste rige lande, og som de anvendte uden kvaler i deres egen udviklingsproces. Det er oplagt, at der er behov for retfærdige, multilateralt aftalte regler for at kunne have overblik over og regulere handelen med henblik på bekæmpelse af fattigdom. At WTO kan løfte denne opgave, er ærlig talt svært at tro på.
Hvis vi skal genopbygge tilliden til det multilaterale system, skal vi ofre meget mere politisk kapital på at gøre WTO's regler og procedurer helt retfærdige og bæredygtige. Kan De fortælle mig, om De er indstillet på det?

Ó Neachtain (UEN).
Hr. formand, jeg deler de fleste taleres holdning her i eftermiddag om, at sammenbruddet i forhandlingerne var en stor skuffelse både for WTO og for verdensøkonomien. Uden øget handelsaktivitet vil den globale vækst aftage og den globale fattigdom tiltage. De nuværende markeder i EU og USA kunne tydeligvis godt bruge et produktionsløft, men det er udviklingslandene, som virkelig ville have haft fordel af et vellykket Cancún.
Jeg mener, at WTO med sin nuværende struktur og arbejdspraksis er død. Vi skal blæse nyt liv i forhandlingerne. Det kan der ikke herske tvivl om, men først skal vi have etableret en mere arbejdsdygtig organisation, som kan styre 148 medlemmer, hvoraf mange ikke har teknisk ekspertise og ressourcer til at operere optimalt.
Her er jeg overbevist om, at EU skal tage initiativet. Udtalelser fra USA's handelsrepræsentant, Bob Zoellick, viser helt tydeligt, at USA agter at kæmpe sig fremad på den bilaterale vej. Jeg opfordrer Kommissionen til straks at etablere en tværgående taskforce, som kan komme med konkrete forslag til en reform af WTO.
Jeg ved, at kolleger i Parlamentet er mere end villige til at bidrage til et sådant tiltag. EU's institutioner må hver især påtage sig et ansvar for at forklare vores WTO-partnere EU's tilbud, som stadig står ved magt. Vi i EU har mange forslag til gavn for udviklingslandene inden for landbrug, adgang til markeder osv. Det er især vigtigt at gennemføre disse diplomatiske og informerende aktiviteter med den såkaldte gruppe af 90, som består af landene fra AVS og Den Afrikanske Union samt de mindst udviklede lande.
Sammenfattende er det afgørende, at Doha-udviklingsrunden kommer tilbage på sporet, hvis der skal være håb om at redde millioner af mennesker i udviklingslandene fra fattigdommens greb. Det kan kun ske, hvis vi foretager en seriøs justering af WTO's strukturer og procedurer.

Bernié (EDD).
Fru formand, forhandlingerne om WTO er slået fejl. Vi tager det ikke så alvorligt, fordi vi mener, at ingen aftale er bedre end en dårlig aftale. Hvorfor? Og hvem nyder godt af det dårlige resultat? Det er de to spørgsmål, man bør stille efter Cancún.
Jeg må medgive, at det er vanskeligt at skabe enighed blandt 160 lande med meget forskellige interesser, men har Unionen ikke begået en strategisk fejl? Har den ikke været naiv og forhandlet inden forhandlingerne? Burde Unionen ikke tale med én stemme og give Kommissionen et eksklusivt mandat uanset forhandlernes kompetence? Ville det ikke have været at foretrække og mere effektivt at opstille aftaler afhængigt af omstændighederne som f.eks. G21 i stedet for forudgående at alliere sig med USA på landbrugsområdet? Hvordan kunne man nemlig forestille sig, at præsident Bush inden valget vil afkræve sine landmænd og levnedsmiddelsektoren nogen form for ofre?
Der var således ingen mulighed for åbning mellem Nord og Syd, som man med bitterhed har måttet konstatere det inden for den meget symbolske bomuldssektor. Det er virkelig uacceptabelt, at Verdensbanken fortæller de afrikanske lande, at de skal sikre masseproduktion og skifte afgrøder.
EU, som ikke er veget tilbage for at ofre sine vælgere ved at gennemtvinge en vanskelig reform af den fælles landbrugspolitik for at styrke sin position ved forhandlingsbordet, befinder sig nu i en vanskelig situation. USA yder fortsat støtte til sine landmænd og er begyndt at undertegne bilaterale aftaler. Er Unionen parat til at gøre det samme og fastfryse reformen af den fælles landbrugspolitik?
Della Vedova (NI).
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. Lamy og hr. Fischler, topmødet i Cancún var navnlig et spil om handelsaftaler. Hvis WTO overlever, bør dette efter min mening stadig være forhandlingernes hovedtema.
Der var dog hovedsagelig tale om et politisk spil, hvor man oplevede et paradoks - som kommissær Lamy mindede om flere gange under møderne med Europa-Parlamentets delegation - eftersom man i starten næsten kun talte om landbruget, der udgør 20 % af den internationale handel. Dette er virkelig et paradoks, som vi dog selv i høj grad var med til at skabe.
Cancún var skueplads for et propagandaspil, og det er bestemt ikke nødvendigt at forklare Metternichs og Tailleyrands arvinger, hvor meget propaganda betyder i international politik. Når det gælder den offentlige mening på internationalt plan, gav vi europæere vores "modstandere" - hvis ellers de fortjener dette navn - en fantastisk lejlighed til polemik og propaganda på et sølvfad.
Det blev sagt, at der var nogle røde linjer med hensyn til landbruget, den generelle afskaffelse af den - yderst forhadte - eksportstøtte og et maksimalt loft for støtten fra den grønne kasse, som i teorien ikke burde virke markedsforvridende. Det blev sagt, at det i stedet for at overskride denne røde linje var bedre, at forhandlingerne blev en fiasko, hvilket også skete.
Det, at en industrimagt som EU kommer med den slags hindringer og "røde linjer", er en af årsagerne til, at vi i dag beklager os over en fiasko, som er meget værre for EU, end den er for f.eks. USA. Og jeg har ikke tid til at forklare, hvorfor jeg mener, at dette er tilfældet.
Det, at landbrugskommissæren er til stede her i dag sammen med kommissær Lamy for at forklare os, hvad der skete i Cancún - og det er bestemt ikke, fordi jeg er ude efter hr. Fischler - er en unormal situation og et europæisk paradoks for landbrugspolitikkens vedkommende. Vi siger selvfølgelig, at europæisk landbrugsprotektionisme ikke er så forskellig fra USA's, når alt kommer til alt. Med reformen af europæisk landbrugspolitik overgår vi måske endda USA, og når det gælder ris, er japanerne værre end os. Men vi tænker på Europas interesser! Som parlamentsmedlemmerne ved, lagde alle de parlamentsdelegationer, vi havde lejlighed til at møde, vægt på landbrugsspørgsmålet. Det gjorde de af politiske årsager og for at dække over, at toldsatsen for indiske tekstiler er på næsten 90 %. Det kan godt være, men hvordan skal vi forklare disse mennesker, at vi ønsker nye investeringsregler? Vi beder udviklingslandene om konkurrenceregler og regler for offentlige kontrakter, og så fortsætter vi med at give eksportstøtte til bl.a. ris og kød.
Desuden kunne vi tale længe om Alt undtagen våben-initiativet, fru formand. Vi har udsat den endelige afskaffelse af importtold for ris, bananer og sukker til 2010. Er det alt, hvad vi kan tilbyde udviklingslandene? Det går i øvrigt ud over interesserne ?
(Formanden afbrød taleren)

Suominen (PPE-DE).
Fru formand, sammenbruddet i midtvejsrevisionen af Doha-forhandlingerne i Cancún var et nederlag i bestræbelserne på at øge den globale økonomiske vækst. Det var også et ufortjent nederlag for os i EU; men frem for alt var det et nederlag for udviklingslandene.
Da mødet startede var der en atmosfære af forsigtig optimisme. EU og USA var nået til enighed om en fælles opfordring til at lempe handelsbarriererne inden for landbrug og reducere landbrugsstøtten samt en aftale om indførelsen af generiske præparater for at forbedre medicinsk behandling i udviklingslandene. Hvad gik der så galt? Hvis vi ser bort fra formandens efter min mening forhastede beslutning, da alle havde indstillet sig på mindst yderligere 35 timers intensive forhandlinger, er der mange årsager til, at det gik galt.
Nyt, hvad angår Doha-runden, var deltagelsen af gruppen af 21 lande. Som det allerede har været nævnt her, har denne gruppe sandsynligvis ikke kun handelsrelaterede mål, men også mål vedrørende de politiske magtforhold, bl.a. illustreret ved gruppens modstand mod reel eller imaginær amerikansk unilateralisme. Disse lande talte som om, de repræsenterede alle underudviklede lande, men var ikke selv indstillet på at opgive deres omfattende handelsbarrierer i forhold til fattigere lande. Dette er en del af problemet med bomuld.
Det er på tide, at vi i en mere overordnet sammenhæng indser, at der er ved at ske en betydelig differentiering i udviklingen af mindre udviklede lande. Desuden kan man spørge, hvad begrebet udviklingsland egentlig dækker over. Er Indien som helhed stadig et udviklingsland, eller Kina eller Brasilien? Andre udviklingslande bør også følge EU's eksempel og indgå Alt undtagen våben-aftaler, som vi har gjort med 49 af de fattigste lande. Vi bør også huske, at EU ud over at være langt den største yder af udviklingshjælp f.eks. aftager 80 % af Afrikas landbrugseksport.
Med hensyn til form var der tale om et sammenbrud i drøftelserne om de fire Singapore-spørgsmål. Hvorfor skete det, når de enkelte lande kunne vælge at holde sig væk fra debatten om disse spørgsmål? Hvorfor skete det, når det blev aftalt under Doha-runden, at disse spørgsmål også ville være på dagsordenen? Det var hovedsageligt et spørgsmål om tidsplanen. I hvilket omfang sammenbruddet skyldtes modstanden mod liberaliseringen af bomuldshandelen er fortsat et mysterium, men den spillede helt afgjort en rolle.
Som det har været nævnt her, var en lang række ngo'er glade for sammenbruddet. Lad os håbe, at de underudviklede lande aldrig mere bliver overrumplet af dem, som det var tilfældet i Cancún. Vi er nødt til at komme videre. EU og de kommissærer, der forhandler på EU's vegne, har intet at skjule eller skamme sig over. Kommissionen lavede et godt forarbejde for at sikre en vellykket runde og gjorde desuden brug af forhandlingsmulighederne under runden. EU's opgave må være dels at støtte WTO og fremskynde forhandlingerne og dels yderligere at præcisere EU's handelspolitiske holdning for de underudviklede lande, da de tilsyneladende stadig ikke kender den.

Berenguer Fuster (PSE).
Fru formand, fru Lucas har ret, når hun siger, at det ikke er tidspunktet til at se tilbage til fortiden, men at vi snarere under alle omstændigheder skal se fremad mod fremtiden. Det er sandt. Efter fiaskoen i Cancún er tiden inde til, at vi spørger os selv, hvilke farer vi nu står over for. Den første - og det er ikke noget nyt - er, at vi skal gøre os umage for at redde de multilaterale handelsforbindelser.
Vi bør være forsigtige, når vi siger, at WTO bør reformeres. Vi må overveje, hvordan vi ønsker at reformere den, for vi må ikke tænke på at reformere WTO, så den kommer til at fungere som sin forgænger, GATT, hvor de beslutninger, der i sidste ende blev truffet, var dikteret af visse store handelsgiganter uden hensyntagen til andre lande.
Når vi siger, at vi "vil reformere WTO", vil vi så som europæere acceptere en reform, hvor EU ikke har vetoret, eller vil USA acceptere denne form for reform? WTO fungerer derfor med alle de problemer, som vi kender, men det er til syvende og sidst det bedste instrument, vi har til den internationale handel.
For det andet vil jeg gerne fremhæve vigtigheden af dannelsen af 21-gruppen, som vi fejlagtigt troede ville forsvinde som en sukkerknald i et glas vand. Jeg mener ikke, vi bør angribe denne 21-gruppe. I stedet bør vi sætte os sammen med dem, acceptere dem for det, de er, nemlig en gigant som os selv, der repræsenterer over halvdelen af jordens befolkning, og hvis betydning helt klart ikke må undervurderes.
Endelig bør vi handle balanceret og konsekvent. Kommissær Lamy har ret, når han siger, at ét er at udstede erklæringer, noget helt andet at træffe beslutninger, som berører milliarder af borgere. Det er sandt, at vi bør skabe overensstemmelse mellem på den ene side vores solidaritet med nogle af vores dårligst stillede sektorer, f.eks. landbefolkningen eller bestemte produktionssektorer, og på den anden side solidariteten med de fattigste lande. Vi kan ikke sige, at vi vil følge den ene linje og så glemme den anden, for så længe vi ikke er i stand til at finde denne balance, vil det være vanskeligt for os at skabe fremskridt.

Olsson (ELDR).
Fru formand, ærede kommissærer, jeg skal ikke kritisere hverken Kommissionen eller Europa-Parlamentet. Jeg vil bare sige, at jeg personligt er klar over, at det var en vigtig begivenhed, da WTO-mødet i Cancún brød sammen. Det behøver ikke og må ikke være WTO's endeligt, men det indebærer, at EU og USA skal tilpasse sig en ny situation. Vi har egentlig hidtil været helt dominerende som aktører i WTO, men ved selv at sætte dagsordenen har vi givet udviklingslandene en følelse af at være udenfor, en følelse af at blive tromlet ned.
Når vi forbereder os - og vi forbereder os ganske godt - er det naturligvis, fordi vi ønsker at klare os godt, men vi har ikke tænkt tilstrækkeligt på, hvad der er det bedste for verden. Den tid, hvor vi kunne føre den slags politik, er nu forbi. Vi må indse, at verdens folkerigeste stater, f.eks. Kina og Indien, og store producentlande, f.eks. Brasilien, er ved at profilere sig på verdenshandelsmarkedet, og de fattigste ulande begynder at gøre sig bemærket. Det er vigtigt, at vi ændrer vores opfattelse af verdenshandelen.
Markov (GUE/NGL).
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, Cancún har vist følgende: For det første at kravet om åbning af markedet uden hensyntagen til de eksisterende alvorlige sociale forskelle simpelthen er urealistisk. Udgangsbetingelserne i de enkelte WTO-stater er så forskellige, at samme betingelser for alle ikke fremmer retfærdigheden, men tværtimod styrker uretfærdigheden og dermed fjerner sig fra det erklærede mål om fair handel i stedet for at nærme sig det.
For det andet er forskellene mellem industri- og udviklingslandene naturligvis særligt store, men heller ikke disse blokke er homogene, lige så lidt som EU er en homogen struktur. Og da vi alle ved, hvor svært det er at nå til enighed i EU, burde vi også have forståelse for, hvor meget sværere det er i et fællesskab af 148 stater.
For det tredje skal man i forhandlinger også altid sætte sig ind i forhandlingspartnerens situation, man skal altså være indstillet på at komme med indrømmelser over for den svagere part uden at forvente noget til gengæld. Men hvis man fører forhandlinger efter basarprincippet - noget for noget - så skal man ikke blive forbavset over, at de bryder sammen.
For det fjerde må vi forstå, at EU kun er en af mange regioner i verden, og når vi træffer beslutninger skal vi i langt højere grad tage hensyn til, hvilke konsekvenser de vil have globalt. Med andre ord har vi brug for en forebyggende politisk vurdering.
For det femte skal forhandlingerne føres i en åben og gennemsigtig atmosfære, så også det civile samfund har mulighed for at deltage intensivt og rettidigt i hele processen. Det er paradoksalt, at WTO, som angiveligt har sat sig som mål at nedrive handelsbarrierer til gavn for verdens befolkning, opbygger hegn mod deres kritikere. Jeg mener, det er fuldstændig uacceptabelt - og jeg var også i Cancún - at regeringsrepræsentanterne havde spærret demonstranterne ude fra forhandlingsområdet i stedet for at søge dialog med dem.
For det sjette har vi brug for en anden organisations- og beslutningsstruktur for WTO, og organisationen skal omstruktureres, så multilaterale aftaler kan udarbejdes på en fair og gennemsigtig måde.

Lannoye (Verts/ALE).
Fru formand, kære kolleger, ærede kommissærer, hr. formand for Rådet, de mislykkede forhandlinger i Cancún pålægger os at forholde os klarsynet til kendsgerningerne. Jeg mener nemlig, at der til trods for uoverensstemmelserne i Parlamentet om, hvem der bærer ansvaret, og her må jeg tilstå, at jeg slet ikke forstår dem, der anklager ngo'erne eller landene i Syd, at det klart fremgår, at vi må erkende, at konstellationen er en anden end i Marrakech. Aktørerne er ikke længere de samme. Der var dengang to blokke, som på sin vis satte dagsordenen, opstillede spillereglerne og i alle tilfælde var de dominerende aktører. Vi har nu flere aktører, og der er, som kommissær Lamy netop påpegede, ikke et Nord og et Syd. Han har ret, der var to Syd-blokke i Cancún. Der var på den ene side 21-gruppen og gruppen af AVS-lande og de mindst udviklede lande og på den anden side USA og Europa, det giver allerede fire vigtige aktører, og måske vil der næste gang være endnu flere. Vi befinder os således helt klart ikke længere i en periode, hvor to aktører dominerer spillet. Det bør vi være opmærksomme på og tage med i vores overvejelser.
Min anden bemærkning er, at WTO som tidligere anført ikke er en institution, der opfylder forventningerne til en multilateral handelsorganisation. Vi har behov for disse multilaterale forbindelser, og det tror jeg alle her er enige i, men de bør organiseres mere retfærdigt, end tilfældet er inden for WTO. Vi har behov for en ny ramme, og jeg mener, at en FN-lignende tilgang vil være mere hensigtsmæssig. Vi har brug for et nyt mere demokratisk, mere gennemskueligt og især mere retfærdigt grundlag. Vi bør iværksætte handelsregler, der sikrer virkelig retfærdighed, og hvor handelen tjener menneskenes rettigheder, de sociale rettigheder og miljøbeskyttelsen og ikke omvendt. Verdenshandelsreglerne skal ikke længere kunne udgøre en hindring for medlemsstaternes bestræbelser på at sikre en bæredygtig udvikling, hvilket blev betragtet som det højst prioriterede mål på Johannesburg-topmødet sidste år. WTO's indsats bør tværtimod understøtte landene i disse bestræbelser.
Abitbol (EDD).
Fru formand, hr. kommissær, jeg må indrømme, at Deres ærlighed har virket meget afvæbnende på mig. De har erkendt Deres nederlag og har endda via kommissær Fishler erkendt, at det var forkert at betale forud ved at ofre den fælles landbrugspolitik, mens USA, som De havde indgået en lidt naturstridig alliance med, helt klart ikke gjorde et sådant offer.
Dette er også et nederlag for EU-institutionerne som sådan. De har begået en række fejl, der ikke skyldes deres personlige formåen - andre ville måske have begået endnu værre fejl - men deres funktion. De har i Deres indlæg stillet en række meget relevante spørgsmål, og der mangler kun ét, nemlig spørgsmålet om, hvorvidt det er hensigtsmæssigt at tildele Kommissionen et eksklusivt forhandlingsmandat på vegne af 25 lande. 21-guppen har 21 forhandlere. Tidligere havde de 17 lande i Cairns-gruppen også 17 forhandlere. Det er mit spørgsmål, og jeg håber, at det også vil blive drøftet seriøst på regeringskonferencen.
Martinez (NI).
Fru formand, hr. kommissær, hr. minister, det er givet beklageligt, at De fejlvurderede styrkeforholdet i Cancún. De talte om to elefanter, måske havde de ikke set den tredje. 50 år efter Bandung er det Cancún og de alliancefrie landes genkomst, selv om der er kommet flere til. Det var utvivlsomt en fejl, at man den 13. august 2003 indgik aftalen med USA, fordi den har forstyrret det udviklingsvenlige image, som De ønskede at skabe, især gennem programmet Alt undtagen våben, og med Deres ord givet indtryk af en "duopol". Det står klart, at denne forudgående aftale med USA, som i øvrigt blev indgået efter Blair House-aftalen fra 1992, har betydet, at De og vi blev slået i hartkorn med bomuldsfarmerne i Texas og deres subsidier på 3,5 milliarder dollars, som skaber finansielle vanskeligheder for 10 millioner små afrikanske producenter.
Men det er sikkert, at Europa ikke er ansvarligt for dette nederlag, hvis det da må anses for et nederlag at standse denne ukontrollerede ultraliberale udvikling. På grund af det forestående valg var den amerikanske regering ikke mere interesseret i en aftale, end de afrikanske lande var i ikke at acceptere den foragt, som kom til udtryk i punkt 27 i sluterklæringen fra Seattle, hvori de opfordredes til at dyrke noget andet end bomuld. De havde derimod selv bragt alle ofrene, De havde ofret Deres landmænd på forhånd, de havde ofret to ud af de fire spørgsmål fra Singapore, De var endda parat til at give vores sidste skjorte væk, især eftersom tekstilaftalen snart udløber, men ingen ville have vores skjorte i Cancún.
Hvad skal vi så gøre? Vente, selvfølgelig, til efter indsættelsen af den nye amerikanske præsident i januar 2005. Hvordan skal vi forholde os til den fælles landbrugspolitik? Ud fra et fornuftsmæssigt og retfærdighedsmæssigt synspunkt må man sige, at man burde trække ændringerne af den fælles landbrugspolitik tilbage, fordi de udgjorde prisen for den modydelse, der ikke blev leveret i Cancún. Hvad med bomulden? Skal vi ofre vores 3 % af verdensmarkedet eller give amerikanerne det, de ønsker, nemlig en trustfund på 250 millioner dollar om året administreret af en international institution? Hvad skal vi gøre med WTO? Det er nødvendigt, siger de, at ændre de forældede procedurer. Det kan man sige om IMF, FN og i øvrigt om Kommissionen selv. Hvilket er ensbetydende med, at det institutionelle spørgsmål er betydeligt bredere. Hvordan skal vi fremover indrette os juridisk set, således at vi tilgodeser dels en uafvendelig globalisering inden for økonomi, medier og teknologi, dels en lige så uafvendelig opretholdelse af de politiske nationer, som er de beslutningsdygtige myndigheder.
Ingen har således svaret på, hvilke ændringer der skal foretages af WTO. Under alle omstændigheder skal efterforskningen være teleologisk og ikke teologisk, fordi teologien inden for den "handelsliberalistiske" sekt, i de religiøse skoler i Washington eller Genève, der uddanner de fundamentalistiske markedstilhængere, ultraliberalismens talebanere, uden tvivl udgør en ideologisk fejltagelse på verdensplan, og fordi de rigtige mål, der giver de gode løsninger, ikke er ultraliberalisme, privatisering og markedshensyn, men social, politisk og national retfærdighed.
Ikke desto mindre ønsker jeg Dem held og lykke i Deres nye embede efter juni 2004 og må indrømme, at jeg er nysgerrig efter at se, hvor De lander med Deres gyldne faldskærm.

Daul (PPE-DE).
Fru formand, ærede kommissærer, kære kolleger, jeg havde forberedt et indlæg, men alt er blevet sagt. Jeg vil, ærede kommissærer, hr. Lamy, indledningsvis sige, at når der er et nederlag, skal der findes en skyldig. Jeg tror, at vi alle er skyldige. Når man siger, at man skal dele skjorten og ikke deler den rigtigt, så har man måske forberedt sig dårligt. Men man må også stå ved sit ansvar. Jeg er enig med hr. van Velzen og hr. Suominen
Først og fremmest vil jeg dog sige, at jeg er meget tilfreds med den aftale, der blev indgået inden Cancún om generisk medicin, selv om det er en lille aftale for udviklingslandene. Jeg er meget glad for denne aftale.
For det andet var jeg selv til stede i Seattle og Doha og må medgive, at forhandlingerne ikke længere kan afholdes på disse betingelser. Hr. Lamy, De har ret i at gøre opmærksom på, hvordan forhandlingerne bør finde sted, især hvis De, som det anføres fra visse sider, skal af sted. Det er rigtigt, at vi ikke på den ene side kan have demonstrationer og på den anden side mennesker, der ønsker at forhandle og bestræber sig på at finde løsninger, der især tilgodeser de fattigste lande, inden for rammerne af en multilateral forhandlingsstruktur.
Det multilaterale aspekt er vigtigt, men der er også brug for mere demokrati i WTO. Det er et væsentligt punkt. I Cancún konstaterede jeg, at der ikke var demokrati ved forhandlingsbordet og i forbindelse med klimaet generelt. Jeg tror endda, at det er det, der foruroligede mig mest efter min tredje deltagelse i forhandlingerne.
Vi er blevet bedt om at sikre åbenhed og belyse forskellige punkter. Alle deltagere i forhandlingerne skal være åbne om, hvorfor de er der, og hvem de repræsenterer. EU med 25 lande var repræsenteret ved to personer. 21-gruppen blev forsvaret af visse ngo'er, som vi havde modtaget i vores kontorer i Bruxelles, hvor de gav udtryk for en helt anden holdning end i Cancún. Det er alt sammen sandt. Det var måske nødvendigt at få hul på bylden, men man må frem for alt ikke tage af sted.
Hvem bærer så ansvaret, og hvem gør ikke? Man bør især stille to supplerende spørgsmål, hr. Lamy, hvad gør vi nu, hvordan skal vi kunne arbejde, hvordan skal vi kunne håndhæve "fredsklausulen" i vores arbejde i den nærmeste fremtid? Det er de spørgsmål, de europæiske landmænd stiller sig selv.
Mann, Erika (PSE).
Fru formand, hr. formand for Rådet, kære kommissærer, kære kolleger, jeg har det ligesom hr. Daul, jeg vil heller ikke sige alt det engang til, som allerede er blevet sagt, men jeg vil gerne komme ind på en bemærkning, som det italienske formandskab kom med, De talte nemlig om eller spurgte, efter min mening med rette, om vi egentlig ikke stadig befinder os i efter-Seattle-processen.
De sagde så smukt: fra Seattle over Doha til Cancún. Jeg tror, det er meget rigtigt set. Vi oplevede jo i Seattle, at det civile samfund i forbindelse med antiglobaliseringskampagnerne forsøgte at stille spørgsmål, som vi måske også som politisk institution ikke altid har taget alvorligt eller ikke har besvaret godt nok. Denne proces er fortsat, og den har ført til en generel usikkerhed, en usikkerhed, som ikke standser ved det civile samfund, men som rækker langt ind i de politiske institutioner og også i mange samfund og stater.
Det mærkede vi igen i Cancún hos de afrikanske stater, og vi mærkede det til en vis grad også hos G21-landene, som på den anden side naturligvis også forsøgte at gøre en slags oprør og bryde dette magtmonopol mellem Europa og USA og måske også andre stater. Derfor er det måske ganske fornuftigt, hvis vi analytisk fortsat tænker over, hvad det egentlig var, der skete, og hvis vi baserer vores nye strategi på et fornuftigt grundlag.
Den selvmedlidenhed, som jeg til en vis grad mærker her i salen, at vi nu er skyld i så meget, den kan jeg ikke dele. Jeg vil gerne ønske kommissærerne tillykke. Jeg synes, de har opbygget deres strategi rigtigt, og vi bør ikke påtage os hele skylden for, at det mislykkedes.
Jeg mener i øvrigt, at vi bør holde mulighederne åbne. Jeg mener overhovedet ikke, at vi kun skal spille med den multilaterale dagsorden, de kolleger, som kender mig, ved det. Nogle gange er det godt at have flere muligheder, og så kan man jo lege med mulighederne. Nogle gange er den ene god, andre gange er det den anden. Derfor går jeg ind for, at vi holder dem begge åbne. Jeg håber i øvrigt, at min østrigske kollega, Paul Rübig, vil komme ind på den parlamentariske forsamling bagefter. Jeg når det desværre ikke.

Vachetta (GUE/NGL).
Fru formand, forhandlingssammenbruddet i Cancún er en ydmygelse, som landene i Syd påtvinger de imperialistiske magter USA og EU. De sidstnævnte har igen forsøgt at gennemtrumfe deres ret kyniske ræsonnement, der går ud på at opretholde protektionismen for deres eget landbrug og opnå fri adgang for deres industri i hele verden.
De koreanske landmænds leders selvmord står som et tragisk symbol på fortvivlelsen hos de millioner af kvinder og mænd, der er blevet snydt i denne handel. Demonstranterne i Cancún bekræftede under meget vanskelige omstændigheder deres afstandstagen fra WTO-reglerne, der forarmer dem yderligere for hver dag, der går. Dette nederlag for WTO er ikke tilstrækkeligt til at ændre systemerne, således at de endelig kan sikre opfyldelsen af de grundlæggende behov. Det udgør dog en virkelig opmuntring for denne planets udstødte - og dem er der mange af - til at fortsætte overvejelserne og kampen for et mere ambitiøst mål, nemlig målet om endelig at skabe en retfærdig og solidarisk verden. Helt konkret skal De i dag, hr. Lamy, ophøre med, oven i købet i vores navn, at kræve en liberalisering af 102 af deres tjenester. Tiden er tværtimod inde til at annullere gælden for landene i Syd. Det kunne endelig åbne mulighed for en reel udvikling i udviklingslandene.

Auroi (Verts/ALE).
Fru formand, ærede kommissærer, hr. formand, kære kolleger, forhandlingerne i Cancún er slået fejl ligesom i Seattle. Det var så afgjort en runde, der var bestemt til at mislykkes. Hvis er fejlen? Højrefløjen - PPE, De Liberale - er overbevist om og hævder, at det er de andre, ngo'erne og 21-gruppen, der bærer ansvaret! Vi mener, at det sandsynligvis er WTO selv, men også EU, som allerede havde forhandlet med USA. Men vi må erkende, at faldet givet er hårdere for os, for EU, fordi De, ærede kommissærer, og De, vores ledere, var overbeviste om, at vi havde tilrettelagt alt, så denne runde kunne blive en succes. Alt var blevet forberedt, alt undtagen opsplitningen af Cairns-gruppen, som vi snarere havde forsøgt at neutralisere. Alt undtagen dannelsen af den når alt kommer til alt mere homogene 21-gruppe til forsvar for udviklingslandene, selv om AVS-landene og de mindst udviklede lande ikke er helt det samme.
Det er nødvendigt, at vi, landene i Nord, overbeviser landene i Syd om, at vi virkelig ønsker en mere retfærdig løsning på f.eks. landbrugsområdet. Den fælles landbrugspolitik er i vid udstrækning - og måske i for vid udstrækning - blevet reformeret for at være mere "sexet" i WTO-sammenhæng. Men landene i Syd har fortsat en negativ opfattelse af alt, hvad der er landbrugsstøtte, uanset hvor harmløs vi måtte anse den for at være. Hvordan kan vi formidle vores synspunkter til lande som de afrikanske, hvis fødevareafgrøder i årevis er blevet udkonkurreret som følge af den dumping, EU's eksportsubsidier har medført (som betød, at burhøns fra Bretagne kunne sælges billiger på markederne i Dakar end lokalt produceret fjerkræ)? Den fælles landbrugspolitik har ved at støtte eksportpriserne på korn, kød og sukker betydet, at markederne i Syd er blevet overstrømmet i lang tid. Så hvordan kan vi i dag overbevise dem om, at der ligger reelle hensigter bag vores reformer, så længe vi ikke ophæver eksportsubsidierne? Hvordan skal vi kunne overbevise dem, når vi i et spørgsmål, der er så vigtigt for Afrika såsom bomuld, har ydet ubetinget støtte til den nedladende amerikanske holdning, der kommer til udtryk i punkt 27, og som udsætter alle reformer inden for denne sektor på ubestemt tid?
Så længe vi ikke har fundet ud af, hvordan vi kan få landene i Syd til at forstå betydningen af den anden søjle inden for landbruget og reglerne vedrørende de sociale forhold, miljø og fødevaresikkerhed, og så længe vi ikke giver dem mulighed for at vedtage de samme regler til beskyttelse af deres landbefolkning, vil vi ikke kunne genskabe en situation, hvor de vil kunne forstå vores synspunkter. Det er denne demokratiske reform, vi bør holde i gang og drøfte med dem. Det er gennem en omlægning af WTO ved hjælp af regler af denne art, at vi ikke blot vil kunne sikre en retfærdig handel, men også mere demokratiske forhold.
Berthu (NI).
Fru formand, den fejlslagne ministerkonference i Cancún den 14. september har fået mange til at frygte, at det første offer ville være den multilaterale tilgang til de internationale handelsforhandlinger. Det ville være beklageligt. Vi er nemlig overbeviste om, at verdenshandelen og det internationale samkvem generelt bør tage udgangspunkt i enkle multilaterale regler, der overholdes af alle og håndhæves af gennemskuelige internationale organisationer.
Men hvilke regler? Det er problemets kerne. For WTO har siden 1995 og aftalerne fra Marrakech hvilet på et gennemgående princip om systematisk åbning af markederne og fri samhandel i verden, som antages under alle omstændigheder at give alle det største udbytte. Det er denne regel, som stadig flere lande modsætter sig, og som der netop er blevet sat en bombe under i Cancún, hvilket man må være bevidst om, hvis man ønsker at genopbygge noget. Genopbygning forudsætter selvsagt, at man opretholder reglen om frihandel og supplerer den med noget andet, nemlig den suverænitet, der tilfalder hver enkelt nation eller hvert enkelt frihandelsområde, der frit skal kunne passe handelen ind efter sine behov, især på landbrugsområdet.
Det er nødvendigt at tage ved lære af dette nederlag og erkende, at disse spørgsmål er af en særlig karakter, som uden tvivl bør behandles uden om WTO i et specifikt internationalt forum. Under alle omstændigheder bør de grundlæggende regler være de enkelte landes eller zoners ret til at bevare deres landbrugsmodeller, deres uafhængighed på fødevareområdet og inden for folkesundheden.
Det kræver, at to sideløbende forudsætninger er til stede. For det første må vi acceptere en fuldstændig ophævelse på sigt af eksportsubsidierne til landbruget. Vi må se det i øjnene og gøre os det klart, det er en principiel forudsætning. Dernæst må vi lige så ærligt acceptere berettigelsen af en fællesskabspræference i form af importafgifter eller intern støtte, når det er nødvendigt for at nå de sociale mål, som vi har opstillet på demokratisk vis.
Det er nødvendigt at forholde sig ærligt til begge spørgsmål samtidig, hvis vi ønsker at arbejde videre på et forsvarligt grundlag. Det kræver dog også, at vi på ny foretager en gennemgribende behandling af den europæiske landbrugspolitik, som blev reformeret for hurtigt med henblik på Cancún. Denne reform skal nu gøres til genstand for nye overvejelser og tilpasses vores erfaringer fra dette nederlag.

Corrie (PPE-DE).
Fru formand, jeg har en særlig interesse i denne debat, da jeg som landmand modtager landbrugsstøtte. I min tale i dag vil jeg dog specifikt tale til forsvar for de svage udviklingslande, især i AVS-samarbejdet. I mine øjne burde Cancún have været kulminationen på måneders seriøst udvalgsarbejde, som skulle give udtømmende svar på udviklingslandenes tvivl og bekymringer. Det er utopi at forvente, at man kan sætte sig ned med 148 lande og nå frem til en konklusion, men jeg tror, at Cancún var en milepæl.
Det er for længst slut med de dage, hvor magtfulde blokke som EU og USA i røgfyldte rum sidder og deler rovet og kun efterlader krummerne til resten af verden. Udviklingslandene har indset, at der er styrke i at være mange og magt i at udnytte denne styrke. Det er dog ikke kun en sag mellem udviklingslande og industrilande. Der er forskellige lag i begge grupper. Økonomisk er Asien, Det Fjerne Østen og Latinamerika lysår foran AVS-landene. Landes handelspotentiale udvikler sig også forskelligt.
Succes i fremtiden afhænger af fleksibilitet i timingen. Den valgfrihed, der blev foreslået som et vigtigt element i Cancún-runden, skal være en del af en eventuel fremtidig plan. Kapacitet til at gennemføre det aftalte er en vigtig faktor.
AVS er i øjeblikket i gang med forhandlingerne om en Cotonou-partnerskabsaftale om handel, som skal være på plads senest i 2008. Økonomiske partnerskabsaftaler og regionale økonomiske partnerskabsaftaler er det endelige mål for disse forhandlinger. De fleste af disse lande er ikke parate til gensidige handelsaftaler eller konkurrenceregler, men regional integration ville styrke dem i en globaliseret verden og i den indbyrdes handel i Syd. AVS-landene kan ikke klare Cotonou og Cancún samtidig. For dem gik Cancún lidt for langt, for hurtigt. Nu må vi have en helt ny vurdering af procedurerne.

Kinnock (PSE).
Fru formand, jeg vil gerne til at starte med sige, at jeg er enig med dem, der har sagt, at vi skal kigge fremad. Som nogle har nævnt her i dag, er det dog også vigtigt at gøre status over det, der er sket.
Først og fremmest vil jeg sige, at vi ikke bør vakle i vores fortsatte forpligtelser med hensyn til de multilaterale handelsregler.
Vi ankom til Cancún med en voldsomt overbelastet dagsorden. Ministrene havde ekstremt svært ved at løse de alt for mange komplekse og uløste spørgsmål. Det var helt klart uholdbart. Forløbet indtil lørdag, hvor den reviderede tekst blev præsenteret, var stort set spild af tid - til udviklingslandenes bestyrtelse. Da vi ankom til Cancún, var der - som bekræftet i den reviderede tekst - en reel følelse af, at visionerne, løfterne og ambitionerne fra Doha var alvorligt truet, eftersom tunge emner som landbrug, bomuld og de nye spørgsmål, som er vigtige for udviklingslandene, ganske enkelt ikke blev taget op. Vi er nødt til helt klart at anerkende udviklingslandenes opfattelse af situationen. Det er ikke godt nok at komme her og sige, at udviklingslandene bad om for meget. De burde være fornærmede over beskyldningerne om, at ngo'er har manipuleret og styret deres holdninger, som nogle har antydet.
Da Genève-runden i december er lige om hjørnet, vil jeg gerne spørge Dem, hr. kommissær, hvad De gør i øjeblikket for at bygge bro og skabe tillid - nu hvor De har haft et lille pusterum efter Cancún - med henblik på at sikre en vis succes dér.
Endelig vil jeg gerne kommentere spørgsmålet om Singapore. Ved De, hr. kommissær, at Det Forenede Kongeriges industriminister i torsdags sagde, at hun ville aftale et møde med Dem om Singapore-spørgsmålene for at sikre, at De holder fast i den holdning, som blev vedtaget i Cancún, og at vi ikke længere vil presse på for at gennemføre WTO-forhandlinger om investering og konkurrence? Ved De, at den britiske minister udtalte dette i Underhuset, og forventer De, at Deres mandater ændres på baggrund af en sådan udtalelse?

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Fru formand, WTO er den imperialistiske hovedmekanisme, som påtvinger verdenshandelen de multinationales betingelser, total liberalisering og åbning af markederne. Resultatet er, at kløften mellem rige og fattige vokser, selv om den internationale handel øges. Fiaskoen i Cancún viser, at WTO ikke uhindret kan spille denne rolle, og det er uden tvivl en positiv ting. Modstanden vokser både på gaderne og i forhandlingslokalerne. Der dukker nye aktører op, som kræver at spille med. Den interne kapitalistiske modstand intensiveres. Løsningen ligger ikke i reformer i den ene eller anden retning, men bør vedrøre selve WTO's fundament.
EU tog til Cancún efter at have ofret de små og mellemstore landmænds interesser. Af interviewet med hr. Lamy fremgår det, at han agter at ofre endnu mere, og jeg forventer et svar på spørgsmålet, hvor langt han vil gå. Skal vi, hvad angår bomuld f.eks., hvor EU dækker 70 % af sit behov med import, op på en import på 100 % og en total tilintetgørelse af bomuldsproduktionen i Grækenland, Spanien og Portugal?

Cunha (PPE-DE).
Fru formand, til forskel fra, hvad der skete tidligere, var det ikke landbruget, der denne gang forårsagede et sammenbrud i forhandlingerne. Efter min opfattelse skyldes sammenbruddet en maksimalistisk holdning hos G21-landene, der inddrog spørgsmål i forhandlingerne, der lå ud over Doha-dagsordenen, især ved at kræve en gradvis udfasning af den interne støtte, der anses for mest forvridende, altså den blå og gule kasse.
EU indtog for første gang en offensiv og ganske veltilpas holdning på grund af den reform af den fælles landbrugspolitik, som var blevet gennemført, og den aftale, som var blevet afsluttet med USA. EU's anstrengelser for at tilpasse sin landbrugspolitik blev dog desværre ikke anerkendt af den gruppe lande, der endnu insisterer på at tale om den fælles landbrugspolitik, som om den så ud som for 10 år siden. Den fælles landbrugspolitik har udviklet sig radikalt på 10 år, og de bliver ved med at tale om EU, som om det var en protektionistisk mur, idet de ser bort fra, at EU er den største importør af landbrugsvarer i verden i dag. Gruppen af afrikanske lande, der måske rimeligt nok var ivrige efter at forsvare deres bomuldsproduktion, glemte måske, at EU er den blok, der har gjort de største anstrengelser for at støtte udviklingslandene, og at EU i dag er et marked, der aftager 85 % af deres landbrugseksport. Og de fattigste lande i verden, som vi har givet fuldstændig fri adgang gennem Alt undtagen våben-initiativet fik ikke engang ørenlyd, for de blev helt overdøvet af de lande, der også hævder, at de er underudviklede, men som faktisk har andre og ofte modsatte interesser end de fattigste lande.
Jeg synes ikke, at vi skal være masochister. EU indtog en meget fornuftig holdning i disse forhandlinger og var generøs over for de mindst udviklede lande. Selvfølgelig kan vi gå længere, men jeg vil gerne sige det ganske klart: Hvis alle havde udvist en lige så fleksibel og ansvarlig holdning som EU, var der blevet en aftale.

Formanden.
Denne forhandling trækker ud. Jeg vil derfor bede hr. Imbeni og talerne efter ham på talerlisten undskylde, at jeg nu må give ordet til kommissær Lamy. I slutningen af forhandlingen får kommissær Fischler desuden ordet.
Lamy
Fru formand, min kollega, Franz Fischler, vil komme og besvare de indlæg, som jeg ikke får mulighed for at høre.
Jeg vil fremsætte nogle generelle bemærkninger, inden jeg går over til mere specifikke punkter som svar på Deres bemærkninger. Min første generelle bemærkning er, at jeg så vidt muligt ønsker at fjerne en misforståelse, som jeg mener til tider kommer til udtryk under drøftelserne om Verdenshandelsorganisationen. Verdenshandelsorganisationen er fortsat en organisation, hvor man forhandler om indrømmelser i form af yderlige adgang til visse markeder, og hvor man forhandler sig frem til regler, der sikrer, at handelsudviklingen sker under hensyntagen til de almene interesser. De barske kendsgerninger er, at det er et organ, hvor man forhandler. Vi forhandler interesser, selv om vi tilskriver dem større betydning end andre som følge af vores meget europæiske idealisme. Ikke desto mindre må man ikke glemme dette faktum, hvis drøftelserne skal føre til et resultat. Philippe Herzog advarede mod for stor naivitet. Jeg ser det ikke som en kritik, men som en henvisning til de gældende betingelser. Hvis det gælder for de andre, må det også gælde for os.
Min anden generelle bemærkning er, at mange medlemmer har påpeget, at der i Cancún har føjet sig en geopolitisk dimension til forhandlingernes rent handelsmæssige dimension. Jeg er enig med Dem, og måske har vi på forskellige tidspunkter under forberedelserne af Cancún ikke været tilstrækkeligt opmærksomme herpå. Enhver tilkendegivelse i denne henseende næste gang vil være yderst velkommen.
Den tredje og sidste generelle bemærkning er, at der i disse handelsanliggender eksisterer en Syd-Syd-dimension, som er afgørende, og som vi ikke må glemme, selv om vi på grund af vores velkendte selvoptagethed er mere interesserede i Nord-Syd-dimensionen. Det er afgørende for udviklingslandene, at de åbner deres markeder og accepterer et vist antal regler. Det er som bekendt en afgørende forudsætning og langtfra tilstrækkeligt, at landene i Nord åbner markederne og accepterer reglerne. Jeg ville ønske at disse kendsgerninger til tider blev belyst af de ærede medlemmer, der ganske berettiget udviser særlig interesse for udviklingslandenes situation.
Jeg vil nu komme med en række mere specifikke kommentarer, inden jeg lader forhandlingen fortsætte. Først og fremmest har De ret i, at vi i forbindelse med Verdenshandelsorganisationen bør tage en række regler og ordninger op til fornyet overvejelse. Vi bør forsøge at styrke WTO's samarbejde med WHO, ILO, FAO, UNEP og andre FN-organisationer. Jeg er enig, og vi vil overveje dette spørgsmål. Men vi bør dog være opmærksomme på, at selv om det er den vej, vi som europæere instinktivt ønsker at følge, risikerer vi at stå meget alene, idet jeg ikke ser mange udviklingslande gå i samme retning. Angående USA's interesse for en mere kohærent såkaldt international governance er vi opmærksomme på, at det ikke nødvendigvis falder dem naturligt. Vi er følgelig indstillet på at overveje dette, men er bevidste om, at andre partnere skal gå med på denne vej, og at det kræver overtalelse.
De har flere gange spurgt, hvad der nu skal ske. Jeg tror, det er for tidligt at udtale sig om. Først og fremmest fordi vi bør tage os tid til at foretage en grundig analyse af det, der er sket. Jeg mener, at dagens debat har medvirket hertil, og jeg takker Dem på Kommissionens vegne. Dernæst kræver det også tid at optage kontakt med de forskellige parter, fordi denne kontakt ikke altid kan være åbenlys i denne form for forhandlinger, især hvad angår vores venner, udviklingslandene. Vi vil derfor give os i kast med disse opgaver uden hastværk. Flere muligheder bør overvejes. Det vil ske kollegialt i Kommissionen, og vi vil derefter se, hvorvidt Kommissionen ønsker at ændre mandatet, hvis disse forhandlinger genoptages.
Jeg har hørt mange støttetilkendegivelser, hvilket jeg er taknemmelig for, fordi denne støtte er vigtig for mig såvel som for Franz Fishler, især i modgang.
Jeg har også hørt flere kritiske bemærkninger, som jeg vil forsøge at besvare meget hurtigt. Fru Lucas bebrejdede mig både, at jeg ikke havde flyttet mig tilstrækkeligt angående Singapore, og at jeg ikke havde flyttet mig angående eksportsubsidierne. Angående eksportsubsidierne er jeg lidt pinligt berørt over at sige til Dem, at det er fuldstændig ukorrekt. De kan ikke sige, at vi ikke har flyttet os, når Franz Fishler og jeg har lagt et forslag på bordet om at gå helt ned til nulsubsidier for de produkter, der interesserer udviklingslandene.
Angående Singapore gjorde De gældende, at investeringer og konkurrence var en alt for stor mundfuld, hvilket De også anførte om spørgsmålene om handelstransaktionernes gennemskuelighed, hvilket jeg er overrasket over, fordi jeg var af den opfattelse, at gennemskuelighed var et af de principper, Deres gruppe tillagde stor betydning. Så angående Deres argument om, at man skal lade disse to emner om gennemskuelighed falde, fordi udviklingslandene ikke ønsker dem behandlet, beder jeg Dem venligst oplyse, om det også gælder for miljøet og de sociale klausuler, som er emner, udviklingslandene også afviser.
Fru Auroi, jeg kan ikke lade så uimodsagt, at EU skulle have støttet den amerikanske holdning i bomuldsspørgsmålet. Hvis det er det, De har fået at vide, foretrækker jeg at korrigere det øjeblikkeligt. Jeg redegjorde på et offentligt møde, et plenarmøde i Cancún, for vores holdning til det berømte punkt 27, og jeg vil være taknemmelig, hvis De vil være så venlig at rette denne oplysning.
Jeg noterer mig, at flere medlemmer her er af den opfattelse, at Unionens holdning ikke er tilstrækkeligt anerkendt visse steder på vores store planet. Jeg er i øvrigt enig. Blot skal De vide, at de midler, vi råder over til at forbedre denne situation, ikke er ubegrænsede, og at vi uden tvivl vil få anledning til at drøfte dette i forbindelse med den årlige budgetforhandling.
Til sidst vil jeg svare på en meget konkret bemærkning fra hr. Martinez. Jeg takker for hans indlæg om faldskærme. Jeg må erkende, at han ved, hvad han taler om, når det drejer sig om faldskærme. I den mere alvorlige genre anklager han mig for at have solgt ud på forhånd i forbindelse med landbruget uden nogen modydelse. Franz Fishler vil om nødvendigt forklare, at det er det modsatte, der er tilfældet. Hr. Martinez, De befinder dem på den forkerte side af disken. Det er rigtigt, at vi gennemfører vores reformer af den fælles landbrugspolitik som led i vores egne overvejelser, og at vi oven i købet gennem en udmærket forhandling i Verdenshandelsorganisationen kan opnå tilsagn fra amerikanerne inden for sektorer svarende til vores. Det er en af grundene til, at nederlaget i Cancún heller ikke er en god nyhed for Europas landbrug.
Jeg vil slutte her, så forhandlingen kan fortsætte. Det er, som formanden oplyste det, min kollega, hr. Fischler, der vil besvare Deres indlæg ved forhandlingens afslutning.
Imbeni (PSE).
Fru formand, jeg tror, at de enkelte træer, nemlig de mange detaljer ved Cancún-mødets fiasko, gør det umuligt for os at se skoven ordentligt. Skoven er den samme som den, der for næsten fire år siden fik Seattle-mødet til at bryde sammen, og den har både et navn og et efternavn, nemlig en utroligt stor skævhed mellem rige og fattige lande kombineret med manglen på en fælles strategi for at reducere denne skævhed, en strategi, som består af tidsrammer, politikker, programmer, tal og mængder.
Det er klart, at denne strategi hverken kan være Bushs unilateralisme - det er korrekt, at der er en tæt sammenhæng mellem Irak og Cancún - eller summen af bilaterale aftaler. Kun en ægte multilateralisme er den rigtige metode, men det var her, vores begrænsning lå ved forberedelsen af mødet i Cancún. Det var en af de svagere sider ved formandskabets og Rådets arbejde. Selv om han ikke lytter til mig, vil jeg gerne sige til hr. Urso, at jeg satte pris på hans ærlige snak og på en stor del af hans analyse. Men hvordan forberedte vi topmødet i Cancún? Hvad gjorde vi selv, mens præsident Bush ringede til præsident Lula og den indiske premierminister?
Dette var ligeledes en af de svagere sider ved Kommissionens og Parlamentets arbejde. Ifølge kommissær Lamys beregninger - som størstedelen af parlamentsmedlemmer også er enige i - var den velkendte G17-alliance, som herefter blev til G21 og G24, først og fremmest taktisk. Af grunde, som hovedsagelig var politiske, forholdt det sig dog ikke sådan, og det kommer det heller ikke til i fremtiden.
Fru formand, jeg ville hellere have ventet lidt med afstemningen om dokumenterne her i Parlamentet. I morgen skal vi nemlig stemme om et ret skuffende dokument, som ikke besvarer spørgsmålet om, hvorfor Cancún blev en fiasko, og som heller ikke giver nogen retningslinjer for, hvilken retning vi skal bevæge os i fremover.
Til sidst vil jeg gerne sige til kommissær Lamy, at WTO ganske vist er et forhandlingsforum, men at det hverken ligger på Månen eller på Mars. Det ligger her, og rammerne for det er netop den utroligt store skævhed, der eksisterer, og som for tiden kendetegner vores liv på denne jord.

Figueiredo (GUE/NGL).
Fru formand, af det, der skete i Cancún, drager jeg tre fundamentale konklusioner. Det første er EU's og USA's holdning, der medvirkede til, at denne konference ikke kunne nå frem til løsninger til gavn for udviklingslandene, og som ignorerer behovet for en eftergivelse af de mindst udviklede landes gæld, ligesom den overser arbejdstagernes og de mindste, små og mellemstore virksomheders problemer i Europa selv, f.eks. i tekstil-, beklædnings- og skotøjsindustrien samt i landbruget. Det andet punkt er nødvendigheden af at demokratisere de internationale institutioners virksomhed, opstille nye retfærdige og demokratiske regler, der giver befolkningerne håb, og som gør en effektiv bæredygtig udvikling mulig. Det tredje er den stærke folkelige mobilisering i Cancún og mange andre steder rundt om i verden mod en uretfærdig globalisering, med krav om nye, mere retfærdige og demokratiske regler.

Ferrer (PPE-DE).
Fru formand, hr. kommissær, det er sandt, at vi alle er tabere efter fiaskoen i Cancún. Paradoksalt nok er det de fattigste lande, som taber mest, selv om de burde have været udviklingsrundens store vindere. Den økonomiske vækst på verdensplan har også tabt. Dette skyldes ikke kun, at nedsættelsen af toldtarifferne og fjernelsen af andre handelshindringer styrker den økonomiske vækst ved at gøre handelsudvekslinger nemmere. Det skyldes også, at en succes i Cancún ville have udgjort et meget positivt signal, som ville have bidraget til at genoplive økonomien på verdensplan. Der bliver sandsynligvis også en negativ effekt for det multilaterale handelssystem.
Jeg mener på ingen måde, at der skal afviges fra den nuværende kurs. Det er dog af afgørende betydning at komme ud over det dødvande, som Cancún har medført for udviklingsrunden, og hurtigst muligt fortsætte arbejdet på baggrund af de aftaler, der allerede var nået. Det er også, som det allerede er blevet sagt, nødvendigt at undersøge WTO's arbejdsprocedurer og organisationsstruktur til bunds. Årsagerne til fiaskoen i Cancún bør også undersøges grundigt.
Hr. kommissær, jeg drister mig til at foreslå, at De endnu en gang tænker over nødvendigheden af at omformulere udviklingen af de fattigste landes potentiale. Jeg mener ikke kun nødvendigheden af at øge det budget, der er afsat til dette formål, selv om det også er nødvendigt. Det, jeg tænker på, er nødvendigheden af at finde ud af, hvordan vi bedst muligt hjælper de svageste lande med at forbedre deres forhandlingsevne, og hvordan vi bedst muligt sætter dem i stand til at træffe egne beslutninger og at gøre dette med fuldt kendskab til alle kendsgerninger. Det vil også sikre, at de ikke bliver udnyttet. Dette har desværre været tilfældet tidligere.
Fru formand, resultatet af denne overvejelse og de efterfølgende beslutninger er efter min mening afgørende for, om Doha bliver et vendepunkt, selv om den næste del af vejen bliver længere end planlagt. Det er også afgørende for det multilaterale handelssystems fremtid.

Garot (PSE).
Fru formand, forhandlingerne i Cancún skulle have været anledningen til at tage et første skridt i retning af en mere retfærdig samhandel. Men de slog fejl. Udviklingslandene ændrede den traditionelle magtfordeling i WTO. Det er et vigtigt punkt, der kræver en række politiske overvejelser. Men hvem gavner dette sammenbrud?
Jeg kan for min del konstatere, at udviklingslandene ikke har opnået nogen konkrete resultater, hvad angår de krav, de havde opført på Doha-dagsordenen. Som mange her forestiller jeg mig, at amerikanerne vil forsøge at styrke de bilaterale forbindelser til deres eget bedste, og jeg spøger mig selv, hvordan vi europæere vil kunne reagere over for den forværring af handelskrigen, vi kan risikere følger efter.
Alt i alt ser det ud til, at følgerne af dette sammenbrud har været negative, i det mindste på kort sigt. Men i forhold til offentligheden har det dog betydet, at man mere end nogensinde før beskæftiger sig med behovet for at sikre et mere ligeværdigt forhold mellem Nord og Syd. Det er det virkelige problem, som vi nu skal forsøge at finde en løsning på. Vi skal finde ud af, hvordan vi vil løse det og med hvem.
Det er et virkelig vigtigt spørgsmål, for alle udviklingslandene har f.eks. ikke sammenfaldende interesser, og deres tilgang til WTO forekommer endnu meget uensartet. I denne forbindelse må vi overveje, hvilken partner eller gruppe, vi kan regne med i forbindelse med udviklingen og gennemførelsen af en strategi for genoptagelse af forhandlingerne og en reform af WTO.
I øvrigt har vi på et andet plan ganske klart forstået, at 21-gruppen har til hensigt at bekæmpe offentlig ekstern og intern støtte på landbrugsområdet. Kan man ikke frygte, hr. kommissær, at visse lande benytter sig af, at fredsklausulen udløber, til at anlægge sag mod vores landbrugspolitik for at nå deres mål uden at skulle give indrømmelser som under en politisk forhandling? Under alle omstændigheder forekommer svarene mere usikre end spørgsmålene efter Cancún.

Rübig (PPE-DE).
Fru formand, først vil jeg gerne takke Kommissionens professionelle forhandlingsteam, hr. Fischler og hr. Lamy, fordi de virkelig gjorde alt, hvad der stod i deres magt, for at gøre konferencen til en succes. Måske skulle vi i fremtiden indføre den regel, at den, som forlader forhandlingerne, samtykker. Vi havde indstillet os på en konsekvent, hård forhandling. Partnerne blev desværre væk for os, hvilket med rene ord betyder, at de fattige bliver ved med at være fattige, og de rige bliver ved med at være rige. Det er ikke en udvikling, vi kan være glade for.
Fru Lucas sagde i dag, at et vigtigt mål var "to promote their own industry". Skal jeg forstå det sådan, at hun dermed mener de monopolvirksomheder, som nogle ministre ejer, og som opfatter konkurrenceregler og aftaler om investeringsbeskyttelse som en risiko for deres ejendom? Måske ville det være fornuftigt at involvere de nationale parlamentsmedlemmer mere, oppositionen, så der også i de mindst udviklede lande kan opstå en ægte diskussion om, hvem der lever i rigdom, og hvem der lever i total fattigdom. Nogle få i forhold til millioner, som lever i sult. Derfor bør vi gøre alt, hvad vi kan, for at støtte de små og mellemstore virksomheder, familievirksomhederne i disse lande, støtte konkurrencen, støtte velstanden og ikke nogle få, som drager fordel af en monopolsituation.
Derfor er den parlamentariske konference efter min mening så vigtig, og vi europæere bør tage føringen her, så der kan komme en objektiv og gennemsigtig diskussion i gang, ikke kun hos os i Europa, men især også i de fattigste lande i denne verden. De har akut behov for det.
Jeg vil også gerne henlede opmærksomheden på spørgsmålet om, hvordan det ser ud, når fredsklausulen udløber. Betyder det, at vi ryger ud i en ny krig, en verdenshandelskrig, hvor de fattige bliver endnu fattigere?

Désir (PSE).
Fru formand, hr. kommissær, jeg mener, at Unionen bør tage ved lære af vores fejl under de fejlslagne forhandlinger i Cancún, så vi ikke gentager dem i fremtiden, og at vi bør lægge vores strategi om, så vi kan forberede de initiativer, der er nødvendige for på ny at sikre de multilaterale forbindelser.
Først og fremmest tror jeg angående de nye grupper af udviklingslande, at kommissionsformand Prodi havde ret, da han i sidste uge i Bologna påpegede, at man undervurderede og misforstod 21-gruppens karakter og politiske gennemslagskraft. Jeg tror, at det var en fejl, at man forsøgte at dele gruppen eller sætte andre udviklingslande op mod den. Det var unødvendigt, og det fjernede os fra den uundværlige politiske dialog og tillid, som vi burde have forsøgt at genskabe.
De nye grupper, der er opstået, herunder G90, vil selvfølgelig gøre drøftelserne og forhandlingerne i WTO vanskeligere for os. Det er en udfordring for EU, men det er også en garanti for, at vi får et mere afbalanceret handelssystem, der i højere grad tilgodeser alle verdensdeles behov og især de lande, som hidtil ikke har vundet ved iværksættelsen af WTO.
Desuden tror jeg, angående Singapore-emnerne, at forhandlingerne allerede var tilstrækkeligt komplicerede, hvad angik landbruget og de øvrige spørgsmål, der hører under WTO's beføjelser. Der var desuden allerede forpligtelser, som blev indgået i Doha, men som aldrig er blevet overholdt, herunder en række frister, for ikke at tale om de emner, som vi vidste, at størstedelen af udviklingslandene ikke gik ind for. Det var en alt for traditionel fremgangsmåde med handel med defensive og offensive emner, som ikke afspejlede virkeligheden og endnu en gang vidnede om den manglende forståelse for de grundlæggende årsager til, at disse Singapore-emner blev afvist.
Jeg tror, at det i dag kun vil være muligt at fastholde princippet om multilaterale forbindelser, hvis vi foreslår en gennemgribende reform ikke blot af mekanismerne inden for WTO - Europa-Parlamentet har stillet en række forslag, som jeg har været ordfører for - men også af WTO's regler, prioriteringer og doktriner, som flere kolleger har anført tidligere. Jeg mener, at det kun vil være muligt at sikre en bredere accept af disse handelsregler, hvis de indgår som et led i en samlet strategi for international governance. WTO bør givet integreres i FN-systemet, hvilket hr. Prodis udtalelser om forbindelserne med de øvrige agenturer vidner om, og bør måske underlægges kontrol fra et "økonomisk og socialt sikkerhedsråd", som foreslået af Kommissionens tidligere formand, Jacques Delors.

Kreissl-Dörfler (PSE).
Fru formand, hr. kommissær, Dakota-indianerne har en talemåde, som siger: Hvis du opdager, at den hest, du rider på, er død, så stig af. Helt så slemt står det endnu ikke til med WTO, men det var bekymrende, hvad der skete i Cancún. Også jeg ser i højere grad afbrydelsen af forhandlingerne som en pyrrhussejr for udviklingslandene end som en succes. Det er i denne forbindelse også en interessant vurdering, at forhandlingerne skulle være brudt sammen på grund af landbrugsspørgsmålet. Hvordan kan de bryde sammen på det, når der på intet tidspunkt var en officiel landbrugsrunde, og der altså overhovedet ikke er blevet forhandlet? Jeg mener også, at EU's tilbud på landbrugsområdet var absolut acceptabelt, selv om nogle udviklingslande havde ønsket sig mere, men det var et fremragende forslag. Men hvilken rolle spillede USA? Det var meget belejligt for præsident Bush, at der overhovedet ikke kom nogen landbrugsforhandlinger, for så ville der være gået et lys op for mange lande. De ville nemlig have set, hvem det virkelig er, der træder på bremsen, og det ville nok alligevel have irriteret koalitionen mellem de villige og de afhængige.
Mexico måtte vel derefter også afbryde forhandlingerne, før landet overhovedet var begyndt, og USA er også mere interesseret i bilaterale aftaler end multilaterale. Lige en bemærkning til dem, som tror, at de nu må indlede et felttog mod ngo'erne. For det første overvurderer de deres magt grænseløst, og for det andet viser de, hvad de egentlig mener om at involvere dele af det civile samfund. Jeg kan kun råde dem til at lukke det fad, som de har åbnet, før de selv falder ned i det og drukner i det.

Urso
Fru formand, jeg vil blot sige nogle få ord, og det vil jeg ikke mindst for at takke Europa-Parlamentet for det bidrag, det har givet i dag. De 31 taler viser den store betydning, som Parlamentet - der er den EU-institution, som i højeste grad repræsenterer borgerne - tillægger det princip om multilateralisme, som vi skal følge i vores arbejde. De gentog, understregede og fremhævede, at det er nødvendigt at bevare og puste nyt liv i multilateralismen, og samtidig var der mange af Dem, som understregede, at hvis vi skal kunne gøre dette, er det vigtigt at foretage en reform af WTO, hvor der absolut ikke må ses bort fra de nye aktørers anerkendelse.
Vi kan selvfølgelig ikke gå tilbage til de gamle GATT-systemer, men det er nødvendigt, at vi går videre, og at vi netop erkender, at verden nu heldigvis er blevet multipolær. Det gælder både for den nordlige og den sydlige halvkugle, hvilket også fremgår af den aftale, der blev indgået af G21, som vi skal samarbejde med, og som først og fremmest består af udviklingslande, der allerede nyder godt af globaliseringens fordele, og som derfor er blevet stærke konkurrenter og med rette kræver deres eget område - f.eks. Kina og Brasilien - mens der er en verden på den sydlige halvkugle, nemlig AVS-landene og de afrikanske stater, der endnu ikke nyder af godt af globaliseringens konsekvenser, men snarere lider under dem.
Disse tre ting - multilateralismens bevarelse, WTO's reform og anerkendelsen af de nye aktører - burde således sandsynligvis få os til at anmode om iværksættelsen af en proces, der kan føre til oprettelsen af et organ mellem sekretariatet og forsamlingen, og hvor dette nye repræsentationsorgan endelig kan skabe et fælles grundlag for aktører, som repræsenterer geografiske, politiske, kulturelle, sociale og økonomiske områder, der ligner hinanden, men er forskellige, og så disse aktører får en vigtig lejlighed til at løse problemerne, inden de bliver taget op i den forsamling, som i Cancún var et sandt Babelstårn af sprog og synspunkter.
Et andet vigtigt aspekt, som blev understreget, er kommunikationsproblemet, der er et rent europæisk problem. Det blev sagt, at de ikke-statslige organisationer spillede en tvivlsom og måske også uklar rolle, når det gælder det, som blev sagt i Bruxelles og Strasbourg, det, som man undertiden råbte i Cancún, og det, som EU og Kommissionen havde svært ved at gøre opmærksom på, nemlig den indsats, som Europa har gjort i disse 22 måneder, og som Europa dagligt gør for de allersvageste. Jeg vil komme med et eksempel i den forbindelse. Jeg tror, at Kommissionen havde to presseattachéer med sig til Cancún, mens en enkelt ikke-statslig organisation havde hele 14 presseattachéer til sin rådighed.
Der er således et kommunikationsproblem, og måske er der også tale om en sproglig forvirring, som vi er nødt til at rette op på, hvis vi skal yde retfærdighed til den fantastiske styrke i Europas civile samfund, som først og fremmest - men ikke kun - skal komme til udtryk via dets repræsentationsorganer.
Endelig spørger De, om det er nødvendigt at ændre mandatet eller gøre det mere fleksibelt. Jeg mener, at det er vores opgave at forelægge Deres betragtninger for Det Europæiske Råd, ikke mindst før, efter og med henblik på mødet den 15. december, hvor vi måske bedre vil kunne forstå, hvilke konsekvenser denne fiasko havde for de andre aktører, også for dem, som måske ubevidst på en eller anden måde glædede sig for tidligt over denne fiasko. Det tror jeg, at vi skal drøfte i de kommende måneder, så vi finder ud af, om det er nødvendigt med større fleksibilitet for Singapore-spørgsmålenes vedkommende - sådan som nogle bad om - og om det er nødvendigt med større fleksibilitet, når det gælder de sociale spørgsmål, miljøspørgsmålene og landbrugspolitikken.
Til sidst vil jeg sige, at med den nødvendige overholdelse af tidsfristerne tror jeg, at Deres bidrag i den retning bliver vigtigt, for ikke at sige afgørende.
Fischler
Fru formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, allerførst vil jeg gerne takke Dem alle for Deres bidrag til denne debat. Denne debat var meget vigtig. I mit svar vil jeg koncentrere mig om nogle få punkter, som efter min mening kræver en fortsat drøftelse og også en vis præcisering.
Først og fremmest blev det diskuteret, hvad der skal prioriteres højest, den multilaterale model eller bilaterale aftaler. Jeg tror ikke, der er nogen alternativer. Der er ikke nogen bedre model end den multilaterale, og den skal vi holde fast i. Bilaterale aftaler kan og skal der naturligvis også være, men de kan ikke være nogen erstatning for den multilaterale model. I øvrigt skal man ikke bilde sig ind, at det kun er multilaterale forhandlinger, der er vanskelige. Det vil heller ikke være let at opnå diverse bilaterale aftaler, hvis jeg f.eks. tænker på aftaler med Mercosur-landene eller mange andre. Endelig tror jeg også, det ville være en fejl, hvis man ved hjælp af et overilet skift til bilaterale forhandlinger går i den fælde, at man så åbner mulighed for så at sige at høste to gange - først det, man kan slæbe hjem i forbindelse med de bilaterale aftaler, og så har man jo ikke længere problemer med rigtig at optræde med massive yderligere krav i multilaterale forhandlinger. Her tror jeg, at der set fra europæisk side er brug for en vis forsigtighed. Men det, man må gøre bilateralt, og som vi må gøre, det er at diskutere og forhandle direkte med mange enkelte stater, som er medlemmer af WTO, så vi i de multilaterale forhandlinger kan gøre dem vores holdning klar.
Det andet punkt er, at jeg helt afgjort mener, at det var rigtigt at reformere den fælles landbrugspolitik. Vi lavede disse reformer for os selv, og det vil jeg gerne minde om her, fordi vi førte netop denne debat her i denne sal. Vi sagde, at det europæiske samfund kræver reformer, og derfor har vi brug for dem. Vi kan ikke nu bagefter komme og sige, at vi kun udførte vores projekt med f.eks. at gøre det europæiske landbrug og den europæiske landbrugspolitik mere bæredygtige, fordi vi havde brug for et argument, der kunne bruges i internationale forhandlinger. Det ville virkelig være at vende op og ned på det hele.
Naturligvis har det også givet os en vis fleksibilitet i de internationale forhandlinger, og naturligvis er det også en kendsgerning, at vi altid først må reformere internt, og at vores forhandlingsmandat så afledes af det. Eller tror De, at Parlamentet ville give Kommissionen et forhandlingsmandat, som går ud over de eksisterende fælles politikker? Det er utænkeligt, det ville aldrig fungere, og derfor bør vi heller ikke skabe nogen illusioner her.
Men vi kan ikke tolerere, at man forsøger at stikke de midler, som vi giver i forbindelse med vores reformer, ned i foret, f.eks. ved at sige, at reduktionsforpligtelserne ikke bliver fastlagt ud fra, hvor meget vi aftalte sidste gang i Uruguay-runden, som så ville blive valgt som udgangspunkt, men ud fra, hvad vi i øjeblikket f.eks. bruger på konkurrenceforvridende støtteinitiativer. Det ville være unfair over for os, og det skal vi gøre klart.
Det tredje punkt er, at ngo'erne har spillet en stor rolle i denne debat. Vi må ikke begå den fejl at sige, at nu har ngo'erne ikke været søde, så nu lukker vi for pengekassen eller noget i den retning. Det mener jeg ville være dumt. Det, vi skal gøre, er at søge en diskussion med ngo'erne. Vi skal forholde os til dem og til deres argumenter. Det er der et temmelig stort behov for, når jeg f.eks. ser på, hvor forskellige holdningerne i en og samme ngo er, alt efter om man taler med den afdeling, som er ansvarlig for udviklingspolitikken, eller den afdeling, som er ansvarlig for miljøpolitikken.
Det kan jo ikke være rigtigt, at man - som mange ngo'er har gjort - siger, at vi skal nå frem til, at det europæiske landbrug er miljøvenligt, og at vi skal bruge budgettet for miljøydelser i landbruget! Godt, så gør vi det, men så kan man ikke bagefter sige, at det er ligegyldigt i hvilken form, der gives støtte til landbruget, støtte til landbruget er altid dårligt! Det passer ikke sammen, og denne debat må vi fornuftigvis føre.
På denne måde kan vi også nedbringe mistilliden over for udviklingslandene, som til dels har en oplevelse af, at forhandlingerne kun gøres så komplekse og vanskelige, for at de lande, som ikke har deltaget i forhandlingerne i lang tid, skal have vanskeligere adgang til disse ting. Her er der nogle barrierer, vi skal fjerne og rive ned.
Frem for alt bør vi forsøge at vende tilbage til kendsgerningerne. Vi bør i højere grad involvere uafhængige institutioner, f.eks. OECD og andre, for at få en mere objektiv debat. I landbruget har man jo ordsproget: Man kan trække en hest til truget, men man kan ikke tvinge den til at æde. Der skal også være vilje til at gå ind på argumenter og virkelig søge dialogen. Kun på den måde kan vi komme videre!
Hvad fredsklausulen angår, så vil jeg gerne pege på, at den under alle omstændigheder udløber til nytår. Det betyder imidlertid ikke, at hele landbrugsdelen af WTO-konstruktionen styrter sammen, men der er mulighed for at tage fat på hele den måde, vi i Europa har gennemført forpligtelserne fra Uruguay-runden på. Jeg vil gerne advare mod, at diverse stater opfatter det som en god mulighed for at starte mange panels. Det ville være endnu et skridt til at skade selve WTO-processen. Derfor bør man nøje overveje disse ting.
Endelig er der én ting, vi må klare, nemlig at formidle grundfilosofien for, hvad det overhovedet vil sige at forhandle i WTO, på en bedre måde. Forhandling kan kun betyde, at der findes et midtpunkt, som de forskellige parter bevæger sig hen imod. Det kan ikke betyde, at man bevæger sig hen mod et ekstrem. Hvis man ikke tager tilstrækkelig højde for dette princip allerede under forberedelsen, så er risikoen for fiaskoer også i fremtiden fortsat ganske stor. Derfor kan jeg kun råde til, at vi - ikke for at skrinlægge tingene, men for at kunne drage de nødvendige konsekvenser - analyserer omhyggeligt og fører en debat og så helst i fællesskab beslutter, hvad de næste skridt skal være, så vi kan få vognen tilbage på rette spor.
Formanden.
Som afslutning på forhandlingen har jeg modtaget seks beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 37, stk. 2

Boudjenah (GUE/NGL)
Udviklingslandene organiserer sig og sætter sig igennem. Det vigtigste budskab fra Cancún er, at Syd-blokken er blevet styrket. De fattige lande vil ikke længere affinde sig med den arrogante holdning, verdenshandelens supermagter, USA og Europa, udviser. Selv om Pascal Lamy bestræber sig på at overbevise os om, at konferencens manglende resultater især skyldes de fattige lande, forhindrer det ikke, at overformynderiet - eller om man vil, WTO's Bastille-fæstning - er faldet! Det er slut med det kyniske krav om "noget for noget", som betyder, at landene i Syd påtvinges en altomfattende liberalisme inden for deres mest afgørende sektorer, samtidig med at befolkningerne kæmper for at overleve. Unionen og medlemsstaterne bør opbygge nye forbindelser med landene i Syd og ikke ødelægge dem. Europa bør nægte at slutte op om USA og f.eks. tage udgangspunkt i den autoritet, antiglobaliseringsbevægelsen har opnået. Unionen, som i dag står alene med og ikke har opnået forståelse for sit velmenende ønske om at investere i en virkelig samarbejds- og udviklingspolitik, bør genvinde fatningen. De såkaldte fattige lande er ikke fattige på krav og forslag. Kun ved at betragte dem som virkelige samtalepartnere vil Europa kunne indtage en plads i verden, der kan give det mulighed for at gøre den mere menneskelig.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er en redegørelse fra Rådet om revision af de transeuropæiske net og bæredygtig udvikling.

Antonione
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil starte med at informere Dem om, at min kollega, hr. Lunardi, der er ansvarlig for dette område, desværre har været nødt til at blive i Rom på grund af vigtige regeringsanliggender, og at han derfor ikke kan deltage i denne forhandling. Det bliver således mig, der kort skal gøre rede for nogle overvejelser om dette vigtige spørgsmål.
Rådet vil navnlig gerne understrege sin indsats, når det gælder den udviklingsstrategi, der blev fastlagt af Det Europæiske Råd i Göteborg i 2001. I den forbindelse er det vores målsætning at sikre bæredygtig transport, gøre noget ved trafikkens tiltagende omfang, overbelastningsniveau, støj og forurening samt fremme anvendelsen af miljøvenlige transportformer og en fuldstændig internationalisering af de sociale og miljømæssige omkostninger. Sådan som det blev understreget af Det Europæiske Råd, er et vigtigt instrument for at nå denne målsætning udviklingen af de transeuropæiske transportnet, så man om nødvendigt prioriterer investeringer i infrastruktur til offentlig transport og jernbaner, indre farvande, nærsøfart, intermodal drift og en effektiv indbyrdes sammenhæng, det vil sige fremme af nogle mindre skadelige transportformer.
I de eksisterende retningslinjer for udviklingen af de transeuropæiske transportnet er der allerede taget højde for, at et af transportnettets formål er at sikre en bæredygtig bevægelighed for personer og gods, idet man samtidig forfølger Fællesskabets målsætninger, navnlig på miljø- og konkurrenceområdet. I den forbindelse blev medtagelsen af miljøhensyn ved projekternes udarbejdelse og udvikling angivet som en af de vigtigste målsætninger for transportnettets udvikling.
Generelt fastlægges det i Rådets direktiv 85/337/EØF af 27. juni 1985, at medlemsstaterne ved udarbejdelsen og gennemførelsen af projekter har pligt til at tage højde for miljøbeskyttelse ved at foretage vurderinger af indvirkningen på miljøet. Desuden skal der i henhold til direktiv 2001/42/EF af 27. juni 2001 om vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet foretages en miljøvurdering af planer og programmer, der udarbejdes som forberedelse af sådanne projekter.
Et totalt integreret transportnet er en forudsætning for, at der reelt er fri bevægelighed for gods og passagerer, og det binder øerne, randområderne og de isolerede områder sammen med de centrale regioner. Et moderne, sammenhængende og interoperabelt net sikrer via en bedre brug af transporten, at handelen øges, og at den europæiske økonomis konkurrenceevne bliver bedre overordnet set. Så længe de nødvendige infrastrukturer ikke er oprettet, og så længe der ikke eksisterer et ordentligt retsgrundlag for en effektiv administration af netværket, er begreberne "det indre marked" og "territorial samhørighed" i EU ikke fuldstændige.
Medtagelsen i Maastricht-traktaten af et afsnit om politikken for de transeuropæiske net gav Det Europæiske Fællesskab de beføjelser og instrumenter, der var nødvendige for deres udvikling. Ifølge artikel 154 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab skal Fællesskabet bidrage til oprettelse og udvikling af transeuropæiske net på transport-, telekommunikations- og energiinfrastrukturområdet. Det betyder, at der både skal bidrages til det indre markeds gennemførelse og til den økonomiske og sociale samhørighed, selv om det for at kunne gøre dette navnlig er nødvendigt at fremme de nationale nets sammenhæng og interoperabilitet. I det forløbne årti har vi ikke blot oplevet en bekymrende stigning i trafikoverbelastningsniveauet i byområderne, men også et nyt overbelastningsfænomen på de transeuropæiske nets hovedårer.
Ifølge Kommissionen udgør alene de eksterne opkostninger ved vejtrafikkens overbelastning 0,5 % af EU's BNP. Dette tal er endnu mere foruroligende, hvis man tænker på, at efterspørgslen efter transport fortsat vil stige betydeligt i fremtiden. Hvis vi ikke fra nu af og indtil 2010 træffer nogle foranstaltninger, der tager sigte på en rationalisering af brugen og en optimering af fordelene ved de enkelte transportformer, risikerer alene den tunge vejtrafik i et EU med 15 medlemsstater at stige med 50 % i forhold til niveauet i 1998. Dette fænomen går ikke blot ud over medlemsstaterne, men også over de lande, der anmoder om optagelse i EU, eftersom man dels har konstateret en gradvis forringelse i jernbanernes markedsandel og dels en samtidig stigning i vejtransporten på næsten 20 % mellem 1990 og1998.
I den nye kontekst med bæredygtig udvikling anmodede Det Europæiske Råd i Göteborg i juni 2001 om, at der i fremtiden lægges vægt på udviklingen af jernbanetransport, søtransport og flodtransport. I maj 2004 kommer der 10 nye lande med i EU, mens Rumænien og Bulgarien sandsynligvis bliver optaget i 2007. Disse udsigter understreger behovet for ny infrastruktur i de korridorer, som går igennem andre lande, så de bliver effektivt forbundet til de nuværende 15 medlemsstaters transeuropæiske net. Det bliver ligeledes nødvendigt at forbedre de indbyrdes forbindelser mellem disse lande. Derfor skal der skabes et nyt infrastrukturnet fra øst til vest og fra nord til syd.
Det skal desuden bemærkes, at man i Rådets konklusioner om andenbehandlingen af Rådets strategi for medtagelsen af miljøkravene og den bæredygtige udvikling i transportpolitikken - konklusioner, som transportministrene vedtog i december 2002 - understregede vigtigheden af, at de nye politiske forslag behandles med øje for miljøindvirkningen og EU's evne til at reducere transportsektorens miljøskadelige virkninger. Til støtte for denne indfaldsvinkel kan jeg nævne, at Rådet på samme møde i december sidste år vedtog Marco Polo-programmet, der har til formål at finansiere en forbedring af godstransportsystemets miljøpræstationer. I programmet tages der højde for finansiering af initiativer, som tager sigte på et skift af transportform fra vejtransport til andre transportformer såsom jernbanetransport, transport af indre vandveje og søtransport.
Målsætningen om at fremme bæredygtig udvikling ved at skabe balance mellem transportformerne, så der i højere grad benyttes miljøvenlige transportformer, bliver således et væsentligt kriterium for Rådet, når det i de kommende måneder skal behandle Kommissionens forslag om en revision af retningslinjerne for de transeuropæiske net og de prioriterede projekter i den forbindelse.
Ud fra dette synspunkt mener Rådet, at konklusionerne fra den gruppe på højt plan, som den tidligere kommissær Van Miert var formand for, falder inden for de strategiske linjer for en bæredygtig og harmonisk udvikling, hvor man er opmærksom på miljøbeskyttelse og samtidig ønsker at fremme Europas enhed via den frie bevægelighed for personer og gods, at mindske de naturlige barrierer og at skabe ligevægt i akserne mellem øst og vest samt nord og syd. Rådet er desuden af den opfattelse, at investeringerne i infrastruktur, som med rette skal ledsages af offentlige og private partnerskabsinitiativer, kan være et glimrende instrument til at støtte den økonomiske vækst. I den forbindelse er situationen i de lande, hvor problemet med passene stadig eksisterer og medfører betydelig økonomisk skade på landets produktionssystem, meget typisk. Derfor skal vi fortsat appellere til Kommissionen om, at disse problemer bliver løst. Rådet opfordrer således Kommissionen til så hurtigt som muligt at fremlægge sit forslag til en revision af TEN, så der efter en bred politisk debat kan fastlægges en fælles holdning.

Hatzidakis (PPE-DE).
Fru formand, når vi drøfter dette spørgsmål, kan enhver se, at der ikke er særlig mange ting, der skiller os ad, så længe vi holder os på det teoretiske plan. Vi er alle enige om, at der bør oprettes effektive transeuropæiske net, som forbinder den østlige med den vestlige del af Europa og den nordlige med den sydlige del, vi er alle enige om, at spørgsmålet om trafikpropper bør løses, vi er alle enige om, at der bør lægges stor vægt på miljøet og mere miljøvenlige transportformer, og vi er alle enige om, at der bør lægges mere vægt på jernbanen. Problemet opstår, når vi kommer til de mere konkrete spørgsmål. Her må vi konstatere, at der er problemer med at træffe beslutninger. Vi har f.eks. talt om jernbaner i mange år, hr. minister, men Rådet er ikke - i hvert fald ikke som helhed, tror jeg - udpræget ivrig efter at liberalisere jernbanetransporten. For uden liberalisering og interfunktionalitet i nettet vil jernbanerne, som er den mest miljøvenlige transportform, aldrig få den gennemslagskraft, de bør have.
Det samme sker med de prioriterede projekter. Der var rådsmødet i Essen, hvor der som bekendt blev godkendt 14 transeuropæiske net af højeste prioritet, og nogle år senere konstaterer vi, at halvdelen af dem ligger stille. Så man ser ofte, at vi laver planer på papiret. Og dette er endnu mere bemærkelsesværdigt, i betragtning af at nogle af disse projekter drejer sig om det, vi taler om nu, nemlig respekt for miljøet og behovet for at bekæmpe trafikpropper i forskellige følsomme områder af Europa.
Derfor skal der meget snart ske det, at erklæringerne og alle planerne på papiret udmøntes i virkeligheden. Og her må vi se på finansieringsspørgsmålet. Om et par dage kommer Europa-Kommissionen uden tvivl og fortæller os, at den foreslår en ny plan, der reviderer retningslinjerne for de transeuropæiske net. Og så fastsætter vi i fællesskab nogle prioriterede projekter. Men hvis vi ikke sørger for en effektiv finansiering af disse projekter, er det ganske givet, efterhånden som transporten vokser i omfang, at forholdene snart bliver meget værre, så det europæiske vejnet overbelastes yderligere. På denne måde vil udviklingen også blive undergravet. Vi er derfor nødt til at se på, hvordan medlemsstaterne kan påtage sig deres ansvar, og hvordan EU-budgettet kan finansiere de europæiske net bedre, og hvilken rolle Den Europæiske Investeringsbank kan spille i denne henseende.
Det italienske formandskab har vist stor interesse for netop dette spørgsmål, og jeg håber, det vil lykkes det at tage nogle effektive skridt i denne retning, for tro mig, hr. formand, der har tidligere været forhandlinger som denne i Parlamentet, men resultaterne har ikke været særlig imponerende. Jeg håber, De vil lede EU ad andre veje.

Piecyk (PSE).
Fru formand, kære kolleger, vi behøver jo ikke opfinde de transeuropæiske net på ny, vi har dem allerede. Men de er ganske vist gået lidt i stå, når vi ser på, hvem der har arbejdet med det i længere tid. Fra 1996 til i dag har der været op- og nedture for TEN. I begyndelsen, på rådsmødet i Essen, blev de betragtet som tryllemidler for EU og EU's udvikling, indtil vi opdagede, at der vist til dels var tale om luftkasteller. Nej, jeg tror, at TEN som instrument for EU, for det økonomiske sammenhold, for det indre marked og for en moderne trafikpolitik er et meget vigtigt instrument. Det blev også gjort klart igen for nylig i Kommissionens hvidbog. Vi europæere har brug for en teknisk moderne trafikpolitik - Galileo er blevet nævnt som projekt - og vi har brug for en bæredygtig trafikpolitik, og det vil sige, at jernbanen og vandvejene skal prioriteres højt. Nu ville vi være kommet et lille stykke længere, hvis Rådet også havde vedtaget Kommissionens forslag, sådan som Parlamentet har gjort det. For i 2002 forsøgte Parlamentet sig med en lille revision af de transeuropæiske net, men Rådet har endnu ikke givet os noget svar på det, i stedet har Van Miert-gruppen så gjort sit arbejde.
Vel, vi behøver ikke opfinde hjulet på ny - Van Miert-gruppen med højtstående repræsentanter fra hver enkelt medlemsstat har arbejdet, og i dens rapporter står der, at medlemsstaterne er enige i det, den har udtænkt og fremlagt. Derfor er det nu egentlig op til Kommissionen at optage det, som Van Miert har foreslået, i et forslag. Dette går så til Parlamentet, det går til Rådet, og hvis Rådet er velvilligt, så kan vi forholdsvis hurtigt gennemføre det, som Van Miert har tænkt sig af projekter og finansieringsinstrumenter. Det er ikke helt klart for mig, hvorfor vi egentlig diskuterer det en gang til i dag. Forslagene og planerne ligger på bordet, det drejer sig kun om at gennemføre dem, at arbejde med dem. Derfor behøver man heller ikke slide mere på taletiden. Altså, forslag fra Kommissionen, Parlamentet arbejder, og Rådet skal være så venligt ikke at trække sagen ud, men gennemføre den meget hurtigt, så vi hurtigt kan få ekspederet revisionen af TEN.
Sbarbati (ELDR).
Fru formand, kære kolleger, revisionen af retningslinjerne for TEN, som stammer fra 1996, var uden tvivl nødvendig, både for at løse de stadig mere komplekse infrastrukturproblemer og i betragtning af udvidelsen.
Der er ingen tvivl om, at Van Miert-gruppen har gjort et grundigt stykke arbejde, men jeg er ikke helt enig i den strategiske indfaldsvinkel, da den favoriserer Nordeuropa til skade for Sydeuropa og Middelhavsområdet, som faktisk er et område, der giver nogle store muligheder - og er en stor udfordring for Europa - når det gælder den økonomiske, kulturelle og sociale samhørighed mellem befolkninger og lande, som vi skal føre en ny og vigtig dialog med.
Eftersom Italien er en vigtig bro i Middelhavsområdet mellem nord og syd og mellem øst og vest, er det således uforståeligt, at såvel den adriatiske korridor som den tyrrhenske korridor - der var planlagt efter kriterierne om intermodalitet og interoperabilitet - er blevet slettet fra listen over prioriterede projekter. Tilbage er kun broen over Messina-strædet, som er et særtilfælde.
Derfor håber vi, at Kommissionen igen vil medtage dem på listen over proriterede projekter for 2020, og at man ligeledes gør en indsats for forbedre forholdet mellem den offentlige og private sektor og foretage kontroller.

Frassoni (Verts/ALE).
Fru formand, vi takker hr. Antonione for hans tilstedeværelse her i dag, men det, som vi ønskede, da vi bad om denne forhandling, var at tale med hr. Lunardi og kommissæren, fru de Palacio. Vi må dog konstatere, at ingen af de to er her i dag, og vi tror ikke, at det er tilfældigt, men derimod et klart politisk signal.
Formandskabets tale drejede sig mere om det indre markeds måde at fungere på end om opnåelsen af målsætningerne om bæredygtighed, og det samme gjaldt for parlamentsmedlemmernes taler. Alle talte om transport, og ingen talte om bæredygtighed. Man siger, at en revision af TEN vil bidrage til udviklingen af et effektivt net, når det gælder kvalitet og bæredygtighed, men det sker ikke automatisk, og det kræver nogle klare politiske valg. I den aktuelle debat om revisionen af TEN taler man ikke om at medtage miljøhensyn, og der er ikke noget tegn på, at man har til hensigt at foretage en forudgående miljøvurdering.
Jeg vil nævne et konkret eksempel, nemlig at vi i dag risikerer, at Kommissionen lader vedtagelsen af den såkaldte Van Miert-liste, som indeholder en plan over TEN-prioriteterne for de næste 20 år, finde sted allerede den 1. oktober. Sådan som Van Miert-gruppen selv har indrømmet, burde den have foretaget en vurdering af projekternes indvirkning på miljøet, den biologiske mangfoldighed, volumen, transporten og klimaet, men det gjorde den ikke. Hvem andre end Kommissionen kan tage ansvaret for dette? Hvis Kommissionen virkelig træffer sine beslutninger inden den 1. oktober, kan den ikke gøre det, for så får den kun tid til at ratificere Van Miert-listen, som praktisk taget ikke er andet end et resultat af en købslåen mellem de forskellige regeringers ønsker.
Vi mener, at det før Van Miert-listens vedtagelse er nødvendigt at foretage en nøje cost-benefit-analyse af de transeuropæiske net, der blev foreslået i Essen; at fremme en europæisk transportplan, hvor der lægges vægt på en genoprettelse af de eksisterende linjer, en styrkelse af de regionale net og en bekæmpelse af bytrafikkens overbelastning; at høre de lokale organer og myndigheder i tråd med Århus-konventionen og at tydeliggøre interesserne hos de økonomiske investorer, der står bag større infrastrukturarbejder.
Der kunne siges mange andre ting, men det håber jeg, at vi får lejlighed til på et andet tidspunkt.

Turchi (UEN).
Fru formand, som ordfører for TEN vil jeg gerne starte med at takke hr. Antonione for hans tilstedeværelse, og jeg vil ligeledes gerne takke kommissæren, fru de Palacio, for det arbejde, som hun generelt udfører i forbindelse med dette velkendte projekt.
På de få minutter, jeg har til rådighed, vil jeg gerne understrege, at den erfaring, jeg har fået med hensyn til TEN, får mig til at drage to konklusioner. På den ene side kan vi sige, at det måske var ønsketænkning, og at det var noget, som blev besluttet for mange år siden, og som derefter ikke blev gennemført, hvilket måske skyldtes de manglende ressourcer, men måske også den manglende vilje. Siden blev der i de enkelte lande indledt en række debatter om de enkelte ressourcer, referencelovgivningen og spørgsmålet om, hvorvidt man i TEN-projektet skulle fokusere på jernbanerne eller på de prioriterede målsætninger, men når alt kommer til alt, er der stadig 11 projekter ud af de velkendte, oprindelige 14 projekter, som endnu ikke er gennemført. På den anden side er det, vi forsøger at gøre - og her vil jeg gerne give udtryk for min tilfredshed med Kommissionens arbejde - at revidere TEN-målsætningerne og ikke mindst ressourcerne, og det er også takket være det arbejde, som Van Mierts gruppe på højt plan har udført.
Jeg tror, at alle de enkelte stater ønsker at se dette projekt som noget vigtigt, når det gælder udviklingen af deres egen økonomi, jobskabelsen og forsøget på virkelig at oprette et net for de 15 lande, der fremover bliver til 25. Derfor er det vigtigt, at der bevilges større midler. Vores målsætning skal således være en gavebistand på ca. 30-40 %, og vi skal ikke blot stræbe efter 600 millioner euro om året, men forsøge at nå op på mellem 6 og 8 milliarder euro om året i de næste 10 år. Det håber vi alle, og med støtte fra det italienske formandskab i dette halvår skal det nok lykkes os.

Mennitti (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil gerne takke hr. Antonione for hans tilstedeværelse hidtil.
Jeg må sige, at denne forhandling ikke føjer noget nyt til det, vi allerede ved. Det er ganske vist rigtigt, at der er et generelt problem med den bæredygtige udvikling, men på nuværende tidspunkt forholder det sig faktisk sådan, at vi står over for en delvis - men vigtig - udvidelse, hvor vi bliver 25 medlemsstater i EU, og derfor skal vi skabe forudsætningerne for, at vi kan styrke forbindelserne mellem medlemsstaterne. At styrke forbindelserne er ensbetydende med at styrke trafikken samt den kulturelle, økonomiske og handelsmæssige udveksling, for med denne udveksling giver man hinanden en viden og en rigdom, som gør Europa i stand til at åbne sin dør for efterfølgende udvidelser, og den endelige målsætning er jo en fuldstændig forening af vores kontinent.
Når det er sagt, må jeg konstatere, at vi i forhandlingen her i aften hovedsagelig har fokuseret på Van Miert-gruppens arbejde og navnlig på de prioriteter, som man har opstillet ud fra kriterier, der efter min mening fortjener en nærmere analyse. Eftersom jeg ikke kan nævne dem alle, vil jeg nøjes med at henvise til de 10 store transeuropæiske korridorer, der er planlagt, og til, at disse infrastrukturer snarere er blevet vurderet ud fra det nuværende EU end det kommende EU, eftersom der var et stærkt pres fra de eksisterende medlemsstater, mens de lande, som nu banker på Europas dør, ikke havde nogen forhandlingsstyrke. Derfor står vi nu i en situation, hvor vi er nødt til at tage hensyn til deres behov.
Jeg vil komme med et eksempel, som ikke er tilfældigt valgt. På denne prioriteringsliste er korridor 8, der er en af de to store korridorer, som vedrører Italien, næsten på sidstepladsen over nødvendige projekter, selv om der er tale om bygningen af en vigtig bro til Balkanlandene, hvis befolkninger på trods af den seneste krigs konsekvenser allerede viser en stigende vækstrate og er en model for, hvordan befolkninger som den i Syditalien, der er et område med 20 millioner indbyggere, netop via forbindelserne til Balkanlandene og Østen kan spille en større rolle i Europa og blive førende på udviklingsområdet.
Fru formand, mens vi venter på de oplysninger, vi endnu ikke har fået, beder jeg Dem om at videregive mine bemærkninger, i det mindste i form af anbefalinger og måske også i form af bekymringer.

Goebbels (PSE).
Fru formand, de transeuropæiske net må lidt betragtes som EU's Loch Ness-uhyre. Hver gang den europæiske økonomi skranter, skal vi igennem en debat om disse TEN. Men Kommissionen og især Rådet opfører sig som et operakor. der synger: "vi iler, vi iler", mens de tripper på stedet. Der udarbejdes den ene rapport om TEN efter den anden, men de vedtagne projekter skrider frem med samme hast som et begravelsesoptog.
Faktum er, at hele økonomien lever takket være disse infrastrukturer. Handelen og det indre marked har brug for disse grænseoverskridende net. Europa har alvorligt brug for investeringer i jernbaner, kombineret jernbane- og vejtransport, motorveje, vandveje, havne og lufthavne. Vi mangler forbindelsesled til transportnettene for gas og elektricitet. Infrastrukturafgørelserne kolliderer ofte med de miljømæssige hensyn. Det er ikke længere på det politiske plan, afgørelserne træffes, men i forvaltningsdomstolene. Men det er ikke muligt at sikre en bæredygtig udvikling uden økonomisk og social udvikling, så enkelt er det. Mangelfulde transportstrukturer og permanente trafikpropper og overfyldte vejnet bidrager heller ikke til en bæredygtig udvikling. Det er ikke muligt at gennemføre Lissabon-strategien uden at foretage betydelige investeringer i infrastrukturer. Og disse investeringer bidrager som sagt ligeledes til at skabe en bæredygtig mobilitet.
Europa bør, fru formand, sikre, at det er i stand til at nå sine mål. Det er ikke tilstrækkeligt at inddrage Den Europæiske Investeringsbank, der ikke råder over ubegrænsede midler. Hvorfor ikke genoptage Jacques Delors' idé om at finansiere TEN ved hjælp af fællesskabslån? At låne for at investere, for at skabe betingelserne for en fremtidig bæredygtig vækst bør være alle virkelige europæeres fælles målsætning.
Europa er ved at blive kvalt i selvmodsigelser. Vi hævder, at vi ønsker at få verdens mest konkurrencedygtige økonomi, men den virkelige politik fortaber sig i opgør over småbeløb. Det er nødvendigt at skabe stabilitet, men uden vækst kan vi ikke få stabilitet og fuld beskæftigelse. Amerikanerne er betydeligt mere pragmatiske. Alene underskuddet på det amerikanske føderale budget i indeværende år svarer til over fem årlige budgetter for EU. Amerikanerne investerer 3 % af deres BNP i infrastrukturer, mens vi ligger på omkring 1 %, hvilket er for lidt. Behovene for de igangværende eller planlagte projekter beløber sig til 400 milliarder euro. De behov, Van Miert-gruppen har identificeret, er anslået til 600 milliarder euro. Hidtil har fællesskabsfinansieringen andraget 15 milliarder euro. Der er således klart en afgrundsmæssig forskel mellem de opstillede mål og den reelle indsats.
Ferrández Lezaun (Verts/ALE).
Fru formand, jeg er ked af, at kommissæren ikke er til stede, for jeg ville gerne takke hende for hendes positive holdning over for bygningen af en central akse med stor jernbanekapacitet gennem Pyrenæerne. Dette vil også gavne den bæredygtige udvikling.
Jeg er også ked af, at kommissæren ikke er her, fordi vi gerne så, at Kommissionen svarede hurtigt på kommissærens forslag vedrørende de nye transeuropæiske net.
Endelig vil jeg gerne korrigere en bemærkning, som blev fremsat i Parlamentet i formiddags. Hr. Mayol i Raynal foreslog en genopbygning af den catalanske stat fra Fraga til Mahón. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at jeg absolut er imod, at Fraga bliver inkluderet i en sådan stat. Fraga har siden middelalderen tilhørt Aragonien og hører derfor ikke til Catalonien og vil aldrig komme til det. Jeg vil gerne have, at dette fremgår med al tydelighed af referatet.

Swoboda (PSE).
Fru formand, vi diskuterer i dag de transeuropæiske net, desværre uden Kommissionens og Rådets tilstedeværelse. Hvis vi ser nøje på tingene, så er det jo sådan, at EU ifølge beregningerne afstår fra ca. 0,5 %'s økonomisk vækst årligt, bl.a. fordi infrastrukturen ikke er tilstrækkeligt udbygget og ikke fungerer effektivt. Desuden ville vi sandsynligvis kunne forbedre 25-50 % af vores luftkvalitet - i det mindste i mange områder - hvis vi ville satse mere på kombineret trafik, altså en kombination af jernbane, landevej og vandvej.
Det er faktisk lidt løjerligt, når EU sætter sig to vigtige mål, for det første i Lissabon, hvad vores kontinents konkurrenceevne angår, og for det andet i Göteborg, hvad bæredygtigheden for den økonomiske udvikling på vores kontinent angår, at der er mange modsigelser i trafikpolitikken, mange meget forskellige investeringer og retninger, at vejene stadig ikke - vi håber, at det sker snart - påtager sig deres del af udgifterne nogenlunde retfærdigt, f.eks. i forbindelse med direktivet om omkostninger for landevejstransport.
Jeg håber, at Kommissionen snart vil behandle forslagene fra det udvalg, som Karel Van Miert var formand for, og vil fremlægge et konkret forslag for Parlamentet om, hvordan de transeuropæiske net skal udbygges i fremtiden. Der er behov for dels en prioriteringsliste, dels naturligvis finansiering - hr. Goebbels og andre har allerede peget på det.
Kreditfinansiering alene vil ikke være nok. Det vil heller ikke være nok alene at organisere privatkapital, og det er også vanvittigt vanskeligt. Vi ser i forbindelse med mange projekter, at et såkaldt private public partnership de facto kun fungerer for meget få projekter, hvis man ikke også gør noget med større offentlige investeringer - kommissær Kinnock har allerede stillet forslag i denne retning og nedsat sin egen ekspertgruppe. Efter min mening bør man virkelig overveje, om der f.eks. er mulighed for at tillade helt specifikke undtagelser fra underskudsberegningen i henhold til Maastricht i forbindelse med grænseoverskridende projekter, i forbindelse med helt målrettede grænseoverskridende projekter, som netop har stor betydning for Europas sammenhold. Her var formandskabets forslag meget problematiske, fordi de er formuleret for generelt, og jeg tror, de skal gøres mere specifikke. Det er nu op til Kommissionen og Rådet langt om længe at finde frem til nogle beslutninger og virkelig foreslå et realistisk finansieringskoncept.

Formanden.
Jeg vil blot nævne, at Parlamentet i dette tilfælde kun havde anmodet om en udtalelse fra Rådet, hvilket også fremgår af talerlisten. Kommissionen forventedes altså ikke at være til stede.
Lisi (PPE-DE).
Fru formand, kære kolleger, det er rigtigt, at vi skulle have haft en forhandling med Rådet, men vi ved godt, at en del af ansvaret er vores eget, eftersom vi forlængede det arbejde, vi har udført tidligere. Men det er stadig en skam - også jeg er enig med de parlamentsmedlemmer, som sagde dette - at denne lejlighed ikke kan udnyttes fuldt ud. Det er en lidt paradoksal forhandling uden Kommissionen og Rådet, men lad os i det mindste benytte den til at drøfte dette spørgsmål med hinanden. I øvrigt er vi ikke ret mange tilbage i salen.
Jeg vil med det samme sige til fru Frassoni, at jeg også går ind for, at bæredygtigheden bliver en forudsætning, og at den så at sige bliver et af screeningskriterierne for det, vi ønsker at gennemføre. Jeg er dog meget bekymret over den nuværende situations manglende bæredygtighed.
Som vores socialdemokratiske kollega hr. Goebbels så rigtigt sagde - jeg ved ikke, om De hørte det, fru formand - betaler de europæiske borgere i virkeligheden allerede i dag en meget høj pris, når det gælder livskvalitet og miljøkvalitet, og det er netop på grund af den europæiske situation med funktionsforstyrrelser, trafikpropper, trafikoverbelastning og umuligheden af en glidende trafikstrøm.
Når det er sagt, er jeg dog ligeledes af den opfattelse, at vi som Parlament bør kaste lys over sagen, hvis ikke vi ønsker, at også Van Miert-rapporten bliver til endnu et luftkastel eller en liste over manglende prioriteter, for når vi begynder at kalde 10, 20 eller 25 projekter, der som bekendt er utroligt dyre, for prioriteter, er det måske mere sandsynligt, at ingen af projekterne på vores liste bliver behandlet som prioriteter.
Efter min mening er det Parlamentet, der skal kaste lys over sagen, og det skal starte med at stille de rette personer til ansvar og spørge sig selv, om vi ønsker en europæisk transportpolitik, om vi ønsker en politik for omfattende infrastruktur, hvilken pris vi er villige til at betale for at få denne politik, og ikke mindst hvilke beslutninger vi er rede til at træffe. I modsat fald vil vi fortsætte med nogle næsten overflødige forhandlinger som denne, og vi vil ikke mindst fortsætte med at skabe forventninger hos vores medborgere og hos nogle af vores politiske ledere. At skuffe disse forventninger ville og vil være meget værre end den manglende gennemførelse af et projekt.
Mens vi venter på, at Kommissionen og ikke mindst Rådet fortæller os, hvor store muligheder der er for, at den vilje, som det italienske formandskab så klart gav udtryk for ved sit mandats begyndelse, fører til noget konkret, bør vi efter min mening begynde med denne udfordring. Hvis vi skal gøre det, skal vi gøre det ordentligt, og så skal vi sætte os sammen for at finde ud af, hvad der er gennemførligt.

Fava (PSE).
Fru formand, kære kolleger, jeg håber, at hr. Lunardi får tid til at kaste et blik på protokollen for dette møde, da han her kan finde nogle interessante oplysninger til brug for rådsformandskabets arbejde, ikke mindst om risikoen for det, som fru Frassoni nævnte, og som jeg gerne vil gentage, nemlig at vi den 1. oktober kommer til at stå med en meget hurtig vedtagelse - der snarere minder om en ratificering - af denne liste over 18 projekter, som Van Miert-gruppen har opstillet. Det er klart, at en vedtagelse uden nogen strategisk vurdering af hvert af disse 18 projekters miljøpåvirkning, rentabilitet og konkrete sikkerhed udelukkende ville være en blåstempling. Kommissionen skal blåstemple de 18 projekter, som regeringerne har foreslået. Jeg vil gerne understrege over for Kommissionen, at når Parlamentet skal udtale sig, vil det ikke blot skrive under eller ratificere, og det skyldes også, at nogle af medlemsstaternes forslag og behov ikke er andet end fikse idéer. Her tænker jeg navnlig på et projekt, som vi har talt meget med kommissær Van Miert om, nemlig broen over Messina-strædet. Hos alle de berørte lokalbefolkninger er der en klar og konkret modstand mod denne bro. Rentabiliteten er meget tvivlsom, der er i høj grad tvivl om sikkerheden, og det vil ikke mindst have ødelæggende konsekvenser for miljøet, hvis vi bygger pyloner, der er højere end Empire State Building, i udkanten af byen Messina.
Som svar på vores indsigelser og på den anmodning om en forklaring, som vi rettede til hr. Van Miert for at forstå, hvilket kriterium dette projekt var blevet valgt ud fra, fik vi at vide, at den italienske regering var kommet med vægtige argumenter om, at denne bro havde til formål at redde 5,5 millioner sicilianere fra at blive isoleret.
Fru formand, jeg kan fortælle Dem, at dette er forkert, og det siger jeg som sicilianer. Sicilianernes isolation skyldes, at det tager fem timer med toget at rejse fra Palermo til Messina, og ikke, at det tager 20 minutter med skib fra Reggio Calabria til Messina. Vi har måttet skrotte et andet projekt - som virkelig var vigtigt - nemlig korridor 8, der ville have gjort det muligt at skabe en forbindelse mellem Sydeuropa og Balkanlandene, hvilket i øvrigt ville have bekræftet den særlige vægt, som også det italienske formandskab lægger på Balkanlandenes økonomiske fremtid.
Jeg håber, at Parlamentet får mulighed for at vende tilbage til alle disse punkter, når det står over for kommissions- og rådsrepræsentanter af kød og blod.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.40 og genoptaget kl. 21.00)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0284/2003) fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om videreanvendelse af den offentlige sektors dokumenter (7946/1/2003 - C5-0251/2003 - 2002/0123(COD)) (Ordfører: van Velzen).
Van Velzen (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg kan oplyse Dem om, at der er tale om stor fornyelse. Førstebehandlingen startede kl. 23.33 tirsdag aften, og klokken er nu 21.02 onsdag aften, så jeg må sige, at vi har gjort fantastiske fremskridt. Mig bekendt er det første gang, at vi har haft en andenbehandling onsdag aften og afstemning torsdag. I den forstand er der tale om et stort skridt.
Anvendelsen af den offentlige sektors dokumenter er naturligvis et meget vigtigt spørgsmål. Vi taler så ofte om videreanvendelse af den offentlige sektors dokumenter og understreger, at det i Lissabon blev vedtaget, at EU skulle blive "det mest konkurrencedygtige ... videnbaserede" samfund i verden. Premierministre tager hjem med tårer i øjnene, fordi de har sagt netop det. Så snart vi vender tilbage til virkeligheden, føler vi dog stor frustration, fordi vi står over for en endeløs kamp.
Under andenbehandlingen behandlede vi Rådets fælles holdning, der indeholder en lang række kommentarer, der desværre ikke har meget at gøre med de ambitiøse målsætninger, der blev vedtaget i Lissabon. For at illustrere det, kan man sige, at auktioner over frekvenser af tredje generation, f.eks. UMTS, nu har skaffet medlemsstaterne så mange penge, at de kunne beslutte, at de nu var rede til at stille så mange informationer til rådighed som muligt uden beregning. Det modsatte er tilfældet. Den offentlige sektor ønsker simpelthen flere penge for at stille informationer fra den offentlige sektor til rådighed. Mine kolleger og jeg har måttet kæmpet en hård kamp med Rådet for at nå et par skridt videre på dette område. Det glæder mig derfor at kunne sige, at det faktisk er lykkedes os at komme nogle skridt videre. Vi skal dog acceptere, at det er langt mere vanskeligt i virkeligheden, end vi bryder os om.
Der er naturligvis også de punkter, som jeg altid henviser til. Forestil Dem, at De er en entreprenør i en lille virksomhed i Italien. Det er De ikke, men prøv at forestille Dem det. Forestil Dem, at De ønsker informationer fra den offentlige sektor, som De har i sinde at videreanvende. De skal forestille Dem en situation i en union, hvor der snart er 25 medlemsstater, som alle har deres egne ikke-offentliggjorte lister over informationskilder. Derefter skal De forestille Dem en situation, hvor De nogle steder skal benytte en lyserød formular og andre steder en grøn og på sproget X i det ene tilfælde og Y i det andet - og De skal som entreprenør i en lille virksomhed kunne overskue det hele. Det er simpelthen umuligt. Derfor glæder det mig meget, at det endelig er lykkedes os også at overbevise Rådet om, at der skal være en liste over informationskilder, der udtrykkeligt angiver hvilke informationer fra den offentlige sektor, der er til rådighed til videreanvendelse, og - hvis det overhovedet kan lade sig gøre i disse dage med Lissabon-målsætninger - at de også er til rådighed på internettet.
Det er lykkedes os at opnå dette under andenbehandlingen, og det er jeg meget tilfreds med. Det er endvidere lykkedes os at stramme op på omkostningsprincipperne, som Rådet har rejst spørgsmål om, og gøre det klart, at det på ingen måde altid er nødvendigt at kræve betaling af omkostninger fra borgere eller virksomheder, der ønsker at anvende informationer fra den offentlige sektor. I nogle tilfælde, f.eks. for organer, som regeringen har privatiseret, og som selv har økonomiske forpligtelser, er der dog ikke andre muligheder. Der skal imidlertid være faste grænser, og det har vist sig at være vanskeligt, også internt. Vi har drøftet det indgående og har efter min opfattelse truffet en fornuftig afgørelse.
Rådet ønskede ikke at bruge ordet "informationer" - og ønskede kun at tale om "dokumenter". Jeg spurgte derfor Rådet, om vi har et europæisk dokumentsamfund eller et europæisk informationssamfund. Alle kunne naturligvis godt se humoren i dette, og vi endte med at indgå et kompromis om, at vi beholdt ordet "informationer", selv om ordet "dokumenter" bruges gennem hele direktivet.
Jeg vil gerne fortælle en sidste anekdote. Vi har forsøgt at skabe en situation, hvor man får informationerne, så snart man har fremsendt en anmodning. I vores begejstring sagde vi, at det skulle være inden for en periode på tre uger. Vi tilbragte derefter ca. en time på at diskutere med Rådet om, hvorvidt tidsfristen skulle være tre uger eller 20 arbejdsdage. Jeg var på dette tidspunkt overbevist om, at en arbejdsuge er kortere end fem dage i nogle medlemsstater. Nogle medlemsstater har langt flere helligdage end andre. Vi endte med at ændre det til 20 arbejdsdage, som vil betyde tre elle fire uger i nogle medlemsstater og ca. fem uger i andre, men det er jo et eksempel på mangfoldigheden i EU.
Endelig vi jeg gerne takke mine kolleger, især for den tillid, de har vist mig. Jeg har kunnet regne med megen støtte fra fru Read og fru Plooij-van Gorsel i mine forhandlinger med Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi. Mange tak til dem og for det fremragende samarbejde med Kommissionen. Vi har skabt resultater, og vi kan under alle omstændigheder præsentere et resultat, som jeg mener opfylder vores mindste forventninger. Vi skal foretage en evaluering om ca. tre år, og jeg håber, at vi vil tage Lissabon-målsætningerne meget alvorligt. Jeg vil gerne takke alle for deres tillid til mig og for den hjælp, som jeg har modtaget.

Liikanen
Hr. formand, indholdstilgængelighed er afgørende for udviklingen af nye tjenester i informationssamfundet, især for tredje og kommende generationer af mobiltjenester. 
Indholdet i den digitale økonomi dækker alle typer informationer, tekster, billeder og lyd, som kan sendes via netværk. Det er det vand, der flyder i internettets rør. Bredbåndets udbredelse afhænger i høj grad af tilgængeligheden af passende indhold.
Den offentlige sektors dokumenter er en vigtig indholdsressource. De anvendes af en lang række offentlige organer i forbindelse med udførelsen af offentlige hverv. Eksempler kan være geografiske informationer, juridiske og administrative informationer og turistinformationer. Disse oplysninger kan videreanvendes og udvikles, så der dannes nye informationstjenester. 
Et godt eksempel herpå er videreanvendelsen af digitale kort til mobilapplikationer. Der findes allerede visse eksempler på markedet, men dette direktiv betyder, at vi kommer til at se dem oftere.
Direktivet giver juridisk sikkerhed for virksomheder, der ønsker at lave europæiske informationsprodukter på grundlag af informationer fra den offentlige sektor. Det vil fremme etableringen af nye informationstjenester, som er baseret på eller omfatter informationer fra den offentlige sektor. Vigtige elementer i den forbindelse er gennemsigtighed, ikke-forskelsbehandling og lige konkurrencevilkår.
Jeg glæder mig over det fremskridt, der er sket, siden Kommissionen stillede sit forslag til direktiv i juni 2002, og regner med en hurtig vedtagelse og gennemførelse af direktivet.
Jeg vil gerne takke ordføreren, hr. van Velzen, for hans interesse i dette emne og for hans grundige arbejde. De stillede ændringsforslag i forbindelse med afstemningen er resultatet af forhandlinger mellem Parlamentet og Rådet. Hvis alle ændringsforslag vedtages, som de er, vil det være muligt at færdiggøre direktivet ved andenbehandling.
Kommissionen accepterer alle ændringsforslag. Disse ændringsforslag udgør en betydelig forbedring af teksten fra den fælles holdning.

Matikainen-Kallström (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke min kollega, hr. van Velzen, for hans prisværdige arbejde og hans energi i forhandlingerne med Rådets repræsentanter i forbindelse med udarbejdelsen af udkast til kompromisændringsforslag. Indledningsvis vil jeg også gerne takke Kommissionen samt kommissær Liikanen for hans ekspertise og bidrag, som muliggjorde udarbejdelsen af dette direktiv.
Jeg støtter de kompromisændringsforslag, som ordføreren er nået frem til i samarbejde med Rådet, fordi vi derved undgår den møjsommelige og altid risikable forhandling i Forligsudvalget. Europa-Parlamentet opfordrer medlemsstaterne til hurtigt at gennemføre dette direktiv, da det utvivlsomt vil gavne befolkningen og erhvervslivet. Fuldstændig fri mobilitet i EU bliver ikke en realitet, før borgerne og virksomhederne har en klar idé om, hvilke dokumenter er tilgængelige hvor og til hvilken pris. Der er også brug for harmonisering på dette område.
Kompromisændringsforslagene handler bl.a. om offentlige dokumenters tilgængelighed, om muligt via elektroniske medier. Jeg er enig med hr. van Velzen i, at det ville være langt mere logisk og realistisk at tale om offentlige informationer frem for offentlige dokumenter. Ikke alle dokumenter er i papirform mere. Forskellige elektroniske udgivelsesformater er hurtigt ved at blive mere almindelige, og mange registre er nu elektroniske.
Det er meget vigtigt, at den offentlige sektor er et godt eksempel på vejen mod informationssamfundet. Mange offentlige dokumenter består frem for alt af det intelligente og relevante indhold, der omtales så ofte, især i forbindelse med trådløse tjenester. De forskellige formater skal være tilgængelige på internettet. Brugere vil helt sikkert være interesserede i de forskellige applikationer, f.eks. 3G, 4G eller 5G, hvis der er tale om relevant indhold. Jeg kan i hvert fald ikke længere begejstres af blot at bestille sjove billeder til min mobiltelefon.
Et andet kontroversielt spørgsmål har været, hvor meget offentlige myndigheder kan tage sig betalt for deres tjenester, eller hvorvidt de kan kræve betaling overhovedet. Lige fra begyndelsen har jeg fremmet en politik, hvor offentlige dokumenter anvendes universelt og tilhører alle. Organer og institutioner, som finansieres via skatten, er forpligtet til at udføre deres grundlæggende opgave, nemlig at yde en service til dem, der ejer og finansierer dem, det vil sige skatteyderne. Med hensyn til grundlæggende tjenester, materialer og data skal specialorganisationer dog have mulighed for at dække eventuelle omkostninger via et rimeligt gebyr.
Spørgsmålet om gebyrer får et nyt aspekt, når det drejer sig om tilpassede tjenester til specifikke kunder eller, i dette tilfælde, almindelige borgere. Disse er typiske gebyrberettigede tjenester, som den offentlige sektor også skal have mulighed for at kræve betaling for. En tilpasset tjeneste kunne være forberedelse og design af f.eks. et kort til bilorienteringsløb, som Kommissæren nævnte.
Indsamling af grundlæggende data i henhold til en individuel kundes ønsker, f.eks. indsamling af statistik, er en tilpasset tjeneste. I sådanne tilfælde er det kun rimeligt, at det officielle organ, der udfører specialarbejdet, tager betaling for udførte tjenester i overensstemmelse med almindelig markedsøkonomisk praksis. Vedligeholdelse af organisationers specialviden, udviklingsarbejde og udvikling af ny teknologi skal kunne gennemføres enten via skattepengene eller disse gebyrberettigede tjenester - tilpassede opgaver. I mange medlemsstater håndteres en del specialviden f.eks. af offentlige institutioner af historiske eller kulturelle årsager.
En sidste bemærkning: Dette er et område, som vil fremme gennemførelsen af Lissabon-strategien. Præcis hvornår det sker, er der ingen, der ved, men det er et lille skridt i den rigtige retning.

Read (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke ordføreren, hr. van Velzen, som har arbejdet så hårdt og med sin sædvanlige grundighed for at nå frem til dette kompromis. Jeg vil især gøre opmærksom på visse ting i kompromiset og visse ting, som med rette ikke længere er der.
For det første vil jeg nævne de særlige behov hos visse specifikke britiske organer såsom Meteorological Office, Ordnance Survey og British Geological Survey, hvis arbejde og position ville have været i alvorlig fare, såfremt de ikke havde været sikret et fornuftigt afkast. Jeg takker ordføreren for hans måde at imødekomme dette på.
For det andet er omkostningsberegningsmetoden omfattet af kriterierne. Det er vigtigt for alle de mennesker og organisationer, som forhåbentlig vil gøre brug af muligheden for at videreanvende den offentlige sektors dokumenter.
Det er rigtigt, at biblioteks-, museums-, universitets- og andre arkiver, som ville have været omfattet af det oprindelige forslag, ikke længere er med i direktivet. Da først vi alle havde indset, hvor uhensigtsmæssigt det var, var der enighed om, at dette forslag ikke skulle være med længere.
Da jeg tog over som skyggeordfører på denne betænkning, vidste jeg ikke meget om, hvor interessant det ville være, og hvor hurtigt det skulle vise sig med al tydelighed, at videreanvendelsen af den offentlige sektors dokumenter er en så vigtig økonomisk drivkraft. Vi kan se, hvor begrænset den nuværende videreanvendelse er, hvordan den kan udvikles, og hvor stor en rolle den vil spille i Lissabon-konklusionerne, som den foregående taler nævnte.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at jeg håber, at Parlamentet fremover vil deltage i gennemgangen af dette direktiv. En af de ting, som med rette bekymrer mange, er, hvorvidt dette direktiv vil tilskynde til grænseoverskridende videreanvendelse. Hvis vi, eller Kommissionen, i gennemgangsperioden opdager, at videreanvendelse enten ikke har fundet sted eller har været meget begrænset, så kan vi meget vel være nødt til igen at kigge på visse elementer i dette specifikke forslag.
Ellers vil jeg rose hr. van Velzens arbejde og kompromis, som min gruppe med glæde stemmer for. Vi glæder os til fremover at se, hvordan frugten af dette arbejde resulterer i øjeblikkelige fordele - fordele på lang sigt samt fordele for beskæftigelsen, erhvervslivet og EU-borgerne.

Plooij-van Gorsel (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg ønsker også at takke min kollega, hr. van Velzen for hans omhu som ordfører. Han har fået det bedste ud af situationen. Enhver borger i Europa har ret til de informationer, som den offentlige sektor indsamler og opbevarer. Gennemsigtighed i den offentlige sektor er netop positivt for demokrati, og demokrati koster ikke noget i Europa. Endvidere har informationer fra den offentlige sektor stort økonomisk potentiale. Direktivet skal resultere i en aktiv handel med informationer fra den offentlige sektor i EU ligesom i USA. Der er mange uudnyttede muligheder, der kan skabe en lang række arbejdspladser, hvis de udnyttes kommercielt, især via SMV'erne - de små og mellemstore virksomheder. Jeg forestiller mig, at den offentlige sektor skal spille en central rolle under igangsættelsen af et nyt marked.
Kommissionen præsenterede et ambitiøst forslag, men en række af medlemsstaterne var åbenbart ikke interesserede. De har nedtonet det så meget, at vi står tilbage med spørgsmålet om, hvorvidt det indre marked for informationer fra den offentlige sektor vil fungere på lang sigt, for ikke at tale om kort sigt. Det står nu klart, at medlemsstaterne ikke er interesserede i at stille informationer fra den offentlige sektor til rådighed gratis til trods for, at de himler op om eEurope og informationssamfund for alle. Store ord.
Vi er nødt til at følge sagen til dørs. Hvis informationer skal være til rådighed generelt, er det klart, at de marginale omkostninger for reproduktion og formidling skal dækkes. Det er dog nu tilladt at øge disse omkostninger og opnå "en rimelig fortjeneste". Det er uhensigtsmæssigt, da det skaber ubegrænsede muligheder for myndighedernes opnåelse af store indtægter - for hvem skal afgøre, hvad der er "rimeligt"?
I forslaget tales der også om dokumenter fra den offentlige sektor i stedet for informationer fra den offentlige sektor. Det betyder, at der ikke er nogen garanti for, at de informationer, der reproduceres elektronisk, også dækkes af definitionen. Derfor fristes offentlige organer til at begrænse adgangen til trykte dokumenter. Uhindret adgang til informationer fra den offentlige sektor, helst fra internettet, mindsker afstanden mellem de europæiske myndigheder og borgerne. Den offentlige sektor skal derfor opfordres til at give borgerne elektronisk adgang til så mange dokumenter som muligt. Det er en afgørende forudsætning for oprettelsen af eEurope: et informationssamfund for alle.

Niebler (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, først vil jeg gerne i denne fremskredne time takke min kollega, Wim van Velzen, ganske særligt for hans virke som ordfører. Han har, som vi jo er vant til det fra hans side fra mange andre papirer, også engageret sig aktivt i andenbehandlingen og med succes arbejdet for sin betænknings vedtagelse. Lige til bogstaveligt talt sidste minut filede han sammen med Rådet på kompromiser.
Ligesom sikkert flertallet i Parlamentet og min gruppe mener jeg også, at offentlige informationer i alles interesse skal gøres alment tilgængelige. Med vedtagelsen af det foreliggende direktiv tager vi et godt og fornuftigt skridt i denne retning. Medlemsstaternes myndigheder råder over enorme informationsmængder, som er blevet samlet gennem lange perioder. Borgere og virksomheder bør kunne drage nytte af denne informationsskat.
Almindelig indsigt i offentlige informationer kan udløse vigtige impulser for vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse i EU. Ved hjælp af offentlige dokumenter kan der genereres nye tjenester og ydelser på IT-området. Efter min opfattelse bliver der med det foreliggende direktiv kun givet meget moderat indsigt i de dokumenter, der er samlet i forvaltningerne. Myndighederne har derfor også den nødvendige tid til at indstille sig på de nye retningslinjer. Rådet og Parlamentet har taget højde for betænkeligheder i denne retning, som kom frem under førstebehandlingen. Vi må i denne forbindelse ikke glemme, at der stadig er forskelle i de nationale forvaltningstraditioner, som man må tage hensyn til. I de tilfælde, hvor medlemsstaterne tillader offentliggørelse af offentlige dokumenter, fastlægger direktivet nu fælles grundregler for hele Europa. Jeg vil kun komme ind på nogle enkelte områder, som især bør fremhæves.
Man har med rette holdt visse følsomme områder som forskning og kultur samt dokumenter, der indeholder forretningshemmeligheder, ude fra direktivets anvendelsesområde. Med disse undtagelsesordninger sikres det, at direktivet ikke krænker tredjemands rettigheder. I en tid med knappe bevillinger skal myndighederne efter min mening bestemt have ret til at kræve gebyrer for at stille informationer til rådighed. Hertil hører også et rimeligt avancetillæg. Vi må ikke glemme, at mange myndigheder til dels skal finansiere sig selv, og at det også koster penge at vedligeholde, opdatere og indsamle data. Det er imidlertid vigtigt, at man holder en rimelig balance. Udgifterne må naturligvis ikke blive til en uforholdsmæssig stor hindring for at anvende dokumenterne, og det synes jeg også er præciseret i direktivet.
Hvis direktivet skal blive en succes, er det meget vigtigt, at der oprettes centrale lister, som giver borgerne eller virksomhederne et hurtigt overblik over de dokumenter, der er til rådighed. Her er internettet naturligvis en oplagt mulighed. Hvis en bestemt myndighed holder op med at stille dokumenter til rådighed eller med at opdatere disse data, så bør denne beslutning offentliggøres hurtigst muligt. Det giver de berørte større planlægningssikkerhed.
Også den grænseoverskridende benyttelse af offentlige dokumenter, som man tilstræber, må hilses velkommen. Vi må dog ikke overse de eksisterende sprogbarrierer, som vanskeliggør en grænseoverskridende benyttelse. Det ville efter min mening være fuldstændig kontraproduktivt på lang sigt at pålægge medlemsstaterne oversættelsesforpligtelser. Vi må tage os i agt for sådanne tendenser.
Afslutningsvis vil jeg gentage, at vi med dette direktiv vælger en rimelig og velafbalanceret vej, som tager hensyn til borgernes og virksomhedernes interesser uden at glemme de nationale forvaltningstraditioner. Lad os derfor stemme for vedtagelsen af direktivet i morgen.
Paasilinna (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, hr. van Velzen har igen udført et flot stykke arbejde, som er præget af gnidningsløst samarbejde og kløgt og efterfølgende gode resultater. Det vil jeg gerne takke ham for.
Der findes mange typer oplysninger, og offentlige informationer er en af dem. Administrative data skal naturligvis være gratis for offentligheden, og det skal være tilgængeligt fra et punkt eller en portal. Erhvervslivet er helt klart villig til at betale for muligheden for fornyelse der, hvor informationerne skabes, hvis det skaber et afkast.
Det er et vigtigt område. Det anslås, at værdien af informationer fra den offentlige sektor er omkring 70 milliarder euro om året og indholdsindustrien beskæftiger ca. fire millioner mennesker i EU. Det er mange. Værdien af dette marked er mere end 400 milliarder euro. Selv den indholdsmæssige værdi af mobilkommunikationsindustrien er i den nærmeste fremtid anslået til at stige til ca. 20 millioner euro, og det er endda indhold af relativt lille omfang.
Viden og informationer er de vigtigste elementer i et demokrati og en økonomi. Det faktum, at vi er mættet med informationer, adskiller os fra de mindre velstillede, hvad angår informationer. Det er et sikkerhedselement og et krigsinstrument. De mennesker, der rammes af informationsfattigdom, er de samme mennesker, som rammes af social fattigdom. Lidt velgørenhed kunne vel ikke skade? Informationer forsvinder trods alt ikke fra det punkt, hvor de viderefordeles til andre, uanset omfanget af informationsdelingen. Jeg vil desuden gerne spørge kommissæren, om ikke informations- og videndeling kunne være et nyt element i vores udviklingsprogram. Vi mister jo ikke informationerne, fordi vi deler dem med andre.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0269/2003) fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om et flerårigt program (2003-2005) for overvågning af e-Europa 2005-handlingsplanen, formidling af god praksis og forbedring af net- og informationssikkerheden (MODINIS) (7948/1/2003 - C5-0252/2003 - 2002/0187(COD)) (Ordfører: Read).

Read (PSE)
Hr. formand, jeg vil ikke bruge alle fem minutter, hvilket ikke er en indikation af denne betænknings betydning - snarere tværtimod. Modinis-programmet har til formål at skabe et juridisk grundlag for en fortsættelse af overvågningen af e-Europa-handlingsplanen for perioden 2003-2005 og for formidling af god praksis. Det giver desuden mulighed for at iværksætte forberedende tiltag til udvikling af en EU-politik for net- og informationssikkerhed. Eksempler på den type tiltag, der vil blive finansieret med henblik på at nå målene i programmet, er bl.a. dataindsamling, revision af benchmarkindikatorer, undersøgelser med henblik på identifikation af god praksis i EU, workshopper og undersøgelser om især industriens tilpasning til de strukturelle ændringer som følge af digital teknologi og samfundets forandringer. Et interessant tiltag, som har særlig værdi, er støtten til forummet for informationssamfundet, som er et netværk af netforbundne eksperter, der kigger på udfordringerne i forbindelse med informationssamfundets udvikling, og naturligvis det sædvanlige program for målrettede konferencer, seminarer og workshopper. Der er mange andre.
Spørgsmålet ved andenbehandlingen er, hvordan dette skal finansieres. Tidshorisonten er afgørende. Arbejdet skal dække perioden 2003-2005, og vi er allerede et godt stykke inde i 2003. Europa-Parlamentets oprindelige forslag til et budget var på 25 millioner euro, og mit dilemma var, at jeg skulle forsøge at finde et kompromis, som alle hurtigt kunne blive enige om, så der ikke opstod en yderligere forsinkelse, og målene dermed ikke kunne nås. Efter drøftelser med både Kommissionen og Rådet har jeg foreslået et kompromis på 21 millioner euro, idet jeg gør opmærksom på, at dette tal vil blive justeret i tilfælde af en udvidelse. Det er et fornuftigt grundlag for et kompromis, og jeg tror, at mine kolleger i begge sider af salen støtter dette kompromis.
Hvis det er tilfældet, kan Modinis-programmet, som er nøje og omhyggeligt bygget op omkring opnåelige mål, hjælpe os med at nå Lissabon-målene. Jeg anbefaler ændringsforslagene og betænkningen.

Liikanen
Hr. formand, som fru Read sagde, spiller Modinis-programmeet en central rolle i gennemførelsen af e-Europa 2005-handlingsplanen. EU's politikker for informationssamfundet har tre søjler. Den første søjle er de lovgivningsmæssige rammer. Parlamentet har bidraget til vedtagelsen af disse rammer, som trådte i kraft sidste sommer.
Formålet med rammerne er at fremme et konkurrencedygtigt marked, så de forskellige teknologiske platforme i EU kan konkurrere med og supplere hinanden, hvilket betyder tjenester af høj kvalitet til en fornuftig pris til alle. Det er den første søjle.
Den anden søjle er IST-programmet - et program for teknologi i informationssamfundet, som har til formål at garantere, at vi i EU har den nyeste teknologi og applikationer. Det er den meget vigtige anden søjle.
Den tredje søjle binder de to første sammen. Det er e-Europa 2005-handlingsplanen, ved hjælp af hvilken vi forsøger at gennemføre bedste praksis i hele EU. I år har vi haft stor succes med vores arbejde, især inden for e-forvaltning og e-sundhed, på to ministerkonferencer med deltagelse af Europa-Parlamentets medlemmer. Vores medlemsstater og regioner går fra fokus på ren teknologi til fokus på løsninger, der udnytter teknologien til at fremme offentlige tjenester af højere kvalitet, højere produktivitet og mere tilpassede tjenester.
Modinis er et finansielt instrument til overvågning, benchmarking og gennemførelse af disse bedste praksisser. Det er vigtigt at vurdere, om de nationale initiativer eller EU-tiltag, som finder sted inden for rammerne af e-Europa-handlingsplanen, skaber de forventede resultater.
Modinis har desuden til formål at finansiere forberedende tiltag inden for netsikkerhed såsom oplysningsaktiviteter i medlemsstaterne og analyse af sikkerhedsrisici. Vi arbejder i alle tre institutioner på forslaget til forordning om oprettelse af et europæisk agentur for net- og informationssikkerhed, og vi får mulighed for at vende tilbage til dette spørgsmål i en af de efterfølgende mødeperioder.
Endnu en gang vil jeg gerne takke ordføreren, fru Read, og Europa-Parlamentet for dets støtte i forbindelse med dette emne som illustreret i ændringsforslaget til budgettet.
Jeg kan bekræfte, at Kommissionen accepterer ændringsforslaget. Ændringsforslaget kan således fremskynde den lovgivningsmæssige proces, da det fremmer en hurtig vedtagelse ved andenbehandlingen. Det baner igen vej for en hurtig gennemførelse af Modinis-programmet.
Jeg ser frem til som tidligere at fortsætte samarbejdet om gennemførelsen af dette program.

Rovsing (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil på PPE-DE-Gruppens vegne også takke fru Read for en strålende betænkning, som vi fuldt ud kan støtte. Det er et meget vigtigt område, vi her bevæger os ind på, således som det også klart er beskrevet i fru Reads betænkning.
Det moderne samfund er fuldstændig afhængigt af, at vi har effektive procedurer, at vi har veluddannede folk, at sikkerheden er i orden, og at borgerne forstår at bruge de ydelser, som tilbydes. Jeg synes, at vi i monitoreringen af fremskridtene også, som nævnt tidligere i forbindelse med hr. van Velzens betænkning, skal se på, hvad tingene koster, og hvor billigt de kan laves.
Der er vel ydelser fra det offentlige inden for skatteområdet, virksomhedsregistrering og andre steder, hvor det måske ikke er rimeligt, at der kræves betaling, såfremt borgerne over internettet selv besvarer spørgsmålene, selv intaster deres data, fordi vi derved sparer på antallet af offentlige ansatte, som vi ville komme til at mangle i den tid, der ligger foran os. Vi har i Danmark haft mange fordele ved netop at få borgerne til over internettet eller over trykknaptelefoner at indtaste f. eks. skattedata. Dette er gratis, og det sparer det offentlige for umådelige midler til personale.
Det er også interessant at monitorere, hvordan vi behandler den trådløse del. Hvilke resultater opnår vi, og hvilken spredning har vi? Og ikke mindst, hvilken pris skal vi betale? I hvert fald i mit land er standardforbindelsen til private hjem 2 megabit. I Japan er den 8 megabit, og så vidt jeg har forstået til en meget, meget lavere pris, end vi har. Man må spørge sig selv, hvordan vi sikrer, at de priser, vi betaler, hvad enten det er private eller erhvervslivet, ikke er så høje, at de forhindrer os i at være konkurrencedygtige over for den øvrige verden. Denne del af monitoreringen er derfor også meget, meget vigtig.
En anden ting, som vi også skal monitorere, er brugen af den pædagogik, der udvikles. Hvis vi ser på brug af internettet og computere i dag, kan hardwareudviklingen og de hurtige net begrunde, at ganske mange bruger det, men en endnu større frembringelse er de meget pædagogiske softwaresystemer, som er kommet, og derfor er det interessant at følge udviklingen, som f.eks. gør, at ældre meget let kan bruge disse muligheder.
Måske skulle vi også et øjeblik kigge på den tidlige del af børnenes udvikling og se, hvordan vi monitorerer, hvor hurtigt de kommer i gang. Jeg kommer fra et lille sprogområde og kan derfor sige, at det at få computerne i brug til en hvis grad afhænger af, hvor hurtigt vore børn i de små sprogområder kan tale engelsk, fordi al instruktion osv. til computerne først foreligger på engelsk. Meget bliver ikke oversat til de små sprog, men det er nødvendigt at få kendskab til det for at kunne opnå en tidlig brug og opnå, at man i uddannelsessystemet bruger de nye pædagogiske metoder, som gør, at man meget hurtigere kan lære meget mere, end vi tidligere har set.
Endelig vil jeg til sidst sige, at det er imponerende, at vi ikke inden for områderne har set flere lande gå sammen om store fællesindkøb for at bringe priserne ned. Det kender vi inden for forsvarsområdet, og det havde også været naturligt, om vi inden for de administrative områder tog sådanne fordele med os. Dette forhold må vel også indgå i monitoreringen.
Jeg vil endnu en gang takke fru Read for en glimrende betænkning, for et godt samarbejde, og jeg vil takke kommissær Liikanen for den støtte, han har ydet Parlamentet.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0298/2003) af Cashman for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (gennemførelse af forordning (EF) nr. 1049/2001 i 2002 (2003/2022(INI)).

Cashman (PSE)
Hr. formand, jeg vil gerne ganske usædvanligt begynde med at lykønske institutionerne og alle dem, der arbejder i institutionerne. Det er blevet lidt af en trend at kritisere Den Europæiske Union og dens institutioner. Jeg vil imidlertid gerne især rose dem, der arbejder i institutionerne og har bidraget til, at registrene og aktindsigten nu er en realitet.
I dag så jeg et notat fra en ngo, hvori der stod, at den var træt af at lykønske institutionerne. Det kan jeg slet ikke forstå. Lykønskninger er på sin plads, når der er udført et godt stykke arbejde. Desuden skal udbredelsen af god praksis tilskyndes i alle afdelinger, generaldirektorater og institutioner.
Før jeg kommer med et par relevante kommentarer til betænkningen, vil jeg gerne hylde min kollega, fru Maij-Weggen, som forlader Parlamentet i denne måned. Jeg har arbejdet meget tæt sammen med hende om denne betænkning fra første færd, hvor vi arbejdede på forordning (EF) nr. 1049/2001, og uden hendes bidrag ville denne fremragende forordning ikke have eksisteret.
Lad mig begynde med et par punkter i min betænkning. Jeg skal ikke bruge alle mine fem minutter. Som ordfører er det vigtigt at lytte - noget, politikere ofte beskyldes for ikke at gøre! Lad mig nævne et par ting, som skal belyses.
Vi har brug for flere og mere kortfattede oplysninger om, hvordan vores borgere kan benytte sig af denne aktindsigt. Vi har brug for en fælles kodning blandt institutionerne, så adgangen til informationerne forenkles. Med hensyn til Kommissionen, som har flere registre, vil jeg desuden hilse oprettelsen af et enkelt register velkommen, selv om der kun er tale om en port til de andre registre. Vi skal i endnu større omfang styrke opfattelsen af, at vi gør os selv tilgængelige for borgere, som muligvis hverken kender til retten til aktindsigt eller ved, hvordan man gør brug af den.
Jeg vil også nævne spørgsmålet om undtagelser. Jeg vil gerne understrege, at der ikke findes nogen generelle undtagelser fra aktindsigt. Hver enkelt anmodning vurderes fra gang til gang. Der har været en vis kritik af det generelle afslag vedrørende adgang til udtalelser fra Juridisk Tjeneste. Hvis anmodningerne falder inden for den lovgivningsmæssige proces, bør de ikke afvises, men igen må vurderingen ske fra sag til sag. Udvalgene i Europa-Parlamentet - selv de ikke-lovgivende - skal overholde princippet om gennemsigtighed, og i øjeblikket er der ingen fælles standard for gennemsigtighed imellem udvalgene. Der findes en række følsomme dokumenter, som ikke er registreret hos institutionerne. Det skal undersøges. Jeg glæder mig over fru Maij-Weggens udtalelse og henstillinger og især hendes holdning om, at Den Europæiske Ombudsmand bør komme med en vurdering af forordningen, hvordan den virker, og hvordan undtagelserne finder anvendelse. Vi har brug for en fælles metodologi for alle institutioner og agenturer. Vi må ikke glemme, at de agenturer og organisationer, som institutionerne opretter, skal anvende forordningen. De bør have en fælles fremgangsmåde til at vurdere deres årsrapporter, så man kan lave en brugbar og produktiv sammenligning.
Mine kommentarer antyder, at vi stadig har meget arbejde at gøre. Det giver sig selv, eftersom vi i EU stræber efter at så at sige trodse vores kritikere, at vise, de tager fejl, at komme tættere på borgerne samt at bevise, at EU-projektet er noget, vi bør være stolte af og rose. Det er ikke lykkedes helt. Desværre er ingen fuldkommen, hverken politikere eller andre. Men vi vil fortsat stræbe efter det fuldkomne inden for rammerne af forordning (EF) nr. 1049/2001 i samme ånd som de mennesker, der har arbejdet på at gøre aktindsigten til virkelighed.

De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, allerførst vil jeg gerne takke hr. Cashman for hans arbejde og lykønske ham med hans detaljerede betænkning om det emne, som vi drøfter i dag, nemlig åbenheden. Vores tre institutioner har forpligtet sig til åbenhed og er fast besluttet på at opfylde denne forpligtelse. Jeg er taknemmelig, fordi jeg på Kommissionens vegne kan kommentere og give flere detaljer om nogle af de vigtigste punkter, som hr. Cashman har rejst.
Hr. Cashman fremførte, at der er gjort store fremskridt, og at de skal anerkendes. Jeg er enig med ham. Vores årsrapport, som netop er offentliggjort, giver et nogenlunde detaljeret overblik over situationen. Jeg er også enig med hr. Cashman i, at situationen kan og skal forbedres yderligere. Tidligere domme hjælper os endvidere med fortolkningen af forordning (EF) nr. 1049/2001. Anvendelsen af dette vigtige instrument om åbenhed vil dermed forbedres, og demokratiet vil blive styrket. I denne forbindelse kan jeg f.eks. henvise til afgørelserne fra Domstolen i Luxembourg vedrørende hemmeligholdelse af responsa. Domstolens afgørelser bekræfter vores praksis, som anerkender nødvendigheden af, at institutionerne bibeholder deres uafhængighed i forhold til sådanne kendelser. Der er med andre ord brug for tid til overvejelse.
Der sker altså fremskridt. I henhold til denne betænkning er et yderligere skridt for at nå målet om maksimal åbenhed oprettelsen af ét dokumentregister i stedet for de mange, der eksisterer nu. Hvis målet imidlertid er at gøre det lettere for borgerne at søge efter og identificere dokumenter, er den afgørende faktor ikke, om der kan vælges ét eller flere registre. Det er snarere indgangspunktet til en samlet portal, hvor det klart forklares, hvilke dokumenter der er grupperet under hvilke registre, således som hr. Cashman påpegede. Under alle omstændigheder skal vi studere disse tekniske løsninger, som giver os mulighed for i fremtiden at opnå en bedre integration af disse instrumenter.
På samme måde vil jeg gerne fremhæve de vigtige fremskridt med hensyn til antallet af direkte tilgængelige dokumenter, f.eks. Kommissionens dagsordener og vores mødereferater. Det siger sig selv, at vi ønsker at styrke og udvikle denne tendens. F.eks. vil registret med dokumenter om komitologi blive gjort tilgængeligt for offentligheden inden årets udgang.
Endvidere har vi fået ajourført vores praksis med hensyn til aktindsigt i dokumenter om overtrædelsesprocedurer, som er et andet af hr. Cashmans kritikpunkter. Når en procedure afsluttes, kan disse dokumenter principielt frigives. Det må på dette område ikke glemmes, at forordning (EF) nr. 1049/2001 giver beskyttelse, når det er nødvendigt, nemlig for undersøgelser, som sker i forbindelse med disse procedurer. For igangværende, uafsluttede sager skabes der dermed en balance med hensyn til den førnævnte hemmeligholdelse.
Endelig, mine damer og herrer, vil jeg gerne påpege, at Kommissionen aldrig har givet afslag på aktindsigt uden at begrunde sin beslutning behørigt og netop med hjemmel i forordning (EF) nr. 1049/2001. De uspecificerede undtagelser, der henvises til i vores årsrapport, vedrører ganske enkelt tilfælde, hvor afslaget om aktindsigt var baseret på flere og ikke kun en enkelt af de undtagelser, der er anført i forordningen. Det var derfor umuligt at være specifik. Det drejer sig om 12 % af afslagene om aktindsigt, altså 38 % af 30 % af afslagene.
Jeg vil også takke hr. Cashman for hans anbefalinger om, hvordan åbenheden forbedres yderligere. Hans forslag er nyttige for alle institutionerne, og de vil blive taget behørigt i betragtning.
Vi vil undersøge mulighederne for forbedring af integrationen af instrumenterne til arkivering og identifikation af dokumenter. Vi vil også følge hr. Cashmans forslag og overveje en fælles metode til udarbejdelse af årsrapporterne. Det vil gøre det nemmere at foretage sammenligninger. Hr. Cashmans forslag med hensyn til evalueringsrapporten, som skal fremlægges af Kommissionen i begyndelsen af 2004, vil også blive taget til efterretning. Alt dette behandlede vi i går på et produktivt og frugtbart møde mellem de tre institutioner.
Der resterer stadig nogle problemer. Vi er i tvivl om muligheden for at udarbejde et direktiv om harmonisering af de nationale lovgivninger på dette område, som nævnes i Cashman-betænkningen. Der findes intet passende retsgrundlag til at tage dette skridt. Jeg ved endvidere, at hr. Cashman også er opmærksom på denne vanskelighed og deler vores tilbageholdenhed, for det gav han udtryk for på det møde, vi holdt i går.
På baggrund af alt dette mener jeg helt ærligt, at vurderingen efter i et år at have anvendt forordning (EF) nr. 1049/2001, som ordføreren nævnte, er meget positiv. Dette må ikke være en undskyldning for selvtilfredshed. Tværtimod bør det være et incitament til at fortsætte med at forbedre initiativer og foranstaltninger. Alt er ikke perfekt, men jeg mener, det er rimeligt at sige, at alt går godt.
Det bør understreges, at dette er et vigtigt åbenhedsinstrument. Det giver EU's borgere klare og utvetydige rettigheder. Det er dog værd at bemærke, at med hensyn til Kommissionen er dette instrument primært blevet anvendt af professionelle inden for det juridiske område, altså advokatkontorer, hvilket ikke må glemmes. Dette viser, at borgerne generelt er mere interesseret i at få gode, klare, præcise og relevante oplysninger om vores institutioners aktiviteter via de sædvanlige metoder end via konkrete dokumenter, selv om det også er sandt, at f.eks. universiteter og ngo'er har gjort stort brug af disse muligheder. Dette område er tæt knyttet til åbenheden. Vi må til stadighed bestræbe os på at opnå en permanent forbedring af de oplysninger, der stilles til rådighed af institutionerne om deres aktiviteter.
Fru Maij-Weggen forlader Parlamentet. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke hende for det fremragende arbejde, hun har udført igennem årene, hvor hun har arbejdet for åbenhed og forbedring af kvaliteten af de oplysninger, der stilles til rådighed for vores borgere, med det formål at forbedre demokratiet.

Maij-Weggen (PPE-DE)
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke min kollega, hr. Cashman, for den fremragende betænkning og for de positive kommentarer fra kommissær de Palacio. Hr. Cashman og jeg har ofte samarbejdet vedrørende spørgsmålet om åbenhed i de senere år. Samarbejdet har altid været meget positivt, konstruktivt og produktivt, og på den måde bliver man også gode venner. Udvalget om Konstitutionelle Anliggender kom med en række kommentarer til den første vurdering fra Rådet, Kommissionen og Parlamentet vedrørende gennemførelsen af forordningen i det første år. Vi observerede, at antallet af anmodninger om adgang til dokumenter, der blev afvist af Rådet og Kommissionen, stadig er for højt til at kunne accepteres. Vi ønsker faktisk endnu en vurdering af situationen fra Den Europæiske Ombudsmand i 2004, så man kan undersøge, hvor der kan opnås yderligere fremskridt i forbindelse med artikel 4, f.eks., for at give endnu større adgang til dokumenter, herunder i Rådet især. Et vigtigt punkt vedrørende Rådet er, at Rådet skelner mellem dokumenter fra medlemsstaterne - på den ene side som rådsmedlemmer og på den anden side som enkelte medlemsstater. Det fører til forskelsbehandling med betydelige begrænsninger vedrørende dokumenter fra medlemsstaterne, der selv knap nok har nogen lovgivning om åbenhed. Det er holdningen hos Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, at den bedste løsning er at bede medlemsstaterne om også at indføre åbenhed hos regeringerne. Men Kommissionen skal udarbejde et direktiv herom. Vi vil gerne opfordre Kommissionen til at undersøge, om der kan udarbejdes et direktiv, som sikrer samme form for åbenhed blandt alle regeringer i medlemsstaterne. Det vil være positivt for alle borgere i de pågældende medlemsstater, der gerne vil have adgang til EU-dokumenter, idet det vil betyde, at de har samme adgang, uanset om de ønsker at få adgang til dokumenter fra Sverige, Grækenland eller Portugal. Som afslutning på mit sidste indlæg her i Parlamentet vil jeg gerne takke fru de Palacio, og jeg vil endvidere gerne takke formandskabet for de venlige ord tidligere i dag.
Formanden.
Tillad mig, fru Maij-Weggen, sammen med parlamentsmedlemmerne at rette en tak til Dem for det arbejde, som De har udført i Europa-Parlamentet i disse år.

Oreja Arburúa (PPE-DE).
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne lykønske hr. Cashman med denne betænkning og med hans konstante indsats for at styrke åbenheden og aktindsigten. Jeg har haft lejlighed til at arbejde med ham og være gruppeordfører på andre betænkninger om aktindsigt i historiske arkiver, og han har altid imponeret mig med sit enorme engagement i dette emne.
Jeg vil også tilslutte mig de forrige talere og komplimentere fru Maij-Weggen for det eksempel, hun har vist. Jeg er imponeret over, at hun for nogle minutter siden tog afsked med os alle uden for salen, og i dag udnytter hun sine sidste øjeblikke som medlem af Europa-Parlamentet til at tale om noget så vigtigt som aktindsigt i historiske arkiver. Jeg ønsker hende tillykke, og jeg takker hende for det eksempel, hun har vist unge politikere som mig selv.
Alle vi, som arbejder i EU-institutionerne, bekymrer os om aktindsigten og også om det image, som Europa har blandt borgerne.
Vi bliver ofte kritiseret for at være fjerne. Der klages også over, at det er vanskeligt at forstå EU-institutionerne. Jeg tror, at intet bedre kan bringe Europa nærmere på borgerne end at give dem aktindsigt, så de bedre kan forstå os.
Jeg mener, at en passede politik om borgernes aktindsigt vil være et uundværligt instrument til at bringe institutionerne nærmere på alle borgerne. Vi bør overbevise dem om vores åbenhed, om vores institutioners effektivitet og endda også om, at de rent faktisk tjener et formål. Som politikere har vi pligt til at oplyse borgerne, og som europæiske politikere har vi også pligt til at kræve, at institutionerne er så åbne og så tilgængelige som muligt.
Jeg er enig med ordføreren i at lykønske EU-institutionerne med alt, hvad de har nået i den senere tid vedrørende aktindsigt og i at anskaffe den teknologi, der er nødvendig, for at borgerne nemmere kan få aktindsigt. Det er sandt, at der stadig er meget, der skal gøres, og det er også sandt, at mange af klagepunkterne i hr. Cashmans betænkning også deles af vores gruppe. Jo, der er sandelig stadig meget udestående arbejde.
Imidlertid er det vigtigt at finde en balance mellem effektiv åbenhed og aktindsigt på den ene side og de omkostninger, som disse foranstaltninger kan have, på den anden. Lad mig nævne et eksempel på en foranstaltning, som efter min mening er for dyr. Nogle kolleger i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender har foreslået, at mange af parlaments- og udvalgsmøderne optages på videobånd og gøres tilgængelige på internettet. Denne omkostning kan ikke berettiges på nuværende tidspunkt, men måske i fremtiden. Jeg er enig med dem, der mener, at de foranstaltninger, der indføres, skal omfatte f.eks. forenkling, kodning og samling af de tre institutioners registre.
Endelig er der det måske mest kontroversielle punkt, som kommissæren, fru Maij-Weggen og ordføreren selv nævnte. Det er aktindsigten i medlemsstaternes dokumenter, når de optræder individuelt og ikke som deltagere i Rådet. Hr. Cashmans oprindelige forslag er ganske vist for ambitiøst. Det er ikke muligt at gå så langt. Det ville dog være passende at udarbejde en form for forslag, der kræver, at medlemsstaterne er lige så åbne som EU-institutionerne.
Borgerne vil ikke kunne forstå, hvorfor det er nemmere at få aktindsigt i EU-institutionernes dokumenter end i dokumenterne i deres egen medlemsstat. Derfor vil vi i morgen støtte hr. Cashmans eget ændringsforslag til betænkningen, hvori han sletter nogle ord i afsnit 16, som således bliver tydeligere. Alt dette kan vi takke fru Maij-Weggens forslag i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender for.

Martin, Hans-Peter (PSE).
Hr. formand, min kollega, Michael Cashman, har endnu en gang bevist, at han med rette har ry for at være en god skuespiller, og hans strategi med at være rigtig venlig kan måske også vise sig at være den, der fører til succes i sidste ende. Personligt kommer jeg fra det mere angrebslystne journalistiske hjørne og har i mit professionelle liv snarere oplevet, at der kun sker noget, hvis man går til sagens kerne og virkelig lægger pres på.
De indholdsmæssige punkter har fru Maij-Weggen allerede forklaret, idet hun endnu en gang oplistede sine oplysninger om, hvor, hvornår, hvem der har nægtet indsigt, og hvorfor, og hvem der beder om indsigt. Da vi nu næsten har lidt feststemning her, ikke mindst på grund af den nævnte kollegas afsked, vil jeg komme med et helt konstruktivt forslag. Fru kommissær, og det gælder naturligvis endnu mere for Rådet, De må ikke opfatte det som manglende interesse, at så få journalister forsøger at få indsigt i dokumenter. I branchen er man nået til den opfattelse, at man alligevel ikke finder noget - det, man har brug for, får man ikke. I Frankfurter Allgemeine Zeitung stod der i går: "Intet er mere spændende for offentligheden end det, som angiveligt ikke findes", og så kommer det ad andre veje til offentlighedens kendskab og bliver skandaliseret, nogle gange med rette, nogle gange helt med urette.
Ville det ikke være en idé, som De kunne tage med hjem i dag, hvis De måske engang gjorde Dem den ulejlighed at gå ind på amazon.de eller amazon.com? Den måde, De bliver ledt videre på, hvis De bare ved et eller andet, har en anelse om en bogtitel, en anelse om en forfatter, så kommer De til teksten, så bliver der straks sagt, at nogen, som har søgt på denne forfatter, også har søgt på følgende ting. Hos amazon kan De så købe og lægge i varekurven, men hos Kommissionen kunne man jo forestille sig, at beslægtede dokumenter kunne findes med det samme. De bliver virkelig vejledt rigtig godt, ungdomssikkert, børnesikkert og, om De vil, også fremtidssikkert. Derfor tror jeg, at man med sådan en fælles portal, hvor man bliver budt velkommen med et: "Hej, nu er du landet hos os i Bruxelles! Hvad har du brug for, hvad kan vi hjælpe dig med?", med sådan en søgemaskine, som virkelig hjælper én videre, computerstyret - men ikke kun det - kunne man opnå meget af det, vi taler om her hele tiden. Vores debat her minder på mange måder om udviklingen af Freedom of Information Act sidst i 1960'erne eller først i 1970'erne. Personligt er jeg fortsat tilhænger af det princip, at man kun behøver at have en anelse om, at der kunne være noget, og ikke behøver at have en konkret forespørgsel. Det skal først udvikles, og til det formål har vi revisionen til næste år. Den kan man jo se frem til med en vis optimisme, når man har hørt så mange gode hensigter, som vi har hørt her i dag.

Boogerd-Quaak (ELDR).
Hr. formand, jeg vil også især gerne takke min kollega, hr. Cashman, og jeg kan tilslutte mig hans hyldest til fru Maij-Weggen. Der er bestemt opnået store fremskridt. Flere og flere dokumenter optræder nu i det offentlige domæne. Spørgsmålet er, om borgerne kan finde dem. En garanti om adgang er ikke tilstrækkelig. Adgang har også hovedsageligt at gøre med en klar strukturering af de pågældende data. Hr. Cashman har i denne forbindelse anmodet om fællesskabskoder og et register. Jeg tror, at det vil være en god idé.
Adgangen til data er en fantastisk mulighed for at forbedre det negative billede af EU som en fjern og bureaukratisk union. Endvidere er åbenhed og adgang til data en vigtig del af demokratiseringsprocessen. I formiddags stemte vi om McCarthy-betænkningen. Det er et eksempel på stor deltagelse fra borgernes side i lovgivningsprocessen. Borgerne skal kunne stifte bekendtskab med de tidligere stadier i lovgivningen for at kunne få indflydelse herpå. Computeren er et fantastisk effektivt redskab, hvis borgenes skal involveres mere. Personligt har jeg været væk fra Parlamentet i tre år, og jeg har kunnet hente en stor del af de data, som jeg ønskede, fra computeren. Jeg druknede dog også ofte i de mange links og måtte opgive at finde de ønskede oplysninger. Jeg tror, at der skal gøres meget på dette område.
Computeren repræsenterer også en miljøvenlig og papirbesparende arbejdsmåde. Jeg mener derfor, fru kommissær, at vi især skal arbejde på at skabe meget brugervenlige computerprogrammer. Der er efter min opfattelse brug for forbedring.
Det er imidlertid meget beklageligt, at især Rådet svigter. Vi modtager uendelig mange klager, især når det drejer sig om retlige og indre anliggender samt udenrigsanliggender. Den manglende klarhed over, hvilke medlemsstater der gør hvad, passer heller ikke sammen med åbenhed eller den nye forfatning, i henhold til hvilken forpligtelserne skal udvides til at omfatte alle institutionerne og organerne.
Jeg mener, at forslaget om dette emne var et af de sidste i en række gode forslag fra fru Maij-Weggen, og jeg støtter det med glæde.

Schörling (Verts/ALE).
Hr. formand, også jeg vil begynde med at gratulere ordføreren, Michael Cashman, og hans medordfører, Hanja Maij-Weggen, med deres ihærdige indsats for at forbedre denne forordning mærkbart, øge åbenheden og lette borgernes aktindsigt i institutionernes dokumenter.
Resultatet af gennemgangen i 2001 er opmuntrende. Der er gjort tydelige fremskridt, og udviklingen går i retning af en mere åben holdning, som forhåbentlig også vil betyde, at borgerne vil udnytte deres rettigheder bedre. Af hr. Cashmans betænkning fremgår dog tydeligt, at der endnu forestår et stort arbejde, og at der stadig er store mangler. En sådan alvorlig mangel er, at når der oprettes elektroniske systemer, sker det i form af flere systemer i stedet for et samlet system. Jeg er glad for, at kommissær de Palacio understregede dette, og at der er behov for et samlet og samordnet elektronisk sagshåndteringssystem, så sagerne kan følges gennem hele processen. Ellers bliver det umuligt for borgerne at følge med i i processen.
Rådet synes derimod systematisk at fortolke forordningens artikel 4 alt for restriktivt, hvad angår den offentlige sikkerhed. Dette må der snarest gøres noget ved. Vi har i ændringsforslag 2 foreslået en ændring af betragtning 4 med henblik herpå.
Betragtning 16 bekymrer mig en smule. Heri nævnes en harmonisering af lovgivningen om åbenhed i medlemsstaternes forvaltninger. Jeg tror ikke, at vi derved opnår øget åbenhed og større aktindsigt, men foreslår, at De stemmer for ændringsforslag 3 fra gruppen De Grønne.

Turco (NI).
Hr. formand, også jeg vil gerne takke hr. Cashman for hans glimrende betænkning og for, at det med næsten enstemmig støtte er lykkedes ham at forelægge en yderst vigtig betænkning med et fundamentalt indhold for plenarforsamlingen.
Foruden det demokratiske underskud, som vi alle klager over, tror jeg, at denne forhandling viser afstanden mellem det, der er nødvendigt, og det, som det er muligt at opnå. Jeg satte stor pris på første del af hr. Oreja Arburúas indlæg, men jeg synes, at han i det efterfølgende trak sig lidt tilbage, når det gælder nødvendigheden af også at offentliggøre udvalgsforhandlingerne, som adskiller sig fra parlamentsforhandlingerne, fordi de utvivlsomt minder mere om en egentlig debat og så afgjort tager en meget mere politisk drejning.
Gennemsigtighed og aktindsigt skal efter min mening ikke bare være et slogan, men først og fremmest være ensbetydende med demokratisk kontrol fra borgernes side. Hvis vi i dag undersøger muligheden for demokratisk kontrol med institutionernes arbejde, må vi konstatere, at den er yderst begrænset.
I forbindelse med grundlæggende politikker som retlige og indre anliggender samt forsvar og udenrigspolitik bliver Europa-Parlamentet som regel kun hørt. De nationale parlamenter bliver informeret, Domstolen har begrænsede beføjelser, og endelig er der borgerne, som netop har aktindsigt.
F.eks. er der - sådan som det blev sagt - ingen grund til hemmeligholdelsen af, hvilken medlemsstat der har stillet et bestemt forslag i Rådet, og hvad medlemsstaten stemte i Rådet. Efter vores mening er der tale om en alvorlig krænkelse af borgernes civile og politiske rettigheder. Man nægter såvel borgerne som medlemmerne af de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet retten til at få kendskab til deres regeringers arbejde og tage stilling til dette arbejde, hvilket forhindrer demokratiet i at fungere, som det burde.
Desuden konstaterede Den Europæiske Ombudsmand i en særlig rapport til Europa-Parlamentet, at det ikke er hensigtsmæssigt at holde juridiske afgørelser hemmelige, når de ikke kan sidestilles med kommunikation mellem en advokat og dennes klient. Jeg forstår ikke, hvorfor institutionernes juridiske tjenester er så bange for dette skridt i retning af større gennemsigtighed, og hvorfor de politiske ledere i lige så høj grad dækker over det.
Et andet positivt element i betænkningen er den kritik, der rettes mod Kommissionen, fordi den bøjer sig for medlemsstaternes veto mod, at borgerne får aktindsigt i deres korrespondance med Kommissionen i forbindelse med overtrædelsesprocedurer. Efter vores mening giver forordningen Kommissionen nogle selvstændige beslutningsbeføjelser, som den nægter at bruge. Vi frygter, at Kommissionen på denne måde dækker over medlemsstaternes fejl og herved selv begår en fejl.
Når det gælder det, der skete med hensyn til anmodningerne om aktindsigt i Spaniens og Portugals korrespondance i forbindelse med de overtrædelsesprocedurer, som Kommissionen agtede at indlede mod disse lande på grund af overtrædelsen af et direktiv om beskatning - eftersom den katolske kirke ikke betaler moms - er jeg f.eks. af den opfattelse, at der ikke er nogen grund til ikke at offentliggøre de argumenter, som de to lande fremførte for at overbevise Kommissionen om, at sagen burde arkiveres, selv om der var tale om en klar og tydelig overtrædelse.
Efter min mening er det ud fra de konkrete tilfælde, at vi bliver klar over, hvad der er nødvendigt - og ikke blot muligt - i dette forsøg på at forene de reelle behov og fjerne det demokratiske underskud.

Cederschiöld (PPE-DE).
Hr. formand, der har unægtelig været mangler - en hel del - hvad angår åbenhed. Det er dog en kendsgerning, at man nu kan konstatere, at de tre institutioner har gennemgået en mindre revolution med hensyn til åbenhed og offentlighedens aktindsigt. Hvis vi går ud fra 2001, hvor vi begyndte med en ganske lukket kultur, kan vi nu konstatere, at Parlamentet udleverer 90 % af alle efterspurgte dokumenter, og at Kommissionen og Rådet udleverer 60-70 %.
Der er imidlertid stadig noget at tænke over i denne sammenhæng, nemlig det grundprincip, at det er åbenhed, som er reglen, og lukkethed, som er undtagelsen. Vi ved det alle sammen, men det er nok ikke trængt igennem overalt i organisationen og hos borgerne. Jeg er overbevist om, at det vil ske, men vi har et ansvar for at fremme denne proces.
Der er behov for en nærmere analyse af flere spørgsmål, som er aktuelle lige nu. Jeg er vældig glad for og vil gerne takke hr. Cashman for hans kloge standpunkt, et standpunkt, som selv fru Schörling har fremført, og som jeg er enig i. Det gælder harmoniseringen af medlemsstaternes lovgivning. Jeg tror ikke, at nogen her faktisk ønsker at bidrage til mindre indsigt. Derfor tror jeg, at dette er et spørgsmål, der skal gennemgås grundigt, inden holdningerne indtages.
Visse ting skal virkelig diskuteres. En ting, som vi har diskuteret længe, er det følsomme spørgsmål om udtalelser fra institutionernes juridiske tjenester. Hvad det angår, venter vi nu på en domstolsafgørelse. Jeg håber, at det snart vil være muligt at åbne på visse områder, og at vi ikke kommer til at se en systematisk hemmeligstempling. Et første skridt kan måske være en delvis tidsbegrænsning af tavshedspligten. Visse udtryk må defineres tydeligere, så de ikke kan misbruges, f.eks. begreber som generel offentlig interesse og spørgsmål, som er følsomme i forbindelse med lovgivningsprocessen.
Åbenhed og aktindsigt handler imidlertid langtfra kun om at give borgerne formelle rettigheder. Det er lige så vigtigt, at institutionerne og deres dokumenter virkelig bliver tilgængelige. Rundt om i Europa vokser interessen for EU-spørgsmål nu endelig tydeligt. Vi begynder at få en tiltagende debat, men det er tilsyneladende endnu ikke lykkedes institutionerne at udnytte denne øgede interesse fuldt ud. Jeg håber, det vil lykkes bedre for os, og at vi vil formå at gøre institutionerne borgerorienterede. Lovgivningen om åbenhed udgør en grundpille i denne forbindelse. På det seneste møde i det interinstitutionelle udvalg drøftede vi en eventuel udarbejdelse af materiale, som viser det fremgangsrige arbejde, der er gjort, og hvilke muligheder offentligheden har.
EU og dets institutioner står undertiden langt fra borgerne. Det skal ikke være nødvendigt med avancerede datakundskaber og særlig viden om, hvordan institutionerne fungerer, for at kunne udnytte reglerne om åbenhed. Hvad det angår, er der stadig lang vej. Der kræves, hvilket mange talere har understreget under forhandlingen, enkle og brugervenlige registre. Det skal være let at følge med i lovgivningsprocessen. Der findes et hav af dataportaler og hjemmesider og forskellige måder at hente information på, men det kræver fokus, det kræver konsolidering, brugervenlighed, en enkel sprogbrug og naturligvis en enkel fremgangsmåde, når man søger materiale. Det må ikke være for svært.
At ændre EU's institutionelle kultur tager tid, men vi har opnået meget på kort tid. Jeg er stolt over, at Europa-Parlamentet er den toneangivende institution i spørgsmål om åbenhed. Jeg vil i den forbindelse især takke hr. Cashman, ikke bare for hans betænkning, men også for hans store indsats i mange år og det venskab, som alt dette arbejde har medført.
Jeg vil gerne sige nogle varme ord til fru Maij-Weggen, nu hvor hun skal holde op, og nævne, hvor morsomt det har været at arbejde sammen med hende, hvor utrolig meget jeg har lært, og hvor stor en viden jeg har fået lov til at få del i. Jeg har desuden lært meget om fleksibilitet af fru Maij-Weggen, og det er en vigtig egenskab i EU-samarbejdet. Vi har også udviklet et venskab. Jeg vil slutte med at ønske hende al mulig held og lykke fremover.
Schmidt, Olle (ELDR).
Hr. formand, det kunne ikke komme på et mere passende tidspunkt end i aften. Nogle lokaler længere væk sidder kolleger og læser rapporterne om det, som er sket i Eurostat, men de har fået mundkurv på. Som varm fortaler for EU gør det mig lige ondt, hver gang jeg møder dette hemmelighedskræmmeri. Hvorfor fortsætter så mange i EU's institutioner med at tro, at man kan drive offentlig virksomhed uden total og fuldstændig indsigt? En opfordring til Kommissionen: Lad ikke Eurostat-skandalen tilsmudse den gode indsats, De har ydet i de historiske år, hvor Europa blev genforenet.
Jeg vil takke hr. Cashman for hans betænkning og en udmærket indsats for at åbne EU og dets institutioner. Et par korte kommentarer: Det er sandt, at meget givetvis er blevet bedre, men det er ikke nok. Vi er her ikke for at stå og klappe hinanden på skuldrene. Reglerne om åbenhed bør gælde alle institutioner, også f.eks. ECB og Eurostat. Det er foruroligende, at Rådet er begyndt at opfinde sine egne metoder til hemmeligstempling. Der er behov for enklere og mere omfattende registre. Kommissionen bør have ét register, ikke flere. Samtlige dokumenter bør registreres, hvilket ikke sker i dag.
Et stigende antal ansøgninger om aktindsigt afslås. Det er helt forkert - det er ikke i den rette ånd. Åbenhed skal være reglen snarere end undtagelsen. Det er vigtigt, at der skabes en åbenhedskultur inden udvidelsen. Det kræver, at EU-institutionernes personale er velorienteret om forordningen og overbevist om fordelene ved åbenhed.
Til slut, hr. formand, burde Parlamentets utilstrækkeligheder i højere grad have været belyst i betænkningen. Også i denne institution skal vi forbedre os. Tak, hr. Cashman, åbenhed er demokratiets bedste forsvar!

De Palacio
Hr. formand, jeg vil gerne takke alle talerne for deres bemærkninger til dette fælles arbejde, som vi er ved at lave for bedre at tjene borgerne og sikre et demokrati med større ansvarlighed for alle parter.
Jeg vil gerne tilslutte mig det, der blev sagt af næstformanden. Vi har startet en revolution. Næstformanden har i stort omfang ført an i hele denne aktion på baggrund af sit parlamentariske ansvar. I dag drøfter vi Cashman-betænkningen. I går drøftede vi internt i de tre institutioner, hvilke fremskridt vi havde nået. Cashman-betænkningen bidrager under alle omstændigheder til at identificere områder, hvor der er mulighed for forbedringer. Vi har virkelig nået meget, men vi bør stræbe efter at nå endnu mere.
Jeg udtrykte mine meninger på mødet i går, men jeg finder det passende at gentage dem her i Parlamentet i dag. Kommissionens optegnelser viser, at der gives afslag på 30 % af begæringerne om aktindsigt, men vi tæller kun de begæringer, som kræver anvendelse af forordning (EF) nr. 1049/2001, hvorimod Parlamentet tæller alle begæringer. Hvis Kommissionen talte alle direkte begæringer om aktindsigt, som vi får fra borgerne, og som ikke kræver anvendelse af forordning (EF) nr. 1049/2001, ville andelen af afslåede begæringer være minimal.
Som der står i Cashman-betænkningen, er det meget vigtigt, at vi bliver enige om, hvordan resultaterne beregnes. Måske er det bedre at tælle alle begæringer om aktindsigt med. I så fald ville Kommissionen som sagt have stor succes med aktindsigt. Så taler vi om langt over 90 % positive svar.
Vi har kun givet oplysninger om antallet af begæringer om aktindsigt i henhold til forordning (EF) nr. 1049/2001, som det var nødvendigt at afslå. I hvert enkelt tilfælde er der blevet givet individuelle begrundelser med henvisning til den nævnte forordning. Der er ikke givet oplysninger om andre begæringer.
Naturligvis skal processen forbedres. Der er behov for en bedre kvalitet i ydelsen, som det påpeges i Cashman-betænkningen. Det drøftede vi også på mødet i går med næstformanden. Vi må fastlægge et fælles fokus for alle tre institutioner med hensyn til besvarelsen af disse begæringer og anvendelsen af disse undtagelser. I denne forbindelse vil det, vi talte om i går, være meget nyttigt. Vi vil analysere og studere muligheden for endda at oprette et fælles uddannelsesprogram for embedsmændene, især med hensyn til arkivspørgsmålet.
Det er indlysende, at der altid vil være oplysninger, som der ikke kan gives aktindsigt i, og som der ikke gives aktindsigt i hverken her eller i noget land. Det sker også i de lande, der praler af stor åbenhed. Visse dokumenter kan ikke kaldes dokumenter, fordi de snarere er instrumenter, der støtter udøvelsen af ytrings- og tankefriheden. Dem kan der ikke gives aktindsigt i. Dette gælder også spørgsmål vedrørende tredjemands rettigheder, det være sig retten til forsvar i strafferetlige sager eller økonomiske rettigheder i erhvervssager. Der skal naturligvis ydes beskyttelse i denne form for situationer, og de er omfattet af den nævnte forordning.
Hr. formand, jeg vil gerne takke Dem alle, mine damer og herrer, for Deres interesse i dette emne. Jeg ved ikke, om hr. Cashman eller fru Cederschiöld vil være til stede i Parlamentet, når den næste betænkning om dette emne fremlægges. Muligvis er jeg ikke engang selv til stede. Jeg stoler dog på, at Parlamentet til den tid kan nå til enighed om, at der er taget et skridt fremad. Det er, hvad vi alle ønsker, og det er, hvad vi må stræbe efter.

Formanden.
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0292/2003) af Lisi for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om begrænsning af emissioner af flygtige organiske forbindelser fra anvendelse af organiske opløsningsmidler i dekorationsmaling og -lak og produkter til autoreparationslakering samt ændring af direktiv 1999/13/EF (KOM(2002) 750 - C5-0632/2002 - 2002/0301(COD)).
Wallström
Hr. formand, i sommer havde vi rekordtemperaturer i hele Europa. Vi havde også meget høje ozonkoncentrationer over hele Europa, og de to fænomener er desværre forbundne. Ozon ved jordoverfladen eller fotokemisk forurening, som det også kaldes, er resultatet af tre komponenter: flygtige organiske forbindelser (VOC), nitrogenoxid (NOx ) og solskin.
Ozon er en aggressiv gasart, som angriber åndedrætssystemet og ødelægger planter, selv ved meget lave koncentrationer. Medlemsstaterne har forpligtet sig til at mindske antallet af VOC-emissioner betydeligt inden 2010 for at overholde det såkaldte nationale emissionsloft.
Som anmodet af medlemsstaterne er dette forslag til direktiv rettet mod en gruppe produkter, som bidrager betydeligt til de samlede VOC-emissioner i Europa, nemlig maling og lak til bygninger og produkter til autoreparationslakering. Begrænsning af indholdet af opløsningsmidler i disse produkter betragtes som den eneste brugbare metode til at reducere VOC-emissioner og efterfølgende luftforureningen fra denne vigtige kilde.
Jeg vil gerne præcisere, hvad der ikke er hensigten med dette forslag. Formålet er ikke at fastsætte eller harmonisere foranstaltninger til beskyttelse af arbejdsmiljøet eller folkesundheden generelt. Selv om nationale eller fællesskabsforanstaltninger med dette formål naturligvis skal overholde de generelle krav i traktaten, falder de helt klart uden for dette forslags anvendelsesområde og begrænses eller ændres derfor ikke med dette forslag.
Forslaget har det lidt mere enkle og overordnede mål at forbedre kvaliteten af den luft, vi alle indånder, ved at mindske VOC-emissionerne, hvorved der dannes mindre ozon.
Vi skal handle nu, hvis solskin og fint vejr fortsat skal skabe glæde frem for luftforurening og trusler mod folkesundheden og miljøet.

Lisi (PPE-DE)
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, sådan som kommissæren allerede har sagt, drejer det forslag, som vi drøfter i dag, sig om begrænsning af emissioner fra organiske opløsningsmidler i maling, og det er et forslag, som netop er en del af en mere omfattende miljøstrategi, nemlig forsøget på at overholde de nationale emissionsgrænser og i dette tilfælde grænserne for VOC. Forslaget kan således betragtes som et af de nødvendige led i den overordnede forbedring af kvaliteten af den luft, vi indånder, og det kan vi kun give vores fulde støtte.
Netop fordi vi går stærkt ind for denne målsætning, som - hvilket kommissæren var inde på - vi på dramatisk vis blev opmærksomme på i sommers, er vi klar over, at det er i vores og de kommende generationers interesse at sikre en effektiv miljøbeskyttelse. Derfor har jeg lige fra denne lovgivningsproces' begyndelse tilrettelagt mit arbejde som ordfører efter en meget simpel indfaldsvinkel, nemlig at opnåelsen af dette direktivs målsætning hænger tæt sammen med en kvalitetsgaranti for de produkter, som direktivet dækker, det vil sige maling. Det er et meget simpelt ræsonnement, for der er et niveau for, hvornår kvaliteten af de produkter, der er på markedet, uundgåeligt vil falde, og hvis kvaliteten - her må vi ikke glemme, at der oftest er tale om maling, der bruges som beskyttelsesfilm og navnlig som beskyttelse mod atmosfæriske faktorer - kommer under et acceptabelt niveau, får vi en virkning, der er stik modsat den ønskede. På lang og mellemlang sigt ville det nemlig blive nødvendigt med flere påføringer af denne maling, hvilket uundgåeligt ville føre til en stigning i emissionerne. Derfor har jeg forsøgt at finde en balance mellem det, som er teknisk muligt - uden at komme for meget under et acceptabelt kvalitetsniveau - og det, som det til gengæld er nødvendigt at gøre af netop de årsager, jeg lige har nævnt.
Jeg vil nu kort gennemgå de vigtigste punkter i direktivet. Hvad angår direktivets målsætning som sådan, har der været forskellige reaktioner fra parlamentsmedlemmerne, ikke mindst med hensyn til arbejdstagernes sundhed og visse nationale love, som beskytter dem. Også i aften gjorde Kommissionen det klart, at direktivets målsætning er miljøbeskyttelse, uden at dette dog griber ind i eller berører de eksisterende bestemmelser på nationalt plan eller fællesskabsplan om beskyttelse af arbejdstagernes sundhed, sådan som der i øvrigt står i betragtning 14.
Nogle parlamentsmedlemmer har genfremsat ændringsforslag i den retning på plenarmødet, men efter Kommissionens redegørelse vi jeg gerne slå fast, at vi må forkaste dette forslag om at udvide direktivet og stemme imod ændringsforslagene, navnlig ændringsforslag 2, 10, 16, 49, 54, 80 og 82. Jeg støtter til gengæld ændringsforslag 84, som giver en bedre definition og præcisering af direktivets målsætning.
Der er desuden et problem med hensyn til mærkningen. Personligt er jeg enig i Kommissionens forslag om at lade et udvalg fastlægge mærkningskravene for de berørte produkter, ikke mindst fordi dette udvalg - i lyset af den store indsats, som industrien gør for at give forbrugerne en klar information - kan drage fordel af erfaringerne med den bedste praksis i øjeblikket. Efter min mening er det ikke hensigtsmæssigt at stille andre krav, og derfor beder jeg Parlamentet om at stemme imod ændringsforslag 20.
Hvad angår det såkaldte erstatningsprincip, der er taget højde for i ændringsforslag 23, mener jeg ikke, at det kan anvendes i denne sammenhæng, eftersom virksomhederne og den industri, som vi henvender os til, har brug for kendsgerninger og garantier - hvilket vi giver i dette direktiv - så de netop kan investere i forskning og udvikle de sammensætninger, der er nødvendige for, at målsætningerne kan nås.
Desuden er der mange ændringsforslag, der drejer sig om niveauerne, det vil sige de procentsatser, som Kommissionen har foreslået, og som Parlamentet har ændret i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik. Jeg vil ikke gennemgå dem alle sammen. Jeg tror, at der er tale om forslag, som ligger uden for det ligevægtsniveau, jeg var inde på for lidt siden, og som derfor bør forkastes.
Endelig vil jeg nævne nogle andre punkter, nemlig mindre undtagelser for historiske køretøjer, bygninger, monumenter og lignende, som Kommissionen har vedtaget, og som jeg beder Parlamentet om at vedtage, samt et par ændringsforslag om definitionen af opløsningsmidler og deres kogepunkt, der formodentlig også bliver taget op i forhandlingen her i aften.
Til sidst vil jeg gerne takke alle parlamentsmedlemmerne for det yderst værdifulde bidrag, de har givet i udvalget.

Müller, Emilia Franziska (PPE-DE)
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg takker min kollega, Giorgio Lisi, for den fremlagte betænkning om begrænsning af emissioner af flygtige organiske forbindelser i farver, lak og autolak. Hans betænkning er på mange områder et fornuftigt supplement til Kommissionens forslag, netop hvor det handler om de følsomme steder, hvor økonomi, økologi, forbrugerbeskyttelse og sikkerhed på arbejdspladsen krydser hinanden. Flygtige organiske kulbrinter, såkaldte VOC, har en betydelig andel i dannelsen af jordnær ozon. Der opstår ligeledes emissioner fra komponenter fra opløsningsmiddelholdige produkter. De sundhedsmæssige problemer i forbindelse med jordnær ozon og smog er steget voldsomt i mange medlemsstater i de seneste år. Ozonforureningen kan hos følsomme befolkningsgrupper føre til irriterede øjne, halsbetændelser og åndedrætsbesvær. I miljøet kan der konstateres konsekvenser for fotosyntesen.
Jeg støtter Kommissionens initiativ til at indføre fælles initiativer til at nedbringe VOC-emissionerne. Jeg mener, at den her valgte produktrelaterede model principielt er fornuftig. Det er også positivt, at 70 % af dekorationsmalingen i dag er fremstillet på vandbasis. Jeg støtter desuden klart den udvidelse af direktivet til andre farlige substanser, som er vedtaget af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, og som tager udgangspunkt i de flygtige organiske forbindelser i farver, lak og bilplejeprodukter. Denne model sammenfatter de nødvendige foranstaltninger i ét papir og forhindrer unødvendigt bureaukrati.
Men når de farlige stoffer er optaget i direktivet, skal de krævede mindstestandarder, altså minimums- og maksimumsværdier, også være realistiske og gennemførlige. Altså optimal miljø- og forbrugerbeskyttelse uden at true konkurrenceevnen for vores europæiske farveindustri og malerfaget, som er tæt knyttet til industrien. Men den model, som går langt videre end Kommissionens forslag, og som går ud på næsten eller helt at erstatte de farlige stoffer inden 2010, truer arbejdspladser i hele Europa. Det er en trussel for hele farvebranchen, især for de små og mellemstore virksomheder, og et voldsomt tilbageslag for vores europæiske erhvervsområde.
Af hensyn til beskyttelsen af brugernes og forbrugernes helbred må de flygtige organiske opløsningsmidler imidlertid ikke udskiftes med stoffer, som er sundhedsskadelige. En sundhedsmæssig belastning af forbrugerne med problematiske nye indholdsstoffer, f.eks. allergener eller langvarig belastning af indendørs rum med svært flygtige forbindelser i maling skal under alle omstændigheder forhindres. Miljø- og forbrugerbeskyttelse må have højeste prioritet. Men det må ikke gå ud over produkternes kvalitet og anvendelighed. Hvis princippet om hurtig og fuldstændig erstatning virkelig blev ført igennem, så ville det betyde, at vi netop for farver og lak måtte acceptere alvorlige kvalitetsforringelser. Jeg personligt vil imidlertid ikke byde hverken mig selv eller nogen anden i EU, at lakken på hoveddøren skaller af lige så hurtigt som farverne på husmuren falmer. Vi har brug for at reducere opløsningsmidlerne og de farlige stoffer i farver og lak, men det skal være med et realistisk koncept. Det er teknisk umuligt at sænke andelen af flygtige organiske opløsningsmidler til under 300 g pr. liter inden 2007 og endnu mere inden 2010, men det er teknisk muligt og fornuftigt at reducere disse stoffer til 400 g pr. liter inden 2007 og til en grænseværdi på 300 g pr. liter inden 2010.
Samtidig skal man ved hjælp af fornuftige maksimumsværdier begrænse de bivirkninger, som indånding af farver og lak har forårsaget hos håndværkere og gør det selv-folk. Målet med direktivet må være, at vi ved hjælp af realistiske foranstaltninger på mellemlang sigt får sænket andelen af opløsningsmidler i emissionerne fra farver og lak i hele Europa.

Corbey (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil først og fremmest takke ordføreren for hans arbejde om direktivet om maling. Det er et vigtigt miljødirektiv. Opløsningsmidler er blandt hovedårsagerne til hullet i ozonlaget, og det har alvorlige konsekvenser, først og fremmest for folkesundheden: luftvejssygdomme og vejrtrækningsproblemer kan tilskrives emissioner af flygtige organiske forbindelser. Vegetationen og landbrugsafgrøderne beskadiges også. Det er rigtigt at fastsætte begrænsninger for opløsningsmidler, og disse begrænsninger skal efter min gruppes opfattelse strammes endnu mere. Den undersøgelse, som Kommissionen har foretaget, afslører, at der vil være store miljøfordele ved at fastsætte mere ambitiøse grænseværdier. Derfor går vores gruppe ind for lavere grænseværdier i tråd med Kommissionens undersøgelse. Vi er på ingen måde enige i ordførerens og den tidligere talers synspunkt om, at en reduktion af opløsningsmidler også vil medføre et fald i kvaliteten. Erfaringen i en række lande viser, at Europa stadig kan producere maling i smukke farver af god kvalitet med endog færre opløsningsmidler. Nøjagtigt på grund af fastsættelsen af grænseværdier har industrien gennemgået en periode med intensiv fornyelse, som vil fortsætte i lang tid. Det er min faste overbevisning, at fornyelse også er grundlaget for beskæftigelse.
De Europæiske Socialdemokraters Gruppe har dog også en principiel indsigelse. Direktivet om maling indeholder ikke et eneste ord om "malersyndrom", som om der ikke er mennesker, der arbejder med maling, og som om der ikke er malere, der står med en pensel i hånden dag ud og dag ind. Malersyndrom er en sygdom, der angriber nervesystemet. Udsættelse for opløsningsmidler kan have alvorlige konsekvenser, f.eks. hukommelsestab, koncentrationsvanskeligheder og demens. Nogle lande har truffet foranstaltninger til beskyttelse af malere imod denne sygdom ved at tillade opløsningsmidler og fremme fornuftig brug af maling. Disse foranstaltninger har givet gode resultater. Ingen medlemsstater bør berøves denne mulighed, hverken nu eller i fremtiden. Direktivet om maling er et harmoniseringsdirektiv, som uden tvivl vil være til gavn for industrien, der ønsker klare og utvetydige regler for det indre marked. Harmoniseringen skal dog ikke være på bekostning af sociale initiativer. Direktivet vil medføre, at de medlemsstater, der ønsker at følge deres nationale politikker, ikke længere kan gøre det, og det er helt uacceptabelt for min gruppe. Vi har derfor stillet forslag til afhjælpning af dette problem. Jeg vil understrege følgende: Hvis det indre marked betyder, at fagforeningerne mister retten og muligheden for at skabe bedre arbejdsbetingelser, vil min gruppe stemme imod.
Jeg må sige, at det er rimelig overraskende, at vi overhovedet skal drøfte disse spørgsmål her. EU har i mange år været forkæmper for bæredygtig udvikling. Udgangspunktet for bæredygtig udvikling er at forene økonomiske, miljømæssige og sociale aspekter. Siden Johannesburg har hele verden været enig om nødvendigheden af bæredygtig udvikling og nødvendigheden af at håndtere denne udvikling i form af en håndgribelig politik. Desværre får de sociale aspekter i denne første - og bedste - mulighed for at samle økonomi, sociale målsætninger og miljø ikke nok opmærksomhed. Jeg vil derfor opfordre ordføreren til endnu en gang at overveje den række ændringsforslag, der styrker de sociale aspekter af direktivet, og støtte disse ændringsforslag. En række kolleger fra forskellige grupper er enige i, at dette direktiv om det indre marked er alt for ensidigt. Den sociale fernis er alt for tynd til at give tilstrækkelig beskyttelse. Der skal lægges langt mere vægt på arbejdsbetingelserne.

Davies (ELDR).
Hr. formand, trods kommissærens bemærkning tidligere i dag om hendes syn har jeg besluttet at stå lidt længere fremme i denne store sal, så jeg i det mindste kan se hende under forhandlingen i aften.
For to år siden godkendte vi direktivet om nationale emissionslofter og direktivet om luftens indhold af ozon, som jeg var ordfører for. Især i førstnævnte direktiv var der tale om ambitiøse og juridisk bindende mål for mindskelse af forurening og forbedring af luftkvaliteten. Nu skal vi tage stilling til et tiltag, der indebærer, at malerbranchen skal ændre sin produktionsmetode, hvilket vil bidrage til at nå disse mål, i hvert fald med hensyn til mindskelse af flygtige organiske forbindelser - en af grundsubstanserne i ozonforurening.
Det er efter min mening - og jeg er enig med kommissæren - helt afgjort et tiltag, som hovedsagelig bør omhandle spørgsmålet om luftforurening frem for de sundhedsmæssige problemer, der er forbundet med brugen af maling.
Malerbranchen, som overvejende ønsker mere lempelige restriktioner på brugen af VOC end foreslået, og miljøforkæmpere, som ønsker det modsatte, har via omfattende lobbyarbejde forsøgt at påvirke parlamentsmedlemmerne. Jeg er glad for at kunne sige, at vi i udvalget havde 110 afstemninger, og De Liberale Demokrater var på den vindende side i 103 af disse og ramte dermed balancen mellem de to alternative holdninger. Hvad angår de modstridende ændringsforslag, har jeg som ren politiker generelt tillid til Kommissionens eksperter i luftkvalitet. Jeg er, af efter sigende mere grønne medlemmer, blevet bebrejdet dette og ikke at være tilstrækkelig ambitiøs, fordi jeg støtter de foreslåede mål for grænseværdierne i bilaget. Jeg har arbejdet sammen med Kommissionens luftkvalitetseksperter på ozonområdet, og jeg kan forsikre Parlamentet om, at de ikke var uambitiøse - snarere tværtimod.
Efter nærmere overvejelser har jeg besluttet ikke at støtte ændringsforslaget om at hæve det definerende kogepunkt for VOC til 280 °C, men at holde fast i standarderne ifølge miljømærket. Forslag fra Kommissionen om ændringer eller en undtagelse, som giver mulighed for en fortsættelse af den forholdsvis effektive britiske B&Q-mærkningsordning eller lignende forslag hilses dog velkommen.
Endelig burde nogle af miljøforkæmperne i de ngo'er, som har opfordret til helt at forbyde opløsningsmidler i maling i løbet af blot et par år, arbejde en kort periode i branchen for at få et mere nuanceret syn. Rent miljømæssigt ønsker jeg hurtigt fremskridt, men det skal være fremskridt med omtanke.

Meijer (GUE/NGL).
Hr. formand, flygtige organiske forbindelser, der medfører ozonforurening, stammer fra køretøjer, men frigives også ved maling af det udvendige træværk på huse. Det er positivt, at Europa-Kommissionen foreslår en revision af det eksisterende direktiv, der har til formål at begrænse luftforureningen. Det er interessant, at tidsfristerne for opnåelsen af standarderne er meget lange. Det er der tilsyneladende økonomiske argumenter for. Det fremgik tydeligt under forberedelsen af det reviderede direktiv, at der var en interessekonflikt. Fagforeningerne, især European Federation of Building and Woodworkers, har erfaring med "malersyndrom" - sygdommen organisk psykosyndrom, der er forårsaget af opløsningsmidler, og som angriber centralnervesystemet. I Nederlandene f.eks. et lille land - hvor brugen af flygtige organiske forbindelser har været stærkt begrænset ved lov siden 1. januar 2000, lider et par tusinde arbejdere stadig af denne alvorlige sygdom, som de har pådraget sig tidligere. Hvis der ikke opstår nye tilfælde, vil det være takket være de lave grænseværdier, som sætter standarden på maksimalt 100 g opløsningsmiddel pr. liter maling for et stort antal produkter, samt obligatorisk erstatning med alternative produkter. Der er bekymring om, at harmoniserede forskrifter på EU-plan, som ikke er så strenge som de forskrifter, der er gældende i Nederlandene, vil bidrage til et stigende antal ofre i Nederlandene.
Hvad skal forhindre os i at træffe beskyttelsesforanstaltninger i alle EU-landene, der er lige så gode som i den medlemsstat, der har truffet de mest vidtrækkende sundhedsforanstaltninger, så man kan beskytte de mennesker, der arbejder med maling, i alle lande? En stramning af reglerne møder modstand fra de lande, der endnu ikke har truffet disse foranstaltninger til beskyttelse af sundheden, og især fra den del af industrien, der producerer kemiske råvarer og maling. Industriens største bekymring er harmonisering og stabilitet. Internationale selskaber ønsker ikke at være forpligtet til at træffe separate foranstaltninger for hver enkelt medlemsstat. Efter deres opfattelse kontrolleres eller overholdes de eksisterende regler ikke, og det bruger de som argument for at afvise strengere regler. Derudover ønsker de, at de fastsatte standarder skal gælde i mange år og ikke konstant strammes op. Efter deres opfattelse vil anvendelsen af aggressive stoffer faktisk gavne miljøet, idet malingen holder længere og ikke skal påføres så ofte. De henviser også til kontinuerlige forsikringer fra Kommissionen og embedsmændene om, at dette direktiv udelukkende vedrører emissioner i miljøet og ikke beskyttelsen af sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen. I fortsættelse af mit bidrag til overvejelse af udvalget er der også to punkter, jeg gerne vil understrege over for plenarforsamlingen.
For det første er jeg betænkelig ved opretholdelsen af nationale foranstaltninger til beskyttelse af arbejdstagere, der er strengere end EU-standarderne, og for det andet er jeg betænkelig ved den forbedring af EU standarderne, der nu foreslås. I en række ændringsforslag foreslår jeg, at man i det mindste følger standarderne i Decopaint-rapporten. Undersøgelsen blev foretaget på opfordring af Europa-Kommissionen, men den blev desværre ikke inkorporeret i forslagene. Man kan stadig nå at rette fejlen. Derudover skal vi ikke vente til 2010 med at fastsætte lavere grænseværdierne, men gøre det så hurtigt som muligt.

Schörling (Verts/ALE).
Hr. formand, fru kommissær, ærede kolleger, jeg vil begynde med at takke Kommissionen for dette forslag til et direktiv om begrænsning af emissioner af flygtige organiske forbindelser fra anvendelse af organiske opløsningsmidler i maling og lak. Det er et vældig godt forslag, som vil indebære en betydelig forbedring med hensyn til disse emissioner. Vi hørte netop kommissær Wallström redegøre for nødvendigheden af at forbedre luftkvaliteten. Med bedre luft får vi også et bedre miljø, der igen giver bedre sundhed. Sundhedsaspekterne kommer altså automatisk ind i billedet.
Jeg vil takke hr. Lisi for det grundlæggende arbejde, han har gjort. Også tak til kollegerne i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik. Vi havde en vældig god afstemning i udvalget, som har forbedret direktivforslaget. Jeg er bl.a. glad for, at vi vedtog et ændringsforslag om, at maling og lak ikke må indeholde stoffer, der er klassificeret som kræftfremkaldende, mutagene eller reproduktionstoksiske. Der er stillet hele 84 ændringsforslag i Parlamentet, og jeg påtager mig ansvaret for en del af dem. Sammen med Erik Meijer fra GUE/NGL-Gruppen har jeg f.eks. stillet ændringsforslag 62-77, som handler om grænseværdier. Vi mener, at Kommissionen har lagt sig på et alt for lavt niveau, når det drejer sig om at nå disse reduktionsmål. Ifølge Decopaint-rapporten, som også Kommissionen henviser til, er der to alternativer. Jeg spekulerer på, hvorfor Kommissionen har valgt at lægge sig på et højere niveau end begge disse alternativer.
Mine ændringsforslag 79 og 81 bygger på den forudsætning, at vi vil se en fortsat udvikling i retning af maling med lavere og lavere indhold af flygtige organiske forbindelser. Derfor bør man også revidere dette direktiv i 2008 med henblik på at sænke grænseværdierne yderligere.
Jeg vil endvidere nævne spørgsmålet om kogepunktet. Jeg mener virkelig ikke, at de diskussioner, som industrien har ført i de seneste dage, tjener noget formål. Vi mener, at den definition, som er baseret på et kogepunkt på 280 °C - og som også klart anbefales i Decopaint-rapporten - bør være den gældende, eftersom den giver forbrugerne en nøjagtig definition.
Blokland (EDD).
Hr. formand, forslaget fra Europa-Kommissionen er baseret på den videnskabelige Decopaint-rapport, der blev udarbejdet på opfordring af Kommissionen efter langvarig og grundig forskning. Jeg og mine kolleger var derfor rystede over, at Kommissionen stort set afviser konklusionerne i rapporten. Uden nogen forklaring foreslås nye og højere grænseværdier, der ikke er baseret på nogen forskning. Hvad de er baseret på, kan jeg ikke afgøre, men jeg vil gerne have en forklaring fra kommissær Wallström, for det er uacceptabelt, at Kommissionen fuldstændigt afviser konklusionerne i Decopaint rapporten. Jeg har derfor indgivet ændringsforslag til afhjælpning af disse problemer og vil endvidere støtte andre ændringsforslag med samme formål.
Det handler trods alt om stoffer, der udgør en risiko, ikke blot for miljøet, men også for folkesundheden. Udsættelse for disse stoffer kan føre til hjerneskader og i sidste ende handicap. Flere medlemsstater har derfor truffet retlige foranstaltninger til at mindske denne risiko. Det er vigtigt, at denne beskyttelse fortsætter, herunder i det nye direktiv. Det nuværende forslag fra Kommissionen tager ikke højde for denne mulighed og bør derfor ændres på dette punkt. Det kan da ikke være Kommissionens mål at fastsætte regler om dårligere beskyttelse af arbejdstagerne end tidligere. Det er uhyre vigtigt, at disse foranstaltninger stadig er tilladt nu og i fremtiden. Jeg støtter derfor endvidere ændringsforslagene med dette formål.
Endelig vil jeg gerne tilføje, at dette dokument er yderligere bevis på, at miljøet og folkesundheden er uløseligt forbundet, at det derfor er fornuftigt også at behandle begge emner i samme udvalg fremover.

Bowe (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren med hans arbejde indtil videre. Jeg er sikker på, at vi kan fortsætte arbejdet og sørge for, at vi ender med et godt resultat.
Jeg vil også gerne lykønske Kommissionen - ja, jeg mener det faktisk! Da vi først kiggede på dette forslag, skulle vi tage højde for, at det var resultatet af de oprindelige drøftelser om kontrol af VOC-emissioner for flere år siden, da vi første gang behandlede problemet om VOC-emissioner fra større fabriksanlæg, værksteder, benzinstationer osv.
Da indså vi, at der var et alvorligt problem. Vi kunne træffe foranstaltninger med henblik på kontrol af de store forureningskilder - og det gjorde vi. Vi bad Kommissionen om forslag til løsning af de andre problemer, som vi havde identificeret på det tidspunkt, nemlig de hundredtusindvis af mindre forureningskilder forskellige steder i Unionen, som overvejende var forbundet med anvendelse af malerprodukter, men også mange andre ting. Nogle gange var det små lakeringsværksteder, andre gange var det national anvendelse af maling eller alternative produkter andre steder. Jeg vil gerne takke og lykønske Kommissionen. Den har faktisk behandlet dette spørgsmål, som vi bad den om. Den har stillet et forslag, som er forholdsvis godt, ikke helt perfekt - ingen er fuldkommen - og den tager Parlamentets forslag alvorligt og følger det.
Kommissionen har også anerkendt, at forslaget om at mindske VOC-emissionerne vil have vigtige positive effekter på miljøet. Det vil reducere ozonen ved jordoverfladen. Det vil betyde en reduktion i antallet af astmatilfælde som følge af ozon ved jordoverfladen. Det vil mindske ødelæggelsen af planter. Det vil reducere andre negative miljøeffekter. Det har ikke været nemt at nå frem til dette forslag. Forløbet har afsløret en lang række tekniske spørgsmål, som vi ikke havde forudset til at begynde med. Vi takker Kommissionen for dens håndtering af disse lidt uventede komplekse spørgsmål.
Hr. Davies har allerede nævnt, at der er visse tekniske spørgsmål, som vi stadig mangler at håndtere. Vi kan f.eks. ikke ignorere nogle af de spørgsmål, som stadig ikke er færdigbehandlet. Jeg vil derfor opfordre Kommissionen til at acceptere mine kollegers ændringsforslag om sundhed på arbejdspladsen og effekten på arbejdstagernes sundhed. Dette er et område, som vi ikke kan ignorere. Vi er nødt til at komme videre.
Vi bør også nævne, at det er vigtigt at bevare en vis grad af valgfrihed og konkurrence på markedet af hensyn til forbrugerne. Vi bør derfor fortsat opretholde de samme tekniske kriterier for al maling og ikke på uretfærdig vis tilgodese vandbaseret maling. Lad forbrugerne træffe valget. Lad markedet forblive frit. Lad os fremme konkurrence. Lad os holde fast i de mærkningskriterier, vi allerede har.
Endelig er vi nødt til at anerkende vanskelighederne ved at anvende disse nye forslag i alle tilfælde i forbindelse med den brede vifte af muligheder i EU. Jeg vil gerne anmode Kommissionen om grundigt at overveje visse af de undtagelser, som vi har kigget på: små mængder af maling fremstillet ved traditionelle metoder, ofte til traditionelt brug, uanset om det er til gamle biler eller til bygninger. Der findes mange gamle bygninger i Storbritannien. Vi har måske for mange gamle bygninger, som i visse tilfælde kræver en gammeldags specialmaling for at kunne vedligeholdes.
Jeg beder Dem om at vise respekt, ikke blot for det miljø, vi lever i nu, ikke kun for folkesundheden, men også for det gamle miljø, det bebyggelsesmiljø, som vi forsøger at bevare. Det vil ikke skade også at acceptere ændringsforslagene vedrørende disse spørgsmål og dermed give os et afrundet forslag, som vi alle kan være stolte af, og som vi eventuelt kunne nå til enighed om under andenbehandlingen.

Wallström
Hr. formand, for det første skulle jeg have begyndt med at takke hr. Lisi for arbejdet som ordfører for dette vigtige forslag. Jeg gør det nu og håber, at han tilgiver, at jeg ikke gjorde det tidligere.
Jeg vil gerne vende tilbage til spørgsmålet om forslagets formål og omfang. En række ændringsforslag vedtaget af Parlamentets Udvalg om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik er begrundet i bekymring om at sikre arbejdstageres sundhed. Nogle af ændringsforslagene - 10, 16 og 26 - har til formål at understrege, at det nuværende forslag ikke begrænser eller berører foranstaltninger på nationalt plan eller fællesskabsplan, der er truffet for at beskytte arbejdstageres sundhed mod udsættelse for opløsningsmidler i maling og lak.
Kommissionen er enig i det princip, der ligger til grund for disse ændringsforslag. Foranstaltninger til beskyttelse af arbejdstageres sundhed ligger uden for dette forslags formål og omfang, og forslaget berører derfor på ingen måde sådanne foranstaltninger. Kommissionen er også enig i, at det kan være nyttigt at præcisere og understrege dette punkt direkte i en af forslagets afsnit. Men og præcis derfor kan Kommissionen ikke gå med til at medtage en række ændringsforslag, som direkte eller indirekte har til formål at forbedre beskyttelsen af arbejdstageres og forbrugeres sundhed mod udsættelse for opløsningsmidler i den maling og andre produkter, der er omfattet af forslagene - ændringsforslag 17, 20 og 23. Kommissionen er af den opfattelse, at disse ændringsforslag i stedet for at mindske risikoen for menneskers sundhed utilsigtet kan tjene til at skabe forvirring om forslagets omfang.
En række ændringsforslag, som udvalget har vedtaget - ændringsforslag 11, 13, 14, 32, 33 og 34 - indeholder nyttige tekniske præciseringer, som Kommissionen i større eller mindre udstrækning kan gå med til. Lad mig som et eksempel nævne forslaget om, at den del af flygtige organiske forbindelser (VOC) i malingen, der reagerer og danner laget på den malede overflade, ikke bør medtages i vurderingen af overholdelse af grænseværdien for VOC-indhold. Det er ændringsforslag 11. Det giver mening fra et miljømæssigt synspunkt, da det er den del af VOC, der fordamper i luften, vi ønsker at reducere. Der er imidlertid et praktisk problem: Vi har i øjeblikket ingen anerkendt standard eller metode til beregning af vægtningen af de VOC, der forbliver bundet i laget. En sådan standard skal udarbejdes for at gøre denne reduktion mulig.
Kommissionen finder det desuden rimeligt at acceptere, at medlemsstaterne under strengt tilsyn og i begrænsede mængder kan tillade undtagelser med hensyn til særlige typer af maling, som det blev nævnt, til restaurering og vedligeholdelse af veteranbiler og historiske bygninger. Det drejer sig om ændringsforslag 6, 19 og 22.
Alt i alt kan Kommissionen i større eller mindre udstrækning gå ind for 20 af de 83 ændringsforslag, der fremlægges til afstemning på plenarmødet i morgen. De fleste af de resterende 63 ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan gå ind for, er temmelig tekniske.
Jeg vil gerne blot komme med nogle få kommentarer til disse ændringsforslag og vores begrundelse for at afvise dem. Fire ændringsforslag - 5, 27, 81 og 83 - har til formål at forpligte Kommissionen til at fremlægge strammere grænseværdier og/eller udvide området for de nuværende værdier på et senere tidspunkt. Helt bortset fra det principielle spørgsmål vedrørende Kommissionens initiativret er vi helt overbevist om, at det vil være uklogt at gætte på, hvad vi bør gøre om fire eller fem år for at forbedre luftens kvalitet. Når vi har resultaterne fra programmet Ren Luft i Europa om nogle år, vil vi være meget bedre i stand til at vurdere om, hvor og hvilken handling der er nødvendig for at forbedre luftens kvalitet på en videnskabelig og økonomisk berettiget måde.
I ændringsforslag 12 foreslås en udvidelse af direktivets område ved at medtage VOC med et kogepunkt - som flere medlemmer har nævnt - op til 280 °C i stedet for 250 °C, som Kommissionen har foreslået. Det kan Kommissionen ikke gå ind for. For det første fordi organiske forbindelser med et kogepunkt på over 250 °C har meget lav flygtighed. Det tager adskillige dage, før de tørrer, og muligheden for, at der dannes ozon, er meget begrænset. De er med andre ord af ringe miljømæssig betydning. For det andet fordi 250 °C er det kogepunkt, der er valgt til at definere VOC i EU's miljømærkningsordning. Det ville være både inkonsekvent og underligt at vælge en strammere definition i dette forslag.
Hr. Davies, B&Q/Kingfisher kan fortsætte deres mærkningsordning.
Ikke mindre end 36 ændringsforslag - 36-53, 55-57, 59-63, 65 og 67-77 - har til formål at ændre de grænseværdier, som Kommissionen har foreslået. Kommissionen er klar over, at der har været stor lobbyaktivitet, både fra branchens side og fra miljøorganisationernes side, med henblik på enten at lempe eller stramme Kommissionens forslag til grænseværdier. Indtil videre er Kommissionen imidlertid ikke blevet præsenteret for overbevisende dokumentation for, at forslagets værdier ikke er velafbalancerede, økonomisk berettigede og teknisk opnåelige inden for de foreslåede frister. Kommissionen er derfor i øjeblikket af den opfattelse, at den bør stå fast på de foreslåede grænseværdier, procedurer og frister.

Corbey (PSE).
Mange tak for Deres forklaring, fru kommissær. Der var dog én ting, jeg ikke forstod. De talte om ændringsforslag 11 og 13, som begge kan accepteres efter Deres opfattelse. Hvis jeg har forstået det rigtigt, modsiger ændringsforslag 11 og ændringsforslag 13 hinanden. I henhold til det ene ændringsforslag er det muligt at omfatte fortyndinger i definitionen af opløsningsmidler, og i ændringsforslag 11 udelukkes netop dette. Kan De forklare mig det endnu en gang? Det er et forholdsvis teknisk spørgsmål, men det er i den sidste ende vigtigt i relation til afstemningen.

Lisi (PPE-DE)
Hr. formand, mens kommissæren noterer sig dette spørgsmål, vil jeg gerne sige, at jeg er enig i det, som fru Corbey sagde. Dette er lige præcis formålet med det forslag, der står på den stemmeliste, som ordføreren har foreslået. Ændringsforslag 11 og ændringsforslag 13 er nemlig i strid med hinanden. Jeg vil dog gøre fru Corbey opmærksom på, at der er tale om en fejl, som vores udvalg har begået. Derfor opfordrer jeg Parlamentet til at støtte og vedtage ændringsforslag 11 og til derimod at stemme imod ændringsforslag 13, så vi netop får en definition af "fortynder", som er i tråd med resten af lovgivningen.

Wallström
Hr. formand, vi forsøger blot at finde ud af, om vi har lavet fejl i fortolkningen af de to ændringsforslag. Vi er i princippet indforstået med dem begge, og så vidt vi forstår, er de ikke i modstrid med hinanden, men vi er i færd med at se nærmere på teksten. Måske kan De give os en bedre forklaring på, hvordan De fortolker dem, så de er i modstrid med hinanden. Vi mener, at de har samme indhold, og Kommissionen går i princippet ind for dem.

Formanden.
Jeg synes ikke, at vi skal starte en forhandling igen, så jeg foreslår, at vi fortsætter med vores arbejde. I mellemtiden kan Deres tjenestegrene forsøge at opklare spørgsmålet, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel (B5-0275/2003) af Jackson for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om interimsrapport om fremskridtene i EU's bidrag til WSSD-gennemførelsesplanen.

Wallström
Hr. formand, fru Jacksons mundtlige forespørgsel og beslutningsforslaget i Parlamentet i dag om samme emne kommer på det rigtige tidspunkt. Et år efter at vi kom hjem fra Johannesburg, skal vi holde tempoet oppe og fastholde politisk lederskab i EU ved at holde de løfter, vi gav i Johannesburg.
Jeg vil omtale de specifikke punkter i fru Jacksons mundtlige forespørgsel, før jeg benytter lejligheden til at tilføje nogle få mere generelle punkter til opfølgningen på mødet i Johannesburg.
Lad mig begynde med det sidste emne i fru Jacksons forespørgsel, nemlig Kommissionens rolle med at sikre, at bæredygtig udvikling bliver en væsentlig og regelmæssig del af de fremtidige forårstopmøder. Jeg har tre kommentarer som svar på denne del af forespørgslen. Ved for det første at føje en ekstern dimension til Göteborg-strategien betyder Det Europæiske Råds beslutninger, at EU's strategi for bæredygtig udvikling er hoveddrivkraften i gennemførelsen af forpligtelserne fra topmødet i Johannesburg. I overensstemmelse hermed har Kommissionen til hensigt at fortsætte opfølgningen på verdenstopmødet i dens årlige oversigtsrapporter som forberedelse til Det Europæiske Råds forårsmøde.
For det andet har Kommissionen også forpligtet sig til en samlet gennemgang af strategien for bæredygtig udvikling, som skal være klar, når den nye Kommission tiltræder. Gennemgangen, der omfatter perioden frem til 2009, vil øge integrationen af gennemførelsesplanen fra verdenstopmødet i den reviderede strategi.
For det tredje forbereder Kommissionen nu et statusdokument om topmødeopfølgningen, som vil blive fremlagt ved udgangen af 2003, og som muligvis indeholder forslag til yderligere tiltag.
Vi ønsker, at Parlamentet bliver mere engageret i drøftelsen af gennemførelsen af forpligtelserne fra verdenstopmødet.
Jeg vil nu vende tilbage til første del af den mundtlige forespørgsel, der især omhandler initiativerne på området vand og energi. I status for topmødeopfølgningen planlægger Kommissionen at fremlægge en detaljeret rapport om begge initiativer for Parlamentet og Rådet. Vand for liv-initiativet har til formål at give dem, der har mest brug for det, kloakering og vand. I øjeblikket dør 2,2 milliarder mennesker af vandbårne sygdomme hvert år, et tal, der er uacceptabelt. EU's initiativ fokuserer på Afrika, men vil også omfatte andre regioner. Et ministermøde i Addis Ababa i december 2003 kan være med til at udvikle ejerskab mellem alle afrikanske interessenter. Kommissionen har fremlagt et ambitiøst forslag om at allokere 1 milliard euro fra Den Europæiske Udviklingsfond til oprettelsen af en EU-vandfond. Pengene er allerede reserveret i budgettet, men Rådet har indtil videre været tilbageholdende med at frigive ressourcerne.
EU's energiinitiativ til bekæmpelse af fattigdom og sikring af en bæredygtig udvikling drejer sig om spørgsmålet om adgang til bæredygtige energiforsyninger til overkommelige priser. Næsten 30 udviklingslande på tre kontinenter har sluttet sig til initiativet. For at fremme initiativet i Afrika er Kommissionen sponsor for en vigtig energikonference, der vil blive afholdt i Nairobi den 20. og 21. november 2003. Som i tilfældet med vand er ejerskab og opmærksomhed i modtagerlandene afgørende for at gøre fremskridt.
Stadig med hensyn til energi lancerede EU også koalitionen for vedvarende energi i Johannesburg. Kommissionen er gået ind på at være vært for koalitionens sekretariat. Vi vil i de kommende måneder arbejde ihærdigt på at sikre, at koalitionen er fuldt konsolideret, inden verdenskonferencen om vedvarende energi afholdes i Tyskland i 2004.
Vedrørende den sidste del af den mundtlige forespørgsel, som omhandler styrket styring med henblik på bæredygtig udvikling, er det klart et vigtigt krav i forbindelse med fremskridtet af verdenstopmødegennemførelsen. I den henseende har Det Europæiske Råd understreget behovet for at forstærke UNEP og overveje den institutionelle opgradering ved at oprette et miljøagentur i FN-regi. Det er en vigtig målsætning, og vores samarbejde med UNEP skal udbygges straks.
På kort sigt skal vi udvide UNEP's rolle i forbindelse med verdenstopmødegennemførelsen. Resultaterne fra det globale ministerielle miljøforum i februar 2003 kan være med til at opnå dette mål. Resultatet var meget positivt med hensyn til kemikalier med en beslutning om strategiske rammer for international forvaltning af kemikalier, der fastsætter en proces, som skal munde ud i en regeringskonference i 2006. UNEP blev også bedt om at spille en aktiv rolle i gennemførelsen af den 10-årige ramme af programmer for bæredygtigt forbrug og bæredygtig produktion, som blev aftalt i Johannesburg.
Det globale ministerielle miljøforum mødes igen i Korea i marts 2004. Vand, kloakering og bebyggelser - de tre emner på Kommissionen for Bæredygtig Udviklings dagsorden for 2004 og 2005 - vil være de væsentligste diskussionsemner. Uanset dette er det også nødvendigt at tage nogle af de udestående emner med hensyn til international miljøstyring op, herunder f.eks. finansiering af UNEP, styrkelsen af dets videnskabelige grundlag og dets rolle i håndhævelsen af internationale miljøaftaler.
Jeg vil nu kommentere nogle af de større perspektiver, der har tilknytning til verdentopmødegennemførelsen, og som afspejles i beslutningsforslaget. For et år siden var jeg i Parlamentet, og jeg fortalte Dem, at EU kunne være stolt af den lederrolle, det spillede på topmødet i Johannesburg. Jeg fortalte Dem også, at vores slogan for topmødet fortsat ville lede os gennem gennemførelsesfasen: "From Words to Deeds". Min vurdering er, at der arbejdes på at gennemføre vores forpligtelser inden for den økonomiske, sociale og miljømæssige dimension af bæredygtig udvikling både internt og eksternt, men begivenheder og senest de fejlslagne handelsforhandlinger i Cancún viser omfanget af de udfordringer, vi stadig står over for.
I marts 2003 fastsatte Det Europæiske Råd et sæt prioriteter for gennemførelse af strategien for bæredygtig udvikling og resultaterne fra Johannesburg. Øverst på listen over prioriteter er overensstemmelse mellem eksterne forpligtelser og interne politikker. Reformen af den fælles landbrugspolitik og fiskeripolitikken er et skridt i den rigtige retning. Men der er brug for yderligere bestræbelser på disse og andre områder, f.eks. energi og transport. Vores troværdighed er på spil, hvis ikke-bæredygtige tendenser fastholdes, eller hvis vores politikker har en skadelig indvirkning uden for EU, især på de fattigste landes udviklingsmuligheder.
Hvad angår bæredygtigt forbrug og bæredygtig produktion, har EU spillet en ledende rolle ved at fremme en bred vifte af politikker og værktøjer, f.eks. integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening, miljøledelse og miljørevision, økomærkning samt sektorbestemte instrumenter på nøgleområder som energi og landbrug. Men det skulle ikke være nødvendigt at opfinde hjulet igen. Vi vurderer de tiltag og instrumenter, der indtil videre er gennemført, og identificerer mangler. Vi arbejder også med medlemsstaterne for at kunne fremlægge en samlet vurdering ved udgangen af 2003.
Fattigdomsbekæmpelse har været og vil fortsat være i centrum for vores forpligtelser fra verdenstopmødet, og det samme vil udviklingsdimensionen. Det er et afgørende spørgsmål i arbejdet på at opnå alle internationalt aftalte udviklingsmål.
Med hensyn til spørgsmålet om finansiering af udviklingen er Kommissionen af medlemsstaterne blevet bedt om nøje at overvåge de forpligtelser, der blev indgået før Monterrey-konferencen. Der er brug for fortsatte bestræbelser på at fastholde vores forpligtelser på baggrund af træg økonomisk vækst og finanspolitiske spareforanstaltninger.
Til slut vil jeg gerne bifalde Parlamentets støtte til bestræbelserne på at sætte EU i front, når det gælder gennemførelse. For to uger siden vedtog Europa-Kommissionen en meddelelse om vores samarbejde med FN med titlen "et argument for multilateralt samarbejde". Heri anførte vi, at EU skal tage teten med en beslutsom holdning i forhandlingerne om og gennemførelsen af vigtige initiativer på områderne bæredygtig udvikling, fattigdomsbekæmpelse og international sikkerhed. Vi opfordrede desuden FN til selv nøjere at basere sig på benchmarking og klare målsætninger i opfølgningen af store konferencer, f.eks. verdenstopmødet. Jeg er overbevist om, at jeg kan regne med Parlamentets fortsatte støtte i fortsættelsen af disse bestræbelser.
Wijkman (PPE-DE).
Hr. formand, først vil også jeg rette en tak til Margot Wallström. Jeg kender godt hendes engagement i disse spørgsmål, og hendes information om det, som er sket efter mødet i Johannesburg, var velkommen.
Jeg vil også takke hr. de Roo for et godt forslag til beslutning, som vi skal stemme om i morgen.
Vi havde alle, eller i hvert fald mange af os, høje forventninger til Johannesburg, men resultatet blev langt fra det, vi håbede. Jeg tror, at vanskelighederne i nogen grad skyldes, at arbejdet for bæredygtig udvikling på sin vis går stik imod den måde, vi plejer at arbejde på. I denne forbindelse kræves, at man arbejder horisontalt, det vil sige, at målet om økonomisk vækst integreres med målene om social udvikling samt effektiv beskyttelse og ansvarlig forvaltning af det fysiske miljø.
Denne integration er svær af mange årsager. Vi har for det første ikke et uddannelsessystem, der letter forståelsen af disse horisontale sammenhænge. Tværtimod er de fleste af os uddannet inden for vertikale områder. På samme måde er der barrierer inden for forskerverdenen. Alle taler om samarbejde på tværs af disciplingrænserne, men de allerfleste forskere er specialister på snævre områder. Få har overblik, og få har en fornemmelse for systemer og helhed. Vores måde at organisere os på i de forskellige dele af samfundet er også vertikalt eller sektorinddelt. Vi kan tage Parlamentet som eksempel - vi burde have et udvalg for bæredygtig udvikling, men i stedet er vi sektorinddelt.
Endvidere er der et problem i hele den økonomiske model. Den er meget kortsigtet og formår ikke at indfange udviklingens langsigtede aspekter, heller ikke de kvalitative aspekter. Vi måler stadig alting i forhold til bruttonationalproduktet, det vil sige den samlede produktion af varer og tjenesteydelser. Hvordan denne produktion, eller for den sags skyld forbruget, påvirker miljøet eller den sociale udvikling, fremgår ikke tydeligt. Misforstå mig ikke, jeg tror på ingen måde, at vi kan løse disse problemer ved negativ vækst eller ved lavere forbrug, når pointen er, at vi skal fokusere meget mere på vækstens form, indhold og kvalitet og ikke bare på dens kvantitet. Margot Wallström, jeg tror, at dette er en stor udfordring, ikke mindst for Kommissionen.
EU spiller en central rolle i arbejdet for bæredygtig udvikling, ikke mindst i dag, hvor vi møder en halvlunken holdning hos regeringen i Washington. Vores ansvar på dette område har konsekvenser, både for vores interne politik og for samarbejdet med de fattige lande. Hvad angår vores egen politik, er vi nødt til at tilpasse det økonomiske regelværk, så det giver tilstrækkelige positive incitamenter til en langt mere effektiv energi- og materialehåndtering. Desuden er vi nødt til gradvis at holde op med at anvende stoffer, som er giftige i lang tid. Lad mig give et konkret eksempel. Når det gælder energiforsyningen, som er central i forbindelse med Lissabon-processen, burde vi kunne blive enige om et ambitiøst mål for en mindskelse af energiintensiteten i vores økonomier eller, om vi vil, en stigning i energieffektiviteten, f.eks. med 2,5-3 % om året. Dette er fuldt ud muligt rent teknisk, men den politiske vilje mangler.
Hvad angår vores relationer med de fattige lande, har kommissær Wallström allerede peget på vandinitiativet og energiinitiativet. Jeg håber bare, at dette spørgsmål om vandforsyningen, den milliard euro, som er afsat, bliver løst inden længe. En måde at løse det på er faktisk at lade Den Europæiske Udviklingsfond indgå i det almindelige budget, noget, som vi fra Parlamentets side hele tiden har krævet.
Når det gælder energispørgsmålet, er jeg desværre noget pessimistisk. Det stillede forslag er meget godt, men der er ikke afsat ekstra penge. Det kræver virkelig, at man prioriterer energiforsyningen og en fornuftig indsats på det område, ikke bare fra Kommissionens side, men også fra modtagerlandenes, hvilket absolut ikke er nogen selvfølge. Jeg vil gerne opfordre Margot Wallström til at prøve at frigøre godt med ekstra penge og øremærke dem til dette område.
I det beslutningsforslag, som vi skal stemme om i morgen, er der krav og ønsker om en løbende rapportering om fremskridt fra Kommissionens side. Margot Wallström har også kommenteret dette, hvilket er udmærket. Jeg håber bare, at der i rapporteringen vil blive lagt meget stor vægt på lige præcis indsatsen i udviklingslandene. På det område savner vi i dag en rapportering, der er værd at nævne. Vi savner klare mål og klare indikatorer. Den diskussion, vi fører om vores bistand og om, hvor effektiv vores indsats er på dette område, er derfor meget generel. Jeg tror, at Kommissionen som helhed er nødt til at forpligte sig til at udvikle både kvantitative mål og indikatorer, som gør, at vi får en rapportering, der er værd at nævne.
Til slut vil jeg ligesom Margot Wallström naturligvis fokusere på fattigdomsspørgsmålene. Vi behøver mere bistand, men også bedre bistand. Det kræver som sagt reformer i handelssystemet. Set fra det synspunkt er det, som skete i Cancún, naturligvis meget uheldigt.

Scheele (PSE)
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, der er gået et år siden verdensmødet om bæredygtig udvikling i Johannesburg. I vores beslutning, som min gruppe støtter uden forbehold, understreger vi, at der er behov for initiativer til at gennemføre programmet fra Johannesburg. Det er ikke en idé, vi lige har fået. Det vidste vi allerede i Johannesburg, hvor mange af os var skuffede over resultaterne, fordi de ikke kom på højde med EU's krav. Men der er en chance for i det mindste fremover at rette lidt op på det, hvis vi kan nå mange af de mål, som vi satte os i Johannesburg, og hvis vi kan opnå virkelig markante fremskridt på nogle områder.
Jeg indrømmer, at vi i øjeblikket ikke har de bedste betingelser med hensyn til vores krav, nemlig at EU også fremover skal indtage en førerposition i spørgsmål om bæredygtig udvikling. Jeg behøver bare at tænke på de lange diskussioner om kemikaliepolitikken og om andre vigtige områder. Jeg ved også, at det ikke er Kommissionen, der træder på bremsen, men at det i høj grad også er medlemsstaterne. Men heller ikke det nuværende formandskab, hvis repræsentanter i Miljøudvalget for nogle uger siden leverede et meget sørgeligt billede, også i forbindelse med spørgsmålet om bæredygtig udvikling, er den bedste reklame, når vi taler om dette emne for tiden.
Jeg var rystet over at opdage, at formandskabet åbenbart endnu ikke har fattet eller ikke vil fatte princippet om et fælles ansvar for de udviklede og de ikke-udviklede lande, men også et ansvar af forskellig størrelse, det vil sige, at vi forurener, at vi må påtage os et større ansvar.
Kommissæren har allerede nævnt nogle af de punkter, jeg ville tage op. Hun informerede os om vandinitiativet og om energiinitiativet. Jeg glæder mig allerede til de mere udførlige rapporter om disse initiativer, for netop deltagerne i den parlamentariske delegation er meget bange for, at det drejer sig om for store projekter, eller at den vedvarende energi vil komme til kort i forbindelse med energiinitiativet, og at de traditionelle energiformer vil få for stor støtte.
Jeg håber, at vi kan regne med et forslag fra Kommissionen om kemikaliepolitikken inden for kort tid. Et af målene fra Johannesburg er jo at udvirke en ændring af trenden for farlige kemikalier inden 2020. Jeg tror også, at problematikken med kemikaliepolitikken viser, at Kommissionen for Bæredygtig Udvikling ikke vil hjælpe os ud af kniben. Det er nogle meget detaljerede diskussioner, og vi må arbejde os igennem emne for emne og holde os nødvendigheden af en bæredygtig udvikling for øje for alle emner, også kemikaliepolitikken.

Davies (ELDR).
Hr. formand, jeg vil gerne koncentrere mig om emnet kloakering, og jeg undskylder over for kommissæren, at jeg ikke på forhånd har meddelt hende, hvilke spørgsmål jeg vil stille. Jeg vil være yderst taknemmelig, hvis hun vil prøve at se bort fra de forberedte bemærkninger og kommentere disse emner.
På topmødet i Johannesburg lykkedes det hende på EU's vegne at sikre en aftale om ambitiøse mål for at forbedre kloakeringsforholdene for milliarder af mennesker inden for et forholdsvis kort tidsrum. Det første år er gået, og der har været masser af snak og rigeligt papir, men hvis målene skal nås, er det nødvendigt med hundredvis af brønde, tusinder af septiktanke, titusindvis af rør, der lægges hver eneste måned. På et møde i Parlamentet tidligere i dag mindede kommissæren medlemmerne om, at 1 milliard euro er afsat til at påbegynde projekter, og hun oplyste os om, at Rådet har blokeret for anvendelsen af disse penge.
Fru kommissær, kan De fortælle Parlamentet, om Kommissionen har fremlagt specifikke forslag til anvendelsen af nogle af pengene på projekter til forbedring af kloakeringsforholdene i udviklingslandene? Har Rådet godkendt udgifter overhovedet, eller er der blokeret for alt? Er dette afslag på at frigive midler generelt, har det helt og holdent været efter aftale med Rådet, eller har der været nogle medlemsstater, der har været medvirkende til at sikre denne blokering af udgifter?
Endelig, fru kommissær, hvis det er tilfældet, hvordan har De det så personligt med den måde, hvorpå Rådet ser ud til at svigte de forpligtelser, som EU indgik på et topmøde, hvor - og det er vi stolte af - vi spillede en ledende rolle?

De Roo (Verts/ALE).
Hr. formand, der er gået et år siden Johannesburg og 11 år siden Rio de Janeiro. Jeg var der. I Rio oplevede vi et gennembrud inden for miljøet. Konventionen om klimaændringer og konventionen om biologisk diversitet blev undertegnet. Desværre blev der ikke opnået enighed i Rio om skovene. Udviklingslandene blev affejet med et fornyet løfte om at øge midlerne til udviklingshjælpen til 0,7 %, men 10 år efter i Johannesburg var det modsatte tilfældet - der blev endda tildelt endnu mindre udviklingshjælp. Topmødet i Johannesburg handlede helt korrekt mere om problemerne med fattigdom end om miljøet. Hver dag er der 25.000 børn, der dør i vores verden. Heldigvis var topmødet i Johannesburg ikke en fiasko som mødet i Cancún for en uge siden.
Hr. Davies har allerede nævnt, at den praktiske gennemførelse lader meget tilbage at ønske, især med hensyn til europæiske initiativer vedrørende vand og energi. Imidlertid oplevede man dog for første gang et gennembrud på energiområdet. Man vil nu målrettet forsøge at fremme en ny vedvarende energi, og det er positivt.
EU skal arbejde på at opnå det på verdensplan, som EU opnår internt - langsomt og slidsomt - i Lissabon-processen. Der skal ske fremskridt med de økonomiske, sociale og miljømæssige forhold samtidig. Der skal ske forbedringer på samme tid. Vi har endnu ikke nået det punkt på verdensplan. Vores motto i Gruppen De Grønne er imidlertid dette: handel, støtte og faste aftaler på samme tid. Vi ønsker mere retfærdig handel, men det lykkedes desværre ikke i Cancún. Der skal også gives mere støtte til rent vand, sanitære forhold og vedvarende energikilder til de mere end 1 milliard borgere i vores verden, der må leve uden. Der er også behov for nye miljøaftaler, især inden for bæredygtig skovforvaltning. Det må vi ikke glemme. Vejen er lang, men den bløde metode vil triumfere.

Blokland (EDD).
Hr. formand, da vi drøftede resultaterne af topmødet i Johannesburg sidste år, afsluttede jeg mit indlæg med at kritisere Parlamentets optimisme over resultaterne af FN's verdenstopmøde om bæredygtig udvikling. Jeg stillede mig selv spørgsmålet om, hvorvidt mine børnebørn vil være lige så optimistiske om 20 år. Endvidere sagde jeg den gang, at opfyldelsen af målsætningerne skulle bidrage til den ønskværdige bæredygtige udvikling.
Jeg opfatter bæredygtig udvikling som inkarnationen af den opgave, som Gud har givet menneskeheden med henblik på at passe på jorden. Det er meget vigtigt at sikre en balance mellem sociale, økonomiske og miljømæssige elementer. Derudover skal vi forsøge at opnå denne balance, ikke blot for de udviklede landene, men også for udviklingslandene. Desværre blev der ikke fokuseret nok på denne balance på topmødet i Johannesburg, idet der ikke var lagt nok vægt på de sociale og miljømæssige elementer.
Et år efter Johannesburg er der allerede grund til bekymring omkring planen for gennemførelse. Det vil være naturligvis være positivt, hvis EU kan tage flere initiativer i denne sammenhæng. Det er naturligvis positivt, at vi koncentrerer os om ikrafttrædelsen af Kyoto-protokollen, men der er behov for mere. Målsætningerne for drikkevand og sanitet, kemikalier, fiskebestande og bekæmpelse af fattigdom, sult og børnedødelighed skal efterfølges af håndgribelige aktioner og politikker. Jeg er endvidere meget nysgerrig efter at høre, hvad Europa-Kommissionen har gjort i løbet af det seneste år for at indføre en handelspolitik, der ikke er en hindring for udviklingen af de fattige lande eller miljøet. Vi skal passe på ikke at bede om for meget på én gang eller at gøre noget, der kun indirekte er forbundet med bæredygtig udvikling. Fremme af lige muligheder for mænd og kvinder er et eksempel på dette. Det er ikke altid klogt at involvere sig, som EU har gjort, i stærkt kulturelle forhold. Men når det drejer sig om menneskerettigheder, er det naturligvis noget ganske andet, men disse forhold hører ikke ind under bæredygtig udvikling.
Jeg er endvidere bekymret over EU's fremgangsmåde i bekæmpelsen af aids. Jeg er overbevist om, at troskab i et ægteskab er langt bedre end alle former for svangerskabsforebyggende midler. Praktisk erfaring viser, at kampagner, der involverer svangerskabsforebyggende midler, ikke er lige så effektive. Oplysningskampagner som de kampagner, der finder sted i Uganda, er langt mere effektive.

Corbey (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, bæredygtig udvikling er et fremragende koncept. Kombinationen af de økonomiske aspekter, miljøet og den sociale dimension er en stærk idé. Det er de tre hjørnestene i en bedre verden. Bæredygtig udvikling har udviklet sig gennem tiden. Indledningsvis var det hovedsageligt forbundet med miljøet og havde et yderligere socioøkonomisk aspekt. Nu synes miljøet at have lavere prioritet på internationale konferencer, og prioriteten ligger i stedet på bekæmpelse af fattigdom. Med hensyn til Rio var der stadig tale om en miljøkonference, men i Johannesburg blev der lagt vægt på alt: vand, aids, uddannelse, energi, fattigdom, malaria og miljø. Det gør det vanskeligt at gennemføre bæredygtig udvikling: for med alle de problemer, vi forsøger at løse, skal vi forstå, at vi ikke kan gøre alt på én gang. Jeg mener endvidere, at det er noget upolitisk at komme med så mange ønsker samtidig uden at træffe nogle valg. For at gøre bæredygtig udvikling lidt mere specifik har jeg to forslag.
For det første bør alle EU's politikker underkastes en "Johannesburg-kontrol". Det forekommer mig at være en god idé at undersøge alle vores lovgivninger og politikker i forhold til bæredygtig udvikling: hovedsagelig politikker med tydelige eksterne virkninger, men også mere interne forhold som f.eks. direktivet om maling. Et eksempel er klimapolitikken. Vores fokus ligger oftest på miljøaspekterne og de økonomiske omkostninger, hvorimod det sociale aspekt - fokus på sociale uligheder - indtil nu har været nedprioriteret. Et andet eksempel er lovgivningen om lægemidler. Vi er mest fokuseret på vores industri, de europæiske virksomheders konkurrenceevne, og vores egen folkesundhed, og vi fokuserer ikke på resten af verden. Sådan behøver det ikke at være. En Johannesburg-kontrol vil straks kaste lys over de miljømæssige aspekter i forbindelse med lægemidler. Parlamentet gjorde med dossieret om emballage sit bedste for at omfatte eksporten til udviklingslandene ved hjælp af en forebyggende politik og ved at fremme bæredygtig produktion og forbrug. I forbindelse med fødevarelovgivning er der miljømæssige og sociale aspekter til overflod. Den nuværende fødevarelovgivning vil under ingen omstændigheder kunne bestå Johannesburg-kontrollen. Ved at vise, at det er muligt at give substans til bæredygtig udvikling, skaber vi fornyelse, og denne fornyelse vil også skabe ny kreativitet.
For det andet kræver bæredygtig udvikling ikke blot substans, men også et ansigt udadtil. Vores fælles udenrigspolitik har svært ved at komme i gang. Enhver, der reflekterer over Europas rolle i verden, kommer hurtigt til den konklusion, at vi er for splittede til at kunne finde en militær rolle af betydning for os selv. Hvorfor lægger vi så ikke mere vægt på et globalt lederskab, så vi kan tackle verdensomspændende problemer på en pragmatisk måde og i samråd med interesserede parter, virksomheder og ngo'er? Vi skal således være villige til at bruge de nødvendige ressourcer og tage højde for det i budgettet. Det vil måske også være en god idé at give dette lederskab et ansigt: en "Johannesburg-kommissær". Der er tilstrækkeligt mange kommissærer i den kommende embedsperiode, der kan udfylde rollen. Måske kunne De, fru kommissær, gå videre med idéen om en Johannesburg-kommissær og Johannesburg-kontrol over for Kommissionen.

Wallström
Hr. formand, jeg hørte, hvad fru Corbey sagde tidligere i dag, og hun sagde, at begrebet "bæredygtig udvikling" er udtryk for en form for magi, en form for forståelse, og at det kræver en holistisk tilgang. Dette begreb er også uhyre vanskeligt, fordi det skal omsættes til det, hr. Davies omtalte. Det skal omsættes til det konkrete antal nye brønde, som skal bores, eller til anskaffelsen af rør og andre ting, som er nødvendige for gode kloakeringsforhold for fattige mennesker. Derfor syntes jeg så godt om Deres spørgsmål, fordi det er præcis sådan, vi skal fortsætte nu.
Hvad har vi foretaget os? Vi forbereder, som De ved, en rapport til udgangen af året, som vil forklare præcist, hvad Vand for liv-initiativet betyder, og hvad det omfatter. Drøftelserne i Rådet har indtil nu været vanskelige for visse medlemsstater. Rådet er ikke begejstret for idéen om at oprette et sekretariat specifikt for en vandfond - selv om De måske burde spørge Rådet om det, for hvem er jeg til at fortælle, hvordan det drøfter sagen? Måske ønsker Rådet større fleksibilitet i anvendelsen af disse EUF-penge, det er i hvert fald sådan, jeg forstår den retning, drøftelserne tager i Rådet.
Når vi drøfter Vand for liv-initiativet, omfatter det imidlertid både vand og kloakering. Der er en række initiativer lige fra undersøgelse af holdningen til forvaltning af flodbækkener til store floder i Afrika og til meget konkrete projekter som boring af brønde.
I vores rapport, som De vil modtage inden udgangen af 2003, vil vi vise nøjagtigt, hvad der er opnået indtil nu, og hvordan vi kan oprette ejerskab i de fattige lande, f.eks. i Afrika. Vi har koncentreret os om Afrika, men vi er også nødt til at få befolkningen med på idéen og give dem mulighed for at føle, at dette er deres projekt, at de kan arbejde med det og opnå gode resultater. Jeg kan ikke give Dem de nøjagtige tal, men vi indsamler dem nu for at fremlægge klart bevis på, hvad der er sket indtil nu, og hvordan vi mener, de næste trin skal udformes.
Det andet problem, vi har, er, at vi kender hinanden, måske for godt, i vores drøftelser af bæredygtig udvikling. Men emnet skal integreres i alle andre politikområder. Det er præcis, hvad De har sagt i alle sammenhænge, fra handel til landbrug, energi og transport. Vi skal underkaste sagen en "Johannesburg-kontrol", som fru Corbey omtalte. Vi burde kunne vende tilbage og undersøge, om vi har ændret tidsperspektivet eller det geografiske perspektiv. Vi skal naturligvis fortsat sikre, at denne politik integreres bedre i det, vi gør, og sikre overensstemmelse mellem politikkerne, fordi det i virkeligheden er den største udfordring.
Med hensyn til de øvrige emner, De nævnte, er jeg helt enig med Dem i behovet for uddannelse og forskning, som gælder på tværs af grænserne. Vores næste chance for at vende tilbage til dette spørgsmål er, når vi fremlægger rapporten, samt at fastholde det konsekvent på vores fælles dagsorden.
Jeg vil gerne takke medlemmerne for bidragene.

Davies (ELDR).
Hr. formand, jeg anerkender, hvad Kommissionen gør for at forberede gennemførelsen af programmet for at forbedre kloakering. Men jeg er ikke klar over, om Kommissionen faktisk har fremlagt specifikke forslag for Rådet til anvendelsen af nogle af disse 1 milliard euro, eller om en sådan anvendelse rent faktisk er blokeret.

Wallström
Hr. formand, jeg vil gerne gøre hr. Davies opmærksom på, at ja, vi har foreslået, at det burde anvendes til vandinitiativet, der, som jeg sagde, omfatter både vand- og kloakeringsprojekter. Vi koncentrerer os om Afrika, og det gælder alt lige fra omfattende planer for store floder i Afrika til græsrodsprojekter, f.eks. boring af nye brønde eller opbygning af kloakeringsfaciliteter.
Vi har forelagt idéen om, at vandfonden skulle bruges til dette formål, og at pengene fra EUF skulle øremærkes til denne vandfond. Normalt øremærkes fonde ikke på den måde. Det har været et problem i Rådet. Rådet er ikke begejstret for at oprette en særlig fond og et sekretariat til at arbejde med den konkrete gennemførelse af denne plan og Vand for liv-initiativet. Vi håber naturligvis, at Rådet vil overvinde disse problemer og de forhindringer, det ser, men det er den situation, vi i øjeblikket befinder os i.

Formanden.
Tak, fru kommissær.
Ved forhandlingens afslutning har jeg modtaget et beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 42, stk. 5.

Boogerd-Quaak (ELDR)
Jeg erklærer hermed, at jeg undlod at stemme om McCarthy-betænkningen. Min begrundelse herfor er, at Parlamentet er nødt til at sende et klart signal til Kommissionen om, at et flertal ved andenbehandlingen kun kan opnås, hvis Parlamentets kritik tages alvorligt.
Butel (EDD)
Forhandlingerne om softwares patenterbarhed er meget kontroversielle, Selv tilhængerne heraf, som angiveligt forfølger samme mål, modsiger sig selv. Ordføreren henviser til, at der bliver indgivet over 100.000 patentansøgninger, mens kommissær Bolkestein mener, at der ikke vil blive indgivet ret mange ansøgninger. Vedtagelsen af denne tekst vil ikke give nogen afklaring, men tværtimod være kilde til ny uvished og misbrug til fordel for de stærkeste aktører på et marked, der er lige så særegent, som det er betydningsfuldt i økonomisk henseende såvel som med hensyn til udbredelse af viden.
Kommissær Bolkestein lod i sit indlæg masken falde, idet han forklarede, at EU-proceduren for udarbejdelse af et direktiv gav Europa-Parlamentet mulighed for at deltage i beslutningsprocessen, hvilket ikke var tilfældet med en mellemstatslig procedure for ændring af den europæiske patentkonvention. Det argument synes at have været afgørende for at samle et flertal her i Parlamentet for vedtagelsen af et direktiv, som det i øvrigt finder utilfredsstillende.
Repræsentanterne for Jagt, Fiskeri, Natur og Tradition i EDD-Gruppen har stemt for ændringsforslagene fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport, som indeholder en række uundværlige angivelser, men ikke for det samlede initiativ, som de har foreslået forkastet i et ændringsforslag. Vi kan nemlig acceptere denne gulerod i form af en række procedureforslag, der i sidste instans kan føre til vedtagelsen af en dårlig tekst, der ydermere kan give anledning til fejlagtige fortolkninger.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Ferrer (PPE-DE).
Jeg støtter forfatningsudkastet, fordi det trods alle sine fejl er et godt instrument til at forbedre effektiviteten og demokratiet i EU. Imidlertid indeholder teksten ikke visse grundlæggende elementer, der er nødvendige for at forene de europæiske folk, som udgør grundlaget for opbygningen af Fællesskabet. F.eks. anerkender teksten ikke den særlige stilling for regioner med lovgivningskompetence eller disses ret til at deltage i den fælles beslutningstagning i spørgsmål, som vedrører dem. Den giver dem heller ikke adgang til Domstolen, og den indeholder ikke bestemmelser om et sprogligt system, der inkluderer alle de sprog, som er officielle i de enkelte medlemsstater.
I Gil-Robles- og Tsatsos-betænkningen nævnes imidlertid intet af dette, hvilket ikke kun betyder, at der ikke gives noget signal herom til regeringskonferencen, men også viser en total mangel på fornemmelse for ønskerne hos folk som det catalanske, som føler sig som en del af Europa, som er Europa, og som derfor kræver sin legitime og demokratiske ret til at deltage i den europæiske integration. Selv om jeg havde foretrukket at stemme imod, har jeg derfor afholdt mig fra at stemme, for at det ikke skulle fortolkes, som om jeg er imod forfatningsudkastet.

