Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Berthu
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at der på side 5, under rubrikken "dødsfald«, står, at Sir James Goldsmith afgik ved døden den 19. juni 1997. I virkeligheden var det den 19. juli.
Jeg vil ved den lejlighed gerne gøre opmærksom på, at "Info-session« fra i går på sin første side nævner, at Mother Teresa og lady Diana blev mindet. Jeg mener, at man uden at bruge for meget blæk godt kunne have tilføjet Sir James Goldsmith.

Formanden
Med hensyn til det første punkt vil vi korrigere protokollen. Med hensyn til det andet punkt står der klart i den engelske udgave af protokollen, at formanden også udtalte mindeord over Sir James Goldsmith.
(Protokollen godkendtes)

Ligestilling mellem mænd og kvinder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er behandling under ét om følgende to betænkninger:
A4-0257/97 af Kestelijn-Sierens for Udvalget om Kvinders Rettigheder om Kommissionens årsberetning »Ligestilling mellem kvinder og mænd i Den Europæiske Union (1996)« (KOM(96)0650 - C4-0084/97); -A4-0251/97 af Kokkola for Udvalget om Kvinders Rettigheder om Kommissionens meddelelse »Integrering af lige muligheder for kvinder og mænd i alle fælleskabspolitikker og -aktioner« (KOM(96)0067 - C4-0148/96).
Kestelijn-Sierens
Hr. formand, kære kolleger, først og fremmest vil jeg på vegne af mine kolleger i Udvalget om Kvinders Rettigheder give udtryk for vores store tilfredshed. At der under en forhandling tirsdag formiddag kan behandles i alt fire betænkninger, og der var næsten fem, er en succes. Så vidt jeg ved, hr. formand, har en sådan favorisering kun sjældent eller aldrig fundet sted. Det beviser, at ligestillingspolitikken tages alvorligt, og således bør det for øvrigt også være.
Hr. formand, kære kolleger, denne årsberetning er den første i sin art, og i den forstand har vi at gøre med noget nyt. Vi glæder os i allerhøjeste grad over dette initiativ fra Kommissionens side. For det er i første række et værdifuldt instrument til at fastslå fremskridtene fra år til år, og for det andet må også debatten om ligestillingspolitikkens fremtid sættes i gang.
Eftersom det drejer sig om den første beretning, er det også vigtigt at fremsætte et par bemærkninger om formen med det formål at bringe Kommissionen på rette spor fremover. Selvom den er meget udførlig, mangler den en ordentlig struktur, der er for meget oversigt og for lidt evaluering. Et andet punkt, som vi kritiserer: Der mangler vigtige områder såsom vold mod kvinder. Nu kommer jeg til indholdet. Jeg gennemgår de seks kapitler, som omtrent giver udtryk for målsætningerne i det fjerde handlingsprogram. Det første og efter min opfattelse det vigtigste kapitel handler om mainstreaming , eller rettere integreringen af ligestillingspolitikken i de andre politikker. Udvalget om Kvinders Rettigheder tilslutter sig fuldstændigt disse nye holdninger. For at fremme mainstreaming anmoder vi specielt om, at der lægges større vægt på kønsfordelingsstatistikker. Dernæst en vurdering af kønsindvirkningen i forbindelse med lovgivningsforslag i analogi med allerede eksisterende vurderinger af indvirkning på erhvervslivet eller miljøet, og for det tredje mainstreaming i Europa-Parlamentets eget arbejde gennem oprettelse af et mainstreamingkontrolorgan bestående af to medlemmer fra hvert udvalg i Parlamentet, således som hr. Hadar Cars har foreslået. De samme punkter, som der skal lægges vægt på, blev gentaget i Kokkola-betænkningen, en betænkning, som vi fuldstændigt kan støtte.
Kapitel to handler om verdenskonferencen i Beijing. Og inden for disse rammer vil jeg gøre opmærksom på Unionens ansvar som initiativtager. Desværre konstaterer vi, at Unionen har foretaget sig så godt som intet, for så vidt angår et par prioriterede målsætninger fra Beijing-handlingsplanen. Kvinder og miljø, vold mod kvinder og kvinder og sundhed. Hvad sidstnævnte angår, bebuder den nylige meddelelse om kvinder og sundhed dog et vist fremskridt.
For det tredje er der problemet med kvinders underrepræsentation i beslutningstagningen. Kære kolleger, billedet af stats- og regeringscheferne, som lagde sidste hånd på den nye Amsterdam-traktat, taler for sig selv. Med undtagelse af dronning Beatrix er der ingen kvinder overhovedet. Med rette betegner Kommissionen underrepræsentationen af kvinder i den politiske beslutningstagning som en af årsagerne til det demokratiske underskud. Her trænger positive foranstaltninger sig på, og følgende foranstaltninger må fremhæves. For det første indførelsen af midlertidige kvoter eller måltal. De kan være et effektivt og somme tider nødvendigt middel med henblik på at skabe balance mellem kønnene i beslutningstagningen, og vi vil dernæst også påpege valgsystemernes indvirkning på kvinders repræsentation i de politiske organer. En undersøgelse foretaget af Parlamentets Direktorat for Forskning viser, at valgsystemer med flertalsvalg såsom i Det Forenede Kongerige eller Frankrig har en klart ugunstig indvirkning på balancen mellem mænd og kvinder.
Det fjerde kapitel vedrører kvinderne på arbejdsmarkedet. En vid udbredelse af den europæiske adfærdskodeks om ligeløn er nødvendig. Vi håber, at Kommissionen i sin næste årsberetning vil evaluere denne adfærdskodeks' succes. For at forbedre kvindens stilling på arbejdsmarkedet endnu mere beder vi om yderligere undersøgelser med hensyn til individualiseringen af rettighederne inden for den sociale sikring, bedre arbejdsvilkår for medhjælpende ægtefæller ved hjælp af den længe ventede revision af eksisterende direktiver.
I det femte kapitel drejer det sig om forening af erhvervsarbejde og familieliv. Hvis man vil tilbyde kvinder og mænd ligestilling på arbejdsmarkedet, så må både kvinder og mænd bedre kunne kombinere erhvervsarbejde og familieliv. I denne forbindelse går vi stærkt ind for fleksible åbningstider i forretninger og offentlige serviceorganer samt for stimulering af initiativer med henblik på børnepasning.
Det sidste kapitel handler om kvinders rettigheder. Et eurobarometer viser i denne forbindelse, at de fleste kvinder ikke er klar over deres rettigheder. Oplysningskampagner skal afhjælpe dette. Og jeg tænker i denne forbindelse på initiativet citizens first .
Hr. formand, kære kolleger, Udvalget om Kvinders Rettigheder kunne enstemmigt støtte min betænkning. Vi håber, hr. kommissær, at der ved udarbejdelsen af den næste årsberetning og også de følgende vil blive taget hensyn til alle Parlamentets forslag og bemærkninger. Jeg vil gerne takke sekretariatet for Udvalget om Kvinders Rettigheder og alle dem, som har medvirket, for deres værdifulde bestræbelser i forbindelse med udarbejdelsen af denne betænkning. Til sidst vil jeg også give de tre ordførere, som deltager i forhandlingen i formiddag, en kompliment for deres arbejde.

Kokkola
, ordfører. (EL) Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, efter at der nu er gået en rum tid, mange forhandlinger har været ført og analyser er blevet udarbejdet om integrering af princippet om lige muligheder for mænd og kvinder i alle fællesskabspolitikkerne og -målsætningerne, den såkaldte "mainstreaming«, er vi nu på baggrund af den nye udformning af spørgsmålet i Amsterdam-traktaten nået til den endelige behandling. EuropaParlamentet skal nu forhandle og forhåbentlig vedtage denne betænkning.
Vores bestræbelser igennem hele denne periode på at nå frem til en afstemning om mainstreaming-politikken, der er i overensstemmelse med kvindernes virkelige behov i dag, må imidlertid ikke høre op eller afbrydes. En betænkning fra Europa-Parlamentet kan ikke fra den ene dag til den anden ændre traditioner og vaner og føre til en konkret gennemførelse af mainstreaming-politikken i hverdagen. Vi må derimod alle forene vores bestræbelser på at ændre samfundet, som det er i dag, så de første, der bliver arbejdsløse, ikke bliver det på grund af deres køn, og så vi får et samfund, hvis medlemmer ikke udelukkes fra beslutningsprocesser på grund af deres køn eller ikke får de samme muligheder for adgang til informationer og uddannelsesprogrammer på grund af deres køn. Vi skylder de kommende generationer at fortsætte disse bestræbelser.
Før jeg fortsætter denne korte gennemgang, vil jeg lige gøre opmærksom på, at betegnelsen for denne politik, mainstreaming, som er et lån fra den økologiske terminologi, er uheldig. Den Europæiske Union har en tendens til at skjule sine politikker bag forskellige betegnelser, som enten er uforståelige eller ikke kan gengives nøjagtig i alle Den Europæiske Unions medlemsstater. Resultatet heraf er, at der opstår forvirring blandt de berørte parter, og i vores tilfælde forvirring omkring definitionen af et så vigtigt begreb som fremme af lige muligheder for mænd og kvinder. En bedre betegnelse i dette tilfælde ville være »aktion for gennemførelse af lighed« og denne betegnelse vil jeg bruge fremover.
Det kunne ligne en idealsituation fra et rent lighedsmæssigt synspunkt, hvis det skulle lykkes fuldt ud at gennemføre denne aktion for gennemførelse af lighed mellem kønnene. Som ordfører vil jeg imidlertid gøre opmærksom på faren for, at gennemførelsen af lighed fører til en neutralisering i stedet for en lighed, der fremmer mangfoldigheden og står forskelligartetheden bi. Det er derfor nødvendigt, at de positive foranstaltninger fortsættes parallelt med gennemførelsen af denne politik.
Strukturfondene er et område, hvor aktionen for gennemførelsen af lighed vil have grobund for en videre udvikling. Dette betyder, at lige muligheder og lige rettigheder bør indgå i disse fondes mål. Udarbejdelse af en række evalueringselementer af kvantitativ og kvalitativ art til vurdering af, hvorvidt denne politik er inddraget tilstrækkeligt i disse fondes aktionsområde ville sammen med forelæggelse af statistiske data om de to køn hver for sig være af stor betydning for at opnå dette. Når de lige muligheder og de lige rettigheder indgår i alle Unionens forordninger og politikker, så vil denne aktion for gennemførelse af lighed kunne siges at være afsluttet. På dette sted vil jeg også gerne understrege den betydelige rolle, som de ikke-statslige organisationer spiller for udarbejdelsen af sådanne programmer.
Som De godt er klar over, hr. kommissær, uanset de gode intentioner, de veltalende erklæringer og om vi som Parlament bliver enige med Dem som Kommission, forudsætter alt dette, at de nødvendige finansielle midler stilles til rådighed sammen med de administrative strukturer, der er nødvendige for at kunne samordne og vurdere, hvorvidt hver enkelt aktion nu også fremmer de lige muligheder, ellers er jeg bange for, at aktionen for gennemførelse af lighed blot vil ende sin skæbne i en skrivebordsskuffe. Derfor beder jeg Dem om at anvende enhver mulighed, De har for at skabe grundlaget ved at stille de nødvendige bevillinger til rådighed.
Jeg vil gerne afslutningsvis sige, at jeg tror, at det ikke kun er kvinderne, der har behov for lighed; Europa har behov for det og med det hele verdenssamfundet. Aktionen for gennemførelse af lighed bør være en politik for mobilisering af information, som vi alle gennemfører i vores nationale parlamenter og regeringer, sociale institutioner, og hvis endelige mål forbliver den fuldstændige lighed.

Sornosa Martínez
Hr. formand, kære kolleger, lad mig begynde med at udtrykke min tilfredshed med den pakke af betænkninger om kvinder, som vi i plenarforsamlingen er i besiddelse af, og så endda på en tirsdag og ikke en fredag som normalt.
Det er sjældent, at emnerne i forbindelse med ligestilling drøftes, og det ville være ønskeligt, hvis dette kunne ske oftere, således at ligestilligen efterhånden kunne opnås. Målet om at inkorporere ligestillingsspørgsmålet i alle Unionens politikker er stadig langt fra at blive gennemført. Derfor er denne debat så vigtig.
Kommissionen har i sin første årsberetning om ligestilling fremlagt en meget omfattende og velunderbygget beretning, som virkelig giver os et bredt overblik over emnet på langs og på tværs i medlemsstaterne. Hr. kommissær, efter at have studeret dokumentet kan jeg dog kun sige, at det skaber en følelse af afmagt. Afmagt på grund af de ligestillingsfremmende foranstaltningers ringe virkning, afmagt på grund af den prekære arbejdsmæssige situation, som vi kvinder befinder os i, afmagt på grund af den ringe indflydelse, som vi kvinder har på beslutningstagningerne, og afmagt især på grund af mangelen på strategier i Kommissionens meddelelse.
Vi har en god undersøgelse, gode statistikker og en vurdering af den generelle situation. Men jeg spørger: Hvad nu? Fru Kestelijn stiller i sin glimrende betænkning nogle interessante forslag, som jeg støtter fuldt ud, og jeg beder ligeledes om, hr. kommissær, at Kommissionen i sine fremtidige beretninger vil tage hensyn hertil, således at vi kan bevæge os hurtigere frem på den lange vej mod ligestilling.
Eftersom jeg også skal tale om fru Kokkolas betænkning, vil jeg gerne sige, at af disse fire betænkninger om ligestilling, som fremlægges i dag tirsdag, er denne uden tvivl den, som hvis den gennemføres, vil bidrage mest til at forbedre kvindernes situation i det europæiske samfund. Det, som der anmodes om og foreslås i fru Kokkolas betænkning, er en reel integration af ligestillingsprincippet i alle Unionens politikker og strategier.
Jeg lykønsker fru Kokkola med hendes arbejde og med den kritiske analyse, som hun fremkommer med vedrørende Kommissionens beretning, og jeg støtter hende, når hun beder om større klarhed. Forvirringen begynder allerede med selve termen mainstreaming og slutter med den uklare grænse mellem Fællesskabets kompetence og subsidiaritetsprincippet. Hvis Kommissionen uddelegerer ansvaret til medlemsstaterne, og disse fastsætter andre prioriteringer, sker der ingen egentlig ændring af ligestillingspolitikkerne. Det er derfor af afgørende betydning, at den støtte, der ydes de forskellige lande, indeholder betingelser, som omfatter ligestillingsprincippet, og som endvidere er obligatoriske.
Integrationen af ligestillingen bør være et mål for alle og i alle områder af de interne politikker, men også i aftaler om udviklingssamarbejde og, hvorfor ikke, i forhandlingerne om udvidelse. For at gennemføre disse politikker med succes er det nødvendigt at investere, og strukturfondene er sandsynligvis det bedste instrument til gennemførelse af mainstreaming og de tværgående politikker om ligestilling i alle Den Europæiske Unions politikker.
Hr. kommissær, vi afventer - og det afventer jeg i hvert fald - Kommissionens forslag på dette område med henblik på at accelerere opnåelsen af ligestilling for alle kvinder i Den Europæiske Union, og at vi også vil kunne eksportere denne model.

Ojala
Ærede hr. formand, først og fremmest vil jeg gratulere begge ordførere. Fru Kokkolas betænkning omhandler særdeles grundigt og tydliggørende det for øjeblikket vigtigste begreb i EU's ligestillingspolitik, hovedstrømningen eller main streaming .
Jeg har den ære at fungere som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Regionalpolitik og betragte, hvorledes der tages hensyn til ligestillingssynspunktet i EU's strukturfonde. På trods af, at dette main streaming -princip var indeholdt i forordningen vedrørende strukturfondene allerede for fire år siden, er der stadig store problemer med dets realisering. Tekniske og rationelle anliggender er blevet fremhævet i regional- og strukturpolitiske mål og midler. Anliggender, hvor mænd står stærkt efter traditionelle ehrvervsvalg. Strukturpolitiske aktiviteter, som sandsynligvis er kønsneutrale, tilbyder altså i virkeligheden kun muligheder til det ene køn, normalt til mænd.
For at realisere målet med ligestilling skal der i aktiviteterne tages højde for kvindernes særlige interesseområder. De kvindelige interesser knytter sig oftere end de mandlige til, hvad man kunne kalde hverdagens eller lokale og sociale spørgsmål. Kvinder har også stadigvæk større ansvar for familien end mænd. Derfor er kvinders muligheder for at deltage i arbejdslivet og uddannelsen afgørende afhængig af den af samfundet etablerede service, som omsorg for børn og ældre, skolespisning og offentlig transport. Støtte til disse serviceområder bør omfattes af strukturfondens aktiviteter.
Kvindernes behov får ikke tilstrækkelig opmærksomhed, hvis deres andel ikke bliver øget på alle niveauer, hvor der planlægges strukturpolitiske aktiviteter, træffes beslutninger og fortages opfølgning. Hr. kommissær, dette bør udgå fra kommission til de regionale samarbejdsgrupper. Det bliver ofte påstået, at det er svært, endda umuligt, at finde kompetente kvinder til ekspertorganer. Vi er dog i Finland nået længere frem i dette spørgsmål, således at forskellige led altid skal fremkomme både med en kvindelig og en mandlig kandidat og af dem vælges den ene. Med denne metode sikres en bedre repræsentation i forskellige organer. Denne praksis anbefaler jeg også for EUkredse.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, vi står over for en meget væsentlig handlingspolitik til integration af ligestilligen og over for et glimrende stykke parlamentarisk arbejde udført af fru Kokkola. Udvalget om Institutionelle Spørgsmål har ajourført dette parlamentariske arbejde i lyset af det nye udkast til Amsterdam-traktaten, har bidraget væsentligt ved at foreslå en ny benævnelse - og jeg takker fru Kokkola mange gange, fordi hun har accepteret den - og har ligeledes foreslået nedsættelse af en tværinstitutionel arbejdsgruppe.
Med hensyn til det nye udkast til Amsterdam-traktaten må det bemærkes, at til forskel fra andre områder, hvor den nye traktat næppe forbedres og nærmere udgør en stagnering eller måske en tilbagegang, må det erkendes, at den, hvad angår beskyttelsen af kvinders rettigheder, udgør et klart fremskridt med hensyn til erkendelse af kvindediskrimination og ligeledes med hensyn til beskyttelse af kvinders ligestilling med mænd.
Her i den nye traktat finder vi inden for beskæftigelses- og socialpolitikkerne en effektiv vej. Ligeledes må det siges, at dette ikke sikres, fordi den nye traktat er meget ambivalent, og dens effektivitet afhænger af, om den ene eller den anden vej anvendes. Men under alle omstændigheder må det dog erkendes, at Den Europæiske Unions nye traktat her ved indgangen til det 21. århundrede behandler det enorme problem med kvindediskrimination, som berører over halvdelen af europæerne. For første gang er vi synliggjort, og dette er ikke så ringe endda, for vi ved jo, at erkendelse af et problem inden for politik nok er det første skridt mod at løse det.

Torres Marques
Hr. formand, endelig en fornem morgen til at behandle et fornemt emne. Og som vedrører alle borgere i Den Europæiske Union, ikke kun kvinderne. Derfor mine lykønskninger til EuropaParlamentets formandskab, som har erkendt dette. Mine lykønskninger også til alle de ordførere for betænkninger og udtalelser, der har deltaget i denne forhandling.
Det var på tide, at Kommissionen udarbejdede og fremlagde for Europa-Parlamentet en betænkning om ligestilling mellem mænd og kvinder i Den Europæiske Union. Det var det rette tidspunkt, den gjorde det, i 1996. Det er imidlertid ikke nok at definere en politik fuld af gode hensigter: hvis man ikke ser på, hvordan den bliver sat i værk, og hvilke resultater der opnås, kan dens virkninger være utilstrækkelige, uden at de ansvarlige politikere bliver opmærksomme herpå. Det bliver således afgørende, at statistikkerne viser virkningerne efter køn, ligesom der skal bruges indikatorer, som gør det muligt at følge og kontrollere virkningerne af den førte politik.
I Portugal, for eksempel, har regeringen i år for første gang fremlagt et program til at integrere ligestillingen mellem mænd og kvinder i politikken for alle de forskellige sektorer. For at støtte dens gennemførelse har den i hvert enkelt ministerium ansat ligestillingskonsulenter, som skal rapportere direkte til Højkommissæren for Ligestilling og Familie, hvis ansvar det er at følge op på og kontrollere udførelsen af denne plan.
Herudover vil det portugisiske parlament i juni 1998, inden for det fjerde handlingsprogram for ligestilling, organisere den anden interparlamentariske konference for de udvalg, der i parlamenterne i Den Europæiske Unions femten medlemslande og i Europa-Parlamentet tager sig af kvindernes rettigheder. Målet er netop at analysere, hvordan den politik, der er defineret af såvel Europa-Parlamentet som af hvert enkelt land for at fremme ligestillingen mellem mænd og kvinder, er blevet ført ud i livet, og hvilke resultater der er opnået. Vi håber, at denne interparlamentariske konference i Lissabon vil kunne hjælpe Kommissionen med at udarbejde ligestillingspolitikken mere konkret og vurdere den mere effektivt i den kommende betænkning for 1997.
Hr. kommissær Flynn, jeg håber, at Kommissionen med hjælp fra Europa-Parlamentet og parlamenterne i Den Europæiske Union vil kunne indarbejde de utallige forslag, som vi i dag foreslår, når den skal udarbejde sin næste betænkning om ligestillingspolitikken.
Hvad angår mainstreaming -politikken, altså indarbejdelsen af ligestillingen mellem mænd og kvinder i politikken for de forskellige sektorer, betragter jeg den som et afgørende skridt for at nå samfundets normaltilstand, nemlig at kvinder og mænd ikke blot har de samme rettigheder og pligter, men også mulighed for virkelig at komme til at udøve dem. Derfor er denne betænkning, udarbejdet på fremragende vis af fru Angela Kokkola, en af de vigtigste, som Europa-Parlamentet nogensinde har diskuteret. Mainstreaming -politikken vil med ratificeringen af Amsterdamtraktaten blive et af Unionens mål, og der vil følgelig ske en enorm styrkelse af mulighederne for at føre den ud i livet.
Vi vil derfor være særdeles opmærksomme, hr. kommissær, og jeg ville være taknemmelig for, om De ville meddele dette til Kommissionen. Vi er ikke naive: så længe ligestillingen ikke er nået, så er den horisontale politik, der indarbejder dette mål i de forskellige sektorer, ikke tilstrækkelig. Det er absolut nødvendigt, at de specifikke aktioner og programmer til støtte for kvinderne videreføres og udvides. Hvis vi vil have kvinder, der er økonomisk uafhængige, virksomhedsledere, skabere af beskæftigelse, igangsættere af en mere menneskelig og økologisk bærbar udvikling, så er mainstreaming ikke nok, selvom denne politik er meget nødvendig. De positive aktioner for kvinder skal fastholdes og udvides. Og det er uomgængeligt at anvende de nye teknologier, der i dag findes i samfundet, mere effektivt. Jeg er fast overbevist om, at kun med os til at træffe beslutninger sammen med mændene, vil denne ligestilling kunne opnås i virkeligheden.

Maij-Weggen
Hr. formand, under denne forhandling vil jeg først og fremmest koncentrere mig om fru Kestelijns betænkning, som for øvrigt er en udmærket betænkning, og fru Peijs, min kollega, vil tale om fru Kokkolas betænkning.
Det er udmærket, at Kommissionen er fremkommet med årsberetningen, og det er også prima, at Kommissionen har besluttet at udarbejde en sådan beretning hvert år. Jeg vil give kommissær Flynn en kompliment for at have taget dette initiativ. Det er nu femten år siden, at Parlamentets undersøgelsessudvalg udarbejdede en omfangsrig beretning om kvindens stilling i Europa, og siden da er der sket meget. Jeg må måske lige erindre om, at dengang var fru Veil formand for Parlamentet, Yvette Roudi var formand for undersøgelsesudvalget, og selv var jeg som ungt parlamentsmedlem hovedordfører for dette undersøgelsesudvalg. Denne aktion i 1981 foranledigede temmelig meget. I hvert fald har Kommissionen siden da sat emnet "kvinder« højt på dagsordenen, og vi har siden da haft vort eget kvindeudvalg, som blev nedsat derefter. Der er sket store forbedringer efter den tid. Medlemsstaterne har på grundlag af de europæiske direktiver truffet temmelig mange juridiske foranstaltninger for at gennemtvinge kvinders ligestilling. Kvinders stilling er forbedret inden for undervisning, arbejdsmarked, politik og i administrative organer. Ordninger, som gør det muligt for både kvinder og mænd at kombinere arbejde og pasning af børn, er betydeligt udvidet. Men alligevel er der stadig temmelig mange ting, som der ikke er sørget ordentligt for, eller som der er sørget utilstrækkeligt for. Egentlig er det ufatteligt, at vores børn, vores døtre - undskyld jeg taler om vores generation - stadig 25 år efter den tredje emancipationsbølge og 15 år efter undersøgelsesudvalget i EuropaParlamentet stadig støder på de samme problemer, udelukkende fordi de er kvinder. Jeg nævner en række eksempler: Inden for undervisning opnår drenge og piger i dag samme niveau, og det er et stort fremskridt. Men der er stadig for få piger, der vælger teknisk undervisning, hvorved kvinder kommer temmelig meget bagud med hensyn til nye teknologier. På arbejdsmarkedet arbejder nu omkring 40 % kvinder, og det er et stort fremskridt. For femten år siden var det for Nederlandenes vedkommende kun 20 %. Kvinder får gennemsnitligt stadig lavere løn, og kvinder er i for høj grad koncentreret på en lille del af arbejdsmarkedet, og derved er de temmelig udsatte for arbejdsløshed. Der er stadig behov for yderligere foranstaltninger for at afhjælpe disse problemer. At kombinere omsorgen for familien og erhvervsarbejde er blevet mindre kompliceret for kvinder på grund af udvidelsen af faciliteterne. Men det er stadig ikke godt. En nylig undersøgelse i Nederlandene har vist, at halvdelen af de unge mødre, som i begyndelsen forsøger at fortsætte med at arbejde, alligevel holder op efter et antal måneder med alle de følger, som det har for deres arbejdsmarkedsstilling.
Og så er der antallet af kvinder, som trænger igennem til ledende stillinger. Selv var jeg i fem år minister i en regering med kun tre kvindelige ministre. Den nuværende nederlandske regering har kun fire kvindelige ministre. Små skridt fremad er altså meget små, og det gælder ikke blot for den nederlandske regering, det gælder egentlig for alle regeringer. Det samme gælder også for topstillinger inden for det offentlige, i erhvervslivet, i fagforeninger og i ikke-statslige organisationer. Med henblik herpå viser også de europæiske institutioner et forkert billede. Antallet af kvindelige kommissærer, men også antallet af kvindelige generaldirektører og direktører, det ser alt sammen ikke særlig godt ud. Og det er foruroligende, fordi Kommissionen egentlig bør være et godt eksempel, ellers er kritik af medlemsstaterne naturligvis ikke særlig troværdig. Jeg vil gerne spørge kommissær Flynn, om han fremover vil medtage kvinders stilling inden for institutionerne i sin årsberetning.
Situationen for kvinder omkring år 2000 er således en del bedre end for 25 år siden, men problemerne er stadig ikke løst, og der er endda kommet en række nye problemer til. Jeg synes, at det er godt, at Kommissionen for fremtiden fremlægger en årsberetning. Der vil stadig i årevis være brug for prioritet til og foranstaltninger med henblik på kvinders stilling i vort samfund, og kvinder må i den forbindelse være solidariske med de mænd, som hjælper dem. For lighed for mænd og kvinder i vores verden resulterer efter min mening i en bedre verden.

Daskalaki
Hr. formand, i lighed med mine kolleger vil også jeg gerne understrege, hvor vigtigt det er, at forhandlingen finder sted her til formiddag, hvor der er tid nok til rådighed til at drøfte et så vigtigt emne, som vi også i fremtiden må følge op på.
Fru Kokkola anmoder i sin betænkning Kommissionen og medlemsstaterne om at handle på to fronter ved både at fremme en politik for lige muligheder for kvinder og mænd og iværksætte positivt diskriminerende foranstaltninger til fordel for kvinder inden for de sektorer, hvor de stadig er i mindretal.Ordføreren mener, at der bør sættes mere ind på dette område, navnlig på den finansielle side, således at der kan ske en egentlig udvikling af de støttestrukturer, der kan give kvinderne mulighed for at spille en mere aktiv rolle i arbejdslivet og navnlig fremme reintegreringen af kvinder, der af grunde, som kun gælder for dette ene køn, har måttet afbryde deres karriereforløb.
Blandt mange andre meget vigtige forslag, som ordføreren stiller, opfordrer hun også alle de tjenester, der er ansvarlige for gennemførelsen af mainstreaming-princippet, til at udpege en ansvarlig person for kontrollen med gennemførelsen af mainstreaming-kriterierne; denne person bør også kunne stille forslag om forbedringer.
Betænkningen er som nævnt særdeles detaljeret. Fru Kokkola har fuldstændig ret, når hun kræver bevillinger til gennemførelse af ligheden og insisterer på dannelse af tværinstitutionelle arbejdsgrupper for at sikre, at der i alle fællesskabsforanstaltninger tages hensyn til ligestillingen mellem kvinder og mænd. Som det før er blevet sagt i dette forum, kan vi sige, hvad vi vil, og udvikle alle de teorier, vi vil. Det er glimrende ord, både talt og på skrift, men når de konkrete bevillinger til at gennemføre politikkerne mangler, ja så bliver det aldrig til andet end ord, hvilket vi alle kan bevidne især er tilfældet i kvindespørgsmål. Vi kan derfor kun tilslutte os ordføreren, når hun kræver, at der er de nødvendige forudsætninger til stede for at gennemføre mainstreaming-kriterierne.
Samtidig må der skrides ind over for de århundredgamle fordomme og opfattelser omkring kvindernes deltagelse i samfundslivet. Dem skal jeg ikke komme ind på nu, vi er jo alle klar over, hvad sådanne fordomme betyder. For der er ingen der i dag, som det også før blev nævnt, kan påstå, at der er reel ligestilling mellem mænd og kvinder, især ikke hvad de lige muligheder inden for arbejdslivet angår, heller ikke her i Den Europæiske Unions medlemsstater eller landene i Vesten generelt: disse lande, som vi anser for særligt civiliserede, og som alligevel er langt bagefter i grundlæggende kulturelle spørgsmål, som netop spørgsmålet om ligestilling mellem og lige muligheder for mænd og kvinder.

Dybkjær
Skulle man være i tvivl om denne debats nødvendighed, kan man forsøge at tænke tilbage på den senere tids billedreportager fra det politiske liv taget i bred forstand. Billederne fra forhandlingerne om Amsterdam-traktaten: 15-30 mænd beslutter og underskriver. NATO-udvidelsen: Det samme, også her er det mænd, der beslutter. Det valgte demokratiske toppolitiske liv er mænd. Ser man efter fremtrædende kvinder i den senere tid, slår bortgangen af to personer én: Mother Teresa og Diana. Kvinderollen er Florence Nightingale eller den smukke prinsesse, der desværre blev dræbt på så tragisk vis. Med andre ord: der er lang vej til ligestilling.
Kigger vi på vores egne rækker, står det lidt bedre til, men det er jo ikke godt, som også anført af de to ordførere, hvis arbejde jeg i øvrigt gerne vil takke dem varmt for. Der er sket lidt, men det er jo langt fra nok. Som kvinde i min alder, og når man i hele sit liv direkte og indirekte har deltaget i kvindesagen, skal man passe på ikke at gribe til en let afmægtighed, sådan som en anden taler også har sagt. Vi har jo sagt det hele før. Afmægtighed fører som bekendt ikke til noget godt, og jeg vil derfor optimistisk glæde mig over det, vi har nået. Og kigger jeg tilbage, er der selvfølgelig sket meget, selvom det ikke er nok. Det vigtige, der er sket, er, at vi trods alt ikke længere diskuterer - i hvert fald ikke offentligt - om kvinder og mænd er lige gode. Men når de nu er lige gode, hvorfor afspejler det sig så ikke tydeligere i tallene? Det er denne dags debat. Er der alligevel et usynligt glasloft, er der med andre ord tale om, at man en række steder alligevel ikke accepterer kvinder, eller er det årsager, der har med det praktiske liv at gøre, f.eks. familie og børn? Det er desværre stadig en blanding af begge dele, og derfor skal problemerne også angribes fra begge vinkler. Under alle omstændigheder skal vi kvinder nok gøre os klart, at magt aldrig afgives frivilligt, og at vi aldrig får sand ligestilling, medmindre vi kvinder også afgiver noget af vores magt.

Ribeiro
Hr. formand, vi deltager endnu en gang i en debat om lige muligheder med den stadige hensigt at bidrage til, at ligestillingen bliver til virkelighed, og også med den hensigt, at en mandestemme skal slutte sig til de kvindelige medlemmers stemmer, der efterlyser og kræver den.
I den yderst korte tid, som vi råder over, to også meget korte bemærkninger: den første for at fremhæve det forhold, at denne debat foregår i dag, på denne tirsdag, og ikke fredag formiddag, således som det desværre har været sædvane for dette emne og for andre, der ligeledes har været forvist til den formiddag; den anden hidrører fra de positive signaler, der på det institutionelle plan ligger i, at Amsterdam-traktaten indeholder den nye artikel 6-A og tilføjelsen til artikel 2.
Det er imidlertid nødvendigt, således som det understreges af fru Kokkola - som vi, i lighed med de andre ordførere, gerne vil lykønske for hendes arbejde - at de ikke blot udgør nye fremskridt i teorien, uden praktiske virkninger, at de ikke er endnu nogle smukke ord som dem, der omgiver mainstreaming , uden kvantitativ og kvalitativ vurdering hverken før eller efter.
Vi vil også glæde os over forslaget om at definere mainstreaming præcist og at oversætte det, noget, der vil afspejle et mærkbart behov for almengyldighed, og vi er enige i det portugisiske udtryk "acções para a igualdade«, aktioner til lighed. Og aktioner er nødvendige!

Hautala
Ærede hr. formand, Amsterdam-traktaten vil sikkert give nye midler til fremme af ligestillingen, og det skal også betragtes som en sejr for kvinder. Men det er sandt, hvad fru Dybkjær sagde. Et glasloft er også synligt i ledelsen af Europaunionen. Europaunionens familiebillede er stadig en skare mænd klædt i grå habitter, blandt dem findes Dronning Beatrix og to kvindelige udenrigsministre, og det er det hele.
Der er virkelig behov for midler til at fremme ligestillingen som det er sagt i flere indlæg. En vej til fremme af ligestillingen er, at der i alle firmaer og offentlige institutioner årligt udfærdiges en ligestillingsplan. Dette kan indebære, at der fastsættes midlertidige kvoter for at opbygge en bedre repræsentation af kvinder eller af minoritetskønnet. Også uddannelse spiller en væsentlig rolle for at fremme ligestillingen i firmaer og offentlige institutioner. Der skal aktivt lægges mærke til disse ting. De skal læres, og netop derfor er main streaming , «ligestillingens gennemslagsprincip«, det tveæggede sværd, fordi der skal virkelig aktivt lægges mærke til det. Dette går ikke i opfyldelse af sig selv.
Ved forberedelserne til den monetære union er det vigtigt at tage ligeberettigelse og kvindens stilling frem, fordi, som det konstateres i fru Kokkolas betænkning, denne tilpasning af offentlige økonomier til ØMU-forhold meget vel kan gå hårdt ud over kvinder. Der kommer til at sive arbejdspladser fra den offentlige sektor, fra omsorgsarbejdet, som netop er kvinders område.
Til sidst vil jeg minde om, at Rådet allerede i 1992 har udfærdiget en henstilling om, at der i medlemslandene etablereres børnepasningsmuligheder, og der skal gøres fremskridt i denne sag, så kvinderne kan deltage i arbejdslivet.

Leperre-Verrier
Hr. formand, at integrere lige muligheder for kvinder og mænd i alle fællesskabspolitikker og -aktioner er et prisværdigt foretagende, og jeg vil gerne lykønske fru Kokkola, som har udfærdiget denne glimrende betænkning.
Betænkningens indhold og udvalgets indsats er betryggende. Mainstreaming-princippet er gennemgående for alle Unionens aktioner og politikker, og det på alle niveauer. Det vedrører derfor alle de parlamentariske udvalg. Det mål om ligestilling mellem kvinder og mænd er således blevet et anliggende for alle vores aktioner, og det kan vi kun glæde os over.
Der er dog stadig enkelte grunde til bekymring. Hvordan kan man lade integreringen af ligestillingsparameteret gælde også for mændene, uden at træffe foranstaltninger til positiv særbehandling af kvinderne, hvis målet er en reel ligestilling? Denne mangel, som vidner om en vis tvetydighed, generer mig. Vores ordfører lader i øvrigt til at være bevidst herom, når hun anmoder om iværksættelsen af den slags foranstaltninger på de områder, hvor kvinder stadig forfordeles.
Disse områder er desværre endnu alt for talrige og i alle tilfælde betydningsfulde, såvel økonomisk som politisk. Faktisk er kvinder i ledende stillinger stadig en sjældenhed. I de femten medlemsstater beklæder kvinderne ikke engang hver femte ansvarsfulde stilling, og det er kun lige med nød og næppe at vi kan rose os af, at 25 % af de ledende poster i udvalget er besat af kvinder! Her er der ganske vist tale om et tydeligt fremskridt, men vi skal nå endnu længere.
Jeg mener derfor, kære kolleger, at mainstreaming-princippet først og fremmest skal komme kvinderne til gavn. Den forskelsbehandling, som er årsagen til denne debat, berører dem mere end nogen anden. Den nuværende situation nødvendiggør indførelsen af en udlignende forskelsbehandling, som er det eneste princip, der kan føre til en reel ligestilling mellem kvinder og mænd!

Antony
Hr. formand, som parlamentsmedlem for det franske folk vil jeg gerne gøre opmærksom på, at jeg ved denne lejlighed - det vil sige med hensyn til kommentaren til fru Kestelijn-Sierens betænkning - taler på vegne af min hustru og mine fire døtre samt mine to kolleger i regionalrådet for Midi-Pyrénées. Jeg vil gerne tilføje, at jeg har arbejdet i 15 år i en virksomhed, hvor halvdelen af personalet og halvfjerds procent af de overordnede funktionærer var kvinder.
Min hustru, mine døtre og mine veninder har med takt og humor, om ikke ironi, fortalt mig, at de for intet i verden ønsker den ligestilling, som fru Kestelijn er fortaler for. De har fortalt mig, at kvinder i gennemsnit lever ti år længere end mænd, og at det er meget godt sådan! De har fortalt mig, at franske kvinder ikke ønsker alle de job, som er forbeholdt mændene, og at de ikke har den socialistiske nostalgi som de sovjetiske kvinder, der arbejder med trykluftsbor og landbrugsmaskiner.
De har fortalt mig, at de ikke ønsker den nedladenhed og det brud med princippet om lighed for borgerne, som ville være et resultat af fru Kestelijns "særlige støtte til kvindelige virksomhedsledere«, og at de finder politikken om obligatoriske kvoter grotesk. Den franske kvinde lader hånt om at finde sin værdighed, sit omdømme og sin indflydelse i en obligatorisk tildeling på halvtreds procent af sæderne i triste forsamlinger. De har over for mig tilkendegivet deres afsky for det krav, ifølge hvilket man overalt skulle tage hensyn til, jeg citerer, "den kvindelige dimension«, ifølge dem et trist og groft udtryk fra en debat om ligestillingsbarbari.
De brød ud i latter, da de læste fordømmelsen af kvinders ringe deltagelse i beslutningsprocesserne, undtagen i de nordiske lande. De har givet mig besked på at sige, at franske kvinder er ligeglade med de anførte modeller fra det danske postvæsen eller Sveriges offentlige forvaltning, og at de frabeder sig en plump imperialisme, der har til hensigt at "ændre den politiske kultur«, for deres egen politiske kultur, som har rødder i tre tusinde års græsklatinsk og kristen civilisation, er den, der tilhører vores folks store heltinder, fra Antigone til Jeanne d'Arc, fra Sankt Geneviève til Mother Teresa, men det er også den, der tilhører myriader af talenter inden for alle åndens, kunstens og litteraturens områder. De har fortalt mig, at de var målløse over en tekst, som hverken omtaler kvindelighed eller moderskab, og som nøjes med at nævne et "i tilfælde af graviditet« med en forfærdelig mandlig simpelhed.
Som om den menneskelige naturs ligevægt og skønhed ikke kom til udtryk i herligheden og harmonien af de to komplementære principper, som kvindelighed og mandlighed er, og som var Skaberens hensigt. Som om forplantningen af livet lige til nedkomsten, efter glæden ved den fælles befrugtning, ikke på ulige og pragtfuld vis var forbeholdt kvinden. Som om det - med undtagelse af særlige sørgelige begivenheder - ikke først og fremmest var hende, der bedst kunne vugge, tage sig af, elske, trøste og opdrage. Som om Blanche de Castilles værk, da hun forberedte den kommende Ludvig den Hellige til livet, ikke var det prægtigste af alle kald, nemlig moderskabets.

Gröner
Hr. formand, ærede kolleger! Udvalget om Kvinders Rettigheder og min gruppe hilser konceptet om mainstreaming velkomment, for jeg tror, at der ligger et stort stykke arbejde og venter på os. Diskussionen er meget vigtig, men vi fylder jo ikke meget i de store avisoverskrifter. Vi må stadfæste konceptet i vores hoveder. Det er i denne forbindelse nødvendigt, at vi fortsat kører i to spor. Vi må bibeholde de positive kvindefremmende foranstaltninger! Her er kvoter en nødvendighed. Vi må også forankre ligestillingen mellem mænd og kvinder på andre politiske områder.
Jeg vil gerne komme ind på budgetproceduren, for det er meget interessant. Sidste år fremmede vi for første gang feminiseringen i budgettet og kom overalt i kommentarerne ind på kvinde- og kønsspecifikke spørgsmål! Det lykkedes os at tilføje kommentarer til strukturfondene, i de store programmer Phare, Tacis, Meda osv. Gennem intensive kontakter til Kommissionens generaldirektorater har vi opnået et resultat, som ganske informativt viser, hvordan mainstreaming fungerer meget fint i nogle tilfælde, men meget dårligt i andre, f.eks. inden for industripolitikken. Her er mainstreaming stadig mangelfuld. På det regionalpolitiske område gør man sig store anstrengelser, og på det informationspolitiske område ville mange muligheder være åbne. Detaljerne fremgår af et arbejdsdokument, som jeg har fremlagt i Udvalget om Kvinders Rettigheder.
Vi må skabe en bevidsthed omkring dette emne, for hvis vi, som Kommissionens årsberetning viser, fortsætter med at forankre ligestillingen mellem mænd og kvinder i det nuværende tempo, kommer det til at tage ca. 100 år, før vi endelig har nået målet.
I Sverige har man en interessant model. Her skal alle ledere gennemgå en gender training , før de indtager en lederstilling, også ministrene, alle ministre, også biskoppe skal eksempelvis videreuddanne sig.
Jeg tror, vi er på rette vej. Vi vil kæmpe for, at ligestillingen mellem mænd og kvinder stadfæstes i vores hoveder, kommer til udtryk på alle politiske områder, i alle forordninger. Jeg opfordrer navnlig mændene til at støtte kvinderne i denne sag.

Peijs
Hr. formand, jeg kunne udmærket leve med den definition, som ordføreren fru Kokkola giver på mainstreaming . Hendes definition savner blot et lille element, og det er den virkelige betydning af ordet "mainstreaming«: Nemlig, at man er med i hovedstrømmen og ikke marginaliseres. Det savner jeg stadig i definitionen, hvad det øvrige angår, kunne den efter min mening vedtages, som den er.
Vi taler i dag om en betænkning, der er vigtig for både mænd og kvinder. Gennemførelsen af ligestillingsprincippet i alle samfundets sektorer lyder overordentlig selvfølgeligt og er det samtidig overhovedet ikke i praksis. Jeg vil fortælle Dem en sand historie, som ikke er nogen vittighed, men som fandt sted i sidste uge. I sidste uge under et møde i Nederlandene, hvor der taltes om, hvorfor kvinder ikke går videre fra middle management til toppen, spørger den ene topmanager i et stort multinationalt selskab i Nederlandene den anden: Vil du gerne se kvinder i din topledelse? Og topmanageren svarede: Jeg vil gerne se dem, men ikke høre dem.
Så længe man stadig kan høre topmanagere fremsætte den slags udtalelser, vil der ikke være tale om ligestilling og lige tilstedeværelse af begge køn. Så meget desto nødvendigere er den foranstaltning, som Kommissionen har planlagt. Det roser vi den således for. I praksis vil det være vanskeligere. Heldigvis giver Amsterdam-traktaten impulser til at nå frem til en nøje gennemtænkt politik. Den skaber grundlaget for den nødvendige lovgivning med henblik på at integrere ligestillingen mellem mænd og kvinder på alle politiske områder. Jeg vil udtrykkeligt gøre opmærksom på, at traktaten også giver mulighed for på erhvervsområdet at træffe specifikke foranstaltninger, som kan være en særlig stimulans for en gruppe, der er bagefter eller underrepræsenteret. Altså en positiv foranstaltning.
Jeg vil gerne lige komme ind på ændringsforslagene. Fru Thyssens ændringsforslag ligger os naturligvis i høj grad på hjerte, fordi det henviser til en gruppe, som til trods for høje forventninger lades temmelig meget i stikken af Rådet: de medarbejdende ægtefæller. Fru Cederschiölds ændringsforslag har alle naturligvis sympati for på grund af dets selvfølgelighed. Hun taler om, at sagkundskab skal være en selvfølge for mænd og kvinder. En selvfølge, alligevel er det overraskende, at sagkundskab i forbindelse med udnævnelser kun bringes på bane som et punkt, der skal lægges vægt på, når det drejer sig om en ligelig repræsentation af mænd og kvinder i visse stillinger. Sagkundskab synes at være overordentlig almindeligt for mænd, og vi ved da bedre. Jeg anbefaler at stemme imod dette ændringsforslag, fordi det i sin inderste kerne diskriminerer. Også hos kvinder er sagkundskab et selvfølgeligt krav for at blive udnævnt, men også for mænd. Det har vi aldrig sagt, hvorfor gør vi det så nu, når det drejer sig om kvinder. For så vidt angår ændringsforslaget til artikel 20, anbefaler vi om lidt at stemme imod sidste del. Det er godt, at der efter alle de ting, som nævnes i ændringsforslag nr. 20, transport, uddannelse osv. ses på, hvordan disse skal finansieres, men ikke hver kvinde har brug for støtte i forbindelse med finansiering. Jeg synes, at man skal bruge strukturfondene der, hvor de er nødvendige, og ikke blot ud fra et princip.
I artikel 14 anmodes der om en evaluering. Jeg ville gerne sige det tydeligere. I de økonomiske sektorer kender man begrebet "benchmarking «. En metode til at sammenligne sine egne præstationer med andres. Kommissær Flynn, kan De ikke udarbejde nogle benchmarking -kriterier med henblik på senere at kunne måle resultaterne af mainstreaming?
Til sidst vil jeg insistere på, at der over for de østeuropæiske ansøgerlande udtrykkeligt gøres opmærksom på, at også ligestillingspolitik hører til acquis communautaire . Agenda 2000 er tavs som graven om mainstreaming i Central- og Østeuropa.
Som sidste punkt vil jeg gerne sige: Europa-Parlament, se på jeres egen personalepolitik. Vi peger på alle undtagen os selv. Kvinderne i Parlamentets top kan jeg heller ikke finde.

Ryynänen
Ærede hr. formand, ærede hr. kommissær, kommissionens første årsberetning om lige muligheder for kvinder og mænd er i sig selv et positivt fremskridt. Jeg tror, at den vil være til gavn for den kommende planlægning og realisering af ligestillingsudviklingen, skønt det selvfølgelig er beklageligt, at denne beretning endnu ikke omfatter en grundig vurdering og analyse, hvilket er nødvendigt for at sætte fart i udviklingen. Jeg håber, at de gode foranstaltningsforslag fra ordførerne nu også iværksættes.
Kvinders deltagelse i beslutningsprocesser på alle niveauer skal fremmes. Jeg tror, at midlertidige kvoter er et effektivt middel til at opnå dette mål, og når en naturlig ligevægtig repræsentation i beslutningsorganer er opnået, kan kvoterne opgives. Jeg tror, at erfaringerne fra de finske ligestillingskvoter vil vise dette.
Jeg synes, at det virkelig er beklageligt, at på trods af Fælleskabets lovgivning og flere landes nationale vedtægter vedrørende iværksættelse af ligeløn, er vi stadig langt derfra. Lønkløften skal endelig fjernes, og opsplitningen af arbejdsmarkedet må forsvinde. Ligeledes skal effektive arbejdsvurderinger tages i brug, således at de nu underbetalte arbejdsområder, hvor kvinderne er i flertal, kan blive opprioriteret.
Kvinderne er klart underrepræsenteret også i det regionale udviklingsarbejde. Dette resulterer i, at projekter og foretagender med kvindelig majoritet ikke nyder godt af de regionale udviklingsprogrammer og strukturfonde, det vil sige kvinderepræsentationen også på regionale niveauer i beslutningsorganer skal øges snarest.

Ghilardotti
Hr. formand, også jeg vil understrege min støtte til, at vi bruger en stor del af forhandlingen denne tirsdag formiddag på ligestillingsproblemet. Det betyder ikke kun, at det, som Udvalget om Kvinders Rettigheder og Parlamentet har givet udtryk for, begynder at blive taget op til overvejelse, men at det bliver et af Den Europæiske Unions politiks centrale problemer.
Vi taler nu om to vigtige betænkninger. I den første, om Kommissionens årsberetning om ligestilling mellem kvinder og mænd, hvor fru Kestelijn-Sierens er ordfører, foreslås det, at der gøres rede for de fremskridt, som er sket i disse år angående indførelse af ligestilling, at bekræfte de fremskridt, der er gjort, at gøre Fællesskabets politik angående ligestilling mere synlig, at opmuntre til diskussion om fremtidige strategier og at nå et bredt publikum, fordi det af oplysningerne i betænkningen fremgår, at kvinder kun har et ringe kendskab til deres rettigheder og til nødvendigheden af og muligheden for respekt for deres rettigheder. Betænkningen har seks kapitler og følger stort set opstillingen i den fjerde handlingsplan. Dette er et positivt. Det betyder, at de valg, der er gjort, og den politik, som er blevet fulgt i de senere år, har været præget af kontinuitet og praktisk gennemførelse.
Alt i alt, og her er jeg enig med ordføreren, giver betænkningen en stor mængde informationer, af hvilke man netop kan udlede, at ligestillingsprincippet, uanset de fremskridt, der er sket, desværre endnu er langt fra at være ført ud i livet. Jeg vil give nogle eksempler med udgangspunkt i arbejdsmarkedet. Til trods for en øget feminisering af arbejdsmarkedet er kvinder stadig udelukket fra mange områder, både horisontalt og vertikalt. Blandt kvinder registreres større arbejdsløshed, især blandt langtidsarbejdsløse. Trods national lovgivning og unionslovgivning er der desuden stadig tale om en lønforskel på i gennemsnit ca. 20 procent mellem kvinder og mænd. Et andet eksempel er nødvendigheden af en afbalanceret deltagelse af kvinder og mænd i beslutningsprocesserne. Også i dette tilfælde er der, trods Den Europæiske Unions skridt fremad - Peking-konferencen og Kommissionens meddelelse - gennemsnitligt blevet registreret, naturligvis på forskellige niveauer i forhold til medlemsstaterne, mindre fremskridt hvad angår kvinder, selvom der kan konstateres en vigtig udvikling i kvinders bidrag og af deres rolle, dog igen meget forskelligt fra land til land.
Alle de informationer, vi har til rådighed om de forskellige aspekter, er dog hverken fulgt af en præcis analyse eller af en opmærksom vurdering, og de har heller ikke haft en effekt på den førte politik. Det er derfor, at jeg opfordrer Kommissionen til at tage hensyn til de forslag, som ordføreren kommer med i sin betænkning. Den næste årsberetning skal være kortere, den skal kunne bruges af flere og den skal desuden være opmærksom på de forslag, som Europa-Parlamentet længe er kommet med i diverse betænkninger. Og den skal være rigere på eksempler på god praksis, på konkrete instrumenter, så mainstreaming , et emne som bliver behandlet detaljeret af fru Kokkola, bliver lagt til grund i Unionens og medlemsstaternes samlede politik.
Fru Kokkola går videre med en meget præcis undersøgelse af mainstreaming -princippets anvendelse. Hun fremhæver ikke kun de positive aspekter, men også alle de endnu eksisterende mangler. Og hun fremlægger et antal forslag, som hun mener, Kommissionen skal tage op til grundig overvejelse. Mainstreaming er ikke et alternativ til positive aktioner; begge aspekter skal fremmes, fordi vi er langt fra at have skabt virkelig ligestilling. Mainstreaming skal anvendes i al politik, derfor er ansvaret både Kommissionens og medlemsstaternes. Kommissionen skal have og kan udøve en mere forpligtende rolle i forhold til projekterne på uddannelsesområdet i medlemsstaterne. Den har et ansvar angående uddannelse af personale, som arbejder med ligestilling. I debatten om revisionen af strukturfondene er det nødvendigt at se på spørgsmålet om tvangsmidler, f.eks. økonomiske sanktioner, for at få medlemsstaterne til at respektere dette princip. Det er virkelig nødvendigt, at de henstillinger, som er fremkommet indtil nu, bliver forpligtende elementer og konkrete redskaber i Den Europæiske Unions ligestillingspolitik.

Crawley
Hr. formand, jeg skammer mig over, at jeg ikke kan citere Voltaire og Proust, som fru Lulling gjorde det så kyndigt. Jeg vil gerne tilslutte mig mine kollegers glæde over at have en hel formiddag til at fejre de fremskridt, som kvinderne har gjort i Den Europæiske Union, og til også at give udtryk for vores alvorlige bekymring over regeringernes og Den Europæiske Unions holdninger og mangel på effektiv handling, hvad angår de uligheder, som kvinder stadig oplever.
Jeg vil gerne rette en varm tak til mine to kolleger for deres betænkninger. Fru Kestelijn-Sierens' betænkning bifalder med rette, at vi for første gang har fået en årsberetning i Den Europæiske Union om lige muligheder for kvinder og mænd. Denne beretning kan anvendes til at præcisere og forklare ligestillingspolitikken over for offentligheden i Unionen, især kvinderne, som længe har ønsket en fast struktur, hvorigennem de kunne danne sig et overblik over status, tidsplanen og beslutningstagningen på dette område. Kommissionens årsberetning er et seriøst og vigtigt bidrag til ligestillingsdebatten i Den Europæiske Union ved udgangen af det 20. århundrede.
Det er imidlertid også rigtigt af fru Kestelijn-Sierens at gøre opmærksom på manglerne i Kommissionens beretning, f.eks. behovet for en mere omfattende analyse og vurdering, den manglende inddragelse af Europa-Parlamentets store arbejde på ligestillingsområdet og den manglende behandling af vigtige diskussionsemner, der ligger os meget på sinde, f.eks. vold mod kvinder og regeringskonferencens mulige indvirkning på lige muligheder samt følgerne af udvidelsen af EU.
Med hensyn til mainstreaming vil jeg gerne lykønske min kollega, fru Kokkola, med hendes betænkning. Mainstreaming er et meget seriøst forsøg fra EU-institutionernes side på at skabe en kulturel holdningsændring inden for alle politikker. En sådan holdningsændring vil tage tid. Nogle har beklaget, at det kun er en lille gruppe af interesserede, af eksperter, af folk, der går meget op i ligestilling, om man vil, der forstår begrebet mainstreaming. Hvis det skal fungere, og hvis kvinder reelt skal sikres en rimelig stilling i Den Europæiske Unions politikker, må Kommissionen og Parlamentet gøre en indsats for at fremme mainstreaming i perioden frem til det 21. århundrede.

Colombo Svevo
Hr. formand, kommissæren har modtaget megen velfortjent ros i dag, ros som jeg er helt enig i og som også gælder de to ordførere. Vi har her at gøre med en vigtig diskussion, såvel hvad angår emnet som forhandlingen som helhed, og det er en vigtig diskussion ikke kun for os. Jeg vil på dette sted gerne understrege, hvor vigtig diskussionen er på grund af den støtte, den kan yde de institutioner, som skal medvirke til ligestillingen, nemlig vores medlemsstater, de rådgivende instanser og sammenslutningerne på området.
Fra den nuværende forhandling vil jeg understrege nogle punkter og først og fremmest denne årlige betænknings brugbarhed. Den er et brugbart redskab allerede på grund af det, den repræsenterer i sig selv, og efter min mening også for det, den kan sætte i gang, specielt hvad angår synliggørelse af problemet - hvis det er rigtigt at kun 20 procent af kvinderne ved, at der eksisterer en ligestillingspolitik - og på grund af den hjælp, den kan yde, ved en analyse og bekræftelse af Fællesskabets og nationalstaternes politik.
Denne betænkning kan faktisk, hvis det lykkes for os at gennemføre dette, blive et konkret analyseredskab for udviklingen i de problemer, ligestillingspolitikken støder på. Netop i betragtning af dette redskabs vigtighed vil kommissæren forstå de forhold, udvalget har prioriteret, og de meget præcise henvisninger, som ordføreren, fru Kestelijn, har villet give med sin betænkning, først og fremmest når hun taler om nødvendigheden af en strategisk vision. Jeg har spurgt mig selv: Hvad betyder "strategisk vision« her? Det betyder formentlig, at denne betænkning vil udtrykke en holdning, der ligger i skæringspunktet mellem Fællesskabets og medlemsstaternes politik og i skæringspunktet mellem de forskellige problemer angående ligestilling, som man diskuterer internt i Fællesskabet. Det betyder derfor, at man må tage fat på det fjerde programs synspunkter igen - hvis ikke de var aktuelle i dag, ville det, når alt kommer til alt, sige, at vi havde forfejlet selve målene - men det betyder også, at vi skal kunne forstå alt det betydningsfulde og vigtige, der har udviklet sig på dette område i Fællesskabet og i medlemsstaterne. Dog må vi heller ikke overse de aspekter, som af og til er dramatiske og uforudsigelige. Hvis vi i dag f.eks. også havde drøftet Waddington-betænkningen, så havde vi bedre kunnet anskueliggøre den diskrepans, der ligger i, at et problem som handel med mennesker ikke er nævnt i betænkningen.
Her kommer en anden overvejelse, som først og fremmest angår fru Kokkolas betænkning. Jeg mener, at det centrale i strategien skal være det gode eksempel, som det lykkes Fællesskabet at vise, først og fremmest på ét område; forbindelsen mellem ligestilling og sociale fonde og Det Europæiske Fællesskabs strukturfonde, både på planlægningstidspunktet - det er rigtigt, at Kommissionen allerede i april 1996 eksplicit havde gjort sig til talsmand for, at der i medlemsstaterne skulle introduceres denne ligestilling - men vi ved, at dette kun er en politisk indstilling, der endnu ikke er blevet konkret iværksat - og først og fremmest på det tidspunkt, hvor man reformerer strukturfondene. Vi mener, at en forenkling af målene ville kunne tillade, at ligestillingsaspektet systematisk inddroges, ligesom det ville gøre det nemmere at vurdere effekten heraf i al politik.
I øvrigt drøfter vi i eftermiddag Observationscentret for Små og Mellemstore Virksomheder, hvor der er blevet gennemført en vurdering af denne art, der kunne vise sig at være vigtig ...
(Formanden afbrød ordføreren )

Van Lancker
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne bruge mine to minutter i slutningen af denne forhandling til lige at se lidt frem i tiden, for vi har nu med Kommissionens meddelelse og årsberetningen, som jeg takker kommissæren for, fået et godt instrument. Det gælder nu frem for alt om at gøre de smukke principper, som står på dette papir, til klare kendsgerninger og omsætte dem til kraftige foranstaltninger. Det fremgår meget tydeligt, at mainstreaming stadig absolut ikke er nogen selvfølgelighed i de fleste medlemsstater. Jeg er overbevist om, at dette ikke er et spørgsmål om terminologi, om ikke at forstå ordet, men en mangel på politisk kultur. Der er ikke desto mindre i meget nær fremtid en række meget vigtige udfordringer, hvor begrebet mainstreaming bør vise sin nytte.
Først og fremmest beskæftigelsen, topmødet i Luxembourg. De flerårige planer, som blev udarbejdet efter Essen, kan i de fleste medlemsstater næppe bestå ligestillingsprøven. I de fleste planer i de fleste medlemsstater er kvinder ikke til at finde, eller de skubbes væk i risikogruppernes hjørne. Det er derfor for mig tydeligt, hr. kommissær, at det er væsentligt, at topmødet i Luxembourg forstår, at kampen mod arbejdsløsheden også er en kamp for ligestilling.
For det andet, det er allerede sagt her et par gange, er der strukturfondene. Også der viser det sig, at bevillingerne frem for alt i regional- og landbrugsfondene sjældent bruges til initiativer, hvormed kvinders deltagelse stimuleres.
For mig er det tydeligt, at der ved reformen af disse strukturfonde skal sørges for, at disse fonde over hele linjen skal anvendes meget mere kvindevenligt. Det betyder, at vi skal realisere mainstreaming , at vi formulerer tydelige målsætninger, fastsætter kriterier og indikatorer samt evalueringsmetoder på grundlag af statistikker, som ikke er kønsneutrale. Således som der for lidt siden var én, der sagde, hr. kommissær, forventer vi således af Dem, at De udvikler benchmarking for kvinder, og at De udvikler en ligestillingsprøve.
Det kraftigste instrument ville naturligvis være, at mange flere kvinder kan deltage i beslutningstagningen. Det er allerede nævnt forskellige gange her under denne forhandling. Desværre har Amsterdam ikke givet os noget nyt instrument dertil. Jeg håber, at kommissæren og Kommissionen vil bruge Amsterdam-traktaten så kreativt som muligt for også at stimulere dette.

Mann, Thomas
Hr. formand, i forbindelse med realiseringen af ligestillingen mellem mænd og kvinder har vi opnået beskedne resultater i Den Europæiske Union, hvilket fremgår tydeligt af Kommissionens årsberetning 1996 og betænkning af fru Kestelijn-Sierens. Der er stadig store mangler, både på fællesskabsplan og nationalt plan. De forudgående talere har med rette gjort opmærksom på det.
Mainstreaming er imidlertid som hovedstrøm en betydningsfuld idé til realisering af den ligestilling, vi skulle have haft for længe siden, forudsat at det integreres i samtlige af Den Europæiske Unions koncepter og foranstaltninger og ikke henvises til nicher og sekundære skuepladser. For til stadighed at kunne muliggøre positive forandringer, er det nødvendigt med specialprogrammer, lige fra information og bevidsthedsarbejde til kvalitative analyser af programmer og aktioner.
Udkastet til Amsterdam-traktaten har styrket det lovmæssige grundlag for ligestillingsforanstaltninger. Engang var artikel 119 den eneste henvisning. Nu udvides artikel 2 med spørgsmålet om ligestilling. Fællesskabet får altså til opgave at eliminere uligheder og forbyde forskelsbehandling på grundlag af køn. Også den sociale protokol og beskæftigelseskapitlet indeholder, hvad vi med tilfredshed konstaterede i Udvalget om Kvinders Rettigheder, vigtige ændringer. Mainstreaming angår, som ordfører Angela Kokkola formulerede det i sin engagerede udarbejdelse, alle, både kvinder og mænd. Nytænkning hos mændene, afsked med årelange traditioner og ønsket om at ville ændre sig er absolut nødvendige i denne sag. Det viser sig i erhvervslivet, hvor lederstillinger som før bliver besat kønsspecifikt, til trods for, at kvinderne har dokumenteret høje faglige kvalifikationer og social kompetence.
På arbejdsmarkedet udgør kvinderne som før en reserve, der kan tilkaldes, når man ønsker det. I gode tider lokkes de til at arbejde, og i dårlige tider bliver de afskediget. De mangler sikkerhed og perspektiver. Fremmende foranstaltninger er som før en mangelvare, f.eks. med henblik på bedre faglige kvalifikationer, med henblik på videreuddannelse også inden for tekniske fag - ved Gud, stadigvæk et typisk mandedomæne! Eller med henblik på at vende tilbage til arbejdsmarkedet efter børnefasen.
Betænkningen anbefaler kriterier til bedømmelse af ligestillingen og kræver med rette analyser med henblik på effekter af virkningerne af mainstreaming i medlemsstaterne. De mangfoldige muligheder for at støtte kvinderne gennem strukturfonde, fra pilotprojekter til en forøgelse af andelen af kvinder, står ligeledes på vores fælles ønskeliste. Hr. kommissær, vi regner ganske bestemt med Europa- Kommissionens motivations- og gennemslagskraft.

Flynn
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke alle, der har bidraget, for deres store støtte til vores nye instrument - årsberetningen. Den har fået en meget god modtagelse, og det glæder mig meget. Jeg vil specielt gerne benytte lejligheden til at takke ordførerne for Udvalget om Kvinders Rettigheder, fru Kestelijn-Sierens og fru Kokkola, for det meget store arbejde, de har lagt i udarbejdelsen af betænkningerne om Kommissionens årsberetning om ligestilling mellem kvinder og mænd i Den Europæiske Union og om Kommissionens meddelelse - integrering af lige muligheder for kvinder og mænd i alle fællesskabspolitikker og - aktioner.
Jeg har med særlig stor glæde bemærket deres meget positive holdning til denne første årsberetning fra Kommissionen om lige muligheder for kvinder og mænd. Siden offentliggørelsen har beretningen fået en meget god modtagelse i pressen og i Det Rådgivende Udvalg for Ligestilling mellem Kvinder og Mænd, i Det Økonomiske og Sociale Udvalg og af mange andre ligestillingsorganisationer.
Mange af forslagene i betænkningen af fru Kestelijn-Sierens for Udvalget om Kvinders Rettigheder er meget konstruktive og nyttige for os, og vi vil forsøge at tage højde for disse i videst muligt omfang ved udarbejdelsen af den næste beretning.
Den første beretning er rettet mod tre hovedmålsætninger: synlighed, strategi og konvergens. Ordføreren finder, at strategiaspektet bør styrkes. Det er noget, vi vil arbejde videre med, og som vil blive yderligere uddybet på et senere stadium.
Jeg er glad for forslagene til emner til kommende årsberetninger, og vi vil gå videre med dem som meget nyttige forslag. De næste beretninger vil helt sikkert i højere grad komme til at handle om udviklingen i det pågældende år. Hvad angår kapitlet om medlemsstaternes gennemførelse af Beijing-handlingsplanen, blev dette skrevet på grundlag af oplysninger indhentet hos medlemsstaterne, og det dækker perioden frem til juni 1996. Beretningen for 1997, som allerede er under udarbejdelse, vil indeholde flere oplysninger om gennemførelsen af handlingsplanen på nationalt plan. Som ønsket vil denne årsberetning omfatte flere oplysninger om udviklingen i de enkelte medlemsstater. Så årsberetningen er, som fru Van Lancker også sagde, et meget nyttigt instrument. Man kunne kalde den et måleinstrument, og vi ser frem til løbende at forbedre beretningen efter jeres ønsker.
Med hensyn til betænkningen om mainstreaming udarbejdet af fru Kokkola, glæder det mig, at Parlamentet og Kommissionen har stort set samme holdning til den vigtige opgave med at fremme ligestilling mellem kønnene og integrere kønsaspektet i alle fællesskabspolitikker. Dette mål kan kun nås, hvis det anerkendes af alle europæiske institutioner, og hvis disse påtager sig at iværksætte konkrete foranstaltninger.
Fru Kokkolas betænkning sætter fokus på en række vigtige emner, som Kommissionen allerede har medtaget i sin fjerde handlingsplan, f.eks. at der er behov for en struktur- og holdningsændring og for at udforme politikker, hvis der skal ske fremskridt mod ligestilling mellem kvinder og mænd. Kommissionen har allerede truffet konkrete foranstaltninger med henblik på at integrere kønsaspektet i alle politikker og især på områder som abejdsmarkedsforhold og faglig uddannelse, som det fremgår af beretningen.
I denne forbindelse er der netop vedtaget et strategidokument, der skitserer fremtidige tiltag, bl.a. en styrkelse af samarbejdet mellem tjenestegrenene, udarbejdelse af procedurer og retningslinjer for vurdering af indvirkningen på kønnene og resultatovervågning. Disse foranstaltninger afspejler nogle af Parlamentets vigtigste bekymringer. 29 generaldirektorater og tværgående tjenestegrene deltager i gennemførelsen af denne strategi i selve Kommissionen. Det glæder mig, at ordføreren understreger forbindelsen mellem mainstreaming og kvinders deltagelse i beslutningsprocessen.
Kommissionens personalepolitik vedrørende ligestilling mellem kvinder og mænd er udformet med henblik at opnå en reel udvikling i denne retning. Jeg er især glad for den vægt, der lægges på vigtigheden af at anvende en kombineret fremgangsmåde, der omfatter positive foranstaltninger og integrering af kønsaspektet, behovet for at øge kvinders deltagelse i oprettelsen og anvendelsen af strukturfonde samt forbedring af de statistiske data om kvinders og mænds brug af strukturfonde og endelig behovet for at gøre mainstreamingpolitik til et vigtigt element i udvidelsesforhandlingerne. Kommissionen vil tage højde for Parlamentets bekymringer og forsøge at øge sin indsats for at nå de målsætninger, der er prioriteret i denne beretning.
En række medlemmer har henvist til fortolkningen og definitionen af begrebet »mainstreaming« og til den forvirring, der til tider hersker om dette. Begrebet er ikke Kommissionens opfindelse, men stammer fra kvindebevægelsen selv. Det står helt klart for alle her og også for Unionens institutioner, at det, vi egentlig mener med dette begreb, er integrering i andre politikker og støttemekanismer. Fru Crawley opsummerede det meget godt, da hun sagde, at der her er behov for en kulturel holdningsændring. En bredere definition kan kort gengives på følgende måde: en mere aktiv og omfattende strategi til fremme af lige muligheder gennem mobilisering ikke blot ved egentlige positive foranstaltninger, men også af alle overordnede politikker og foranstaltninger med dette mål for øje.
Vi vil koncentrere vores indsats om at gøre reelle fremskridt med integreringen af ligestillingsspørgsmål i den praktiske gennemførelse af alle relevante aktiviteter. Det er nøglen. Uanset hvordan vi definerer eller forstår begrebet, er det handling, der skal til.
Det har været nævnt, at det måske ville være nyttigt i den næste beretning at medtage en ordliste med de udtryk, der almindeligvis anvendes i drøftelser om ligestillingsspørgsmål. En sådan ordliste kunne muligvis afhjælpe en stor del af den forvirring, der hersker om, hvad der præcist menes med de specifikke udtryk, vi anvender. Jeg anbefaler dette som en mulighed næste gang.
Fru Maij-Weggen udtrykte stor tilfredshed med årsberetningen, og det takker jeg hende for. Hun gjorde imidlertid meget ud af spørgsmålet om kvinder i ledende stillinger i Fællesskabets institutioner. Det er bestemt noget, vi bør være meget opmærksomme på.
Fru Maij-Weggen, Kommissionen har gjort gode fremskridt på dette område, og dem vil jeg gerne fortælle om. Mellem 1. januar 1994 og 1997 er der sket en tredobling i antallet af kvinder fra 5 til 18 på A1- og A2-niveau, som er de højeste niveauer, vi har i Kommissionens tjenestegrene. Det er en stor forbedring på dette område. Det er ikke nok, men dog en ganske betydelig forbedring, og det er mit inderlige håb, at vi også vil opnå tilsvarende fremskridt i de øvrige institutioner.
Fru Van Lancker talte især om beskæftigelsestopmødet, og om hvad vi kan gøre i denne forbindelse. Dette ligger mig meget på sinde. Jeg kan garantere, at lige muligheder vil indgå i de retningslinjer for beskæftigelsen, som jeg i meget nær fremtid vil foreslå Kommissionen, jeg synes, dette bør betragtes som meget gode nyheder.
Kommissionen tager gennemførelsen af mainstreamingstrategien meget alvorligt. Vi arbejder også efter en langsigtet strategi for mobilisering af alle politikker og foranstaltninger med henblik på at opnå ligestilling mellem kvinder og mænd. Erfaringsgrundlaget er meget begrænset, hvad angår mainstreaming, men det kan vi rette op på hen ad vejen. Vi har fået en god start, synes jeg, med hvad vi har nået i dag. Jeg ser optimistisk på fremtiden. Mainstreaming af kønsaspektet bør fremover være et princip, der indgår i det nye traktatudkast, og også på det punkt er der bestemt tale om en positiv udvikling. Hermed skulle vi have mulighed for at tage endnu større skridt i fremtiden.
Her er Parlamentets bidrag meget vigtigt. Jeg takker jer alle samlet for det, især i forbindelse med proceduren med fælles beslutningstagning, hvor denne er relevant. Der er sket fremskridt, og det bør vi anerkende. Gennem årene har fremgangen været ganske betydelig, men de emner, der er rejst, kræver vores konstante opmærksomhed, og vi må fremme bevidstheden om og profileringen af ligestillingsproblematikken overalt. Vores møde her i dag tirsdag er særdelses befordrende for det, Kommissionen og Parlamentet gerne vil gøre på dette område.
Vores årsberetninger og programgennemførelse vil være løbende opgaver og vil fortsat have topprioritet i min embedsperiode som kommissær.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Vold mod kvinder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0250/97) af Eriksson for Udvalget om Kvinders Rettigheder om behovet for en europæisk kampagne til bekæmpelse af accepten af vold mod kvinder.

Eriksson
Hr. formand! Der er ikke så mange her, men det betyder ikke, at dette spørgsmål ikke engagerer særdeles mange. Det er somme tider med skepsis, at jeg hører denne frase her i kammeret, det vil sige, at det drejer sig om et spørgsmål, som engagerer særdeles mange. I dette tilfælde ved jeg dog, at det er det, da jeg nu i et helt år har haft lejlighed til at arbejde med denne betænkning og også møde mennesker, der aktivt er blevet udsat for fysisk vold eller arbejder med at støtte personer, som er blevet udsat for vold.
Af og til står vi spørgende overfor, hvordan det kan være, at vi har løndiskrimination, at vi har så få kvinder i besluttende stillinger, hvilket vi for ganske nylig talte om. Hvad er årsag og hvad er virkning? Det er vel bare at konstatere, at siden Aristoteles hævdede, at kvinden var et »defekt og underordnet væsen, hvis eneste opgave skulle være at føde nye mænd«, så er vi kommet et stykke videre. Der er dog stadig særdeles meget Aristotelestænkemåde tilbage i de samfund, vi lever i. Vi lever kort sagt i patriarkalske strukturer, hvor manden er overordnet og kvinden er underordnet på alle områder og på alle måder. Selv vi kvinder opfatter os også som underordnede mænd. Så længe vi gør det, forbliver vi i Aristoteles æra.
De yderste konsekvenser af disse samfundsstrukturer er den fysiske vold, som udøves mod kvinder. Det drejer sig om voldtægt og andre seksuelle overgreb, mishandling, seksuelle trakkasserier, prostitution og pornografi. Det er de yderste konsekvenser, som vi lever i.
I mit hjemland Sverige dør der i dag en kvinde hver tiende dag på grund af, at hun er blevet kraftigt mishandlet af en for hende nærtstående mand. Vi har i den forløbne sommer haft flere voldtægtssager oppe til behandling, hvor vi direkte kan se pornografiens afspejling i aktiv handling med såkaldte gruppevoldtægter af enkelte kvinder.
Volden i hjemmet er fortsat betragtet som et privat anliggende. Men vi ved i dag, at det ikke er det. Vi ved ikke hvor meget i økonomiske termer, denne massive vold, rettet mod kvinder, koster skatteyderne, ikke bare i EU, men rundt om i hele verden. I denne betænkning påpeger vi også fra udvalget, at det måske er på tide, at vi undersøger, hvor stor denne omkostning er, så vi kan diskutere med de mennesker, som kun kan diskutere og problematisere i kroner og øre.
Jeg synes, det er en god betænkning, vi lægger frem i plenum. Vi har debatteret den flere gange. Jeg vil dog benytte lejligheden til i sidste øjeblik at tage det op, som der ikke står, det, som udgør en konflikt, som har indebåret, at jeg har haft maksimalt uheld. Det drejer sig om synet på pornografi og prostitution samt om at kriminalisere de prostitueredes kunder i stedet for de prostituerede. Disse ændringsforslag står der ikke på grund af maksimalt uheld i den administrative behandling. Jeg appellerer derfor til kammeret og til mine kolleger, om at få lov til at fremlægge dem som mundtlige ændringsforslag og at vi også tager en appel nominal om dem. Dette udgør nemlig en konflikt af allerstørste omfang, ikke mindst i hele EUs samlede kvindebevægelse. Jeg synes, det ville være retfærdigt at få spørgsmålene på bordet og se hvor store forskelle vi har i dette kammer, så vi ved, hvordan vi skal arbejde med netop disse spørgsmål senere.
Da vi har kommissær Gradin her, er jeg naturligvis nysgerrig efter at vide, hvordan denne betænkning modtages af kommissionen og, som sædvanlig, hvordan det står til med de økonomiske muligheder for og ressourcer til at gøre 1999 til et Europaår mod vold mod kvinder.

Waddington
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Eriksson for hendes fremragende betænkning og hr. David Martin, fordi han først fremlagde idéen for Parlamentet. Jeg vil gerne nævne fem årsager til, at vi har brug for en europæiske kampagne mod vold mod kvinder.
For det første er der behov for at øge bevidstheden om, at vold mod kvinder finder sted i alle lande, alle byer og alle samfundslag. F.eks. viser ti undersøgelser, der er citeret af Europarådet i år, bemærkelsesværdigt sammenfaldende, at 25 % af kvinderne har været udsat for vold i hjemmet, og at mellem 6 % og 10 % af kvinderne hvert år udsættes for vold.
For det andet er det helt afgørende, at alle medlemsstater opfordres til at gennemgå de retlige, økonomiske og sociale systemer for voldsofrene og den beskyttelse, der ydes mod yderligere overgreb. Kvinder, der har været udsat for vold - og flertallet holder det for sig selv - og deres børn skal kunne føle sig sikre nok til at anmelde overgreb i sikker forvisning, at de vil få effektiv støtte.
For det tredje bør vold mod kvinder generelt betragtes som uacceptabelt. Offentlige myndigheder bør forpligte sig til at bekæmpe accepten af vold og iværksætte offentlige oplysningskampagner med henblik på at ændre den holdning, som man stadig møder mange steder, at vold mod kvinder f.eks. i hjemmet er et privat anliggende og af ubetydeligt omfang.
For det fjerde bør ikke-statslige organisationer, der har erfaring i at støtte kvinder og bekæmpe vold, have mulighed for at udveksle idéer og god praksis. Gode og nyskabende lokale kampagner mod vold kunne få større gennemslagskraft på europæisk plan.
For det femte er der behov for mere forskning i årsagerne til vold og i, hvordan den kan forebygges, hvordan vi kan opdrage vores børn, drenge og piger, til at løse konflikter uden brug af vold, hvordan vi kan tackle mobning, hvordan vi kan skabe gensidig respekt for mænds og kvinders menneskerettigheder, og i hvordan voldelige mænds holdninger og adfærd kan ændres.
Jeg håber, at Parlamentet og Kommissionen vil bakke op om Udvalget om Kvinders Rettigheders forslag om en europæisk kampagne mod vold mod kvinder. Jeg håber, at 1999 bliver et år, som vi vil huske, fordi Europa samlet begyndte at bekæmpe volden mod kvinder og vise respekt for menneskerettighederne.

Bennasar Tous
Hr. formand, i fru Banottis fravær vil jeg forsøge at tage lidt af hendes tid og en smule af min egen for at tale på egne og min gruppes vegne.
Frem for alt vil jeg gerne takke fru Eriksson for den dybtgående og detaljerede betænkning om nødvendigheden af en indsats for solidaritet og tolerance samt positive handlinger over for den eksisterende vold mod kvinder og børn.
Denne betænkning er endnu et skrig om opmærksomhed. Hvor mange skal der endnu til, før de lange og velformulerede taler bliver til virkelige ændringer i de europæiske regeringers holdning over for volden? Beijingkonferencen gav en klar definition af kønsbaseret vold - trusler, usikkerhed, fysisk og psykisk tortur, aggressioner og lidelser, tvang, lemlæstelse, incest, sexchikane, misbrug, handel med kvinder og voldtægt - og dette sker hver dag i et demokratisk Europa, som forsvarer friheden og menneskerettighederne.
Langt størstedelen af ofrene er kvinder og børn, og det skjulte sted, hvor de fleste af disse overgreb finder sted, er familien. Årsagerne er fattigdom, alkoholmisbrug, narkotika, sammenhobning af mennesker og en stigende handel med pornografi, prostitution og pæderasti. Identifikation af de faktorer, som fremmer volden, giver mulighed for at finde løsninger. Social isolering, mangel på støtte, forældrenes samvittighed og uddannelse og især erfaringer fra en dårlig barndom. Størstedelen er familier, som fra begyndelsen har været betragtet som højrisikogrupper, men vold i hjemmet er stadig et privat anliggende, en usynlig forbrydelse, som ofrene ikke tør anmelde.
Hvilke socialpolitiske midler bør tages i brug for at gennemføre en primær forebyggelse? De fleste medlemsstater har vedtaget bestemmelser om seksuel vold i ægteskabet, som er klassificeret som en forbrydelse. Der er få oplysninger til rådighed, men det vides, at manden i et parforhold forårsager den mest endemiske form for vold over for kvinden.
Kvindens retsstilling er blevet forbedret, og vi har også set fremskridt på arbejdsmarkedet, men der er stadig stor uligevægt med hensyn til magtfordelingen. Ordføreren omtaler, at mange kvinder og især de yngste, er underlagt et tabu, når de skal tale om volden og anmelde sexchikane eller uønskede tilnærmelser på arbejdspladsen. På grund af manglende nationale statistiske oplysninger om disse emner er det meget svært at afgøre, om opfattelsen af en stigning i volden mod kvinder og børn afspejler en virkelig stigning, eller om flere tilfælde blot kommer frem i lyset som følge af større oplysning og bevidsthed omkring problemet.
Ét er dog sikkert: Volden mod kvinder, som oprindeligt blev betragtet som et menneskerettighedsspørgsmål, er nu også blevet erkendt som et alvorligt sundhedsproblem. Sundhedsnettet for europæiske kvinder, som blev dannet i Wien i 1994, har optaget vold mod kvinder blandt de seks grundlæggende problemer i forbindelse med sundhed, og selvom denne vold ikke kender nogen samfundskulturelle, religiøse eller racemæssige grænser, er yngre kvinder, fattige kvinder og indvandrerkvinder samt børn de mest udsatte.
Der eksisterer meget få undersøgelser om de fysiske og psykiske følger af volden, men nødvendigheden af psykiatrisk behandling og mange mishandlede kvinders selvmordsforsøg er i stigning. Læsionerne rækker fra døden til uønsket graviditet, sygdom, søvn- og spiseforstyrrelser, skyldfølelse og angst, stor angst. Visse rapporter antyder, at én ud af tre piger under 16 år i et europæisk land har været udsat for sexchikane eller voldtægt.
Ordføreren og jeg ligeledes på min gruppes vegne anmoder om en koordineret tværministeriel indgangsvinkel og en speficik og obligatorisk uddannelse for alle advokater, dommere, politi og sundhedspersonale, både mænd og kvinder, vedrørende vold, prostitution, narkohandel og pornografi samt en styrkelse af hjælpetjenesterne for ofrene, beskyttelse, tilflugtssteder, rådgivning og genindpasning med effektiv koordination af arbejdet med ikke-statslige organisationer. Det er nødvendigt at indføre en gratis europæisk telefonisk hjælpetjeneste og udarbejde pålidelige statistikker, som kan tjene som baggrund for anmeldelser. Der skal også gennemføres mainstreaming af ikke-vold i undervisningen og i reklamerne.
Hr. kommissær Flynn er gået, men jeg beder fru Gradin om venligst at bede ham indføre ikke-vold i alle politikker og handlinger med henblik på ligestilling.
Vi venter os meget af Daphne-programmet. Vi har få midler til et så vigtigt problem som dette, men vi vil forsøge at øge budgettet for næste år.

Schaffner
Hr. formand, hr. kommissær, hvem kan bestride relevansen af en europæisk kampagne for en total afvisning af vold mod kvinder? Selvom de tragiske begivenheder, der for nylig er blevet afsløret i en række af Unionens lande, har kastet lys over nødvendigheden af på det kraftigste at bekæmpe pornografi og pædofili, hvad enten det drejer sig om unge drenge eller små piger, så bliver det mere og mere synligt, at prostitution og udnyttelsen heraf er et af aspekterne ved organiseret kriminalitet - idet narkohandlerne måske frygter, at almindeligt udbredte foranstaltninger til afkriminalisering af narkotika gør denne handel mindre indbringende, og derfor benytter kvinderne som handelsvaluta, som en slags fælles valuta, før denne overhovedet blev opfundet, og som er meget mere rentabel som betalingsmiddel med hensyn til handelen med stjålne varer. Således giver en kvinde på fortovet som betaling for en stjålen bil en meget større indtægt end en sum penge, også selvom denne sum anbringes fordelagtigt, og uden at det er nødvendigt med nogen hvidvaskning.
Til gengæld er vold i hjemmet stadig meget dårligt indkredset, for den forbliver tabu. De kvinder, der er voldsofre, bærer på deres tragedie i al hemmelighed, enten fordi de frygter hævnaktioner, eller også fordi de skammer sig over for deres omgivelser. En europæisk kampagne kunne måske gøre det muligt, som det har været tilfældet med pædofili og incest, at frigøre ofrene, at fortælle dem, at de kan tale ud, at de vil blive hørt og måske endda lyttet til. Pålidelige statistikker på dette område kunne give en idé om problemets omfang og kunne bidrage til at hjælpe de kvindelige voldsofre til at tale ud.
Det forekommer mig dog, at fru Erikssons betænkning ikke lægger vægt nok på problemet for de børn, som dagligt lever med den vold, deres mor udsættes for. Alle de eksisterende undersøgelser viser, hvordan voldelige ægtefæller ofte selv har været enten ofre eller vidner til vold i deres barndom. Alt for ofte gør de voldsramte og mishandlede kvinder ikke status over deres situation, idet de tror, at de på den måde beskytter børnene.
Betænkningen foreslår at forøge antallet af tilflugtssteder for disse kvinder. Jeg tror ikke, at det er det rigtige svar. Som lokalpolitiker er jeg ofte blevet opsøgt af kvinder, som kom for at bede mig om hjælp, måske fordi jeg er en kvinde. Det institutionelle svar, som jeg kan give dem ved at foreslå, at de får husly på et hjem, der ofte ligger langt fra deres bolig, er ikke en løsning, som de accepterer. Til voldens trauma vil de ikke tilføje det trauma, der vil opstå som følge af, at deres børn bliver rodløse, mister forbindelsen med deres venner og skole, og at de mister deres lejlighed. Det er sandt, at det er meget uretfærdigt, at det er ofret og hendes børn, som må forlade huset og sørge for, at der bliver afstand mellem dem og voldsmanden. Jeg tror, at der her er stof til overvejelse, stof, som ikke er blevet tilstrækkeligt undersøgt, og som måske burde være genstand for en kommende betænkning.

Larive
Hr. formand, selvom voldtægt inden for ægteskabet nu endelig er gjort strafbart i de fleste medlemsstater, er der stadig frygtelig mange tabuer, megen uvidenhed, manglende forståelse og manglende vilje til at sætte vold mod kvinder højt på den politiske dagsorden. Den meste vold foregår inden for den lykkelige families fire vægge. Telefoniske hjælpetjenester og tilflugtssteder findes ofte ikke, eller der er for få af dem. Politi og dommere er ofte for ringe uddannet. Hvad kan Den Europæiske Union nu bidrage med her?
For det første stimulere bevidstgørelse, kendskab og mentalitetsforandring, også i ansøgerlandene i Central- og Østeuropa, således at lande, som er bagefter, tilpasser deres nationale lovgivning, for harmonisering er hverken ønskelig eller mulig.
For det andet en kraftig overtagelse af ordførerens forslag om at indføre et europæisk år mod vold mod kvinder. Så må de mest succesfulde elementer i de nationale kampagner opspores og forarbejdes i en europæisk kampagne, som tilrettelægges decentralt, og som tilpasses det nationale behov.
For det tredje skal der omsider fremlægges oplysninger, statistikker. I Nederlandene er vold mod kvinder optaget i den årlige undersøgelse foretaget af det centrale statistiske kontor. Jeg hørte, at der i Finland i år foretages en omfattende undersøgelse. Kommissionen må stimulere, at dette sker overalt, først da ved vi virkelig, hvad vi kæmper imod. For ofte er der ingen tilflugtssteder og ingen telefoniske hjælpetjenester, fordi det skulle være for dyrt. Jeg gør opmærksom på, at sådanne foranstaltninger netop er udgiftsbesparende for de nationale budgetter. Det danske kvindecenter i Røntofte har regnet det ud, og det bør alle gøre. Alene derved har kvindecentret givet de lokale boligmyndigheder en besparelse på 1, 8 millioner ecu. Det ville være en fænomenal besparelse for de offentlige budgetter i hele Den Europæiske Union.
Min gruppe takker fru Eriksson for hendes gode arbejde, men vi må nu iværksætte foranstaltninger. De tre millioner ecu på budgettet for 1997 må ikke blot være en modepræget reaktion på en rystende belgisk situation. En strukturel løsning er nødvendig. Mindst fem millioner ecu på det næste budget, og lad os ikke glemme i høj grad at inddrage Østeuropa heri.

Sierra González
Hr. formand, den stigende vold mod kvinder er et af nutidens alvorligste samfundsproblemer. Mange kvinder lever i usikkerhed og angst netop dér, hvor de burde føle sig sikre, nemlig i deres eget hjem. Nogle kvinder dør endda i hjemmet som følge af mishandling, eller de myrdes for øjnene af deres egne børn - i Spanien skete dette sidste år for 54 kvinder. Disse dramatiske situationer accepteres måske ikke med meddelagtighed, men i hvert fald med tolerance.
Nogle kvinder kunne have reddet livet, hvis deres bøn om hjælp var blevet hørt, og dette viser, at problemet med vold mod kvinder ikke kun findes i vanskelige hjemlige situationer i udstødte eller fattige omgivelser - der sker vold mod kvinder i alle sociale klasser - men har at gøre med værdier, der er fast forankrede i dette samfund, og som berettiger aggressoren.
Det må nødvendigvis antages, at årsagerne til volden findes i selve samfundet, og det er derfor nødvendigt at ty til midler, der går videre end afstraffelse af aggressoren og støtte til ofrene. Naturligvis er begge midler nødvendige, både på grund af straffens præventive virkning over for aggressoren, og den lindrende virkning, som den psykologiske støtte til ofrene har, men der kræves mere. Det er nødvendigt at erkende omfanget af dette alsidige problem, der strækker fra vold i hjemmet til voldtægt, lemlæstelse af kønsdelene og sexchikane på arbejdspladsen.
Forslag som det fremlagte i denne betænkning vedrørende tilflugtssteder eller krav om beskyttelse af kvinders rettigheder som betingelse for at indgå aftaler med tredjelande og fastsættelse af 1999 som »Europæisk år for bekæmpelse af vold mod kvinder« støttes af vores gruppe. Men frem for alt er det dog nødvendigt at træffe egentlige effektive foranstaltninger for at afskaffe volden, således at den ikke længere er et parlamentarisk emne, og disse foranstaltninger bør overvejes, f.eks. væsentlige juridiske ændringer i klassifikationen og forebyggelsen af volden.

Van Dijk
Hr. formand, det er elleve år siden, i 1986, at vi her i Parlamentet vedtog den sidste betænkning om vold mod kvinder, fru d'Anconas betænkning. Det må siges, at vold mod kvinder og piger i de elleve år muligvis er blevet mindre tabu, men at vold stadig forekommer overordentlig ofte. Det er allerede sagt mange gange her, vold mod kvinder forekommer frem for alt i familien og foretages af bekendte. I denne periode på elleve år har der været konstant pres på f.eks. finansieringen af krisecentre eller på finansieringen af de ikke-statslige organisationer, som beskæftiger sig med bekæmpelsen af vold mod kvinder. Det er således ikke overraskende, at vi nu anmoder om en kampagne i hele Europa om vold mod kvinder og om, at der indføres et år mod vold mod kvinder.
Vi må imidlertid ikke tage fejl. Vold mod kvinder sker ikke udelukkende inden for familien eller af bekendte. Også myndigheder har tidligere kludret i det. Tænk blot på de tvungne sterilisationer, som nu i de forløbne uger har været så meget omtalt i medierne. Ikke i én medlemsstat, men i mange medlemsstater. Og så er der også medlemsstater, hvor det ikke har været omtalt i medierne, men hvor det i lige så høj grad eksisterer. Denne lovgivning gælder stadig i nogle lande, selvom man måske holder en lav profil med hensyn til gennemførelsen deraf. Myndigheder har et stort ansvar, frem for alt også fordi alle europæiske lande har undertegnet FNkonventionen om afskaffelse af diskrimination imod kvinder. Og i denne FN-konvention står der også en masse om vold. Myndighederne har således et stort ansvar, og de må virkelig øjeblikkeligt bringe disse sterilisationer til ophør.

Leperre-Verrier
Hr. formand, vi har ønsket denne debat i dag for at opfordre regeringerne til at tillægge vold mod kvinder større vægt, og for at de skal opføre dette spørgsmål på listen for vigtige politiske problemer.
En ny rapport fra UNICEF giver en idé om fænomenets omfang. Ifølge denne rapport bliver hver sjette kvinde i verden offer for voldtægt én gang i sit liv, og denne vold mod kvinder finder ikke kun sted i udviklingslandene. Man antager, at også i de vestlige lande bliver en kvinde slået hvert tiende sekund. Det er dog ikke alle verdens lande, som har en lovgivning, der straffer vold mod kvinder, og særligt ikke når denne finder sted inden for hjemmets fire vægge.
Jeg mener derfor, kære kolleger, at det er tvingende nødvendigt at antage en fler-institutionel indfaldsvinkel. I alle tilfælde vil omkostningerne ved disse aktioner vise sig at være mindre end de udgifter, som volden medfører med hensyn til sundhed, bolig og social bistand.
For øvrigt viser det sig, uden hermed at stræbe efter en generel harmonisering inden for Unionen, at en streng og ensartet lovgivning kunne straffe voldsmændene og sørge for en hensigtsmæssig hjælp, såvel materiel som teknisk, til ofrene.
En informationskampagne får her sin vigtighed, og den skal hjælpe kvinderne til at få kendskab til deres grundlæggende rettigheder.

Raschhofer
Hr. formand, ærede damer og herrer! Vold mod kvinder og børn er vel en af de mest afskyelige udvækster på vores samfund. Selvom vold afvises per se, oplever man i brede dele af befolkningen den opfattelse, at vold i familien når alt kommer til alt er en privat sag. Det er netop derfor, børn og kvinder kan blive mishandlet i årevis inden for deres egne fire vægge.
Naboer, slægtninge og bekendte lukker alt for ofte øjnene for sporene efter vold, for det gælder om at undgå problemer med især politiet eller domstolene. Ofrene har kun sjældent mulighed for at komme ud af elendigheden. Sociale institutioner såsom kvindehjem, som ville gøre det muligt for kvinderne at bryde cirklen, er oftest koncentreret i tæt bebyggede områder og er ofte også privatfinansierede. Kvinder, der ønsker at bryde cirklen, er derfor ofte stillet over for det finansielle ingenting.
En kampagne til fuldstændig fordømmelse af vold mod kvinder skal hilses velkommen af denne og mange andre grunde, og man kan håbe, at vi trænger igennem på hidtil private områder såsom familien.

Baldi
Hr. formand, der er ikke nogen tvivl om, at vold også skyldes den interesse, kvinden kan udvise. Endelig diskuterer dette Parlament kvinders rettigheder en tirsdag formiddag. Det viser, at i det mindste interessen er stor i denne forsamling. Desuden er den indstilling, som man har til vold, og som er det, der indlysende fører til vold, også forbundet med ligestilling. Desværre er vi stadig bagud, og meget må gøres for at opnå ligestilling.
Hvad angår vold med seksuel baggrund er der fordomme, som endnu ikke er blevet aflivet. Utvivlsomt undskylder mange sig, når de siger, at kvindens indstilling er afgørende, og at visse kvinder tillader visse former for vold. Dette er virkelig alvorligt. Det er nødvendigt at begynde at ændre en sådan indstilling i samfundet. Ikke kun prostitution, pornografi og voldtægt tillader disse former for vold. Vi ved, hvilken betydning en bestemt besked, givet på en bestemt måde, har.
Der skal stadig gøres meget. Vold i hjemmet bliver endnu, som det allerede er blevet understreget, anset for at være en privat sag. Kun én kvinde ud af fem anmelder det, som sker i hjemmet, inden for hjemmets fire vægge. I disse dage er der i Italien sket noget ganske særpræget: I Veneto har en mand tilkaldt politiet, fordi hans kone ikke ville gå i seng med ham. Det lyder utroligt, for det betyder, at vi endnu befinder os i en situation, hvor man mener, at det, der foregår i familien eller rettere sagt mellem mennesker, er baseret på noget helt andet.
Der forekommer altså ikke-anmeldt vold, og der er virkelig meget af den, også fordi kvinden er bange og flov: hun er bange for og flov over et samfund, der ikke engang tillader hende at udtrykke sig frit. Hun frygter altså de sociale konsekvenser.
Der må udarbejdes europæiske strategier for at skabe kvindehuse; det er nødvendigt atfinde ud af, hvad der sker, sammenligne det, som sker på europæisk plan, og det er desuden nødvendigt at ændre de juridiske regler. Uanset hvilke mangler ligestillingskulturen, opdragelsen og oplysningen har, er der endnu meget at gøre for at blive bevidste om det, der sker.

Ahlqvist
Hr. formand! Den betænkning af min svenske kollega Eriksson, som vi nu diskuterer, behandler et fundamentalt problem. Jeg vil takke hende for en meget god betænkning.
Vold mod kvinder er desværre en del af velfærdssamfundet og kan ramme os alle, uanset alder, miljø og samfundsklasse. Alene i Sverige anmeldes der hvert år ca. 18 000 tilfælde af mishandling af kvinder. I næsten samtlige tilfælde er det en mand, som lever eller har levet med kvinden, der er indblandet. Dette er dog kun en del af de reelle antal tilfælde.
Det er en myte at tro, at kun visse rammes. Det er desuden en farlig myte, som vi værner om, oftest for at beskytte os mod at indse problemet. »Det sker ikke for mig«, siger mange, indtil de møder problemet i den nærmeste familieeller vennekreds. Da er det ofte skrækken, skammen, fortielsen og skyldfølelsen, som er voldens bedste allierede.
Hvis vores kamp mod disse skjulte forbrydelser, som kvindemishandling er, skal få succes, må vi synliggøre volden. Først da har vi mulighed for at skabe en forandring. Denne kamp skal føres på alle planer. Vi behøver en lovgivning, som beskytter kvinderne og straffer voldsmændene; uanset om det er ægtemænd, alfonser eller voldtægtsforbrydere. Vi behøver også et forebyggende arbejde blandt andet ved frivillige organisationer. Ofte opleves disse organisationer som nærmere og måske lettere at kontakte end en myndighed. Derfor har vi i socialistgruppen også villet støtte disse organisationer og få dem med i betænkningen.
Overgreb mod kvinder berører os alle; vi må arbejde for kvindefred i Europa. Jeg vil også støtte Eriksson i hendes anmodning om at få lov til at fremlægge sine mundtlige ændringsforslag i plenum.

Karamanou
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, voldshandlinger mod kvinder er resultatet af et system af værdier og handlinger, som samfundet og institutionerne tolererer. Vold mod kvinder ville ikke eksistere uden accept fra hver enkelt mands side og tolerance fra samfundets side over for hver enkelt handling af denne art. Der er tale om den mest udbredte krænkelse af menneskerettigheder på globalt plan.De seneste data fra UNICEF om de mishandlinger, som kvinder udsættes for, er chokerende. Der forekommer et foruroligende antal mishandlinger af kvinder i USA, i Indien og i Afrika, hvor 2.000.000 kvinder om året skamferes seksuelt og mere end 130.000.000 har været udsat for denne frygtelige tortur. Men man skal ikke tro, at vi er bedre her i Europa. De seneste horrible begivenheder i Belgien viser dette ganske klart. Undersøgelser viser, at det både i Vesten og i Østen er de færreste kvinder, der når alderdommen uden at have været udsat for en eller anden form for voldshandling, overgreb, incest, seksuel chikane, tæsk eller endog tortur.
Men vold mod kvinder giver sig ikke kun udtryk i fysisk mishandling. Alvorlige voldshandlinger er også den diskrimination og seksuelle chikane, som kvinder udsættes for på arbejdsmarkedet, deres reelle udelukkelse fra de offentlige hverv og politiske beslutningscentre, fraskilte mænds manglende moralske og materielle støtte til deres børn, kvinders dårlige repræsentation inden for reklamen og i massemedierne, samt pornografi og prostitution.
Voldshandlinger mod kvinder må betragtes som en skamstøtte over mandesamfundet, som der bør tages alle skridt såvel på det personlige, det kollektive og det institutionelle plan for at afskaffe. Der må derfor snarest iværksættes en storstilet europæisk strategi og stilles de nødvendige midler til rådighed. De 3 mio ECU, der bevilgedes i 1997 på baggrund af begivenhederne i Belgien, er ikke tilstrækkelige til at imødegå dette fænomen. Vi har brug for centre, der yder støtte og giver tag over hovedet, dannelse af særlige indsatsgrupper til bekæmpelse af voldskriminaliteten mod kvinder og børn, informationskampagner, forebyggende programmer, undersøgelser og studier af de økonomiske og samfundsmæssige omkostninger af mænds vold mod kvinder. Jeg vil også gerne støtte ordførerens forslag om at udnævne 1999 som året for bekæmpelse af vold mod kvinder og samtidig takke hende for denne betænkning.

Blak
Fru kommissær, hr. formand, undertrykkelse og diskriminering af kvinder har alt for længe været dagens orden. Det er på tide at lade handling følge de mange ord og få gjort noget ved problemerne. Det er derfor glædeligt, at vi nu har afsat 3 mio ecu om året til bekæmpelse af vold mod kvinder. Volden mod kvinder er den brutale og ulykkelige konsekvens af manglende ligestilling mellem de to køn, og når der i dagens Europa stadig forekommer megen vold mod kvinder, så er det et tegn på, at der stadig væk er lang vej at gå, før vi får et samfund, hvor de to køn har samme muligheder og rettigheder. Når man vil bekæmpe volden mod kvinder, er det derfor absolut nødvendigt at arbejde for mere ligestilling over en bred front.
Jeg vil også knytte et par kommentarer til den næste betænkning. Den manglende ligestilling mellem mænd og kvinder falder mest i øjnene i reklamernes verden. I reklamernes verden er en kvinde stadig væk enten en hjemmegående husmor eller et sexobjekt. Alt for ofte forsøger reklamebureauerne på en plat facon at lokke folk til at købe varer ved hjælp af billeder af nøgne eller halvnøgne kvinder. Det er nedværdigende både for de kvinder, der optræder i reklamerne, og for dem, der bliver tvunget til at kigge på det. Og det er med til at fastholde et forældet kønsrollemønster. Verden bliver stadig mindre og mindre i disse år. De grænseoverskridende medier som satellit-tv og Internet får stadig større betydning. Derfor har vi brug for internationale regler på dette område, medmindre branchen begynder at øve selvjustits. Hvis reklamebureauerne ikke selv er i stand til at trække en grænse, må vi politikere træde til, og i den forbindelse er det et vigtigt signal, vi udsender her fra Parlamentet ved at vedtage betænkningerne af fru Eriksson og af fru Lenz. For at nå videre og bekæmpe vold mod kvinder burde flere af vores mandlige kolleger have vist solidaritet ved at være til stede i salen under denne debat. Det havde klædt dem.

Gradin
Hr. formand! Vold mod kvinder er et stort samfundsproblem. Det er i grunden et spørgsmål om menneskerettigheder. Vold mod kvinder er det yderste udtryk for den manglende ligestilling, som råder mellem kvinder og mænd. Den håndgribelige vold er en af flere undertrykkelsesstrategier. Klart udtrykt er der tale om mænds magt over kvinder. Jeg byder derfor velkommen, at Europa-Parlamentet i dag bruger en ordentlig debat på dette vigtige spørgsmål, og jeg vil gerne gratulere ordføreren, Eriksson, for hendes gennemarbejdede betænkning.
Vold mod kvinder blev længe betragtet som noget privat. Den generelle mening var, at kvinder, der blev slået og voldtaget var ude om sig selv. Situationen har imidlertid forandret sig. Nu ses spørgsmålet om vold mod kvinder, også internationalt, som et reelt problem. Wienkonferencen i 1993 om menneskerettigheder slog fast, at menneskerettigheder også er kvinders rettigheder. Det indebar et virkeligt gennembrud og førte blandt andet til, at der blev udnævnt en særlig rapportør for problemet med vold mod kvinder.
De Forenede Nationers konference i Beijing tog også volden mod kvinder op. I platformen slås fast, at vold mod kvinder er en forhindring mod at nå målene: ligestilling, udvikling og fred. FNs generalforsamling antog i 1993 en resolution om afskaffelse af vold mod kvinder. I resolutionen understreger generalforsamlingen, at vold mod kvinder indebærer, at kvinder tvinges ind i en underordnet position i forhold til mænd.
Spørgsmålet er også blevet fremført i andre internationale sammenhænge. I denne sammenhæng vil jeg gerne give Europa-Parlamentet en lovtale for det arbejde, der er gjort på dette område. Allerede i 1986 tog parlamentet spørgsmålet om kvinder og vold op i en særlig betænkning. Den er blevet fulgt op med flere resolutioner, og nu har vi altså Eriksson-betænkningen om en kampagne mod vold mod kvinder. Det er en vigtig betænkning. Jeg vil særlig fremhæve det udmærkede forslag, at år 1999 skal ses som et europæisk år mod vold mod kvinder. Fru Eriksson! Jeg håber virkelig, at udvalget for kvinders rettigheder tager initiativ til en speciel budgetpost næste gang, så vi også får økonomiske ressourcer til at kunne finansiere og sammen gennemføre dette år.
For at kunne gøre fremskridt kræves det, at problemerne fremhæves og tydeliggøres. En kampagne er en måde at forankre arbejdet mod vold i den offentlige mening. Arbejdet mod vold mod kvinder skal bedrives på forskellige områder og niveauer samtidigt. Vi skal sørge for at hjælpe de kvinder, der er blevet udsat for vold, og støtte de frivillige organisationer, som arbejder på området. Kvindeorganisationer har overalt været de første til at oprette hjem for mishandlede kvinder og yde støtte til dem og deres børn.
Når vi diskuterer volden mod kvinder, må vi ikke glemme den rolle, mændene har. Vi koncentrerer os om kvinderne, fordi det er dem, der er ofrene. Men det er ikke kvinderne, der er årsagen til selve problemet. Da jeg var ligestillingsminister i den svenske regering, indså jeg, at vi ikke ville komme længere med ligheden, hvis vi ikke også involverede mændene. Jeg nedsatte derfor en mandegruppe, som ved seminarer og studier opmuntrede mænd til selv at begynde at diskutere manderoller. Dette faldt meget godt ud og førte til en stigende interesse blandt mænd for at diskutere deres egen rolle i forhold til kvinder og til børn.
Dette er naturligvis også væsentligt på europæisk plan. Vi behøver mere forskning, når det gælder mænd og vold. Desuden behøver vi mandegrupper, som selv tager fat på spørgsmålet om deres egen manderolle. Lad mig understrege, at kommissionen vil fortsætte med at gøre, hvad den kan, inden for rammerne for dens kompetence for at modvirke vold mod kvinder.
Vores tids slavehandel med kvinder er en form for vold, som jeg har arbejdet meget med i de seneste år. Unge kvinder føres i stigende udstrækning fra landene i det østlige og centrale Europa til Vesteuropa og tvinges ind i prostitution. Det er et alvorligt problem, hvor store penge er indblandet. Handel med kvinder er tydeligvis blevet en lukrativ virksomhed for den internationalt organiserede kriminalitet. Siden jeg fremlagde handlingsplanen mod slavehandel har vi arbejdet over en bred front. Vi gør indsatser inden for den tredje søjle, men også inden for andre områder. Slavehandel med kvinder er, ligesom al vold mod kvinder, et problem, som skal angribes fra flere sider samtidig.
Vi har nu et antal projekter, som er i gang inden for Stop-programmet. Det retter sig mod dommere, jurister og andre, der i deres arbejde kommer i kontakt med kvinder, der er blevet udsat for slavehandel og seksuel udnyttelse. Hensigten er at forøge bevidstheden og kundskaberne om problemet samt at lære af hinanden. Vi har 6, 5 millioner ecu til programmet, som løber fra år 1996 frem til år 2000. Også inden for European Drug Unit, det vil sige grundlaget for Europol, som jo endnu ikke er ratificeret af medlemslandene, er der et arbejde i gang for at forebygge kvindehandel. Vi har i år, takket være parlamentets initiativ, også kunnet sætte Daphneinitiativet i gang. Som De ved, er det beregnet for frivillige organisationer, der arbejder med spørgsmål om vold mod børn, unge og kvinder. Alle os, som har arbejdet med disse spørgsmål i mange år, ved, at kvinder som er blevet udsat for vold ofte hellere henvender sig til en frivillig organisation end til en myndighed. Vi har fået et omfattende feedback, og jeg fik i forgårs en sammenstilling af alle de projekter, der nu er klar til at blive sat i gang. En anden ansøgningsomgang er også i gang ude i samfundet.
Vi vil om kort tid kunne starte projekter, som vedrører støtte til kvinder og børn, som er blevet ofre for vold. Vi har projekter for indvandrerkvinder, for samarbejde mellem politi og kvindeorganisationer, vedrørende voldtagne kvinder for opbygning af netværker og for udveksling af erfaringer og modeller. I det sidstnævnte projekt er der også mandegrupper med. Jeg håber at pilotprojekterne inden for Daphne vil give nyttige erfaringer at bygge videre på for alle, der arbejder mod vold mod kvinder og børn. Jeg håber, at parlamentet også fremover støtter dette initiativ, så vi kan fortsætte det praktiske og konkrete arbejde over en bred front. Behovet er tydeligvis stort. Hvis vi har penge, kan vi også gøre vigtige indsatser af denne type.
Mange af anbefalingerne i parlamentsmedlem Erikssons betænkning retter sig til medlemslandene. Det er vigtigt, at der sker et fortløbende arbejde både lokalt og nationalt. Samtidig studerer vi med interesse de anbefalinger, der retter sig til kommissionen. Det er vigtigt, at kommissionen arbejder aktivt mod vold mod kvinder og at det sker på en måde, som kompletterer medlemslandenes arbejde. Som jeg sagde før, synes jeg, at forslaget om et Europaår mod vold mod kvinder er en tanke, der fortjener al støtte. Det ville sætte spørgsmålet om vold mod kvinder i fokus og også indebære en ordentlig støtte til alle, som inden for myndigheder og frivillige organisationer arbejder mod vold.

Larive
Hr. formand, når denne forhandling er afsluttet, har jeg et lille spørgsmål: Der er iskoldt i denne sal, og jeg håber ikke, at der ligger en strategi bag, nemlig at kvinderne skal holdes afkølet under denne kvindeforhandling, således at de ikke bliver for ophidsede. Men kan De venligst gøre noget ved temperaturen.

Formanden
Fru Larive, de pågældende tjenestegrene har hørt Deres indlæg og jeg håber, at de snarest vil gøre noget ved denne situation.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Diskriminering af kvinder i reklamer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af fru Lenz (A4-0258/97) for Udvalget om Kvinders Rettigheder om diskriminering af kvinder i reklamer.

Lenz
Hr. formand, kvinder igen. Nu drejer det sig igen om et diskrimineringstema, denne gang diskrimineringen af kvinder i reklamer. Et eksempel: Reklame for en spiritusproducent. Et billede af en kvinde fanget i et net, og tilmed en sort kvinde. Overskrift: Kunne De ikke få lyst til straks at åbne? Åbne hvad, flasken?
Europa-Parlamentets Udvalg om Kvinders Rettigheder har åbnet flasken »Diskriminering af kvinder i reklamer«. I hvilken grad betænkningen rammer plet i reklamebranchen, har man allerede kunnet læse i nogle artikler. Det har i øvrigt altid været sådan, også da vi for 10 år siden forelagde en betænkning om kvinder og medier med et kapitel om »kvinder og reklame«.
Forbløffende nok kom den første kritik netop fra medlemmer af Det Tyske Reklameråd, selvom det selv udøver kontrollen og slet ikke gør det så dårligt endda i international målestok, sådan som de eksempler, som det selv har påtalt eller krævet pålagt en vis hensyntagen, viser. Rører man her ved noget helligt? Jeg mener, at spørgsmålet er berettiget.
Reklamerne er i løbet af årene blevet heftigere og grovere. Eksemplerne viser det, og den fremstilling af kvinder, men sommetider også mænd, som jeg har set, som kvinderne opfatter som umyndiggørende, og som, såvidt jeg har set, ofte ikke står i forbindelse med det lovpriste produkt eller er forsynet med bemærkninger, der er mere eller mindre fyldt med hentydninger, gør også ondt på kvinderne. De fremmer diskrimineringen af kvinder som disponible sexobjekter eller, i mere harmløse klichéfremstillinger, den stadig ikke accepterede kvinderolle i den moderne verden. Den største gruppe klager, der indsendes til reklamekontrolorganisationer, vedrører kvindebilledet, og det betyder ikke noget, at der kun foreligger ganske få officielle påtaler, for 90 % af de kritiserede billeder eller fotos bliver trukket tilbage inden.
Vi har set i disse uger, hvordan mediernes formidling virker, og det er ikke til at se enden på det. Man kan ikke handle, som om man altid har haft en skarp opdeling af disse ting. Kvinders rettigheder er menneskerettigheder. Det har både verdenskvindekonferencen i Beijing og især menneskerettighedskonferencen i Wien vist os. De nationale reklamebestemmelser og reklamekontrolinstanserne i de enkelte medlemsstater er meget forskellige. Den nationale lovgivning og EU-lovgivningen beskytter ikke mod en nedsættende fremstilling af kvinder via mediernes budskaber. Fjernsynsdirektivet f.eks. indeholder ingen definition på kønsdiskriminering. Med den stigende mænge grænseoverskridende udsendelser af kommerciel reklame, men også af voldsudsendelser, står reklamedisciplinen, som hidtil har været baseret på kontrolmekanismer, over for nye udfordringer. Denne udtalelse ønsker mere klarhed og anbefaler, at nationale huller i reklamekontrollen lukkes, at reklamedisciplinen skal udvikle sig konvergerende i hele EU, og at den nuværende sammenslutning af europæiske reklamedisciplinære instanser udvikler sig til et ægte europæisk reklamekontrolorgan på længere sigt.
Denne udtalelse anbefaler desuden, at der dannes et rådgivende europæisk medieråd bestående af repræsentanter fra Europa-Kommissionen og den europæiske reklameindustri, der kunne udarbejde et udkast til en kodeks mod diskriminering i reklamer. Noget, som i øvrigt slet ikke er et ukendt fænomen i disse udvalg. Sådan skal man også kunne forstå et forslag om en etisk kommission, der arbejder parallelt med de nationale fjernsynsråd.
Vi vil gerne, som også dengang, opfordre til, at der udsættes en pris for den bedste europæiske reklame i vores forstand med henblik på at fremme et realistisk kvindebillede i reklamer. Kvinderne i reklamebranchen bør dog også anspore sig selv til at yde en større indflydelse på produktions- og beslutningsprocessen og til at oprette alternative reklamebureauer, der bringer smarte reklamer for på den måde at bidrage til, at kvindebilledet i reklamerne i større og større grad følger mottoet om mangfoldige roller, originalitet og nutidens kvinders kreativitet, og at der endelig siges farvel til myten »nøgen hud er det bedste trækplaster«.
Vi ved, at denne betænkning ikke glæder alle, og jeg ved også, at det er en følsom branche, men vi i kvindeudvalget - og vi har hørt en række andre eksempler her til morgen - bør tage disse temaer op og på denne måde gøre opmærksom på, at netop disse ting ikke længere må finde sted. Der findes så mange måder at fremstille kvinder på - kvinder i deres mangfoldighed, i deres arbejde. Det bør reklamebranchen med dens million- og milliardbeløb lige tænke på.

Gröner
Hr. formand! Kvinder er ikke en vare, som enhver mand kan købe. Men indtil nu har man haft det indtryk. Det er ikke produktet, men den nøgne hud, der bliver sat i scene som den reklamebærende del. Allerede i 1995 stillede jeg et beslutningsforslag om at undersøge diskrimineringen af kvinder i reklamer i en betænkning.
Udvalget om Kvinders Rettigheder arbejder nu med sagen i form af Lenz-betænkningen. Men for os drejer det sig ikke om moral, det vil jeg gerne sige helt klart, og slet ikke om censur, vi ønsker ikke at censurere reklamebranchen, men vi ønsker, at der overholdes visse minimumsstandarder til beskyttelse af kvinders værdighed.
Det drejer sig om transformationen af FN-konventionen om enhver form for diskriminering af kvinder. Vi har brug for en adfærdskodeks - hvilket fru Lenz har redegjort for - der går videre end den frivillige selvkontrol inden for reklamebranchen. Med et marked på ECU ca. 250 milliarder på verdensplan er der fare for, at man overskrider grænser, at man viser chokerende billeder, nøgen hud, og at alle midler er tilladte i bestræbelserne for at få et stykke af kagen.
I tilfældet med en stor, verdensomspændende mineralvandsfabrikant i Belgien har vi unægteligt også kunnet se, hvilken magt de kvindelige forbrugere har. Koncernen afbildede tre kvinder med nøgne bryster på store plakatvægge, som kun dækkede brystvorterne med nævnte firmas flaskekapsler.
På grund af protester fra kvindeudvalget og en truende boykot fra de europæiske kvindeforbund trak firmaet denne reklame tilbage. Som sagt: Kvindelige forbrugere har stor magt her. Men vi som Parlament har også et stort ansvar. Amsterdam-traktaten giver os et større behov for handling takket være ikke-diskrimineringsklausulen. Vi har mulighed for at gribe ind - og Lenz-betænkningen er kun et bidrag i denne forbindelse - og udrette noget inden for konceptet ligestilling mellem mænd og kvinder. Vi må også udvide vores arbejde til andre områder af de nye medier. Det er ikke kun reklamerne, der skal overholde princippet om ikke-diskriminering, men også de andre områder.

Mann, Thomas
Hr. formand, ærede kolleger! Reklamer, der benytter sig af sexistiske stereotyper og misbruger kvindekroppe som blikfang, når der udbydes produkter, er diskriminerende, da de krænker kvindernes værdighed som mennesker. Den målrettede flertydighed af tvetydige tekster, de provokerende fremstillinger af blottede kvindekroppe, kan ikke tolereres. Her er det ikke altid muligt at trække entydige grænser mellem erotisk fremstilling, ledsaget af æstetiske fotos, og pornografiske sager. I Den Europæiske Unions medlemsstater har man netop på grund af forskelige kulturelle syn en forskellig bedømmelse af, hvad der ikke må siges, hvad der ikke må læses, eller hvad der ikke må vises. Men det kan ikke afholde os fra at finde frem til fælles europæiske bestemmelser. Selv ikke, hvis vores anstrengelser skulle blive diskrediteret som snerpede, tilbagestående eller endda som gammeldags.
Jeg anser det for gammeldags og støvet, når kvinder reduceres til kun at have objektfunktion i reklamerne. De har i lang tid mestret de forskelligste opgaver med stor kompetence, lige fra psykologi i hverdagen, over ledelsesmæssige kvaliteter på arbejdspladsen til engagement inden for politik, kultur og samfund. Det er en tillokkende opgave for reklamebranchen at beskrive denne realitet interessant og støtter budskabernes overbevisningsevne.
Der findes nationale bestemmelser for aktørerne inden for reklame og kommunikation. Selvom de ikke altid er opstået på helt frivillig basis, omfatter de dog styrings- og kontrolmekanismer. Det Tyske Reklameråd, der netop er fyldt 25 år, har således ydet effektive bidrag til egenansvarlighed, bl.a. i form af offentlige påtaler og alvorlige påtaler i tilfælde af gentagelse. De steder, hvor en kontrol er effektiv, er der ikke behov for yderligere lovbestemmelser. Vi mangler dog stadig en europæisk etikkodeks, og vi mangler nationale pagter.
Kvindediskriminerende reklame skal forhindres, før den udsendes, og før den trykkes. Derfor skal der ydes et stykke sensibiliseringsarbejde hos dem, der laver reklamerne. Jeg har i mere end 20 år arbejdet som kreativ kraft inden for reklame. Vi arbejdede på at vække opmærksomhed på en positiv måde, på at viderebringe produktidéer og kommunikative indhold i overensstemmelse med målgruppen, på at opnå sympati og accept for vores produkter og udsagn og på at udløse købshandlinger, men uden at gribe til klichéer, uden at producere pinlige hentydninger og uden at diffamere nogen. Det var og er en intellektuel udfordring for den kreative kraft og kunderne.
Den excellente og detaljerede betænkning af Marlene Lenz og den høring i Udvalget om Kvinders Rettigheder, som hun har taget initiativ til, viser tydeligt, at vi fortsat må arbejde for transformeringen af ikkediskrimineringserklæringen. Det gælder især, efter at vigtige passager er blevet optaget i udkastet til Amsterdamtraktaten.

Santini
Hr. formand, jeg takker Dem og jeg skal straks sige, at jeg vil stikke en kæp i hjulet. Før jeg løfter sløret, vil jeg dog komme med en forsonende erklæring. Som mange andre er også jeg enig og solidarisk med ethvert tiltag til fordel for ligestilling og imod ethvert middel eller enhver voldshandling, der rammer kvinder. Det forekommer mig meget betydningsfuldt, hvilket også andre medlemmer har gjort opmærksom på, at det er mænd, der kommer med disse erklæringer, for netop at undgå, at der i disse problematikker dukker mistanker om omvendt kønsdiskriminering op.
Jeg ønsker dog ikke at overreagere, og det forekommer mig, at der i denne betænkning, allerede i kraft af dens titel, hvor der tales om diskriminering, men især i dens tone og i visse af dens passager, er en risiko for det. Jeg vil sige, at man rammer ved siden af målet, når man skyder så tilfældigt og voldsomt. Der er en voldsomhed mod volden, som ligner et paradoks. I dette tilfælde og på dette område bør ordet diskrimination ses fra mindst to sider.
For det første: Det siges, at man kønsdiskriminerer kvinden i visse reklamer. Det er der ingen tvivl om. Men samtidig diskrimineres manden. Han reduceres til et passivt og dumt element i denne kvindelige diskrimination.
For det andet: Manden er stadig oftere hovedperson i lignende reklamer. Tænk på de tvivlsomme, kønsløse handyr med dunet brystbehåring og på de muskelsvulmende uhyrer, som bliver stadigt mere fremtrædende. En af betænkningens forudsætninger, nemlig argumentet om »rolleklichéer, hvor mændene beskrives som erhvervsaktive, med talent for handel og produktive og kvinderne derimod som huslige, afhængige og passive, (som) ikke svarer til samfundsrealiteterne i Europa« er i sig selv forkert.
Men dette svarer ikke engang til reklamens virkelighed. Prøv engang at se på en moderne reklame, og lad os nu ikke standse ved reklamens barndom.
Altså skal ligestillingen også i denne sag forsvares fuldt ud. Det er imidlertid nødvendigt at være på vagt, der hvor visse reklamer krænker den gode smag og overskrider grænsen til det pornografiske. Men dette gælder både for kvinder, for mænd, for børn; ja, for alle.
Desuden er der ikke altid vold forbundet med kvinder i reklamer. Det står dybest set kvinden frit for at acceptere den rolle, hun får tilbudt, og der er en kø af kvinder - gå selv hen og se foran reklamebureauerne - som ønsker at udøve dette erhverv. Desuden er det op til kvinderne at bestemme, hvordan og hvor smagfuldt de ønsker at udøve det. Kvinden klarer sig, når alt kommer til alt, overbevisende, der hvor hun forstår at forene skønhed og intelligens.
Hvis vi er opmærksomme på relationen mellem budskab og seer og især på rollefordelingen i reklameindslagene, vil vi se, at det altid er manden, som har dummepeter-rollen. Han bliver vist som en slave, fanget af det blændende lys fra kvindehud, som altid stilles til skue med påtaget naivitet, ja, men også af og til med ynde, lad os bare indrømme det.
Hvis nogle mænd foretager et valg, bare fordi en kvinde afslører en smule hud, så mener jeg, at det i den situation er manden, som bliver til grin. Altså, hr. formand, hvis De tillader mig at afslutte emnet, som, og det er jeg klar over, i og for sig er meget alvorligt, beder jeg med en snert af ironi om en betænkning imod diskrimination af manden som ufrivilligt offer for kvinden i reklamen.

Formanden
Jeg tror, at det bliver svært for Parlamentet at imødekomme Deres anmodning, men det er da i orden at stille sådan et forslag.

Larive
Hr. formand, den noget krampagtige atmosfære i den oprindelige Lenz-betænkning er heldigvis for en stor del forsvundet. Jeg kan f.eks. vanskeligt forestille mig reklame for lingeri, uden at der benyttes en kvinde, og Winny Ewing sagde netop til mig: Kvinder ser nu engang pænere ud end mænd.
Men o.k., jeg synes, at en masse reklamer, f.eks. for vaskemidler, er temmelig dumme, og det er der mange andre, som også synes. Men er det reklamesektorens opgave at udføre banebrydende arbejde ved at ændre kønsrollemønstrene? Jeg tror, at hvert land har den reklame, som det fortjener. Og hvis denne reklame ikke følger nye udviklinger eller opfører sig uværdigt, så har forbrugerne mod og "kvindehjerte« nok til at afvise den, for mere end halvdelen af forbrugerne består af kvinder. Denne pressefriheds grænser, denne ytringsfriheds grænser, ligger for liberale ved diskriminering, krænkelse af menneskets værdighed og ved overflødig udnyttelse af menneskets krop.
Dette er moralske grænser, men der er også en masse lovmæssige grænser. Til overflod. National lovgivning, selvregulering, europæisk lovgivning, Det Internationale Handelskammers adfærdskodeks, EASA og artikel 19 i FNkonventionen om borgerlige og politiske rettigheder. Og således blev, med rette, den berygtede Perrier-reklame forbudt.
Behandler denne Lenz-betænkning så et ikke-eksisterende problem? Til dels, for det er da godt, at EuropaParlamentet henleder opmærksomheden på dette problem, men jeg tror ikke, at vi har brug for en ny lovgivning, og at vi har brug for harmonisering af national lovgivning. Jeg tror ikke, at vi har brug for et europæisk medieråd, som koncentrerer sig specifikt om diskriminering og om etniske udvalg, og derfor stemmer min gruppe imod punkt 15, 20 og 23, og vi har stillet ændringsforslag med henblik herpå.
Den opfordring, som fru Lenz retter til reklamesektoren, er berettiget: Flere kvinder i beslutningstagningen, nationale kodekser skal gøres mere tilgængelige, bedre klageprocedurer, og EASA skal som et virkeligt europæisk selvkontrollerende organ udarbejde minimumnormer med hensyn til ikke-diskriminerende reklame og få disse overholdt. Så har vi ikke brug for ekstra lovgivning. Hvis reklameverdenen virkelig lytter til forbrugerne, altså disse mange kvinder, så bliver der uden lovgivning og alle mulige kodekser af sig selv lavet menneskeværdig reklame, som tager hensyn til den selvstændige moderne mands og kvindes behov.

Van Dijk
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne sige, at jeg betragter det som et første signal om "mainstreaming«, at kvindeforhandlingerne ikke kun følges af én kommissær, men af flere kommissærer, og at vi også får svar af andre kommissærer. For så vidt angår kvinder i reklamer, må jeg dog sige, at det absolut er kvindebevægelsens fortjeneste, at der i de forløbne år også er dukket sexede mænd op. Chippendale-agtige mænd er anvendt i reklamer. Om det nu er det rigtige billede af mænd, kan i høj grad drages i tvivl, for disse Chippendales møder man heller ikke hver dag. Når man ser sig omkring her i Parlamentet, må man da lede meget længe, og der er trods alt temmelig mange mænd her i Parlamentet.
Kort sagt, reklame giver et meget forvrænget billede af virkeligheden, og det er naturligvis også reklamens mål. Jeg må ærligt sige, at jeg ikke synes, at censur er egnet, heller ikke når det drejer sig om reklame. Det er naturligvis sandt, at det stereotype billede af kvinder stadig forekommer temmelig ofte, selvom der er sket en forbedring. Og brugen af dette stereotype billede må godt begrænses noget. Jeg synes, at det går for vidt at sige, at reklameverdenen ikke behøver udføre noget banebrydende arbejde her. Naturligvis må reklameverdenen godt udføre banebrydende arbejde, og det ville også være godt, hvis kvinder i meget højere grad begyndte at blande sig i fremstillingen af reklamer og selv på denne måde ville yde et bidrag til, at billedet af kvinder i reklamer ændres. Altså ingen censur, men selvkontrol og adfærdskodekser. På denne måde tror jeg alligevel, at vi kan fortsætte de fremskridt, som vi har gjort på dette område. Og disse fremskridt er virkelig stadig nødvendige, for det går stadig ikke godt nok inden for reklamer.

McNally
Hr. formand, ved indgangen til det 21. århundrede udnyttes kvindekroppen ofte gratis til at fremme salget af varer, så andre kan opnå en fortjeneste. Man kan jo spørge sig selv, hvorfor Diana, Prinsesse af Wales, egentlig blev forfulgt overalt: for at andre kunne tjene penge på hende. Kvinder fremstilles stadig som stereotyper, omend der er kommet et par nye stereotyper til. Det er et europæisk anliggende. Det har satellit- og kabel-tv sørget for. Det står slemt til i de fleste europæiske lande, og nogle steder er situationen forfærdende. Vi hørte tidligere fra en borger fra et af dem. Mange reklamer går langt videre end det erotiske over i det pornografiske med overtoner af vold og sadisme. Denne type reklamer er nedværdigende for alle kvinder. Det er nedværdigende for os alle sammen og for vores døtre. Det berøver os vores individualitet og vores menneskelighed. En stereotyp fremstilling af kvinder er meget farligere end stereotypisering af mænd. Det tilskynder kvinder til at søge det perfekte med konsekvenser som f.eks. spiseforstyrrelser. Vi har for nylig set et eksempel. Den aktuelle lovgivning og selvregulering er utilstrækkelig. Alle de forskellige pagter og konventioner er utilstrækkelige. Fru Lenz' forslag vil bidrage til en forbedring af situationen.
Kolleger, det er aldrig populært blandt de, der forstår at tjene penge, at tale om moral i forbindelse med lukrative forretninger. De vil ikke høre om de moralske aspekter. Men moral betyder noget for de mennesker, vi repræsenterer. Jeg håber derfor, at dette vil blive taget alvorligt, og at alle grupper vil støtte fru Lenz' betænkning.

Monfils
Hr. formand, denne betænkning er foruroligende for ytringsfriheden. Den slår nemlig ikke kun til lyd for reklamebranchens selvregulering, som i øvrigt har eksisteret længe; den går endnu længere, idet den vurderer, at man kan begrænse ytringsfriheden for at beskytte den offentlige moral.
Hvad er dette for et begreb, som i øvrigt ikke optræder i den europæiske menneskerettighedskonvention! Hvad er dette for et ønske om at skride ind, ikke over for en klar og præcis krænkelse af sædeligheden, men over for en almindelig social adfærd, som det ville være forbudt at overtræde, og som oven i købet defineres på europæisk plan af en eller anden politisk instans, til trods for, at man i de nordlige og de sydlige lande ser forskelligt på disse sager. Det var på den måde, at integrismen begyndte i Europa før i tiden, og det er på den måde, at den begynder i et stort antal lande i dag.
Endelig forekommer denne betænkning mig at være lidt ude af trit med tiden. Det er ikke kun kvinden, der fremstilles i reklamerne, men også manden. Den nyeste reklame fra Dae Woo forestillede i øvrigt en mand og en kvinde i nøjagtig samme stilling og i samme næsten nøgne tilstand. I dag i Belgien fremviser Crédit lyonnais i aviserne billedet af en nøgen mandekrop. Også her skal man sætte tingene i perspektiv. Det kan være irriterende for kvinder, for alle kvinder, ikke at være nogen Venus af Botticelli, men det er lige så irriterende for mændene ikke at være nogen David af Michelangelo eller Apollo af Praxiteles. Den ydre skønhed, hvis misbrug kritiseres i punkt 10, har altid været og vil altid være et argument i talrige forhold.
Tillad mig at slutte med at citere en passage fra Amélie Nothombs bog "Attentat«, hvor hun skriver: "Da Quasimodo bliver forelsket i Esmeralda, har man lyst til at råbe til den skønne: Lad være med at interessere dig for hans ydre! Men hvad andet havde han, Quasimodo, gjort, end at interessere sig for skønhedens ydre. Han burde blive forelsket i en tandløs, gammel kone. Først da ville han være troværdig. Men i stedet er hans hjertes udvalgte en pragtfuld sigøjnerkvinde, som det er alt for let at forelske sig i«.
Heldigvis ændrer denne betænkning ikke tingenes tilstand.

Marinucci
Hr. formand, jeg er glad for Formandskonferencens beslutning om, at vi skal diskutere de fire betænkninger fra Udvalget for Kvinders Rettigheder samlet en tirsdag formiddag, og jeg anerkender vigtigheden af de behandlede temaer. Det er et meget positivt signal, som betyder, at det store arbejde, som mange af os har gjort, og som der på et tidspunkt var modstand imod, og som desuden blev undervurderet, begynder at give resultater, og at opmærksomheden på disse temaer ikke svækkes. Tværtimod kan man fastslå det modsatte, at kvindernes krav er ved at blive almindelig og sund fornuft.
Sådan er det endnu ikke hvad angår synet på kvinden i reklamer og i det hele taget i massemedierne. Trods Europarådets anbefalinger, Rådets resolutioner og Parlamentets beslutninger, som er baseret på fundamentale principper i internationale konventioner og pagter, og trods kvindeorganisationernes militante engagement og beslutningerne om ligestilling i vores lande, ministerier og udvalg, fortsætter brugen af kvindekroppen ved salg af forbrugsvarer, fortsætter det stereotype billede, der er knyttet til den formodede traditionelle kvinderolle, med at tilsvine husmure, tv-udsendelser, avissider og ugeblade. I Italien har to intellektuelle tidligere venstreorienterede ugeblade i årevis stædigt fastholdt den modbydelige vane at få høje oplagstal ved at smække nøgne piger på forsiden; for nylig har en direktør oven i købet polemisk udtalt, at forsøget på at bruge nøgne mænd har fået salget til at dale.
I mellemtiden fortsætter - og det er bagsiden af medaljen, hvad angår forholdet mellem kvinden og massemedierne - besværlighederne. Det er næsten umuligt for de organisationer og ministerier, som arbejder for kvinders rettigheder, at udbrede kendskabet til deres initiativer. Vi kan konstatere, at de radio- og tv-stationer, der normalt transmitterer vigtige debatter, ikke er til stede her i dag, selvom forhandlingen er placeret på et gunstigt tidspunkt. Mere end halvdelen af europæernes rettigheder interesserer ikke de europæiske massemedier. Måske hvis en af os, helst en ung og smuk, havde talt nøgen... så måske!
Det er altså yderst belejligt, at fru Gröner har henledt Unionens opmærksomhed på dette stadig helt uløste problem, og at fru Lenz i sin betænkning foreslår medlemsstaterne at lave love og reklamebranchen at vedtage adfærdskodekser, samt at hun præsenterer en række vigtige forslag for Kommissionen, forslag, som jeg håber kommissær Flynn vil se nøje på.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, ud fra et videnskabeligt synspunkt anser semantikken i dag reklamesproget som et særdeles effektivt kommunikationsmiddel. Nu om dage må man mere end nogen sinde tidligere erkende, at en reklame er udtænkt, udformet, udført for at forføre, for at blive accepteret, for at få millioner af mennesker til at handle på en bestemt måde. Vi må huske på, at disse billeder og sloganer er meget grundigt gennemarbejdet, overvejet, planlagt med det formål at bevæge, at overfalde psykologisk, at påvirke, og over for dem reagerer vi mennesker som tålmodige og forsvarsløse subjekter. Altså kan man på en vis måde tale om påtvungne visuelle, lydmæssige, farverige og sensuelle vidundere. Sådan er nutidens reklamer i en mediepræget tid. Reklamen kan i dag skabe vidundere, men den kan også skabe afskyeligheder. Den er et meget kraftigt instrument - det ved vi - og sagen er, at dette kraftige instrument ikke burde stå i modstrid med visse principper. Faktum er, at dette instrument også skal stå til rådighed for menneskets gode hensigter og, hvorfor ikke, for ligestillingen mellem mænd og kvinder.
Pas på, kære kommissærer, for det er uforståeligt, at vi nogle gange bearbejder teksten til love og standarder til mindste detalje og derefter lader en giftig, diskriminerende reklame blive indsprøjtet i venerne med budskaber, der tiltrækker tusinder og millioner af europæere. Endvidere skal vi være opmærksomme på, at gentagelsen af diskriminerende budskaber effektivt vedligeholder diskrimineringen. Det er derfor et godt øjeblik til uden moraliseren eller censurering, som vi ikke ønsker, at sige, at, hvad angår mennesket, gælder ikke alt i dette varernes Europa, og at nogle forsøger at gøre kvinden til en handelsvare. Vi har de politiske mekanismer til at sige nej! Derfor er denne betænkning et fremragende initiativ fra Europa-Parlamentet til at indlede en politik, som skal være aktiv, antidiskriminerende og til fordel for ligestilling.

Flynn
Hr. formand, jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke EuropaParlamentet for dette initiativ og i særdeleshed fru Lenz for hendes fremragende arbejde. Kommissionen er fuldt opmærksom på vigtigheden af at beskytte kvinder mod diskriminering i reklamer og på behovet for at opnå den rette balance mellem respekt for ytringsfriheden som grundlæggende rettighed og respekten for menneskeværdigheden.
Betænkningen sætter fokus på en række vigtig emner, og det bifalder jeg. Den indeholder meget konstruktive forslag, hvoraf de fleste er i tråd med tilrettelæggelsen af Kommissionens politikker og aktiviteter på dette særlige område. Parlamentet insisterede ligesom Kommissionen på, at der skulle indføjes en anti-diskrimineringsparagraf i den nye traktat, og krævede især, at diskrimineringskategorierne skulle omfatte diskriminering imod kvinder.
Artikel 6 A i udkastet til Amsterdam-traktaten er en imødekommelse af denne anmodning og giver mulighed for hensigtsmæssig handling på ovennævnte område. Jeg vil også gerne minde Parlamentet om Rådets og Parlamentets direktiv 97/31 om samordning af tv-spredningsvirksomhed, der blev vedtaget i juni, og som er det vigtigste europæiske instrument vedrørende tv-reklamer. I henhold til dette direktiv må kønsdiskriminering ikke forekomme i reklamer. Integreringen af kønsaspektet i mediepolitikken er et af prioritetsområderne i Kommissionens mainstreamingpolitik. Det fjerde program om lige muligheder for kvinder og mænd omfatter konkrete foranstaltninger.
Kommissionen opfordrer medlemsstaterne og nationale instanser til at udveksle information og erfaringer. Kommissionen ønsker også ligelig deltagelse af kvinder og mænd i beslutningstagningen i reklamebranchen og i medierne for at styrke kvinders indflydelse på dette område. Der er planlagt et møde senere på året for hovedaktører, eksperter og ikke-statslige organisationer i mediebranchen med henblik på en viderebygning på gode erfaringer.
Fru Lenz' forslag om at inddrage reklamer i vores undersøgelser er taget ad notam. Kommissionen støtter en overordnet undersøgelse af fremstillingen af kvinder i reklamer og medier og tilskyndelsen til samarbejde mellem faglige organisationer, kvindeorganisationer og projektledere, der er aktive på fællesskabsplan. Vi kan ikke svare positivt på anmodningen om indstiftelse af en europæisk reklamepris, men NIKI-prisen, hvortil Kommissionen yder støtte, og som har til formål at forbedre fremstillingen af kvinder i fjernsynet, uddeles igen i år for god praksis i reklamebranchen.
Endelig vil Kommissionen nøje undersøge forslaget om at nedsætte et rådgivende udvalg for alle medier med det sigte at udarbejde en norm for reklamebranchen med henblik på at udrydde alle former for diskriminering. I denne forbindelse vil jeg gerne minde Parlamentet om, at det nye fjernsynsdirektiv giver mulighed for nedsættelse af et kontaktudvalg ledet af Kommissionen og bestående af repræsentanter for medlemsstaternes kompetente myndigheder med henblik på at lette gennemførelsen af direktivet. Kommissionen kan undersøge muligheden for at etablere en undergruppe under udvalget, der kunne få til opgave at udarbejde en sådan norm, og dette ville være et eksempel på kønsmainstreaming.
Vi ved alle, at ligestilling ikke bliver en realitet i praksis, før der er sket en fundamental ændring på mange områder, ikke mindst i relation til idéer, holdninger og fremstillinger i medierne. Så Kommissionen vil fortsætte og styrke sine tiltag i denne retning under hensyntagen til Parlamentets forslag. Jeg takker alle, der har bidraget til forhandlingen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.
(Mødet udsat kl. 11.55 og genoptaget kl. 12.00)

Afstemning
Eriksson
For at tydeliggøre, at jeg fremlægger et mundtligt ændringsforslag, meddelte jeg i plenumdebatten, at det drejer sig om maksimalt uheld i den administrative behandling. Det er derfor, jeg virkelig håber, at De virkelig lytter nøje, og at De også støtter mig i mit ændringsforslag. Jeg vil også påpege, at begge ændringsforslag er kontroversielle, ikke bare i dette kammer, men at de følges med meget stor spænding af vores vælgere uden for kammeret i alle medlemslande.
Med mit ændringsforslag ville punkt 14 lyde som følger: «anmoder om, at kommissionens program mod kvindehandel, som sigter til seksuel udnyttelse, og mod vold mod kvinder, ikke skal begrænses til informationsaktiviteter og prostitutionsforebyggende aktiviteter, men at de også skal indbefatte støtte til initiativer til gentilpasning af ofrene og aktivt arbejde mod pornografi og prostitution . Det er således tillægget "og aktivt arbejde mod pornografi og prostitution«, der er mit mundtlige ændringsforslag.

Gröner
Hr. formand, denne diskussion er blevet ført indgående i Udvalget om Kvinders Rettigheder, og jeg tror ikke, at vi kan acceptere noget ændringsforslag i mundtlig form i plenarforsamlingen.

Formanden
Medmindre der gøres indsigelse, sætter jeg ordførerens mundtlige ændringsforslag til punkt 14 under afstemning.
(Flere end 13 medlemmer rejste sig for at gøre indsigelse, hvorved Parlamentet afviste anmodningen om at sætte det mundtlige ændringsforslag til punkt 14 under afstemning)
Om punkt 17

Eriksson
Med mit ændringsforslag ville punkt 17 altså lyde som følger: «byder initiativer i nogle medlemsstater velkommen til, ud over effektive straffe, at udvikle programmer for gerningsmænd, som fører til, at mænd tager ansvar for deres handlinger, og efterlyser større indsatser fra alle medlemsstater for at vedtage sådanne initiativer«, og så med mit tillæg derefter, for eksempel kriminalisering af de prostitueredes kunder .

Formanden
Medmindre der gøres indsigelse, sætter jeg ordførerens mundtlige ændringsforslag til punkt 17 under afstemning.
(Flere end 13 medlemmer rejste sig for at gøre indsigelse, hvorved Parlamentet afviste anmodningen om at sætte det mundtlige ændringsforslag til punkt 17 under afstemning)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Caudron
Dette forslag om at ændre direktivet om vildledende reklame, ved at indføre nogle bestemmelser angående sammenlignende reklame, er jeg tilfreds med af mere end én grund.
Dette forslag om fælles beslutningstagning er resultatet af et frugtbart samarbejde mellem Kommissionen og Parlamentet. Denne tekst går i retning af en nødvendig harmonisering på reklameområdet, og det endelige resultat af denne beslutning forekommer mig at være afbalanceret.
Indførelsen af den sammenlignende reklame skal gøre det muligt at give forbrugerne en bedre information, og dette er grunden til, at jeg altid har kæmpet herfor. De ændringer, der er blevet foreslået af Parlamentet og godkendt af Kommissionen, begrænser misbruget, og heri forstærkes de allerede eksisterende bestemmelser om vildledende reklame.
Eftersom Kommissionen har afslået at indføje oprettelsen af et europæisk kontrolorgan i dette direktiv, er det vigtigt, at forbrugerbeskyttelsesorganisationerne involverer sig i at kontrollere pålideligheden af tests på fællesskabsplan. Det vil tilkomme de politisk ansvarlige fra de forskellige medlemsstater at opfordre til uafhængige skridt i den retning.
Der vil komme en dag i en nær fremtid, hvor spørgsmålet om dette europæiske kontrolorgan skal tages op til overvejelse igen.
til forslaget til forordning om den fælles markedsordning for vin
Wibe
Jeg stemmer imod dette dokument. Jeg mener, at et marked med et støttesystem til vinproduktion i det hele taget er forkert.

des Places
Vores gruppe har fremsat to ændringsforslag til Kommissionens forslag. Kommissionen ønskede nemlig at yde støtte til fremstillingen af rektificeret koncentreret druemost i vinavlszonerne III. De vinproducerende regioner Languedoc-Roussillon, Provence-Alpes-Côte d'Azur og Midi-Pyrénées blev direkte berørt af denne beslutning.
Vores gruppe glæder sig over resultatet af afstemningen om disse to ændringsforslag, som blev næsten enstemmigt vedtaget af de europæiske parlamentsmedlemmer, og beklager, at Kommissionen ønsker at foretage ændringer af indholdet ved hjælp af en forordning, der tilsyneladende er "harmløs«. Er det nødvendigt at minde Kommissionen om, at vi stadig venter på, at den kommer med et nyt forslag til en reform af den fælles markedsordning for vin? I foråret 1995 drøftede, vedtog og ændrede Europa-Parlamentet Kommissionens første forslag.
Med sit forslag ønskede Kommissionen at genskabe debatten om tørsukring og tilsætningen af rektificeret koncentreret druemost. Under den første drøftelse svarede Kommissionen Rådet, at den afventede EuropaParlamentets udtalelse, før den kunne ændre sit forslag. Europa-Parlamentets samlede medlemmer var opmærksomme, og stemte nej til dette forslag fra Kommissionen.
Gruppen for Nationernes Europa kan kun være tilfreds med resultatet, og takker alle Europa-Parlamentets medlemmer for deres støtte til disse ændringsforslag.
til indstilling af Simpson (Á4-0271/97)
Donnay
Europa-Parlamentet udtaler sig om en tekst, der er meget vigtig for fremtiden for de offentlige tjenester i Europa.
Udviklingen af Den Europæiske Union fører til en uundgåelig udbredelse af de store kommercielle offentlige tjenester, hvad enten der er tale om telekommunikation, postvæsenet eller luft- og jernbanetransport. Det er en ønskelig og nyttig udvikling, både set i lyset af den stigende konkurrence på verdensplan, og med henblik på at skabe et udbud af tjenester, der til stadighed bedre tilpasses de behov, som disse tjenesters brugere og kunder har.
Postvæsenet er en betydelig sektor i Europa. Postomdelingen i Unionen omfatter cirka 80 milliarder genstande om året, hvoraf de 3 milliarder distribueres medlemsstaterne imellem, hvilket udgør en omsætning svarende til 1, 3 % af Fællesskabets BNP og 1, 5 millioner arbejdspladser.
Denne udveksling af post inden for Fællesskabet hindres i dag af de meget store forskelle mellem de nationale postvæsener, både med hensyn til omdelingstid og tariffer. Det er derfor tvingende nødvendigt at indføre en fællesskabslovgivning med henblik på at åbne dette marked og give det den fleksibilitet, der er nødvendig for dets udvikling.
Vi har dog også en stærk forpligtelse til at bevare den offentlige tjenestes ånd og praksis, som på særlig vis er en del af de europæiske borgeres hverdag. Vi har endda muligheden for i dag at opstille en definition for en offentlig tjeneste på europæisk vis, takket være drøftelsen af tekster af et sådant omfang. En offentlig tjeneste, som er økonomisk konkurrencedygtig, som samtidig er en nøglefaktor med hensyn til den fysiske planlægning, og som giver alle vores medborgere en vis kvalitetsservice.
Et eksempel, som jeg kender godt, er Frankrig. Her foretager postvæsenet dagligt 73.000 omdelingsrunder, hvoraf de 38.000 finder sted i kommuner med mindre end 10.000 indbyggere. Postvæsenet giver offentligheden mulighed for at benytte sig af 17.000 postkontorer, med én skranke pr. 800 indbyggere i landdistrikterne. Inden for visse sektorer er det undertiden den sidste offentlige tjeneste, som stadig findes. Og dette eksempel gælder sikkert også for et stort antal af Unionens andre medlemsstater.
Jeg tror, at vi i dag har fået lejlighed til på betydelig vis at udtale os om det europæiske postvæsens fremtid. Det er for mit vedkommende den opfattelse, som jeg ønsker at gøre gældende, en opfattelse, som i stor udstrækning deles af Rådets fælles holdning, hvilket jeg naturligvis glæder mig over.
Brian Simpsons henstillingsforslag under andenbehandling gentager og styrker den forligsholdning, som Rådet efter lange forhandlinger vedtog enstemmigt i april sidste år. Ordføreren angiver selv, at teksten til den fælles holdning "i vid udstrækning afspejler Europa-Parlamentets retningslinjer«.
Desuden går de ændringer, som ordføreren foreslår med hensyn til dette henstillingsforslag, ganske rigtigt i retning af en styrkelse og bevarelse af den offentlige tjeneste, og opfordrer til vedtagelsen af Rådets tilpassede holdning.
Der er flere punkter ved denne fælles holdning, som det forekommer mig vigtigt at understrege.
Her drejer det sig for det første om en gradvis og kontrolleret tilnærmelse til liberaliseringen af posttjenesterne.
Herefter stadfæstes minimumsregler for den offentlige tjeneste med henblik på, at alle brugerne skal have lige adgang til posttjenesterne. Derfor fastlægges en universel tjeneste, som er tilgængelig for enhver, på ethvert sted og til en overkommelig pris; en tjeneste, som ligeledes garanterer postens neutralitet, fortrolighed, ukrænkelighed og hemmeligholdelse.
Endelig oprettes en særskilt tjeneste. Eksistensen af en sektor, som ikke er underkastet konkurrence, er nemlig uundværlig for den universelle tjenestes levedygtighed.
Vedtagelsen af denne tekst giver os forudsætningerne for at varetage den offentlige tjenestes interesser, alt imens vi giver denne forudsætningerne for dens tilpasning og åbenhed med hensyn til markedets spilleregler.

Fayot
Den fælles holdning, som vi belaver os på at vedtage, er acceptabel for den offentlige tjeneste. Holdningen baner vejen for en vis liberalisering for posttjenester og muliggør således, at der i en vis grad åbnes for konkurrence, sådan som forbrugerne og virksomhederne ønskede det.
Den fælles holdning lader dog nogle vigtige områder, såsom grænseoverskridende post og direct mail, være forbeholdt det offentlige postvæsens monopol. Parlamentet har i sine forhandlinger taget hensyn til den fine balance, som man er nået frem til i Rådet. Faktisk har størstedelen af postministrene været gunstigere stemt over for den offentlige tjeneste end Kommissionen. Man må håbe, at det luxembourgske formandskab - repræsenteret ved fru Delvaux, som jeg takker for hendes klare og ærlige velvilje over for det offentlige postvæsen - snart vil kunne bringe denne sag i stand og afslutte proceduren i Rådet.
Endelig må man spørge sig selv, hvorfor den almægtige liberaliseringsbølge, som Kommissionen har gjort sig til fortaler for, har mistet pusten med hensyn til postvæsenet.
Nuvel, jeg tror, at en af de væsentlige grunde til dette er postvæsenets vigtighed for den sociale samhørighed og den fysiske planlægning af det nationale område. Postbudet bliver ofte tilbage dér, hvor størstedelen af de offentlige tjenester har trukket sig tilbage som følge af omkostninger og manglende rentabilitet.
Man må håbe, at denne pause i liberaliseringen og dereguleringen gør det muligt for beslutningstagerne at tænke efter, og for postvæsenet til stadighed at forbedre sin service over for kunderne.

Wibe
Jeg stemte for betænkningen. Jeg mener, at ordførerens ændringer væsentligt forbedrer kommissionens forslag, men jeg vil gerne klarlægge et synspunkt. Udførelsen af posttjenesterne er en »public-service«-virksomhed. Erfaringerne fra andre virksomheder viser, at en deregulering ikke giver større effektivitet, men oftest i stedet resulterer i stigende arbejdsløshed og stigende regional ulighed.
til betænkning af Scapagnini (A4-0268/97)
Lindqvist og Olsson
Atomkraft er en ikke en vedvarende energikilde. Der er sket alvorlige atomkraftulykker på Three Mile Island og i Tjernobyl. Atomkraftens affaldsproblemer er ikke løst. Sverige har efter en folkeafstemning besluttet, at atomkraften skal afvikles. En reaktor i Barsebäck vil blive afviklet før rigsdagsvalget i Sverige i september 1998. Centerpartiet har aktivt arbejdet for en afvikling af atomkraften i Sverige.
Beslutningen om lukning af atomkraftværket i Tjernobyl skal fuldføres. Efter vores opfattelse bør EU ikke som kompensation for dette støtte opførelsen af andre reaktorer. Vi modsætter os derfor EU-støtte til reaktorerne Khmenilitskij 2 og Rovno 4 i Ukraine og har på den baggrund stemt nej til resolutionen. Vi støtter derimod indsatser på såvel nationalt niveau som på EU-niveau, der forbedrer sikkerheden i eksisterende reaktorer. Energisystemet skal snarest muligt overgå til vedvarende og langsigtigt holdbare energikilder.
til betænkning af Azzolini (A4-0252/97)
Novo Belenguer
Jeg ønsker hermed at fremføre vores gruppes støtte til Azzolinibetænkningen, da kulturområdet fremmer den direkte og indirekte beskæftigelse og styrker opretholdelsen og dannelsen af små og mellemstore virksomheder med forbindelse til den kulturelle sektor og giver dermed forventninger om skabelse af arbejdspladser.
Jeg vil ligeledes fremhæve, at turisme og kultur styrker hinanden og kan med vores støtte forøge virkningen af strukturfondenes bidrag til beskæftigelsen.
Desværre udgør de kulturprojekter, der finansieres af Fællesskabets strukturpolitik, kun 3 %, hvilket er for lidt, hvis man tager hensyn til den indflydelse, som kulturen har på regionernes udvikling og til opnåelse af en økonomisk og social samhørighed. Derfør bør den fremtidige traktat om Den Europæiske Union indeholde et afsnit, som styrker den direkte støtte til kulturprojekter og øger antallet af fællesskabsinitiativer til regionaludvikling med kulturelt indhold, hvis formål skulle være at styrke båndet mellem strukturfondene og selve kulturaktionen.
Endelig vil jeg fremhæve den vigtighed, som de lokale og regionale virksomheder fortsat skal have for gennemførelsen af udviklingsstrategien i Den Europæiske Union baseret på kultur og oprettelse af arbejdspladser.

Novo
Vi stemmer for Azzolini-betænkningen om forbindelsen mellem samhørighedsog kulturpolitik og beskæftigelsesfremme af en række årsager, af hvilke vi fremhæver følgende:
1.For første gang forsøger man en mere systematisk og sammenhængende behandling af de enorme muligheder, som bevarelsen af den kulturelle og naturmæssige arv, hvad enten det er på landet eller i byerne, eller på nationalt, regionalt eller lokalt plan, og de kulturelle investeringer, i bredeste betydning, kan have for en bæredygtig udvikling, for forsvaret af identitet, for kampen mod ørkendannelse og udelukkelse.2.Betænkningen erkender det aktuelle efterslæb og de nuværende finansieringsformers mangler - særlig, hvad angår de kulturelle aktioner, der oven i købet forværres af en utilstrækkelig, ja sågar restriktiv regulering - som det er vigtigt at ændre så hurtigt som muligt, gerne allerede inden for den nuværende finansieringsramme. Altsammen uden at skade muligheden for at fremlægge forslag og vejledninger til at forbedre viden og øge samvirket mellem samhørigheds-, kultur- og beskæftigelsespolitikken.3.Det anerkendes, men vi vil gerne understrege det for at gøre det endnu klarere, at det er vigtigt at undgå en for høj grad af sammenhæng eller identifikation mellem turistindustri og kulturpolitiske tiltag. Selv med en ønskelig og nyttig forbindelse mellem turisme og kultur, vil det ganske givet være ødelæggende og dybt begrænsende, hvis støtten til kulturfremme betinges af eller underordnes turistindustriens strategier.4.Der peges på de konsekvenser, som budgetbegrænsninger, der er betinget af ønsket om at opfylde konvergenskriterierne, vil få i form af en svækkelse eller en modsatrettet ændring af tendenserne til forøgelse af beskæftigelsen i kultursektoren, eftersom denne beskræftigelse, i hvert fald i første omgang, afhænger af finansiel støtte fra det offentlige på nationalt eller lokalt niveau.- til betænkning af Kestelijn-Sierens (A4-0257/97)
Vanhecke
Jeg er ikke særlig imponeret over denne betænkning, som egentlig er fyldt med klichéer. Selvfølgelig er der ikke noget fornuftigt menneske, som er modstander af ligestilling mellem mænd og kvinder.
Men lige så selvfølgeligt er det, at jeg ikke er tilhænger af alle mulige kvoteordninger, som, når alt kommer til alt, er temmelig nedværdigende for kvinder. Når jeg f.eks. her i formiddag under forhandlingen hører forskellige talere klage over den kendsgerning, at der stadig er meget færre piger end drenge inden for den tekniske undervisning - og at der må gøres noget ved dette - så spørger jeg da mig selv, om man stadig kender forskellen mellem "ligestilling« og "ensretning«.
For så vidt angår kombinationen af erhvervsarbejde og familieliv, har mit parti i Flandern i mange år opfordret til en virkelig børnepasningsløn, som skal give en af forældrene mulighed for at opdrage og passe børnene hjemme. Først da vil der være en virkelig valgmulighed, baseret på virkelig fri vilje og ikke længere på finansielle nødvendigheder. Det er påfaldende, at fru Kestelijns betænkning i mange henseender går vidt, men for så vidt angår forældreorlov bliver ved med at gå på de fladtrådte stier. Det har naturligvis i høj grad at gøre med, at pasning af børn i hjemmet i dag ikke længere har lov at betragtes som en fuldgyldig og samfundsmæssigt overordentlig vigtig opgave, og at man faktisk ser noget medlidende på kvinder, som - frivilligt - vælger dette.
Principielt beklager jeg således, at også det meget vigtige kapitel om erhvervsarbejde og familieliv bliver hængende i det politisk korrekte.
til betænkning af Kokkola (A4-0251/97)
Jackson
Om betænkningen af Kokkola (A4-0251/97) om Kommissionens meddelelse om integrering af lige muligheder for kvinder og mænd i alle fællesskabspolitikker og -aktioner og om betænkningen af Kestelijn-Sierens om Kommissionens årsberetning om ligestilling mellem kvinder og mænd i Den Europæiske Union - 1996 (A4-0257/97).
Jeg og mange britiske konservative medlemmer af Europa-Parlamentet støtter til fulde princippet om lige muligheder for kvinder og mænd og er enige i, at mainstreaming er et effektivt bidrag til den praktiske gennemførelse af dette princip. Vi bifalder den stigende anerkendelse af de problemer, som især kvinder oplever, og de øgede bestræbelser på alle niveauer på at afhjælpe situationen. Vi føler os imidlertid ikke overbevist om, at en lige repræsentation af kvinder i beslutningstagningen bedst opnås ved den type kunstig forskelsbehandling, der foreslås i både Kokkolas og Kestelijn-Sierens' betænkninger. Fastsættelsen af midlertidige kvoter, som på kort sigt muligvis er en god idé, er ikke svaret. Vi synes, at forslaget i Kokkola-betænkningen om, at Kommissionens arbejdsgrupper og ekspertudvalg skal have lige mange mandlige og kvindlige medlemmer, er særdeles upraktisk og uhensigtsmæssigt. Det er vores faste overbevisning, at udpegelsen til sådanne hverv skal ske på grundlag af fortjeneste og kvalifikationer. Ved at indføre såkaldt positiv diskriminering som foreslået opnår vi muligvis på kort sigt, at andelen af kvinder i beslutningstagende instanser øges. På lang sigt kan dette imidlertid få en skadelig indvirkning på kvinders stilling generelt.
Forslaget i Kestelijn-Sierens' betænkning om, at Kommissionen skal indføje en vurdering af følgevirkningerne for kønnene i sine lovgivningsforslag, er lige så upraktisk. Det, der er brug for, er konkrete praktiske foranstaltninger, der giver kvinderne mulighed for at opnå de kvalifikationer og frihedsgrader, der sætter dem i stand til at konkurrere på rimelige og lige vilkår med mændene på jobmarkedet og i beslutningstagningen - ikke luftige erklæringer om lovgivningsforslags mulige konsekvenser, som det i de fleste tilfælde er umuligt at definere eller vurdere omfanget af med nogen grad af nøjagtighed.
Der er behov for forbedringer på mange områder, ikke mindst med hensyn til den vanskelige opgave at forene arbejde uden for hjemmet og husførelse. Men forslaget i fru Kokkolas betænkning om, at offentlige serviceydelser såsom børne- og ældrepleje, skolebespisningsordninger og kollektiv transport skal finansieres med midler fra strukturfondene er simpelthen latterligt. Jeg er glad for, at Parlamentet som helhed stemte imod dette forslag, selvom jeg bemærkede, at britiske parlamentsmedlemmer fra Labour stemte for.
Vi mener heller ikke, at det er Kommissionens opgave at afgøre, hvordan fiskale foranstaltninger og sociale ydelser kan anvendes som bidrag til at bringe arbejde i hjemmet ind i den officielle økonomi. Disse områder er anliggender, der bør behandles på nationalt, regionalt og lokalt plan i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet.
Kokkolas and Kestelijn-Sierens' betænkninger sætter med rette fokus på problemerne med at opnå lige muligheder for mænd og kvinder i dag, og den omhandler nogle meget væsentlige punkter. Jeg og mine kolleger vil stemme for disse betænkninger, fordi deres slutmål og udgangspunktet derfor kommer kvinder i Europa til gode. Vi vil imidlertid gerne fastslå, at vi beklager, at de indeholder visse forslag, der næppe vil gavne kvinder, og som kan stille Parlamentets arbejde i et dårligt lys.
til betænkning af Eriksson (A4-0250/97)
Howitt
Hr. formand, jeg taler af erfaring, som jeg har fra en lokal kampagne til bekæmpelse af accepten af vold mod kvinder i Thurrock i min valgkreds. Kolleger fra krisetjenesten South Essex Rape and Incest Crisis Line har fortalt mig, at man ved hjælp af plakater i forretninger, på pubber og ved bustoppesteder har banet vejen for, at emnet vold mod kvinder nu diskuteres i åbenhed, og at mange kvinders personlige oplevelser kommer frem for første gang. Dette lokale projekt viser, at der er fuldt grundlag for at udvide kampagner til bekæmpelse af accepten af vold mod kvinder til andre lande i Europa understøttet af telefonhjælpetjenester for voldtægtsofre, som heller ikke findes i mange af vores lande.
Et andet lokalt projekt i min valgkreds - krisecentret Southend Women's Refuge - er også i tråd med dette initiativ. Jeg medvirkede for nylig ved lanceringen af deres nye »due«-projekt - et åbent center, hvor hustruvoldsofre kan komme forbi og få rådgivning. På blot en uge kom der dagligt fem nye kvinder for at få rådgivning.
Disse to lokale eksempler viser i hvor stort omfang, seksuel vold er en realitet for kvinder i dag. De viser, at Parlamentets beslutning i dag om at reagere med en europæisk kampagne, er fuldt berettiget.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
I den mangekulturelle og pluralistiske Europæiske Union har man åbenbart svært ved at respektere anderledes tænkende. Med latter og hånlige smil afviste parlamentet muligheden for at stemme om Erikssons to mundtlige ændringsforslag om at støtte aktivt arbejde mod pornografi og prostitution samt byde initiativer fra medlemsstaterne vedrørende kriminalisering af prostitueredes kunder velkommen. Dette er ændringsforslag, som vi med selvfølge ville have støttet.
At prostitution og pornografi er grunden til de vaneforestillinger om kvinder, som senere ofte fører til voldtægt, mishandling osv., er vi overbeviste om og beklager, at parlamentet ikke turde tage stilling til ændringsforslagene.
Vi vil også understrege, hvor vigtigt det er, at samfundet giver udsatte kvinder og børn hjælp i form af national lovgivning, men også i form af hjælp til ny identitet, ny bopæl og nyt arbejde, og dermed mulighed for at undslippe plageånden. Vi opfordrer også medlemsstaterne til at give økonomisk støtte til såkaldte kvindehuse og til juridisk hjælp.
Vold mod kvinder handler i grunden om menneskerettigheder, noget som de fleste siger, at de værner om. Trods dette begås kvindevolden overalt i verden og i alle samfundsklasser. At gøre 1999 til et kampagneår i EU mod kvindevold ville fokusere problemet og bidrage til, at spørgsmålet får aktualitet i medlemslandene. Det forudsætter dog, at der afsættes tilstrækkelige midler i EUs næste budget, hvilket vi håber på.
til betænkning af Lenz (A4-0258/97)
Crawley
Hr. formand, jeg takker fru Lenz for hendes betænkning, hvori det kræves, at der sættes en stopper for diskriminering mod kvinder i reklamer. Det er et krav, som reklamebranchen ignorerer, gør grin med og betragter som gammeldags.
Reklamebranchen mener, at så længe man kan få et sardonisk citat eller et 'look' ind i en reklame, så kan man frit vise kvindekroppen på en nedværdigende måde for at sælge alt fra biler til undertøj.
Jeg har læst i min lokale avis, Birmingham Mail , at man i denne uge vil afsløre en reklame i form af en ca. 6 m høj elektronisk plakattavle med en kvinde, der hele tiden tager tøjet af. Motorejerforeningen AA, Automobile Association, advarer om, at dette kan virke distraherende og føre til ulykker. Jeg nævner dette som eksempel på, hvor langt den britiske reklamebranche går i øjeblikket for at sælge produkter: kvinder i lænker, der skal sælge kosmetik, overvægtige kvinder, der fremstilles på den mest nedværdigende måde.
Fru Lenz' opfordring til selvregulering er prisværdig, men jeg frygter, at branchen vil sidde den overhørig. EUinstitutionerne må arbejde sammen og anerkende dette som et voksende problem i 1990'erne. De må tage skridt til at udarbejde et fælleseuropæisk adfærdskodeks for reklamebranchen for at sætte en stopper for denne diskriminering.

Formanden
Fru Crawley, jeg lader Dem med glæde gå over den tid, de har fået tildelt, for hele Deres virke som tidligere formand for Udvalget om Kvinders Rettigheder i mange år og Deres indsats her i Parlamentet giver Dem en særlig ret til at overskride Deres taletid, under den forudsætning naturligvis, at formanden kan tillade det, og det glæder mig, at De nu har fået lejlighed til at redegøre for Deres holdninger.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater stemmer på eget initiativ for betænkningen af Lenz. Da medierne er grænseoverskridende, er det nødvendigt at tage dette spørgsmål op på EU-plan. Det ville være ønskeligt, hvis reklamebranchen kunne øve mere selvjustits og erkende, at det er diskriminerende at vise nøgne eller halvnøgne kvinder i reklamer. Hvis branchen ikke selv er i stand til at fastlægge og overholde visse retningslinjer for god markedsføring, kan det blive nødvendigt at regulere dette område på EUplan.

Formanden
Afstemningstiden er afslutter.
(Mødet udsat kl. 13.00 og genoptaget kl. 15.00)

Budgetforslag 1998
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forelæggelse ved Rådet af forslag til almindeligt budget for 1998.

Fischbach
Hr. formand, de damer og herrer parlamentsmedlemmer, hr. kommissær, som traditionen forlanger det, og som budgetproceduren forlanger det, er det min opgave at fremlægge budgetforslaget for regnskabsåret 1998 for Deres plenarforsamling, sådan som Rådet har opstillet forslaget den 24. juli i år.
Hr. formand, jeg vil gerne understrege, at denne budgetprocedure siden begyndelsen faktisk har været præget af - og det glæder jeg mig over - et godt og åbent samarbejde mellem de tre institutioner. Allerede før budgetforslaget blev opstillet af Rådet, har de tre institutioner engageret sig i en sand åben meningsudveksling. Hver af dem har villet vise, at de var rede til at lytte til de andre, og endda til at følge dem et stykke ad vejen, hver gang det forekom dem muligt.
Den budgetprocedure, som traktaten har indført, repræsenterer et privilegeret moment af samarbejde mellem de tre institutioner. Den interinstitutionelle aftale fra 1993 skabte rammerne for dette samarbejde. Siden da er interessen i og behovet for det nævnte samarbejde blevet stadig tydeligere med årene.
Påbegyndelsen af budgetproceduren for 1998 har i vores øjne været eksemplarisk, hvad dette angår. Således gav trialog-drøftelsen om de påtænkte prioriteringer for det kommende regnskabsår den 21. april anledning til dybtgående meningsudvekslinger mellem Rådets formandskab, Parlamentet og Kommissionen, med det resultat, at der udstukket en række holdepunkter, som skal føre til et vist antal tilnærmelser. Herefter gjorde trialogdrøftelsen den 26. juni i år Rådet i stand til at forstå Parlamentets væsentligste ønsker. Denne nye meningsudveksling var yderst værdifuld for mødet og samrådet den 24. juli, som fandt sted på samme dag som Rådets samling om budget. Dette møde gjorde det muligt for alle parter at fremføre de punkter, som de anser for væsentlige, samt konkret at forstå de vanskeligheder, som synes dem at være umulige at indkredse med hensyn til dette særligt svære og vanskelige regnskabsår.
Deres repræsentanter, hr. formand, har i særdeleshed henvist til de prioriteringer, der efter deres mening udgør en styrkelse af de foranstaltninger, som har til hensigt at fremme jobskabelsen, forskning og udvikling, forberedelsen af ansøgerlandene, ungdoms- og kulturprogrammerne, miljøets plads i budgettet og den fortsatte omstrukturering af Fællesskabets administration, med henblik på at sikre en større effektivitet og en øget fleksibilitet i tildelingen af midler.
På Rådets vegne har jeg haft lejlighed til at understrege, at den institution, som jeg repræsenterer, med hensyn til budgetforslaget for 1998 faktisk forberedte sig på at følge de samme principper for strenghed i budgettet, som dem medlemsstaterne pålægger sig selv og sine medborgere med henblik på at fortsætte den indsats, der i stor udstrækning er blevet påbegyndt i 1997. Dette ad hoc-samråd har i mine øjne muliggjort en betydelig, om ikke fuldstændig, tilnærmelse af synspunkterne fra budgetmyndighedens to grene, og det med Kommissionens medvirken, især hvad angår udgifterne til landbrug og fiskeri. Kort sagt har disse kontakter i mine øjne været højst nyttige.
Med hensyn til FUSP, og ud over enigheden om det totale beløb for bevillingerne i budgettet for 1998, er vi blevet enige om at fortsætte det samråd, som nu gælder på dette område ifølge den interinstitutionelle aftale, der blev underskrevet den 15. juli i år. I lyset af resultaterne fra dette møde har Rådet, som det er dets pligt, opstillet sit budgetforslag for regnskabsåret 1998.
For at efterkomme det uomgængelige krav om strenghed og budgetdisciplin, har Rådet fundet visse grundlæggende foranstaltninger uundværlige. Det drejer sig om en fastholdelse af det foreløbige budgetforslags bevillinger for rubrik 1 om de finansielle perspektiver, idet der tages højde for den gældende landbrugslovgivning om markafgrøder samt prispakken for perioden 1997-1998; en nedsættelse af betalingsbevillingerne med ECU 1 milliard i forhold til det foreløbige budgetforslag for rubrik 2, "strukturforanstaltningerne«; en betydelig nedsættelse af betalingsbevillingerne for hele rubrik 3, "interne politikker«, og for rubrik 4, "eksterne foranstaltninger«, med en kohærent virkning for forpligtelsesbevillingerne. Endelig bliver der tale om en meget stram indfaldsvinkel med hensyn til de administrative udgifter.
Hr. formand, i Rådets øjne udgør alle disse foranstaltninger en uadskillelig helhed. Og når jeg siger en uadskillelig helhed, så mener jeg hermed en symmetrisk behandling af landbrugsudgifterne og strukturudgifterne, som, når man tager Rådets prioriteringer og anliggender i betragtning, er og bliver væsentlig. Rådet regner grundlæggende med, at Parlamentet tilslutter sig denne strategi.
I den sammenhæng har Rådet med tilfredshed bemærket, at med hensyn til dets retningslinjer for budgetproceduren for 1998, har Parlamentet anerkendt og samtykket i nødvendigheden af, at opførelserne i budgettet er så realistiske som muligt. Dette er lige præcis formålet med de foranstaltninger, som Rådet anbefaler i sit budgetforslag: At indskrænke bevillingsrammen til det strengt nødvendige, når man navnlig tager de reelle muligheder for bevillingernes udførelse i betragtning, uden at man af den grund hindrer Fællesskabets væsentlige politikker, og idet man overholder forpligtelserne, særligt de forpligtelser, der blev stadfæstet på Det Europæiske Råds møde i Edinburgh.
Hr. formand, tillad mig nu kort at komme ind på de væsentlige bestanddele i det budgetforslag, som Rådet har opstillet ved førstebehandlingen. Jeg vil begynde med landbrugsudgifterne. På dette område har Rådet foretaget nogle væsentlige ændringer af Kommissionens foreløbige budgetforslag. Først, og i overenstemmelse med den overordnede økonomiske strategi, som jeg lige har gjort rede for, har Rådet besluttet at fastholde den bevillingsramme, der skal indføres i budgettet for 1998, på det niveau, som Kommissionen foreslog i sit foreløbige budgetforslag, nemlig ECU 40.987 millioner, idet dette beløb er ca. ECU 41.487 millioner lavere end det retningsgivende beløb, inklusive den monetære reserve. Landbrugsudgifterne, der er fastsat til ECU 41.487 millioner, vidner faktisk om en meget begrænset vækst på cirka 0, 44 % i forhold til indeværende regnskabsår.
Hr. formand, de damer og herrer parlamentsmedlemmer, en sådan beslutning implicerer et vist antal anderledes skrappe foranstaltinger. For at tage højde for de gældende bestemmelser på landbrugsområdet, er afsnittet vedrørende markafgrøder blevet forhøjet med ECU 1. 353 millioner, hvor forhøjelsen på de ECU 55 millioner er et resultat af beslutningerne om prispakken for perioden 1997-1998. For at overholde den totale planlagte bevillingsramme, besluttede Rådet herefter en lineær nedsættelse across the board på omtrent ECU 1.408 millioner for de samlede landbrugsudgiftsposter. Det besluttede ligeledes at opføre et beløb på ECU 329 millioner i reserve B 040, hvilket svarer til tillægsbesparelser, som Kommissionen har konstateret i forbindelse med en indledende ajourføring af de anslåede udgifter for 1998. Rådet har på den måde iværksat de foranstaltninger, der blev anført under samrådet den 24. juli.
Rådet ville indtrængende ønske, at Europa-Parlamentet gav sit samtykke til dette tiltag. Jeg siger dette med så meget mere overbevisning, som at disse foranstaltninger er blevet truffet, mens vi venter på, at Kommissionen til efteråret skal fremlægge en ændringsskrivelse, der tager højde for de ajourførte overslag over behovene.
Jeg kommer nu til strukturforanstaltningerne. Rådet har opført de samlede forpligtelsesbevillinger, som Kommissionen foreslog til strukturfondene, og som svarer til et beløb på ECU 3.482 millioner, i overensstemmelse med konklusioner fra Rådets møde i Edinburgh. Dette beløb medfører en væsentlig vækst på 6, 14 %.
Derimod drejer det sig her om et punkt, som i vid udtrækning er blevet diskuteret og debatteret, også med repræsentanterne for Deres budgetudvalg under ad hoc-samrådet. Denne rubriks betalingsbevillinger er blevet reduceret med ECU 1 milliard, og det er med denne beslutning, at Rådet har villet iværksætte anden del af sin overordnede økonomiske strategi. Herved vil Rådet gerne gøre opmærksom på, at en sådan foranstaltning, der er forårsaget af de kendte større vanskeligheder, på ingen måde må gå ud over gennemførelsen af den grundlæggende politik, der finansieres af disse bevillinger, og det på grundlag af den nylige gennemførelse af betalingsbevillinger inden for forskellige sektorer.
Det er i øvrigt årsagen til, at Rådet har besluttet ikke at foretage den mindste nedskæring med hensyn til mål 1 og 6 vedrørende strukturfondene og de svagt stillede regioner. De lande, der som de sidste blev optaget i Den Europæiske Union, bliver således ikke berørt. De vedtagne bevillinger udgør i dette tilfælde en stigning på 2, 95 % i forhold til1997.
Hvis dette ikke er tilstrækkeligt til at afdramatisere debatten, kan jeg tilføje, at vi i Rådet er blevet enige om ikke at røre ved Samhørighedsfonden. Samhørighedsfonden er ikke blevet berørt af denne nedskæring, som i øvrigt er lineær. Faktisk har Rådet godkendt alle de bevillinger til Samhørighedsfonden, som står opført i det foreløbige budgetforslag, nemlig ECU 2.871 millioner i forpligtelsesbevillinger og ECU 2.649 millioner i betalingsbevillinger, hvilket således vidner om en stigning på 4, 40 % for forpligtelsesbevillingerne og på 13, 88 % for betalingsbevillingerne i forhold til 1997.
Hvad angår fællesskabsinitiativerne, har Rådet besluttet, at tillægsbevillingen på ECU 100 millioner i form af forpligtelsesbevillinger til PEACE-initiativet, det vil sige til fredsprocessen i Nordirland, skal høre ind under den ramme for forpligtelsesbevillinger, der er fastsat for fællesskabsinitiativerne.
Som følge heraf har Rådet ladet den negative reserve bortfalde, der var opført i det foreløbige budgetforslag. Dette spørgsmål, hvis politiske effekt ikke længere skal understreges, var ligeledes genstand for en væsentlig gensidig forståelse under vores møde den 24. juli. Med hensyn til de samlede strukturforanstaltninger, er der i budgetforslaget afsat ECU 33.461 millioner til forpligtelsesbevillinger og ECU 27.400 millioner til betalingsbevillinger. De er således stigende, henholdsvis med ECU 1.980 millioner for forpligtelsesbevillingerne, svarende til 6, 3 %, og med ECU 1.100 millioner for betalingsbevillingerne, svarende til 4, 18 %.
Følgelig opfordrer jeg Europa-Parlamentet, hr. formand, til hvad angår strukturpolitikker her at vedtage et tiltag på linje med Rådets.
Med hensyn til de interne politikker har Rådet også i år lagt vægt på to af Fællesskabets vigtigste politikker, nemlig forskning og de transeuropæiske netværk. Således har Rådet godkendt alle de forpligtelsesbevillinger, som Kommissionen har foreslået for underafsnit B6, det vil sige ECU 3.476 millioner, hvilket næsten er status quo i forhold til 1997. For betalingsbevillingernes vedkommende har Rådet besluttet, under hensyntagen til de budgetære forpligtelser, at nedsætte det foreslåede beløb på ECU 3.216 millioner til ECU 3.066 millioner, svarende til samlet reduktion på ECU 150 millioner, fordelt med 5, 6 millioner for Det Fælles Forskningscenter og 144 millioner for det fjerde rammeprogram.
Hvad angår de transeuropæiske netværk under afsnit B5-7, har Rådet beholdt det foreløbige budgetforslags bevillinger i form af forpligtelsesbevillinger til finansiel støtte af netværkene på transportområdet, nemlig ECU 475 millioner, hvilket udgør en betydelig stigning på ECU 123 millioner i forhold til 1997 eller på 35 % for de opførte betalingsbevilllinger. Selvom beløbet er 27 millioner lavere end det beløb, der er opført i det foreløbige budgetforslag, så er bevillingerne steget med 56 %.
Med hensyn til netværkene på energiområdet, ligger budgetforslaget ECU 2 millioner lavere end det foreløbige budgetforslag hvad betalingsbevillinger angår. På området for telekommunikation er budgetforslagets beløb en smule lavere med hensyn til forpligtelsesbevillinger og betalingsbevillinger.
For hele dette afsnits vedkommende har Rådet opført nogle ganske betydelige beløb, nemlig ECU 560 millioner i forpligtelser og ECU 413 millioner i betalinger, hvilket således angiver en vækst på ECU 95 millioner i forpligtelsesbevillinger, svarende til mere end 20 %, og ECU 86 millioner i betalingsforpligtelser, svarende til en vækst på 26 %.
Herved, hr. formand, mine damer og herrer, har Rådet meget klart tilkendegivet sit ønske om at prioritere disse to vigtige politikker, disse to store fællesskabslinjer, som er i stand til direkte at påvirke væksten og dermed også beskæftigelsen.
Som følge heraf har Rådet set sig nødsaget til for de andre interne politikkers vedkommende - og det vil De godt kunne forstå - at foretage nogle valg, nogle strenge valg. Rådet har således kun lagt vægt på de virkeligt vigtige politikker, såsom undervisning, erhvervsuddannelse og ungdom, der har fået bevilget ECU 325 millioner i form af forpligtelsesbevillinger, og de andre sociale foranstaltninger, hvis forpligtelsesbevillinger er blevet fastsat til ECU 118 millioner.
Rådet har ligeledes prioriteret de politikker, der efterhånden er kommet godt i gang, som for eksempel miljøet med ECU 135 millioner i forpligtelsesbevillinger, svarende til en vækst på 2, 45 %, forbrugerbeskyttelse med ECU 18 og 16 millioner, og det indre marked med ECU 207 og 188 millioner. Den margen - og dette vil uden tvivl interessere Dem, eftersom Parlamentet lige fra begyndelsen har skabt en tæt forbindelse mellem margenen i rubrik 15, det vil sige for landbrugsudgifterne, og udgifterne i rubrik 3 og 4, den margen, som Rådet har ladet forblive i rubrik 3 for de finansielle perspektiver, når op på det betydelige beløb af ECU 619 millioner.
Rådet ønsker indtrængende, at budgetmyndighedens anden gren godkender sådanne foranstaltninger, ved således sammen med Rådet at foretage skridt, der begrænser sig til at opføre realistiske beløb på budgettet, og ved udelukkende at anvende de europæiske skatteborgeres penge til politikker, der kan føre til et konkret resultat.
Jeg skal nu hurtigt komme ind på den sidste af de vigtige fællesskabspolitikker, der finansieres via budgettet, nemlig de eksterne foranstaltninger. For det samlede underafsnit B7 har Rådet, foruden nødhjælpsreserven, opført et beløb på ECU 5.476 millioner i form af forpligtelsesbevillinger og ECU 4.207 millioner i form af betalingsbevillinger, hvilket svarer til en tilbagegang på ECU 145 millioner for forpligtelsesbevillingernes vedkommende og på ECU 341 millioner for betalingsbevillingernes vedkommende.
Dette samlede resultat dækker nogle særlige foranstaltninger, som i høj grad er adskilte. Faktisk er Rådet på dette område af den opfattelse, at budgetmyndigheden ikke kan fritages for sit ansvar for nøje at forbeholde Unionens finansielle midler til det, som virkeligt og udelukkende har førsteprioritet. Således har Rådet opført de samlede forpligtelsesbevillinger, som i det foreløbige budgetforslag var beregnet for de øst- og centraleuropæiske lande samt tredjelandene fra middelhavsområdet, nemlig henholdsvis ECU 1.125 millioner og ECU 1.142 millioner, hvilket svarer til en forhøjelse på 15 %, i overensstemmelse med konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Cannes.
Med hensyn til de internationale aftaler på fiskeriområdet og i betragtning af de oplysninger, som Kommissionen under samrådsproceduren gav om de obligatoriske udgifter, har Rådet godkendt en nedsættelse med ECU 5 millioner af det beløb, der var planlagt for forpligtelsesbevillingerne. Nedsættelsen retfærdiggøres udelukkende af en for høj ansættelse af overslagene. For denne post har Rådet således fastsat beløb på ECU 292 og 297 milioner, svarende til en stigning på 5, 7 % og på 20, 6 % for betalingsbevillingerne.
Indsatsen vedrørende samarbejdet med Latinamerika, Asien og det sydlige Afrika, herunder Sydafrika, beløber sig til ECU 730 millioner i forpligtelsesbevillinger og ECU 334 millioner i betalingsbevillinger.
En anden grundlæggende samarbejdspolitik med de uafhængige stater fra det tidligere Sovjetunionen har fået bevilget henholdsvis ECU 510 millioner i forpligtelsesbevillinger, i overensstemmelse med det foreløbige budgetforslag, og ECU 460 millioner i betalingsbevillinger. TACIS-programmets andel beløber sig til ECU 480 millioner i forpligtelsesbevillinger, i øvrigt ligesom i det foreløbige budgetforslag, og ECU 445 millioner i betalingsbevillinger.
Samarbejdet med eks-Jugoslavien bevilges ECU 259 millioner i form af forpligtelsesbevillinger, i overensstemmelse med det foreløbige budgetforslag, og ECU 180 millioner i form af betalingsbevillinger.
For øvrigt følger budgetforslaget endnu en gang i stor udstrækning Kommissionens ønsker med hensyn til de andre samarbejdsforanstaltninger, og det med ECU 315 millioner i form af forpligtelsesbevillinger, navnlig hvad angår foranstaltningerne med henblik på at sikre demokratiet og menneskerettighederne, hvad enten det er i de øst- og centraleuropæiske lande, og særligt i Jugoslavien, eller i de nye uafhængige stater i Mongoliet, i Sydamerika og i MEDA-området.
Selvom Rådet således på den ene side har bestræbt sig på at bevare de grundlæggende politikker inden for rubrik 4, ved at vedtage nogle betydelige forpligtelsesbevillinger, så har det på den anden side vurderet, at det var nødvendigt at lade de nævnte politikker være genstand for bidrag med hensyn til de nødvendige betalingsbevillinger i 1998, idet kravene fra den finansielle lovgivning og den interinstitutionelle aftale overholdes, særligt med hensyn til forholdet mellem omkostninger og effektivitet, muligheden for de vedtagne bevillingers udførelse og naturligvis det juridiske grundlag.
Hvad angår den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, har Rådet indført en ny klassifikation, som fastsætter seks poster inden for afsnit B 8.O1, og som således er i overensstemmelse med den interinstitutionelle aftale, der blev underskrevet den 16. juli i år mellem Europa-Parlamentet, Rådet og Europa-Kommissionen om foranstaltninger vedrørende finansieringen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Rådet har godkendt de bevillinger, der blev foreslået i det foreløbige budgetforslag, og som var genstand for en meningsudveksling den 24. juli i år, nemlig ECU 30 millioner i form af forpligtelsesbevillinger og ECU 20, 25 millioner i form af betalingsbevillinger. Rådet har overført disse bevillinger fra reserve B 0.40 til den nye klassifikations budgetposter, i overensstemmelse med den interinstitutionelle aftale. Den margen, som bliver tilbage for de finansielle perspektiver i rubrik 4, beløber sig i budgetforslaget til ECU 725 millioner.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg kommer nu endelig til de finansielle perspektiver i rubrik 5, det vil sige til administrationsomkostningerne vedrørende driften af Unionens institutioner. Rådets beslutninger på dette område er baseret på de efterfølgende principper. Det første er en nulvækst for alle de udgifter, der hører under de finansielle perspektiver i rubrik 5, hvilket dog på forhånd ikke udelukker uundgåelige undtagelser. Et andet princip er en principiel afvisning af at skabe flere arbejdspladser, undtagen med hensyn til de behov, der er forbundet med udvidelsen. Løsningen på behovet for administrativt personale skal nemlig findes ved at omlægge de eksisterende ressourcer. Rådet har fastsat det samlede beløb af administrative bevillinger for alle institutionerne, inklusive Europa-Parlamentet og ombudmændene, til et beløb på ECU 4.301 millioner, hvilket udgør en stigning på ECU 18 millioner, svarende til mere end 0, 42 % i forhold til bevillingerne for 1997. Ud over Parlamentets budget er det samlede beløb på ECU 3.386 millioner, hvilket svarer til en nedgang på ECU 9, 7 millioner, eller 0, 29 %, i forhold til budgettet for 1997.
Hr. formand, Rådet har haft en meningsudveksling om effekten af bevillinger vedrørende pensioner inden for Kommissionens funktionsbevillinger. Rådet er af den opfattelse, at med hjælp fra budgetmyndighedens to grene, skulle pensionsudgifterne kunne fordeles behørigt mellem institutionerne. Det er således ikke retfærdigt at fastholde en negativvækst svarende til minus 2, 4 % for Kommissionens administrative udgifter alene, netop på grund af den voksende byrde, som er et resultat af Kommissionens tjenestegrenes afvikling af pensioner, der henhører under de andre institutioner.
Vi har sammen med delegationen ledet af formanden Detlev Samland foretaget en indgående meningsudveksling omkring dette spørgsmål, som, hvis Rådet og Europa-Parlamentet skulle enedes herom, faktisk ville give Kommissionen et beløb tilbage på cirka ECU 20 millioner for regnskabsåret 1998, under forudsætning af at nulvækst-princippet, sådan som det blev besluttet af Rådet for de andre institutioner, bliver overholdt. Som følge af Rådets arbejde beløber margenen, under loftet for rubrik 5, sig til ECU 239, 7 millioner.
Jeg skal her minde om Rådets ønske, der allerede blev udtrykt under budgetmødet den 24. juli, om at Parlamentet i stor udstrækning vil blive overbevist om nødvendigheden af den fasthed, som har været Rådets ledetråd på dette område, samt om Rådets ønske om, at de administrative udgifter om muligt vil blive vedtaget ved én og samme behandling.
Hr. formand, de damer og herrer parlamentsmedlemmer, dette var hovedelementerne i Rådets budgetforslag for regnskabsåret 1998. Det er ikke nødvendigt at minde Dem om, at dette forslag, sådan som De har fået det fremlagt, vidner om strengheden i de foranstaltninger, som Rådet til slut har vedtaget. Mine damer og herrer, dette forslag er ikke et bekvemmelighedsforslag. Det har nødvendiggjort ofre fra alle medlemsstaterne, men man må indrømme, at det har den tilstræbte ligevægt med hensyn til foranstaltningerne, der synes at svare bedst muligt til det overordnede formål, som medlemsstaterne skal fortsætte med at følge på nationalt plan med henblik på gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union.
I øvrigt er Rådet fuldt ud bevidst om, at et nært samarbejde eller endog enighed med Deres Parlament er uundværligt for her at gennemføre den ligevægtige budgetære indsats, som Rådet er fortaler for.
Hr. formand, formandskabet vil under hele budgetprocedurens forløb gøre alt, hvad der er muligt, for sammen med Parlamentet og Kommissionen at nå frem til det budget, som bedst vil være i overensstemmelse med Fællesskabets interesser.
Tillad mig til slut at takke alle dem, der allerede på nuværende tidspunkt har arbejdet i denne retning, og som vil fortsætte med at gøre dette i de kommende måneder. Jeg hentyder her til dem, som befinder sig inden for Parlamentets rækker, hr. formand, i særdeleshed medlemmerne af Budgetudvalget, og navnlig formanden Detlev Samland samt de to ordførere hr. Tillich og hr. Tomlinson. På Kommissionens side vil jeg ligeledes rette en særlig tak til hr. Erkki Liikanen og de budgetansvarlige tjenestegrene for det udmærkede samarbejde, som formandskabet har glædet sig over i alle de forløbne uger.
Hr. formand, dette var således en kort oversigt over hovedpunkterne for budgetforslaget for 1998. Rådet, og ikke mindst formandskabet, vil fortsat stå til rådighed for Parlamentet med henblik på at svare på de spørgsmål, som vil blive stillet. For mit vedkommende, hr. formand, vil jeg gerne takke Dem for at have givet mig ordet, og jeg takker for Deres opmærksomhed.

Liikanen
Hr. formand, hr. Fischbach, blot et par bemærkninger til budgetudkastet for 1998 for Fællesskabet.
Det nederlandske og luxembourgske formandskab har generelt arbejdet seriøst på at bidrage til et restriktivt og solidt fælleskabsbudget for 1998 og vil bestemt fortsætte disse bestræbelser. Budgetforslaget opfylder imidlertid ikke helt disse to mål. Den vigtigste sektor - landbruget - ser ud til at være strammet op, men er baseret på ændringer i budgetoverslag. Andre steder er bestemmelserne utilstrækkelige set i lyset af Unionens forpligtelser. Hvad angår landbrugsudgifterne, var nøglefaktoren i Kommissionens strenge budgetdisciplin den foreslåede nedskæring i hektarstøtten til kornproducenter.
Jeg kan kun igen beklage, at Rådet ikke har kunnet nå til enighed herom eller om tilsvarende reelle besparelsesforanstaltninger. Rådet fik selvfølgelig heller ikke megen støtte fra Parlamentet.
Uden reelle besparelser begrænses Rådets bestræbelser til nedskæringer i budgetoverslag. Der er i det mindste enighed mellem institutionerne om en ændringsskrivelse før udgangen af oktober. Dermed er der mulighed for en forbedring af budgetoverslagene på grundlag af de seneste oplysninger.
Hvad angår betalingsbevillingerne til strukturfondene, bekræfter Kommissionens seneste oplysninger beløbet i det foreløbige budgetforslag. Budgettet for 1997 er gennemført i meget vid udstrækning, og oplysningerne fra medlemsstaterne tyder på ambitiøse udgiftsmål for 1998.
Hvad angår kategori 3 og 4, vil Parlamentet naturligvis give udtryk for sin egen prioritering. Kommissionen er parat til at samarbejde med Parlamentet og Rådets formandskab om at finde frem til, hvordan man via fællesskabsbudgettet kan bidrage mest effektivt til beskæftigelsestopmødet i november. Det overordnede resultat for budgettet må dog ikke efterlade tvivl om, at alle Fællesskabets institutioner accepterer og støtter den restriktive budgetpolitik, der er en forudsætning for en vellykket start på den økonomiske og monetære union.

Samland
Hr. formand for Rådet, hr. kommissær, ærede kolleger! Den sidste bemærkning fra hr. kommissæren giver mig anledning til at knytte en bemærkning dertil med det samme, egentlig ville jeg behandle det som sidste punkt. For at de damer og herrer ikke bukker under her i Rådets forvirringsspil i forbindelse med tallet for de forskellige budgetposter og får det indtryk, at vi vil bruge flere penge i Fællesskabet i 1998 end i 1997, vil jeg endnu en gang nævne nogle fakta: Kommissionens budgetforslag ligger på 1, 15 % af Fællesskabets bruttonationalprodukt. 1, 15! For 1992, for seks budgetår siden, lå dette tal på 1, 20 % bare som øvre udgiftsgrænse. Og det er lykkedes Rådet at opnå en reduktion fra1, 15 til 1, 12 % og dermed at gøre det klart, at de udfordringer, som Fællesskabet står over for, og som skal begynde med budgetåret 1998, egentlig ikke er økonomiske udfordringer.
I samme åndedrag fremlægger Kommissionen sin Agenda 2000, hvor den præsenterer introduktionsfasen for udvidelsen mod øst startende med år 1998. Rådet foretager oven i købet yderligere besparelser for samme budgetår, og som prikken over i'et siger Rådet: Kære Kommission, hvis I er dygtige og følger os med et forslag om at reducere midlerne i kategori 2 i budgettet, det vil sige for strukturpolitikken, giver vi jer 20 millioner til forvaltningsudgifter tilbage. Det er et spil, der er mere end forløjet, og som har ingenting, absolut ingenting med Fællesskabets udfordringer at gøre!
Nu kommer jeg til det punkt, som jeg egentlig ville begynde med. Jeg ville nemlig rose formanden for Rådet. Det luxembourgske formandskab er et flittigt og omhyggeligt formandskab, det kan man se bare på resultaterne af afstemningen under førstebehandlingen af budgettet: Man kan være nok så flittig og omhyggelig, men hvis man har nogle personer siddende i Rådet, som ikke vil - og de fleste af dem, der sidder der, vil ikke - så får man det ud af det, som der nu er kommet ud af det, nemlig ikke noget adækvat svar på Den Europæiske Unions udfordringer inden for og uden for Unionen.
Hr. formand for Rådet, jeg vil gerne tage nærmere stilling til nogle punkter, som De har berørt, i første omgang spørgsmålet om landbrugspolitikken. Vi har givet Dem et fair tilbud, hvilket ikke har været let for os. Det var ikke helt let i vores side af Parlamentet, fordi der også hersker forskellige meninger blandt budgetpolitikerne og landbrugspolitikerne. Men vi har tilbudt at foretage en besparelse, der ikke går horisontalt som en græsslåmaskine over landbrugspolitikkens udgiftspost, men som derimod er rettet mod de midler, der har været »underuddelt« af i de sidste år. Hvad er en bedre nøgle, end at se på de sidste års poster og undersøge, hvor budgettet har været realistisk, og hvor det har været urealistisk, og beskære midlerne de steder, hvor budgettet har været kontinuerligt urealistisk i de sidste år? De havde hverken mod eller Deres rådskollegers vilje til at foretage en sådan målrettet besparelse. De er kun blevet enige om at gøre det mest enkle, hvad budgetfolk sommetider gør, nemlig at foretage en horisontal besparelse på alle budgetposter. Jeg værdsætter, at De har dannet en reserve, og vi vil gerne opfordre Dem til at bevare denne reserve fremover, for den har vi ønsket. Vi har ønsket os en reserve, og vi kunne ønske os, at den ville vokse endda lidt endnu i løbet af de næste uger og måneder frem til andenbehandling af budgettet i Europa-Parlamentet.
Et tredje punkt: De har afreageret i de 20 % af udgifterne, som De ville afreagere i, og som De gør hvert år. Det har ikke overrasket os, for det var ikke noget nyt. Vi kender jo budgetposterne, også dem, hvor der gennemføres besparelser. Hvis De foretager besparelser i Leornardo eller i Socrates og den nye frivillige tjeneste for unge - det er alt samme ikke overraskende. Det problem, som De præsenterer for os, er imidlertid: De giver på denne måde det indtryk, at De er den radikale sparer i denne Europæiske Union. Dér, hvor det rammer borgeren mest, er De den radikale sparer! Men dér, hvor det rammer borgeren mindst direkte, beviser De Deres mod i form af besparelser i udgifterne på en milliard. Hvis jeg danner en sammenhæng mellem landbrugsudgifterne og besparelserne og sammenligner dette med udgifterne til ungdomspolitikken, så har De med ungdomspolitikken bevist det 24-dobbelte mod af det, som De har bevist med landbrugspolitikken!
(Bifald ) Det, kære hr. formand for Rådet, kan ikke være Parlamentets linje. Det kan heller ikke være den linje, som vi fremover skal følge i budgetproceduren under førstebehandlingen af Parlamentets budget. Dér skal vi nok vide, at vi skal anbringe korrektioner for at vise de mennesker, som vi har en forpligtelse over for, at Europa-Parlamentet tager sig af folks interesser. Vi foretager ikke besparelser bare for besparelsernes skyld, besparelser bliver derimod brugt til nu også virkelig at opfylde de hovedpunkter, som dette Parlament har sat sig for at opfylde. Lad mig sige som det sidste: Under hele denne debat, om den så foregår i mit hjemland eller i de andre medlemsstater, i forbindelse med Den Monetære Union eller uden Den Monetære Union - for vi skulle også spare, hvis der ikke fandtes nogen Monetær Union - under hele denne debat drejer diskussionen sig kun om besparelser. Jeg kunne godt tænke mig, at denne besparelsesdiskussion snart udmønter sig i en diskussion om finansmanagement. For besparelser i sig selv har overhovedet ingen værdi, den behørige gennemførelse af budgettet, formen for præsentation af budgettet og realiseringen af budgettet er derimod mangelfulde. Her har De gjort arbejdet meget let for Dem selv, idet De udskyder dette spørgsmål til næste år eller næste år igen, netop fordi De har beskåret betalingsmidlerne drastisk.
(Bifald fra venstre)
Tillich
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, ærede kolleger! Rådet har under sin førstebehandling den 24.7. gennemført sin første løsning efter vores fælles samrådsmøde, og Rådets formandskab har i dag gjort sig umage med at sælge sit tilsyneladende gode produkt, som en god PR-Manager nu gør det. Men det er ikke noget godt produkt, og Rådets målsætning er præget af med al magt at ville opnå nulvækst trods Kommissionens og Europa-Parlamentets holdning. Såvidt så godt.
Men selv Rådet er blevet bevidst om, at dette koncept indeholder nogle risici. Man kan ikke forstå Rådets formelle erklæring på anden måde, når budgetmidlerne for 1998, især betalingerne, ikke skulle være tilstrækkelige på nogle politiske områder til at ville undersøge et tillægsbudget, der så skulle foreslås af Kommissionen, med velvilje. Med forlov, det er virkelig usædvanligt og har intet med seriøs budgetadfærd at gøre!
Rådets forslag afviger, hvad betalingerne angår, fra Kommissionens forslag med minus ECU 1, 8 milliarder. EuropaParlamentet har derfor bedt Kommissionen om en udtalelse om, hvorvidt det overhovedet er retsligt muligt for Parlamentet at acceptere budgetplanen under disse omstændigheder, da der set fra vores side på nogle områder absolut er mulighed for, at de planlagte budgetmidler til politiske områder, der fremgår af de grundlæggende traktater, ikke kan finansieres. Her skal - og det er min appel til kollegerne i Parlamentet - de enkelte fagudvalg også fremsætte deres udtalelser. I 1985 var dette grunden til, at budgettet blev afvist. Det var et absolut sammenligneligt tilfælde.
I går forklarede Kommissionen på budgetudvalgsmødet, at der ud fra dens synsvinkel vel ikke er nogen grundlæggende betænkeligheder, men at der stadig er tvivl, hvad angår kategori 2 - strukturpolitik. Udvalgsformand Samland har allerede udtalt sig konkret om spørgsmålet om kategori 1 - landbrugsudgifter. Derfor vil jeg ikke ind på det igen. Kun en ting til kollegerne i landbrugsudvalget og til Dem som formand for Rådet: Vi indgik i april en aftale om landbrugsudgifterne, og vi ved, at ad hoc-proceduren endnu ikke er afsluttet. Der er stadig en del forhandlingsarbejde at udføre, også vedrørende de midler, som De har overført til generel reserve.
Nu til kategori 2: De har udtalt Dem udførligt om dette emne, hr. formand for Rådet. Vi vil, og vi kan ikke, acceptere, at betalingsbevillingerne til strukturfondene beskæres med en milliard ecu. Allerede i april i år har Kommissionen påvist, at midlerne forlængst har udlignet restancerne fra de foregående år, og at vi nu næsten opfylder planen. Kommissionen har ikke lagt skjul på, at den betvivler retmæssigheden i deres handlinger, hvad angår beskæringerne i betalingsbevillingerne.
Vi forventer på trilogen den 6. oktober også af Dem, hr. formand for Rådet, men især af Kommissionen, at der fremsættes et bindende forslag til, hvordan vi bør håndtere fredsinitiativet fra Nordirland. Både Kommissionens forslag og Deres forslag - rådformandsskabets forslag - er uacceptable for Parlamentet. Kommissionen har vel imidlertid samme mening, og den er parat til at fremsætte et forslag, så der kan åbnes op for endnu ikke anvendte midler uafhængigt af de eksisterende initiativer og andre programmer, det vil sige, uden at det går ud over dem. Vi ønsker det samme, nemlig at hjælpe menneskene i Nordirland på en ukompliceret måde.
Hr. Samland har allerede sagt følgende generelt til kategori tre: Det er det samme hvert år, blot er det noget værre i år. Det er egentlig resultatet samlet i en sætning. I Amsterdam understregede man nødvendigheden af at informere borgerne om de store projekter om euroen eller om Amsterdam-traktaten, men de sætter disse midler til en promille, det vil sige - og det siger jeg til tilhørerne på tribunen - med et nul i budgettet. Hvis De havde anført denne promille i den generelle informationspolitik, havde vi måske kunnet forstå det, men De har anført disse midler i initiativet Prince, der vedrører euro-kampagnen og kampagnen om Amsterdam-traktaten, som reserve og tilmed reduceret dem til det halve. Det er uforståeligt. Jeg citerer en beslutning, som De selv tog i Amsterdam: Det Europæiske Råd understreger den afgørende betydning af nødvendigheden af, at borgerne og samfundet informeres uindskrænket om det indre marked. De har reduceret det indre markeds midler med 17 millioner og midlerne til information af borgerne, kapitel B-33, med 50 %.
Noget lignende er gældende for sociale foranstaltninger. Her understreger Det Europæiske Råd i Amsterdam igen, at fremme af beskæftigelsen og nedbringelse af den uacceptabelt høje arbejdsløshed i Europa, især blandt de unge, de langtidsledige og den dårligt kvalificerede arbejdskraft, tildeles stor betydning, og så har De nedbragt de sociale foranstaltninger med 25 %!
I kategori fire sidder man i princippet tilbage med det indtryk, at initiativerne her igen snarere skyldes nulvæksten end en velovervejet politik i alle dele af verden. Det er den eneste fortolkningsmulighed, når De ene og alene begrænser Deres prioriteter til de lande, der grænser op til middelhavet, og til de central- og østeuropæiske lande. Generelt kan man sige, at målet om at opnå nulvækst inden afslutningen af forhandlingerne om budgettet 1998 har overlevet sig selv. Jeg beklager desuden, selvom Deres førstebehandling har fundet sted efter topmødet i Amsterdam, at denne førstebehandling vedrørende betydningen af beskæftigelsespolitikken ikke afspejler præmisserne i budgetforslaget.
Jeg vil gerne invitere Dem, og Kommissionen, til at lede efter løsninger på dette område. Jeg ved, at det luxembourgske formandskab ønsker det. Jeg appellerer her også til de andre 14 medlemsstater: Efter Deres beslutninger i Amsterdam drejer det sig nu om vores samlede troværdighed!
(Bifald fra højre)

Tomlinson
Hr. formand, jeg vil først gerne byde hr. Fischbach velkommen. Jeg er sikker på, at han forstår, hvad jeg mener, når jeg siger, at han er mere velkommen end det budskab, han medbringer. Jeg lærte i en tidlig alder, at det somme tider kan være nødvendigt at rette skytset mod budskabet og ikke mod budbringeren. Ved de drøftelser, vi havde under trilogen, indgik jeg en forpligtelse på Parlamentets vegne, som Parlamentet allerede selv havde accepteret. Dette skete med henblik på at overholde de ordninger, som vi uformelt var gået ind på, nemlig at Parlamentet ikke vil anvende mere end 20 % af kategori 5-bevillingerne.
I går aftes havde jeg en drøftelse med Parlamentets Præsidium, og vi fastlagde de sidste detaljer. Der vil ske en nedskæring på ca. ECU 4, 5 millioner ved førstebehandlingen af Parlamentets budget. Herved sikres de nødvendige nedskæringer, og Parlamentet når ned under de 20 % af kategori 5-bevillingerne, som vi sagde, vi ville. Disse nedskæringer vil primært berøre kapitel 11 i Parlamentets budget, og den vigtigste bidragende faktor vil være den gunstige indvirkning af kursen mellem ecu og belgiske franc, der giver mulighed for betydelige besparelser.
Når det er sagt, skal det tilføjes, at de budgetmæssige problemer, som vi som parlament står overfor, primært skyldes beslutninger, som Rådet har truffet. Hvis vi ser på Parlamentets budget og på, hvorfor vi overhovedet kom op over 20 % af kategori 5-bevillingerne, må vi se på de tre steder i Europa, som har én ting til fælles - Edinburgh, Maastricht og Amsterdam. Den noget latterlige beslutning, der blev truffet på ét sted og bekræftet på et andet, er nu indeholdt i et traktatudkast fra det tredje, ifølge hvilket Parlamentet skal mødes som sigøjnere forskellige steder i Europa, og hvorved vi tvinges til at indrette ekstra mødesale, et væld af kontorer for det offentliges regning. Disse kaotiske, dyre og overflødige organisatoriske tilføjelser er noget, som Rådet må tage ansvaret for.
Hertil kommer, at det var Rådet, der lagde hindringer i vejen, da vi forsøgte at skaffe de nødvendige bygninger til de lavest mulige omkostninger. Det at Parlamentet bliver nødt til at købe sin D3-bygning i Bruxelles gennem en særordning kan gavne skatteyderne i Luxembourg, der vil opnå visse fordele på grund af de ekstra skatter, vi betaler i Luxembourg, men det vil koste de europæiske skatteydere ca. ECU 1 million mere i det første år, end hvis vi havde fulgt Kommissionens forslag om direkte fælleskabsfinansiering af erhvervelsen af vores bygninger. Så erhvervelsen af bygninger som følge af disse beslutninger har været et problem, men i vores budget for næste år bliver afhændelsen af vores overskydende bygninger så den anden side af samme problem.
Faktisk har jeg som ordfører for Parlamentets budget følt mig meget lidt som ordfører og mere som en omvandrende ejendomsmægler i et forsøg på at afhænde vores overskydende fysiske aktiver til enhver, der kunne være interesseret deri. Det ligger helt fast, at for Parlamentet er budgettet for næste år særdeles afhængigt af, om vi kan afhænde lejemålene på Belliard I- og II-bygningen og på Van Maerlant-bygningerne. Parlamentet vil tage denne udfordring op, løse sine opgaver, udarbejde sit budget og holde sig inden for maksimumsgrænsen på 20 % for kategori 5.
Når det er sagt, tror jeg ikke, der er nogen i Parlamentet, der, når vi gennemgår de nedskæringer, dette kræver, vil græde krokodilletårer for dem, der siger, at dette er et nødvendigt bidrag til de medlemsstater, der må begrænse deres udgifter for at opfylde konvergenskriterierne i henhold til Maastricht-traktaten: mange af os ser den generøsitet, de udviser i forbindelse med deres nationale udgiftsbudgetter, og deres noget sparsommelige tilgang til Europas budget.
Parlamentet vil varetage sine opgaver i år, men det bliver inden for en noget uinspirerende stram budgetbegrænsning, som er unødvendig, hvis vi skal opfylde de europæiske borgeres forhåbninger.
(Bifald fra venstre)

Fischbach
Hr. formand, hr. minister, jeg beder ganske kort om ordet, og det først for at takke hr. Samland og de to ordførere, hr. Tillich og hr. Tomlinson, som har deltaget i denne debat. Hr. Liikanen svarede meget kort og klart, og jeg har intet at føje til hans bemærkninger. Jeg vil ganske enkelt sige, at parlamentsmedlemmernes, formandens og de to ordføreres budskab var tilstrækkeligt klart.
Tillad mig dog at sætte visse af de betragtninger, som lige er blevet fremsat, i perspektiv. Jeg anser det naturligvis for rimeligt, at man argumenterer på en meget åbenhjertig måde, men De skal vide, at selv Rådets formand og alle de formænd for Rådet, som enten er økonoministre eller finansministre, udemærket er klar over, at kunsten ved finanspolitik ikke er at give flere penge ud, men at give dem bedre ud. Jeg tror, at dette er en opgave, som vi dagligt er stillet overfor i vores medlemsstater. Tro mig, vi er derfor meget lydhøre over for Deres bemærkninger.
Jeg vil dog gerne sige, henvendt til hr. Samland - som i øvrigt bestemt er klar over det, men som ikke har villet sige det her - at udgifterne faktisk når op på omtrent 1, 15 % af Fællesskabets BNI, mens de for tre eller fire år siden lå på 1, 20 %. Men derfor skal man ikke glemme, at grundlaget har flyttet sig i løbet af denne periode, og at medlemsstaternes BNI på fællesskabsplan er steget med 2, 5 %. Man skal derfor kun sammenligne ting, der reelt kan sammenlignes, og ikke antyde, at Fællesskabet bruger færre penge, end det var tilfældet for fire år siden. Vi ved alle, at omstændighederne har udviklet sig, og at kravene på en række områder er så store, at man ikke kan tillade sig den luksus at spare på bekostning af Fællesskabets og Den Europæiske Unions grundlæggende interesser.
Jeg vil ligeledes gerne sige til hr. Tillich, at vi er fuldt ud bevidste om, at man kan diskutere disse afskaffelser eller nedskæringer i betalingsbevillingerne, men jeg tillader ikke, at man tvivler på Rådets vilje til at opfylde Den Europæiske Unions forpligtelser. Vi har helt og holdent erklæret til Rådet (budget) - og jeg tror, at Parlamentet ved dette og skatter det efter fortjeneste - at vi var villige til at se positivt på ethvert forslag fra Kommissionen, såfremt betalingerne ikke længere skulle være tilstrækkelige til at dække vores forpligtelser. Jeg tror, at dette er et meget vigtigt punkt, og med risiko for at blive bebrejdet, at Rådet, når det kommer til stykket har afgivet en erklæring, som ikke stemmer overens med dets vilje til og beslutning om at nå frem til en nulvækst i budgettet for 1998, så vil jeg sige, at Rådet er tilstrækkeligt realistisk og fornuftig til at dele Parlamentets opfattelse med hensyn til alle den Europæiske Unions lovmæssige forpligtelser.
Jeg vil slutte af med at sige, at Rådets formandskab er afhængigt af Parlamentet. Det er nu Parlamentets opgave at påtage sig sit ansvar. Jeg afventer spændt den debat, som vil finde sted i denne forsamling den 21. oktober. Jeg vil helt sikkert være til stede. Jeg skal være meget lydhør over for Parlamentets budskab, og herefter får vi at se. Hav dog ikke medfølelse med det luxembourgske formandskab: Vi er meget små, men vi er stærke nok til at lede Rådets drøftelser i den rigtige retning.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.

Den fælles markedsordning for bananer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om panelet om den fælles markedsordning for bananer.

Fischler
Hr. formand, ærede damer og herrer! Appelorganet i Verdenshandelsorganisationen WTO fremlagde for ikke længe siden sin rapport om EF-bananordningen. De Europæiske Fællesskaber bad appelorganet herom efter den negative afgørelse, som panelet, som WTO nedsatte på anmodning fra USA, Ecuador, Guatemala, Honduras og Mexico, fremkom med. Rapporten vil blive godkendt på WTO-tvistbilæggelsesudvalgets næste møde den 25. september. Jeg kan ikke lægge skul på det: Europa- Kommissionen er meget skuffet over denne rapport, fordi appelorganet konkluderer, at flere af aspekterne i EFbananordningen ikke er forenelige med WTO-reglerne.
Til de foranstaltninger, der ifølge afgørelsen ikke er i overensstemmelse med WTO-konventionen, hører også de foranstaltninger, som vi havde til hensigt at anvende for at opfylde vores forpligtelser til at beskytte de mindre stabile økonomier i AVS-staterne.
Bananeksporten til EF udgør en vigtig del af disse landes økonomi og er en garant for deres politiske stabilitet. Også de dele af importordningen, som skal fremme markedsføringen af bananproduktionen i EF og AVS-staterne, bedømmes til at være uforenelig med WTO-reglerne ligesom aspekter af vores aftale med de vigtigste leverandørlande, som var en integreret bestanddel af landbrugskapitlet i Uruguay-runden.
Europa-Kommissionen frygter, at appelorganets afgørelse kan få meget vidtrækkende konsekvenser for fortolkningen af ikke kun markedsordningen for bananer, men også af en hel række vigtige WTO-bestemmelser, som vil berøre alle WTO-medlemmers forpligtelser og politik i et omfang, der rækker langt ud over bananordningen.
Kommissionen spørger naturligvis også sig selv med en vis bekymring, hvilken effekt afgørelsen vil have på den nuværende bananordning. Kommissionen undersøger for tiden nøje konsekvenserne af WTO-proceduren. Vi må derefter komme frem til en velovervejet stillingtagen om afgørelsens indhold og konsekvenser under hensyntagen til Den Europæiske Unions internationale forpligtelser. I den forbindelse skal der på lige fod tages hensyn til vores forbindelser til de latinamerikanske leverandørlande i EU's forpligtelser over for vores egne bananproducenter, vores forpligtelser over for AVS-staterne i henhold til Lomé-konventionen og konsekvenserne af forhandlingerne under Uruguay-runden.

Colino Salamanca
Hr. formand, sandheden er, at hr. Fischlers ord heller ikke giver os megen beroligelse. Hvis jeg har forstået hans tale korrekt, taler han om skuffelse i forbindelse med WTO's beslutning, han taler om sin bekymring, og han taler om, at Kommissionen er bekymret, men jeg tror, at dette ville være tidspunktet til at høre mere fra kommissærens side. Som han ganske rigtigt erindrer, ratificeres appelbeslutningen sandsynligvis den 25. september, og Kommissionen har en måned til at finde ud af, hvad den vil gøre, om den vil opfylde denne appel eller foreslå en eller anden form for kompensation.
Vi ville i dag gerne have hørt kommissæren give en yderligere orientering, fordi vi synes, at noget af det, han tidligere har talt om, er vigtigt, og det er, at bananordningen er mere end en forretning for Fællesskabet og for AVS-landene. Som han husker, er dette for mange lande med vanskelige topografiske forhold den eneste eksportvare, og den har afgørende betydning for landenes sociale struktur, økonomiske struktur og politiske struktur, således at et spørgsmålstegn ved denne ordning for mange AVS-lande kan betyde et spørgsmålstegn ved selve deres økonomi og deres politiske liv. Derfor er det vigtigt, at vi fremhæver denne sag.
Og vi opfordrer Kommissionen til at gøre mere end at bekymre sig om, om den er skuffet. Vi ønsker, at den angiver, hvilke løsninger den foreslår til, at denne sag, der er af så afgørende betydning for Fællesskabets randområder og for tredjelande, med hvilke vi har et gammelt og årelangt forhold, kan løses på betryggende og tilfredsstillende vis.
Jeg må insistere på, at det ikke er tilstrækkeligt at være skuffet. Vi ønsker, at Kommissionen som udøvende organ er i stand til at fremkomme med positive svar for fremtiden på noget, som for økonomien, samfundet og det politiske liv er af enorm betydning for andre landes overlevelse. Vi ønsker en større indsats fra Kommissionens side i forbindelse med dette problem.

Fernández Martín
Hr. formand, hr. kommissær, som i »Historien om et forudsigeligt mord« af Gabriel García Márquez ser vi, at de forudsigelser, som vi i de seneste år har fremsat vedrørende Fællesskabets og AVSlandenes produktion af bananer, opfyldes næsten ubønhørligt.
På vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe må jeg fremføre, at vores gruppe, når det nu ikke kan være anderledes, accepterer udtalelsen fra WTO's appeludvalg om den fælles markedsordning for import af bananer. Denne rapport indeholder elementer, som er meget negative for Fællesskabets landbrugs- og handelsinteresser - ikke kun for bananbranchen - hvilket hr. Fischler selv har erkendt her i eftermiddag.
Jeg må endvidere fremføre, at vi glæder os over Kommissionens position, som blev offentliggjort her på et plenarmøde i maj, og Kommissionens efterfølgende handlinger. Desværre har disse handlinger ikke haft den forventede succes. Jeg må endvidere i denne forbindelse beklage, at Kommissionen ikke tidligere har taget andre initiativer med henblik på at ændre den udvikling, der kunne forudses.
Ingen kan benægte den høje tekniske kvalifikation i ekspertudvalget, som udsendte Verdenshandelsorganisationens foreløbige rapport i foråret. Men ingen ville turde sørge for, at disse tre eksperter fra Hongkong, Schweiz og Australien forinden havde en holdning, der var for Fællesskabet.
Jeg spørger mig selv, om vi ikke burde have taget et eller andet initiativ for at undgå, at en amerikansk statsborger, som stod meget tæt ved og var tilknyttet USA's regering, blev udnævnt til formand for WTO's appeludvalg. Dette er ikke en hensigtsvurdering, blot en fremlæggelse af kendsgerninger, hr. kommissær.
Det må nu erkendes, at man måske kunne have gjort mere, men ikke gjorde det. Nogle af os advarede herom, selvom dette helt tydeligt var forgæves. I dag er vi her imidlertid ikke for at beklage os. Vi må anstrenge os for at være konstruktive og finde løsninger. Vi ved, at den fælles markedsordning for bananer er resultatet af en kompliceret standardiseringsproces, der søger et balancepunkt mellem ikke altid sammenfaldende interesser.
Vi har mange argumenter, der taler til vores fordel, hr. Fischler. Den nuværende ordning har gjort det muligt for både producenter og eksportører - herunder store amerikanske distributionsfirmaer - at drage fordel af det europæiske marked. Det europæiske bananmarked er det største i verden, både hvad angår mængder og priser. De nuværende regler garanterer »dollarbananens« adgang til markeder, som tidligere var lukket, og giver hermed forventninger om væsentlig fremtidig vækst.
Fastholdelsen af Fællesskabets og AVS-landenes bananproduktion giver ikke kun mulighed for at sikre en kilde til økonomiske midler og beskæftigelse for de dårligst stillede regioner og nationer, men ethvert af de kendte alternativer er dog værre og sandsynligvis mere bekosteligt for Fællesskabets budget.
Kommissionen har nu nogen tid - meget lidt - og nogle mulige veje at tage. Det synes rimeligt, at den har meddelt, at den, før nogle af disse veje vælges, skal råde over en teknisk rapport, som vurderer konsekvenserne af Geneveudtalelsen. Men forhandlingens time er kommet: Det er nødvendigt at etablere en dialog, som gør det muligt at finde et mødepunkt mellem WTO-beslutningens indhold, især hvad angår licensordningerne, og opretholdelsen af bananproduktionen og de europæiske landmænds og AVS-landenes indtægtsniveauer.
I søgningen efter og med henblik på gennemførelsen af disse mål har Kommissionen og De, hr. kommissær, vores gruppes støtte og sandsynligvis også støtte fra et stort flertal i Parlamentet.

Santini
Hr. formand, hr. kommissær, det sidste diktat fra WTO har som de tidligere i banankrigen en meget ubehagelig, for ikke at sige uacceptabel, tone for Den Europæiske Union. Kommissæren har derfor, som det er hans opgave, mindet os om polemikkens bureaukratiske betydning. Som Parlamentets ordfører om den fælles markedsordning for bananer vil jeg dog hellere minde om et andet aspekt af problemet, et aspekt, som ikke kan reduceres til ren økonomisk og juridisk terminologi.
Bananproduktionen i AVS-landene, de franske oversøiske territorier og i andre medlemstaters territorier modsvarer ikke kun en post på handelsbalancen, men er først og fremmest en bestemmende faktor for den generelle, økonomiske og sociale balance. Bananproduktionen er tæt knyttet til disse landes kultur. Den er en del af indbyggernes historie, men de risikerer ikke at have en fremtid, hvis denne absurde handelsaftale fortsat udvides.
De øgede produktions- og handelsomkostninger gør det umuligt for AVS-bananer at konkurrere på verdensmarkederne med dem fra dollarområdet, som fortrinsvis er produceret i Sydamerika og forhandlet af de multinationale amerikanske selskaber. Disse bananer monopoliserer det amerikanske marked og erobrer også verdensmarkedet. I Europa sidder de på 70 procent, mod AVS- og fællesskabslandenes 30 procent. Sådan har det i det mindste været hidtil, indtil man ved at rejse kritik mod den seneste fælles markedsordning for bananer nu også forsøger at fjerne denne lille rest, som støttede eller støtter de mindste landes ressourcer takket være udligningsmekanismen.
WTO fastslår, at de, som ikke er konkurrencedygtige, skal holde op med at producere bananer, købe dem af de andre i stedet og dyrke noget andet. Det er svært at forestille sig at man går over til at dyrke andre, traditionelle produkter, og desuden ville det være som at ændre de kulturelle, økonomiske og miljømæssige karakteristika i hele landområder. Hertil kommer, at det ville legitimere et system med kraftig spekulation. I Ecuador får bønderne 3-4 dollar pr. kasse. Den bliver solgt igen for 22-23 dollar. En AVS-kasses produktionsomkostning er 8-9 dollar, og den sælges for 16-18. Desuden medfører bananer fra dollarområdet et stort afgiftstab. Udligningen til AVS-landene skal garantere denne afgrødes overlevelse. Jeg ved ikke, om indsatsen er en handelsaftale værd. Men prøv at spørge om det på Guadeloupe, på Martinique, i Den Dominikanske Republik og på De Kanariske Øer.
Endelig, hr. kommissær, er der Somalia. Ikke en eneste af de klausuler i dokumentet om den fælles markedsordning, som Parlamentet har vedtaget, er endnu blevet anvendt. De borgerkrigsagtige tilstande i området forhindrer eksporten af den kvote, som er tildelt Somalia. Det er absurd, at vi på den ene side ikke hjælper dem til at være selvforsynende, men på den anden side skynder os at yde dem nødhjælp, og også i dette tilfælde er det de multinationale amerikanske selskaber, der tjener på det.

Mulder
Hr. formand, da vi godkendte GATT-aftalen, indebar det, at vi også godkendte et uafhængigt organ til bilæggelse af tvister. Vi vidste på det tidspunkt også, at visse udtalelser fra dette panel kunne vise sig at være uheldige for os. Det er nu klart tilfældet, men jeg tror ikke, at der er andet at gøre end at respektere det.
Det første spørgsmål, som rejser sig, er: Hvad agter Kommissionen at gøre? For min gruppe er det vigtigt: Hvordan vil bananproducenterne i selve Den Europæiske Union blive ramt? Vi tror, at disse producenter skal behandles på samme måde som andre producenter af landbrugsprodukter i Europa.
Det andet punkt er, hvis jeg har forstået det rigtigt, om denne udtalelse ikke krænker Lomé-konventionerne. Hvis det er tilfældet, så er det vigtigt at vide, hvilken referencemængde Kommissionen vil anvende. Denne udtalelse siger, at vi skal tage mængderne fra før 1991. Hvad er det præcist? Før 1991 var der endnu intet fælles marked for bananer. Hvor stor vil denne mængde præcist være? Med hensyn til Lomé-konventionen er det også vigtigt at vide, hvilke kompensationsmuligheder der eventuelt ville være for AVS-landene. Kan disse diversificere deres økonomier ved hjælp af europæisk støtte?
Og til sidst, hr. formand, måske er det stadig muligt også i denne meddelelse fra Kommissionen at lægge vægt på et punkt, som jeg også gav udtryk for allerede i maj, og det er: Er det muligt i noget højere grad at prioritere de såkaldte fair trade-bananer, de bananer, som produceres på en både økologisk og socialt forsvarlig måde?

Querbes
Hr. formand, hr. kommissær, De Forenede Stater hverken producerer eller eksporterer bananer. Derfor er det for at forsvare deres store bananselskaber, der huserer i Latinamerika og dominerer verdensmarkedet, at de har klaget til WTO over Fællesskabets importordning for bananer. WTO's appelorgan har netop stadfæstet de første påstande, idet det afviste Kommissionens appel. Denne beslutning er uacceptabel. Den beviser endnu en gang, ligesom i sagen om hormonkød, at WTO udelukkende blindt lader sig styre af frihandelen, uden at bekymre sig om de fattigstes, udviklingslandenes og fællesskabsproducenternes interesser.
Man må medgive, at WTO's kendelse er blevet fremmet af splittelserne inden for medlemsstaterne, som har svækket Fællesskabets stilling. Her har Tysklands ledere spillet en meget uheldig rolle ved også over for Domstolen at anfægte den fælles markedsordning for bananer. Fællesskabets bananproducenter har, ligesom de tyske kvægopdrættere eller kornproducenter, ret til en beskyttelse af deres indtægter og til anvendelsen af Fællesskabets præferenceordning.
Kommissær Brittan har lige opfordret medlemsstaterne til at følge WTO's påbud, idet de skal acceptere det gode med det dårlige. Dette er ikke vores gruppes holdning. På landbrugsområdet, og det hvad enten det gælder bananer eller hormonkød, er der kun det dårlige og det meget dårlige. Vores gruppe fastholder påny i sit beslutningsforslag, at hverken Den Europæiske Union eller medlemsstaterne skal rette sig efter WTO's diktat, og at de skal gøre alt, hvad der er muligt, for at beskytte fællesskabsproducenternes og AVS-landenes vitale interesser.
Hvad har De i sinde at gøre, hr. kommissær? Vi mener, at vi må afslå at ændre den fælles markedsordning for bananer, ligesom vi må afslå at betale finansiel kompensation. Ved således at modsætte os WTO's kendelse vil vi kunne bane vejen for en revision af dette organs mekanismer og af dets procedurer for afgørelse af tvistemål, så vi bedre kan tage hensyn til de sociale, sundhedsmæssige, kulturelle og miljømæssige spørgsmål.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, allerede i 1994, efter udtalelsen fra den sagkyndige gruppe i GATT, burde det have været klart, at markedsordningen for bananer ikke er i overensstemmelse med reglerne om den frie verdenshandel. GATT og WTO er blinde over for betydningen af forbrugerbeskyttelse, miljøbeskyttelse og social standard. GATT-traktaten adlyder kun den skrankeløse frihandels logik. Vi i gruppen De Grønne afviste derfor allerede i december 1994 WTO's stiftelsesaftale i dette Parlament og blev næsten kritiseret derfor. Men det er dejligt at se, at nogle fra den store koalition af ukritiske WTO-tilhængere er kommet frem til en noget mere realistisk bedømmelse af Verdenshandelsorganisationen, nemlig her i Parlamentet og - hvis man må tro Dem, hr. Fischler - tydeligvis også i Kommissionen.
WTO truer Fællesskabets udviklingspolitiske målsætninger. Jeg frygter, at dommen mod markedsordningen for bananer danner præcedens for en domsfældelse for hele samarbejdet med AVS-staterne. Lomé-konventionen er kun underlagt en undtagelsesgodkendelse fra WTO frem til februar 2000. Derefter vil Verdenshandelsorganisationens regler pålægge medlemsstaterne i Den Europæiske Union en grundlæggende ændring af deres udviklingssamarbejde. Jeg vil ikke dermed sige, at markedsordningen for bananer ville have været uden fejl og mangler. Den har absolut ikke kun tjent udviklingspolitiske mål og har takket være licenstildelingssystemet været med til yderligere at skærpe konkurrencen om markedsandele mellem de multinationale bananselskaber.
Kvoterne skal tildeles producentlandene i stedet for importkoncernerne. Små og mellemstore virksomheder, især også fair trade-initiativer har brug for en passende adgang til det europæiske marked. Der må snart indføres en explicit fair trade-kvote, hvilket også Europa-Parlamentet har krævet gang på gang. Netop med en sådan generøs kvoteordning for social og økologisk produktion kan EU's udviklingspolitiske målsætning tydeliggøres i endnu højere grad.

Novo Belenguer
Hr. formand, hr. kommissær, vi var virkelig alle spændte på at se, hvad der ville ske, og efter Deres korte tale er vi alle blevet lidt skuffede. På vegne af vores gruppe vil jeg fremføre vores udtalte støtte til ethvert initiativ, som Europa-Kommissionen måtte tage, for at den fælles markedsordning for bananer enten ad retslig eller administrativ vej kan opretholdes og forbedres, hvormed vores producenters og AVS-landenes interesser sikres.
Vi må undgå, at vægten fra de amerikanske multinationale selskaber, hvis eneste mål er at opnå størst muligt økonomisk udbytte, svækker og ødelægger en sektor med så store sociale virkninger som banansektoren, en sektor, hvis vigtighed for bestemte regioner i Unionen - f.eks. De Kanariske Øer og de franske oversøiske departementer - og for nogle AVS-lande ikke kun omfatter den økonomiske side, den rene profit, men udgør det grundlæggende system for landets overlevelse. Jeg tror oprigtigt, hr. kommissær, at der virkelig skal tages meget hensyn til dette forhold.

Souchet
Hr. formand, hr. kommissær, det lader således til, at WTO's panel belaver sig på den 25. september at afsige en kendelse, der er ufordelagtig for Europa og dets AVS-partnere med hensyn til Fællesskabets ordning for import af bananer. En sådan afgørelse ville være yderst alvorlig, og den ville, for de, som endnu er uvidende herom, afsløre de skadelige virkninger af WTO, der fungerer på samme måde som en eksklusivklub for de rige lande.
Denne beslutning ville således gå ud over en unik, original og effektiv samarbejdsmåde, som navnlig er baseret på et handelspræferencesystem, der er opstået som følge af Den Europæiske Unions ønske om at udvikle økonomien hos sine partnere i Afrika, Vestindien og Stillehavslandene, ved at privilegere de sektorer, som har en høj værditilvækst, som for eksempel banansektoren, og hvor dette har indvirkning på deres samlede økonomiske situation.
Vi kender produktionsvilkårene for Sydamerikas bananer, som nu udgør 75 % af den samlede eksport. Disse vilkår har ikke noget at gøre med de vilkår, der gør sig gældende i AVS-landene. Jeg tænker specielt på de oversøiske franske departementer og områder, hvor de sociale standarder svarer til hovedlandets. Hvordan kan man sammenligne dem med de enorme sydamerikanske plantager, som menneskerettighedsorganisationerne jævnligt anklager for de tvangsmetoder, de benytter sig af for at sætte folk i arbejde.
Resultatet af en domfældelse over Den Europæiske Union ville være katastrofal i flere henseender. Det ville ødelægge den tillid, som deltagerne i samarbejdet mellem AVS-landene og Den Europæiske Union har bygget op over adskillige år, ved at feje de forpligtelser bort, som vi havde indgået inden for rammerne af den fælles markedsordning for bananer. Det ville bringe hele økonomien i store vanskeligheder i flere af disse lande, hvor bananproduktionen undertiden udgør op til 60 % af BNP og er en faktor for politisk stabilitet. De sociale konsekvenser ville være katastrofale, såvel for vores AVS-partnere som for de bananproducerende områder i Den Europæiske Union.
Vil Kommissionen lade WTO slå det samarbejde i stykker, som vi har opbygget med AVS-landene? Efter kalvekødet med hormoner og bananerne, vil Kommissionen da lade en systematisk sætten spørgsmålstegn ved vores bestemmelser fra WTO's side udvikle sig, eller vil den tage WTO's funktionsmåde og panelsammensætning alvorligt op til overvejelse?

Formanden
Jeg kan meddele, at jeg har modtaget seks beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 37, stk. 2.

Martinez
Hr. formand, vi er ved at afslutte sagaen om bananerne, men det er ikke en happy end , det er ikke en lykkelig slutning. Denne sag er et afskrækkende eksempel. Det drejer sig ikke blot om en sag om importlicens og om en sag, der alene er af teknisk karakter, og som endnu en gang er en del af denne store transatlantiske krig om kontrollen over vegetabilske og animalske proteiner, om kontrollen over fødevarevåbenet, med alle de etaper, som vi kender: kornkrigen, majskrigen, krigen om genmanipulerede organismer, kødkrigen.
Af og til lykkes det os at vinde, eller at vinde en lille smule tid. Med hensyn til somatotropin og mælk med hormoner, har codex alimentarius givet os et ekstra år. Med hensyn til ost fremstillet af råmælk, har vi også stadig knap et år. Med hensyn til mineralvand, er det lykkedes os at gøre vores definition gældende, som er strengere end De Forenede Staters noget bredere definition. Vand skal reelt komme op fra jorden og ikke være en slags mineralcoca-cola. Men hvad angår hormonkød og bananer, ja, der taber vi.
Vi kender historien: Mexico, Ecuador, Honduras og Guatemala, eller med andre ord fire stater, som er USA's slaver, besluttede at indgive en klage - alle de andre havde indgået en aftale med os - med støtte fra USA, som ikke har nogen direkte interesse i sagen, bortset fra, at de er opholdsland for Chiquita, Delmonte og Dole. Disse milliardærer på banan-dollars kalder sig ofre for diskrimination. De gør indvendinger imod den præferenceordning, der er oprettet til fordel for små fattige lande i Afrika, Vestindien eller Stillehavsområdet, og herved sætter de spørgsmålstegn ved Den Europæiske Unions politikker, eller endog ved selve Den Europæiske Union, hvilket måske er det mindst negative aspekt ved hele denne sag.
Man sætter således først spørgsmålstegn ved vores samarbejds- og udviklingspolitik. Det er Lomé IV-aftalen, man anfægter. Det er den præferenceordning, som er indrømmet Cameroun og Elfenbenskysten, og som går tilbage til general de Gaulles tid i 1960. Det var også en af betingelserne for Fællesmarkedet. Alle disse små producenter, alle disse små bananavlere på et ringe teknologisk niveau, og som ikke udgør mere end 7 % af Fælleskabets marked, 850.000 t ved siden af de 2.500 millioner t, som de nordamerikanske multinationale selskaber modtager, alt dette var til gene for de store. Der har vi det perfekte udtryk for økonomisk imperialisme, og det i en sådan grad, at man afslår godtgørelser. Selvom vi er parate til at yde kompensation, vil De Forenede Stater vil ikke høre tale om dette. De ønsker total udslettelse.
Man sætter spørgsmålstegn ved vores regionalpolitik til fordel for regionerne i den yderste periferi - De Kanariske Øer, Madeira, Guadeloupe og Martinique - fordi vi derovre kan producere for ECU 50 om dagen, mens de multinationale selskaber hos deres slaver producerer for ECU 50 om måneden. Apropos Honduras, så minder jeg om, at Honduras militær er i hænderne på det multinationale selskab, og når Honduras' skattevæsen vil indføre en skat på banankasserne, forbyder man dem det.
Man sætter spørgsmålstegn ved vores finanspolitik. Med ECU 75 i toldafgifter pr. ton, ganget med 2.500 t, og under påskud af Østrigs, Sveriges og Finlands optagelse, bliver dette immervæk til en foræring på ECU 2 milliarder i toldafgifter. Jeg ved ikke, hvor fru Gradin, som bekymrer sig om Det Europæiske Fællesskabs finansielle interesser og om svindel, befinder sig, men vi har her en meget stor sag om svindel, navnlig svindel med kassernes vægt, og uden at nævne de tyske politiske partier, som måske ikke er helt uskyldige med hensyn til Chiquita.
Endelig sætter man spørgsmålstegn ved vores normative suverænitet og ved vores juridiske suverænitet: Europæisk ret er blevet dømt i første instans og i anden instans i Gen&#x010D;ve, af et lille panel bestående af australiere, schweizere og briter. Man sætter spørgsmålstegn ved fællesskabsrettens og De Europæiske Fællesskabers Domstols suverænitet, dommen Costa mod ENEL fra 1963, hvor fællesskabsretten gjaldt frem for den nationale ret. Nu er det retten fra Gen&#x010D;ve, der gælder frem for fællesskabsretten.
Det er de verdensomspændende interessers sejr over de regionale interesser, og tillad mig at fortælle Dem, at den fælles mønt ikke ville have ændret noget særligt ved det. Vi fik frataget vores nationale suverænitet til fordel for Bruxelles. Nu er Bruxelles i færd med at få frataget sin suverænitet til fordel for Gen&#x010D;ve. Hvad skal der blive tilbage af Den Europæiske Unions suverænitet, før Unionen overhovedet er blevet indført?

Wynn
Hr. formand, jeg takker kommissæren for hans kommentarer, og jeg bifalder især dem, der reelt antyder, at konsekvenserne vil række langt videre end bananer. Det er rigtigt. Denne afgørelse skaber fortvivlelse i mange AVS-lande. Der hersker nu dér en voldsom frygt for fremtidige WTO-afgørelser.
Ulig nogle af mine kolleger forventede jeg mig ikke meget af kommissærens redegørelse på dette stadium. Jeg siger dette, fordi jeg håber, at han stadig drøfter med sine kolleger, hvilken holdning de skal indtage ved tvistbilæggelsesmødet den 25. september. Vi har brug for at vide, om Kommissionen er fast besluttet på at opnå det bedst mulige resultat. Vi må nu sørge for at få det bedste ud af et stykke dårligt arbejde. Afgørelsen er truffet, om vi kan lide det eller ej. Nu må vi forsøge at redde, hvad reddes kan.
Da fru Kinnock, hr. Thomas og jeg i maj var på Windward Islands, var det helt tydeligt, at de lokale producenter levede i frygt - og jeg mener frygt - for WTO-afgørelsen. Nu da den foreligger, må guderne vide, hvordan de har det. De fortalte os, at de accepterer, at liberalisering og globalisering ikke er til at komme udenom i fremtiden. Hvad de imidlertid har brug for mere end noget andet er tid - tid til at tilpasse sig et meget konkurrencebetonet marked. I nogle tilfælde vil det tage mindst fem år, i andre vil det tage meget længere tid, før de kan konkurrere med dollarbananproducenter.
Jeg beder derfor kommissæren tage dette ad notam. Det er vigtigt. Hvis han kan opnå denne type indrømmelser ved tvistbilæggelsesmødet den 25. september, vil han have gjort Windward Islands en kæmpetjeneste. Parlamentet vil gerne hjælpe. Vi vil gerne medvirke. Det ligger fast, og vi vil støtte Dem, men vi må have et tilsagn fra Kommissionen om, at dette er et reelt forsøg på at få noget ud af denne aftale. Jeg er bange for, at frihandel i dette tilfælde betyder, at disse lande i frihed kan opleve deres økonomier og demokratier bryde sammen. Resultatet af tvistbilæggelsesmødet er vigtigt.

Liese
Hr. formand, hr. kommissær, ærede damer og herrer! Vi har i lang tid diskuteret markedsordningen for bananer i dette Parlament, og også i dag gentages mange af de argumenter, der, siden jeg er kommet ind i Parlamentet, for over tre år siden, altid bliver fremført. Der er imidlertid kommet bevægelse i debatten i dette Parlament, og for dem, som det måske ikke er gået helt op for endnu, vil jeg gerne gentage det.
Allerede i maj førte vi en diskussion om den første WTO-afgørelse. Dengang havde vi en meget heftig diskussion, også i vores gruppe. Der var endda nogle, som mente, at denne afgørelse ikke var acceptabel. Men flertallet besluttede sig så for ikke at støtte denne sætning. Det var i hvert fald ikke os, der stod bag formuleringen af, at denne afgørelse ikke var acceptabel, og jeg iagttog også med megen opmærksomhed, at den liberale gruppe på dette tidspunkt heller ikke var med til at støtte denne beslutning på det punkt. Altså, der er kommet bevægelse i denne lange debat.
Hvis De læser PPE-Gruppens beslutningsforslag nu, vil mange blive overrasket over, at netop EVT-Gruppen opfordrer Kommissionen til at stille et forslag om modificering af markedsordningen. Hvordan kan det være? Svaret skal naturligvis først og fremmest findes hos WTO. Jeg tror ikke, at vi har noget andet valg end at foretage en ændring, for der er ikke nogen yderligere mulighed for appel hos WTO. Mange tænker måske, at vi nu frivilligt kunne tilbyde en kompensation, men sådan forholder det sig sikkert ikke. De, der har klaget, kan tilbyde os en kompensation. Hvis de ikke gør det - og det ser det ud til - har vi ikke noget andet valg end at diskutere kompensation. Det eneste alternativ ville være at sætte spørgsmålstegn ved WTO som sådan, men jeg tror ikke, at flertallet af dette Parlament ønsker det. Man kan godt nok videreudvikle WTO og indføre sociale og miljømæssige standarder i større omfang, men flertallet af Parlamentet ønsker ikke, at der principielt sættes spørgsmålstegn ved WTO.
Som punkt to vil jeg forklare, hvorfor vi gerne ser markedsordningen ændret. Det er imidlertid kun min personlige mening, der diskuteres stadig heftigt i gruppen. Jeg mener, at den har nogle klare svagheder. Jeg taler ikke om det her, som den blinde taler om farver, men har betragtet situation ikke kun på Guadeloupe og St. Lucia, men også i Latinamerika. Det er på ingen måde sådan, at de gode bor i AVS-staterne og i de europæiske producentregioner, og de onde bor i latinamerika. Det er simpelthen forkert. I Ecuador findes der flere småproducenter end på hele Windward Islands tilsammen. 60 % af bananerne i Ecuador udbydes af småproducenter, og det er dem, der især under den manglende tilgang til det europæiske marked. De undertrykkes nu i endnu højere grad af de multinationale selskaber. Og det har vel ikke været opfinderens hensigt. Jeg tror altså, at det er på høje tid, at markedsordningen ændres. Man bør efter min mening, hvis det er muligt, i højere grad tage hensyn til tanken om en fair handel, som hr. Müller og hr. Kreissl-Dörfler har foreslået, uanset bananernes oprindelse. Vi kommer i hvert fald ikke uden om en ændring, og det glæder mig, at der også er kommet bevægelse i diskussionen på dette punkt.

Aldo
Hr. formand, mine damer og herrer, kære kolleger, behøver jeg at minde om, at fællesskabsforordningen om den fælles markedsordning for bananer er resultatet af en aftale, der respekterer ligevægten mellem Fællesskabets forskellige forsyningskilder (AVS-landene og dollar-zonen) og tager højde for de forpligtelser, som Den Europæiske Union tidligere har indgået, nemlig fællesskabspræferencen, priviligeret adgang for bananer fra AVS-landene og GATT-reglerne med hensyn til tredjelande?
De elementer, som vi råder over, og Deres indlæg, hr. kommissær, taler for afskaffelsen af den fælles markedsordning for bananer. Hvis dette virkelig er tilfældet, så er det ikke blot systemet for markedsføring af bananer, der er truet, men hele Fællesskabets politik for markedsføring af bananer.
Foruden fællesskabspræferencen og den privilegerede adgang for vores sædvanlige partnere, er der et punkt, som jeg for mit vedkommende gerne vil fremhæve, og som, da det ikke er genstand for en aftale mellem os og modstanderne af vores produktion, definitivt ville dømme den europæiske produktion: Det drejer sig om fordelingen af licenser ifølge forordning 404/93.
Fordelingen af importlicenser for kvoten blev indført for at skabe ligevægt på Den Europæiske Unions marked mellem de forskellige typer af operatører. Hvis basisforordningen 404/93 kun havde givet operatørerne importlicenser for toldkvoten på grundlag af det køb af latinamerikanske bananer, der fandt sted i løbet af de tre år, der gik forud for den fælles markedsordning, så havde B-operatører, som aldrig før havde købt disse bananer, ifølge dette kriterium alene ikke haft adgang til at få importlicens.
Ved at medtage en særlig bestemmelse, nemlig bevillingen af 30 % af importlicenserne for latinamerikanske bananer til B-operatørerne, har basisforordningen således netop undgået det de facto-monopol på Den Europæiske Unions indre marked, som de opratører, der altid udelukkende havde markedsført latinamerikanske bananer, havde før den fælles markedsordning.
Fastholdelsen af dette monopol ville have været så meget mere forkasteligt, fordi de latinamerikanske bananer er de billigste, og disse bananer ville oven i købet have været de eneste - ifølge forordningen - som kunne have draget fordel af stigningen i forbruget inden for Fællesmarkedet, på grund af begrænsningen af bananleverancer fra Fællesskabet og AVS-landene, hvorimod toldkvoten kan tilpasses stigningen i forbruget.
Derfor skal vi gøre alt, hvad vi kan, for at bevare den fælles markedsordning for bananer i sin nuværende form. Bananproducenterne har, i lige så høj grad som de andre landbrugsproducenter, ret til Unionens støtte og til at nyde godt af fællesskabspræferencen.
Produktionen i den vestindiske region, som jævnligt rammes af naturkatastrofer, vil ikke overleve, hvis fordelingsprincippet for licenserne ikke beskyttes.
Jeg vil gerne minde om, at bananerne det element, der holder disse økonomien i regionerne i den yderste periferi i gang.

Sierra González
Hr. formand, formanden for Kommissionen har sagt, at Europa-Kommissionen ikke ønskede starte en handelskrig for at forsvare Fællesskabets bananer. Sandheden er, at vi slet ikke beder om så meget.
Men man kan ikke tale om dette, som om det var en mindre sag, fordi dette problem rækker langt ud over bananområdet, landbruget, Unionens yderste randområder og selve handelen - der er tale om et politisk problem - og dette problem, som nu giver sig udslag i banansagen, er ikke andet end Den Europæiske Unions svaghed over for USA. Denne svaghed er defineret ved selve Kommissionens eftergivende holdning ved forhandlinger i internationale fora og dens særlige følsomhed over for de multinationale selskabers sager.
Før Uruguay-runden kom Kommissionen allerede USA's krav i forkøbet. Alt i alt blev den fælles markedsordning for bananer ratificeret af 116 lande i Marrakech-aftalen. Det var ikke tilfældigt, at den blev ratificeret, men fordi den var udtryk for en indviklet balance mellem producenter og eksportører i og uden for Fællesskabet. Alle drog fordel heraf.
Det er nu på tide, at Den Europæiske Union kommer på højde med situationen og lader fornuften råde. Verdenshandelsorganisationens konklusioner går imod de europæiske producenters interesser. De forsvarer ikke interesserne for de europæiske forbrugere, AVS-landene eller de små sydamerikanske producenter. De tjener kun en håndfuld selskabers interesser. Dette bevises, ved at vi i Verdenshandelsorganisationens midte ud over bananerne også har sagen om hormonbehandlet kød, som vi skal drøfte i morgen.
Vi befinder os faktisk over for et problem, der vedrører Den Europæiske Unions og dens institutioners suverænitet, og over for problemet om, hvilke interesser Den Europæiske Union bør tjene. Der eksisterer andre værdier end den frie bevægelighed. Under alle omstændigheder og rent afslutningsvis er Den Europæiske Union ikke et abstrakt organ, den er et organ, som er defineret ved sin interne politik, der er vedtaget af repræsentanter for det suveræne folk. Af respekt over for visse af Unionens institutioners demokratiske berettigelse kan Den Europæiske Union ikke frasige sig Fællesskabets politikker.

Newens
Hr. formand, afvisningen af Den Europæiske Unions indsats for at bevare bananordningen er intet mindre end en katastrofe for bananproducenterne i Caribien, Europa og andre steder.
Denne beslutning viser, hvordan det verdensfrihandelssystem, som vi er ved at opbygge, giver rige og magtfulde multinationale selskaber mulighed for at ødelægge fattige, men hårdtarbejdende menneskers eksistensgrundlag. De ramte producenter udgjorde ingen trussel for de største bananproducenter og -leverandører på det latinamerikanske kontinent. Plantagearbejderne hos Chiquita, Del Monte og andre multinationale selskaber vil ikke opnå nogen særlige fordele. Lønnen er dårlig, forholdene ringe, og deres ret til at organisere sig i fagforeninger er begrænset.
På dette stadium er det vanskeligt at se, hvad der kan gøres for at forsvare ofrene for denne situation. Jeg havde håbet, at Kommissionen ville forklare mulighederne nøjere. Der må gøres enhver tænkelig indsats for at yde bistand, hvis ændringerne går igennem. Men vi bør også overveje alle alternative måder, hvorpå vi kan støtte bananindustrien under disse forhold. Vi bør rådføre os med alle berørte parters regeringer og repræsentanter og igen henvende os til Verdenshandelsorganisationen og sige, at denne afgørelse er helt uacceptabel.
Der må imidlertid gøres mere, hvis dette resulterer i økonomisk ruin i små samfund, øget fattigdom, en stigning i narkotikaproduktionen og kriminalitet. Vi må tilstræbe at ændre selve systemet. Kommissionen, Parlamentet og Rådet bør sammen udarbejde et program, måske afholde en konference og køre en kampagne for at sikre, at alle småproducenters interesser varetages, hvor de er i farezonen, og her er små bananproducenter et typisk eksempel. Og vi må selvfølgelig gøre alt for at yde de mennesker, der er ofre for denne afgørelse, enhver mulig bistand.
(Bifald )

Mendonça
Hr. formand, hr. kommissær, det er Den Europæiske Unions fornemste pligt til enhver tid og i enhver situation at forsvare medlemsstaterne og deres regioners interesser samt at overholde aftaler med tredjelande. Dette er så meget desto mere påkrævet, når der drejer sig om at forsvare interesserne hos europæiske regioner, der er hårdt ramt af negative strukturelle faktorer i deres økonomi og af forsinket udvikling, forstærket af geografiske årsager i form af perifer beliggenhed og fysisk adskillelse fra kontinentet.
Produktionen af bananer i europæiske regioner som den autonome region Madeira udgør den vigtigste og ofte den eneste indtægtskilde for mange tusind familier og bidrager kraftigt til regionens økologiske ligevægt. Det ville volde uoverskuelige økonomiske og økologiske skader, og osgå andre skader, hvis der skulle ske en drastisk nedgang i bananproduktionen på Madeira som resultat af en fuldstændig liberalisering af handelen med dette produkt.
Det vil være utilladeligt, hvis Den Europæiske Union ikke opretholder og forsvarer en kvantitativ reguleringspolitik for det europæiske marked. Netop fordi - som det er almindeligt kendt - de europæiske producenter ikke har de samme muligheder for at konkurrere på et fuldstændig liberaliseret marked. Vi mener også, at det nu er på sin plads at gøre opmærksom på, at Den Europæiske Union ved siden af denne kvantitative reguleringspoltik fortsat bør råde over et system af indkomststøtte, som det eksisterende, og at det ikke blot bør opretholdes, men fundamentalt styrkes.
Samarbejds- og støttepolitikken til udvikling af AVS-landene, defineret årtier tilbage og bekræftet gennem successive Lomé-aftaler og gennem Den Europæiske Udviklingsfond, er det nødvendige og tilstrækkelige grundlag for, at det er utilbørligt, at Den Europæiske Union ikke skulle yde disse AVS-lande en præferencebehandling på bananområdet, når den opretholder samme præferencebehandling på mange andre områder.
Af alle disse grunde og flere til, som der ikke er plads til at nævne i dette indlæg, ønsker vi her at bekræfte og støtte det beslutningsforslag, der er fremsat af Det Europæiske Folkepartis Gruppe. Og, om muligt, at vide, hvad der ligger bag kommissærens bekymringer.

Rosado Fernandes
Hr. formand, hr. kommissær, aldrig har nogen forestillet sig, som jeg, der stemte imod GATT-aftalen, at denne organisation, under dække af "frihandel«, skulle forandre sig til en ekstremt protektionistisk organisation. Det er lige præcis denne perverse virkning, som er blelvet opnået. At organisere et oligarki, styret af USA, der beskytter sig selv. Stadig mere fed, stadig mere rig, parat til en uophørlig handelskrig. Det er faktisk det, som man ønsker ud fra frihandelssynspunktet, og det er alle her klar over. Men alligevel stemte kun 80 eller 90 medlemmer imod. Jeg kan dog ikke glæde mig over andres ulykke og over de dumheder, der er blevet begået, men sandheden er, at dette Parlament ikke har moralsk ret til i dette øjeblik at kritisere det monster, som det selv har ladet vokse op omkring sig. Det var Parlamentet, der gav det styrke, det var Parlamentet, der gav det næring, og det er Parlamentet, der nu græder over de ødelæggelser, som er forårsaget af det monster, som det selv har skabt!
Hvilken ret har jeg, der kommer fra et lille land, der har en ø, hvor der er ni tusind bananproducenter, til at protestere her? »Ni tusind bananproducenter? De må lave noget andet« - vil amerikanerne sige! Men hvad, hvis vi ikke har noget alternativ? »De må lave noget andet eller spørge japanerne om, hvordan man begår harakiri«. Dét er en løsning, for der er faktisk i øjeblikket ingen alternativer, ingen beskyttelse, ingen protektionisme, kun frihandelstilhængerne nyder godt af den, når de har dommere, der naturligvis er partiske i spørgsmål af denne type.

Medina Ortega
Hr. formand, jeg forstår, at hr. Fischler på grund af emnets store følsomhed har været særdeles besindig her i eftermiddag. I næste uge skal Kommissionen træffe en vigtig afgørelse, og jeg tror, at det er godt, at vi har mulighed for at udtrykke vores mening over for kommissæren, før Kommissionen træffer denne afgørelse, og jeg håber ligeledes, at kommissæren noterer sig alt, hvad der for øjeblikket siges i dette Parlament, der, som kommissæren vil se, dækker et bredt politisk og geografisk spektrum, som ikke kun omfatter de bananproducerende lande, men også generelt hele Parlamentet, som går ind for en stabil ordning.
Jeg vil gerne henlede Kommissionens opmærksomhed på et punkt, som måske ikke er blevet fremhævet tilstrækkeligt her i eftermiddag. Det, vi talte om, var handelsfriheden, og har Kommissionen eller Verdenshandelsorganisationen tænkt på, at det største overgreb mod handelsfriheden for øjeblikket begås af de multinationale selskaber, som har opdelt hele verdensmarkedet for bananer i karteller? Forleden rejste jeg i et fly med nogle uafhængige producenter fra Ecuador - som repræsenterer ca. 25 % af bananproduktionen - og de forsikrede mig om, at de ikke har nogen frihed overhovedet. De har ikke anden udvej end at udlevere frugten til de multinationale selskaber.
I dette øjeblik, på fællesskabsmarkedet, ud over at have opdelt verdensmarkedet i karteller og sidde på 100 % af det nordamerikanske marked - som er et meget rigt marked - i dette øjeblik sidder de multinationale selskaber på 65 % af fællesskabsmarkedet. Hvis den ordning, som forsøges indført under påberåbelse af handelsfrihed, medfører, at denne lille del på 30 % forsvinder fra fællesskabsmarkedet, som er det eneste, der dækkes af fællesskabsproducenterne og de AVS-lande, der traditionelt eksporterer til Unionen, er handelsfriheden et overstået kapitel.
I dette øjeblik tror jeg, hr. kommissær, at der i Kommissionen hersker nogle regler om fællesskabsret vedrørende fri konkurrence, som Verdenshandelsorganisationen ikke har taget hensyn til - man må huske på, at Verdenshandelsorganisationen også er kompetent inden for tjenesteområdet - og at det, der forsøges, netop er at afskaffe handelsfriheden. Handelsfriheden forsvares ikke. Det er os, som skal forsvare handelsfriheden over for de store multinationale selskabers kartelopdeling af bananmarkedet.

Carlsson
Hr. formand, hr. kommissær, kolleger! For Den Europæiske Union er det vigtigt at respektere internationale aftaler og, som et led i dette, afgørelser ved internationale domstole. Det er vigtigt af den samme årsag, som vi ønsker, at medlemslandene i EU respekterer EU-reglerne. Disse aftaler har vi indgået, fordi nationalstaten i mange sammenhænge er for lille og fordi det betaler sig at samarbejde inden for fælles regelsamlinger, selvom vi i visse tilfælde anser, at reglerne går imod os.
Kære kolleger! Den Europæiske Union bygger på indsigten om at fri handel fremmer verdensøkonomien og vores egen økonomi. Vi deltager derfor i World Trade Organization. Inden for denne organisation har vi, ligesom andre lande, indgået visse forpligtelser, som må respekteres. Hvis vi overtræder dem, fordi de ikke passer os, så vil andre lande bryde deres forpligtelser, når det passer dem - men ikke os.
De diskriminerende importhindringer, som vi nu diskuterer, er indført, fordi forbrugere, hvis de selv kunne vælge, i betydeligt omfang ville foretrække at købe bananer fra et andet sted. Selv af hensyn til forbrugeren bør importen derfor dereguleres. Importhindringerne fører til, at bananerne bliver dyrere end ellers. Hvis dette importsystem ikke stred mod internationale aftaler, som vi har indgået, ville en sådan fordyrelse muligvis kunne accepteres, men i så fald kun forudsat, at importhindringerne virkelig udgjorde en god udviklingsstøtte for ACP-landene. Men sådan er det jo ikke! Importreguleringen er meget kompliceret og har ført til en handel med licenser som følge af de ekstra penge, som forbrugerne er blevet tvunget til at betale. I betydelig udstrækning havner disse penge i bureaukratiske mellemhænder.
EU må derfor af flere årsager ændre dens nuværende regulering af handel med bananer, fordi dette er i overensstemmelse med vores international forpligtelser, og fordi det ville være til fordel for forbrugerne, og fordi der findes mere effektive former for støtte af udviklingslandene inden for ACP i deres bestræbelser på at finde fremtidsindrettede produktionsstrukturer. Hvis vi ikke følger WTOs afgørelse, vil vi blive udsat for dyre modforholdsregler. EUs troværdighed, når vi i WTO og i andre sammenhænge taler om fri handel og respekt for indgåede aftaler, ville lide skade.

Kinnock, Glenys
Hr. formand, jeg takker kommissær Fischler for, at vi har fået denne mulighed for at drøfte et meget vigtigt emne.
Jeg er sikker på, at han som jeg anerkender, at den klare vinder efter denne WTO-afgørelse er Chiquita-bananer. Det er den direkte følge af den utilbørlige indflydelse, som Chiquita har haft på den amerikanske regering, at der oprindeligt blev klaget til WTO. Som han uden tvivl er klar over, undersøger et amerikansk senatsudvalg for øjeblikket denne indflydelse, og udvalget kan måske kaste lys over denne noget tvivlsomme del af den amerikanske præsidentvalgkampagne.
De caribiske producenter har været temmelig rådvilde over WTO's afgørelse. De blev nægtet fuld deltagelse i WTO, deres juridiske repræsentanter blev ekskluderet fra WTO, og så var det tilmed en amerikaner, der ledede appelsagen. Hvis man kan kalde dette upartisk, eller hvis man kan anerkende, at der overhovedet ikke er taget hensyn det caribiske områdes interesser, så er jeg sikker på, at man vil gøre det.
Jeg besøgte i sidste uge USA, og jeg var forbavset over, hvor mange gange jeg måtte minde dem om, at bistand ikke er nogen erstatning for handelsrelationer, og at vi her har en meget vigtig forpligtelse i udviklingsmæssig henseende. De er helt uvidende om denne, og de er helt udvidende om konsekvensen af denne afgørelse for Caribien.
Jeg vil gerne bede Kommissæren præcisere, hvorvidt Kommissionen vil følge den præcedens, der blev skabt ved den japanske aftale for 15 måneder om overholdelse. Jeg vil også gerne vide, om Kommissionen har kendskab til de amerikanske ændringer til vores ordning, som nu foreligger, og om den har til hensigt at gøre indsigelser mod disse, hvad jeg håber.
Endelig vil jeg gerne spørge, om Kommissionen kunne udvise større konsekvens. Sir Leon Brittan udtaler, at vi har mange andre jern i ilden, og at vi derfor må acceptere beslutningerne om hormoner/oksekød og bananer. Kommissær Pinheiro siger, at vi må have meget klare udviklingsmålsætninger i vores internationale økonomiske relationer.
Kommissær Fischler siger, at vi ikke bør gennemføre Hormonpanelets konklusioner, men i stedet yde kompensation. Han har uden tvivl ret. Så hvorfor kan vi ikke overveje en lignende fremgangsmåde i banantvisten som den, han har anvendt ved tvisterne i forbindelse med Hormonpanelet?

Correia
Hr. formand, hr. kommissær, det er velkendt, at fordelingen af importlicenser er en del af grundlaget for det nuværende WTO-system for bananer, der har været i kraft siden 1993, idet den tjener til at begrænse importen af centralamerikanske bananer for at sikre markedsføring af Fællesskabets og AVS-landenes produktion.
WTO's appelinstans gav i sine konklusioner de lande ret, som gjorde indsigelse mod det nuværende WTO-system for bananer. Når det forholder sig sådan, at hvis vi accepterer denne beslutning, vil den tilskyndelse forsvinde, som importørerne havde til at købe fællesskabsbananer, idet de vil købe bananer af dem, der giver dem den største avance, nemlig de amerikanske multinationale selskaber, hvilke forholdsregler agter Kommissionen så at tage for:
at sikre markedsføringen af Fællesskabets bananproduktion uden tab af indkomst for landbrugerne?-at undgå, at denne afgrøde opgives, således at man bevarer de gode virkninger, som den har for landskab og miljø, faktorer, der har overordentlig stor indflydelse på turistindustrien, der på sin side også skaber tusinder af arbejdspladser i de ultraperifere regioner, herunder Den Autonome Region Madeira?
McCarthy
Hr. formand, det er vanskeligt på ét minut at øve retfærdighed over for den ekstreme uretfærdighed i denne afgørelse, men jeg vil forsøge over for medlemmer at gengive de samtaler, som fru Kinnock og jeg havde i Washington i sidste uge. Jeg må sige, at de caribiske ambassadører var helt slået ud over denne afgørelse. De føler, at de er magtesløse, at de har fået en hård straf og behandling af et stort land, og at de er blevet presset ud af multinationale selskaber. Det, synes vi, er uretfærdigt. De tegner sig for blot 3 % af verdenshandelen. Som europæiske forbrugere har vi ret til at kunne købe bananer fra de områder, hvor man får god kvalitet for pengene, og hvor man har de demokratiske rettigheder og gode sociale standarder, som vi forventer og fremmer i disse lande.
Jeg mener, at Kommissionen har en meget fast forpligtelse til at komme disse land til hjælp. Det nytter ikke at sige, som USA sagde til os, at svaret er diversifikation. De sagde lidt vel kvikt »Svaret er tekstiler«, men det skal understreges, at USA er et af verdens mest protektionistiske lande, hvad angår tekstiler. Det er ikke svaret for disse lande. Vi ønsker at gøre vores ret gældende. Vi ønsker at sikre, at de er berettiget til at dyrke bananer, især af hensyn til de mange mennesker, der er beskæftiget med bananproduktion i disse lande.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Kernekraftværket Tjernobyl og atomreaktorerne Kmelnitski 2 og Rovno 4 i Ukraine
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel af Scapagnini (B4-0519/97 - O-0087/97) for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi til Kommissionen om lukning af kernekraftværket Tjernobyl inden år 2000 og færdiggørelse af atomreaktorerne Kmelnitski 2 og Rovno 4 i Ukraine.

Scapagnini
Hr. formand, i dag vil vores udvalg minde om, at her elleve år efter Tjernobylkatastrofen er problemet stadig uløst. Løsningen er snævert knyttet til erkendelsen af EU's rolle i opsving og økonomisk udvikling i lande som Ukraine, hvor der stadig findes skævheder på grund af overgangen fra planøkonomi til markedsøkonomi; skævheder, som tynger dagliglivet. Vi har hørt, og vi vil fra hr. Adam få at høre, hvordan denne tilstand fortsætter med at tynge disse lande i hverdagen.
EU har et instrument til sin rådighed - ganske vist et ret begrænset instrument - i Euratom-lånene, som er beregnet til at øge sikkerheden og effektiviteten af kernekraftværker i tredjelande. Det er imidlertid rigtigt, at Fællesskabet er den vigtigste bidragsyder til de såkaldte nukleare sikkerhedslån i Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling, som blev skabt for at forvalte G-24-landenes hjælp til Østlandene. I det memorandum of understanding, der undertegnedes i Ottawa i december 1995, regnes der alligevel med lukning af Tjernobyl-værket i år 2000. Og lukningen skal suppleres af en langtidsenergistrategi, der omfatter elementer som en least cost investment plan og færdiggørelsen af K2- og R4-reaktorerne, som De, hr. formand, nævnte i indledningen.
Rapporten, der tegnes af professor Surrey fra Sussex' Universitet, er, som vi ved, blevet fulgt af myriader af dokumenter, inkluderet Lahmeyer- og Stone & Webster-rapporten, som bliver gjort til genstand for grundige undersøgelser i vores udvalg. Alt dette har kun skabt yderligere forvirring om emnet, og det har ikke gjort det lettere at tage en beslutning på fællesskabsniveau. Vi minder om, at vi har afholdt specifikke høringer om dette emne. Vi har hørt eksperterne, og vi har også analyseret landenes, udvalgenes og energiagenturernes betingelser. Sagen er imidlertid, at intet er ændret. Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling har selv oprettet en række arbejdsgrupper med det formål at finde ud af, om betingelserne for økonomisk, miljømæssig og nuklear sikkerhed bliver opfyldt i det valg - least investment cost - som er blevet truffet for at færdiggøre de oprindeligt russiske 1000 megawatt-WWER-reaktorer, Kmelnitski 2 og Rovno 4, efter sikkerhedsstandarder, der er vedtaget af den, som oprindeligt har fået idéen til disse kernekraftværker.
Tiden går og Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udviklings beslutning lader vente på sig. Derfor henstiller vi kraftigt til Kommissionen om at lade os få kendskab til dens egen holdning til dette spørgsmål og at gøre klart rede for, om vi skal vente på at høre Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udviklings holdning eller ej. Ellers er det klart, at det er nødvendigt at vurdere, om EU bør holde Euratom-lånene adskilt fra Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling, der synes at handle efter en anden logik end den, der præger Fællesskabets sædvanlige handlemåder på dette konkrete område.
Hr. formand, trods de mange problemer, vi har mødt i vores bestræbelser på at forstå, hvad sagen drejer sig om og nu, hvor vi har en bred vifte af tolkninger af hændelserne, er det takket være Gordon Adams udmærkede arbejde lykkedes os at få et overblik over situationen. Kollegerne er klar over, at vores udvalgs næstformand har været i Ukraine flere gange. Han har holdt os orienteret om det, der skete, og han vil være i stand til at give Parlamenter et udtømmende resumé. Netop i maj kom han, ledsaget af den interparlamentariske delegation, som Erika Mann er formand for, tilbage med yderst vigtige nyheder. Hr. Adams udmærkede betænkning slutter med en bekymrende analyse af Ukraines uafhængighed set i forhold til dets nutidige og fremtidige energiressourcer.
Hr. formand, vi venter i spænding på Kommissionens svar på disse forespørgsler. Vi er alle klar over dette emnes vigtighed og situationens tragiske karakter, som har været uforandret i elleve år, og som på et hvilket som helst tidspunkt på dramatisk vis kan ramme os alle.

Kinnock, Glenys
Hr. formand, undskyld jeg afbryder denne forhandling, men jeg er lidt forvirret. Jeg forstod, at vi ville få et svar fra kommissæren på den foregående forhandling, og at vi ikke blot ville gå videre til den næste forhandling. Er vi nødt til at vente til efter denne forhandling med at give kommissær Fischler lejlighed til at svare? Hvad foregår der egentlig?

Formanden
Fru Kinnock, Kommissionen har ikke bedt om at afgive et svar til det foregående punkt og jeg har derfor afsluttet forhandlingen, netop fordi der ikke forelå nogen anmodning om talertid. Vi er nu i gang med et nyt punkt på dagsordenen.

Van den Broek
Hr. formand, først og fremmest undskylder jeg, at jeg er kommet for sent. Jeg vil gerne komme ind på hr. Scapagninis forespørgsel om Tjernobyl, hvor jeg gerne vil begynde med kortfattet at give et alment billede med hensyn til Tjernobyl, inden jeg kommer ind på de nærmere specifikke spørgsmål.
I december 1995 blev der i G7-regi truffet afgørelse om et altomfattende program til støtte af præsident Koutchmas beslutning om at nedlægge Tjernobyl i år 2000. I 1995 blev det såkaldte Memorandum of Understanding udarbejdet, hvori der er optaget forskellige foranstaltninger til fordel for energisektoren i Ukraine med det formål at oprette en energisektor, der er i overensstemmelse med markedet. Hovedvægten ligger i denne forbindelse på gennemførelse af foranstaltninger med henblik på realisering af energibesparelse og større energieffektivitet. Endvidere også foranstaltninger med henblik på modernisering af ikke-nuklear energifrembringelse samt øget sikkerhed i forbindelse med de eksisterende atomreaktorer.
I øjeblikket har G7 gjort betydelige fremskridt med hensyn til gennemførelsen af dette program. Omkring 1 mia amerikanske dollar er i form af lån stillet til rådighed for investeringer til gavn for projekter i den ikke-nukleare sektor, og omkring 500 mio dollar er indsamlet med henblik på indkøb af udstyr, subsidiering af tekniske undersøgelser og projekter til fordel for lukning af kernekraftværket i Tjernobyl. De 100 mio dollar, som Kommissionen for nylig har stillet til rådighed for fornyelse af sarkofagen, udgør også en del af dette beløb på 500 mio dollar.
Vigtige elementer i G7-politikken for Ukraine er således moderniseringen af termiske kraftværker og vandkraftværker, fremme af energibesparelser, men også, som Europa-Parlamentet med rette har bemærket, finansieringen af færdiggørelsen af to kernekraftværker, som stadig er under opførelse, Rovno 4 og Chmelnitski 2. Som bekendt er finansieringen af dette projekt genstand for hyppige drøftelser i G7-regi. Der er tale om en række vigtige punkter. De gældende aftaler, således som de er nedfældet i Memorandum of Understanding , bør overholdes til punkt og prikke. For målet med hensyn til lukning af Tjernobyl i år 2000 må under ingen omstændigheder bringes i fare. Så meget desto mere som den eneste reaktor, som stadig fungerer, enhed 3, er i dårlig stand, således som det for nylig atter blev bekræftet i en rapport udarbejdet af uafhængige eksperter.
Finansieringen fra vores side giver desuden den eneste garanti for, at færdiggørelsen af de kraftværker, som er under opførelse, finder sted ifølge internationale normer for atomsikkerhed. Som anført i Memorandum of Understanding bør finansieringen af reaktoren finde sted på grundlag af det såkaldte "least cost principle «; i praksis har det imidlertid vist sig, at det er vanskeligt at nå frem til entydige konklusioner med hensyn til dette. Ansete internationale organisationer og eksperter har forskellige opfattelser af de parametre, som bør anvendes som udgangspunkt for undersøgelser af least cost . De fremtidige økonomiske udviklinger i Ukraine og den efterspørgsel efter energi, som er en følge deraf, er f.eks. vanskelige at anslå og vurdere.
Når man tager alt dette i betragtning, er Kommissionen efter modne og grundige overvejelser med de andre G7partnere nået til den konklusion, at en gennemførelse i etaper af Rovno 4- og Chmelnitski 2-projektet giver den bedste garanti for gennemførelsen af Memorandum of Understanding . Dette indebærer, at Euratom efter afslutningen af det forberedende arbejde i første halvdel af næste år kan begynde at finansiere den første reaktor, som endnu ikke er færdiggjort.
Kommissionen er imidlertid af den opfattelse, at dette kun kan ske, hvis for det første de andre internationale finansielle institutioner, navnlig EBRD, på det tidspunkt ligeledes har spillet deres rolle og derfor også har stillet et lån til rådighed; dernæst hvis de ukrainske myndigheder på ny har bekræftet lukningen af Tjernobyl i år 2000; endvidere hvis der er opnået tilstrækkelige garantier for færdiggørelsen af reaktorerne på grundlag af internationale normer for atomsikkerhed; og endelig hvis en række andre tekniske og finansielle betingelser vil være opfyldt på tilfredsstillende måde. Det fører mig videre til besvarelse af de mere specifikke spørgsmål.
Hr. formand, jeg har mærket nogen utilfredshed i Parlamentet over forsyningen med information om dette komplicerede, men samtidig også politisk følsomme emne. I den anledning har jeg anmodet Kommissionens tjenestegrene om ufortøvet at sende kopier af undersøgelser, rapporter og andet relevant materiale til Dem, hr. formand. For øvrigt har jeg personligt i de forløbne måneder et antal gange talt indgående med individuelle interesserede parlamentsmedlemmer om denne problematik.
Ved hjælp af vort tekniske bistandsprogram TACIS er der faktisk udviklet et sikkerhedsprogram for de to pågældende ufuldendte reaktorer. Grundlaget herfor er direktiver fra Den Internationale Atomenergiorganisation. Uafhængige eksperter har også foretaget en analyse af de to reaktorers nuværende tilstand. Som De ved, er disse for 70 % vedkommende færdige, men arbejdet har ligget stille i nogle år. Reaktorernes tilstand er derved gået noget tilbage, og noget supplerende arbejde vil sandsynligvis være nødvendigt. Der er et tæt samarbejde mellem EBRD og Kommissionen med hensyn til forberedelsen af anmodningerne om lån, selvom kriterier og procedurer er forskellige for på den ene side EBRD og på den anden side Euratom. Navnlig EBRD er endnu ikke færdig med en samlet vurdering af den anmodning om lån, som den har fået. Jeg tror for øvrigt, at vi stadig venter på Den Europæiske Investeringsbanks afsluttende undersøgelser, inden lånet kan færdigbehandles gennem Euratom.
Kommissionen har for nylig reageret på rapporten fra Revisionsretten vedrørende TACIS' aktiviteter med hensyn til kerneenergi i Ukraine. På grundlag af denne rapport er der truffet en række frem for alt administrative foranstaltninger. Rapporten indeholder imidlertid ikke nogen udtrykkelig henvisning til disse to ufuldendte atomreaktorer.
Til sidst gør jeg Dem opmærksom på, at den såkaldte konto for "nuklear sikkerhed« i EBRD ikke er direkte involveret i gennemførelsen af R 4-/K 2-projektet. Så vidt jeg ved, finder gennemførelsen af dette program sted i fuldstændig overensstemmelse med indholdet af den gældende rådsbeslutning herom.

Adam
Hr. formand, det er meget få lande i verden, hvor det er ligeså vanskeligt at producere, importere og anvende energi som i Ukraine. Jeg citerer fra Det International Energiagenturs rapport om energi i Ukraine, der blev offentliggjort for nylig. Vi står over for en kombination af store økonomiske og politiske problemer. For det første er ukrainerne meget bekymrede over deres energiafhængighed. De er meget afhængige af olie og gas fra Rusland, og de ønsker ikke at blive mere afhængige, end de er for øjeblikket.
Deres egen kulindustri har ikke gode udsigter, så det er ikke overrraskende, at de har besluttet at udbygge deres kerneindustri. Jeg bliver nødt til at sige, at jeg ikke tror, at det er sandsynligt, at landet vil opgive sin mulighed for at anvende kernekraft. Det er noget, vi må affinde os med. Det bliver et spørgsmål om, hvilken type sikkerhedsprincipper, man vil anvende. Bliver det de gamle russiske sikkerhedsnormer eller de sikkerhedprincipper, som vi har udviklet her i Vesteuropa?
Det andet problem, vi står overfor, er spørgsmålet om etableringen af et frit marked, især for elektricitet. Private kunder er ret gode til at betale deres regninger, men de industrielle storforbrugere prøver stadig at indgå byttehandeler. Der findes ikke et elektricitetsmarked, der på nogen måde ligner det, vi er vant til, og vi kan ikke forvente, at der bliver etableret et på fem minutter. Det tog trods alt vores eget Europæiske Råd seks år at udforme rammerne for vores indre marked for elektricitet.
Energoatom, det selskab, som styrer den privatiserede kerneindustri med betydelig støtte fra de europæiske lande, driver nu virksomhed under en ny formand og under en ny energiminister, men selskabet opfylder langt fra de foreskrevne betingelser. Det er her vi er gået i stå. Vi har ikke været i stand til at afsætte de økonomiske midler. Undersøgelse efter undersøgelse har vist, hvad der skal gøres både med hensyn til den termiske side og kernekraftssiden, men vi synes at være ude af stand til at få de finansielle ordninger på plads.
Hvis jeg forstår kommissæren rigtigt, er det, der nu er besluttet, at de to reaktorer skal færdiggøres med midler fra Euratom og EIB, og at EBRD - Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling - ikke bliver involveret. Det er jeg lidt overrasket over, da jeg netop primært ville argumentere for, at EBRD er nødt til at tage stilling snarest muligt. Det er der, vi har brug for klare beslutninger, så vi kan se, hvor vi er på vej hen. Ukrainerne vil gerne være venner med os. Vi må udvise større velvilje, end vi har gjort de sidste to år.

Estevan Bolea
Hr. kommissær, som hr. Adam sagde, ville vi gerne råde over konkrete oplysninger og ikke kun antagelser om, hvorvidt EBRD vil eller ikke vil svare Dem - De ved det endnu ikke - og om hvorvidt Euroatom og EBRD vil finansiere disse to reaktorer, hvis Ukraine har nogle forpligtelser. Det er hele tiden kun ord og undersøgelser, og sagen er meget enkel. Vi diskuterer ikke for eller imod kernekraft, og vi er heller ikke ved at tage stilling til Ukraines energipolitik, hvilket kun ukrainerne har ret til. Vi siger, at hele Europa, og primært ukrainerne, ønsker, at alle enheder i Tjernobyl lukkes, især enhed 3, som for øjeblikket er i funktion, at sarkofagen repareres, og at den nødvendige indsats udføres.
Som hr. Adam meget fint sagde det, er Ukraines økonomiske situation særdeles vanskelig, den er stadig særdeles vanskelig. De er ikke kommet bort fra det styre og den situation, de var i, dengang man kaldte dem socialistiske lande, og derfor må vi yde virkelig teknologisk eller økonomisk bistand, for ellers vil det fortsat blot være ord.
Som hr. Adam så smukt forklarede det, ønsker de i virkeligheden ikke længere at være afhængige af gas fra Rusland - som de har meget vanskeligt ved at betale - for det er også sandt, at mange kunder ikke betaler. Det er ligeledes sandt, at mange mennesker ikke får udbetalt løn. Det er også sandt, at det økonomiske og sociale kaos i de tidligere sovjetstater er meget problematisk, men det er, som det er, og det vil vi ikke tale om.
Tjernobyl må altså lukkes. Men de skal jo producere elektricitet, indtil de kan spare op, og at spare energi i Ukraine er meget vanskeligt, fordi de ødsler med den. Men, hr. kommissær, De ved bedre end jeg, at det er ekstremt dyrt, for at spare energi kræver enorme investeringer, som begynder med opsætning af elektricitetsmålere, skabelse af et marked, fornyelse af udstyret, udskiftning af centraler og et utal af andre ting. Der er sikkert intet, der kræver større investeringer, end energibesparelse, selvom det er absolut nødvendigt.
Da vi alle ønsker Tjernobyl lukket, har Ukraines parlament således sagt, at hvis Kmelnitski 2 og Rovno 4 ikke færdiggøres snart - forestiller jeg mig - vil vi starte flere af de standsede enheder op i Tjernobyl. Vil ukrainerne løbe denne risiko? Det vil de sikkert ikke, men vi ved alle - i hvert fald vi, der kender branchen - at de behøver elektricitet for at slippe ud af den meget vanskelige situation, som de for øjeblikket befinder sig i.
Alt i alt tror jeg, at Unionens støtte vil være afgørende for virkelig at vise dem, hvordan man sparer energi, hvilket muligvis ikke kræver andet end opsætning af elektricitetsmålere og gastællere i boliger, og at de så betaler det løbende, selvom prisen er meget lav - intet overtalelsesmiddel er bedre end en passende pris på energien. Det er også sandt, at de med henblik herpå bør få udbetalt deres løn, hvilket ikke sker i mange tilfælde.
Men dette program, som jeg finder storartet, burde forklare noget mere om opstilling af udstyr i nye centraler. Der er afsat USD 1 milliard. Det er sandt, at der mangler meget mere, det er også sandt, at sarkofagen i Tjernobyl kræver 700 millioner - det er allerede en stor indsats, at Tacis-programmet giver 100. Men der bør gøres mere, hr. kommissær, fordi hele Europa og ikke kun dette Parlament, ikke kun Parlamentets medlemmer, ikke kun vi, som repræsenterer folket, men folk i almindelighed mener, at Tjernobyl-problemet bør løses én gang for alle, og dette indebærer energibesparelse og ændring af sarkofagen. Og frem for alt er ukrainerne trætte af, at vi angriber dem, de ønsker, at vi angriber dem mindre og hjælper dem mere. Desværre er det sådan.

Kaklamanis
Hr. formand, først vil jeg gerne takke min kollega, hr. Scapagnini, fordi han med sin forespørgsel har givet Europa-Parlamentet lejlighed til at forhandle et så vigtigt spørgsmål. Derefter vil jeg for første gang i de tre år, jeg har været medlem af Europa-Parlamentet, også takke kommissær Van den Broek, fordi han i et tilsvarende spørgsmål om Kozlodui, som jeg havde stillet, besvarede mine spørgsmål med stor ærlighed og objektivitet. Jeg skal ikke gentage det, som mine kolleger har sagt, og som jeg tilslutter mig, blot fastholde nogle spørgsmål
Er, for det første, Den Europæiske Unions atomkraftprogrammer, som vi gentagne gange har henvist til under afstemninger for nylig, i overensstemmelse med disse landes atomkraftprogrammer?-Har Kommissionen selv, for det andet, været af sted for at kontrollere ved hjælp af dens egne specalister hvilke reaktorer, der bør lukkes og hvilke, der fortsat kan fungere samt hvilke skader disse reaktorer har? Har Kommissionens eller Atomenergikommissionens egne specialister undersøgt, hvilke reparationer der skal udføres, hvad dette ville koste, og især for de pågældende reaktorer - og dette spørgsmål har jeg også stillet til Kommissionen for Kozloduis vedkommende - har vi undersøgt, om de penge, vi giver i øjeblikket, eller vil give i fremtiden, bliver anvendt til det formål, de er bestemt til? Fordi Deres svar, hr. Kommissær, på mit spørgsmål om Kozlodui - og jeg gentager, Deres ærlighed drager jeg ikke i tivivl, men måske "pyntede« De alligevel lidt på svaret - efterlod trods alt en hel del spørgsmålstegn ved, om nu også pengene rent faktisk bliver anvendt til det formål, som vi har afsat dem til.Det samme spørgsmål vil jeg nu stille for Tjernobyls vedkommende: vil de penge, vi har godkendt til dette formål, også blive anvendt hertil? Er der en kontrolkommission, der på et tidspunkt vil undersøge, om pengene er kommet derover og om reaktorerne er driftsklare? Er der programmer under TACIS, som ligeledes giver midler til dem og ifølge hvilke der skal ske en udvikling henimod andre energiformer? Eller skal vi simpelthen bare gøre opmærksom på farerne for befolkningen i området og i hele Europa? Det er jo et faktum, at nogle medlemsstater ligger længere væk end andre, men der er altså også nogle, der ligger tæt på Ungarn eller Bulgarien med sit Kozlodui-kraftværk. Hvis der opstår en ulykke, er vi alle i fare. Derfor: er der et program i denne retning? Ellers er jeg bange for, at vi her kan diskutere og fremsætte vigtige erklæringer, som så mange andre kolleger har gjort, at kommissæren vil give os et svar eller to, at vi gennemfører en afstemning, men når ulykken sker - fordi alt det, som jeg nu stiller spørgsmål om og forventer svar på fra kommissæren, ikker er blevet gjort - så vil vi klage os som de fromme jomfruer i Bibelen på ruinerne af en ny atomulykke.

Eisma
Hr. formand, vi er alle sammen enige om, at Tjernobyl skal lukkes i år 2000. Men dertil var tydeligt knyttet den betingelse, at the least cost principle skulle være udgangspunktet for færdiggørelsen af de to kernekraftværker. Det blev aftalt i december 1995 mellem G7 og Ukraine. Og dette princip fraviges nu, også af Kommissionen. EBRD's panel ved det udmærket: Det er en dårlig anvendelse af pengene at færdiggøre de to eksisterende kernekraftværker. Dermed fraviges princippet. Jeg synes ikke, at færdiggørelsen i etaper af de to kernekraftværker, der er under opførelse, er den bedste måde. Vi misbilliger dette, og vi forstår på kommissæren, at Euratom-finansieringen af disse to eksisterende kernekraftværker allerede påbegyndes næste år. Det betyder, at der skaffes 410 mio fra Euratom, 340 mio fra EBRD og 200 mio fra G7. Det er dårligt anvendte penge, det kan ikke forsvares over for vælgerne. Jeg vil gerne bede kommissæren, og jeg håber, at Kommissionen endnu kan ændre det noget, om kun at støtte enten K 2 eller R 4.

Papayannakis
Hr. kommissær, jeg skal ikke gentage, hvad kollegerne sagde, for jeg tror, at vi er enige. Vi er enige om, at målet selvfølgelig er en lukning af Tjernobyl og vi er også enige om, at målet også er en højere sikkerhed generelt.
Men tillad mig alligevel, hr. kommissær, at stille et mere generelt spørgsmål. Hvad planlægger vi at gøre på den anden side af år 2000? År 2000 er faktisk lige om hjørnet. Hvor mange atomkraftværker med en gammel og farlig teknologi findes der eller er endog under bygning i Østeuropa, og hvor lang tid fremover må vi affinde os med det? Hvor mange år skal vi finde os i deres lave sikkerhedsniveau? Dette er efter min mening det store spørgsmål.
Det andet problem, og her er jeg helt enig med hr. Eisma, der understregede det, er omkostningerne. Er der det, som vi lærer de studerende på de økonomiske uddannelser at kalde en alternativ løsning til disse meget store udgifter? Kan vi virkelig acceptere så høje udgifter med et efter min mening tvivlsomt resultat uden at lede efter alternative anvendelser af disse bevillinger til fremtidens mere sikre og sandsynligvis på lang sigt mere effektive energimæssige løsninger? Jeg er klar over, at jeg går lidt videre end det konkrete spørgsmål om Tjernobyl, men jeg tror, at vi sammen er nødt til at tænke hele dette spørgsmål igennem.

Formanden
Mange tak, hr. Papayannakis.
Forhandlingen udsættes.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B4-0520/97).

Formanden
Spørgsmål nr. 22 af José Escudero (H-0593/97):
Om: Udvælgelsespanel for Kalejdoskop-programmet
I forbindelse med Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Mediers drøftelser af budgettet og gennemskueligheden af de forskellige eksisterende budgetposter vedrørende kulturen forsikrer GD X, at støtten fra Kalejdoskop-programmet gives efter objektive og helt gennemsigtige kriterier.
Vil Kommissionen oplyse navnene på medlemmerne af det udvælgelsespanel, som er sammensat af eksterne eksperter, og som tildeler støtten?
Vil den oplyse, hvilke kriterier disse medlemmer følger?
Vil den oplyse, hvem der udpeger medlemmerne af dette udvælgelsespanel?

Oreja Aguirre
Kommissionen har med stor opmærksomhed behandlet det spørgsmål, der er stillet af parlamentsmedlem Escudero. Dette spørgsmål går tydeligt videre end Kalajdoskopprogrammets strenge rammer, da det indirekte vedrører alle de kulturprogrammer, som netop er trådt i kraft.
Disse programmer omfatter offentliggørelse af regelmæssige indkaldelser til præsentation af projekter i de forskellige aktioner, som de omfatter. Som følge af disse indkaldelser modtager Kommissionen et stort antal projekter fra kulturorganisatorerne, som skal vurderes i løbet af udvælgelsesprocessen. I denne proces kan Kommissionen indhente meninger fra kompetente personer i de kulturelle sektorer, og disse eksperter har udelukkende rådgivende funktion og træffer ingen beslutninger, hvad angår finansieringen for hvert projekt. Kommissionen er i henhold til aftalerne med Parlamentet og Rådet ansvarlig for at fastsætte den endelige liste over projekter, som antages at burde modtage fællesskabsstøtte.
Med henblik på udpegning af disse eksperter kan Kommissionen vælge eksperter, som er foreslået af de kompetente nationale myndigheder, men man kan også om nødvendigt indkalde anerkendte eksperter direkte fra de forskellige kulturelle sektorer.
Kommissionen er særlig opmærksom på udskiftning af disse eksperter - som er indkaldt for at ytre deres mening. Det er ikke altid de samme, men man forsøger at udskifte og forny disse eksperter, og det sikres, at disse eksperter udtaler sig fuldstændig uafhængigt og i henhold til objektive kriterier.
Jeg må meddele hr. Escudero, at Kommissionen stiller navnene og de professionelle kvalifikationer af de eksperter, som er hørt i sager vedrørende udøvelsen af kulturprogrammerne, til disposition for Parlamentet og Rådet. Jeg stiller derfor navnene på disse eksperter til disposition for hr. Escudero og for Parlamentet. Som nævnt roteres de på længere sigt, da vi mener, det ikke altid bør være de samme, og i henhold til de to kriterier, som jeg nævnte for et øjeblik siden.

Escudero
Hr. formand, jeg vil blot takke kommissæren for hans svar, som har afklaret situationen for mig. At eksperterne roteres regelmæssigt, opfatter jeg som en særdeles vigtig afklaring. Jeg vil derfor tage imod kommissærens venlige tilbud om at undersøge og kende navnene på de eksperter, som har deltaget.

Oreja Aguirre
Jeg vil blot sige, at jeg straks kan udlevere denne personliste til hr. Escudero, således at han kan gøre brug af den, som han lyster, således som jeg har nævnt.

Posselt
Hr. kommissær, jeg har to spørgsmål: For det første om, hvorvidt støtten til mindretal respektive mindretalssprog, som man hellere skulle kalde »sjældent brugte sprog i Den Europæiske Union«, spiller en rolle i Kalejdoskop, og for det andet, hvilken rolle udvidelsen mod øst og kandidatlandenes forberedelsesproces spiller i Kalejdoskop.

Oreja Aguirre
 Først vil jeg gerne udtrykke min store respekt for alle sprog. Naturligvis benyttes nogle mere end andre på grund af det antal mennesker, som taler dem, men hvert enkelt sprogs vigtighed er noget, som Kommissionen ganske tydeligt fremhæver, og jeg må meddele Dem, at dette ikke kun omfatter de officielle sprog, men også alle de øvrige sprog, som måske ikke er officielle i en stat, men som er det i et bestemt område eller en bestemt region. Dette er elementer, som Kommissionen tager særligt hensyn til.
Hvad angår det andet emne, vil jeg takke meget for, at dette spørgsmål blev stillet, for i visse tilfælde og i de strukturerede dialoger, vi har med de lande, der har ansøgt om optagelse i Fællesskabet, har spørgsmålet meldt sig om, i hvilket omfang de kan deltage i kulturprogrammerne. Som De ved, dækkes dette i mange tilfælde af et program, f.eks. Phare-programmet, hvor de kan få nogle muligheder inden for de eksisterende programmer i Fællesskabet, men de skal selv foretage udvælgelsen.
Jeg forsøger selv i dialogen med disse lande at opfordre dem til ikke kun at anvende bistanden til strengt økonomiske formål, men også til kulturelle formål. Jeg tror, at dette er meget vigtigt. Selvom disse lande har vanskeligheder med udviklingen af en markedsøkonomi eller anvendelsen af fællesskabsmidlerne, er der dog ingen tvivl om, at de kan deltage i den farverige mosaik, som kulturområdet udgør.

Formanden
Spørgsmål nr. 23 af Birgitta Ahlqvist (H-0596/97):
Om: Direktiv 89/552/EØF om fjernsyn uden grænser
Efter at Kommissionen den 14. februar 1996 afviste ændringsforslaget til direktiv 89/552/EØF om fjernsyn uden grænser , der havde til formål at forbyde reklame rettet mod børn under 12 år, lovede kommissær Marcelino Oreja, at Kommissionen ville gennemføre en ambitiøs undersøgelse af reklamens virkning på børn.
Onsdag den 9. juli afsagde Domstolen dom i De Agostino-sagen, hvorefter Sverige ikke må forbyde børnereklamer på tv-kanaler, der sender fra andre lande, som TV3 og Kanal5. Derimod har Sverige ret til at gribe ind mod vildledende reklame fra samme tv-selskaber. Domstolens dom kan virke selvmodsigende, da navnlig mindre børn ofte bogstaveligt tror det, der siges om forskellige produkter, som det siges i den svenske forbrugerstyrelses undersøgelse angående børn og tv-reklamer. I så fald må reklame rettet mod børn anses for at være vildledende.
Hvor langt er Kommissionen nået med sin lovede undersøgelse, og agter den at forelægge resultaterne for Parlamentet?

Oreja Aguirre
Som fru Ahlqvist udmærket ved, blev direktivet om fjernsyn uden grænser godkendt i 1989. Vi er nu ved at behandle en revision af direktivet, og vi håber, at det snart kan træde i kraft som følge af en gennemførelse i de forskellige medlemsstater. Det har taget os næsten to år at komme fra det oprindelige direktiv til det nuværende.
Nå, men direktivet om fjernsyn uden grænser, der blev godkendt i 1989, indeholdt to artikler om beskyttelse af mindreårige: Artikel 16 indeholdt effektive, konkrete og specifikke bestemmelser, der havde til formål at forhindre reklame, som kunne virke moralsk eller fysisk skadelig for mindreårige. Direktivets artikel 22 fastsatte generelle bestemmelser, der havde til formål at forhindre, at fjernsynsudsendelser kunne skade mindreåriges fysiske, mentale eller moralske udvikling.
I sin udtalelse om disse foranstaltninger og velkendte sager - De Agostini-sagen og TV Shop-sagen - klassificerer Domstolen dem som samlede foranstaltninger, der specifikt har til formål at beskytte mindreårige mod fjernsynsprogrammer generelt og fjernsynsreklamer i særdeleshed. Endvidere fastslår Domstolen klart en forskel mellem vildledende reklame og reklame rettet mod børn. Der er derfor tale om to helt forskellige tilfælde. Som følge heraf frygter Kommissionen ikke selv de eventuelle selvmodsigende virkninger, som De omtaler.
Vi har undersøgt det ærede medlems spørgsmål meget grundigt, men vi mener ikke, at disse selvmodsigende virkninger vil indtræffe. Direktivet af 1989, som nu ændres ved godkendelsen af dette nye direktiv, styrker foranstaltningerne omkring dette emne uden dog at forbyde fjernsynsreklamer rettet direkte mod mindreårige. Hverken Parlamentet, Rådet eller Kommissionen har ment, at et sådant forbud var nødvendigt eller berettiget, hvilket faktisk betyder, at de tre institutioner endelig er nået frem til denne aftale.
For at tage hensyn til et andragende fra en af Rådets delegationer forpligtede Kommissionen sig til at udføre en undersøgelse om fjernsynsreklamernes og fjernsynssalgets virkninger på mindreårige med henblik på endnu engang at undersøge dette spørgsmål i forbindelse med den næste revision af direktivet. Som De ved, har direktivet - for nu at sige det sådan - eksisteret nogle år, før det revideres igen. Dette er grunden til, at jeg, da jeg overtog dette hverv - det var i 1994 - fandt, at fristen allerede var udløbet, og derfor har vi udført denne revision, og vi vil også foretage endnu en revision. Derfor vil vi være særligt opmærksomme på dette.
Jeg må sige til det ærede medlem, at jeg er overordentlig omtålelig med hensyn til det spørgsmål, som De fremfører, og at jeg deler Deres bekymring. Jeg tror dog, at vi har fundet svaret i selve direktivet, at vi fortsat må være meget på vagt, og netop derfor vil vi udføre en undersøgelse af fjernsynsreklamernes og fjernsynssalgets virkning på mindreårige.
Som jeg sagde, vil Kommissionen udføre denne undersøgelse med tilstrækkeligt varsel under hensyntagen til, at direktivets artikel 26 fastsætter, at Kommissionen senest den 31. december 2000 skal fremlægge denne betænkning vedrørende anvendelsen, eventuelt vedlagt forslag til godkendelse. Og denne betænkning vil naturligvis især blive fremlagt for Europa-Parlamentet.

Ahlqvist
Jeg vil gerne takke kommissær Oreja for dette svar. Det glæder mig meget, at De er positiv til netop dette at foretage en undersøgelse omkring børn og hvordan de reagerer på børnereklame. Det løfte fik jeg imidlertid i februar af kommissæren også i kulturudvalget. Jeg troede faktisk, at kommissionen var begyndt på denne undersøgelse. Jeg håber derfor, at man går i gang så hurtigt som muligt, da dette er et stort problem, ikke bare i vort land, Sverige, men i hele Europa. Børn skal ikke være et middel til profit. De skal heller ikke udsættes for disse salgsbudskaber, som de ikke rigtig kan tyde på grund af deres manglende erfaring. Jeg vil vende tilbage med dette spørgsmål, indtil denne undersøgelse sættes i gang, hvilket jeg håber sker meget hurtigt. I Sverige har forbrugerne desuden reageret meget stærkt på den frie børnereklame, der findes i Europa.

Oreja Aguirre
Hr. formand, jeg må sige til fru Ahlqvist, at undersøgelsen allerede er påbegyndt, og at der ikke er noget i vejen for, at vi inden for rammerne af Kulturudvalget muligvis bedre end i Parlamentet kan diskutere emnet, selvom undersøgelsen ikke er afsluttet. Det ville være meget berigende for Kommissionen fortsat at blive holdt ajour, således at vi i sidste ende kan fremlægge en tekst, som jeg gerne så var acceptabel for alle.

Lindqvist
Jeg kommer fra samme land som Ahlqvist og var ikke særlig tilfreds med dette svar. Som jeg forstod det, regner De med at have svar senest den 31. december år 2000. Der er temmelig langt til da. Det er i hvert fald den beskrivelse, som jeg fik af Dem for ganske nylig.
Medieudbuddet stiger meget kraftigt. Der bliver flere og flere TV-kanaler, reklamen tager sig større og større friheder. Det ville være på sin plads, ville jeg måske mene, at vi får en noget mere konkret besked om, hvornår denne undersøgelse ville kunne blive færdig, da der er gået et og et halvt år, siden spørgsmålet første gang kom op her i parlamentet. Den besked, der dengang blev givet, var, at en undersøgelse var i gang. Jeg synes, man skulle kunne præcisere svaret noget mere end bare at give en dato efter år 2000.

Oreja Aguirre
 Ærede medlem, jeg vil gerne fremføre noget, og det er, at Parlamentet allerede har udtalt sig om denne sag, da der var et ændringsforslag, og dette ændringsforslag blev ikke godkendt med et tilstrækkeligt antal stemmer på det tidspunkt, hvor direktivet om fjernsyn uden grænser blev forhandlet. Den nuværende situation er således en situation, der er støttet af Parlamentet, Rådet og Kommissionen. Derfor vil jeg gerne sige, at De på dette tidspunkt forsøger at indføre en fornyelse af noget, som lige er blevet godkendt af Parlamentet for få måneder siden, og at gennemførelsen af det nuværende direktiv endnu ikke er trådt i kraft i noget land.
Vi taler således om »lege ferenda«, vi taler om fremtiden. Det, jeg siger, er, at det er et emne, som Kommissionen er særlig ømtålelig overfor, hvilket, som De udmærket ved, betyder, at vi ikke kun har stillet os tilfreds med et direktiv, men endvidere har udarbejdet en grønbog, hvori vi har forsøgt at behandle et så vigtigt problem som beskyttelsen af mindreårige. Vi mener altså ikke, at den nuværende lovgivning er tilstrækkelig, men vil fortsætte med at undersøge, hvad der kan gøres i fremtiden.
Nu vil jeg meget gerne fremhæve noget, nemlig at det ikke er, fordi der mangler interesse fra Kommissionens side. Parlamentet har ytret sig, der var et ændringsforslag til direktivet, som det er blevet nævnt af de to tilstedeværende repræsentanter fra Sverige. Dette ændringsforslag fik ikke et tilstrækkeligt antal stemmer, og det er årsagen til, at det ikke er blevet inkluderet i direktivet. Vi kunne derfor betegne situationen som »lege data«, det vil sige det, som i øjeblikket er i kraft.
Nå, men det, jeg altså kan sige Dem, er dels, at der fra Kommissionens side er et ønske, og det er årsagen til, at vi er ved at foretage en undersøgelse. Der er ingen grund til at afvente undersøgelsens afslutning for at meddele den til Parlamentet, men inden for rammerne af Kulturudvalget kan vi udveksle indtryk. Det vil være meget nyttigt for os at modtage Deres idéer, de erfaringer, De har haft, eksempler, som De kan anføre. Vi har ikke afsluttet undersøgelsen, den er knap nok påbegyndt. Derfor er det, som De måtte bidrage med, særdeles nyttigt for os.
Jeg kan ikke på nuværende tidspunkt sige Dem, hvornår undersøgelsen er afsluttet. Jeg forstår udmærket det ærede medlems utålmodighed, for han ønsker snart et svar, og jeg kan på nuværende tidspunkt ikke give det endelige svar, det får vi ved undersøgelsens afslutning. Det, jeg kan sige Dem, er, at denne undersøgelse ikke vil blive gennemført isoleret, men den vil blive gennemført sammen med Dem, men ikke kun sammen med Dem, også med personer i det europæiske samfund, som ønsker at bidrage hertil, fordi det er et emne, som interesserer os, det er et emne, som bekymrer os, og det er et emne, hvor vi ønsker at ramme rigtigt. De skal derfor vide, at vi vil handle sammen, vi vil lytte til Deres idéer, vi vil gå videre inden for nogle måneder. Jeg håber at kunne gå til Kulturudvalget og her fremføre, hvor langt vi er nået i vores overvejelser og endelig på den dato, som vi har forpligtet os til, vil vi formelt fremlægge Kommissionens dokument.

Formanden
Spørgsmål nr. 24 fra James Fitzsimons (H-0676/97) besvares ikke, da det er omfattet dagsordenen for indeværende mødeperiode.
Spørgsmål nr. 25 af Irini Lambraki (H-0563/97):
Om: Aftaler mellem luftfartsselskaber
Hvilke foranstaltninger vil Kommissionen træffe med henblik på at beskytte de europæiske borgere mod aftaler mellem luftfartsselskaber, der indebærer, at IATA's sikkerhedsbestemmelser misligholdes og overtræder EU's konkurrencebestemmelser, hvilket har været tilfældet i forbindelse med aftalen mellem Sabena og Virgin?

Kinnock, Neil
Kommissionen finder det godtgjort, at der ikke har været aftaler mellem luftfartsselskaber, der har ført til brud på eksisterende sikkerhedsregler. Alle luftfartsselskaber i Fællesskabet har de behørige licenser og luftfartscertifikater som foreskrevet i Rådets forordning af 1992 om udstedelse af licenser til luftfartsselskaber.
Hvis en aftale mellem luftfartsselskaber indebærer en betydelig ændring i deres aktiviteter, skal de pågældende luftfartsselskaber underrette de nationale licensudstedende myndigheder om sådanne ændringer. De licensudstedende myndigheder har således mulighed for at overvåge de eventuelle konsekvenser for luftfartssikkerheden af enhver aftale, der indgås mellem luftfartsselskaber i Fællesskabet, og de varetager naturligvis denne opgave.
Hvad konkurrenceaspektet angår, er lufttransport i Fællesskabt underlagt konkurrencereglerne i traktaten på grundlag af Rådets forordning af 1987. I henhold til artikel 85 i traktaten er alle aftaler mellem luftfartsselskaber, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til følge at begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, uforenelige med fællesmarkedet og forbudt.
Undtagelsen til denne regel, som er fastsat både i forordningen af 1987 og forordningen af 1993, er de aftaler, som på sigt kan medføre bedre tjenester for forbrugerne, idet deres formål er fælles planlægning og koordinering af fartplaner, fælles betjening af nye eller mindre belagte ruter, samråd om priser samt fordeling af afgangs- og ankomsttidspunkter og lufthavnsdisponering.

Lambraki
Jeg beklager, hr. formand, men jeg er bestemt ikke enig med kommissæren, fordi jeg selv som rejsende har konstateret, at denne forordning tilsidesættes. På en flyrejse fra Rom følte jeg mig udnyttet, fordi halvdelen af passagererne på samme fly havde betalt en lav charterpris, mens jeg havde en normal SABENA-billet. Dertil kommer, at jeg fik billetten hos SABENA, altså et selskab, der er medlem af IATA, men jeg rejste, uden at jeg fik det at vide, med et selskab, der ikke var medlem af IATA.
Jeg tror, at Kommissionen bør underkaste disse spørgsmål en alvorlig undersøgelse, fordi der her synes at forekomme en alvorlig tilsidesættelse af konkurrencereglerne. For det andet er det i endnu højere grad et spørgsmål om passagerernes sikkerhed, og netop i denne tid, hvor der høres så meget om luftfartsselskaberne, bør vi tænke på sikkerheden for de tusindvis af mennesker, der rejser i Europa og andre steder.
Jeg vender tilbage til dette her efter at have studeret de forordninger, de har nævnt, hr. kommissær, men jeg ville sætte pris på, at De fra Deres side undersøgte den konkrete sag, som jeg nævnte i spørgsmålet.

Kinnock, Neil
Jeg vil gerne kort svare på, hvad der tydeligvis virkelig bekymrer det ærede medlem.
For det første ville de pågældende luftfartsselskaber simpelthen ikke have licenser, hvis de ikke opfyldte sikkerhedsreglerne, som det også gælder alle andre luftfartsselskaber i Den Europæiske Union. Hvis det ærede medlem således mener at have konstateret tilfælde af maglende sikkerhed, så håber jeg, at hun kan fremlægge bevis på dette. Jeg er sikker på, at både de pågældende luftfartsselskaber og de regulerende myndigheder gerne vil vurdere beviserne.
For det andet har det ærede medlem naturligvis ret til at have sit synspunkt som forbruger og passager og til at klage. Det er hendes ret. Hvad der imidlertid ikke er passende er at fremsætte påstande om konkurrenceforvridning, når hendes klage grundlæggende synes at dreje sig om kvaliteten af den flyrejse, hun tilbydes til den pris, hun har betalt. Jeg vil opfordre hende til at rette henvendelse til det pågældende luftfartsselskab om sagen - som jeg er sikker på, hun vil - og hvis hun ønsker at informere mig om deres svar, vil jeg meget gerne kommentere det. Hvad jeg håber, hun ikke vil gøre - og jeg ved, at hun vil udvise ansvarlighed i denne sag - er at forveksle sin klage og sine påstande om, at hun som flypassager har været udsat for gener, med muligheden for, at der er tale om en alvorlig tilsidesættelse af konkurrencereglerne eller sikkerhedsbrud. Noget sådant ville jeg som repræsentant for Kommissionen og de nationale regulerende myndigheder naturligvis aldrig tolerere.

Formanden
Spørgsmål nr. 26 af Felipe Camisón Asensio (H-0598/97):
Om: Konkurrencepolitik og karteller
Kommissionen har i konkurrencespørgsmål forfægtet en politik, som både lover størst mulig gennemsigtighed og bekæmpelse af karteller og virksomheders dominerende stilling i en grad, så den oplyser, at den i år undersøger 14 karteller.
Hvilke karteller er der tale om?

Van Miert
Det forholder sig bestemt således, at Kommissionen altid har en hel serie undersøgelser i gang med hensyn til karteller, aftaler og eventuelt misbrug af dominerende stillinger. Jeg nævnte et tal i den forbindelse sidste gang, hvis jeg husker rigtigt, da vi førte en debat i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Men jeg håber, at de ærede parlamentsmedlemmer vil forstå, at vi, når det drejer sig om sådanne undersøgelser, er bundet til de spilleregler og til de procedurer, som naturligvis foreskriver, at sådanne ting sker diskret. F.eks. når en undersøgelse iværksættes, når der eventuelt foretages undersøgelser på stedet, ville det være fuldstændig uansvarligt, hvis der fra vores side i enhver henseende gives meddelelser derom eller foretages indiskretioner med hensyn til det materiale, som man finder. Det er nu engang en nødvendighed, fordi Kommissionen her egentlig udfører en slags juridisk opgave. Det er først på et senere stadium, at Kommissionen kan bekendtgøre det, når analysen er fuldendt, når konklusionerne skal drages, og der eventuelt endda skal pålægges sanktioner, og parlamentsmedlemmerne ved, at når den tid kommer, er jeg altid den første til at informere Parlamentet behørigt derom.
Altså vil jeg gerne bede Dem, mine damer og herrer, parlamentsmedlemmer, om behørigt at respektere disse grundlæggende spilleregler om, at sådanne undersøgelser skal foretages diskret, også med respekt for hemmeligheder, som har at gøre med virksomheder, forretningshemmeligheder og hvad ved jeg, for hvis Kommissionen ikke gør det, så kan de pågældende virksomheder naturligvis stille os for retten, og det er berettiget, fordi vi ikke respekterer deres rettigheder som involverede parter. Således hører det sig til i et demokrati, og derfor appellerer jeg endnu en gang til Deres forståelse for, at vi ikke kan give flere oplysninger derom indtil det øjeblik, hvor undersøgelsen er afsluttet, og hvor de nødvendige konklusioner kan drages, og jeg er meget gerne rede til at orientere de pågældende parlamentsudvalg eller parlamentsmedlemmer.

Camisón Asensio
Hr. kommissær, jeg bad ikke om detaljer vedrørende kartellerne. Jeg spurgte blot, hvilke karteller der var tale om uden yderligere detaljer.
Jeg bemærker, at der fortsat udvises forsigtighed ved behandlingen af dette emne, da der i den 26. betænkning om konkurrencepolitik også blev anført, at Kommissionen vil fortsætte arbejdet med at modernisere sin lovgivning og øge gennemskueligheden i politikken, og endvidere blev det tilføjet, at 14 karteller var under aktiv undersøgelse - jeg ønskede blot at vide, hvilke der var tale om, uden detaljer - og at Kommissionen modtager et stigende antal anmeldelser vedrørende ledende virksomheders forsøg på at forhindre nye erhvervsdrivende i at få adgang til markedet.
Hr. kommissær, i Deres indledning sagde De skarpt, at bekæmpelsen af kartellerne ville fortsætte, og at formålet var i fremtiden at styrke kampen mod disse hemmelige karteller endnu mere. Vi forstod, at det var et perfekt formål, og derfor forsøgte vi at opmuntre Dem i denne handling, selvom vi anmodede om, at det blev gjort på en gennemskuelig måde.

Van Miert
Meget kort, for det første oplyser virksomheder, som aflægges besøg, somme tider offentligheden herom, og indikerer herved, at der foregår noget. Det gør vi ikke selv af de gode grunde, jeg netop har forklaret. Til tider er det offentligt kendt, at vi foretager undersøgelser, og at Kommissionen behandler en sag vedrørende karteller eller dominerende stillinger. Det ville ikke være korrekt af os at afsløre sager, som vi undersøger på eget initiativ, så der er meget gode grunde til fortsat at følge disse principper.
Jeg kan nævne en sag, som blev offentliggjort af de berørte virksomheder. Vi behandlede nogle klager fra avisudgivere om, at prisen på avispapir steg meget hurtigt, og at man havde mistanke om, at der eksisterede en slags kartel. Vi indledte så nogle undersøgelser, som blev offentliggjort af nogle af de virksomheder, som vi aflagde besøg. Det er derfor offentligt kendt, at vi er ved at undersøge denne sag. Men hvis de pågældende virksomheder ikke afslører dette, gør vi det ikke på eget initiativ.

Formanden
Spørgsmål nr. 27 af Ludivina García Arias (H-0605/97):
Om: Privatisering af Sammenslutningen af Spansk Metalindustri (CSI)
Mener Kommissionen ikke, at en stor europæisk virksomheds overtagelse af en tredjedel af kapitalen i Sammenslutningen af Spansk Metalindustri (CSI, S.A.) og dermed dens ledelse i forbindelse med privatisering vil være en magtkoncentration på europæisk område, samtidig med at den centrale beslutningstagning flyttes til en anden virksomhed, hvis aktiemajoritet ejes af institutionelle og offentlige investorer fra en anden medlemsstat? Har Kommissionen med udgangspunkt i de behørige artikler i EKSF-traktaten undersøgt indvirkningen heraf på det europæiske marked? Har Kommissionen kontrolleret, om de solgte aktier er blevet handlet til en rimelig pris i overensstemmelse med Den Europæiske Unions konkurrencepolitik?

Van Miert
På grundlag af de oplysninger, som Kommissionens tjenestegrene har til rådighed for øjeblikket, mener jeg, at ARBED-koncernens erhvervelse af 35 % af aktierne i CSI er en koncentration, der må undersøges både i henhold til fusionsforordningen og de relevante bestemmelser i EKSFtraktaten. Da de nærmere forhold omkring driften og især forholdet mellem ARBED og de spanske virksomheder, der forhandler om overtagelse af op til 50 % af CSI's kapital, endnu ikke er endeligt fastlagt, er der endnu ikke indgivet meddelelse til Kommissionen, og der er ikke iværksat undersøgelser af koncentrationen. Vi afventer således fortsat forelæggelsen af de pågældende dokumenter. Først da kan vi indlede undersøgelser.
Hvad angår korrekt værdiansættelse af virksomheden forud for salget, har ARBED tilsyneladende betalt den fulde markedskurs for aktierne, da virksomheden afgav tilbud i konkurrence med andre stålproducenter. Jeg er sikker på, at De er helt klar over, at mange havde forventet, at en anden europæisk virksomhed ville vinde, men det blev altså til sidst ARBED. Det beviser altså, at der har været almindelig konkurrence om aktierne i CIS. Koncentrationen kan ikke gennemføres endeligt, før den er godkendt i henhold til de to forordninger, jeg nævnte tidligere. Så vi må i alle tilfælde afvente undersøgelsen og de endelige resultater.
Når det er sagt, skal det tilføjes, at stålsektoren som bekendt er inde i en større udvikling, og der ender nok med at være fire eller fem store europæiske stålvirksomheder tilbage. For øvrigt har vi sandsynligvis en slags europæisk fællesmarked for stål, når traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab udløber i 2002. Hidtil har der været en tilgang af nationale markeder normalt med offentligt ejede stålvirksomheder. Så vi er endelig tæt på at have et europæisk stålmarked. Denne udvikling forstærkes af, at der indgås flere og flere alliancer, der skabes koncentrationer i Europa, overtagelserne sker på tværs af landegrænser. Dette er i tråd med Fællesskabets politik, men der må foretages behørige undersøgelser med udgangspunkt i konkurrenceregler og nationale regler. Dette skete for et par år siden, da vi drøftede nogle vanskelige sager i Spanien, Italien, Tyskland osv.

García Arias
Hr. kommissær, det, der fremstår for offentligheden og for Europa-Kommissionen som en strategisk alliance mellem ARBED og CSI, er i virkeligheden en mærkelig privatiseringshandling, en absorption - for os spanske socialister - en gave fra den spanske regering til en virksomhed, som - pudsigt nok - også har offentlig deltagelse. De ved, at CSI efter en stor omstrukturering, der var autoriseret af Den Europæiske Union, er en gennemsaneret virksomhed uden nogen som helst gæld, med 10.000 millioner i kassen, socialt omstruktureret i øvrigt på de spanske skatteborgeres regning, og at CSI på nuværende tidspunkt befinder sig i en situation med mange fordele i forhold til andre store virksomheder som USINOR, ARBED, Thyssen og British Steal. En lækkerbisken, hr. kommissær.
Med den metode til udveksling af aktier ser vi - og her baserer vi os på en rapport fra Salomon Brothers, som tidligere havde rådet til ikke at købe aktier i ARBED - at CSI's værdi i ARBED er større end den effektive estimerede betaling i ARBED for købet, og at ARBED's deltagelse allerede er vurderet til et niveau langt over markedsprisen.
De har ret. Det er ikke, fordi der ikke har været andre virksomheder, men problemet ligger i tilbuddet, i den gave, som den spanske regering allerede fra starten har givet, måske af dogmatiske årsager for at gøre sig fri af en virksomhed, der har kostet store menneskelige ofre og også økonomiske ofre fra de spanske skatteborgere.
Hr. kommissær, jeg tror, at De i virkeligheden burde undersøge dette fra begyndelsen, og måske ville De så med rådgivning fra uafhængige virksomheder se den virkelige vurdering af denne spanske virksomhed, og om den er erhvervet til under markedspris.

Van Miert
Det var ikke Kommissionen, der traf beslutningen om at privatisere selskabet. Den beslutning blev truffet af regeringen. Det var ikke et pålæg fra os. For det andet må vi antage, at vinderens tilbud var det bedste, da man anvendte en gennemsigtig procedure, hvor mange andre virksomheder blev opfordret til at afgive tilbud på CSI. Det var op til Spaniens regering at vælge, og det er tilsyneladende det, den har gjort. Mig bekendt har ingen klaget til os over, at proceduren ikke var gennemsigtig eller retfærdig.

Formanden
Spørgsmål nr. 28 af Niels Sindal (H-0617/97):
Om: Statsstøtte
Det er kritisabelt, at Kommissionen og Rådet samtidig med den principielle kamp mod national statsstøtte i dag fortsat blåstempler pakker med massiv national støtte, specielt til skrantende værfter, senest i Tyskland, Spanien og Grækenland.
Dette dobbelte bogholderi er naturligvis med til at undergrave tilliden til en konsekvent og troværdig indsats for at reducere den konkurrenceforvridende statsstøtte. Der må afsættes flere ressourcer til statsstøttekontrol. Spørgsmålet om flere ressourcer er aktuelt på værftsområdet men også på andre områder.
Hvad vil Kommissionen gøre for, at der afsættes flere ressourcer til Kommissionens statsstøttekontrol, således at der kan skabes et opdateret og dækkende billede af statsstøttens omfang og karakter.

Van Miert
. (FR) Hr. formand, jeg skal ligeledes gøre det kort, for disse beslutninger blev taget for et godt stykke tid siden, og som det ærede parlamentsmedlem ved, drejer det sig om sager, der efterhånden har kørt i flere år.
I Grækenlands tilfælde har en forsinkelse med betalingen af statsstøtte, som der var blevet givet tilladelse til for flere år tilbage, fået Rådet til at godkende Kommissionens forslag, ifølge hvilket der kunne tilføjes renter for betalingsforsinkelsen og intet mere.
I Spaniens tilfælde var det lidt mere kompliceret. Jeg minder om, at Spanien i forbindelse med OECDforhandlingerne havde opnået visse bevillinger vedrørende et beløb, der blev ydet til investeringer og bestemte sociale formål, idet visse sociale vanskeligheder fulgte med omstruktureringen inden for skibsværftssektoren.
I dette tilfælde var der også tale om en forsinkelse med betalingen, og derfor om yderligere renter, som skulle godtgøres. På grund af disse forsinkelser blev der herefter bevilget et vist ekstrabeløb til investeringer. Rådet var af den opfattelse, at det drejede sig om at afslutte en sag fra fortiden, og at der derfor i realiteten ikke var noget nyt i det. Det drejede sig blot om at bringe en sag ud af verden. Jeg vil henlede Deres opmærksomhed på, at de spanske myndigheder samtidig indgik følgende forpligtelse: Hvis de pågældende skibsværfter ved udgangen af næste år stadig giver underskud, hvis de ikke er levedygtige, så vil de tage konsekvenserne heraf og ikke længere banke på Kommissionens dør for at få bevilget mere hjælp.
Faste aftaler af denne art er blevet indgået både over for Kommissionen og over for Ministerrådet. Det er i øvrigt dette, som fik hovedparten af Rådets medlemmer til at godkende dem.
Derefter skal kapaciteten skæres ned, og som De ved, har vi forpligtet os til fire gange om året at kontrollere dette. Fire gange om året aflægger de spanske myndigheder rapport til os om, hvorvidt disse forpligtelser bliver udført, og vi sender folk ned på skibsværfterne for at kontrollere, om forpligtelserne reelt bliver overholdt.
Det sidste tilfælde er Tyskland. Også her drejer det sig om fortsættelsen på et drama, som har udspillet sig med Bremen Vulkan. Og også her er det til slut blevet aftalt på en måde at tillade de to østtyske skibsværfter at fortsætte med at arbejde på de betingelser, som var blevet fastsat på et tidligere tidspunkt. Men eftersom pengene var brugt af Bremen Vulkan, skulle der kompenseres. Også her har man indgået en forpligtelse for sidste gang. Hvis disse skibsværfter bliver privatiseret i morgen, vil der ikke være tale om, at de kan komme igen og banke på for at bede om flere offentlige midler til dette formål. Desuden vil der, som De ved, i Bremen i Tyskland blive foretaget en ret væsentlig nedskæring i kapaciteten.
Dette er den sammenhæng, som tingene sker i, og det på en måde, der kan forsvares.
Jeg vil nu slutte af med to punkter. Man er stadig ikke sikker på, at USA vil ratificere OECD-aftalen. Løsningen og udvejen ligger her, men USA forholder sig passiv. Vi har selv ratificeret aftalen. Hvis USA skulle ratificere den i morgen, vil den straks træde i kraft. Hvis det ikke er tilfældet, må vi forberede os på fremtiden. Inden udgangen af denne måned vil Kommissionen lægge et forslag på Rådets bord om den opfølgning, man i fremtiden skal give skibsværfterne inden for denne sektor, eftersom det 7. direktiv ophører ved udgangen af næste år. Jeg kan allerede nu fortælle Dem, at Kommissionen vil have en meget streng holdning over for støtte til denne sektor.
Men jeg er sikker på, at vi vil få lejlighed til at vende tilbage til det, når først jeg har fremlagt dette forslag for mine kolleger, og når først forsamlingen har godkendt det. Jeg er naturligvis helt og holdent rede til at komme til Dem for at diskutere forslaget i Parlamentet.

Sindal
Først vil jeg sige tak til kommissæren for et meget fyldestgørende svar og sige tak i det hele taget for kommissærens indsats i forbindelse med statsstøtte. Mit spørgsmål gik lige så meget på, hvad der vil ske i fremtiden generelt, altså også på andre områder, med hensyn til statsstøtte. Siden jeg stillede dette spørgsmål, ville skæbnen, at en Kellogg's morgenmadsfabrik, der ligger ved siden af det værft i min hjemegn, der er blevet lukket, nu også lukkes, idet den flyttes til Spanien og Manchester. Det er målområder - mål 1 og mål 2 - hvor man også yder subsidier på en anden måde. Mit spørgsmål går altså lige så meget på, hvad Kommissionen vil gøre for at sikre, at der er kapacitet i Kommissionen til at overvåge, hvordan der fremover gives støtte med såvel fællesskabsmidler som statsmidler. Vi har haft sagen med Boston Scientific i Danmark, vi har haft Renault, og nu har vi så Kellogg's, virksomheder, der flytter rundt i Europa alt efter, hvor det gavner sig bedst kapitalmæssigt set.

Van Miert
Jeg vil foreslå det ærede medlem, at vi fortsætter denne drøftelse senere, da Kommissionen i de kommende uger og måneder vil introducere flere initiativer, bl.a. af Monika Wulf-Mathies vedrørende strukturfondene. Hvad angår national regionalstøtte, vil jeg forsøge at begrænse de støtteberettigede regioner - i det mindste i et vist omfang - og samtidig reducere niveauet af den støtte, der tilknyttet en hel række andre initiativer, med henblik på at stramme reglerne og forsøge at udforme en strengere politik for offentlig støtte. Så der vil være rige muligheder for at komme tilbage til emnet, og jeg står gerne til rådighed for Parlamentet for en tilbundsgående drøftelse.

García Arias
Hr. kommissær, sandheden er, at jeg gerne vil sige til min kollega, at jeg ikke forstår, hvad han mener med »skrantende værfter«. Jeg tror, at han burde besøge et af disse »skrantende værfter«, som han omtaler, og han ville så se, at disse værfter konkurrerer med værfter i andre lande som Korea.
Kommissæren nævnte aftalen med OECD og fornyelse af det næste direktiv om statsstøtte, og hvis USA ikke ratificerer aftalen, og hvis andre lande som Korea fortsætter diskussionen om statsstøtte til værfterne, vil vi begå selvmord ved ikke at kompensere for en kontrol, som vi ikke kan udøve i andre lande med hensyn til statsstøtte.
For det andet vil jeg også gerne minde min kollega om, at størstedelen af statsstøtten gives i de rigeste lande, og hr. kommissæren kan korrigere mig, hvis det ikke er korrekt, at de rige lande giver mest støtte til deres virksomheder.

Van Miert
Jeg vil foreslå de ærede medlemmer at vente et par uger, for da vil vi forelægge et forslag om den europæiske skibsbygningsindustris fremtid, og om hvad vi mener, der vil ske med hensyn til statsstøtte. Så der bliver mange lejligheder til at drøfte emnet yderligere, og jeg gentager, at vi er villige til at drøfte alle forhold med Parlamentet.

Formanden
Da spørgetiden til hr. van Miert er udløbet, besvares spørgsmål nr. 29 skriftligt.

Gradin
I den protokol, der er lagt til Amsterdamaftalen slås et generelt princip fast. Det indebærer, at alle medlemsstater i Den Europæiske Union skal anses være såkaldt sikre oprindelseslande. Protokollens eneste artikel er formuleret sådan, at den skal begrænse EU-borgeres muligheder for at søge asyl i et andet medlemsland til fire specifikke situationer. Disse er angive i fire særlige undtagelsesparagraffer.
Parlamentsmedlem Sjöstedts spørgsmål vedrører særlig protokollens fjerde paragraf. Der stipuleres, at en medlemsstat, uanset protokollens grundregel, i den sidste ende altid har ret til af afgøre om en asylansøgning skal behandles eller ej. Hvis et medlemsland vælger at behandle en sådan asylansøgning, skal ministerrådet informeres, og ansøgningen skal altid antages at være åbenlyst ubegrundet. Protokollen siger dog udtrykkeligt, at dette på ingen måde påvirker en medlemsstats selvbestemmelsesret. Man kan altså sige, at det nye er, at medlemsstaterne pålægges en forpligtelse til at informere ministerrådet, hvis og når en asylansøgning fra en EUborger behandles.
Selvom jeg personligt beklager, at denne protokol er taget med i den nye aftale, byder jeg velkommen, at det udtrykkeligt slås fast i protokollens indledning, at Genèvekonventionens ånd og bogstav skal respekteres, når det gælder bevilling af flygtningestatus. Medlemsstaterne har ret til at iværksætte de administrative indgreb, som anses være nødvendige for at opfylde Genèvekonventionens krav. I en særlig erklæring, som er føjet til protokollen, udtrykkes det desuden klart og tydeligt, at aftalen på ingen måde har en præjudicerende virkning i denne henseende.
Endnu en erklæring er direkte knyttet til den fjerde undtagelsesparagraf. Den forudskikker en gennemgang af, hvordan man på bedste måde vil kunne fremskynde procedurerne for, hvordan åbenlyst ubegrundede asylansøgninger fra EU-borgere skal behandles.
Lad mig sammenfatte mit svar i tre punkter. Min opfattelse er altså, at Amsterdamaftalens asylprotokol indebærer følgende: For det første, at de forpligtelser, som medlemsstater har i henhold til Genèvekonventionen forbliver uændrede. For det andet, at en asylansøgning, som foretages af en EU-borger normalt ikke skal anses være gyldig, da medlemsstaterne skal betragtes som sikre oprindelseslande. For det tredje, at alle medlemsstater bibeholder deres beslutningsret og derfor altid kan behandle asylansøgninger fra EU-borgere under forudsætning af, at ministerrådet informeres og at behandlingen udgår fra, at ansøgningen er åbenlyst ubegrundet.

Sjöstedt
Jeg vil gerne takke kommissæren varmt for svaret, frem for alt den personlige bemærkning om synet på denne protokol, som jeg til fulde deler, og synspunktet, at det er en ulykke, der er sket i Amsterdamaftalen. Jeg synes også, det er vigtigt, at det slås fast, at hver medlemsstat har en fuldstændig ret til selv at behandle hver asylansøgning. Samtidig kan man ikke komme uden om, at man her forsøger at lægge pres på medlemslandene for at få dem til at anvende en delvis anden proces. Der er også rettet en hård kritik f.eks. fra FNs flygtningekommissær mod disse formuleringer og ligeledes fra organisationer, der arbejder med flygtningetilfælde. Det bedste ville være, at dette kunne behandles påny, da det egentlig er et farligt eksempel, blandt andet hvis det følges af andre områder i verden, som kan tage dette til indtægt for selv på forskellig måde at indsnævre retten til at søge om asyl og få sin asylansøgning behandlet.

Gradin
Husk, at dette forslag ikke er fremlagt af kommissionen. Dette er, hvad medlemslandene er blevet enige om. Derfor burde spørgsmålet måske være stillet til ministerrådet.

Wibe
Jeg føler, at jeg må tage til orde nu, hvor hele diskussionen er på det smukke svenske sprog.
Jeg ville bare gerne stille følgende spørgsmål til kommissær Gradin. Når De her siger, at en ansøgning om asyl i et medlemsland normalt ikke skal anses for at være gyldig og at behandlingen skal udgå fra, at ansøgningen er ubegrundet, hvor nøjagtigt har man tænkt sig, at man skal føre dette ud i livet juridisk? Vi har jo en juridisk uafhængig domstol. Skal den på nogen måde begynde med at sige, at det står 1-0 til, at der ikke skal bevilges asyl? Jeg ved ikke, om man inden for rådet har tænkt over dette, men mig synes det at være et helt umuligt juridisk problem.

Gradin
Jeg tror ikke, at man skal gøre dette til juridisk kineseri. Det, der er vigtigt er, at hvert land i henhold til disse bestemmelser har ret til at behandle en ansøgning i henhold til Genèvekonventionen. For det andet vil jeg sige, at jeg ikke kan svare for ministerrådet. Det er ministerrådet, der er ansvarligt for dette. Det er i ministerrådet, man har vedtaget dette, og det har ikke været efter ønske fra kommissionen.

Palacio Vallelersundi
For det første vil jeg takke fru Gradin for den meget omfattende og uddybende forklaring vedrørende Kommissionens fortolkning af denne tillægsprotokol til Amsterdam-traktaten.
Fru Gradin, De har for det første bekræftet domstolenes uafhængighed, for det andet medlemsstaternes suverænitet til at undersøge enhver asylansøgning, og for det tredje at disse ansøgninger principielt anses for ubegrundet, hvis de vedrører borgere i en stat, hvor alle grundlæggende rettigheder er sikret, og som derfor anses som et sikkert oprindelsesland. Dette er de normale betingelser.
Er det ikke også korrekt, fru Gradin, at den grad af politisk integration, som EU-medlemsstaterne har i dag, ikke eksisterer i noget andet område i verden i dag?

Gradin
Lad mig endnu en gang resumere Amsterdamaftalens asylprotokol. Den indebærer for det første, at de forpligtelser, som medlemsstater har i henhold til Genèvekonventionen, forbliver uændrede.
For det andet skal en asylansøgning, som foretages af en EU-borger, normalt ikke anses for at være gyldig, da medlemsstaterne skal betragtes som, som det står i protokollen, «sikre oprindelseslande«.
For det tredje bibeholder alle medlemsstater deres beslutningsret og kan derfor altid behandle asylansøgninger fra EU-borgere under forudsætning af, at ministerrådet informeres og at behandlingen udgår fra, at ansøgningen burde være åbenlyst ubegrundet.

Formanden
Spørgsmål nr. 31 af Jan Andersson (H-0616/97):
Om: Indsats mod handelen med syntetisk narkotika
Handelen med syntetisk narkotika stiger i Europa. I vid udstrækning fremstilles det i og distribueres fra lande, som ansøger om at blive medlem af Den Europæiske Union.
Hvordan vil Kommissionen under tiltrædelsesforhandlingerne søge at påvirke de lande, hvor fremstillingen sker, og hvorigennem distributionen foretages, til at tage fat på problemet med den syntetiske narkotika?

Gradin
Kommissionen deler parlamentsmedlem Anderssons uro over de nye syntetiske stoffers udbredelse i Europa. Frem til for nogle år siden blev amfetamin og ecstasy hovedsagelig fremstillet i Nederlandene og Belgien. I dag sker fremstillingen i stadig højere grad i nogle af de øst- og centraleuropæiske eller baltiske lande. Jeg har forstået, at cirka halvdelen af den amfetamin, der beslaglægges i Stockholm i dag, kommer fra for eksempel Polen.
I maj i år fremlagde kommissionen efter mit forslag en meddelelse med en grundig analyse af denne udvikling. Vi foreslog også en række indgreb, blandt andet et udvidet samarbejde med de øst- og centraleuropæiske samt de baltiske lande om dette spørgsmål.
Kampen mod narkotika var også et hovedspørgsmål ved den strukturelle dialog under det irlandske formandskab i foråret 1996. Jeg tog dengang særlig spørgsmålet om de syntetiske stoffers udbredelse op. Ingen af de ministre fra ansøgerlandene, som var til stede, kan have nogen tvivl om, at dette er et højt prioriteret spørgsmål inden for Den Europæiske Union. Dette er noget, jeg også har taget op ved alle mine besøg i ansøgerlandene.
Kommissionen har på en meget tydelig måde gjort det klart, at dette er et område, som vil få meget stor opmærksomhed under medlemskabssforhandlingerne. Ansøgerlandene forventes at antage vores acquis communautaire . Dette inkluderer også kampen mod narkotika i almindelighed og de kemiske stoffer i særdeleshed. Det gælder derfor om at kunne leve op til de regler, vi har, med hensyn til kontrol af precursorer , pengevask og lignende.
Den 16. juni traf ministerrådet beslutning om at oprette hvad vi kalder for et early warning system . Dette indebærer, at medlemslandene i fremtiden vil få information meget hurtigere end i dag, når en ny type af kemiske stoffer dukker op på markedet, hvilket er meget værdifuldt.
For ansøgerlandene er alt dette naturligvis en omfattende opgave. Fra kommissionens side vil vi derfor hjælpe til så godt, vi kan. Vi har for øvrigt siden 1993 ydet teknisk assistance via Pharebistanden, ikke mindst til kontrol af kemiske precursorer . Der er naturligvis endnu meget at gøre, og jeg arbejder intensivt på at netop disse spørgsmål også fremover skal blive prioriteret i vort samarbejde med de nye demokratier i øst.

Andersson
Jeg takker kommissæren for svaret, som var ganske udmærket. Vi taler i forbindelse med østudvidelsen ofte om spørgsmål, som angår økonomi, og i arbejdsmarkedsudvalget, som jeg sidder i, også om sociale rettigheder m.m. Det er kolossalt vigtigt, men det er også et stort spørgsmål, nemlig handelen med narkotika over grænserne.
Jeg er meget tilfreds med svaret og med de indsatser, som kommissæren præsenterede, men jeg har to spørgsmål i forbindelse med dette. For det første ville jeg gerne vide, hvilken reaktion kommissionen har fået fra Polen og de baltiske lande, når alle disse aktiviteter er blevet præsenteret. Har landene, så at sige, taget dette alvorligt, har de været positive og har de tænkt sig at gøre noget ved det?
Der forekommer jo trods alt også en produktion i vores egne lande. Derfor ville jeg gerne vide, for det andet, om De ikke engang er blevet mødt med dette spørgsmål: «Burde De ikke feje for egen dør?«

Gradin
De ansøgerlande, der har være genstand for den strukturerede dialog og som vi har talt med ved besøg, har meget klart forstået, at vi lægger stor vægt på, at de sørger for at gå i gang med spørgsmål som syntetiske stoffer. Der er ingen tvivl om, at de fleste af disse lande i dag ikke har tilstrækkelig juridisk grundlag til at gøre dette, men at det endnu kræves, at de får love og forordninger, som giver dem bedre værktøjer - det er det ene. Det andet er, at man får rettet op på korruption, ikke mindst ved grænser og lignende, for yderligere at skærpe aktiviteterne.
Vedrørende vores egne lande var det netop tanken, da vi lavede forslaget til meddelelse i foråret, at vi skulle feje for den europæiske dør, det vil sige, at vi også inden for de femten medlemsstater skal gøre noget ved, at vi er producenter, og sørge for at finde nogle løsninger. Det er derfor, at dette early warning system er kommet på dagsordenen.

Formanden
Spørgsmål nr. 32 af Richard Howitt (H-0647/97):
Om: Harmonisering af indvandringspolitikken - forskelsbehandling
I en indvandringssag, der vedrører en borger fra min valgkreds, hr. Clark fra Leigh-on-Sea, har hans russiske ægtefælle fået visum fra de tyske indvandringsmyndigheder, men ikke fra de tilsvarende myndigheder i Det Forenede Kongerige, og denne sag viser, at den harmonisering af EU's indvandringslovgivning, der er lagt op til i traktaten om Den Europæiske Union, endnu ikke er blevet en realitet. Hvordan kan Kommissionen bistå hr. Clark, der ønsker at få sin hustru med til Det Forenede Kongerige, og hvilke foranstaltninger kan der gennemføres for at sikre større ensartethed i indvandringspolitkken overalt i Den Europæiske Union, således at sådanne sager ikke gentager sig?

Gradin
Spørgsmålet fra parlamentsmedlem Howitt berører det faktum, at indvandringsreglerne i visse tilfælde hører ind under fællesskabsretten og i andre tilfælde styres af national lovgivning. Dette skaber af og til en vis forvirring. Situationen er i dag følgende: Det er kun, når en EU-borger udnytter sin ret til fri bevægelighed og bosætter sig i et andet medlemsland, at hans eller hendes familiemedlemmer dækkes af fællesskabsretten. I sådanne tilfælde kan et familiemedlem hævde sin ret til familiesammenføring. For statsborgere fra et tredje land, som har behov for visum, foreskriver fællesskabsretten, at visum skal udstedes gratis og uden betyngende procedurer. Hvis det derimod er en statsborger, som bor i det land, hvor han eller hun er statsborger, så dækkes familiemedlemmerne af de nationale love og regler, der gælder i det land. I henhold til afgørelse ved De Europæiske Fællesskabers domstol, det vil sige EF-domstolen, kan en person hævde sin ret til fri bevægelighed og fri bosættelse overfor sit eget medlemsland. Dette gælder, når han eller hun vender tilbage til sit hjemland efter at have boet i et andet medlemsland. Det står helt klart, at den afgørende faktor, når det gælder familiemedlemmers ret til indvandring og ophold under fællesskabsretten, er, at EU-borgeren udnytter eller har udnyttet retten til fri bevægelighed. Det er derfor svært for kommissionen at bedømme, hvilken kategori hr. Clark, eller hans hustru tilhører. Kommissionen så selvfølgelig helst, at der fandtes fælles indvandringsregler for hele unionen.
Den 30. juni vedtog kommissionen et forslag til konvention om regler for indvandring inden for Den Europæiske Union. Forslaget er et vigtigt første skridt i arbejdet med at skabe en mere ens indvandringspolitik i vores medlemslande. En paragraf i forslaget dækker netop de problemer, som parlamentsmedlemmet har taget op. Det indebærer, at de samme regler for familiesammenføring skulle gælde overalt inden for Den Europæiske Union. Jeg håber naturligvis, at Europa-Parlamentet vil give kommissionen alt tænkelig støtte til det forslag, som til efteråret skal begynde at forhandles i ministerrådet.

Howitt
Tak, fru kommissær, for besvarelsen af spørgsmålet. Jeg accepterer, som De sagde, at medlemstaternes rolle i dette spørgsmål er afgørende. Jeg bifalder specielt, at Det Forenede Kongeriges nye Labour-regering har afskaffet 'primary purpose-reglen' (vedrører indrejse og proformaægteskaber), hvilket er en stor fordel i sager som disse. Jeg vil imidlertid gerne have kommissæren til at anerkende, at det er undergravende for tilliden til fællesskabsretten. Vi kan ikke leve med en situation, hvor de rettigheder, som borgerne har i en medlemsstat i henhold til den nationale lovgivning, er mindre gunstige end de rettigheder, som de har som EUborgere i andre lande i Europa. Hr. Clark, en britisk statsborger, oplevede, at han kunne få sin russiske hustru med ind i Tyskland, men ikke i Storbritannien - medmindre han først opholdt sig i Tyskland i seks måneder. Hvis han havde haft en græsk bedstefar, kunne han påberåbe sig græsk statsborgerskab, og så ville han ikke have haft noget problem. Havde han været italiener, ville der slet ikke være nogen konflikt. Sådanne skævheder får borgerne i Europa, ikke mindst mine egne vælgere, til at føle sig uretfærdigt behandlet.
Jeg beder kommissæren argumentere for de forslag, hun har omtalt, med en vis vægt til støtte for retten til reel familiesammenføring i alle europæiske lande.

Gradin
Jeg er enig med det ærede medlem i, at det er meget forvirrende, at vi har disse modstridende regler og bestemmelser i Unionen. Udgangspunktet for den konvention, som jeg nu har forelagt for Kommissionen, og som er blevet accepteret, og som vil blive drøftet i Parlamentet og Ministerrådet, er, at vi vil få fælles regler for alle vores borgere om migration og indrejse i vores lande. Nogle gange er der ingen, der kan forstå, hvad der foregår. Det er meget forvirrende.

McIntosh
Jeg finder det meget uheldigt, at kommissær Fischler ikke er kommet kl. 18.40 for at besvare spørsmål, som han skulle. Jeg mener, at han bør vise Parlamentet den respekt, at han indfinder sig snarest, og jeg vil gerne have en forklaring på hans fravær.

Formanden
Fru McIntosh, jeg deler fuldt ud Deres bekymring og er næsten lamslået, fordi jeg har insisteret på, at Parlamentets tjenester skulle kræve kommissærens tilstedeværelse. Fraktisk har fru Gradin været så venlig at overskride den tid, hun havde forpligtet sig til at være blandt os, med 6 minutter. Jeg kender ikke årsagen, men jeg antager, at der er berettigede og alvorlige grunde til, at kommissæren ikke er blandt os i dag.
Med fru Gradins samarbejde vil vi dog fortsætte arbejdet.

Formanden
Spørgsmål nr. 33 af Bernd Posselt (H-0649/97):
Om: Byrdefordeling i forbindelse med flygtninge og asylansøgere
Hvorledes forholder det sig aktuelt med fordelingen af byrderne mellem EU-medlemsstaterne, for så vidt angår asylansøgere og pludseligt opdukkende flygtningestrømme, og hvornår vil Kommissionen forelægge Europa-Parlamentet en oversigt over, hvilke rettigheder og materielle tilskud disse to persongrupper nyder godt af i de forskellige medlemsstater?

Gradin
På baggrund af den bosniske flygtningekrise indledte ministerrådet en diskussion om, hvordan fordelingen af ansvaret for asylansøgere skal ske ved masseflugtsituationer, det vil sige burden sharing . Denne første diskussion resulterede i rådsresolutionen af 25. september 1995 om byrdefordeling med hensyn til en midlertidig løsning for adgang og bosættelse for mennesker med behov for beskyttelse. Derefter fulgte ministerrådets beslutning af 4. marts 1996 om et varslings- og beredskabssystem.
Kommissionen har forsøgt at føre spørgsmålet endnu et skridt fremad med dens forslag i april i år om en fælles aktion om midlertidig beskyttelse for mennesker på flugt. Forslaget forudsætter en fælles beslutningsmekanisme for indførelse, revision og udfasning af midlertidig beskyttelse. Den fastlægger også visse minimumsrettigheder og betingelser for modtagelse af mennesker på flugt. Tanken er, at denne fælles beslutningsproces skal udgøre rammen for en reel fordeling af ansvarsbyrden når det gælder masseindvandring af mennesker, der er på flugt og som behøver beskyttelse.
Også Europa-Parlamentet har bidraget til at stimulere konkrete indsatser til en fordeling af ansvarsbyrden ved at indføre to nye budgetposter. Budgetposten B5-803 er beregnet til at dække omkostningerne til gennemførelse af pilotprojekter, vedrørende modtagelse af mennesker på flugt. Det bygger på idéen med byrdefordeling mellem medlemslandene. Den anden budgetpost, B7-6008, dækker fællesskabets finansiering af pilotprojekter, som har til hensigt at lette den frivillige tilbagevenden for personer, der har fået midlertidig beskyttelse i medlemslandene.
Kommissionen har allerede med succes fået det nødvendige legale instrument igennem i ministerrådet, baseret på artikel K 3.2 b til iværksættelse af disse to budgetposter. Ministerrådets beslutning blev truffet den 22. juli. Den har gjort det muligt for kommissionen at starte pilotprojekter på disse områder i henhold til budgetkommentarerne. Kommissionen vil vurdere resultatet af de pilotprojekter, som finansieres i løbet af året, og har til hensigt at vende tilbage med et forslag til et flerårigt program i 1998.
Med hensyn til den anden del af spørgsmålet vil jeg gerne henvise parlamentsmedlemmet til det dokument, kommissionen fremlagde i forbindelse med den fælles aktion om midlertidig beskyttelse. Det drejer sig om en oversigt over de centrale dele af medlemslandenes politik på dette område, særlig de rettigheder og forpligtelser, som hvert medlemsland giver personer, der har fået bevilget midlertidig beskyttelse. I henhold til den foreslåede fælles aktion skal kommissionen årligt rapportere til Europa-Parlamentet og ministerrådet om, hvordan reglerne om midlertidig beskyttelse føres ud i livet i medlemslandene samt om de finansielle effekter.

Formanden
Tak, fru Gradin. Og lad mig understrege vores taknemmelighed, fordi De så tålmodigt har deltaget iblandt os meget længere, end hvad der var Deres ansvar, og hermed har De dækket et hul, som uden tvivl ville have været negativt for Parlamentets arbejde.
Spørgsmål nr. 34 og 35 besvares skriftligt.

Fischler
Hr. formand, ærede damer og herrer! Som det blev fremført i den mundtlige forespørgsel, foreskriver direktiv 93/119 om beskyttelse af dyr på slagte- eller aflivningstidspunktet, at dette direktiv ikke finder anvendelse på aflivning af dyr ved kulturelle og sportslige arrangementer. Kommission mener, at det er de nationale myndigheder, der er kompetente for de pågældende dyrs velfærd. Dette er i overensstemmelse med den dyrebeskyttelsesprotokol til Traktaten, der blev vedtaget i forbindelse med Amsterdamtraktaten i juni 1997. Da beskyttelsen af dyr ikke er et udtrykkeligt mål i Rom-traktaten eller EØF-traktaten, kan Kommissionen kun gentage sin formaning til medlemsstaternes regeringer om at gøre alt, hvad der står i deres magt for at sætte en stopper for uacceptabel adfærd i forbindelse med aflivning af dyr ved kulturelle og sportslige arrangementer.

McIntosh
Det er altid en fornøjelse at træffe kommissæren omend ved denne lejlighed med en vis forsinkelse. Hvordan vil kommissæren give mine vælgere et tilfredsstillende svar, og jeg vil meget gerne kopiere alle de breve, som jeg har fået fra dem om dette emne - særligt vedrørende aflivninger ved kultur- og sportsarrangementer?
Er det ikke kommissærens opgave i henhold til protokollen til den oprindelige Maastricht-traktat at sikre, at al lovgivning og ethvert tiltag er i overensstemmelse med de dyrebeskyttelsesbestemmelser, der blev opnået enighed om i denne protokol?
Som angivet i mit spørgsmål er jeg klar over, at direktiv 93/119 finder anvendelse, men mine vælgere har stadig store betænkeligheder ved de unødige og formålsløse lidelser, som dyr, der aflives ved kultur- og sportsarrangementer, udsættes for. De er ikke overbeviste om - ikke i mit eget land, men i andre medlemsstater - at protokollen og direktivet overholdes. Hvis direktivet overtrædes, har de da en sag, der kan indbringes for domstolen?

Fischler
Hr. formand, ærede parlamentsmedlem! Som jeg allerede har fremført tidligere, skal vi lige holde fast i, at spørgsmålet om dyrebeskyttelse ikke udelukkende er en opgave for eller ikke udelukkende er reguleret i fællesskabsretten, men at der kun er truffet fællesskabsbestemmelser for ganske bestemte aspekter af dyrebeskyttelsen. Alt, hvad der går ud over det, er medlemsstaterne ansvarlige for med deres egen lovgivning. Dette ansvar skal medlemsstaterne også leve op til. Når det drejer sig om Fællesskabets bestemmelser, det vil i dette tilfælde sige direktiv 119/93, skal medlemsstaterne desuden gennemføre og anvende disse direktiver. Hvis det konstateres ved en inspektion, at en medlemsstat ikke overholder disse bestemmelser tilstrækkeligt, eller at den ikke har truffet tilstrækklige foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv, skal det undersøges, om der skal indledes en overtrædelsesprocedure mod denne medlemsstat. Jeg vil gerne informere min kollega, fru Bonino, nu hvor spørgsmålet om inspektion af dyrebeskyttelsesforanstaltninger efter den nye tildeling af kompetenceområder i Kommissionen, som jo især også blev forlangt af Parlamentet, hører til hendes kompetenceområde.

Palacio Vallelersundi
Hr. kommissær, De har sagt, at selvom dette ikke falder under fællesskabsrettens kompetence, håber De, at medlemsstaterne snart ophører med den praksis, som De finder grusom. Er det ikke korrekt, hr. Fischler, at vi for det første står over for et retsgrundlag i henhold til artikel 128, det vil sige, som fuldt ud anvender subsidiariteten, fordi det er et kulturelt spørgsmål, og for det andet at der endnu ikke eksisterer et ensartet begreb, som omfatter dyrs velfærd i modsætning til den kulturelle interesse?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg har, tror jeg, gjort det meget klart, at der her er separate kompetenceområder, om De vil, i medfør af subsidiaritetsprincippet. Vi i Kommissionen skal her holde os til traktatens bestemmelser, men jeg vil dog gerne understrege, at vi også skal sørge for, at traktaten bliver overholdt. Hvis dette direktiv bliver overtrådt, er vi endda forpligtet til at sætte en stopper for disse overtrædelser.

Formanden
Spørgsmål nr. 37 af John Iversen (H-0550/97):
Om: Pesticider
Den nye traktat fra Amsterdam vil bl.a. medføre, at en del direktiver, der nu ligger under artikel 43 såsom pesticiddirektivet 91/414 , i stedet skal behandles under artikel 129. Det vil give Europa-Parlamentet større indflydelse på de kriterier, der ligger til grund for godkendelse af pesticider i EU, da det derved kommer under fælles beslutningstagning.
Vil Kommissionen på denne baggrund vente med at godkende aktive stoffer på positivlisten for pesticider, som rygterne netop nu siger, at den er gået igang med? Er Kommissionen i stedet villig til at revidere direktivet nu, således at der kan tages hensyn til de krav, som Europa-Parlamentet måtte have, inden de nye stoffer godkendes?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer! Direktiv 91/414 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler trådte allerede i kraft i 1993. Den første fase til prøvning af kendte aktive stoffer og prøvning af bestemte nye aktive stoffer er netop begyndt. Kommissionen råder derfor ikke på nuværende tidspunkt af direktivets gennemførelse over tilstrækkelige informationer, som ville være nødvendige for at ændre de kriterier, der ligger til grund for godkendelse af kemisk-syntetiske aktive stoffer, eller for at udsætte prøvningsprogrammet.
Eventuelle kommende forslag fra Kommissionen om ændring af kriterierne efter ratifikation af Amsterdam-traktaten vil selvfølgelig skulle forbindes med de tilsvarende nye bestemmelser.

Iversen
Tak for svaret, hr. kommissær. Jeg forstår svaret således, at man kan komme i en situation, hvor der bliver tidssammenfald, fordi man ikke har tilstrækkelige oplysninger. Sådan forstod jeg i hvert fald Deres svar. Det synes jeg sådan set er ganske udmærket, og jeg vil i og for sig bare opfordre Dem til, at man, hvis den nye traktat er meget tæt på at træde i kraft, så ikke haster nogle ting igennem ud fra de gamle normer, hvis man måtte have nye oplysninger. Det er sådan set en slags henstilling eller opfordring til Dem, hr. kommissær, om at vente med at se på de her nye stoffer, indtil den nye traktat er trådt i kraft, også når det ser ud til - som jeg forstod på Dem - at der bliver et vist tidssammenfald.

Formanden
Spørgsmål nr. 38 af Raul Rosado Fernandes (H-0554/97):
Om: Vinavl - direktiv 193/68/EØF
For at kunne være levedygtig må vinavlen i EU til stadighed forny sig med udvalgt vegetativt formeringsmateriale af vin og på denne måde opnå den bedst mulige produktivitet og kvalitet i overensstemmelse med efterspørgslen. Takket være en retsakt, som var udmærket for sin tid (direktiv 193/68/EØF) er vinplanteskolerne i Grækenland, Spanien og Portugal nu ude af stand til at opfylde sundhedsbestemmelserne, som nu om dage fortolkes forskelligt. Da de tre nye vindyrkende lande ikke som de oprindelige vindyrkende EF-lande i årtier har haft et udvalg, må de nødvendigvis fortolke kravene i det nævnte direktiv om vinavl med henblik på at bevare sorter, som aldrig vil kunne indføres fra de mere avancerede medlemslande.
Hvad er årsagen til, at GD VI ikke objektivt gør rede for de kriterier, der skal opfyldes ved gennemførelsen af direktivet i overensstemmelse med den historisk bestemte situation i de enkelte lande? Hvad er årsagen til, at erhvervet ikke er repræsenteret i den stående komité, der er nedsat i henhold til artikel 17 i direktiv 193/68/EØF?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer! Dette spørgsmål drejer sig om markedsføring af såkaldt vegetativt formeringsmateriale af vin. Til dette formål er der indført standardiserede kvalitetsmålestokke, som medlemsstaterne skal opfylde ved denne markedsføring. Målet var her at øge produktiviteten inden for vindyrkning. De ansvarlige organer i Kommissionen forbereder p.t. en revidering af dette direktiv for at forenkle det i betragtning af den relevante retlige og tekniske udvikling og for at opdatere det, men også for at fjerne de handelsbarrierer, der stadig findes, og for at sikre foreneligheden med det indre marked. Kommissionen vil formentlig fremsætte forslaget for Rådet og dermed også Parlamentet henimod slutningen af dette år.
De forskellige plantesundhedsbestemmelser, som hr. parlamentsmedlem taler om i sit spørgsmål, skyldes direktivets bestemmelser. Dette direktiv giver nemlig udtrykkeligt medlemsstaterne mulighed for i bestemte tilfælde at stille yderligere betingelser til deres egen produktion og visse andre bestemmelser alt efter de forskellige givne forhold i de enkelte vinområder.
Udviklingen i lovbestemmelserne og eventuelle gennemførelsesproblemer diskuteres regelmæssigt af medlemsstaternes eksperter i Den stående Komité for frø og plantemateriale. I den forbindelse bliver hvert enkelt lands situation undersøgt nøje.
Hvad deltagelsen af repræsentanter fra den private sektor i det stående udvalgs drøftelser angår, tillader den relevante rådsbeslutning vedrørende oprettelse af udvalget kun repræsentanter for medlemsstaterne. Repræsentanter for den private sektor kan dog afgive deres stillingtagen i Kommissionens rådgivende udvalg, hvor der kan diskuteres nye vigtige udviklingsområder i forbindelse med lovbestemmelesr. De ansvarlige organer i Kommissionen har i forbindelse med den pågældende revidering rådført sig med brancheorganisationer, som har tilsvarende kendskab til formeringsmateriale af vin og har specialiseret sig på dette område.

Rosado Fernandes
Hr. kommissær, kommercialiseringen af portugisiske vinsorter, der udvindes af ikke-klassificerede forædlede podekviste, tolereres til en vis grad. Det skyldes naturligvis kun, at de portugisiske myndigheder er temmelig strenge - det er den gammel tradition fra vores inkvisition, der godt nok ikke er særlig klog!
Derfor bliver nogle vinsorter produceret i Frankrig, hvorefter de transporteres til Portugal igen, hvor de sælges. Der bliver allerede klaget over det. Hr. Legras modtog på denne måde en klage den 1. september i år, det kan nemt bevises. Bare så De er informeret herom.

Fischler
Jeg vil bare svare ganske kort på det. Jeg har selvfølgelig ikke særlig stor indflydelse på de portugisiske myndigheders visdom. Men jeg kan forsikre Dem en ting: Hvis der foreligger konkrete klager, vil vi også behandle dem. Hvis klagerne kommer fra den private sektor, det vil sige fra firmaer eller kooperative planteformeringsselskaber, så kan de desuden blive fremført i de rådgivende udvalg og diskuteret på specialistplan.

Formanden
Spørgsmål nr. 39 af Arlindo Cunha (H-0595/97):
Om: Kommissionens strategi for reformen af den fælles landbrugspolitik
Den kommende reform af den fælles landbrugspolitik bør give de europæiske landbrugere de midler og vilkår, som er nødvendige for at tilpasse sig til den øgede konkurrence udefra som følge af udvidelsen med de central- og østeuropæiske lande og GATT-bestemmelserne.
Det betyder, at reformen ikke kan gennemføres i et rent sektorielt perspektiv, idet det ud over tilpasning af nogle fælles markedsordninger er nødvendigt at skabe en ny balance indadtil, som styrker udviklingen i landdistrikterne og etablerer et mindstegrundlag for indkomststøtte til alle landbrugere. Kun således er det muligt at undgå uacceptabel forskelsbehandling på socialt og politisk niveau.
Hvorledes påtænker Kommissionen at tilgodese hele denne problematik? Påtænker den ligesom i 1991 først at forelægge et generelt strategidokument, som skaber mulighed for drøftelse med tekniske, erhvervsmæssige og politiske kredse?

Fischler
Som vi alle her i Parlamentet ved, fremlagde formanden i Kommissionen den16. juli i år Agenda 2000, hvor Kommissionen giver et bredt overblik over udviklingen i Den Eupæiske Union og dens politik efter århundredeskiftet ind til midten af næste årti og desuden diskuterer virkningerne af udvidelsen og budgetrammerne efter år 2000.
Kommissionen har for landbruget foreslået, at den reform, der blev indledt i 1992, og som endda blev udarbejdet under den daværende formand for Rådet, hr. minister Cunha, forstærkes og udvides yderligere, og at der udvikles en kohærent politik til fordel for landdistrikterne med henblik på at støtte denne proces. Ved at gå fra at yde prisstøtte til at yde direkte betalinger kan Den Europæiske Union forbedre sin konkurrencedygtighed gennem en sænkning af priserne på korn, oksekød og mælk afgørende og dermed også bidrage til, at producenterne i Den Europæiske Union i fuldt omfang får adgang til den positive udvikling på de internationale markeder. Samtidig skal ikke kun fødevarehygiejnen og fødevarekvaliteten, men også fødevaresikkerheden, forbedres. Forslagene om udvikling af en kohærent politik til fordel for landdistrikterne har til formål at på den ene side sikre landbrugsbefolkningen en rimelig indkomst og også at bidrage til landbrugsindkomsternes stabilitet og til skabelsen af nye beskæftigelses- og indkomstsmuligheder for landmænd og deres familiemedlemmer. Kommissionen har til hensigt at fremlægge en første rapport om pakken af foranstaltninger Agenda 2000 for Rådet efter samråd med Europa-Parlamentet og derefter foreslå tilsvarende retstekster efter topmødet i Luxembourg samt stille konkrete forslag vedrørende de enkelte områder.

Cunha
Hr. formand, jeg takker for kommissærens svar, men det er og bliver en kendsgerning, at forslaget til »Agenda 2000« vil blive ved med at udelukke producenterne af visse middelhavsprodukter fra direkte hjælp, således som det er tilfældet med vin, frugt og sågar ris. Hvilket vil medføre, at mere end halvdelen af landbrugsproduktionen i visse sydeuropæiske lande bliver udelukket fra at modtage præmier som direkte indkomststøtte, og at der opstår en ganske uholdbar diskrimination på det politiske plan. Det ved kommissæren godt. Vi kan ikke forklare de portugisiske, spanske eller italienske landbrugere, hvorfor halvdelen af deres landbrugsproduktion ikke har ret til præmier, medens næsten hele landbrugsproduktionen i andre lande, der dyrker andre afgrøder, modtager præmier.
Det, som jeg gerne ville spørge kommissæren om, var, hvad Kommissionen påtænker at gøre for at undgå denne diskrimination mellem landene, som er et yderst vanskeligt politisk problem, som vi politikere er nødt til at løse?

Fischler
Mine damer og herrer! Jeg vil gerne gøre det helt klart her: For det første står der i Agenda 2000, hvad angår de såkaldte middelhavs- og sydlige produkter, at Kommissionen også har til hensigt at fremsætte konkrete forslag for tobaks- og olivenolieområdet. Jeg vil gerne erindre om, at Parlamentet flere gange har krævet, at Kommissionen først fremsætter sådanne forslag, når Europa-Parlamentet har diskuteret og afgivet en udtalelse til de betænkninger, som det udarbejder til de to sektorer. Det holder vi os til.
Hvad vinsektoren angår, foreligger der et reformforslag, som vi dog ikke tror, vi skal følge yderligere op på i den nuværende form. Jeg mener, at det er nødvendigt, at Kommissionen fremlægger et nyt forslag. De kan være sikker på, at disse konkrete forslag vil være til rådighed i lige så god tid, i slutningen af året eller i begyndelsen af næste år, som de konkrete forslag på korn-, mælke- og oksekødsområdet, således at der kan føres en diskussion om disse produkter sydfra i forbindelse med de øvrige diskussioner. Vi bør altså ikke komme i samme situation som med reformen 92, hvorfor det så at sige kun er muligt at afgive en rådserklæring og først senere gå i gang med reformarbejdet for produkterne sydfra.
Jeg vil dog gerne gøre opmærksom på, at der selvfølgelig er en fundamental forskel på korn-, mælke- og oksekødsprodukter - og her vil jeg gerne tilføje i parentes, at disse produkter også er af meget stor betydning i de sydlige lande - nemlig den forskel, at vi foreslår en kraftig reduktion, hvad angår prisgarantierne, hvilket kommer til at betyde, at priserne vil falde på disse områder. Vi stiller ikke nogen forslag for de andre sektorer, som går ud på, at markedspriserne på olivenolie eller tobak, som dyrkes i Den Europæiske Union, vil falde. Fremover må vi også betragte dette aspekt, målet for landbrugets indtægter, som et af de primære mål ved siden af mange andre målsætninger.

Izquierdo Rojo
Hr. kommissær, kan man udlede af Deres ord, at der vil være fremtidige garantier og perspektiver for middelhavslandenes landbrug? Vil De venligst konkretisere, hvorfor det sidste Ministerråd har sået så stor uro. Indtil videre er der ikke meget konkret over de ord, jeg har hørt. Middelhavslandenes landmænd har behov for, at De giver dem disse fremtidsgarantier, ligesom De gør det for andre dele af Europa. Vil De venligst konkretisere.

Fischler
Ærede fru parlamentsmedlem! Jeg er enig med Dem i, at landmændene overalt i Den Europæiske Union har brug for fremtidsperspektiver. Og det er netop formålet med Agenda 2000, nemlig at give landmændene i Europa sådanne fremtidsperspektiver. Vi ønsker ikke nogen skelnen mellem landmænd i nord og landmænd i syd. Landbrugets fremtid skal sikres i alle regioner af Den Europæiske Union, og reformforslagene skal bl.a. bidrage til at afklare, hvordan vi sikrer denne fremtid.

Hardstaff
Hr. formand, hvad jeg egentlig ønsker at spørge kommissæren om er, at, da det er helt tydeligt, at vi ikke kan nå de mange spørgsmål om BSE, om han så vil være venlig at sikre, at alle de pågældende spørgsmålsstillere modtager de skriftlige svar, som medlemmer får, da vi alle er interesserede i svarene på de andre spørgsmål.

Formanden
Mange tak, fru Hardstaff. Mine damer og herrer, dette er et spørgsmål til formanden, og jeg svarer fru Hardstaff ved at oplyse, at formanden vil sørge for, at spørgsmål 40-85, som ikke er blevet besvaret direkte, hurtigst muligt besvares skriftligt.
Da spørgetiden til Kommissionen er udløbet, besvares spørgsmål 40-85 skriftligt.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
Med en væsentlig forsinkelse i forhold til tidsplanen takker jeg Parlamentets tjenestegrene for Deres tålmodige samarbejde og minder alle om, at Parlamentets arbejde genoptages i aften kl. 21.00.
Mødet hæves.
(Mødet udsat kl. 19.15 og genoptaget kl. 21.00)

Kernekraftværket Tjernobyl og atomreaktorerne Kmelnitski 2 og Rovno 4 i Ukraine (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er den fortsatte forhandling om den mundtlige forespørgslel (B40519/97 - O-0087/97) af Scapagnini for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, til Kommissionen om lukningen af atomkraftværket i Tjernobyl i år 2000 og færdiggørelsen af atomreaktorerne Khmelnitski 2 og Rovno 4 (K2/R4) i Ukraine.

Ahern
Hr. formand, sarkofagen på kernekraftværket Tjernobyl er i en stadig dårligere stand, og der opstår nye risici, bl.a. udsendelse af en plutoniumstøvsky, så det haster mere end nogen sinde med at sikre den og lukke den tilbageværende enhed. Færdiggørelsen af atomreaktorerne K2 og R4 er en del af aftalen mellem G7 og Ukraine vedrørende lukning af Tjernobyl. I henhold til aftalen skal kernekraftløsningen imidlertid baseres på principperne om laveste omkostninger, og den uafhængige undersøgelse af dette aspekt, som Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling har fået foretaget, viser klart, at kernekraftløsningen langt fra er forbundet med de laveste omkostninger. Der blev senere foretaget andre uofficielle undersøgelser af det laveste omkostningsniveau, men disse blev ikke udarbejdet af et uafhængigt ekspertpanel. Alle andre rapporter er ifølge Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udviklings egne gældende investeringsprincipper uofficielle og suspekte.
Jeg vil uddybe dette punkt nærmere. Den officielle due diligence-undersøgelse, må jeg understrege, blev udarbejdet af et uafhængigt ekspertpanel, og når der ikke er offentliggjort en vægtig kritik af panelets arbejde, er alt arbejde, f.eks. det, som Stone og Webster har udført, uofficielt, og grundlaget derfor må altså være suspekt ifølge Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udviklings gældende principper for investering i energisektoren.
Faktisk har Stone og Websters undersøgelse ført til en ændring af forudsætningerne med henblik på at gøre K2 og R4 økonomiske, og modellen genererede en lang liste over andre projekter, der blev økonomiske før K2 og R4. Hvis man skulle forsøge at gøre K2 eller R4 økonomiske, ville bankens investeringsudgifter løbe op i astronomiske beløb. En computermodel kan ikke uden menneskelig indgriben omkostningsminimere én reaktor og gøre en anden uøkonomisk, så jeg blev faktisk ret chokeret over Deres reaktion i dag, hr. kommissær.
Der er allerede via skatter afsat ECU 30 millioner til reaktorerne K2 og R4 til nukleare sikkerhedsformål. På trods af Europa-Parlamentets budgetansvar, træffes der beslutninger i hemmelighed uden høring eller behørig underretning af Parlamentet eller klarhed om beslutningsproceduren. Parlamentet er budgetmyndighed sammen med Rådet. Budgettet for 1997 omfatter en bestemmelse om, at Parlamentet skal høres i forvejen om individuelle fællesskabslån. Dette er hidtil ikke sket. Denne manglende høring er ikke i tråd med Kommissionens aktuelle forslag om at forhøje Garantifondens niveau.
Jeg er også forfærdet over Revisionsrettens beretning. Hvis vi ønsker at få lukket Tjernobyl, må vi nøje undersøge, hvad der egentligt gøres i det område. Hr. kommissær, De besvarede ikke og kan ikke besvare spørgsmålet om ensartede sikkerhedsnormer i aften. Sandheden er, at disse reaktorer ikke kan færdiggøres efter vestlige sikkerhedsnormer. De planlægger at anvende op mod ECU 800 millioner på farlige reaktorer. Ingen vil tilgive os, hvis vi ikke får lukket Tjernobyl og skaber en anden ulykkeszone.

Macartney
Hr. formand, jo mere vi har hørt om hele dette projekt, jo mere forfærdet er jeg blevet. Jeg har følelsen af, at dette Parlament kunne blive involveret i en cause célèbre med Kommissionen. Det er en alvorlig sag, der kan få alvorlige konsekvenser, hvis det forholder sig således, at Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling omgår sine egne krav for at vælge den mest omkostningsminimerende løsning.
Den europæiske offentlighed vil heller ikke kunne forstå, hvorfor Ukraine opfordres til at anvende kernekraftløsningen frem for, hvad der synes at være et meget frugtbart alternativ, nemlig energibesparelser, energieffektivitet og vedvarende energikilder. Undlader man at udskifte værker fra Tjernobyl-æraen, vil det være et signal om et kraftigt skub i denne retning. Det er den kurs, der bør anlægges i Den Europæiske Unions politik.
Det ville være meget underligt, hvis Tjernobyl, der for Vesten står som en frygtelig advarsel om farerne ved kernekraft og derfor bør føre til afviklingen af kernekraft, i stedet blev symbolet på udskiftning med en ny generation af kernekraft.
Dette er - eller kunne blive - et historisk vendepunkt. Frem for blot at støtte Vesteuropas ønske om at forny Ukraines kerneenergi, bør vi undersøge alternative muligheder. Det vil være bedst for Den Europæiske Union og for de mennesker i Ukraine, der længe nok har lidt under radioaktiv forurening.

Blot
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, lukningen af atomkraftværket Tjernobyl er et yderst ømtåleligt emne i betragtning af den dramatiske ulykke, som skete der, og som alle naturligvis erindrer.
På grund af den fare, som denne type atomkraftværk udgør, er det i alles interesse, at lukningen af Tjernobyl kan ske hurtigst muligt. Nu har den ukrainske regering dog stillet som forudgående betingelse for lukningen af de afsnit af Tjernobyl, der stadig er i drift, at man finansierer færdiggørelsen af erstatningsatomkraftværker, nemlig Khmelnitski 2 og Rovno 4. Denne holdning er forståelig, når man tænker på Ukraines energibehov, men det lader til, at de lån fra Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling, der skulle finansiere de to sidstnævnte atomkraftværker, risikerer at blive afvist på grund af kriteriet om de laveste omkostninger.
Det forekommer os helt utilladeligt, at gennemførelsen af et så vigtigt mål som lukningen af et overordentlig farligt atomkraftværk kan blive forhalet af rent teknokratiske og finansielle grunde. Hvis Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling skal ledes som en privat bank efter almindelig ret, kan vi ikke se nødvendigheden af dens eksistens. Det er helt klart, at hvis det skulle gå efter logikken om de laveste omkostninger, så ville lukningen af Tjernobyl blive udskudt på ubestemt tid. Når alt kommer til alt, så var det også for at nedsætte omkostningerne, at man før i tiden byggede atomkraftværker som Tjernobyl. Indførelsen af strengere sikkerhedskriterier ville have øget omkostningerne og ført til bygningen af atomkraftværker, der teknologisk set havde været mere sofistikerede. Man kan her tydeligt se, at Europa-Kommissionens logik er en finanslogik. Selvfølgelig har denne logik sine fordele med hensyn til den daglige administrative ledelse, men efter vores mening må den ikke være vigtigere end nødvendigheden af at sikre sig mod større atomrisici.
I øvrigt anser vi det for beklageligt, at de europæiske myndigheder, der i reglen på meget systematisk måde - det må man sige - forsøger at fremme mellemstatslig integration, og for øvrigt uden hensyn til befolkningens ønske, sådan som vi har set det i Bosnien, ikke på noget tidspunkt anbefaler Ukraine at styrke sit energisamarbejde med Den Russiske Føderation. De to landes interesser er trods alt uadskillelige fra hinanden som følge af en lang, fælles historie, og det er absurd ikke at tage en sådan historisk arv i betragtning.
Såfremt Ukraine skulle mangle elektricitet fra et atomkraftværk som følge af Tjernobyls lukning, hvorfor kunne man så ikke overveje at forsyne Ukraine med energi fra Rusland og Centralasien - hvilket i øvrigt allerede finder sted - men i en endnu større målestok, eftersom disse områders gas- og olieressourcer er ganske betydelige. Her drejer det sig naturligvis i virkeligheden om et højpolitisk spørgsmål, og ikke om en almindelig sag for eksperter. Vi mener faktisk, at denne hypotese kun er blevet forkastet for at gøre Den Russiske Føderations betydning marginal og lade Ukraine være afhængig af Vestens økonomiske appetit. En sådan holdning forekommer os ikke at være rimelig på langt sigt, og efter vores mening er det nødvendigt at bryde den tavshedslov, som denne vestlige politik nyder godt af, idet den både er baseret på vilje og på ønsket om ubegrænset indtjening.
At ville adskille medlemslandene i Samfundet af Uafhængige Stater yderligere for at gøre disse til en slags vestlige økonomiske kolonier er måske rentabelt på meget kort sigt, men det er det uden tvivl ikke på langt sigt. At isolere Ukraine og at pålægge det nogle stadig strengere finansielle normer lader ikke til at være den bedste måde at hjælpe landet på. Denne logik tager i øvrigt ikke hensyn til risikoen fra Tjernobyl, hvilket er helt forkasteligt på menneskeligt plan. Vi mener derfor, at man skal yde de lån, som Ukraine har behov for, eller - hvilket i øvrigt ikke er uforeneligt - få landet til at knytte sig til Rusland for sammen med dette at opstille en fælles energipolitik.
Hvorfor er enhver form for tilnærmelse mellem Den Russiske Føderation og Ukraine tabu, når man alle andre steder forsøger at fremme en tilnærmelse mellem staterne?
Efter vores mening er det kun en sådan politisk linje, der vil kunne sikre dels de nødvendige behov med hensyn til atomkraftværkernes sikkerhed på kort sigt, dels nødvendigheden af at skabe et fredeligt samarbejdsklima i Europa, idet den gør opmærksom på den indlysende sandhed, som ret ofte synes at blive glemt: Også Den Russiske Føderation befinder sig i Europa, og ingen har ret til at udstøde den herfra.

McNally
Tak hr. formand, og tak til Dem hr. kommissær for Deres fremmøde og svar denne eftermiddag. De var måske ikke alle så detaljerede, som vi havde håbet, men De vil måske få lejlighed til at komme med kommentarer en anden gang.
Vi er især interesseret i at høre om eventuelle alternative planer, som De måtte have i tilfælde af, at situationen ikke udvikler sig, som vi forventer. Det er helt klar, at vi må have en løsning på Tjernobyl. Det er jeg sikker på, at der er fuldstændig enighed om.
Det er ligeledes helt indlysende, hr. kommissær, at De vil sikre Den Europæiske Union ved ikke blot at godtage Ukraines ønsker uden at opstille visse betingelser. Vi skylder vores kollega Gordon Adam tak for hans yderst grundige betænkning - et arbejde som er helt karakteristisk for denne meget omhyggelige person - om situationen i Ukraine, som afgjort er alarmerende.
Dette er ikke tidspunktet for en debat om, hvorvidt kernekraft er en god idé, og jeg vil gerne indtrængende henstille til mine kolleger ikke at misbruge denne forhandling til det formål. Vi behandler en bestemt sag. Vi er blevet spurgt, og Larosière, præsidenten for Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling, introducerede faktisk de fire sikkerhedsforanstaltninger, som vi alle kunne ønske os, hvorvidt vi som følge af lånet fra Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling vil få den højest mulige sikkerhedsstandard, der kan opnås på nuværende tidspunkt. Er det vi gør økonomisk forsvarligt? Hvilke bankfinansieringsmuligheder har Ukraine? Løber vi en økonomisk risiko? Har vi valgt den mest omkostningsminimerende løsning?
Andre aspekter gør sig også gældende. Det er helt klart, at konstruktionen af kernekraftværker på vores markeder og i vores situation ikke altid er forbundet med de laveste omkostninger for øjeblikket. Jeg bekymrer mig en del over følgende: Vil driftsledelsen på lang sigt være tilfredsstillende? Kan vi, hvis der opstår tvivl, gennem særlig bistand, et langsigtet program, sikre, at disse mennesker, der er inde i en meget traumatisk periode, får hjælp, så de, uanset hvilken løsning der vælges, ikke lades i stikken, hvis der opstår problemer? Vi ved, at De som vi bestemt ikke vil acceptere lavere normer, en økonomisk risiko, spild af offentlige midler, og vil vi gerne fra Dem have forsikring om, at dette ikke er hensigten.
Energisituationen i Ukraine rejser meget mere omfattende spørgsmål end dem, vi har stillet her i aften, og vi har været inde på enkelte andre aspekter og muligheder, bl.a. Ukraines geopolitiske situation og landets forhold til dets naboer og tidligere herskere, som vi må tage højde for. Vi må undersøge behovet for anvendelse af den eksisterende vestlige knowhow om kernekraft. Vores primære ønske er imidlertid at få at fastslået, at der ikke sker brud på nogen regler, at reglerne overholdes, og at det, vi foretager os, er fornuftigt og kan retfærdiggøres over for offentligheden.

Flemming
Hr. formand! Også sikkerhedsgrunde taler mod at færdiggøre de to kernekraftværker. Ingen af de to projekter opfylder udbudsretningslinjerne fra EBRD, og jeg har kendskab til studier, flere studier, der udtaler sig helt entydigt mod opførelsen af disse kernekraftværker af sikkerhedsmæssige årsager. Det moderniserings- og færdiggørelsesprogram, som de driftsansvarlige har planlagt, vil aldrig opfylde vestlige sikkerhedsprincipper. Det planlagte moderniseringsprogram er ikke engang, hr. kommissær, i overensstemmelse med de nye russiske sikkerhedsstandarder, da konstruktionen af de reaktortyper, der anvendes i K 2 og R 4, stadig følger de gamle russiske standarder.
Desuden opfylder moderniseringsprogrammet ikke engang alle post-three-mile-island -krav. Hvis man ville modernisere projektet sådan, at alle ovennævnte krav opfyldes, så ville alle de finansielle midler og den tid, man ville skulle bruge på en tilsvarende modernisering, ændre sig i en sådan grad, at alle hidtidige antagelser ville blive overskredet i vidt omfang. Hvad den fjerde betingelse angår - miljøforenelighed og borgernes deltagelse - overlader jeg det til Dem at vurdere, hvordan en borgerdeltagelse i Ukraine mon kunne udforme sig i dag.
Lukningen af Tjernobyl kan der derimod ikke rokkes ved. Der må sættes alt ind på at lukke denne ulykkesreaktor for tid og evighed så hurtigt som muligt. Jeg mener, at det er uansvarligt at fortsætte med Tjernobyl bare en dag mere, eller måske endda at betragte det som en anledning til at kunne færdigbygge to nye ligeledes problematiske kernekraftværker.
For få dage siden var præsidenten for EBRD, Jacques Larosière, i Østrig, og han talte med østrigske regeringsmedlemmer. Østrig har udtalt sig helt klart mod enhver form for finansiering af de to kernekraftværker. Som alternativ går Østrig bl.a. ind for en modernisering af eksisterende varmekraftværker. Hvis man ved, hvor højt varmetabet er på alt det, der produceres i Ukraine - op til 60 % - er det så enormt, at man nemt kan forestille sig, at man virkelig kan hjælpe menneskene dér med langt færre midler og på en langt mindre farlig måde. Østrig vil selvfølgelig være med til at finansiere indkapslingen af katastrofereaktoren i Tjernobyl, og Østrig vil også betale til de dertil oprettede fonde. Tjernobyl var en enestående katastrofe. Lad os for Guds skyld ikke skabe grundlag for nye potentielle katastrofer med færdiggørelsen af de to problemantiske kernekraftværker!

Frischenschlager
Hr. formand, hr. kommissær! Jeg henvender mig direkte til Dem, fordi jeg synes denne diskussion er lovlig absurd. Hvis man forestiller sig, at der blev samlet ca. en milliard ecu til - lad os bare være helt åbne om det - at købe Ukraine til at lukke Tjernobyl, og disse midler så bliver brugt til at finansiere to nye kernekraftværker, og vel at mærke kernekraftværker, der - som fru Flemming lige har sagt - fortsat udgør en risiko, ikke kun for Ukraine, men også for Europa. Samtidig kommer de til at producere energi, som Ukraine overhovedet ikke har brug for! Det er efter min mening en absurd udvikling. Al mulig hjælp til landene i central- og østeuropa til at blive kernekraften kvit, men ikke en eneste ecu til at bygge flere kernekraftværker! Hr. kommissær, jeg beder Dem om at repræsentere denne grundholdning i Kommissionen, fordi det er den eneste bæredygtige energipolitiske linje for fremtiden, alt andet ville være at fortsætte en linje, som vi i dag ved er forkert. Jeg beder Dem om at overholde denne udviklingsretning på det energipolitiske område generelt og især overholde den i dette særlige tilfælde, og frem for alt give den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling mulighed for at modstå atomlobbyens pres og ikke gøre det modsatte.

Graenitz
Hr. formand, i mere end ti år har følgerne af reaktorkatastrofen i Tjernobyl hængt som et Damokles-sværd over Ukraine og over hele Europa. Først for to år siden lykkedes det at forhandle sig frem til og give sig i kast med seriøse lukningsprogrammer. Spørgsmålet, som vi har stillet til Kommissionen i dag, viser netop, hvor svært det er at gennemføre disse lukningsprogrammer. Det drejer sig nemlig om mere end blot færdiggørelsen af to kernekraftreaktorer, der - som det allerede er blevet sagt - er meget komplicerede og dyre, og som frem for alt ikke opfylder de vestlige sikkerhedsbestemmelser.
Det internationale atomagentur har foretaget en sikkerhedsbedømmelse og har ikke i den forbindelse kunnet fastslå, at sikkerheden var opfyldt på alle punkter. Her udelod man endda nogle vigtige punkter. Der er især et argument, som Ukraine hele tiden fremhæver, når man taler om andre energiformer, nemlig levering af brændstof. Hvis Ukraine ikke ønsker at være afhængig af Sovjetunionen, som skulle levere gassen til deres gaskraftværk, så spørger jeg mig selv, hvor man mon finder de store uranmalmminer i Ukraine, som landet kunne få sin egen uran fra? Her taler vi om nøjagtig samme form for afhængighed.
Jeg tror, at vi skal se energipolitik som et stort hele. Vi bør - hvad banken også foreskriver - følge princippet om least cost planning og ikke poste penge i projekter, der i sidste ende ikke bidrager til hverken den sikkerhed eller den energiproduktion, som vi har brug for. Det er i øvrigt også interessant, at man har oplevet en nedgang i energiproduktionen i Ukraine, hvor der primært er lukket varmekraftværker.
Hr. kommissær, jeg beklager virkelig meget, at vi her befinder os i en situation, hvor vi tilsyneladende kun kan vælge det mindste af to onder, og anmoder Dem om at føre en fremtidsorienteret energipolitik i samarbejde med de østeuropæiske stater.

Soulier
Hr. formand, kære kolleger, undertiden sker det, at vi ikke tænker os om. Alle er i dag klar over, at Tjernobyl definitivt må lukkes. Her til sommer fortalte en rapport fra atomenergi-operatører, som alle var enige på verdensplan, at afdeling 3 i dag er udsat for en væsentlig risiko for ulykker af samme slags som i 1986. Alle er enige: Lad os lukke Tjernobyl.
Nu siger andre lande så, at de gerne ville have, at ukrainerne indrettede sig efter deres synspunkt. Ukrainerne er uafhængige folk, der har besluttet at føre en energipolitik, som passer dem, og de beder os om at hjælpe sig. Hvis vi ikke hjælper dem, hvad sker der så? Det så vi i 1996. De har bygget et atomkraftværk i Zaporozje, som er en nøjagtig kopi af Tjernobyl, uden afgrænsende indhegning og uden de sikkerhedsforanstaltninger, som vi har i Vesten. Hvis det er det, man ønsker, så vil man få det, og så kan De godt sige, i Østrig eller andre steder, eller i Portugal, at De ikke er tilfredse med det, De vil få atomkraftværket alligevel.
Som alternativ siger man, at så er den eneste løsning at anbefale dem at bygge kulkraftværker, med gas og fyringsolie. Men her kan jeg fortælle Dem, at det vil være endnu dyrere, og jeg håber, at Kommissionen vil bekræfte, hvad jeg siger: USD 100 millioner pr. år for et kulkraftværk, som lukker mere CO2 ud i atmosfæren, end De ville kunne tillade. Det er derfor mærkeligt nok, at miljøaktivisterne kommer og demonstrerer, fordi atomkraftværket er farligt, mens de godt vil acceptere kulforureningen. Man må da se at finde ud af, hvad man vil.
Hvad er problemstillingen i dag? Den er enkel nok: To atomkraftværker er 80 eller 85 % færdiggjort. Det drejer sig ikke, kære kolleger, om at sige, at man vil acceptere, at det bliver et nyt Tjernobyl. For øvrigt er vestlige, franske og tyske virksomheder i dag i arbejde for at installere det udstyr i Ukraine, som er i funktion i vores vestlige atomkraftværker. Jeg vil gerne sige til dem, som udsætter os for to farer, at de er galt afmarcheret. På den ene side vil vi få en atomulykke, hvis vi ikke lukker Tjernobyl, og på den anden side vil vi få forurening, hvis vi accepterer forældet udstyr. Det er derfor, at ukrainerne, som i dag ønsker at være uafhængige, og som ikke ønsker at være i hænderne på russerne, hverken med hensyn til gas, uran eller kul, beder os om at hjælpe sig. Skal vi svare dem med tavshed eller med den rigtige politik?

Van den Broek
Hr. formand, jeg vil gerne ved en anden lejlighed måske endnu en gang komme noget nærmere ind på sagen. Jeg vil gerne sige til dem, som føler, at de er dårligt informeret, at jeg synes, at Kommissionen på dette punkt har vist den nødvendige gennemsigtighed og flere gange har drøftet denne sag med medlemmer af Energiudvalget.
Jeg er enig i de bemærkninger, som er fremsat om, at vi heller ikke i aften kan afholde en debat for eller imod atomenergi. Da vi på ny for to uger siden under et topmøde i Ukraine spurgte præsident Koutchma, om han var i stand til at bekræfte, at hans tidligere politiske forpligtelse til at lukke Tjernobyl i år 2000 stadig gjaldt, sagde han: Ja, for så vidt som også det internationale samfund er rede til at opfylde den forpligtelse, som det indgik i Memorandum of Understanding i 1994 og 1995. Dertil hører ikke blot hjælp ved gennemførelsen af et stort energibesparelsesprogram, det står også alt sammen i Memorandum of Understanding , men også medfinansiering. Men deri står også bl.a. ydelse af støtte til fuldendelsen af de to kernekraftværker, som er under opførelse. Hvis det internationale samfund ikke mobiliserer denne finansiering - lad os også være realistiske, hvad det angår - så ved vi, at Ukraine i sit eget budget allerede på nuværende tidspunkt har afsat penge til så på en anden måde at få færdigbygget de to reaktorer, men så giver Ukraine selvfølgelig ikke Vesten mulighed for at foreskrive de sikkerhedsbetingelser, som nu udgør en del af de lån, som vi ønsker at yde til færdiggørelsen af reaktorerne.
Også for at undgå misforståelser, vil jeg sige, at jeg udmærket forstår, at der er et dilemma hos EBRD. Jeg forstår også udmærket, at de lærde i høj grad modsiger hinanden med hensyn til spørgsmålet, om der nu her er tale om en least cost -løsning eller ej. Vi kan diskutere dette med hinanden meget længe, men i mellemtiden kommer lukningen af Tjernobyl jo i fare. Derfor har Kommissionen på et vist tidspunkt sagt: Vi vil i hvert fald opfylde det, som der også i G7-regi i sin tid blev opnået enighed om, for så vidt som det ligger inden for Unionens formåen. Det indebærer, at vi tilbyder at være med til at finansiere gennem Euratom-lån, alt sammen på betingelse af a) at Tjernobyl opfylder sikkerhedskravene, og b) at også EBRD, hvad det angår, er rede til medfinansiering. Desuden finansierer Ukraine også selv, og også andre donorer er med til at finansiere en del.
Vi afventer, hvad det angår, en udtalelse fra EBRD. Unionen bruger enormt mange penge, hundreder af millioner om året, på bidrag til Østeuropa, lande i det tidligere Sovjetunionen, for at sørge for, at farlige kernekraftværker enten lukkes eller atter gøres sikre. Jeg henviser Dem til de mange diskussioner, som vi har haft med hinanden om Kosloduy, om Mochovse osv. Det kommer os alle sammen ved. Vi tager ikke let på det, og vi er ikke nogen pionerer, som udelukkende vil fremme atomenergi. Men her står vi faktisk over for et enormt dilemma, idet internationale eksperter i øjeblikket på ny betragter kernekraftværket i Tjernobyl, som det netop blev sagt, som farligt, navnlig enhed nr. 3. Vi har altså ikke længere så frygtelig lang tid til at diskutere. Vi må handle. Kommissionen vil påtage sig sit ansvar på dette område.

Formanden
Mange tak hr. kommissær Van den Broek.
Jeg kan meddele, at jeg har modtaget seks beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 40, stk. 5.
Afstemningen vil finde sted fredag kl. 12.00.
Forhandlingen er afsluttet.

Handlingsplan for innovation
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0269/97) af Rovsing for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om Kommissionens meddelelse »Første Handlingsplan for Innovation i Europa - Innovation som vækst- og beskæftigelsesfremmende faktor« (COM(96)0589 - C4-0624/96).

Rovsing
Hr. formand, på topmødet i Firenze i marts 1996 nævnte Det Europæiske Råd, at indsatsen for beskæftigelse fortsat skulle have førsteprioritet i Unionen og medlemsstaterne. Som led i en strategi med henblik på at nå dette mål har Det Europæiske Råd anmodet Kommissionen om at udarbejde en handlingsplan for foranstaltninger, der kan iværksættes på innovationsområdet. Parlamentet er enigt med Kommissionen i, at dette område er vigtigt. Det berører beskæftigelse og indtjening i Den Europæiske Union.
Det postindustrielle og kundskabsbaserede samfund opfyldte en væsentlig del af borgernes grundlæggende behov. Virksomheders og de offentlige institutioners store udfordring er nu at skabe kvalitet og ikke kun kvantitet. Opgaven vil adskille sig fuldstændigt fra den opgave, det var at opbygge et masseproduktionssamfund. Teknologisk udvikling og ændringer i den sociale og institutionelle ramme har ofte hurtigt frataget en virksomhed grundlaget for dens forretningsidé. Data i de socioøkonomiske aspekter af det femte rammeprogram, som Kommissionens GD XII fremkom med i januar 1997, afslører foruroligende træk ved Den Europæiske Union. Den gennemsnitlige arbejdsløshed i EU er på 10 %. Tallene i USA og Japan ligger på 6 og 3 %. De seneste overslag tyder på, at de erhverv, hvor antallet af stillinger i Europa vil stige betydeligt, vil være dem, der kræver høje kvalifikationer, og at jobbene snarere vil opstå i tjenesteydelsessektoren end i den forarbejdende industri. Statistikker viser, at teknologisvælget mellem de udviklede og mindre udviklede regioner i Den Europæiske Union er dobbelt så stort som samhørighedssvælget, og meget tyder på, at svælget øges yderligere.
I betænkningen noterer vi, at de små og mellemstore virksomheder har brug for særlig opmærksomhed. Generelle instrumenter, skatteincitamenter, fælles industriforskningsprojekter og udnyttelse af resultater er mere egnede end fastlagte kvantificerede mål i særprogrammerne. Disse foranstaltninger ligger imidlertid uden for Kommissionens mandat. Både innovationsindikatorer og finansiering bør udvikles. Erfaringen viser, at manglende adgang til finansiering sjældent er den vigtigste hindring for innovation, selvom den ofte bruges som undskyldning. Den rigtige finansiering efter den indledende udviklingsfase kan imidlertid være afgørende for, om nye virksomheder får succes eller fiasko. Risikovillig kapital er rigeligt til rådighed i Den Europæiske Union, men innovationer imødekommer ikke altid markedets krav. Risikovillig kapital og innovationer ville få øje på hinanden, hvis den risikovillige part blev overbevist om, at eventuelle kunder og andre interesserede parter tror på en ny virksomhed, og hvis entreprenøren eller opfinderen forstod, at den risikovillige investor ønsker en rimelig kompensation for sin investering. Uddannelse af risikovillige investorer og risikovillige kapitalindskydere er nødvendig for at sætte dem i stand til at få øje på de nye erhvervsmuligheder.
Det er forkert at tro, at Den Europæiske Union kan løse arbejdsløshedsproblemerne. Det er især en opgave for de enkelte medlemsstater. Vi skal ikke bilde vores borgere ind, at Amsterdam-traktaten kan løse arbejdsløshedsproblemet i Europa. Den kan kun i beskedent omfang medvirke hertil.
I vores betænkning fremhæver vi, at innovationspolitik i medlemsstaterne jo er en væsentlig del af uddannelsessystemet, og bl.a. henviser vi også til, at hverken lovgivning eller foranstaltninger på kort sigt vil bidrage til en ægte innovationskultur. Vi er også af den opfattelse, at høje miljøstandarder vil bevirke innovation inden for nye teknologier til stor gavn for menneskeheden. Vi opfordrer bl.a. Kommissionen til at prioritere sine forslag og til at gøre EU-forskningen mere innovationsorienteret.
Endelig opfordrer vi medlemsstaterne til at tage kurser og undervisningsmetoder op til revision for at stimulere kreativitet og foretagsomhed på så tidligt et stade som muligt og overveje, hvilke nødvendige ændringer der må ske inden for uddannelsen af lærere. Vi opfordrer til at skabe større mobilitet for folk mellem universiteter og industrien og til at overveje gunstigere skattevilkår for investeringer i innovative projekter eller virksomheder. Endelig fremhæver vort forslag et ønske om at give Kommissionen større beføjelser til at styre forsknings- og udviklingsprojekterne under rammeprogrammerne, således at Kommissionen kan ændre projekter og iværksætte nye projekter, når udviklingen inden for grundforskning og nye teknologier gør det relevant.

Watson
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke ordføreren hr. Rovsing for en fremragende betænkning. Den har været meget nyttig i forbindelse med vores forhandlinger. Det er passende, at den første handlingsplan for innovation i Europa kommer fra Firenze, der var centrum for så stor en del af den tidlige europæiske civilisation.
Vi er bevidste om, at der er en meget tæt sammenhæng mellem forskning, teknologisk udvikling og innovation på den ene side og produktivitet, vækst og jobskabelse på den anden. Vi er også bevidste om, at vi i Den Europæiske Union er mindre effektive end vores konkurrenter, når det drejer sig om at udnytte de idéer, vi har. Faktisk har vi for øjeblikket et årligt underskud på ECU 24 milliarder på handelen med højteknologisk udstyr med Japan og USA. Der er et klart behov for uddannelse og forøgelse af færdigheder. Der er et klart behov for sammenlignende evaluering - benchmarking - blandt vores virksomheder, og sådanne foretages også allerede. Der er et klart behov for bedre finansieringsmuligheder for små virksomheder.
Dette vil i hovedsagen være et individuelt, lokalt og nationalt anliggende, men det er vigtigt, at Unionen opstiller rammerne, f.eks. for områder som konkurrence, intellektuel ejendom og det indre markeds funktion. Og ikke mindst gennem økonomisk bistand til små virksomheder. Det er en god handlingsplan, og Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik hilser den velkommen.
Men vi må prioritere i større udstrækning, hvilket ikke er let for Kommissionen, men vigtigt for at skabe bedre muligheder for egenkapitalfinansiering og for at udvikle den europæiske virksomhedsform. Der er meget at vinde. Gigantvirksomheden IBM henvendte sig for nylig til en lille belgisk virksomhed, da den var på udkig efter talegenkendelsesteknologi. Der kan helt klart gøres meget i Europa. Programmer som dette vil give langt bedre resultater end den jobpakke, som Det Europæiske Råd pynter på for at overbevise borgerne om, at vi gør noget ved beskæftigelsen.
Jeg hilser denne betænkning velkommen og mener, at Parlamentet bør bruge megen tid på at se på, hvad Kommissionen foretager sig, og på at sikre, at vores innovationspolitikker, som reelt vil gavne beskæftigelsen, vil føre os ind i det næste århundrede.

Caudron
Fru kommissær, hr. formand, kære kolleger, jeg er blevet udpeget til at gøre rede for situationen og fremtiden for den europæiske industris konkurrenceevne, og jeg arbejder derfor på højtryk på denne vigtige sag. Jeg kan også fortælle Dem, at jeg er en ivrig internaut, og at jeg derfor er klar over betydningen af dette redskab, men også over, at vi er alvorligt bagud på dette område.
Jeg har således med stor interesse læst betænkningen af vores kollega Rovsing, og jeg kan fortælle ham, at jeg tilslutter mig, og at socialdemokraternes gruppe tilslutter sig en stor del af hans konstateringer, betragtninger og forslag.
Jeg kan også fortælle ham, at jeg vil integrere en vis del heraf i min egen betænkning, som vil udkomme om et par måneder.
Med de få minutter, jeg har til rådighed, vil jeg gå direkte til sagen i telegrafisk stil og ud fra tre punkter.
Det første punkt er, at der i Den Europæiske Union - De har selv sagt det, og alle andre siger det samme - eksisterer et innovationsunderskud, som er resultatet af en forholdsmæssig nedgang i vores indsats på forskningsområdet, og det på trods af Europa-Kommissionens initiativer. Dette underskud er uden tvivl en af årsagerne til stigningen i arbejdsløsheden i Den Europæiske Union i de senere år, og situationen er blevet forværret som følge af store forsinkelser vedrørende ny teknologi - en sag, som jeg også kender meget til - og ikke mindst med hensyn til udviklingen heraf, hos befolkningen, og særligt hos ungdommen, via vores nationale uddannelsessystemer. Hvis man tilføjer, som man har kunnet læse rundt omkring, at vi på disse områder - EDB og kommunikation - stadig på en måde befinder os i Middelalderen, og at visse lande vil gå fra Middelalderen til det tredje årtusinde i løbet af de næste ti eller tyve år, så forstår man nødvendigheden og vigtigheden af den indsats, der skal gøres i Europa for at forøge forskningen, udvikle ny teknologi og fremme innovationen, særligt inden for kommunikation. Til dette formål er det derfor nødvendigt med større budgetter, hvilket alle kan blive enige om, men også med prioriteringer for vores aktioner, hvilket er et forslag, som jeg også tilslutter mig.
Måske skulle man sætte alle i Europa på internettet, og i særdeleshed de økonomiske og politiske ledere, som ofte taler om ting, de ikke kender, fordi de ikke selv har praktiseret dem, eller fordi de sætter deres sekretariat til at praktisere dem for sig. Dette er efter min mening en sand, ny og vigtig service, der skal udvikles, hvad enten man anser den for at være af universel, almindelig eller offentlig interesse.
Fru kommissær, hr. formand, kære kolleger, man taler i dag meget om beskæftigelsen. Beskæftigelsen forudsætter imidlertid en økonomisk vækst, som selv er afhængig af forskning, teknologisk udvikling og innovation. Så derfor, kære kolleger, de damer og herrer fra Kommissionen og de damer og herrer ministre - som ikke er repræsenteret i aften - skulle man måske bekæmpe ethvert ønske om eller forsøg på finansiel malthusianisme.

Haarder
Hr. formand, vi er i Europa eksperter i at forbruge, men dårlige til at investere. Vi er eksperter i at tage penge fra virksomhederne, hvorefter vi laver støtteprogrammer, der fører en del af pengene tilbage. Vi er eksperter i at beskatte initiativ og dårlige til at belønne det. Vi er langt bagud for USA og Japan med hensyn til teknologisk innovation. Vi har kun 2 virksomhedsforskere pr. 1000 medarbejdere, hvor USA og Japan har 6. Derfor har vi også i Europa dobbelt så høj arbejdsløshed som USA og tre gange så høj arbejdsløshed som Japan. Vi har med andre ord »ondt i innovationen«. Vi har problemer med forandringsberedtheden, som er markant dårligere, måske fordi vi i Europa dyrker rettigheder i stedet for tilskyndelser, regler i stedet for muligheder.
Når vi lammer innovationen eller begrænser den, så begrænser vi også jobskabelsen. Men de, der klamrer sig til fortidens job, begrænser fremtidens job. Vejen til flere job, bedre arbejdspladser og bedre miljø og arbejdsmiljø, det er innovation. Christian Rovsings fremragende betænkning understreger med rette, at fornyelse ikke skabes med love og regler, men man kan godt fjerne byrder og besvær og fremme et konkurrencedygtigt erhvervsliv, der belønner, og man kan belønne fornyelsen.
Og så kan vi gøre noget for uddannelse og forskning. Vi kan fremelske en selvstændighedskultur, og de europæiske institutioner skal også selv leve op til det, de prædiker for andre. Det gælder Parlamentet her, hvor jeg selv har den ære at være ansvarlig for den teknologiske fornyelse i forbindelse med de nye bygninger, men det gælder også f.eks. Europaskolerne, som burde være et forbillede, men som teknologisk set absolut ikke er et forbillede, måske fordi de er underkastet en centralistisk ledelsesform.

Marset Campos
Hr. formand, vores gruppe værdsætter hr. Rovsings betænkning meget højt, vi betragter den som globalt meget rammende, og samtidig mener vi, at Kommissionens meddelelse er et positivt skridt. Vi deler hr. Rovsings meninger om utilstrækkelig kommunikation og om nødvendigheden af at prioritere og klarlægge Den Europæiske Unions forpligtelser.
Men der er visse selvmodsigelser, visse tvetydige forhold, som gør, at vores endelige holdning ikke er helt positiv:
For det første anføres det, at innovationen vil bringe større beskæftigelse, men de statistiske tal for de seneste 25 års innovation og beskæftigelse angiver netop det modsatte. Stigningen i produktionsydelsen pr. arbejdstime medfører en reduktion af antallet af arbejdspladser.
For det andet tales der for en europæisk politik med det formål at forbedre forskningsstrukturen, hvilket vi anser for korrekt, og også forholdet til SMV'erne. Men udviklingen af rammeprogrammerne inden for de seneste år medfører dog en stigende koncentration af ressourcer i nogle få områder og en privilegeret tilknytning til store industrier.
For det tredje mener vi også, at selvom Kommissionen satser på investeringer, der er vigtige og udgør en forbedring af de bevilgede midler, er vi stadig underlagt Maastricht-kriterierne, som medfører budgetmæssige restriktioner også for forskning globalt og i hvert enkelt land.
For det fjerde siges det, at der mangler et gunstigt klima, men uddannelsen af de studerende indebærer en stigning i konkurrenceevnen, individualismen, og dette kan være til skade for dette gunstige klima.
Endelig mener vi, at man bør regne meget mere med arbejderne, fagforeningerne, i virksomhederne og uden for disse med henblik på at skabe dette teknologiske innovationsmiljø.

Buffetaut
Hr. formand, kære kolleger, Den Europæiske Union optager en særlig plads inden for den industrialiserede verden. Desværre er det fordi, Unionen har en særligt svag vækst og en særligt høj arbejdsløshed. Under disse omstændigheder er innovation faktisk en nødvendighed, ikke alene for nutiden, men ligeledes for fremtiden.
Betænkningen af hr. Rovsing understreger med god grund den ringe indsats inden for forskning og udvikling, som finder sted i Europa i forhold til i USA og i Japan. Selvom dette er nemt at konstatere, så mangler man stadig at finde løsningerne. Med henblik herpå vil jeg gerne gøre opmærksom på, at innovation først og fremmest er en sag for virksomhederne og for de mennesker, som arbejder i disse. Som Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi med rette bemærker, er de offentlige myndigheder, hvad enten de er regionale, nationale eller europæiske, ikke de bedst placerede til at træffe beslutninger om de nødvendige kompentencer og kvalifikationer for virksomhederne.
Statsmagtens rolle på dette område, i øvrigt ligesom på mange andre områder, er at skabe et gunstigt miljø for virksomhedernes innovation. Det er nemlig i det omfang, samfundet i sin helhed lægger virksomhedsånd for dagen, med de risici og innovationer som dette medfører, at virksomhederne reelt vil kunne skabe en dynamisk forskning og udvikling. Det væsentlige er derfor, at de nationale lovgivninger, der gælder for patenter og know-how, virker fremmende for innovationen, men også at skattebyrden ikke er for tung og hæmmende for virksomhederne, som så ikke længere ville have råd til at investere i forskning og udvikling. Man kan derfor glæde sig over, at ordføreren selv understreger nødvendigheden af at undgå overdreven lovgivning.
Redegørelsen lægger stor vægt på de små og mellemstore virksomheders rolle. Denne rolle er uomtvistelig, men tillad mig ligeledes at understrege den væsentlige rolle, som de store virksomheder spiller på dette område. Man skulle uden tvivl have rejst spørgsmålet om teknologioverførsel og samarbejde mellem store og små virksomheder, navnlig mellem de store virksomheder og deres underleverandører. Med hensyn til de små og mellemstore virksomheder skal man bemærke, at de ofte allerede betragter det nationale kompetenceniveau som forholdsvis fjernt. Derfor vil Fællesskabets kompetenceniveau naturligvis forekomme dem endnu fjernere. Såvel på dette område som på de andre områder skal subsidiaritetsprincippet ikke kun nævnes, men også overholdes.
Endelig, og til slut, vil jeg fremhæve, at innovationen kun kan udvikle sig i et økonomisk og socialt klima, der er gunstigt for virksomhederne, samt at det er forgæves at anbefale en indsats på dette område og at udtænke støtteordninger og fremmende foranstaltninger, hvis den økonomiske politik, fordi den er fastholdt af en snæver monetarisme, er ugunstig for væksten. Innovation - og det vil jeg gerne gentage - er først og fremmest en sag for virksomhederne og for de mennesker, som holder hjulene i gang.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, kære kolleger, denne forhandling drejer sig om et overordentlig interessant emne. I forbindelse med denne forhandling vil jeg nævne et par punkter, som jeg personligt synes er uhyre vigtige. Jeg har også fundet dem i kommissionsdokumentet og i ordførerens udmærkede betænkning.
Finansieringen af innoverende virksomheder, navnlig af unge iværksættere og frem for alt toneangivende virksomheder, ved hjælp af deltagelse og risikovillig kapital er en af nøglerne til innovation. Af undersøgelser ved vi, at innovation først og fremmest findes i disse unge, nye virksomheder. Der er her talt om at sætte en debat i gang. Hvis vi sammen sætter en debat i gang, så vil jeg gerne i den forbindelse nævne fænomenet med hensyn til bankierernes og de store pensionsfondes rolle. Der findes usædvanlig mange midler der. Jeg tror, at disse kan benyttes bedre, og med henblik på at få bankerne så vidt, tror jeg, at denne debat kunne være et udmærket middel.
Desuden vil jeg endnu en gang henlede opmærksomheden på statutten for det europæiske aktieselskab. Det er igen nævnt her. Det er tidligere ofte taget op i Parlamentet. Undervisningens rolle og den rolle, som kombinationen af universiteter og erhvervslivet kan spille, er også overordentlig vigtig, og sidst, men ikke mindst tror jeg, at navnlig de små og mellemstore virksomheder kan spille en vigtig rolle i denne innovation, som vi alle sammen vil arbejde hen imod. Derfor vil jeg som allersidste punkt henvise til brevet fra formanden for Kulturudvalget, som er bange for, at vi først og fremmest fortsætter med at tale med hinanden, og som opfordrer os til at handle. Jeg tror, at det er det budskab, som vi her må lægge os på sinde.

Cresson
Hr. formand, de damer og herrer parlamentsmedlemmer, jeg vil gerne takke Parlamentet for den interesse, det har vist for den første handlingsplan for innovation. Denne har nydt godt af en bred behandling, eftersom tre udvalg, Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier og Udvalget om Sociale Anliggender, Beskæftigelse og Arbejdsmiljø har udtalt sig til Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi.
Jeg vil først takke hr. Rovsing for kvaliteten af hans betænkning. Den er stimulerende i sin kritiske del og motiverende for Kommissionen, eftersom den opfordrer Kommissionen til at forøge indsatsen, navnlig med hensyn til finansieringen af innovation og med hensyn til administrationen af fællesskabsprogrammerne for forskning og udvikling.
Kommissionen er lydhør over for ordførerens råd, der opfordrer den til at prioritere fire punkter. Kommissionen deler ordførerens opfattelse angående den prioritet, der skal gives spørgsmålene om finansieringen af innovation. Som De med rette har understreget, drejer det sig om et bredt spørgsmål, der dækker den indledende oprettelse af virksomheder, risikovillig kapital, de transeuropæiske kapitalmarkeder for virksomheder med høj vækst, stock options , finansiering gennem egenkapital osv. Kommissionen lancerede den 1. juli 1997 i samarbejde med Den Europæiske Investeringsfond et pilotprojekt, Hightech, Innovation and Technology Equity Capital , med henblik på at opfordre de private operatører med risikovillig kapital til at investere i de indledende faser af projekter, som vedrører teknologiske innovationer. Dette projekt har fået en fantastisk modtagelse, og i løbet af to måneder er adskillige fonde gået i gang med at forøge deres indsats. Desuden vil Den Europæiske Investeringsbank og Den Europæiske Investeringsfond, i overensstemmelse med beslutningen på det europæiske topmøde i Amsterdam om vækst og beskæftigelse, fremover skulle bidrage til forbedringen af innovationspotentialet for Unionens virksomheder.
Punkt to er, at intellektuel ophavsret udgør en af Kommissionens prioriteringer. Kommissionen vedtog i øvrigt den 25. juni 1997 grønbogen om EF-patentet og patentsystemet i Europa. Denne grønbog skulle give anledning til en bred debat og munde ud i foranstaltninger, der gør det muligt at ændre det nuværende patentbeskyttelsessystem væsentligt. Og som De ved, skal der gøres en stor indsats på dette område. Jeg regner med Parlamentets støtte til dette tiltag, som vil være helt afgørende.
Kommissionen har ligeledes til hensigt at oprette en hjælpe- og informationstjeneste vedrørende spørgsmål om intellektuel ophavsret i forbindelse med det femte rammeprogram. Det er meget vigtigt, at de resultater, som finansieres med offentlige midler, udnyttes bedst muligt, og denne tjeneste skulle bidrage hertil.
Punkt tre er, at det femte rammeprogram skal være et udtryk for, at fællesskabspolitikken for udvikling går i retning af innovation. Innovation skal gøres til et integreret del af de tematiske programmer. Programmet "Innovation og små og mellemstore virksomheders deltagelse i denne« skal sørge herfor i forbindelse med sin koordinerings- og støtterolle, alt imens det tager hånd om sine egne aktiviteter. Tilnærmelsen mellem emnerne "innovation« og "små og mellemstore virksomheder« inden for ét og samme program skal gøre det muligt i større udstrækning at gøre rammeprogrammet tilgængeligt for de små og mellemstore virksomheder, samt at få dem til i højere grad at drage fordel af sine resultater ved bedre at vurdere deres behov. Forbedringen af administrationsmetoderne for rammeprogrammet skal lette en ændring af programmer eller projekter under udførelse på grundlag af de teknologiske og sociale krav.
Og endelig punkt fire, Kommissionen er overbevist om vigtigheden af den kulturelle og uddannelsesmæssige dimension. Det er et af de tre emner, som optræder i handlingsplanen. Konkurrenceevnen og beskæftigelsen i Europa er afhængig af, at man er i besiddelse af information, viden og tilpasningsevne. Iværksættelsen af forslagene fra hvidbogen om almen uddannelse og faglig uddannelse, navnlig Erasmus og forslagene vedrørende lærlinge, eller pilotprojekter som initiativet "At lære i informationssamfundet«, skal bidrage til at fremme innovationen og gøre dens udtryk demokratisk.
Som konklusion har debatten omkring grønbogen og offentliggørelsen af handlingsplanen bidraget til at øge bevidstheden om innovationens vigtighed for virksomhedernes konkurrenceevne, væksten og beskæftigelsen. Betænkningen af hr. Rovsing giver en kritisk og berigende støtte til Kommissionens tiltag. Den opfordrer Kommissionen til at fortsætte sin indsats og endda til at gå videre på visse punkter. Kommissionen vil tage højde for Parlamentets anbefalinger og forslag ved iværksættelsen af sin handlingsplan og ved forberedelsen af topmødet i Luxembourg om beskæftigelsen.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Cresson.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Import af CFC-produkter fra Kina og Rusland
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler:
B4-0522/97 - O-0106/97, af Teverson og Eisma for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe til Kommissionen om nettet for ulovlig import af CFC-produkter fra Kina og Rusland til Den Europæiske Union; -B4-0523/97 - O-0107/97, af Dupuis og Macartney for Gruppen Europæisk Radikal Alliance til Kommissionen om ulovlig import af CFC'ere.
Teverson
Hr. formand, en af de globale miljøindsatser, der har imponeret verden mest, er Montreal-protokollen - aftalen, der dengang var enestående, mellem 24 lande om at arbejde for et forbud mod CFC'er. Den omfatter nu 163 lande, og CFC-produktion er nu forbudt i Den Europæiske Union, i OECD-landene, og forbuddet vil gælde i udviklingslande fra 2010.
Denne protokol var resultatet af en enestående situation, hvor ikke-statslig organisationer, regeringer og erhvervslivet alle satte sig for at løse et centralt miljøproblem. Men som det er fremgået af en række rapporter for nylig, er dette gode stykke arbejde blevet undergravet af smugling i et omfang, der skønnes til ca. 20.000 t om året, en tredjedel af verdenshandelen, hvilket har en ganske betydelig negativ indvirkning på den legale industri, der forsøger at udvikle erstatningsprodukter.
Ifølge beskrivelserne er det strømmet ind med ulovlige CFC'er i Europa. De er primært kommet fra Rusland ofte ommærket som genbrugsprodukter - Rusland overtræder tilsyneladende Montreal-konferencen - og fra Kina, hvor produktionen faktisk er stigende. Løsningen må være et forbud mod salg ikke blot af ubrugte CFC'er, som er vigtigt tiltag, som Europa-Kommissionen og en række europæiske lande i vid udstrækning har tilsluttet sig, men et totalt forbud på grund af problemet med ommærkning og manglende kontrol. Mens dette salg finder sted, må der også være et verdensomspændende, fuldt pålideligt og sporbart licenssystem.
Jeg har personligt altid været en stor tilhænger af subsidiaritetsprincippet i beslutningstagningen på europæisk plan, men her er der tale om en del af et globalt miljøproblem, hvor der ikke er plads til subsidiaritet. Europa, Ministerrådet, Kommissionen og Parlamentet bør sammen arbejde for sikre de højeste standarder, således at Montreal-protokollens principper ikke undergraves, men i stedet styrkes. Der er opbakning i industrien. Denne smuglervirksomhed og fortsatte brug af CFC'er er en stor sundhedsmæssig trussel for fremtidige generationer, ikke mindst på den nordlige halvkugle. Jeg spørger Kommissionen, som har været en stor reformtilhænger, hvad den vil gøre for at stoppe smuglingen af CFC'er til Den Europæiske Union?

De Lassus
Hr. formand, vi undersøger som regel Kommissionens tjenestegrenes handlinger meget nøje, og ofte anbefaler vi dem at udvise mere handlekraft.
Men i den sag, som vores kollega lige har gjort rede for, må man tværtimod opfordre Parlamentet til at lykønske tjenestegrenene, som tit befinder sig i en vanskelig situation, fordi de med hensyn til bekæmpelse af svindel er nødt til at afsløre svindel, som medlemsstaternes offentlige forvaltninger ofte mere eller mindre dækker over.
Vores gruppe ønsker derfor, at disse tjenestegrenes handling støttes af hele Parlamentet. Vi skal minde om, at produktionen af CFC har været forbudt i Den Europæiske Union siden 1995. Den er sædvanligvis også forbudt i alle de industrialiserede lande, og den vil blive forbudt i alle udviklingslandene fra år 2010. For øjeblikket accepterer vi importen af disse produkter i Den Europæiske Union på grundlag af et kvotesystem. Men disse kvoter skal jo også overholdes! Vi kan nu tydeligt se, at mangelen på internationalt toldsamarbejde samt den middelmådige kvalitet af samarbejdet mellem medlemsstaternes toldvæsener i miljøsager, skaber huller i den beskyttelse, som vores lande burde have ret til.
UCLAF's indgreb er derfor en stor sejr, idet koordineringen inden for Den Europæiske Union synes at have båret frugt. Gruppen Europæisk Radikal Alliance ønsker at opfordre Parlamentet til at gå i retning af et totalforbud mod import af CFC inden for Den Europæiske Union. Den opfordrer kommissæren og Kommissionen til at arbejde sammen med parterne i Montreal-konventionen med henblik på at indføre en ordning med meget strenge sanktioner mod svindlerne.

Cresson
 - (FR) De damer og herrer parlamentsmedlemmer, Europa-Kommissionen blev for nogen tid siden gjort opmærksom på illegale transaktioner vedrørende stoffer, der nedbryder ozonlaget. Den traf derfor - og fortsætter med at træffe - nogle foranstaltninger på forskellige planer.
Europa-Kommissionens Enhed til Bekæmpelse af Svig greb ind, som De har understreget, for at indlede og koordinere nogle undersøgelser med medlemsstaternes toldvæsener. Disse undersøgelser førte for nylig til afsløringen af ulovlig import i flere medlemsstater (Tyskland, Nederlandene og Belgien) af cirka 1.000 t CFC og haloner af kinesisk oprindelse. Varerne blev beslaglagt og de personer, der var mistænkt for svindel, blev anholdt. Andre undersøgelser vedrørende situationer og produkter af forskellig karakter og herkomst er i gang. Samtidig er der blevet taget flere initiativer for at styrke kontrolsystemet og lede efter eventuelle ulovlige forsyningskilder.
Navnlig i disse dage studerer parterne i Montreal-protokollen om stoffer, som nedbryder ozonlaget, dette problem i forbindelse med mødet på tiårsdagen, og de drøfter et forslag, der har til hensigt at forpligte alle parterne til at indføre en licensordning for eksport og import af denne type stoffer. Det Europæiske Fællesskab administrerer allerede en kvoteordning og en licensordning for import af disse stoffer, men det siger sig selv, at det er nødvendigt at koordinere alle parters indsats for at forhindre den ulovlige handel med stofferne.
Kommissionen har i sinde, under gennemgangen af Rådets forordning 3093/94 om disse stoffer, at foreslå et forbud mod salget og anvendelsen af CFC, hvis produktion allerede har været forbudt siden 1995. Salgsforbudet ville afskaffe efterspørgslen og dermed fristelsen til ulovlig handel. Parallelt hermed har Den Europæiske Union forelagt for alle de industrialiserede lande, i henhold til Montreal-protokollen, et forslag, som ligeledes er ved at blive drøftet. Forordningen forpligter medlemsstaterne til at fastlægge nogle afskrækkende sanktioner i tilfælde af manglende overholdelse af bestemmelserne, men de skal naturligvis sørge for, at disse sanktioner anvendes effektivt.

Bowe
Hr. formand, jeg er glad for at høre, hvad fru Cresson siger. Det er sandelige noget andet end det, Kommissionen sagde sidste år, da fru Bjerregaard udtalte sig om emnet.
For det første vil jeg gerne bifalde rapporten fra Det Forenede Kongeriges Environmental Investigation Agency, som afslørede denne handel og omfattede de uafviselige beviser, der betyder, at Kommissionen må skride ind over for denne ulovlige handel.
På trods af rapporten og spørgsmålene fra Sveriges Udenrigspolitiske Institut samt spørgsmål, som jeg selv og andre medlemmer tidligere har stillet, har Kommissionen været længe om at foretage sig noget i sagen. Fru Bjerregaard udtalte i maj sidste år, at Kommissionen selvfølgelig var interesseret i at undersøge rapporterne fra Det Forenede Kongerige, men at man måtte se, om der var tilstrækkeligt grundlag for at gå videre med sagen. Jeg er sandelig glad for at høre, at Kommissionen endelig - endelig - går videre med sagen, men den går ikke langt nok! Enhver, der har undersøgt denne handel, ved meget vel, at det er et klassisk eksempel på kriminel virksomhed og ulovlig handel generelt. Kommissionen skal ikke blot gribe ind over for efterspørgslen, men også over for udbuddet. Der findes helt sikkert alternativer til alle eksisterende anvendelser, og Kommissionen har været længe om at indføre et forbud mod anvendelse og salg af CFC'er inden for Fællesskabet. Men sagen stopper ikke der, fru Cresson. Kommissionen må også gribe ind over for udbuddet.
Verdensbanken har udarbejdet en plan for opkøbet af næsten halvdelen af verdens produktion i Rusland til en sum af kun USD 27 millioner, men hidtil har der kun været ringe respons fra medlemsstaternes side. Storbritannien har tilbudt USD 3 millioner, Danmark har tilbudt USD 2 millioner, Norge - som jo ikke er medlem af Unionen, men som i det mindste er et ansvarligt land - har tilbudt USD 2 millioner. Amerikanerne har også tilbudt at bidrage økonomisk.
Jeg vil opfordre Kommissionen til at lægge al sin styrke og vægt bag dette forslag om at opkøbe produktionen, at isolere den resterende produktion i Kina og sikre, at denne ulovlige handel stoppes. Produktionen kan opkøbes - og det er småpenge, det handler om. Hvorfor har Kommissionen ikke gjort det? Hvorfor har den ikke handlet i det europæiske folks interesse for at imødekomme opfordringerne fra folkets repræsentanter som mig selv og andre, der tidligere har stillet spørgsmål? Kommissionen har tøvet længe, og konsekvenserne er alvorlige.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer! To banale sandheder til at begynde med. Der er aldrig lang vej til kriminalitet, når der kan tjenes penge ved at omgå loven. For det andet: Det faktum, at UCLAF, Europa-Kommissionens Enhed for Bekæmpelse af Svig, har opdaget disse kriminelle aktioner, beviser, at kontrollen fungerer.
Ulovlig import fra Kina, evt. også fra Rusland, er et hovedpunkt i den mundtlige forespørgsel. I Tyskland har man netop inden for de sidste dage opdaget en ulovlig import af 1.000 t CFC fra Storbritannien til Tyskland. Desuden ved man, at der også er nogle andre lande i central- og østeuropa, der ikke overholder den eksisterende konvention om stop af produktion og anvendelse af CFC. CFC er blevet afsløret som ozonlagsnedbrydende. 24 stater og Den Europæiske Union underskrev for 10 år siden Montreal-protokollen. Formålet var og er det gradvise ophør med at producere CFC og det gradvise stop for anvendelse af andre stoffer, der beskadiger ozonlaget mest.
CFC har været forbudt i industrilandene siden 1996. Alligevel produceres der stadig årligt ca. 240.000 t på verdensplan. Det årlige forbrug stiger stadig ca. 4 % pr. år på verdensplan, fortrinsvis i u-landene. Heller ikke her i Europa kan man på nuværende tidspunkt helt undlade at anvende CFC i eksisterende anlæg, f.eks. kondensatorer, og dette ikke kun af økonomiske grunde - en udskiftning af disse anlæg ville koste enorme summer - men også af miljøhensyn. Der findes ikke tilstrækkeligt mange anlæg i verden til at bortskaffe det farlige CFCaffald uden at belaste miljøet. Der findes det såkaldte kvotesystem til at dække behovet for udskiftning, og vi vil ikke kunne godkende punkt 6 i det beslutningsforslag, som vi skal stemme om i morgen, fordi der her spørges om, hvor de mængder, der ikke kan bortskaffes, bliver af.
Vi i Europa skal ikke kun sørge for, at de eksisterende love og konventioner bliver overholdt, og at lovovertrædelser straffes hårdt, men vi må også sætte alt ind på at få udviklingslandene og de tidligere østbloklande til at ophøre med brugen af CFC på et tidligere tidspunkt end år 2010 - som det hidtil har været planlagt. Til det formål har de brug for vores finansielle og tekniske hjælp. Vi må også sætte alt ind på at reducere brugen af yderligere ozonnedbrydende stoffer. Her er især tale om methylbromid, som stadig har to tredjedele af CFC's skadepotentiale, og som især bruges af u-landene inden for landbrugsproduktion.
Dette gælder imidlertid også for de partielt halogenerede fluorcarbonhydrider, HCFC, som netop bruges i stadigt større omfang i hele verden som erstatning for CFC, og hvis skadepotentiale godt nok kun ligger på godt 20 % af CFC's potentiale. Derfor kan vi heller ikke stemme for brugen af HCFC, som det anføres i forslagets punkt 7. Det vil vi have ud, fordi det simpelthen slet ikke er muligt.
Over hele verden møder man modstand mod et tidligere ophør med brugen af disse stoffer. Den Europæiske Union bør her, som det allerede er besluttet, foregå med et godt eksempel.

Eisma
Hr. formand, på dette ene minut kan jeg kun sige, at jeg er dybt foruroliget over den illegale handel. Endnu en gang 96.000 t CFC-produkter, og i juli i år blev det også opdaget, at der er handlet med 150 t af disse farlige stoffer illegalt, og de kommer navnlig fra Kina og Rusland. Men jeg har ikke helt forstået på Kommissionen, hvilke specifikke foranstaltninger og sanktioner, den nu vil pålægge forhandlerne af disse illegale stoffer. Måske kan Kommissionen endnu en gang se bedre på dette. Hvis jeg har forstået Kommissionen rigtigt, vil den under denne konference i Montreal, som slutter i morgen, også foreslå at forbyde salg og brug af alle CFCprodukter, altså i hele verden. Men jeg vil også gerne vide, og jeg spørger endnu en gang Kommissionen herom, om den på den ene dag, som endnu er tilbage af denne konference, også ville forbyde erstatningsprodukterne for CFC-produkterne samt methylbromid. Jeg håber, at vi får en rapport om denne Montreal-konference og om den indsats, som Kommissionen har gjort, og vi beder den derfor om følgende: Kan vi hurtigst muligt modtage denne rapport, således at vi ved, hvad Kommissionen har gjort?

Gahrton
Hr. formand! Som flere talere allerede har nævnt, kommer en del - en temmelig stor del faktisk - af den illegale import af freoner fra Kina; en del kommer også fra Rusland. For en tid siden berettede tyske aviser om, hvordan en forhandler af brandslukningsmateriale var blevet arresteret, fordi han illegalt har importeret freoner netop fra Kina. De gevinster, man kan opnå på dette, synes at andrage omkring 300 procent, og der nævnes tal som 10 000 t illegale freoner, som skulle blive importeret til Den Europæiske Union hvert år. Dette er således et ganske alvorligt problem, som alle har understreget her i debatten. Spørgsmålet er, hvordan man kommer ud af det.
Verdensbanken forsøger jo, som en taler også sagde, at købe dem, der producerer disse stoffer, ud af det, f.eks. ved hjælp af 140 millioner DM til Rusland for at man skal lade være med at producere det, som man i henhold til aftale har forbundet sig til ikke at producere. Det er måske en tvivlsom metode, men man må alligevel spørge sig, om det ikke er en nødvendig metode. Da ulandene nu har ret til at producere freoner helt frem til år 2010, er der måske ingen anden udvej end at købe dem ud på en eller anden måde. Det ville være interessant at vide, om kommissionen har tænkt over dette, det vil sige, hvordan den stiller sig til Verdensbankens projekt og om den er villig til at støtte det. Er kommissionen endvidere villig til, når det gælder Kina, at indlede specielle forhandlinger med den kinesiske regering for at se, om de kinesiske myndigheder kan være behjælpelige med at stoppe dette allerede ved kilden.

Graenitz
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger! Der bliver smuglet, når der kan tjenes mange penge ved det. Nu er den smuglede mængde CFC, der er blevet fundet, sikkert kun en del af det, der bliver smuglet i Unionen. Det har min kollega Bowe gjort opmærksom på. Også jeg har i den forbindelse stillet Kommissionen en række spørgsmål, fordi der hele tiden dukker rygter om smugleri op. Der bliver ikke smuglet, fordi smuglervarerne i sig selv er så meget værd, men fordi det er forbudt at fremstille dem, og fordi der stadig findes en række apparater og udstyr, som ikke kan fungere uden CFC.
Jeg tror, at det er et af de afgørende punkter, som vi skal være opmærksomme på her. Det er ikke nok at forbyde fremstilling. Det er ikke nok at forbyde salg. Det er ikke nok at forbyde import. Man skal arbejde henimod, at omfanget af det udstyr, der stadig anvender CFC, gradvist reduceres, ændres eller udskiftes med andet. Det er sikkert også et område, som forskerne skal beskæftige sig intensivt med, ikke kun med erstatningsstoffer, men også erstatningsapparater og erstatningsudstyr. Hvis man har en bil, der bruger CFC til køling, koster udskiftningen af sådan et køleranlæg mere end 200 dollars, og til den pris kan man købe en bil i USA.
Det vil altså sige, at der skal sættes ind netop dér, hvis vi virkelig vil, således at dette stof, der har en varig skadelig indvirkning på ozonlaget, trækkes fuldstændig ud af handelen. Mange af os vil ikke komme til at opleve, at der bliver rettet så meget op på ozonlaget, at det kommer til at svare til tilstanden fra før 1970. Jeg tror også, at det bliver nødvendigt at øge kontrollen i medlemsstaterne, at overholde kvoterne nøje og evt. også anskaffe flere af de apparater, som man bruger i USA til at opspore smuglet CFC.
Også dette ville være et vigtigt skridt, men alt det kan kun være en foranstaltning til at sikre et hurtigere ophør. Såvidt jeg ved, forbereder man i Generaldirektorat XI et dokument, som også vil gøre det muligt for Unionen at opnå et hurtigere ophør af brugen af partielt halogenerede chlorfluorcarboner. Vi bør alle arbejde sammen på dette område, både hvad angår investeringer og erstatningsstoffer.

Cresson
Hr. formand, de damer og herrer parlamentsmedlemmer, jeg vil forsøge at svare på de spørgsmål, der er blevet stillet, hvilket vil gøre det muligt for mig at definere Kommissionens holdning nærmere. En række medlemmer har spurgt om det nøjagtige omfang af dette smugleri. Der er nu i et stykke tid blevet indbragt klager angående ulovlig import af CFC, og industrien har vurderet, at dette smugleri kan dreje sig om en mængde på mellem 10.000 og 15.000 t om året. I øvrigt henviser en ikke-statslig organisation, Environmental Investigation Agency , som hovedsageligt tager sig af disse problemer, i en ny publikation til en mængde på mellem 6.000 og 20.000 t.
Andre har spurgt om de midler, som Kommissionen råder over for at foretage forfølgelser af de klienter, der er impliceret i denne slags ulovlig handel. Opfølgningen af overtrædelser af den europæiske lovgivning - det vil sige forpligtelsen til at indføre en licensordning, importforbudet og de pålagte sanktioner på området - henhører under medlemsstaternes kompetence. Som jeg sagde for lidt siden, har Europa-Kommissionens Enhed til Bekæmpelse af Svig indledt og koordineret nogle undersøgelser sammen med medlemsstaternes toldvæsener. Sanktionerne varierer fra den ene medlemsstat til den anden, der er ingen ensartethed.
Andre igen har spurgt, hvordan den aktuelle situation så ud med hensyn til anvendelsen af fællesskabslovgivningen i de forskellige medlemsstater. Fællesskabets bestemmelser vedrørende kontrollen med stoffer, som nedbryder ozonlaget, finder anvendelse takket være en forordning, som vedrører de økonomiske operatører direkte.
Et andet spørgsmål drejer sig om fortsættelsen af CFC-import. Findes der i grunden ikke nogen erstatningsprodukter? Hvis man betragter de forskellige sektorer, hvor CFC oprindeligt blev anvendt, vil man se, at i spraydåserne, med undtagelse af doseringsinhalatorerne til astmabehandling - hvis anvendelse er vigtig - er opløsningsmidlerne blevet fjernet, og at skum nu er helt fri for CFC. De udskiftningsprodukter, der anvendes i denne sektor, er HCFC og i mindre grad HFC. Med hensyn til kølesektoren vurderer industrien, at en mængde på mellem 50.000 og 100.000 t CFC stadig er indeholdt i det eksisterende materiel. Man anvender i større og større grad HCFC som erstatning for CFC. Også ammoniak og kulbrinter benyttes mere og mere i det nye materiel.
Man kan spørge, om Kommissionen vurderer, at et totalforbud mod salg og anvendelse af CFC - hvilket svarer til at fjerne udbudet - ville være det bedst egnede middel til også at fjerne efterspørgslen og lette kontrollen. Faktisk ville en bestemmelse, som forbyder CFC på markedet (for eksempel et salgsforbud), helt sikkert bidrage meget til at lette kontrollen.
Hvilken strategi har Kommissionen til hensigt at følge nu, navnlig i forbindelse med Montreal-konferencen? På denne konference arbejder Fællesskabet for, at alle parterne skal indføre en licensordning vedrørende import og eksport af stoffer, som nedbryder ozonlaget. Kommissionens holdning er således meget fast. Desuden har Det Europæiske Fællesskab fremlagt et forslag, der har til hensigt at forbyde salget af CFC i alle de industrialiserede lande.

Teverson
Hr. formand, kommissæren skulle til at fortælle os, hvorvidt Kommissionens politik forventes at blive et totalt forbud, og så hørte jeg ikke svaret på det spørgsmål, som i hvert tilfælde ikke kom igennem tolkningen. Det vil jeg gerne have klarhed over. Tror Kommissionen, at den vil vælge denne effektive linje med et totalt stop af salget som sin politik?

Cresson
Ja, hr. parlamentsmedlem, det har De forstået helt rigtigt. Det Europæiske Fællesskab har fremlagt et forslag, der har til hensigt at forbyde salget af CFC i alle de industrialiserede lande. Jeg sagde i øvrigt også, at forbudet mod salg af CFC naturligvis letter bekæmpelsen af svindel. Disse to forslag overlapper således hinanden.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Cresson.
Jeg kan meddele, at jeg har modtaget fire beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 40, stk. 5.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.
Forhandlingen under ét er afsluttet.

Helms-Burton-loven
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er den mundtlige forespørgsel (B4-0521/97 - O-0102/97) af Castellina for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser til Kommissionen om Kommissionens forhandlinger med USA's regering om Helms-Burton-loven.

Castellina
Hr. formand, det drejer sig om en mundtlig forespørgsel fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser. Jeg takker kommissær Brittan for hans tilstedeværelse. På torsdag begynder det andet bilaterale møde i Paris mellem USA og EU. Mødet skal fastsætte fælles kriterier for definitionen af de krav, der skal stilles, for at garantere sikkerhed for investeringer, krav, som efterfølgende skal indføjes i den multinationale investeringsaftale, som i øjeblikket forhandles.
Vi ved hverken, hvad der er blevet diskuteret, eller hvilke retninglinjer, der blev vedtaget på det foregående møde. Men vi ved, at de må være vigtige, når vi tænker på de to hovedpersoners vægt på OECD-området. Også derfor vil Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser minde om behovet for at være bedre løbende orienteret, før vi stilles over for at skulle vedtage eller forkaste en aftale.
Vi er alle overbeviste om, at der på internationalt plan skal fastsættes garantiregler for alle, men trods dette er vi noget bekymrede, fordi bestemmelsen om denne tættere forbindelse mellem EU og USA er blevet til som del af en aftale, som har ført til opløsning af WTO-panelet, som på anklagebænken netop havde USA på grund af HelmsBurton-loven. Opløsningen af panelet har allerede bekymret Parlamentet, der ligesom Rådet havde indtaget en klar holdning imod den amerikanske embargo. Nu vil vi gerne forstå, om og hvordan de regler, som skal garantere investeringer, vil beskytte vores landes suverænitet og fortsat garantere deres lovgivningsmæssige selvstændighed.
Netop kommissær Fischler stillede forleden dag sig selv det samme spørgsmål angående kogalskaben. Han spurgte, i hvilket omfang han med liberaliseringen endnu ville være i stand til at tage de nødvendige forholdsregler for at beskytte de europæiske borgeres sundhed. Vi vil altså ikke have, at der via denne aftale indføres forhindringer, der fordrejer vores retsakter og, forestiller jeg mig, mange europæiske forfatninger. Mere præcist vil vi imidlertid gerne have afklaret det spørgsmål, der er blevet rejst, om de pågældende bestemmelsers tilbagevirkende kraft. Hvad har man til hensigt at gøre? Vil man virkelig genåbne kapitlet om nationaliseringer? Og i bekræftende fald, fra hvornår? Jeg har fået at vide, at en polsk borger, der i sin tid blev eksproprieret fra sit hus i Warszawa, i dag gør krav på bygningen. Den ejes nu af den amerikanske ambassade, der naturligvis nægter at give ham den tilbage. Det er kun ét eksempel på, hvad der ville kunne ske, hvis man genåbnede denne diskussion.
Endelig, og dette er en grundlæggende præcisering, dersom man ville indføre et tilbagevirkende kriterium for Cuba og dele USA's holdning til spørgsmålet om nationaliseringer, ville de nye krav føre til, at der ikke længere ville blive hverken handlet eller investeret på øen. Dette står i modsætning til, og det gentager jeg, beslutninger, som er blevet vedtaget af EU. En sådan tilgang til problemet kan diskuteres, eftersom en stor del af USA's ejendom, som for godt 36 år siden tilhørte udlændinge eller cubanske borgere emigreret til USA, blev nationaliseret, og eftersom USA i modsætning til, hvad næsten alle andre stater for lang tid siden har gjort, ikke har villet nå frem til noget kompromis angående deres borgeres nationaliserede ejendom.
Dette er de præciseringer og afklaringer, hr. kommissær, som Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser gerne ville have.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, mine damer og herrer, lad mig først sige, at når man ser på spørgsmålet generelt, har Verdenshandelsorganisationen og muligheden for at indbringe en sag for Verdenshandelsorganisationen været det bedste og måske det eneste effektive våben, som Den Europæiske Union har haft mod USA's fuldstændig uacceptable forsøg på at eksportere og påtvinge os sine politikker.
Uden en sådan mekanisme for bilæggelse af tvister, uden sådanne regler ville vi have haft meget lidt ammunition i denne kamp. Jeg nævner dette, fordi det meget godt viser, hvor vigtigt det er, at Den Europæiske Union forbliver tro mod Verdenshandelsorganisationens principper, idet vi derigennem har mulighed for at forsvare vores interesser. Men vi skal bruge dem på den rigtige måde. Som svar på nogle af de øvrige punkter, vil jeg gentage sagens fakta.
I henhold til aftalememorandummet af 11. april 1997 mellem Den Europæiske Union og USA skal der udformes krav, som »tjener til at hindre og modvirke fremtidig erhvervelse af investeringer fra en stat, der har eksproprieret eller nationaliseret sådanne i modstrid med folkeretten, samt efterfølgende handel med skjulte investeringer«. Det fremgår af formuleringen, at aftalememorandummet ikke nødvendigvis giver mulighed for forhandling af krav, der indebærer et forbud mod fremtidige investeringer i ekspropriationsejendom, da der henvises til krav med en hindrende og modvirkende effekt samt til investeringer i modstrid med folkeretten og ikke på anden måde. Det er selvfølgelig ikke alle sådanne investeringer, der vil være i modstrid med folkeretten.
Herudover og parallelt hermed omfatter aftalememorandummet en bestemmelse om, at Den Europæiske Union og USA vil arbejde sammen om på grundlag af aftalte principper at behandle og løse problemer med jurisdiktionskonflikter og sekundære boykotter. Det er meget vigtigt at bemærke, at forhandlingerne på dette stadium skal være parallelle med forhandlingerne om investeringskrav. Det ene aspekt er interessant for USA, det andet er interessant for os. Der er således balance i aftalen.
Et andet element af aftalememorandummet er D'Amato-lovgivningen. Den fulde gennemførelse af memorandummet ville betyde, at USA over for Den Europæiske Union skulle suspendere den multilaterale ordning i henhold til denne lovgivning, som ikke er omfattet af sagen i WTO, men som dog indgår i aftalememorandummet med USA. Dette forudsætter fortsat suspension af afsnit 3 i Helms-Burton-loven, og at Kongressen ændrer HelmsBurton-loven, således at præsidenten kan suspendere afsnit 4.
Med hensyn til den betragtning, at Den Europæiske Union skulle have forpligtet sig til at tilslutte sig USA's bestræbelser på at fremme demokratiet i Cuba som omtalt i den mundtlige forespørgsel, vil jeg gerne minde det ærede medlem om, at formuleringen i aftalememorandummet er helt klar. Den Europæiske Union og USA er ikke forpligtet til at handle i fællesskab i henhold dertil. Begge parter kan frit afgøre, hvordan, hvor og hvornår de hver især ønsker at tage disse emner op med Cuba.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen mener, at sådanne krav ville gøre det umuligt at foretage investeringer i Cuba under hensyntagen til de historiske faktorer, som det ærede medlem nævnte, vil jeg igen klart sige, at dækningen af tidligere ekspropriationer ikke er udelukket ved aftalememorandummets formulering, men at den forudsætter, at der er sket en klar overtrædelse af folkeretten, og, som jeg har omtalt, er Den Europæiske Union ved aftalen kun forpligtet af krav, som tjener til at hindre og modvirke investering, og ikke af krav, der indebærer et forbud mod investering. Sidstnævnte ville i alle tilfælde være vanskeligt for Fællesskabet på grund af den stort set frie kapitalbevægelse i Fællesskabet som omhandlet i artikel 73b i EF-traktaten.
Det næste spørgsmål vedrører det faktum, at folkeretten omfatter regler om investeringsbeskyttelse, bl.a. regler om ekspropriationers lovlighed. Et af kriterierne for, hvorvidt en ekspropriation er lovlig, er, om den eksproprierende stat straks har udbetalt en tilstrækkelig og effektiv kompensation. Kommissionen og medlemsstaterne har under forhandlingerne til stadighed krævet, at kravene i henhold til aftalememorandummet alene skal kunne finde anvendelse på ekspropriationer, der er foretaget i modstrid med folkeretten. Man har endnu ikke færdigforhandlet de nærmere kriterier for bestemmelsen af, hvornår der er tale om sådanne.
Det vil fremgå af det, jeg har sagt, at forhandlingerne nu er inde i en kompleks og vanskelig fase. Det er fortsat Kommissionens mål at opnå en afbalanceret løsning, der både dækker krav for investering i eksproprieret ejendom i den forstand, som jeg har beskrevet dem, og principperne for modstridende krav og sekundære boykotter. Aftalen må i alle tilfælde indebære, at Kongressen vedtager de lovændringer, der muliggør suspension af afsnit 4 i HelmsBurton-loven, og USA's regering må også suspendere den multilaterale ordning i henhold til D'Amato-loven. Forhandlerne er i Paris i denne uge til den 6. forhandlingsrunde, og der er planlagt yderligere drøftelser i oktober. Der foreligger endnu ingen endelig aftale, men det er disse principper og procedurer, vi følger.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, det glæder mig, at kommissæren har mindet os om betingelserne i aftalen mellem Europa-Kommissionen og Clinton-regeringen - efterfølgende delvist ændret af Den Europæiske Unions Ministerråd - for, som kommissæren ganske rigtigt har påpeget, er der ikke tale om en hvilken som helst aftale, men en betinget aftale. Og betingelserne har hr. Brittan mindet os om, men jeg vil gerne gøre opmærksom på de to grundlæggende betingelser: For det første indstillede Den Europæiske Union behandlingen af den klage, der blev fremlagt for Verdenshandelsorganisationen, og USA forpligtede sig til at standse anvendelsen afsnit III - hvilket præsident Clinton har fornyet den 18. juli 1997, hvilket i øvrigt i yderligere seks måneder har motiveret til humor fra de cubanske myndigheder, som spøgefuldt har sagt, at USA endnu engang udsatte resten af verdens suverænitet. Den anden grundlæggende betingelse er - efter min mening - at de amerikanske myndigheder havde accepterert ændring af afsnit IV. Men jeg, hr. formand, har ikke hørt noget om, at denne ændring af afsnit IV, hvor den amerikanske Kongres skal medvirke, endnu har fundet sted. Og som kommissæren udmærket ved, ét er Clinton-regeringen, noget andet er USA's Kongres.
Og alle disse aftaler har, hr. formand, udmøntet sig i den fælles forståelse, at hvis en retsakt blev gennemført over for en privatperson, en juridisk eller moralsk person i Den Europæiske Union, hvis de indrømmede ophævelser ikke blev gennemført, eller de blev ændret, forbeholdt Den Europæiske Union sig retten til automatisk igen at påbegynde den almindelige behandling af klagen til Verdenshandelsorganisationen. Og altid på baggrund af en forkastning af lovens ekstraterritorielle princip, der vedrører handelsforholdene mellem Den Europæiske Union og dennes medlemsstater og tredjelande, f.eks. Cuba.
Hr. formand, jeg må sige, at vores politiske gruppe altid har forkastet Helms-Burton-loven af tre hovedårsager: For det første fordi den øger det cubanske folks lidelser, som i forvejen er meget store. For det andet fordi den indfører et element af ekstraterritorialitet, som frastøder enhver suveræn stats mest frigjorte samvittighed - og dette har jeg haft mulighed for at nævne i dette Parlament. For det tredje fordi den, hr. formand, stiller spørgsmålstegn ved Verdenshandelsorganisationens kompetence som organ, der kan bilægge eller afgøre disse konflikter. Hr. Brittan har sagt, at den er den bedste garanti til at forsvare Den Europæiske Unions teser. Hvis vi holder os til banan- og hormonpanelets seneste resultater, ved jeg ikke, om den er den bedste garanti. Under alle omstændigheder er det i tilfældet Helms-Burton-loven klart, at fornuften støtter Den Europæiske Union på fire områder, og dog har Den Europæiske Union foreløbig søgt en mindelig ordning.
I betragtning af hvornår Europa-Kommissionen underskrev denne aftale med Clinton-regeringen, blev den 15. oktober angivet som frist, og det ville måske være nyttigt for Kommissionen at vide, hvilken tilstand og position den amerikanske Kongres har over for en ændring af afsnit IV i loven. Jeg har med den delegation, som jeg er formand for, for nylig været i USA, og de indtryk, vi fik af kongresmedlemmerne og senatorerne, var ikke spor klare med hensyn til ændring af dette afsnit IV i loven.
Afslutningsvis må jeg sige, hr. formand, at vi afviser betingelserne i denne lov, for selvom vi er enige med hensyn til målet om at fremme den fredelige overgang til frihed, hvad angår menneskerettigheder og demokratiske friheder på Cuba, afviger vi med hensyn til metoden, for denne embargopolitik, som nu har varet i 40 år, har ikke medført nogen som helst fremskridt med hensyn til disse værdier, som er nævnt af Den Europæiske Union i erklæringen af 2. december 1996.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, allerede mange gange er Helms-Burton-loven debatteret her, og der er vedtaget beslutningsforslag om den, og min gruppes holdning med hensyn til de eksterritoriale bestemmelser i denne lov er uændret. Det kan ikke være sådan, at den amerikanske Kongres foreskriver vores virksomheder loven, og hvis der er konflikter, så ligger voldgiften i WTO's hænder. Udelukkende WTO. Hr. formand, jeg har to spørgsmål til kommissær Brittan.
Hvorfor har kommissæren optrådt så solistisk i forhandlingerne med amerikanerne om Helms-Burton-loven? Denne lov drejer sig kun for 20 procents vedkommende om handelspolitik inden for rammerne af WTO, og den øverste magt med hensyn hertil ligger hos Kommissionen og Parlamentet. Men for 80 procents vedkommende drejer det sig om tredjelandes investeringer på Cuba, og det er i tidligere amerikansk ejendom. Sidstnævnte, når det drejer sig om investeringer, henhører under Rådets øverste magt. Det er derfor ikke overraskende, at kommissærens solistiske optræden fører til irritationer her i Parlamentet, men frem for alt også i Rådet. Og resultatet var ingen nye beføjelser inden for rammerne af artikel 13 til Parlamentet og Kommissionen i Amsterdam-traktaten, hvilket er taget til efterretning.
Mit andet spørgsmål vedrører multilateral agreement on investment , som OECD i øjeblikket forbereder. Konventionen vil vistnok i maj blive undertegnet af 29 lande og Unionen. Heri vil der blive fastlagt et forbud mod investeringer i illegalt eksproprierede ejendomme. Spørgsmålet er nu: Er der på Cuba tale om illegalt eksproprierede amerikanske ejendomme, for 36 år siden? For der var dengang ingen international ret på dette område, og amerikanerne afslog i sin tid kategorisk et tilbud om skadeserstatning. Er det så rimeligt at tale om illegal ekspropriation? Jeg vil gerne høre kommissærens mening om disse to spørgsmål.

González Álvarez
Hr. formand, sidste gang hr. Brittan var her også for at tale om HelmsBurton-loven, sagde han, som min landsmand Salafranca erindrede, at hvis USA ikke overholdt sin del af aftalen - det vil sige fortsat indefrysning af afsnit III og tilbagekaldelse af afsnit IV - ville Kommissionen forbeholde sig ret til at vende tilbage til WTO-panelet.
Vi mener, at afsnit IV ikke kun blev tilbagekaldt - selvom afsnit III blev indefrosset i yderligere seks måneder - men at USA's Kongres med otte ændringsforslag forværrede Helms-Burton-loven ved at kræve streng overholdelse heraf. Det vil sige, at den amerikanske Kongres' ønsker står i modstrid med, hvad hr. Brittan sagde. Endvidere siger hr. Brittan: Investeringerne vil ikke blive forbudt, de vil blive dæmpet. Og jeg spørger mig selv: Hvad er formlen for denne dæmpelse? Dette er altså et fænomen, som jeg ikke kender inden for international ret, og jeg ville gerne vide, hvad »dæmpelse« består i, især om der er taget hensyn til, at Den Europæiske Union indtil for ikke så længe siden havde opretholdt visse samtaler med den cubanske regering med henblik på at nå til en handels- og samarbejdsaftale, da jeg her husker, at Cuba er det eneste land, med hvilket vi ikke har en samarbejds- og handelsaftale. Og dette finder vi urimeligt.
Vi mener, at samtalerne inden for WTO's rammer gør fremskridt med hensyn til at acceptere USA's betingelser og garanterer ikke Den Europæiske Unions interesser og unionslandenes suverænitet. Når man taler om at straffe investeringer, tænker man naturligvis - og det ved De lige så godt som jeg, hr. Brittan - på Cuba og investeringer, som udføres af bestemte EU-lande i Cuba. Vi finder, at vi bevæger os ad en farlig vej, og Europa-Kommissionen burde på ny indgive en anmeldelse over for WTO.

Wolf
Hr. formand, i et demokrati, der virkelig fungerede, ville den debat, vi fører i dag, være fuldstændig overflødig. Dette Parlaments vilje ville blive respekteret, og der ville blive oprettet et WTO-panel til Helms-Burton. Men De handlede egenmægtigt allerede i maj i år, hr. kommissær, og det har vi kritiseret Dem for. Vi måtte konstatere, at De havde været i privat audiens hos big brother for at gyde olie på vandene. De har gjort nogle fuldstændig uacceptable indrømmelser. Det har intet, overhovedet intet, med staying loyal to principles at gøre!
Allerede to måneder senere fik vi ret. Den 11. juni skærpede den amerikanske Kongres deres amerikanske embargo, som fordømmes mange steder i verden, yderligere. Vi gik ind for nøjagtig det modsatte og forlangte netop derfor det panel, som De har omgået. Hr. kommissær, alle europæiske borgere er imidlertid mere end skeptiske, hvad WTO angår. Verdenshandelsorganisationen er kommet i en ægte legitimationskrise. For hvad skal vi bruge sådan en organisation til, hvis den kun kan fungere som voldgiftsret, når det handler om sociale landvindinger, når det handler om beskyttelse af miljøet? Hvad skal vi bruge en WTO til, når de store alligevel stadig meler deres egen kage, så snart de selv skal i gabestokken? Hvad skal vi bruge en WTO til, når den omgår sine egne regler i hemmelige aftaler og så kun vil ophøje deres indhold til grundlag for en multilateral investeringskonvention, der angår os alle?
Vi kræver omfattende information og deltagelse af alle i forhandlingerne om en multilateral investeringsaftale, som hidtil har fundet sted på OECD-plan og sikkert vil blive fortsat på WTO-plan på et senere tidspunkt. Minimum et signifikant antal u-lande skal stemme for, for at en sådan konvention overhovedet kan besluttes. Jeg tror, at det spørgsmål, som fru Plooij-van Gorsel stillede, er meget relevant.
For at komme tilbage til Cuba: EU må ikke længere bare parere ordre, men skal belægge budgetposterne fornuftigt i stedet for at afskaffe dem. Og EU skal langt om længe bane vejen for en samarbejdsaftale med Cuba. Den investeringsbeskyttelse, som USA sætter så højt, er overhovedet ikke noget aktuelt problem for Europa. Jeg vil bare erindre om Cubas aftale om investeringsbeskyttelse med lande som Frankrig eller Tyskland. Det er virkelig ikke vores opgave at lege Miami Vice!

Souchet
Hr. formand, hr. kommissær, forholdet mellem USA og Europa er belagt med misforståelser og indfaldsvinkler, der afviger fra hinanden, selv på de områder, hvor de forfulgte mål i virkeligheden er identiske. Helms-Burton-loven er et godt eksempel på den slags transatlantiske misforståelser.
Den Europæiske Unions medlemsstater og Amerikas Forenede Stater deler fuldt ud det mål, der går ud på at gøre Cuba demokratisk, selvom Castros romantiske opfattelse stadig lader til at høste tilhængere inden for denne forsamling, på en underligt forskudt måde. Men Den Europæiske Union forsøger at fremme denne udvikling af demokratiet på Cuba ved udbygge den menneskelige, økonomiske og politiske udveksling. Amerikanerne, som er mere følsomme over for presset fra dem, der har måttet flygte fra Castros diktatur, og som også er tættere på, faktisk meget tæt på det pågældende land, finder, at den eneste effektive handlemåde er den, der hedder fasthed og sanktioner. Målet er det samme og opfattelserne er radikalt forskellige, men det drejer sig om to indfaldsvinkler, hvor den ene i sig selv er lige så legitim som den anden.
Det er dog stadig sådan, at anvendelsen af en lovgivning, der har sådanne eksterritoriale følgevirkninger, er totalt uacceptabel. Det forlig, som Kommissionen i dag gør gældende, ligner dog i højere grad en pragmatisk handling, efter at man har givet afkald på at opnå nogle principielle resultater. Den kan ikke skjule den totale mangel på grundlæggende indrømmelser fra amerikansk side. Det forekommer mig, at vi næppe har grund til at rose os af den undtagelse, som de virksomheder, der er hjemmehørende i Den Europæiske Union, vil nyde godt af, når vi samtidig lader vores partnere fra tredjelandene stå alene over for det magtfulde Amerika.
Eftersom sagen ikke blev vundet om spørgsmålet vedrørende princippet om det uacceptable i de eksterritoriale bestemmelser, er der intet til hinder for den skadelige forøgelse af antallet af disse lovgivninger på alle politiske og administrative niveauer i USA. Dette princip-nederlag ansporer tværtimod til flere af sådanne lovgivninger, og det er et forkert signal.
Man beklager allerede, at byer eller stater har vedtaget bestemmelser med eksterritoriale konsekvenser, uden at Clintons regering har mulighed for at sætte sig imod dette. Og denne udbredelse er så meget mere foruroligende, fordi den ofte fremhæver det politisk korrekte i kampen for menneskerettigheder eller miljøbeskyttelse for i virkeligheden at fortrænge udenlandske firmaer og forhindre dem i at konkurrere om de amerikanske offentlige indkøbskontrakter.
Vores gruppe anser derfor dette forlig for at være en udvej, der er blevet benyttet i mangel af bedre. Jeg frygter, at det ikke vil spare os for nye ærgelser.

Kittelmann
Hr. formand, hr. kommissær! Det må være en besynderlig fornemmelse for Dem som overbevist tilhænger af den frie handel, der altid har bevist Deres holdninger, at se sig kritiseret, som De er blevet kritiseret af hr. Wolf her til aften. Det vil jeg udtrykkeligt beskytte Dem imod, for der var ikke blot tale om en retorisk overdrivelse, men det tjente frem for alt ikke formålet.
Situationen er jo den følgende: Cuba er ikke noget demokratisk land, men USA's anstrengelser er folkeretsstridige, idet de går i den forkerte retning og straffer demokratiske lande som f.eks. lande i Den Europæiske Union. Vi har alle anset det for rigtigt at hidkalde WTO, ikke for at statuere et eksempel af hensyn til WTO's handledygtighed, men for at gennemføre vores ret. Det var svært at forstå, at Kommission har forsøgt - ikke med hemmelige forhandlinger eller lignende, som hr. Wolf formoder - at finde et kompromis eller at gå i en retning, hvor det ikke er helt klart, om det vil føre til noget. Hvis det ikke skulle føre til noget, vil det blive vanskeligt at starte forfra igen dér, hvor man forlod en linje i kompromiset, nemlig hvor panelet afslutter en vellykket WTO-procedure.
Amerikanerne handlede anderledes i banankonflikten: De gik til vejs ende i denne sag. Det har vi også diskuteret i dag. Jeg siger det, fordi vi her, hvad jeg har forståelse for, tager hensyn til USA's indenrigspolitik. Den, der p.t. følger med i, hvordan hr. Helms forholder sig ved udnævnelsen af ambassadører i Senatets udvalg, især da det primært er det udvalg, der har gennemtrumfet Helms-Burton-loven, ved, hvor svært USA's præsident har ved at gennemføre det, som han har lovet Dem, i Kongressen og i Senatet.
Men: Det er USA's interne anliggender. Når vi ser, at det især er USA og Europa, som har gennemført WTO, og som nyder godt deraf, som har afløst GATT, og hvordan den tredje verdens lande med bekymring har opmærksomheden rettet mod, at de ikke kommer til at lide under, at de store bliver enige, så må man ikke undre sig, når, som vi ser det i Singapore, de asiatiske stater eller andre stater bliver mistroiske over, at WTO tilsyneladende kun er til for de rige, som jo alligevel nok skal løse deres konflikter.
Derfor overbringer jeg Dem denne anmodning fra PPE-Gruppen: Vend meget hurtigt tilbage til dydens smalle sti, og gennemfør en retlig procedure, hvor det er nødvendigt, hvis det skulle vise sig, at Deres forsøg på at opnå kompromiser ikke lykkes.

Rübig
Hr. formand, hr. kommissær! Jeg tror, at vi kan være stolt af Europas politik. Vi har haft stor succes! Vi har haft stor succes med udvidelsen mod øst, som var præget af, at vi kom ind på livet af hinanden, og af forhandlinger. Amerikanerne søgte kun konfrontation i Cuba-sagen og ligger langt tilbage i forhold til Europa. Jeg tror, at det ganske enkelt er nødvendigt, at man, når man taler med Helms og Burton, som jo har meget entydige synspunkter og egentlig ikke er parat til forhandlinger, plæderer for vores moderne strategi, nemlig at tilbyde alternativer, de facto leder efter et system, som støtter demokraterne på Cuba, som støtter markedsøkonomien på Cuba. Hvis vi vælger en politik, der kan byde på alternativer til at støtte de kræfter på Cuba, der forfølger samme mål som os, og som ikke søger blind konfrontation, så vil vi, europæerne, også få succes på Cuba.

Formanden
Jeg kan meddele, at jeg har modtaget seks beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 40, stk. 5.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Brittan, Sir Leon
Jeg vil gerne kort svare på nogle af de punkter, der er blevet fremført, og sætte sagen i perspektiv. Hvis jeg må være så fri, vil jeg gerne sige, at de synspunkter, som hr. Rübig og hr. Kittelmann har givet udtryk for, er tættere på virkeligheden end andre, vi har hørt.
Lad os begynde med hovedprincipperne. Vi er i lighed med USA imod det udemokratiske styre i Cuba. Vi er uenige om, hvordan sagen bør gribes an, og vi protesterer mod USA's forsøg på at påtvinge os sin politik. Vi protesterer så kraftigt, at vi som noget helt enestående gennem Parlamentet og Ministerrådet har taget skridt mod at lovgive med henblik på at indføre blokerende lovgivning. Vi protesterer så kraftigt, at vi har henvendt os til WTO for at gøre vores rettigheder gældende - ikke blot vedrørende Helms-Burton-loven, men også, dog ikke gennem WTO, med hensyn til D'Amato-lovgivningen, som vedrører Iran og Libyen, og som vi også har indvendinger imod.
Vi er og vil fortsætte med at være parate til at gå videre med WTO-sagen. Men der er gentagne gange i Ministerrådet udtrykt et stærkt ønske om, at vi skal forsøge at nå frem til en forhandlingsløsning. Og der er fundet en slags midlertidigt forlig, der giver os mulighed for at vende tilbage til WTO, såfremt det ikke overholdes, og hvis vi ikke får opfyldt vores målsætninger. Hvad er vores målsætninger? Et forlig betyder pr. definition, at man ikke ved en international domstof får en klokkeklar erklæring om, at vi har ret og amerikanerne uret. Men vi og medlemsstaterne har med god grund indtaget det standpunkt, at det vigtige er at beskytte Europas økonomiske interesser frem for alt andet og at sikre, at USA ikke handler på en måde, der kan skade os. Dette har betydet, at den amerikanske præsident har suspenderet afsnit 3, det mest skadelige afsnit i denne lov, og at afsnit 4 ikke har været anvendt siden aftalememorandummets indgåelse.
Vi indgik så forhandlinger, der, hvis de lykkedes, ville indebære en permanent suspension af afsnit 3, således at europæiske virksomheder og borgere aldrig ville blive truet på denne måde, og give præsidenten mulighed for at suspendere afsnit 4 på samme permanente måde. Endvidere fik vi som følge af disse forhandlinger udsigt til og mulighed for at opnå suspension af den anden lov, som vi har indvendinger imod, nemlig D'Amato-loven.
Det, der er sket, er, at vi fortsat forhandler. Det er der intet mystisk i. MIA-forhandlingerne er en anden sag, der spænder videre end denne, og som vi også deltager i. Den berører ikke udviklingslandene. Vi håber, at vi kan forhandle med dem senere i WTO-regi om en bredere aftale. Måldatoen, den 15. oktober, ligger os meget på sinde, og det har vi også fortalt amerikanerne.
Vi står frit i forhandlingerne. Vi er ikke forpligtet til at acceptere noget, der ikke er i Europas interesse, og det vil vi heller ikke. Forhandlingerne er ikke afsluttet. Amerikanerne skal også gøres deres for at tilgodese os under forhandlingerne. Jeg tror, at vi med et godt forhandlingsresultat vil have beskyttet Den Europæiske Unions interesser på en meget effektiv måde, og vi vil have anvendt WTO-proceduren, hvilket er værdifuldt. For blot ved at indbringe sagen vil vi da have fået USA til at suspendere afsnit 3, til at undlade yderligere anvendelse af afsnit 4 og til at gøre noget ved D'Amato-loven.
Hvis vi ikke får opfyldt vores målsætninger, er vi fuldt berettigede til at vende tilbage til WTO, til at genoptage sagen og søge at få den bilagt gennem WTO. Vi har således ikke tabt noget, vi har opnået meget, vi har alle muligheder for at opnå endnu mere. Lykkes det ikke for os, kan vi igen vende tilbage til det internationale forum, som vi har været med til opbygge, og som vi må forsvare for at opnå vores rettigheder. Det er den reelle situation på nuværende tidspunkt. Forhandlingerne er komplicerede og uafsluttede, men jeg kan forsikre Dem om, at vi ikke vil komme til et resultat eller indgå en aftale, der ikke til fulde og i passende omfang beskytter Den Europæiske Unions interesser, som jeg har defineret dem.

Plooij-van Gorsel
Hr. kommissær, hvis jeg er her kl. 23 og stiller Dem spørgsmål, håber jeg, at De vil besvare mine spørgsmål og ikke blot svare de personer, der mener det samme som Dem om emnet. Jeg stillede to spørgsmål. De besvarede dem ikke.

Brittan, Sir Leon
Jeg troede, jeg gjorde det helt klart, at vi ikke har handlet på egen hånd, som De siger, i Helms-Burton-sagen. Vi har gentagne gange givet Rådet en redegørelse. Jeg har forklaret sagen for udvalg under Parlamentet ved flere lejligheder. Medlemsstaterne har bakket op om det foreløbige aftalememorandum. Det er svaret på Deres første spørgsmål. Der er heller ikke nogen som helst grund til at tro, at medlemsstaternes tøven med at ændre artikel 113 har noget som helst med dette emne at gøre.
Med hensyn til spørgsmålet om, hvornår der er tale om ulovlig ekspropriation, er dette et punkt, der ikke er blevet afklaret under forhandlingerne, og det er derfor umuligt at besvare det. I mine indledende bemærkninger var jeg imidlertid inde på de principper under folkeretten, der afgør, hvorvidt en ekspropriation er ulovlig, i relation til spørgsmålet om kompensation.

Wolf
Hr. kommissær, spørgsmålet om, hvem der afgør, om en ekspropriation er ulovlig, er meget interessant, hvis der hermed åbnes mulighed for, at et stort land i kraft af dets retssystem reelt kan bestemme, hvad der er i overensstemmelse med forfatningen i andre lande. F.eks. har vi i Forbundsrepublikken Tyskland § 15, der giver hjemmel til ekspropriation. Men hvis den amerikanske Kongres vurderer, at dette er uhensigtsmæssigt, vil det så være ulovligt?

Brittan, Sir Leon
Jeg kan forsikre den ærede herre om, at vi ikke vil lade Kongressen i USA afgøre dette forhold. For så vidt at forholdet indgår i forhandlingerne, må vi have vished for, at der foreligger en passende definition, som vi - ikke den amerikanske Kongres - finder tilfredsstillende. Selvfølgelig skal den amerikanske regering også tilgodeses under forhandlingerne, men det er ikke noget, der vil blive pålagt os unilateralt.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, der er ikke tale om at genåbne forhandlingen, men, som min kollega nævnte, blot om at bede kommissæren om så vidt muligt at være mere præcis. Han har meddelt os, at forhandlingerne befinder sig i en kompliceret og ømtålelig fase, og sagen er, at den indledende aftale blev underskrevet i april. April måned er gået, maj måned er gået, juni måned er gået, juli måned er gået, august måned er gået, det er nu den 15. september, og den 15. oktober udløber den frist, der er fastsat af Clinton-regeringen og Kommissionen for at nå til en aftale.
Mener kommissæren, at de problemer, der er på bordet, vil blive løst inden den 15. oktober? Og mit andet spørgsmål: Mener kommissæren, at stemningen i USA's Kongres vil tillade præsidenten at ændre afsnit IV i henhold til Clinton-regeringens forpligtelse, selvom den endnu ikke er anvendt?

Brittan, Sir Leon
Det er rigtigt, at den 15. oktober er måldatoen for afslutningen af forhandlingerne. Ifølge min erfaring med alle typer forhandlinger er det meget, meget sjældent, at der foreligger noget resultat før tidligst på den specificerede dato. Det er derfor på dette stadium umuligt at sige, om forhandlingerne vil lykkes. Der er ganske lang vej endnu, men vi har gjort fremskridt. At sige mere ville indebære en større præcisering end, der reelt er grundlag for.
Jeg kan heller ikke svare på, om der i Kongressen er stemning for en løsning, der giver mulighed for den fornødne ændring af lovgivningen med henblik på at ændre afsnit IV. Alt, jeg kan sige, er, at gennemføres ændringen ikke, bliver der ingen aftale med Den Europæiske Union.

Castellina
Jeg nærer stor beundring for Sir Leons diplomatiske evner, og jeg vil bestemt ikke kommentere det, han har sagt, for jeg bliver nødt til nøje at undersøge betydningen af 'på sigt', 'hindrer' og 'ikke udelukker', og alle disse nuancer. De må undersøges nøje, før jeg kan vurdere, hvad han har sagt, og hvad det betyder. Jeg kan godt forstå, at det er vanskeligt at udtale sig om forhandlingsemnet, mens forhandlingerne pågår. Alligevel spørger jeg: Vil vi blive informeret om, hvad der foregår, før der foreligger en aftale? Vi er bekymrede over Helms-Burton-loven og dens konsekvenser for Cuba. Det er et af de punkter, hvor mine kolleger har givet udtryk for bekymring.
Vi er også bekymrede over den multilaterale investeringsaftales mere overordnede konsekvenser. Hvilken indvirkning får en aftale, der muligvis indebærer en fortolkning af ejendomretten, som er meget forskellig fra den, der er tradition for at anvende i Europa, på vores landes suverænitet.
Det er et punkt, jeg virkelig gerne vil forstå.

Brittan, Sir Leon
Svaret på spørgsmålet er meget enkelt. Suverænitet er ikke på tale. Alle europæiske lande, for slet ikke at tale om Den Europæiske Union, indgår konstant traktater. Indgåelse af en traktat indebærer ikke afgivelse af suverænitet, men udøvelse af suverænitet, for der er ingen lande, der er tvunget til at indgå en traktat, hvis landet ikke finder, at det er i dets interesse.
Ved forhandlingen af den multilaterale investeringsaftale inden for rammerne af OECD, hvoraf EU-medlemmerne selvfølgelig også er medlemmer, vil medlemsstaterne ikke acceptere en aftale, medmindre de mener, at det er i deres interesse og foreneligt med deres holdning til disse spørgsmål. Alle ved det, men lad mig blot præcisere, at MIA-forhandlingerne blev indledt længe før Helms-Burton-sagen. Målet for disse er en aftale, der dækker mange forhold, og det vil være i vores interesse at fremme investering. Det er derfor vi medvirker, og det er derfor alle EUmedlemsstaterne er meget ivrige efter, at få en sådan aftale på plads.
Dette spørgsmål opstod i en sen fase af forhandlingerne, og vi taler om en specifik bestemmelse, hvorom der skal opnås enighed på samme måde som med enhver anden bestemmelse. Dette aspekt er selvfølgelig kun en del af den samlede Helms-Burton-aftale, for så vidt dette angår, vil jeg i enhver henseende følge den almindelige konstitutionelle og parlamentariske praksis for underretning af Parlamentet.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Brittan.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.
(Mødet udsat til kl. 23.10)

