Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
Lad os genoptage mødet. Jeg bør sige, at der tilsyneladende er en drillenisse på spil i systemet i bygningen. De mennesker, der installerede systemet, har været her nogen tid i et forsøg på at finde årsagen til problemet. Det er tilsyneladende et periodisk problem. Jeg håber, det bliver løst hurtigst muligt.
Protokollen fra mødet i går er omdelt. Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Watson
Hr. formand, på side 27 i bilaget til protokollen er det angivet, at jeg har stemt for ændringsforslag 20 til Morillon-betænkningen. Jeg kan ikke tilslutte mig synspunkterne i det ændringsforslag og ønsker, at det bliver registreret, at jeg stemte imod.

Formanden
Det vil blive rettet i den næste protokol, hr. Watson.

Thors
Hr. formand, på egne og fru van der Laans vegne ønsker jeg, at det bliver registreret, at vi stemte imod ændringsforslag 15 i Morillon-betænkningen. Vi ønsker, at det bliver registreret, at vi stemte for frigivelsen af Leyla Zana og de øvrige kurdiske fanger.

Cox
Hr. formand, det vil måske være nyttigt, hvis jeg fremsætter et indlæg til proceduren. Min gruppe var i går, som ved så mange andre afstemninger her i Parlamentet, på automatpilot, men for nogle af os var der nærmest tale om en nødlanding, da vi i forbindelse med afstemningen om ændringsforslag 15 fra GUE-NGL-Gruppen om frigivelse af fru Zana m.fl. opdagede, at vi havde stemt forkert.
Jeg har allerede fået foretaget en rettelse, men jeg vil gerne formelt bede Dem om at gøre det lettere for kolleger i ELDR-Gruppen i løbet af dagen at kontakte de relevante tjenester. Nogle er ikke til stede lige nu, dels på grund af afbrydelsen, dels på grund af, at spørgsmålet ikke var forudset. Jeg vil sætte pris på Deres hjælp vedrørende dette.
(Protokollen godkendtes)   

Myller
Hr. formand, det, jeg vil sige, har mere med fremtid end fortid at gøre, idet jeg gerne vil sikre, at afstemningen om BSE foregår i dag ved dagafstemningen. Her drejer det sig om et vigtigt og interessant aspekt for borgerne, og det vil være rimeligt, at vi kan få det afsluttet i dagtimerne i dag.
(Parlamentet godkendte anmodningen)

Aktindsigt i dokumenter fra Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0318/2000) af Cashman for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om aktindsigt i dokumenter fra Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen (KOM(2000) 30 - C5-0057/2000 - 2000/0032(COD)).

Cashman
Jeg har æren af at præsentere denne betænkning om et emne af afgørende betydning for tilværelsen for de mennesker, som vi repræsenterer, samt for Unionens fremtid. Formålet med betænkningen er at udarbejde et forslag, som er politisk gennemtænkt og yderst rimeligt og praktisk for både institutionerne og borgerne. Jeg mener, at min betænkning afspejler dette og holdningen hos min rådgivende ordfører, fru Maij­Weggen, til hvem jeg gerne vil udtrykke en stor tak.
Lad mig understrege, at dette er et juridisk dokument, som skal være detaljeret og uangribeligt. Det er ikke en informationsbrochure. Den kommer senere. Jeg beklager imidlertid, at betænkningen er blevet forkert fremstillet af visse personer, som har ønsket at opnå kortsigtede politiske fordele. Med et par billige overskrifter har disse mennesker fordrejet sandheden. Denne betænkning er faktisk temmelig vigtig set i lyset af de regler, som Rådet vedtog i august, den såkaldte "Solana­afgørelse". Min betænkning fastslår, at afgørelsen fra august bør ophæves sammen med visse andre afgørelser.
Det, vi ønsker, er en kulturel ændring. Som en Union med 15 medlemsstater behandler vi spørgsmålet om aktindsigt i dokumenter forskelligt, men det glæder mig at se, at Europa­Parlamentet i store træk står fast over for de kræfter, der ønsker at holde dørene til institutionerne lukket for offentligheden. Aktindsigt i dokumenter og oplysninger vedrørende institutionernes aktiviteter giver borgerne mulighed for at holde EU's styrende organer ansvarlige og medfører øget effektivitet. Jeg er fortsat overbevist om, at vi, med fru Maij­Weggens meget vigtige bidrag, har udarbejdet en gennemtænkt og fornuftig betænkning, som indebærer omfattende ændringer for institutionerne, men også reelle og håndgribelige fordele for de europæiske borgere.
Det er tydeligt, at traktatens artikel 255 giver mulighed for en bred fortolkning af borgernes aktindsigt i institutionernes dokumenter, og derfor vil jeg gerne nævne nogle af ændringerne i min betænkning. Alle institutioner og organer, der er dækket af artikel 255, bør nævnes udtrykkeligt i bestemmelsen og bør ikke kun omfatte udvalg og arbejdsgrupper, men også alle de agenturer, som institutionerne har oprettet. Samtlige af institutionernes dokumenter bør være offentligt tilgængelige, medmindre andet kan retfærdiggøres på grundlag af en såkaldt "harm test" og et begrænset antal undtagelser. Disse undtagelser er skønsmæssige og ikke, som nogle gerne vil give indtryk af, obligatoriske.
Ordet "dokument" skal fortolkes bredt og omfatte institutionernes interne dokumenter, selv om uformelle oplysninger i form af skriftlige meddelelser, som giver spillerum for overvejelser, kan undtages. Som Kommissionen foreslår, bør der oprettes et register over dokumenter, som skal indeholde alle direkte tilgængelige dokumenter. Det bør desuden omfatte dokumenter, der kan klassificeres som "ikke-offentlige" med de undtagelser, der gælder. Således er offentligheden klar over sådanne dokumenters eksistens og kan dermed komme med indsigelser mod en sådan klassificering. Aktindsigt skal endvidere kunne opnås på en brugervenlig måde via Internettet eller via traditionelle metoder, og der vil blive ført løbende tilsyn med den nye proces og Parlamentets gennemførelse heraf, hvilket er yderst vigtigt.
Jeg vil gerne klarlægge et par andre aspekter. Det klassificeringssystem, som omtales i min betænkning, skal lette aktindsigten. En anmodning om aktindsigt rejser tvivl om undtagelsen. Ved en anmodning om aktindsigt skal undtagelsen vurderes fra sag til sag. Vi skal sikre, at de nuværende og fremtidige interinstitutionelle aftaler, der omtales i min betænkning, har artikel 255 som juridisk grundlag, således at der kan etableres sammenhængende rammer mellem institutionerne med maksimal aktindsigt for borgerne.
Visse parlamentsmedlemmer har antydet, at jeg i min betænkning kommer for tæt på Rådets og Kommissionens holdning. Det er ret interessant, at de grundlæggende problemer, som Rådet og Kommissionen forventer i forbindelse med min betænkning, faktisk repræsenterer nøjagtig de samme forskelle, som eksisterer mellem flertallet i Europa-Parlamentet og visse af de mindre grupper her i salen. Derfor anmoder jeg Rådet og Kommissionen om at støtte ændringen. Unionen skal tættere på borgerne. Den skal være mere ansvarlig og gennemsigtig, især i forbindelse med den kommende udvidelse. Sammen må vi gribe denne chance, og sammen må vi løse de problemer, der opstår. Jeg råder indtrængende Parlamentet til at støtte min betænkning.

Maij-Weggen
. (NL) Hr. formand, det har varet længe, inden Kommissionen stillede forslag om offentlighed i forvaltningen. Flere medlemmer af Parlamentet har anmodet om dette i mange år. I starten af denne mødeperiode har jeg endda fremlagt et komplet initiativforslag i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender. I den forbindelse lovede Kommissionen at stille et konkret forslag inden for et halvt år, og den har holdt sit løfte.
Men det er beklageligt, at indholdet ikke svarer til forventningerne. Der er forholdsvis stor kritik fra journalistorganisationerne, ngo'erne, flere medlemsstater samt Parlamentet. Det er derfor ikke underligt, at der foreligger mange ændringsforslag, så forordningen ændres væsentligt og tilpasses lovgivningen om offentlighed i forvaltningen i en række medlemsstater, men også til Freedom of Information Act, som er gældende i USA. Hvorfor skal vores borgere have mindre åbenhed med hensyn til Bruxelles end de amerikanske borgere i forhold til Washington?
Der foreligger altså mange ændringsforslag, og jeg takker ordføreren for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, Michael Cashman, for hans gode samarbejde med Udvalget om Konstitutionelle Anliggender og mig. Det, der foreligger, er faktisk de to udvalgs arbejde.
Hvilke ændringsforslag er de vigtigste? Det allervigtigste ændringsforslag er naturligvis det til artikel 4, hvor Kommissionen fastsatte 17 undtagelser til aktindsigt, som vi har reduceret til seks undtagelser.
I forbindelse med information om militær- og forsvarsanliggender foreslår vi desuden at indgå en interinstitutionel aftale mellem Rådet og Parlamentet, så hemmelig information kan meddeles til et såkaldt særligt udvalg. Det kan så bedømme, om hemmeligholdelsen er korrekt. På den måde bliver Parlamentet også et led mellem Rådet og borgerne, og det er grunden til, at det hører hjemme i denne forordning.
Et andet vigtigt ændringsforslag er forslaget om, at ikke kun Rådet, Kommissionen og Parlamentet skal omfattes af forordningen, men også alle eksterne institutioner. Hvorfor skal de institutioner, som betales af Kommissionen, og hvis personale er europæiske embedsmænd, ikke tvinges til offentlighed? Jeg mener, at det er et meget vigtigt punkt, og det vil kræve et stort bilag til denne forordning at få det ordnet.
Med hensyn til klassifikationen kan jeg kort sige, at jeg fuldt ud tilslutter mig Michael Cashmans ord. Jeg forstår heller ikke helt Den Liberale Gruppes og De Grønnes kritik, fordi klassifikationen netop er vigtig for offentlighed. Derfor har Rådet så meget imod den.
Et femte vigtigt ændringsforslag er årsberetningen, som især skal vedrøre de dokumenter, der skal hemmeligholdes, eller som hemmeligholdes. En gang årligt kan man så undersøge, om det er rimeligt.
Kommissionen har uformelt meddelt os, at den endnu ikke er klar med sin udtalelse til Parlamentet. Det er måske ikke godt, men hvis hr. Cashman er af samme mening, kan vi undersøge, om afstemningen kan udsættes.
Endelig, hr. formand, er dette forslag især vigtig for Unionens demokratiske indhold. Det er det, det drejer sig om, om borgerne, og jeg håber, at et bredt flertal støtter dokumentet.

Hautala
Hr. formand, kære kolleger, aktindsigt i de europæiske institutioners dokumenter er en forudsætning for, at borgerne i det hele taget kan følge med i beslutningsprocessen og påvirke den. I øjeblikket er vi ved at skabe en åben og moderne forvaltning, hvilket som en naturlig del indebærer, at borgerne har denne direkte rettighed. Man bør naturligt sætte grænser for denne rettighed, og det har vi forhandlet om i dag. I øjeblikket praktiseres aktindsigt allerede i Den Europæiske Union, og vi har grund til at huske, at modige borgere og mange fremskridtsvenlige medlemsstater allerede i flere år har kæmpet for større åbenhed. Vi starter ikke denne forhandling på bar bund, men vi kan forpligte os til, at åbenheden øges, og Amsterdam-traktatens kriterier opfyldes.
Den forelagte betænkning forbedrer situationen i mange henseender. Det er meget godt, at det i betænkningen konkluderes, at aktindsigt og pligt til at udlevere dokumenter gælder for alle institutioner og organer, ikke bare de tre hovedinstitutioner. Det er også meget godt, at institutionerne forpligtes til eller nærmere sagt får mulighed for at udlevere dokumenter også til personer, der ikke bor inden for Den Europæiske Union, eller som ikke er medborgere i Den Europæiske Union. Dette princip bør forstærkes. Kære kolleger, De kan forestille Dem, at én medborger i Den Europæiske Union en dag har brug for at vide, hvad der er aktuelt i USA's regering. Der er såmænd ingen grund til at begrænse aktindsigten geografisk.
Betænkningen indeholder ikke tilstrækkelig redegørelse for, om eventuelle separate regler, der forbliver gældende efter ikrafttrædelsen af denne forordning, opfylder kriterierne for større åbenhed. Dette aspekt er uklart, og det er muligt, at også regler med større afgrænsninger kan forblive gældende, og det er bl.a. dette punkt, vi har foreslået ændringer til. Hvad angår definitionen af et dokument, så er det et meget væsentligt spørgsmål, og alene det kan man sikkert diskutere et helt år, og det har man antagelig også gjort. Det er væsentligt, at institutionerne gives en vis mulighed for at praktisere den såkaldte egne interne tankegang, men det skal vi være meget forsigtige med, for vi kan skabe en situation, hvor beslutningsrelevante dokumenter, som er under udarbejdelse, kan udelukkes fra åbenhed, og i det tilfælde kan man selvfølgelig ikke påvirke beslutningstagningen. Jeg mener, at man i betænkningen går for langt, også hvad angår, at de såkaldte tredje parter tildeles rettigheder til at begrænse adgangen til dokumenter. Det kan være Rådets og Kommissionens opgave at forsvare den form for begrænsninger, men efter min mening er det hverken i Parlamentets eller borgernes interesse.
Undtagelseslisten er, som Maij-Weggen sagde, meget væsentlig, og måske den vigtigste del af hele arbejdet. Der er man gået i en tydeligt bedre retning, men jeg ønsker specielt at henlede opmærksomheden på, at hvis vi vil have, at borgerne i fremtiden kan følge med i den generelle udvikling i sikkerhedspolitikken, altså den generelle udvikling, er undtagelsen vedrørende forsvar, sikkerhed og militære anliggender alt for omfattende. Den skal være defineret mere præcist, eller den skal omfatte en test for negative følger.
Kære formand, parlamentsmedlemmernes ret til aktindsigt i hemmelige dokumenter er meget vigtig, men den kan ikke erstatte borgernes direkte ret til at få informationer. Denne betænkning kræver mere bearbejdelse også i Parlamentet, og derfor skal den efter min mening også forbedres her.

Malmström
Hr. formand, åbenhed og indsigt i grundlaget for et demokratisk styre er en forudsætning for, at borgerne skal kunne følge den offentlige beslutningsproces og deltage i den. Muligheden for at få aktindsigt i offentlige dokumenter skaber større tiltro og legitimitet, hvilket EU desværre ikke har til overflod i dag.
International forskning peger også på en klar sammenhæng mellem åben forvaltning og en lav grad af korruption. Cashman-betænkningen er derfor ikke en hvilken som helst betænkning. I denne betænkning plantes kimen til det, der skal blive til et europæisk offentlighedsprincip, det vil sige det princip, at alle dokumenter skal være offentlige. Undtagelserne skal være få og tydeligt afgrænset ved lov. Alle dokumenter skal registreres. Behandling skal ske individuelt. Afslag skal motiveres.
Fra Udenrigsudvalgets side vender vi os imod tanken om, at dokumenter vedrørende udenrigs- eller sikkerhedsspørgsmål automatisk og som kategori skulle undtages fra offentlig aktindsigt. Dette er uacceptabelt. Selv på dette område skal hvert dokument behandles særskilt. Vi har derfor som en demokratisk ventil foreslået, at de dokumenter som - efter gennemgang - ikke kan udleveres til offentligheden, skal kunne videresendes til en mindre gruppe parlamentsmedlemmer. Det er dog vigtigt, at dette på ingen måde erstatter ambitionen om, at så mange dokumenter som muligt skal offentliggøres for den brede offentlighed, nemlig for journalister, interessegrupper og den enkelte borger. EF-traktatens artikel 255 handler om borgernes aktindsigt i dokumenter. Institutionernes rettigheder bør videreudvikles i særskilte bestemmelser.
Cashman-betænkningen er første skridt på en lang vej mod større åbenhed, demokrati og tillid hos borgerne. Det er nødvendigt og vigtigt med et fælles direktiv. Det kommer også til at kræve en stor indsats for at ændre holdningerne og kulturen i de forskellige institutioner og få dem til at forstå, at åbenhed er nødvendigt, naturligt, effektivt og demokratisk. Nu venter vi på Rådets næste skridt.

Theato
Hr. formand, jeg vil - som fru Malmström - også understrege, at gennemskuelighed er den grundlæggende forudsætning for demokratisk kontrol og borgernes deltagelse i beslutningsprocessen. Gennemskuelige procedurer fremmer legitimitet, effektivitet og en administration, der er tæt på borgerne. De udgør ligeledes en effektiv beskyttelse mod vilkårlige beslutninger, magtmisbrug og korruption. Det er overvejelser, som har foranlediget Budgetkontroludvalget til at afgive en udtalelse i denne procedure.
Det glæder os, at vi i betænkningen genfinder det afgørende princip, som også vi i Budgetkontroludvalget repræsenterer så eftertrykkeligt. Ifølge dette princip må der kun være undtagelser fra påbuddet om gennemskuelighed i undtagelsestilfælde! Derfor er Kommissionens lange liste af undtagelser uacceptabel. Her sender vi af hensyn til borgerne det rigtige signal, idet vi reducerer undtagelseskataloget radikalt med ændringsforslag 30. Men derfor synes jeg personligt, det er beklageligt, at en sådan forenkling og præcisering af tingene kun er lykkedes på dette helt sikkert meget vigtige punkt, men ikke i forordningen som helhed.
Desværre nærede man vel et stærkere ønske om at foregribe eventualiteter og foreslå en så komplet og omfattende ordning som muligt. I stedet for en kort tekst producerer vi dermed samlet set en lang. Jeg frygter, at det sker på bekostning af læser- og brugervenligheden. Derfor er det så vigtigt, at borgerne ikke overlades til sig selv med denne forordning, men at organerne etablerer nogle kontaktsteder, som interesserede kan henvende sig til, og hvor de kan få konkret hjælp til søgning efter dokumenter. Hvis vi ønsker, at borgerne virkelig skal kunne tage vare på deres egne rettigheder, har vi brug for særligt uddannede medarbejdere på disse kontaktsteder, der så at sige tager de informationssøgende borgere i hånden og fører dem gennem den komplicerede labyrint af institutioner som stifindere. Det samme gør sig gældende for anvendelse af sprogene.

Andreasen
Hr. formand, nu skal traktatens artikel 255 så udmøntes, og med Cashman-betænkningen kommer vi et langt stykke i den rigtige retning, men ikke langt nok. Alligevel vil jeg meget gerne påskønne det store arbejde, hr. Cashman har lagt i denne betænkning. For mig at se er det en af de vigtigste i år. Også Kulturudvalgets udtalelse går jo længere end foreslået af Kommissionen. Vi har lænet os op ad de nordiske modeller for offentlighed i forvaltningen, for der har man en meget lang tradition for aktindsigt. Det har naturligt nok også været Kulturudvalgets opgave at understrege, at sproget i reglerne skal være så klart, enkelt og forståeligt som muligt, ligesom vi har peget på, at åbenhed og gennemskuelighed er de bedste redskaber til at løse de problemer, der kan opstå som følge af kulturelle og sproglige forskelle mellem medlemslandene, også i dette spørgsmål.
For mig at se er aktindsigt en væsentlig del af EU's informations- og kommunikationspolitik. Alle undersøgelser har jo vist, at der er langt fra den europæiske borger til Bruxelles, og borgeren mener selv, at hun ved for lidt om EU. Hendes viden er afhængig af mediernes skøn eller særlige interessegrupper, og hun føler ofte afmagt over for institutionerne. Nu får hun så en mulighed for også at få indblik i forhold, der ikke har massemediernes og interessegruppernes særlige bevågenhed, så hun bedre kan deltage i den åbne og demokratiske debat, der har så stor betydning for tilliden til EU. Jeg håber, at Kommissionen vil gøre en stor indsats for at informere om denne lovgivning, også over for manden på gaden, for medierne og de særlige interessegrupper skal jo nok selv finde vej til de dokumenter, der har deres interesse. Jeg håber også, at Rådet og Kommissionen i dag kan give os tilsagn om en positiv viderebehandling, så vi så hurtigt som muligt kan komme i gang med de nødvendige ændringer i forretningsgangene til gavn for borgerne og institutionernes image. På en høring i september i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder fik vi at vide, at det tager ti år for en administration at skifte mentalitet, så jo før vi kommer i gang jo bedre.

Thors
Hr. formand, der er blevet sagt meget klogt om baggrunden for denne betænkning. Jeg tror alligevel, at vi bør understrege, at det handler om at vende tingene på hovedet. Nu drejer det sig om at give borgerne magt til at kontrollere institutionerne.
I udtalelsen fra Udvalget for Andragender nævnes bl.a. betydningen af registre. Registre er væsentlige, hvis vi ikke skal have en offentlighed, som er en insideroffentlighed. Udvalget ønsker, at alle dokumenter skal omfattes, uanset om de er udarbejdet af institutionerne, eller om institutionerne har fået dem i deres besiddelse. Selvfølgelig kan man give institutionerne betænkningstid, men der er så ikke tale om, at man for altid udelukker, at dokumentet frigives. Når fristen er udløbet, skal selv disse dokumenter kunne bedømmes.
Vi må også foretage den afvejning, som ordføreren Cashman nævner. Man skal altid veje forskellige interesser op imod hinanden. Interessen i en offentlig diskussion over for interessen i f.eks. at beskytte enkeltpersoner.
Det er samtidig vigtigt, at de involverede parter har rettigheder. Vi understreger, at de skal have flere rettigheder end offentligheden. Nu drejer spørgsmålet sig dog om offentlighedens og ikke Parlamentets aktindsigt i dokumenter. Udvalget for Andragender efterlyser kortere frister for frigivelse af dokumenter. Tid er magt i vores samfund.
Vi betoner også den vigtige rolle, som Ombudsmanden har spillet for de fremskridt, der allerede er sket. Jeg tror, at han kommer til at spille en vigtig rolle også i fremtiden. Vi vil også understrege, at det ikke drejer sig om at harmonisere nationale bestemmelser. De nationale kulturer skal have lov at leve videre, som f.eks. i det land, hvor jeg kommer fra, og hvor man engang opfandt hele offentlighedsprincippet om aktindsigt i dokumenter.

Cederschiöld
Hr. formand, Cashman-betænkningen kan sammenfattes i fire ord, nemlig borgernes magt over bureaukratiet. Offentlighedens ret til aktindsigt i EU-institutionernes dokumenter er en af grundpillerne i opbygningen af et åbent og demokratisk EU. Adgang til information fremmer også effektiviteten. Dette er et betydeligt skridt fremad mod et mere åbent og demokratisk EU.
Det er glædeligt, at det er lykkedes Parlamentet at skabe et bredt flertal for større åbenhed. Jeg vil rette en stor tak til ordføreren Cashman samt til Maij-Weggen for et yderst godt samarbejde, hvilket faktisk har skabt et godt udgangspunkt for de fortsatte forhandlinger. Der findes ikke nogen samlet undtagelse på udenrigs- og sikkerhedsområdet, og det skal der heller ikke i fremtiden.
Princippet om aktindsigt i dokumenter skal selvfølgelig omfatte alle EU's institutioner og organer. Der er derfor meget vigtigt, at vi fører journal, får et register, så borgerne har en rimelig mulighed for at se, hvilke dokumenter der findes.
Offentlig aktindsigt i dokumenter skal omfatte samtlige dokumenter og være det grundlæggende hovedprincip, men det skal naturligvis følges op af visse veldefinerede undtagelser. Borgerne skal jo beskyttes. Kommissionen foreslog 16 undtagelser, hvilket vi syntes var alt for mange. Vi har derfor reduceret dem til seks. I hvert enkelt tilfælde skal der stilles krav om en begrundelse for, at dokumentet skal hemmeligholdes. Hemmeligholdelsen skal heller ikke gælde i al fremtid. Så snart hemmeligholdelsen ikke længere er motiveret, skal dokumentet naturligvis offentliggøres. Der kan jo forekomme forhandlingsstrategier, som gør, at man før et møde har behov for at hemmeligholde et dokument, men når beslutningen er truffet, er der måske ikke længere anledning til at bevare hemmeligholdelsen. Dokumentet bør da gøres tilgængeligt. Alle beslutninger om hemmeligholdelse skal desuden kunne appelleres. Man skal kunne henvende sig til EF-Domstolen, Ombudsmanden eller den ansvarlige EU-myndighed, og Parlamentet skal altid kunne sætte spørgsmålstegn ved baggrunden for hemmeligholdelsen.
Et andet vigtigt princip, som har været en af mine kæpheste, siden debatten om åbenhed begyndte, er, at dokumenter så vidt muligt skal gøres tilgængelige i elektronisk form på Internettet. Det går Parlamentet også ind for, og det vil sikkert allerede i dag endnu en gang understrege dette princip, som er vigtigt.
Jeg synes, at dette er et meget godt eksempel på svensk og nordisk påvirkning af EU-systemet.

Andersson
Hr. formand, jeg vil starte med at takke ordførerne for et meget flot stykke arbejde. Større åbenhed vil mindske bureaukratiet, mindske mulighederne for svindel og bedrageri og øge institutionernes legimitet blandt borgerne.
Jeg skal ikke grave mig ned i nogle af detaljerne i betænkningen - man kan naturligvis altid ønske sig mere, når det gælder detaljer - men holde mig til de overordnede principper. Det forslag, som nu ligger foran os, fastslår, at alle dokumenter i princippet skal være offentligt tilgængelige. Undtagelserne er betydeligt færre og mere klart formuleret end i Kommissionens forslag. Offentligheden garanteres den størst mulige aktindsigt i dokumenter på den nemmest mulige måde. Det samme gælder for borgere i tredjelande. Der skal oprettes et register over alle dokumenter. Behandlingen af en ansøgning om adgang til registeret vil blive relativt hurtig.
De lande, som har bedre systemer, vil ikke blive påvirket negativt, men kan beholde disse. Desuden skal der hvert år udarbejdes en rapport til Parlamentet, så vi løbende kan følge op på denne virksomhed.
Jeg vil også understrege, at alle borgere skal garanteres aktindsigt i dokumenterne på så mange måder som muligt. I vores gruppe har vi endda diskuteret muligheden af, at de, som har et synshandicap eller andre former for handicap, skal kunne få dokumenter i en anden form end på skrift. Jeg vil henlede opmærksomheden på Internettet og andre muligheder, som i fremtiden kan lette aktindsigten i dokumenter.
Jeg vil slutte af med at sige, at der i Parlamentet er bred enighed om at støtte det omtalte forslag. Problemet ligger nemlig ikke hos os. Nu gælder det om, at vi i vores forhandlinger med Rådet og Kommissionen når frem til et forslag og ender med et godt resultat. Det er det vigtigste, der ligger forude.

Wiebenga
Hr. formand, åbenhed og offentlighed i EU har ikke et godt ry. Borgernes billede af EU er et trægt bureaukrati, som finder på en masse ordninger bag lukkede døre. Som parlamentsmedlem kan jeg bekræfte dette billede. Især Rådet er en lukket bastion. Det foreliggende forslag fra Kommissionen er heller ikke opmuntrende. Kommissionsforslaget er heldigvis blevet ændret meget af de forskellige parlamentsudvalg, men også takket være et par liberale rådgivende ordføreres indsats. De har lige haft ordet. Hovedprincippet skal være, at alle dokumenter skal være offentlige med forbehold for undtagelser. Det ønsker Parlamentet.
Generelt mener ELDR-Gruppen, at forslaget er forbedret meget, men der kan gennemføres flere forbedringer. Jeg peger på, at ordningen om registrering af dokumenter er for indviklet, at undtagelsesgrundene skal formuleres bedre, og at ikke-europæiske EU-statsborgerne også skal have ret til aktindsigt. Bestemmelserne om Kommissionens og Rådets oplysningspligt over for Parlamentet hører ikke hjemme i dette lovforslag. Princippet om politisk ansvar skal ikke blandes sammen med borgernes ret til aktindsigt. Jeg opfordrer derfor de socialdemokratiske og konservative grupper og naturligvis også alle andre grupper til at støtte vores ændringsforslag.
Hr. formand, en enkelt bemærkning om Kommissionens stilling, for jeg har allerede behandlet Rådet. Min gruppe og jeg har vores tvivl med hensyn til Kommissionen. Efter sigende er denne offentlighedsordning næsten ikke blevet drøftet i Kommissionen, og den betragtes nærmest som et embedsmandsanliggende. Det vil jeg gerne høre den tilstedeværende kommissærs mening om. Hvis det er rigtigt, så er det en fejlvurdering, for det drejer sig om Unionens troværdighed og pålidelighed set med borgernes øjne. Jeg opfordrer Kommissionen til fuldt ud at samarbejde om en god forordning, som er baseret på princippet om offentlighed med forbehold for undtagelser.

Lagendijk
Hr. formand, hr. Cashman, der skal ikke være tvivl om, at min gruppe mener, at Deres betænkning er et stort fremskridt sammenlignet med Kommissionens forslag. Der er færre undtagelser, og medlemsstaterne får mulighed for at beholde deres egen nationale og mere vidtgående lovgivning. Men jeg har også kritiske bemærkninger, og jeg vil nævne en.
Det drejer sig om angivelsen i Deres betænkning af den såkaldte select committee, undersøgelsesudvalget. Det drejer sig om et særligt udvalg fra Parlamentet. En lille gruppe medlemmer af Europa-Parlamentet, som i fremtiden får aktindsigt i hemmelige militære dokumenter.
Mit og min gruppes problem er, at ordningen for parlamentsmedlemmer er medtaget i en forordning, som burde vedrøre offentlighedens, borgernes aktindsigt. Det kan ikke være rigtigt, hr. Cashman, at hvis vi sørger for en god aftale for os selv med hensyn til aktindsigt, at vi derefter lader borgerne stå ude i kulden på det samme punkt. Jeg minder Dem om, at den risiko ikke er indbildt, for Parlamentet har besluttet at appellere Solana-beslutningen. Parlamentet har dog samtidig sagt, at en fortsættelse af sagen afhænger af fremgangen i forhandlingerne med hensyn til det særlige udvalg. Med andre ord trækkes der i mine øjne uberettiget paralleller mellem parlamentsmedlemmernes rettigheder og offentlighedens.
Jeg anmoder endvidere ordførerne om at fjerne alle henvisninger til parlamentsmedlemmernes rettigheder fra forordningen, som vedrører offentlighedens aktindsigt, og jeg opfordrer mine kolleger til at være meget opmærksomme på, at deres interesser ikke spilles ud imod offentlighedens interesser.

Frahm
Hr. formand, vi har i dette Parlament talt så meget om at rykke Unionen tættere på borgerne, og jeg mener, at hvis det er det, vi virkelig vil, så er dette projekt det altafgørende. Det er et projekt, som kan føre til, at borgerne bliver sat i en position, hvor de er medspillere og aktive deltagere og ikke bare tilskuere eller skakbrikker i store interessante spil. Derfor synes jeg også, at det er vigtigt, at vi i denne betænkning koncentrerer os om borgernes rettigheder og ikke blander dette spørgsmål sammen med alle mulige andre ting i forbindelse med aktindsigt og ikke blander det sammen med Parlamentets og Kommissionens og Rådets interne kiv om adgang til dokumenter. Det er borgernes rettigheder, vi beskæftiger os med denne gang. Jeg vil gerne understrege, at vi i hvert fald vil stemme for en så bred definition af, hvad dokumenter er, som overhovedet muligt. Dokumenter er mange ting i vores dage, og vi vil gerne sikre, at der er så bred en adgang til så mange forskellige typer af dokumenter i så forskellige former som overhovedet muligt. Det indebærer jo også, at vi omvendt vil sikre, at undtagelserne bliver så smalle og så få som overhovedet muligt.
Jeg kan simpelthen ikke forstå, at det i dette her samarbejde kan være nødvendigt at indføre regler, der er snævrere end dem, som enkelte medlemsstater kan leve med. Jeg kan ikke forstå, at det kan accepteres, at borgere i Unionen skal have dårligere rettigheder til dokumentadgang end borgere i enkelte af medlemsstaterne. Jeg kan ikke forstå, at det kan være så vigtigt eller farligt, at noget slipper ud fra det her "fællesskab", som man kalder det, end hvis noget tilsvarende slipper ud fra den svenske regering eller eventuelt fra den danske regering. Derfor mener jeg, at det er så afgørende, at man ikke indskrænker borgernes rettigheder i de medlemsstater, der nu har en god adgang, og at man tværtimod bruger samarbejdet til at løfte borgernes adgang i de enkelte medlemsstater, og så sandelig også i Unionen som sådan. Så hvis vi mener noget med borgernes rettigheder og med at rykke Unionen tættere på borgene, så handler det ikke om fine dokumenter og store taler, så handler det om helt konkrete rettigheder for borgerne.

Turco
Hr. formand, må jeg på vegne af Bonino-listens medlemmer takke ordføreren Cashman for det glimrende stykke arbejde, han efter vores opfattelse har udført. Før jeg fremhæver vores betænkeligheder ved enkelte aspekter, vil jeg slå fast, at retten til aktindsigt bør anerkendes som en borgerlig og politisk ret. Denne borgerlige og politiske ret kan i dag udøves via Internettet - et ord, som lyder noget fremmed i EU-institutionerne, som ganske vist er begyndt at tage det i brug, men ikke udnytter potentialet fuldt ud. Internettet er et fantastisk kommunikationsmiddel, og det er med sikkerhed det enkleste, mest økonomiske og lettest tilgængelige medie, vi har i dag. Vi vil derfor stemme for de ændringsforslag, der fremmer anvendelsen af det.
Den første af vores betænkeligheder vedrører den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, men også de retlige og indre anliggender. På disse områder sikres der ikke aktindsigt, og det er ikke kun borgerne, som nægtes aktindsigt, men også Europa-Parlamentet, som ikke engang informeres formelt eller høres om væsentlige dokumenter.
Det andet aspekt, vi er skeptiske over for, er den fortrolighed, Rådet skjuler sig bag, når der træffes lovgivningsmæssige beslutninger. Borgere og medlemmer af Parlamentet nægtes retten til at kende de nationale delegationers holdning og stemmeafgivning i Rådet, og eftersom Rådet i dag er et medlovgivende organ, en slags førstekammer med lovgivende magt, er det logisk, at Rådets afstemning og dets arbejde som helhed skal være offentlige. Borgerne har ret til at vide, hvordan deres regering har stemt om spørgsmål af største betydning.
Vores tredje betænkelighed går på den begrænsede adgang til de prøver, der aflægges som led i udvælgelsesprøver til ansættelse i EU. Her er der en gråzone, der giver grobund for forskelsbehandling og fejl eller forsømmelser. Og det går ud over kvaliteten af det arbejde, institutionerne præsterer.
Vi medlemmer fra Bonino-listen mener på den anden side ikke, at man skal gå til den modsatte yderlighed og indføre et detaljeret regelsæt, der giver fri og uhindret adgang til informationer eller holdninger, som er uden relevans for de beslutninger, der træffes. Vi vil derfor afgive vores stemme med sigte på at finde en passende balance mellem disse to yderpunkter.

Bonde
Hr. formand, Kommissionens holdning til aktindsigt kan man se i den interne håndbog, som den 11. oktober blev udsendt til de ansatte i Kommissionen for at fortælle dem, hvordan de skal håndtere anmodninger om aktindsigt fra Parlamentets medlemmer. Den 13. oktober blev den sendt til Parlamentet, men jeg har først set den i nat. Heraf fremgår det, at hvis et medlem af Parlamentet beder om oplysninger som led i decharge-proceduren, så skal fru De Palacios ansatte nægte at besvare sådanne henvendelser. Der er kun én person - formanden for Budgetkontroludvalget - som er i stand til at anmode om information i forbindelse med decharge-proceduren. Man kan læse videre i denne interne håndbog for de ansatte, at hvis et medlem finder en interessant oplysning i en avis og gerne vil se det pågældende dokument, så er der kun ét medlem af Parlamentet, der kan fremsætte en sådan anmodning, og det er Parlamentets formand. Det er en skandale, og det viser, hvad det var Kommissionen havde af hensigter med rammeaftalen. Når ikke en gang parlamentsmedlemmer kan få den information, de beder om, hvordan pokker skulle så almindelige borgere kunne få den? Og derfor er der god grund til, at alle medlemmer går til deres grupper...
(Formanden afbrød taleren)

Raschhofer
Hr. formand, kære kolleger, gennemskuelighed sikrer, at borgerne bedre kan deltage i beslutningsprocessen, og sikrer større legitimitet, effektivitet og ansvar hos administrationen i et demokratisk system. Et indiskutabelt grundlag for dette system må være bedst mulig aktindsigt i Unionens dokumenter for borgerne. Forordningen skal principielt vurderes som positiv, især præciseringen af, at forordningen omfatter både alle politiske områder og alle institutioner i Unionen.
Der er dog stadig en dråbe malurt i bægeret. Undtagelseskataloget i artikel 4 kan, hvis det anvendes i vid udstrækning, fuldstændig ophæve målet med denne forordning. Artiklen udmærker sig med sin ubestemmelighed og den dermed forbundne retsusikkerhed for borgerne. Det er efter min mening yderst betænkeligt at nægte aktindsigt i dokumenter, hvis dokumenterne - jeg citerer fra artikel 4 - "kunne være til betydelig skade for institutionernes mulighed for at fungere effektivt". Denne bestemmelse åbner for vilkårlige beslutninger. Begrebet "institutionernes mulighed for at fungere effektivt" er et ubestemt begreb, der heller ikke er i overensstemmelse med EF-Domstolens afgørelser. Efter EF-Domstolens mening skal der ved vurderingen af, om der skal gives aktindsigt i et dokument, foretages en afvejning mellem institutionens interesser, dokumentets fortrolige karakter og ansøgerens interesse.
Den betydelige skade for institutionernes mulighed for at fungere effektivt er ikke tilstrækkelig til at retfærdiggøre en nægtelse af aktindsigt i dokumenter. Bestemmelsen skal slettes eller som minimum suppleres med forpligtelsen til at foretage en afvejning af interesserne. Målet med forordningen er at optimere aktindsigten i dokumenter under størst mulig overholdelse af princippet om åbenhed. Forslaget til forordning kan kun opfylde målet, hvis undtagelseskataloget i artikel 4 som minimum svækkes.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, der foregår i dag en meget alvorlig og vigtig forhandling her i salen, for det er en forhandling om en af de vigtigste lovtekster, vi undersøger som Parlament. Det er også en vigtig lovtekst, idet den handler om selve indbegrebet af den almindelige borgers forhold til institutionerne, som ikke er andet end muligheden for aktindsigt i disse.
Rammen, som denne forhandling foregår inden for, og som er begrænset af Europa-Kommissionens forslag. Det forslag, som gennem betænkningen af min kollega, hr. Cashman, som jeg lykønsker med hans fremragende arbejde, udformer Europa-Parlamentets indstilling. Men spørgsmålet om, hvad der sker med Rådet, svæver stadig i luften. Indtil dette øjeblik har vi ikke fra Rådets side set noget forslag, undtagen hr. Solanas absolutte og efter min mening uacceptable indstilling med hensyn til de spørgsmål, som handler om den fælles udenrigspolitik.
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, jeg appellerer til, at vi lægger pres på Rådet for at få det til at ændre synspunkt, og samtidig appellerer jeg til, at vi stemmer for Cashman-betænkningen.

Lund
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne sig tak til hr. Cashman for et meget flot arbejde med denne betænkning. Jeg synes, betænkningen sender et kraftigt signal til alle EU's institutioner og til offentligheden. Åbenhed i lovgivningsarbejdet og i den offentlige forvaltning er jo selve fundamentet for, at vores demokratier kan fungere. Derfor er det ikke nok, at et system formelt er åbent. Det skal også opleves sådan. Kommissionens forslag til forordning minder i virkeligheden om det berømte eventyr af H.C. Andersen om kejserens nye klæder. Man siger ét, men gør i realiteten noget andet. Vi må her i Europa-Parlamentet påtage os rollen som den lille dreng i eventyret. Den sædvanlige måde at samarbejde på internationalt med alle diplomatiets sædvaner og spilleregler, herunder at alt skal foregå for nedrullede gardiner, duer ikke i det moderne samarbejde, som EU har udviklet sig til.
Vi må lægge denne vanetænkning på hylden. Vi må have fuld tilgængelighed for offentligheden med ganske få undtagelser, ellers mister vi opbakningen i befolkningen til det europæiske samarbejde. Og jeg vil godt gøre den tilføjelse, at selv om reglerne her alene vedrører offentligheden i EU, så vil forslaget fra hr. Cashman også have en afsmittende effekt i medlemsstaterne, hvor man ikke længere vil kunne hemmeligholde dokumenter med den standardbegrundelse, vi næsten altid møder, nemlig at det er en EU-sag. Den miskreditering i offentligheden af EU, som ligger i den attitude, vil med Cashmans betænkning blive bragt til ophør. Og det er godt for borgernes tillid til det europæiske samarbejde.
Og så skal jeg blot slutte med at sige, at jeg synes, det var synd, at hr. Jens-Peter Bonde havde fået det forkerte manuskript med til sit indlæg i dag. Det vedrørte i hvert fald ikke Cashman-betænkningen.

Watson
Hr. formand, jeg takker hr. Cashman for hans ihærdige og inspirerende arbejde i udvalget. Fri adgang til oplysninger samt åben og gennemsigtig administration er væsentlige værktøjer til at forbedre forvaltningen og komme korruption og pligtforsømmelse til livs.
Da det var hr. Prodi, der fremlagde forslagene for os i januar, havde vi håbet, at han ville være til stede for at deltage i denne forhandling. Faktisk har Kommissionen været forbløffende tavs under vores drøftelser, men vi ser frem til at høre kommissærens kommentarer her i formiddag.
Hr. Solana fra Rådet står stærkt i kampen om titlen "mørkets fyrste". Men når denne betænkning har været til afstemning i dag, står Parlamentet godt rustet til forhandlingerne med Kommissionen og Rådet om en kodeks, som vil få borgerne til at spærre øjnene op i Strasbourgs solskin. Offentliggørelse skal være en forudsætning og hvile tungt på dem, der forsøger at hindre den. Det er grotesk, at der er nationale regeringer i Den Europæiske Union, som fastsætter offentlig lovgivning under stort hemmelighedskræmmeri. Loven om fri adgang til oplysninger i henhold til artikel 255 vil sætte en stopper for dette hemmelighedskræmmeri.

Schörling
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren og alle andre, der har været inddraget i dette arbejde. Det er en meget vigtig betænkning, som er en vigtig del af, hvad vi kan kalde EU's nye offentlighedsprincip. Heri indgår foruden det lovforslag, som fastlægger borgernes ret til aktindsigt, også rammeaftalen mellem Kommissionen og Parlamentet og andre aftaler som f.eks. Solana-beslutningen. Det er nu, vi har en chance for at gøre EU mere åbent og mere demokratisk. Det ville være en stor skuffelse, hvis det ikke skulle lykkes os. Det drejer sig om retssikkerheden, en effektiv forvaltning og et effektivt folkestyre.
Vi må huske på, at dette forslag skal fastslå borgernes ret til aktindsigt i dokumenter, uden at de overhovedet behøver at begrunde deres ansøgning eller bevise, at de berøres af dokumentet. Vi skal ikke blande det sammen med Europa-Parlamentets rolle eller med fremtidige interinstitutionelle aftaler.
Cashman-betænkningen er en forbedring af Kommissionens forslag, men efter min mening er forbedringen ikke tilstrækkelig. Vi må fortsat stemme for mange af de ændringsforslag, som er blevet stillet af bl.a. De Grønne og De Liberale. Særligt vigtigt er ændringsforslaget om et register.
Endvidere skal borgerne ikke være nødt til at få deres ret fortolket, de skal bare have ret til aktindsigt i dokumenter for selv at kunne afgøre, hvad der er vigtigt.

Modrow
Hr. formand, den betænkning, vi beskæftiger os med, peger i den rigtige retning. Den burde dog være mere omfattende. I dag giver man ofte offentligheden det indtryk, at informeringen er god, idet man sender bjerge af brochurer trykt på glanspapir ud til befolkningen. Det er dog ikke glansen, men derimod indholdet, gennemskueligheden og forståelsen, borgerne måler informationerne på. Det er korrekt, at man i højere grad kan forebygge fænomener som korruption og misbrug af midler med gennemskuelighed og offentlighed. Den seneste beretning fra Revisionsretten viser, hvor stort behovet for ændringer er her.
Hvad angår tre andre aspekter, vil jeg gerne for det første sige, at demokrati er baseret på borgernes medvirken og skal anspore til handlinger. Men hvad nu, hvis man ikke bliver informeret eller ikke bliver informeret tilstrækkeligt, hvis man står midt i en jungle af bestemmelser, hvor man ikke engang kan orientere sig som parlamentsmedlem, og da slet ikke som normal borger? Informationer handler jo også om, at borgerne genfinder deres egne interesser i vores beslutninger, når det f.eks. handler om støtteprojekter og andre anliggender.
For det andet bliver dokumenterne ofte affattet i et sprog, som ikke engang juristerne forstår, og da slet ikke borgerne.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at passende hemmeligholdelse selv for parlamentsmedlemmerne er så omfattende, at mange sammenhænge i forbindelse med beslutningstagningen, som vi jo også har brug for, skjules så meget, at man ...
(Teknisk afbrydelse)

Blokland
Hr. formand, den ofte anvendte retorik om borgernes Europa er ikke medtaget i de restriktive adgangsregler for dokumenter, som Kommissionen og Rådet foreslår. Vil disse institutioner egentlig involvere borgerne i Europa? Deres holdning vidner i højere grad om, at de ønsker en centralisering af magten. Hvorfor har man valgt en forordning? Det drejer sig da om institutionernes dokumenter? Og hvorfor er adgangsundtagelserne formuleret så bredt?
Især nu, hvor enstemmighed i Rådet ikke er påkrævet, ligger den eneste mulighed for justering hos Parlamentet. Heldigvis har man med Cashman/Maij-Weggen-betænkningen forsøgt at udarbejde et dokument, som fastsætter borgernes ret til aktindsigt og ikke institutionernes ret til at fastsætte restriktioner.
Parlamentet slipper imidlertid heller ikke for magtspil. Betænkningen omfatter ændringsforslag om institutionernes ret til at klassificere dokumenter som hemmelige eller offentlige. Ændringsforslag, der især har til formål at styrke deres egen indflydelse. Men hører dette emne hjemme i en forordning om borgernes ret til aktindsigt? Parlamentets hang til regler, som det fremgår af de mange ændringsforslag, resulterer desuden i en vanskeligt anvendelig forordning på trods af, at den gennemskuelighed og åbenhed, som er nødvendig for at sikre borgernes engagement, er bedst tjent med en klar og enkel forordning. Det bør især Parlamentet gøre sig til talsmand for.

Gemelli
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Cashman for hans betænkning, som er udvidet med udtalelser fra fru Maij-Weggen, fru Hautala, fru Malmström, fru Theato, fru Thors og hr. Andreasen. Jeg vil blot bemærke, at den handler om alle institutionerne bortset fra Rådet, for Rådet er et sort hul i Den Europæiske Union. Det svæver rundt et sted ude i verdensrummet. Jeg synes, denne forordning er et skridt i den rigtige retning mod en situation, hvor borgeren kan nyde sin ret til information og viden. Sandsynligvis kan man med elektronisk information nå så langt, at borgeren kan få denne mulighed ad elektronisk vej uden at skulle have en retmæssig interesse i at rekvirere den. Ligesom Udvalget for Andragender og Ombudsmanden har krævet det, mener jeg endvidere, at man bør forsøge at klarlægge sagernes vej gennem EU-institutionernes forskellige instanser for at kunne placere ansvaret, der jo altid ligger på højeste niveau i forvaltningen, og således undgå ansvarsforflygtigelse.
Jeg taler om placering af ansvar, fordi jeg mener, at information bør fungere som borgerens værn mod fejl i den offentlige forvaltning. I modsat fald ville der jo blot være tale om et ønske om viden. Men borgerens ret til at forsvare sig over for forvaltningen kræver information.
Til sidst vil jeg sige, at information, retten til information, borgerens ret til værn mod fejl i den offentlige forvaltning vil være en illusion, medmindre der indføres enklere og mere overskuelige procedurer, og antallet af procedurer og proceduretyper begrænses. For komplicerede procedurer er, uanset om borgerne i princippet kender dem, det stik modsatte af åbenhed, og de forvansker forholdet mellem borger og institution, som netop bør være et instrument til at forbedre borgerens livskvalitet.

Martin, Hans-Peter
Hr. formand, først en hjertelig tak til ordføreren Michael Cashman og alle dem, der har bidraget til betænkningen. Gennemskuelighed har hidtil næsten ikke været andet end et ofte misbrugt slagord, når det handlede om gennemskueligheden i EU-institutionernes aktiviteter. Cashman-betænkningen er med sine krav nu et første værdifuldt skridt fremad, men efter min mening heller ikke mere. Vi parlamentsmedlemmer bør udvise større mod. Vi vil starte et parti- og parlamentsuafhængigt europæisk gennemskuelighedsinitiativ, kort kaldet ETI. Det kommer til at bestå af medlemmer af Europa-Parlamentet, af nationale parlamenter, men også af repræsentanter for mediebranchen, fordi det handler om at vægre sig mod EU-institutionernes uholdbare hemmeligholdelsespraksis i fællesskab. I den forbindelse handler det ikke kun om princippet om ubegrænset aktindsigt i alle dokumenter, men selvfølgelig også om, at det omsider skal lykkes os at åbne dørene til møder i Rådet, således at Rådet ikke længere kan træffe ensomme beslutninger i hemmelighed i bedste Metternich-stil og derefter bedrive billig Brussels-bashing.
Navnlig repræsentanterne for mediebranchen er hjertelig velkomne til at støtte os parlamentsmedlemmer og lave research sammen med os, så vi kan afklare alt det, borgerne gerne vil vide og skal vide. Allerede i morgen holdes der møde i London. Vi vil bede om forståelse hos den britiske minister for udenrigshandel og forskningsministeren, og i weekenden efter mødes Det Europæiske Kunstnerråd i Madrid, og også dér står ETI højt på dagsordenen.
Vores forbillede er her den amerikanske Freedom of Information Act og den gennemskuelighedspraksis, man oplever i Sverige. Det er ikke tilfældigt, at der næsten kun har meldt sig skandinaviske talere her, og at man kun har hørt ganske lidt fra Tyskland og Italien og fra Frankrig - tror jeg - slet ingenting, i hvert fald ikke endnu. Det passer fint, at det er svenskerne, der overtager rådsformandskabet næste år, og måske kan de så sende nogle væsentligt tydeligere signaler. Vi har under alle omstændigheder brug for en ny æra, hvad angår information, og det er en stor chance for os parlamentsmedlemmer, at vi virkelig kan vise vores sande ansigt her.

Korhola
Hr. formand, jeg takker hr. Cashman for et veludført arbejde. Han er dog ikke den eneste, jeg siger tak til, en stor tak også til PPE-DE-Gruppens Hanja Maij-Weggen, der på grund af den udvidede Hughes-procedure er den anden ordfører. Jeg er glad for, at de har været i stand til at praktisere et godt og udbytterigt samarbejde i sagen.
Åbenhed og demokrati er vigtige værdier i vores arbejde, og de gennemføres, hvis registre om eksisterende oplysninger, også om de hemmeligstemplede, er obligatoriske. Det er et princip, jeg har anvendt som udgangspunkt for min betænkning om adgang til miljøoplysninger. Det er også vigtigt, at borgerne får besked om, hvornår et dokument, der på anmodningstidspunktet ikke er offentligt, fordi det er halvfærdigt eller fortroligt, er tilgængeligt.
Jeg vil henlede opmærksomheden på noget, der drejer sig om aktindsigt i dokumenter, som er underlagt Kommissionen eller findes hos organer etableret af EU's institutioner. Sådanne er f.eks. Det Europæiske Miljøagentur i København ligesom myndigheden for fødevaresikkerhed, der snart skal etableres. Disse organers dokumenter skal naturligt også være entydigt indeholdt i reglerne for aktindsigt. Jeg mener dog ikke, at teknikken, som Cashman har valgt, er god. At opliste enhederne i et separat bilag er teknisk upraktisk, fordi der etableres nye enheder og laves om på de eksisterende. Det er bedre, hvis selve paragrafferne indeholder regler, der forpligter alle enheder til at give offentlig aktindsigt i deres dokumenter og udarbejde registre over disse.
Dernæst vil jeg minde om arbejdet med undtagelserne. At fastsætte undtagelser er en meget delikat sag, for selv en god betænkning og en stor forbedring af åbenheden kan for en borger overskygges af et upraktisk reglement for undtagelser. Der skal naturligt fastsættes procedurer, der kaster offentlighedens lys på Rådets arbejde, og regler for undtagelser må ikke give Rådet en mulighed for at gemme sig bag dem ligesom før. Men det er lige så vigtigt at modificere borgernes holdninger, der rent ud sagt ligger tæt på forfølgelsesvanvid, og som styrkes af f.eks. den overdrevne hemmeligholdelse inden for dokumenter om sikkerhed og forsvar. Det er såmænd vigtigt også for sikkerheden, at borgerne har en mulighed for gennem fakta og dokumenter at overveje deres tillid til det europæiske forsvar.

Myller
Hr. formand, vi er nu i en situation, hvor vi virkelig kan sige, at vi tager et skridt i den retning, som har været krævet i mange år, og hvis principper blev fastlagt ved godkendelsen af Amsterdam-traktaten. Åbenheden skal være grundpillen i alt arbejde i hele Den Europæiske Union, men aktindsigt i sig selv er ikke nok med henblik på gennemførelse af åbenhed. Vi skal sørge for, at alle institutioners arbejde er baseret på gennemskuelighed, klarhed og forståelighed, som så betyder, at det, som beslutningerne bygger på, kommer klart til syne. Bureaukrati bør også undgås i denne sag. Deadlines for aktindsigten i dokumenterne skal være maksimumsgrænser, for i en normal situation vil dokumenterne være frit tilgængelige for borgerne.
Jeg synes også, det er meget vigtigt, at denne betænkning foreslår en årlig evaluering, for ved en årlig evaluering kan lister over de dokumenter, som det ikke har været muligt at offentliggøre, gennemgås med begrundelse. Så er det muligt i denne fase også med politiske begrundelser at vurdere, om disse beslutninger om hemmeligholdelse af dokumenterne har været hensigtsmæssige. Jeg håber, at denne betænkning bliver godt modtaget her i Parlamentet.

Van den Berg
Hr. formand, der er stor afstand mellem Parlamentets holdning og Rådets og Kommissionens standpunkter. Denne afstand symboliserer afstanden mellem EU og borgerne. Befolkningen anser Europa for udemokratisk, et sted, hvor der træffes beslutninger bag lukkede døre. Afstanden er endvidere et demokratisk tomrum i Europa. Informationsudveksling er et vigtigt fundament i det moderne demokrati, som fødes af offentlig debat, medier og offentlig kontrol og bidrag fra samfundsorganisationer. Vores forslag i Parlamentet mindsker afstanden. Jeg understreger med det samme, at det store flertal i Parlamentet støtter forslagene, inklusive kollegerne fra de lande, som måske i mindre grad har tradition for åbenhed. Denne enighed i Parlamentet er en stor præstation, hvormed Parlamentet viser, at dette er blevet til en bred europæisk kamp for det europæiske demokrati.
Jeg konkluderer, at Rådet begik en alvorlig fejl i juli ved kategorisk at erklære alle dokumenter om militære anliggender for hemmelige. Denne beslutning symboliserer det arbejde, som endnu skal gennemføres, inden der virkelig er en demokratisk kontrolleret sikkerheds- og forsvarspolitik i EU. Parlamentet anmoder derfor om, at den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik i fremtiden omfattes af Kommissionens strukturer. I første instans skal der imidlertid gøres noget ved Rådets uacceptable beslutning. Parlamentet erkender naturligvis nødvendigheden af hemmeligholdelse af visse militære anliggender, men det skal så være på grundlag af en vurdering af indholdet af hvert eneste dokument ved hjælp af kriterier og procedurer, der kan kontrolleres. Parlamentarisk kontrol med hemmelige dokumenter kan derefter finde sted gennem et særligt udvalg.
Hr. formand, aktindsigt er af grundlæggende betydning for det europæiske demokrati. Rådet og Kommissionen skal under forhandlingerne i de kommende uger være meget imødekommende. Hvis de ikke er det, vil Den Socialdemokratiske Gruppe sammen med andre forsøge at aftvinge denne informationsret ved lov.

De Palacio
Hr. formand, jeg vil først og fremmest give udtryk for min tilfredshed med at kunne forelægge Dem Kommissionens holdning til de ændringsforslag, som de forskellige udvalg har stillet til forslaget til forordning, en forordning, som vi alle mener er af stor betydning for demokratiet og vores samfunds fremgang.
Jeg vil tilføje, hvor meget jeg og vi værdsætter ordførerens, hr. Cashmans, og forslagsstillerens, fru Maij-Weggens, indsats for inden for så kort tid at forelægge denne betænkning. I henhold til traktatens artikel 255 skal forslaget til forordning vedtages inden den 1. maj 2001, det vil sige to år efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden.
Før jeg forelægger Kommissionens holdning, vil jeg sige, at Kommissionen under udarbejdelsen af forslaget tog udgangspunkt dels i erfaringerne med og funktionen af den frivillige kodeks fra de sidste seks år, dels i en undersøgelse af lovgivningen i Unionens stater, hvoraf nogle har stor erfaring i at give borgerne aktindsigt i dokumenter.
Traktaten giver borgerne ret til aktindsigt i de europæiske institutioners dokumenter i henhold til visse principper og betingelser. For Kommissionen gør borgernes aktindsigt i dokumenter, som der står i forslaget, det muligt at sikre, at de informeres bedre i beslutningsprocessen, og at give forvaltningen en større legitimitet og effektivitet og gøre den mere ansvarlig i et demokratisk system. Derfor er det grundlæggende princip åbenhed, men det skal forenes med beskyttelsen af offentlighedens interesse og respekten for visse rettigheder, som kræver særlig beskyttelse. Det er den grundlæggende ligevægt, som vi bør opnå.
Vores lovgivning skal desuden respektere en anden form for ligevægt, som er lige så betydningsfuld, nemlig ligevægten mellem de tre institutioner, der er omfattet af Amsterdam-traktaten. Det betyder ikke, at det ikke ville være hensigtsmæssigt, at de andre også respekterede forordningen, når vi vedtager den. Da kommissionsformand Prodi talte til Parlamentet den 3. oktober, henviste han til den institutionelle trekant og mindede om, at i et europæisk system baseret på kontrol og ligevægt sikrer det den fælles interesse, at de enkelte institutioner fungerer ordentligt. Institutionerne har forskellige opgaver, og derfor er deres behov og forpligtelser forskellige.
Takket være hr. Cashmans betænkning har vi nu en klar idé om Parlamentets prioriteringer. Men Rådets holdning til nogle af de vigtigste bestemmelser i forslaget er stadig ikke klar. Dette usikkerhedsmoment gør, at Kommissionen på dette tidspunkt i proceduren kun kan forelægge en overordnet holdning. Og derfor kan vi ikke give vores samtykke til flere af ændringsforslagene, uden at det kan præjudicere en fremtidig forhandling og en endelig holdning til spørgsmålet.
Kommissionen konstaterer med tilfredshed, at Europa-Parlamentet i vid udstrækning er enigt i dens holdning, hvad angår mange af de rejste spørgsmål. Desuden er der i andre ændringsforslag ikke noget principproblem. Det, som vi skal gå i dybden med, er anvendelsesmetoder og praksis, for åbenhed, gennemsigtighed og aktindsigt i dokumenter er en holdning, som vi skal styrke i vores respektive forvaltninger, og som bør være en realitet.
Jeg tror, at mange af fortalerne for størst mulig gennemsigtighed, som sikrer større effektivitet i institutionerne, blev chokerede for nogle år siden, da vi blev klar over, at et land, som altid er et forbillede på dette område, i en række år havde haft en praksis, konkret over for visse grupper af borgere, med sterilisering i største hemmelighed og med mindst mulig gennemsigtighed. Det viser efter min mening, at der ikke er perfekte situationer, og at vi skal gøre fremskridt sammen for at undgå situationer af denne art.
Tillad mig at tale om nogle problemer, som i øjeblikket forhindrer, at Kommissionen kan acceptere visse ændringsforslag. Et af dem er behovet for at finde en rimelig ligevægt mellem åbenhed og effektivitet. Her tænker jeg især på dokumenter til intern brug og på oprindelige forslag og forberedende baggrundsdokumenter, som udelukkende er til intern brug for institutionernes tjenestegrene. Alle de nationale lovgivninger på dette område udelukker disse dokumenter. At forpligte institutionerne til at udsende disse interne noter ville i mange tilfælde bare skabe forvirring blandt borgerne. Som en af Dem har sagt, er der et paradoks, og det er, at den største misinformation nogle gange skyldes overinformation. Og i den forstand mener jeg, at aktindsigt i forberedende dokumenter ikke ville medføre meget information. Med en sådan holdning ville man desuden bremse kreativ tankegang og fremme rent bureaukratiske holdninger inden for institutionerne. Jeg mener, at det er det stik modsatte af det, som institutionerne stræber efter.
Jeg må erkende, at den store udfordring i denne forordning er at udarbejde en præcis definition af, hvad dokumenter er. Og i den forbindelse mener jeg, at vi i den kommende tid skal bestræbe os på at finde en fælles definition, som alle institutionerne kan gå ind for. Selv om jeg derfor ikke i dag kan give mit samtykke til ændringerne af artikel 3 og 4, altså ændringsforslag 28 og 30, betyder det ikke, at der ikke skal diskuteres og gøres fremskridt på området.
Et andet problem vedrører den behandling, som indgående dokumenter skal have, altså dokumenter udarbejdet af tredjemand. Institutionerne mangler erfaring på dette område, da det nuværende system kun omfatter dokumenter forelagt af institutionerne selv. Kommissionens forslag om dokumenter fra tredjemand tager hensyn til det, der blev besluttet ved den sidste regeringskonference i erklæring 35 i Amsterdam-traktaten, som vi ikke kan se bort fra, og det giver dem, både dem og tredjemand, det sidste ord med hensyn til muligheden for at udsende disse dokumenter.
Parlamentets ændringsforslag vender dette forslag helt om, og derfor mener vi, at det kræver en nøjere overvejelse, og at forslaget til ny artikel 4C, ændringsforslag 36, ikke er modent nok til, at Kommissionen kan gå ind for det.
Hvad angår andre ændringsforslag, mener vi, at vi skal have tid til at vurdere de funktionelle følger af forslaget, og vi skal passe på, at de procedurer, der indføres, ikke bliver bureaukratiske, men at de virkelig bliver brugbare for alle borgere. Herunder hører ændringsforslag som dem, der er blevet forelagt om foranstaltninger, som der skal skabes enighed om ved en interinstitutionel aftale, nemlig ændringsforslag 34, 45 og 48.
Som jeg tidligere har nævnt, kan vi i nogle tilfælde i princippet gå ind for ændringsforslagene, men vi skal sammen arbejde på de tekniske og administrative sider af sagen, f.eks. hvad angår de ændringsforslag, der vedrører klassificering af dokumenter og registrering. Kommissionen har i flere årtier haft et system til klassificering af dokumenter. Derfor er der intet problem i princippet om, at dokumenterne skal indgå i et klassificeringssystem. Det er imidlertid ikke blevet diskuteret, om de regler, der anvendes ved klassificeringen, skal være fælles for alle institutionerne.
I denne fase af lovgivningsproceduren er det for tidligt at vedtage en holdning med hensyn til det hensigtsmæssige i, at der er en direkte forbindelse mellem klassificering og aktindsigt i dokumenterne, som det foreslås i ændringsforslag 29, eller om denne forordning skal indeholde nogle regler for det. De forbindelser, der fastlægges i ændringsforslagene mellem regler for klassificering og regler for registres indhold, gør det derfor umuligt i denne fase at acceptere ændringsforslag 46 om registre.
Jeg vil understrege, at Kommissionen til sin tid vil kunne acceptere alle ændringsforslag, f.eks. 9, 18 og 21 og delvist ændringsforslag 23, 25, 26.1, 28 f, 35, 38, 40.1, 40.6, 41.1, 42, 43.1, 47, 49 og 52. Desuden mener Kommissionen, at vi med visse ændringer vil kunne blive enige om ændringsforslag 11, 12, 40.4, 40.7, 43.2, 47, 48.4, 50.1 og 50.2. Måske også ændringsforslag 63, 66.2, 73.1, 74.2, 75 sidste del og 78.2.
Jeg vil fremhæve, at selv om Kommissionen i dag kun kan give udtryk for nogle overordnede og positive holdninger på nogle områder, og vi ikke udtaler os om andre ændringsforslag eller udtaler os forsigtigt, betyder det ikke, at vi ikke fortsat ønsker at diskutere, forhandle og finde punkter, hvor de tre institutioner kan mødes. Derfor håber vi, at vi kan arbejde, så vi i maj har vedtaget den pågældende forordning.
Jeg vil igen takke alle ordførerne mange gange for deres indsats.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.

Poos
Hr. formand, jeg har et indlæg eller en bemærkning til forretningsordenen. Vi har netop hørt kommissær de Palacio meget hurtigt opremse dusinvis af ændringsforslag, som Kommissionen kan acceptere, og andre, som den anbefaler os at afvise. Var det ikke muligt at få denne liste skriftligt, idet vi skal stemme om 10 minutter? Ingen havde tid til at notere de ændringsforslag, som kommissæren nævnte. Jeg siger dette, fordi den tilstedeværende kommissær generelt mundtligt giver Kommissionens anbefalinger til at stemme. Vi har ikke noget som helst skriftligt, og jeg kunne godt tænke mig, at Kommissionen for fremtiden uddeler sine anbefalinger skriftligt.

Cashman
Jeg er uenig med min kollega, hr. Poos. Det er ikke Kommissionens opgave at fortælle de politiske grupper, hvilke afgørelser de bør træffe vedrørende ændringsforslagene fra de forskellige politiske grupper, og derfor bør kommissæren ikke stilles i denne uheldige situation.

Goebbels
Hr. formand, jeg har bedt om ordet for at komme med den samme bemærkning som hr. Poos. Hr. Cashman har ret, når han siger, at det ikke er op til Kommissionen at fortælle de politiske grupper, hvilken holdning de bør indtage her i plenarforsamlingen. Der er dog ikke desto mindre en række medlemmer af Europa-Parlamentet, der undertiden læner sig op ad Kommissionens sagkundskab, og jeg hører til denne gruppe. Jeg vil gerne undertiden stemme for Kommissionens forslag, og derfor er det nødvendigt, at Parlamentets medlemmer har listen over de ændringsforslag, Kommissionen kan støtte, og dem, den ikke vil støtte. Det er op til medlemmerne, der under alle omstændigheder stemmer efter overbevisning og samvittighed, at beslutte sig i forhold til Kommissionens anvisninger.

Maij-Weggen
Hr. formand, jeg tilslutter mig hr. Cashman med hensyn til, at processen om parlamentarisk beslutningstagning finder sted i øjeblikket. Kommissionen, som jeg i øvrigt takker mange gange for den store imødekommenhed, for det kan vi vist godt konstatere, har sagt, at den endnu ikke kan afgive en erklæring med hensyn til visse dele. Det er en meget vigtig bemærkning, som efter min mening også får konsekvenser senere. Netop fordi Kommissionen med hensyn til visse dele - jeg ser, at Kommissionen nikker - endnu ikke kan afgive en erklæring, er det lidt farligt allerede nu at sætte ting sort på hvidt, for så begynder de at leve deres eget liv. Jeg anmoder derfor om, at Parlamentet fortsætter beslutningstagningen uafhængigt af Kommissionens stilling, og så kan vi se, hvordan ordførerne kan forhandle videre med Kommissionen for at opnå en endelig holdning. Det er efter min mening en bedre rækkefølge.

Formanden
Jeg tager Deres standpunkter til efterretning.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Velkomstord
Formanden
Det er mig en stor glæde at kunne byde velkommen til en delegation fra deputerkammeret i Republikken Malta fra Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Malta. Delegationen ledes af Luis Galea.
Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Malta afholdt i dag og i går her i Strasbourg sit 14. møde og koncentrerede samrådet om tiltrædelsesforhandlingerne mellem EU og Malta på grundlag af Kommissionens periodiske beretning om Maltas fremskridt på vej mod tiltrædelse af EU, som blev offentliggjort i november 2000.
Kommissionen, formanden for Rådet og Maltas regering informerede Det Blandede Parlamentariske Udvalg om den seneste udvikling.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på den nøgleposition, som Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Malta har spillet i de løbende forhandlinger om Maltas medlemskab af EU.
På vegne af Parlamentet håber jeg, at Deres møde har været succesfuldt og produktivt, og jeg ønsker Dem en god hjemrejse. Velkommen!

Kreditinstitutters egenkapital
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0282/2000) af Villiers for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om evaluering af direktiv 89/299/EØF om kreditinstitutters egenkapital (2000/2207(INI)).

Villiers
Når en bank går konkurs, har det langt større konsekvenser, end når andre typer virksomheder går konkurs, fordi det drejer sig om menneskers opsparing og påvirker finanssektorens stabilitet. Derfor har vi særlige regler, der skal sikre, at banker forbliver solvente og holder sig oven vande og ikke går konkurs. Disse regler er lavet for at beskytte sparerne og fastholde den finansielle stabilitet.
Reglerne aftales globalt i Basel, men den nuværende ramme er forældet, fordi den kræver samme lovmæssige kapitaludgifter. Det er det samme beløb, der skal lægges til side i forbindelse med en lang række forskellige risici. Dette tilskynder faktisk bankerne til at løbe større risici, eftersom det betyder, at en bank kan forlange en højere præmie for den samme lovmæssige kapitaludgift. Kommissionens nye forslag, hvis generelle indhold udvalget hilser varmt velkomment, indebærer, at jo lavere risikoen er, jo lavere skal den lovmæssige kapitaludgift være. Det betyder, at banker tilskyndes til og belønnes for at nedbringe risici og fastholde tilstrækkelige kapitalreserver i forhold til deres passiver.
Vi har i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål stillet en række politiske krav i vores betænkning. For det første kræver vi, at de nye bestemmelser tager højde for diversiteten af Den Europæiske Unions bank- og investeringssektor. Disse bestemmelser gælder for flere tusinde små og store banker og investeringsfirmaer og skal tilpasses alles behov. Bestemmelserne skal være så enkle at anvende som muligt for disse institutioner. Vi går over til et mere sofistikeret system. Det behøver ikke at være endnu mere bureaukratisk og indviklet.
Vi accepterer i udvalget den rolle, som ekstern rating vil få ifølge Kommissionens forslag, dog med forbehold af visse begrænsninger. Først og fremmest bør der ikke stilles krav om rating af små virksomheder, og desuden må virksomheder uden rating ikke stilles dårligere. Vi mener ikke desto mindre, at det er vigtigt at fastslå, at bankernes interne kreditvurdering og interne rating-systemer skal udgøre hjørnestenen i den nye ramme. De udgør det bedste grundlag for at skabe en risikoafvejet ramme, der dækker en stor del af banksektoren samt kunder og små virksomheder.
Vi bifalder den øgede fokus på nedbringelse af kreditrisici, især anerkendelsen af den kaution, som små virksomheder kan stille. Vi accepterer også, at der på langt sigt sandsynligvis er behov for nye krav til andre risici, men vi mener, at sådanne krav ikke bør indføres, før der findes en fornuftig metode til at måle disse risici.
Vi accepterer endvidere, at der er behov for, at tilsynsmyndighederne har beføjelser til at pålægge visse banker særlige og yderligere krav. Den nye ramme indebærer øget tillid til bankerne. Vi giver dem ikke lov til at fastsætte deres egne kapitalkrav, men vi vil komme mistænkeligt tæt på det, hvis ikke vi holder nøje øje med deres interne systemer. Derfor skal tilsynsmyndighederne have disse ekstra beføjelser til at pålægge individuelle krav for at sikre, at de enkelte banker overholder reglerne.
Endelig, som det mest omstridte punkt, efterlyste udvalget i høj grad en hasteprocedure til gennemførelse af denne lovgivning. Der er stillet forslag om en mere forbeholden tilgang, men det, der forener os, er, at vi ved, at det i forbindelse med sidste Basel-aftale tog USA tre måneder at gennemføre den, mens det tog Den Europæiske Union over tre år. Der var ikke kun tale om tre år, hvor bankerne i EU haltede bagefter konkurrencemæssigt - deres betydelige tab er dokumenteret - men også tre år, hvor de europæiske forbrugere blev nægtet tidssvarende, sofistikerede lovgivningsrammer.
Vi må som lovgivere spørge os selv, om det, vi gør, er det bedste for den befolkning, der valgte os, når vores lovgivning er forældet, inden den havner i lovbøgerne. Vi må gennemgå alle muligheder, herunder komitologi, haste- og andre procedurer, da det er farligt at lovgive om gårsdagens markedssituation. Det er imidlertid, hvad der vil ske, hvis ikke vi tager vores procedurer op til revision.
Der er behov for at sikre, at vi har en fleksibel lovgivning, at vi hurtigt kan gennemføre lovgivningen, at vi hurtigt og let kan opdatere lovgivningen, at vi kan garantere ensartethed i alle medlemsstater, og at vi fører passende demokratisk kontrol med nye procedurer.
Jeg vil gerne opfordre hr. Bolkestein til i dag at stille forslag, som Parlamentet kan overveje, vedrørende disse behov, som er afgørende for at skabe en sund sektor for finansielle tjenesteydelser i Den Europæiske Union.

AFSTEMNING
 om BSE og forbud mod kød-og benmel i alle typer dyrefoder

(Forslaget til fælles beslutning vedtoges)   
Betænkning (A5-0321/2000) af Blokland for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om forbrænding af affald (C5-0371/2000 - 1998/0289(COD))
(Det fælles udkast vedtoges)  
Betænkning (A5-0307/2000) af Figueiredo for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om et fællesskabshandlingsprogram til fremme af medlemsstaternes samarbejde om bekæmpelse af social udstødelse (KOM(2000) 368 - C5-0317/2000 - 2000/0157(COD))
Figueiredo (GUE/NGL), ordfører. (PT) Hr. formand, jeg vil gerne meddele forsamlingen, at de ændringsforslag, der bærer GUE/NGL's navn, og som jeg fremsætter i min egenskab af ordfører, er et resultat af samtaler med Rådet og Kommissionen, ligesom de har støtte af koordinatorerne for de politiske grupper, der er repræsenteret i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender. De skal også lette proceduren med fælles beslutningstagning, som denne betænkning som bekendt er underlagt. Disse ændringer træder i stedet for adskillige andre af betænkningens forslag, der sandsynligvis bliver forkastet under afstemningen, og som derfor erstattes af disse nye ændringer, der er resultatet af denne enighed.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
  

Bourlanges
Hr. formand, en række kolleger var fraværende, netop da vi stemte om en erklæring om BSE. Jeg må sige, at hvis der er et organ, der virkelig er ramt af kogalskaben og af Creutzfeldt-Jakobs sygdom, så er det computerne, der styrer elevatorerne. Vi var blokerede i 10 minutter, fordi der på det tidspunkt, hvor vi skulle stemme, kun var to ud af samtlige elevatorer, der fungerede. Jeg kunne tænke mig at få undersøgt, hvilken variant af Creutzfeldt-Jakobs sygdom vores computere er ramt af.

Formanden
Hr. Bourlanges, det er desværre en alvorlig sygdom, som vi vil give administrationen meddelelse om.
  
Betænkning (A5-0320/2000) af Rothe om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fremme af elektricitet fra vedvarende energikilder inden for det indre marked for elektricitet (KOM(2000) 279 - C5-0281/2000 - 2000/0116(COD))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
  
Betænkning (A5-0318/2000) af Cashman om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om aktindsigt i dokumenter fra Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen (KOM(2000) 30 - C5-0057/2000 - 2000/0032(COD))
Efter afstemningen om 9. del af ændringsforslag 28

Maij-Weggen
Hr. formand, jeg anmoder Den Liberale Gruppe, det gør jeg også som én af medordførerne, om at gøre tingene lidt mere praktisk. For det, de gør, er hele tiden at stemme opdelt for mange artikler, hvor det ofte kun drejer sig om én del, som de vil stemme imod. Kan det ikke gøres lidt mere praktisk og hurtigere?

Wiebenga
Hr. formand, det er beklageligt, at de to ordførere ikke har ført tilstrækkeligt samråd. Det drejer sig om meget vigtig lovgivning og meget vigtige artikler. Den Liberale Gruppe og nogle få andre i Parlamentet ønsker at gøre det helt klart, at vi slår til lyd for en forbedring af denne forordning om aktindsigt. Det er derfor en skam, at der har været for lidt samråd. Vi vil vise, hvordan vi hævder borgernes interesser.
  

Cashman
Hr. formand, i lyset af den fantastiske støtte til denne betænkning ved afstemningen og i betragtning af Kommissionens svar her til formiddag er det tydeligt - hvis man ser på alle de dele, vi har stemt om - at vi i henhold til forretningsordenens artikel 69, stk. 2, bør udsætte afstemningen om forslaget til lovgivningsmæssig beslutning, så vi kan indlede frugtbare forhandlinger med Kommissionen og Rådet. Jeg håber, at Parlamentet vil støtte dette forslag.
(Forslaget om udsættelse af afstemningen vedtoges)   

Theorin
Hr. formand, jeg forstår, at der ikke nu er mulighed for at stemme om Theorin- og Smet-betænkningerne. Jeg vil derfor anbefale, at afstemningen herom udsættes til november II-mødet.

Formanden
Jeg sætter også dette forslag fra fru Theorin om udsættelse til november II-mødet under afstemning.

Theorin
Hr. formand, betænkningerne af Theorin og Smet blev behandlet sent i aftes, og hensigten var, at vi skulle stemme om dem nu. PPE-DE-Gruppen har fremsat samme ønske til mig, som jeg lige har givet udtryk for, nemlig at vi skulle udsætte afstemningen om disse betænkninger til november II-mødet og ikke stemme om dem i aften. Hovedparten af kvinderne skal af sted til en konference for parlamentsmedlemmer i Berlin. Det er altså et fælles ønske fra PPE-DE og PSE om at udsætte afstemningen til november II.

Poettering
Hr. formand, jeg vil gerne præcisere én ting: Det var ikke PPE-DE-Gruppens ønske. Ønsket om at udskyde tingene blev derimod fremført for os. Jeg har personligt sagt, at jeg kan erklære mig indforstået dermed. Men gruppen repræsenterer mange andre holdninger. Jeg kan tilslutte mig udskydelsen på én betingelse, nemlig at fru Theorin bruger tiden indtil november II-mødet til at forbedre sin betænkning, for vores gruppe kan ikke tilslutte sig den for øjeblikket.
Jeg vil gerne præcisere én ting, og det vedrører det principielle punkt, at hvis vi ikke bliver færdige med afstemningerne torsdag middag, er den normale procedure, at vi fortsætter afstemningerne torsdag aften.
Det er ikke i orden, at vi udskyder tingene, for nogle kolleger kan muligvis ikke være til stede om aftenen. Altså, kort sagt: Jeg er på min gruppes vegne indforstået med en udskydelse til november II-mødet, hvis fru Theorin erklærer, at hun indtil da vil arbejde på at forbedre sin betænkning.
(Bifald fra PPE-DE-Gruppen)

Formanden
Hvad angår det andet punkt, er vi vist alle klar over, at der bliver afstemning i eftermiddag, og at vi skal være til stede.

Theorin
Hr. formand, jeg er ked af, at jeg sagde, at PPE-DE-Gruppen også havde anmodet om, at afstemningen skulle udsættes, men det var faktisk Deres koordinator, som kom til mig og sagde, at De også ville udsætte spørgsmålet til november II-mødet i stedet for at stemme i aften.
Hr. Poettering, vi har arbejdet sammen med Deres medlemmer, og i PPE-DE-Gruppen og PSE-Gruppen er vi blevet enige om, hvordan betænkningen skal se ud. Vi har været enige om de centrale spørgsmål og er kommet overens i forhandlinger. Jeg retter mig efter Parlamentets beslutning, men det handler altså om en aftale mellem PPE-DE og PSE, både hvad angår min betænkning og de centrale spørgsmål deri. Jeg må derfor sige, at jeg er meget forbavset over dette.
(Forslaget om udsættelse af afstemningen vedtoges)   

Goebbels
Hr. formand, på dagsordenen er også en afstemning om fru Villiers' betænkning. Men det forholder sig sådan, at vi endnu ikke har diskuteret betænkningen, og det vil ikke ske før efter afstemningerne. Fru Villiers' betænkning fortjener bedre end at blive sendt til afstemning i morgen tidlig. Jeg foreslår derfor, at afstemningen om fru Villiers' betænkning udsættes til november II-mødet.

Formanden
Afstemningen finder sted i morgen. Der er under alle omstændigheder mulighed for at anmode om udsættelse i morgen. For indeværende bliver den stående på dagsordenen for i morgen, da spørgsmålet endnu ikke er drøftet.

Gillig
Hr. formand, jeg er absolut modstander af det, der foregår her i Parlamentet. Vi har i højere og højere grad i løbet af de seneste mødeperioder oplevet, at man anvender procedurer, der sigter på at udskyde afstemninger, der er planlagt for de fem dage, Parlamentet mødes, og det sker på grund af problemer, der er personlige eller har at gøre med tilstedeværelse osv. Jeg mener, at Parlamentet taber anseelse, når det tager sådanne beslutninger.

Villiers
Hr. formand, i modsætning til fru Theorin vil jeg ikke foreslå, at afstemninger og forhandlinger flyttes, så de passer ind i min egen personlige dagsorden. Jeg vil være her i eftermiddag, når min betænkning skal behandles, og jeg vil være her i morgen, når den skal til afstemning som planlagt. Grunden til, at jeg foreslår en udsættelse af afstemningen, er - som hr. Goebbels sagde - at det er et meget vigtigt emne. Ikke blot rejser det spørgsmålet om finansielle tjenesteydelser, det kan have vidtrækkende konsekvenser for vores procedure, for proceduren med fælles beslutningstagning og for vores forhold til Kommissionen. Det er en afstemning, som kræver alle kollegers tilstedeværelse. Jeg vil kraftigt opfordre til, at afstemningen udsættes til mødeperioden i Bruxelles.
  
Fælles beslutningsforslag om det tredje møde Asien-Europa
(Forslaget til fælles beslutning vedtoges)
  

Posselt
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil blot sige, at jeg også har en vigtig betænkning på dagsordenen. Den bliver forhandlet og sat under afstemning i morgen, og jeg er meget taknemmelig og stolt over, at det sker på en fredag!

Smet
Hr. formand, vi har netop vedtaget udsættelse af min betænkning. Det accepterer jeg, men hvis De havde fulgt rækkefølgen på listen og ikke først havde sat Cashman-betænkningen til afstemning, fordi en række personer ikke er til stede i aften, for det er grunden, så havde vi også kunnet stemme om Smet-betænkningen.

Formanden
Jeg har fulgt den rækkefølge, jeg har fået angivet af mødetjenesten, og der er ikke besluttet anderledes her i salen. Ellers havde jeg gerne gjort det.

Rocard
Hr. formand, jeg konstaterer med en vis forbavselse, at afstemningen om den betænkning, jeg skulle fremlægge på mødet, og som er sat på dagsordenen nu til morgen, er blevet udskudt af vanvare og uden, at man har bemærket det. Jeg forstår, at det undertiden kan være vanskeligt, men når det drejer sig om dagsordenen, har vi behov for at blive informeret på forhånd. Jeg er sædvanligvis her om torsdagen, men i eftermiddag skal jeg deltage i en konference. Jeg kan således ikke være til stede ved afstemningen i eftermiddag, fordi jeg ikke er blevet underrettet i tide. Jeg hører til de medlemmer af Parlamentet, for hvem det er en ære at være til stede. Jeg vil også gerne bede om, at betænkningen udskydes til november II-mødet, men jeg vil gerne tilføje en bemærkning.
Vi har her i formiddag oplevet en særlig pinlig parlamentarisk dumhed. Jeg ved ikke, hvor meget en afstemning ved navneopråb koster, men det løber uden tvivl op i hundredtusindvis af francs eller belgiske francs af vores budget. Vi har på groteske vilkår og for at tækkes visse personer ødslet både tid og penge på dette. Jeg tror, hr. formand, at De ved hjælp af Formandskonferencen skal sørge for, at initiativerne til overdreven brug af opdelt afstemning og afstemning ved navneopråb bliver kendt og måske endda tildelt kvoter, hvad angår afstemning ved navneopråb. Alt dette er ikke normalt, og Parlamentet har været latterligt her i formiddag.

Formanden
Hr. Rocard, jeg kan forsikre Dem for, at dette spørgsmål vil blive forelagt Formandskonferencen. Formanden kan ikke ændre afstemningslisten, men Parlamentet kan eventuelt træffe andre valg. Jeg skal blot sætte det ene punkt under afstemning efter det andet.

Mann, Thomas
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Michel Rocard har fuldstændig ret. Det, der er sket her, er, at nogle få forsøger at benytte lejligheden til igen at fremføre deres interesser, som de ikke var i stand til at gennemføre i udvalget. De sørger så for, at vi bliver nødt til at foretage afstemninger ved navneopråb, som egentlig slet ikke længere har karakter af afstemninger ved navneopråb. Det er et målrettet forsøg fra nogle personers side på at profilere sig selv på andres bekostning. Vi har altså først og fremmest brug for et fornuftigt system til afstemningerne ved navneopråb.
Dernæst vil jeg gerne sige, at det ikke kan være rigtigt, at der efter Parlamentets efter min mening klassiske fejlagtige beslutning om at afskaffe fredagsmøderne nu også kommer protester fra dem, der selv sagde, at de ikke længere ønskede fredagsmøderne! Mit spørgsmål lyder som følger: Er der i mellemtiden kommet indvendinger mod Parlamentets beslutning om at afskaffe fredagsmøderne? Har der været juridiske indvendinger? Hvordan kommer det til at se ud næste år? Vi kommer muligvis også fremover i en situation, som vi ikke har oplevet før, nemlig at vi gang på gang bliver nødt til at udskyde betænkninger til Bruxelles-mødet i stedet for at behandle dem her i Strasbourg. Kan vi få nogle informationer herom?

Formanden
Hvad Deres første bemærkning angår, hr. Mann, bliver den naturligvis sendt til Parlamentets Præsidium og til Formandskonferencen. Som formand her i dag kan jeg blot sige, at jeg som kollega er enig med Dem. En ændring af forretningsordenen er desværre tiltrængt.
Mig bekendt er der ikke noget nyt om fredagen, men under alle omstændigheder vil dette også blive forelagt Formandskonferencen.
Fælles beslutningsforslag (B5-0880/2000)

Lynne
Hr. formand, Jeg vil gerne afgive en stemmeforklaring til BSE-beslutningen om foder. Jeg stemte imod slagtning af hele bestande, da jeg ikke mener, at det er den bedste måde at komme BSE til livs på. Jeg har hørt, at en række landmænd - i stedet for at indberette, at de har et dyr med BSE - skyder dyret og begraver det. Jeg ved, at man i Frankrig har slagtet hele bestande, og det virker ikke som den bedste løsning. Selv Den Videnskabelige Styringskomité siger, at dette ikke nødvendigvis er den mest effektive metode, men at slagtning efter fodergrupperinger - som vi har i Storbritannien - er effektiv.
Jeg stemte også imod ændringsforslag 7, fordi jeg ikke mener, at det kan lade sig gøre, men jeg stemte for beslutningen som helhed, især forbuddet mod kød- og benmel til alle husdyr, da det har været forbudt i Det Forenede Kongerige siden 1996. Jeg stemte for beslutningen, da vi er nødt til at have strenge regler, som gælder i hele EU.

Fatuzzo
Hr. formand, jeg har stemt for betænkningen om initiativet fra dette betydningsfulde Parlament vedrørende den alvorlige krise, der hersker på grund af denne kvægepidemi. Jeg vil gerne betone, at jeg med min stemme for betænkningen bl.a. støtter punkt 7. Jeg beder om, at der straks iværksættes undersøgelse af hvert kreatur, som slagtes på og sælges fra alle slagterier i hele Den Europæiske Union, for at det kan konstateres, om det er frit for BSE (bovin spongiform encephalopati). Der skal straks indføres kontrol af hvert eneste kreatur, uanset omkostningerne, for ellers vil salget af oksekød falde til under nul.

Alavanos
Europa-Kommissionen og Rådet bærer et stort ansvar for det omfang, som problemet med BSE har taget. Ud over den negativitet, som de fremviste, da Europa-Parlamentet påpegede farerne for Storbritannien i anden fase, mens skandalen rasede i Storbritannien, blev foranstaltningerne faktisk begrænset til dette land, uden at der fandtes noget direkte program, der indebar alvorlige kontrolforanstaltninger og omstrukturering af kvægavlen på fælleseuropæisk plan. Tilfældene dukkede op i Frankrig, fordi Frankrig er det eneste land i EU, som på eget initiativ har indført et system med omfattende kontrolforanstaltninger. I dag hersker der fuld usikkerhed og uro over de lurende farer, som hverken forbrugerne eller de statslige myndigheder er blevet informeret om.
Der er nødvendigt straks:
at træffe foranstaltninger på fælleseuropæisk plan,
at foretage en omfattende og seriøs kontrol af alle EU's dyrehold og af importerne,
at fjerne kød- og benmel fra dyrefoderet, ikke kun til kvæg og får, men også til svin, fjerkræ og fisk,
at træffe foranstaltninger, så genetisk modificeret soyastivelse fra USA, Brasilien og andre steder ikke trænger ind midt i den tilbundsgående omstrukturering af kvægavlen, før der findes fuld sikkerhed fra videnskabelig side, hvilket ikke er tilfældet i dag.

Berthu
Debatten, der har været ført her i går om kogalskaben og sikkerheden for dyrefoder har især vist den totale forvirring, hvad angår ansvar og indstilling.
De aktuelle kompetencer er delt mellem Fællesskabet, der allerede har fastlagt nogle partielle bestemmelser (forbud mod animalske fariner som fødemiddel for drøvtyggere, bestemmelserne om opvarmning af farinerne og den obligatoriske adskillelse af "materialer, der udgør en særlig risiko"), og staterne, der vil bevare deres ret til at indføre bestemmelser, der er tilpasset deres specifikke situation, samt retten til beskyttelse og til at reagere hurtigt for at beskytte deres befolkningers sundhed.
På dette allerede uklare grundlag er forvirringen blevet forstærket gennem et dobbelt problem, nemlig på grund af vanskeligheden ved at ensrette i højere grad, hvad angår øget kontrol, fordi visse stater såsom Tyskland ikke vil påføre deres kvægavlere ekstra omkostninger, skønt de kun i ringe grad er ramt af sygdommen. På den anden side er det et problem at styre forskellige nationale bestemmelser. Da grænsekontrollen er så godt som forsvundet, og mærkningen ikke nævner den nationale oprindelse, risikerer vi i høj grad at komme til at spise svinekød, der er opfostret med animalske fariner, selv i et land, hvor disse er forbudt.
Vi har nu nået et topmål af forvirring, hvilket klart fremgik af indlæggene i går fra den franske minister Patriat og EU's kommissær Byrne, der forekom at være fuldstændig desorienterede.
Denne situation afslører, i hvor stor udstrækning ensretningen af det indre marked i de seneste år er foregået på en uansvarlig måde. Det første, der skal gøres, er at nulstille situationen, at se nærmere på reglerne for mærkning igen, at genoprette visse nationale kontroller og at oprette nye samt hele tiden klart og praktisk at formulere EU-minimalbestemmelser, sådan at den enkelte stat har en ufravigelig ret til enten at gå endnu længere eller til at indføre beskyttelsesforanstaltninger.
Hvis vi ikke begynder at gennemføre denne tydeliggørelse af kompetencerne, at rationalisere og at anerkende nationernes forrang, vil EU som i dag blot fortsætte med på en ulykkelig måde at udvande ansvaret.
Som grundlæggende i sagen har min gruppe anbefalet, at der tages de strengeste forholdsregler for at bekæmpe epidemien. Men vi må ikke stoppe her. Det er ganske udmærket at slukke ildebranden, men det er endnu bedre at sørge for, den ikke bryder ud. Det er grunden til, vi ønsker at drage læren heraf på fire betydelige områder, som vi må tage hensyn til i fremtiden.
Vi må for det første afvise naturstridige produktionsmetoder, der uundgåeligt før eller siden fører til sådanne katastrofer. En kvalitetslandbrugssektor koster måske en smule mere, men i virkeligheden forvandles den tilsyneladende økonomi i det produktionscentrerede landbrug sig med tiden til forfærdelige omkostninger for hele samfundet. Vi er i den forbindelse opskræmte over at se, at Kommissionen med alle midler er i gang med at genindføre en tilladelse til GMO, selv om man overhovedet ikke kender konsekvenserne, og de risikerer måske om 10 eller 20 år at fremkalde nye dramaer i lighed med kogalskaben.
For det andet kan en kvalitetslandbrugssektor, der sikrer en vis uafhængighed på fødevareområdet, ikke overleve i EU med en fri udveksling af varer på globalt plan. Alligevel mærker vi, at kommissær Lamy efter Seattle tripper af utålmodighed efter at starte en ny runde af internationale handelsforhandlinger og i disse indføre en landbrugsdel med det formål endnu en gang at arbejde hen imod en ny harmonisering af verdensmarkedet. Dette kan vi ikke tillade.
For det tredje bør Kommissionen overvåges meget nøjere af staterne i de internationale forhandlinger, så der ikke på ny opstår fejlagtige manøvrer - eller rettere sagt forræderi som ved Blair House- og Marrakesh-aftalerne, der ved at begrænse vores produktion af vegetabilske proteiner til fordel for amerikanerne, pressede os til som modvægt at udvikle de animalske fariner, der er årsagen til de nuværende problemer. Vi mener, at den kommende Nice-traktat ikke på nogen måde bør give flere beføjelser til Kommissionen i de internationale forhandlinger, sådan som det er planlagt for øjeblikket, men tværtimod placere den under regeringernes og de nationale parlamenters omhyggelige kontrol.
For det fjerde bliver det nødvendigt at revidere politikken for den totale afskaffelse af grænsekontrollen til bunds, idet den fremmer enhver form for smugling og gør det sværere at kontrollere sundhedsforholdene. På samme måde bliver det nødvendigt at moderere dogmet om den frie bevægelighed for enhver pris, da dette fik Kommissionen til at true de stater, der i 1996 ønskede at indføre en embargo imod det britiske oksekød og til i 1999 at slæbe Frankrig for Domstolen for at have nægtet at hæve samme embargo. På trods af alt det, der sker i dag, har Kommissionen den frækhed at fastholde sin klage, og den viser dermed, i hvor høj grad den frie bevægelighed for varer for den udgør et overordnet dogme. Hvis medlemsstaterne ønsker at stoppe disse forvildelser, bør de benytte sig af Nice-traktaten til på tydelig vis at genindføre en national ret til beskyttelse af hensyn til folkesundheden.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Vi har stemt for denne beslutning, selv om den kommer meget sent, og selv om visse formuleringers tvetydighed gør os mistænksomme.
Vi vender os imod forsinkelsen af et totalt og generelt forbud mod produktion og anvendelse af animalske fariner, selv om man i 10 år har kendt ansvaret for forlængelsen af BSE.
I øvrigt egner tvetydigheden i formuleringen af stk. 4 sig kun til at sætte spørgsmålstegn ved myndighedernes vilje til med alle midler at modsætte sig svig og bedrageri i fødevaresammenslutningerne, selv om det ville være langt mere enkelt med en eneste linje at udtrykke, at produktion og anvendelse af animalske fariner var totalt forbudt.

Daul og Grossetête
Vi har stemt for denne fælles beslutning.
Vi befinder os i en krisesituation, og det er ikke kun en krise i oksekødssektoren. Vi bliver faktisk nødt til at se et reelt folkesundhedsproblem og en økonomisk krise i øjnene. Det drejer sig om samtlige faser i forløbet fra "greben til gaflen".
Forbrugerne har mistet tilliden, og for at dæmme op for dette fænomen er det uomgængeligt at gentage vores opfordring til hurtigt at indføre obligatoriske BSE-sporingstest for alt kvæg, og dette tiltag bør ledsages af et omgående forbud mod anvendelse af animalske fariner til samtlige dyrearter på hele EU's landområde. Dette er virkelig en konkret anvendelse af forsigtighedsprincippet. Men vi forventede for meget.
Unionen bør mobilisere sig samlet, for det kan ikke tolereres, at et land indfører strenge tiltag og bringer sin økonomi i fare, mens andre fortsætter som normalt med deres aktiviteter. I øvrigt findes der desværre mange tilfælde af svig, og den eneste metode til at standse dette er at forbyde disse fariner på hele EU's landområde. Det er gennem bestemmelser som disse, vi beroliger forbrugerne, og landbrugerne vil forstå den solidaritetserklæring, vi ønsker at sende dem.
Europa-Parlamentet bør lægge pres på Kommissionen, der har været forskræmt i sine forslag under forhandlingerne. Vi er forbavsede over, at den ikke er bevidst om problemets omfang.
Denne krise uden fortilfælde gør det muligt at fremhæve begrænsningerne i den fælles landbrugspolitik, som man har kunnet se gennem mange år. Det drejer sig i dag om at hjælpe landbrugerne, absolut ikke om at producere mere, men om at producere bedre. Også dér forventede vi for meget.
På den anden side er der nogle, der bekymrer sig om, at vi snart vil se genetisk modificerede produkter erstatte de animalske fariner. Men med en radikal omlægning af den fælles landbrugspolitik - der nu er blevet uundgåelig - gennem udvikling af vegetabilske kulturer på de jorder, der indtil nu har ligget brak, kunne vi undgå at søge tilflugt i en massiv GMO-import fra USA.
Den fælles landbrugspolitik bør gøre folkesundheden til sit prioriterede mål.

Figueiredo
Det stigende antal tilfælde i England af den nye variant af Creutzfeldt-Jacobs sygdom og situationen i Frankrig har med endnu større styrke sat spørgsmålet om "kogalskaben" (BSE) på dagsordenen. Denne sag har hele tiden været præget af manglende gennemsigtighed og særdeles graverende tilbageholdelse af information på allerhøjeste plan i nogle af EU's medlemsstater.
Sandheden er, at fødevaresikkerheden står på spil i forbindelse med såvel "kogalskaben" som dioxinerne og de genmodificerede organismer, og det fremgår klart, at både menneskers og dyrs sundhed bringes i fare, når det eneste mål er at opnå så stor en profit som muligt. Forbrugerne mister tillid, og markederne for landbrugsprodukter bliver afvisende.
Uden ændringer i den fælles landbrugspolitik vil problemet med fødevaresikkerheden blive værre. Den fælles landbrugspolitik har altid befordret intensive dyrkningsmetoder, stigende "vertikalisering" af produktionen og ejendomskoncentration, først og fremmest til fordel for de agroindustrielle interesser og de store transnationale fødevareproducenter.
Det er ikke nok med en europæisk fødevaremyndighed og med punktvise lovgivningsforanstaltninger, der er positive nok, selv om de kommer sent, såsom forbud mod benmel i al slags dyrefoder, hvis problemet skal løses til bunds. Det er bydende nødvendigt at gå længere end dét - og ændre den fælles landbrugspolitik.

Muscardini
De nylige tilfælde af bovin spongiform encephalopati (BSE) er en kedelig bekræftelse af, at EU er bagefter med fødevaresikkerheden. Og dette efterslæb er der absolut ingen undskyldning for, når man tænker på, at anvendelse af kød- og benmel til foder længe har været betragtet som farligt, og at vi her i salen for længst har taget afstand fra det, uden at der er truffet passende foranstaltninger. Det gælder derfor om så hurtigt som muligt at få indført nogle procedurer, der forhindrer brug af anatomiske dele, som er mistænkt for at kunne overføre virussen.
Kommissionens forslag i hvidbogen om fødevaresikkerhed, og specielt oprettelse af det agentur, som skal garantere denne sikkerhed, skal gennemføres snarest - der er nu gået over et år, og agenturet er endnu ikke operativt! - for at undgå, at den spredte fægtning, regeringerne præsterer på dette område, kan forårsage skader, som dem, vi nu ser. Det er meget alvorlige skader, for de går ud over to områder, der er tæt forbundne, nemlig på den ene side menneskets sundhed og på den anden side kvægbestandens sundhed og følgelig hele kvægavlens økonomi.
Vi må huske, at EU har forbudt Frankrig at fortsætte embargoen mod oksekød fra Det Forenede Kongerige, og fordi der ikke er grebet ind, er Frankrig i dag udsat for den samme epidemi.
Nu er det imidlertid nødvendigt, at Kommissionen forbyder brug af kød- og benmel i foder og angiver, hvilke procedurer der med den viden, vi har i dag, er mest sikre til destruktion af de dele, der anses for farlige, såsom hjerne og knoglemarv. Mens vi afventer mere sikker viden fra videnskabeligt hold, vil det være hensigtsmæssigt også at destruere okseskrogene for at få den bedst mulige beskyttelse af menneskets sundhed.
De BSE-tilfælde, der er konstateret i Frankrig, er ligesom dioxinkyllingerne i Belgien de sidste tegn på, at man længe har taget det alt for lemfældigt. Nogle regeringer har af frygt for at sprede panik blandt borgerne eller for at undgå handelskatastrofer undladt at opfylde deres informationspligt over for Kommissionen i rette tid eller har ved de første faretegn undladt straks at standse forbruget af de pågældende produkter samt at forbyde eksporten. Vi må tage skarpt afstand fra denne lemfældighed, og for at undgå, at noget lignende gentager sig, er der brug for at få indført et regelsæt med gyldighed for alle EU's stater. Det er fuldstændig meningsløst at ville have et fælles marked til at fungere uden fælles regler for noget så vigtigt som menneskets sundhed.
På baggrund af denne usikkerhed er det helt naturligt, at borgerne reagerer med frygt og med at nægte at spise de produkter, som er under mistanke for at være sundhedsfarlige. Det er samtidig et tegn på mistillid over for Den Europæiske Union, som i borgernes øjne ikke er i stand til at garantere, at de fødevarer, der markedsføres, er sikre. For at give borgerne tilliden tilbage samt naturligvis for at beskytte deres sundhed er det absolut nødvendigt, at der hurtigt træffes nogle afgørelser for at nå frem til fælles regler på dette område og for meget hurtigt at gøre de videnskabelige instanser og tilsynsorganer, der skal overvåge fødevaresikkerheden, funktionsdygtige. Forbuddet mod anvendelse af kød- og benmel til foder er blot det første skridt på vejen.

Raymond
En psykose bemægtiger sig forbrugerne af kød og rammer i flæng den traditionelle og mere kvalitetsbetonede produktion, der i øvrigt ikke anvender animalske fariner. De begrænsninger, der er pålagt forskellige sektorer, især i Frankrig, for at garantere kvaliteten og produkternes sporbarhed, er allerede blevet skadet gennem tabet af forbrugernes tillid, ikke blot til produkterne, men også til de systemer, der skal garantere dem, idet produkterne mærket med AOC, IGP osv. også er berørt.
Vi kan ikke tillade, at man ødelægger hele sektorer. Det er nødvendigt at styrke den sanitære kontrol, pålægge en procedure for systematisk sporing af BSE og forbyde anvendelse af proteiner af animalsk oprindelse. Det er her, EU finder hele sin legitimitet, og det bør spille sin retmæssige rolle. Landenes indsats vil fortsat være forgæves, hvis ikke de samme krav stilles til importprodukter fra EU eller fra tredjelande.
Et forbud mod animalske fariner i dyrefoder er nødvendigt i dag i mangel af at kunne sikre en sporing af anvendte stoffer, men det rejser en række problemer. Skal vi brænde dem eller opbevare dem? Det forudsætter i givet fald, at der opføres fabrikker, der er specialiserede i at styre indvirkningen på miljøet. Skal vi erstatte dem, og skal det i så fald være øjeblikkeligt med importerede oleoproteiner uden at kunne skelne, hvorvidt de forskellige partier kommer fra genetisk modificerede arter? Det er bydende nødvendigt at genstarte forhandlingerne i WTO, således at EU's landbrugere får mulighed for at øge deres produktion af vegetabilske proteiner. Landbrugerne kan ikke klare denne krise alene. Der må gennemføres en ledsagende plan for kvægavl samt foranstaltninger for at genvinde forbrugernes tillid. Dette hænger ligeledes sammen med politikernes ansvar for at tage hensyn til de menneskelige situationer, der er opstået på grund af disse vanskeligheder.
Tiden er inde til en overordnet diskussion. En gennemgang af hvidbogen om fødevaresikkerhed er lejligheden. Lad os udnytte den.

Souchet
Forhandlingerne i går om kogalskabskrisen var meget eksemplariske.
Jeg vil lige minde om den afgørende rolle, UEN-Gruppen har spillet for, at den overhovedet kunne finde sted, samt det meget sammenhængende forslag til beslutning, vi har fremlagt. Vi accepterede til slut at stå som medforfatter til forslaget til fælles beslutning, og vi er meget tilfredse med, at det blev vedtaget med et meget stort flertal trods dets utilstrækkeligheder og svagheder. Vi beklager på den anden side meget, at de ændringsforslag, vores gruppe stillede, ikke blev vedtaget.
Det forekommer os i øvrigt at være uomgængeligt, at Fællesskabets budget bidrager til at gennemføre de nye sikkerhedstiltag, der er pålagt kvægavlerne, herunder især samtlige operatører i oksekødssektoren, der er hårdt ramt af tabet af forbrugernes tillid. Det er mindst lige så nødvendigt at kræve en øjeblikkelig genåbning af WTO-forhandlingerne om oleoproteiner fra Marrakesh-aftalerne, der stiller EU's producenter meget dårligt, så vi kan undgå, at et forbud mod animalske fariner fører til en massiv import af oleoproteiner, der kan indeholde genetisk modificerede organismer.
Forhandlingerne viste i går især klart omfanget af meningsforskelle med hensyn til, hvordan man bedst klarer krisen. Der er forskellige opfattelser blandt medlemsstaterne, i politikernes forskellige grader af modtagelighed og blandt EU's organer. Der er dybe uoverensstemmelser angående de animalske fariner og ligeledes angående testene.
Men vi står over for et absolut grundlæggende sikkerhedsproblem, der gælder vores befolkningers sundhed og selve fremtiden for et helt økonomisk område, der spiller en afgørende rolle for den sociale balance i en række af vores medlemsstater.
Vi kan altså ikke over for denne krise stille os tilfredse med halve løsninger eller kompromisbestemmelser, hvilket vil sige aldeles utilstrækkelige koncepter, når det gælder om at anvende forsigtighedsprincippet og gennemføre relevante tiltag for en maksimal sikkerhed til fordel for vores befolkninger.
Forhandlingerne viste, i hvor stor udstrækning Rådets formandskab og Kommissionen trasker rundt i sagen. Det var en smule patetisk at høre, hvordan Rådets formandskab gik op i en overdragelse af ansvaret ved at lægge sit helbred i hænderne på den kommende "EU-myndighed" for fødevaresikkerhed, som om det i sig selv var noget som helst mål for absolut seriøsitet, at det var en EU-myndighed.
De gensidige beskyldninger, der prægede forhandlingerne i går (Det er Rådets skyld! Det er medlemsstaternes skyld!), viser, i hvor høj grad EU-maskineriet reelt fungerer som et system for gensidig fralægning af ansvaret til skade for forhandlingernes unikke tema, nemlig en effektiv beskyttelse af vores befolkningers sundhed.
Kommissionen har skullet taget hensyn til den brede vifte af forskellige meninger om, hvilke midler der skulle anvendes for at dæmme op for krisen. Den fandt det rigtigt at latterliggøre de beskyttelsesforanstaltninger, visse medlemsstater havde besluttet, og talte især om "magi" i forbindelse med et totalt forbud mod animalske fariner. Samtidig med, at den sagde fra over for visse medlemsstaters eftergivenhed, udtalte den dog på intet tidspunkt, at den havde opgivet at slæbe Frankrig for Domstolen, fordi landet med en del fasthed havde opretholdt embargoen imod det britiske oksekød.
Kommissionen har øjensynligt kun planer om at gennemføre gennemsnitstiltag, der giver de lande, der kræver mest sikkerhed, ikke et "mere", men et "mindre", hvilket i subsidiaritetsprincippets navn kan give medlemsstaterne frihed til at gennemføre de nødvendige tiltag, de har behov for for effektivt at kunne beskytte og sikre deres befolkninger i henhold til deres offentlige opinion, deres politiske vilje, epidemiens omfang i det enkelte land samt den placering, de pågældende sektorer har i deres økonomi og deres samfund.
Samtlige EU's instansers (Rådet, Kommissionen og Parlamentet) manglende evne til at fastlægge en relevant EU-politik, der opfylder behovet for sikkerhed i de medlemsstater, der er mest berørte, vil føre til en række hierarkiske problemer mellem begrænsningerne fra det indre marked og vores befolkningers krav om sundhed og sikkerhed.
Hvordan skal vi f.eks. give de franske forbrugere tilliden tilbage og undgå et sammenbrud i de sektorer, der er knyttet til kvægavlen, hvis vi på den ene side fuldstændigt forbyder de franske kvægavlere at anvende animalske fariner, og vi samtidig tillader import af kød fra medlemsstater, der fortsætter med at fodre deres dyr med animalske fariner, og som nægter at gennemføre test?
Man må fuldt ud respektere viljen hos de medlemsstater, der ønsker at placere fødevaresikkerheden og deres forbrugeres sundhed over enhver anden interesse, deres vilje til at prioritere videnskabeligt underbyggede beslutninger og forsigtighedsprincippet i henhold til de tiltag, der vil blive iværksat ved at tage gennemsnittet af de forskellige partneres holdninger og især de mest eftergivende. I modsat fald vil det stå helt klart, at det ikke er subsidiaritetsprincippet, der styrer EU's instansers adfærd.
Betænkning af Blokland (A5-0321/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, som vi alle ved, er bekæmpelse af luftforurening en meget vigtig sag. Årsagen til den er først og fremmmest de store industrivirksomheder, f.eks. affaldsforbrændingsanlæg, som igen er en følge af affaldsprodukter fra anden industrivirksomhed og fra de europæiske borgeres daglige aktiviteter. Jeg har stemt for direktivet, men jeg vil gerne understrege, at jeg med min stemme også opfordrer Den Europæiske Union til at gøre en indsats for dem, der indånder den skadelige luft, som produceres af industrien, og især at gøre noget for de arbejdstagere, der er beskæftiget i disse sektorer. Der ville være god konsekvens i at nedsætte arbejdstiden for dem, der arbejder i forurenende virksomheder. Når virksomheder forurener det ydre miljø, kan man forestille sig, hvordan miljøet er inde i fabrikkerne!

Caudron
Vi står nu ved afslutningen af en lang proces, der sigter på at vedtage et direktiv om affaldsforbrænding.
Kommissionens forslag er fra 1998, men mange uoverensstemmelser mellem Parlamentet og Rådet har ført til indkaldelse af Forligsudvalget den 11. oktober. Vi udtaler os i dag om teksten, der er resultatet af dette forligsmøde.
Jeg skal minde Dem om, at direktivet dækker forbrænding og medforbrænding. Disse to metoder for affaldsbehandling bør indgå i en overordnet strategi, der omfatter forebyggelse, genvinding og genbrug af affald, en koordineret strategi på EU-niveau.
Jeg har under forhandlingerne ved Europa-Parlamentets to behandlinger givet udtryk for min tvivl og bekymring over at behandle farligt og ikke farligt affald i det samme direktiv. Det er en helt igennem legitim bekymring, der har fået Parlamentet til i særlig grad at være på vagt og at fremsætte ændringsforslag med henblik på at fastlægge strenge rammer for alt, hvad der har at gøre med forbrænding og medforbrænding. Vi er efter langvarige diskussioner med Rådet blevet stillet tilfreds på adskillige punkter.
Således er grænseværdierne for medforbrænding, der generelt foregår i cementovne, blevet fastlagt i et bilag. Men hvis mere end 40% af det affald, der forbrændes på sådanne værker, består af farligt affald eller blandet ubehandlet kommunalt affald, skal værkerne leve op til nogle strengere standarder, der er beskrevet i et andet bilag om forbrænding.
Europa-Kommissionen ønskede at udelukke vegetabilsk affald fra landbruget samt skovbrugs- og fødevareindustrien. Ved andenbehandlingen tilføjede Parlamentet affald af fibre fra produktionen af papirmasse, råmateriale og papir fremstillet af papirmasse, når dette affald er beregnet til medforbrænding. Det lykkedes at blive enige om dette punkt under forliget. Parlamentet har endvidere haft held til at fastholde et andet punkt, nemlig at de værker, der forbrænder radioaktivt affald, skal være totalt udelukkede fra direktivets anvendelsesområde.
Parlamentet har også opnået en fastere ramme for driften af forbrændingsanlæg samt en forbedret adgang for offentligheden til at få oplysninger.
Jeg vil slutte med igen at fastholde, at en generaliseret udnyttelse af farligt affald ikke skal medføre, at vi vænner os til produktionen af dette affald. Vores prioritet er og bør fortsat være at forebygge produktionen af affald i overensstemmelse med det vedtagne grundlag i EU's strategi på dette område.

Crowley
Man er i Den Europæiske Union alvorligt bekymret for, at der ikke bliver gjort nok for at gennemføre de nye forslag vedrørende affaldshåndtering. De 370 millioner EU-borgere kræver handling i denne sag og det med rette. Der produceres over 1 kg affald pr. person om dagen i Europa. Der produceres 2 milliarder ton affald i EU om året. Dette kan ikke fortsætte for evigt.
Den Europæiske Union skal være afklaret omkring ét aspekt for at løse problemerne med bortskaffelse af affald. Der er ingen fremtid i, at bortskaffelse af affald pålægges de lokale myndigheder overalt i Den Europæiske Union, som så søger efter nye lossepladser. Der er stigende bekymring for de reelle miljøkonsekvenser for lossepladser generelt. Jeg deler denne bekymring. Jeg mener, at kun et væsentligt skift fra lossepladser til mere integrerede planer for affaldshåndtering er tilstrækkeligt.
Europa-Parlamentet er i de seneste år gået forrest i udarbejdelsen af nye strategier for affaldshåndtering. Jeg støtter direktivets mål, som vi drøfter i dag, nemlig at mindske de negative virkninger for miljøet og folkesundheden ved forbrænding ved at nedsætte emissionerne af de vigtigste forurenende stoffer betydeligt. Det er desuden en del af Den Europæiske Unions mere generelle miljøpolitik, som har til hensigt at nedbringe anvendelsen af forurenende stoffer i alle erhvervssektorer i Europa, hvilket er i overensstemmelse med forpligtelserne i Kyoto-aftalen.
Den Europæiske Union støtter fuldt ud de strenge og ambitiøse, men realistiske genbrugs- og genvindingsmål, som den irske regering har fastsat. Disse mål, som skal nås i løbet af de kommende 15 år, omfatter bl.a. en divergens på 50% for det samlede husholdningsaffald fra lossepladser, en reduktion på mindst 65% for biologisk nedbrydeligt affald, som i øjeblikket sendes på losseplads, og etablering af faciliteter til affaldsgenvinding, der anvender miljøvenlige teknologier, og som kan behandle op til 300.000 ton biologisk nedbrydeligt affald om året.
Alle disse tiltag afspejler en ændring i befolkningens holdning til affaldshåndtering. Lossepladsernes dage er talte, og der skal fokuseres på mere miljøvenlige teknologier.
Betænkning af Figueiredo (A5-0307/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg har stemt for Figueiredo-betænkningen om bekæmpelse af social udstødelse og fattigdom, som der står i selve betænkningen. Men jeg må sige, at jeg er chokeret og oprørt over en del af afstemningerne om nogle af ændringsforslagene. Jeg er fuldstændig overbevist om, at det er regeringerne i de 15 stater, der har ansvaret for 99% af den sociale marginalisering og fattigdommen. De har længe konkurreret om at forøge den sociale udstødelse og fattigdommen, og det bliver de ved med. Hvis f.eks. pensionerne var store nok til, at man kunne leve af dem, ville der være færre fattige. Hvorfor stemte De i Det Europæiske Folkepartis Gruppe imod Fatuzzos ændringsforslag - stillet af mig personligt - som konstaterede, at fattigdom bl.a. skyldes de lave pensioner? Det finder jeg meget forkasteligt, og jeg håber, De kommer på bedre tanker ved de næste afstemninger.

Alavanos
Figueiredo-betænkningen kan vise sig at blive et meget vigtigt bidrag til bekæmpelsen af social udstødelse gennem udviklingen af et samarbejde mellem medlemsstaterne i den retning.
Derfor skal Rådet sørge for:
at øge finansieringen af programmet betydeligt,
at indføre en specifik tidsplan for de nationale programmer,
at de relevante politikker bliver tilpasset forsøget på at inkorporere de sociale grupper med særlige behov,
at inkludere de nye former for udstødelse såsom udstødelse fra videnssamfundet,
at de sociale parter og i særdeleshed repræsentanterne for de udsatte grupper, som programmet er vendt imod, deltager i processerne,
at programmet har børnefattigdom samt kvinder og ældre som førsteprioritet,
at skabe et netværk på europæisk plan til registrering, udvikling, fremme og justering af programmet mod social udstødelse.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Vi har afholdt os fra at stemme om denne betænkning, selv efter ændringerne. Den vigtigste grund til, at vi ikke har stemt imod, ligger i visse gode intentioner, forfatteren har givet udtryk for. Men desværre fører man ikke politik med gode intentioner, og det ville da blot være tomme ord.
Vi har officielt 65 millioner fattige i EU, 18% af befolkningen. Det betyder, at en væsentlig del af arbejderklassen i et af de rigeste områder i verden er forvist til elendige forhold. Det er nemlig ikke en ulykke, hvis årsag vi ikke kender, der har skabt 65 millioner fattige, men i stedet en privilegeret kapitalistklasses grådighed, der for at øge virksomhedernes indtjening og børsernes aktiekurser nedlægger arbejdspladser, lukker fabrikker og dermed sender 15 millioner kvinder og mænd ud i arbejdsløshed, hvilket skaber pres på samtlige lønninger og fører til, at de laveste bliver utilstrækkelige til at opretholde livet med.
Betænkningen arbejder med en budgetramme på 100 millioner euro over fem år for at reducere fattigdommen. Det giver 1,5 euro pr. fattig i EU! Selv som velgørenhed er det latterligt for ikke at nævne, at fattigdom ikke er et velgørenhedsproblem.
Vi er fuldt ud bevidste om, at hverken en betænkning eller en afstemning, end ikke i Europa-Parlamentet, kan ændre denne situation. Men betænkningen kunne i det mindste have nævnt de ansvarlige.
Selv om vi ikke har stemt imod, har vi heller ikke stemt for betænkningen, idet dens konkrete forslag ikke alene er utilstrækkelige, den skjuler desværre også, at den ikke bekæmper kernen i udnyttelsen, den virkelige årsag til arbejderklassens fattigdom.

Caudron
Dette program til bekæmpelse af den sociale udstødelse er en af prioriteterne for det franske formandskab, der har gjort det sociale EU til den røde tråd i sine forslag.
Jeg vil minde Dem om, at man i Lissabon fastlagde en strategi for den sociale integration i EU.
Jeg hilser dette initiativ velkomment. Det opfylder vores borgeres og EU's borgeres forventninger. Selv om vi bør glæde os over, at væksten er vendt tilbage, og ledigheden falder, bør vi ikke skjule det vedvarende i eller rettere sagt forværringen af ulighederne! Den sociale udstødelse er et helt reelt fænomen, hvilket Eurostats tal vidner om. Omkring 18% af EU's befolkninger lever for mindre end 60% af den nationale gennemsnitlige indkomst, en grænse, der er sat for at måle den relative fattigdom, hvilket igen vil sige, at ca. 65 millioner personer har en meget spinkel indkomst.
Selv om arbejdsløshedstallet er faldet, findes der stadig 16 millioner uden beskæftigelse i EU. Hvis arbejdsløsheden i øvrigt stadig er den vigtigste årsag til den sociale udstødelse, vil det altså sige, at usikre arbejdsforhold og en lav løn udgør store forhindringer for en fuldstændig integration i samfundet.
Et for stort antal af vores medborgere efterlades uden for systemet. Det er grunden til, vi nu må tage målrettede initiativer, hvad angår social sikring og adgang til offentlige tjenesteydelser inden for sundhed, uddannelse, boliger osv.
Jeg støtter uden forbehold forslaget om at iværksætte en ny Luxembourg-procedure inden for den sociale udstødelse med nationale retningslinjer og handlingsplaner. Vi kan jo se alle fordelene ved denne metode på beskæftigelsesområdet.
Det Europæiske Råd i Lissabon satte som mål for EU, at det skal udvikle sig til et samfund, der bygger på konkurrencedygtig og omfattende viden. Dette kan ikke lade sig gøre uden en væsentlig indsats for at garantere enhver adgang til uddannelse, de nye informationsteknologier og kommunikation samt til de nye netværk for telekommunikation. Universelle tjenesteydelser spiller en stor rolle på dette område.
På mødet i Nice håber jeg, medlemsstaterne vil sende et kraftigt signal om deres politiske vilje til at forpligte sig til en overordnet strategi, der styrker den sociale model i EU gennem vedtagelsen af den sociale agenda og chartret om grundlæggende rettigheder.

Crowley
Hovedformålet med denne betænkning er at støtte et fællesskabshandlingsprogram til fremme af medlemsstaternes samarbejde om bekæmpelse af social udstødelse. Jeg mener, at det både er klogt og meget nyttigt at oprette et sådant fællesskabshandlingsprogram. Vi ønsker ikke at opbygge et todelt Europa bestående af rige og fattige. Vi ønsker ikke at understrege kløften mellem rig og fattig.
Det er en kendsgerning, at langtidsledigheden og ungdomsarbejdsløsheden er ret koncentreret i særlige områder i Den Europæiske Union. Den er koncentreret i særlige områder i landdistrikter og byområder i Den Europæiske Union. Udarbejdelse af initiativer til bekæmpelse af problemerne med social udstødelse og for at give håb til og muligheder for de dårligt stillede i samfundet skal være en helt central politik hos alle regeringerne i EU på nuværende tidspunkt.
Principperne bag dette program er at skabe en åben koordineringsmetode mellem medlemsstaterne, som skal hjælpe med til at udrydde fattigdom og social udstødelse. Det opnås ved at opstille specifikke mål, som skal integreres i de nationale handlingsplaner, og ved at gennemføre politikker til fremme af lige muligheder. Jeg mener, at ordføreren har ret, når han opfordrer de offentlige myndigheder, arbejdsmarkedets parter og det civile samfund til øget deltagelse i foranstaltninger til bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse på nuværende tidspunkt.
Som følge af Amsterdam-traktaten skal alle regeringerne i EU fremsende nye handlingsplaner for beskæftigelsen til Europa-Kommissionen med henblik på evaluering og overvejelse. Europa-Kommissionen skal evaluere alle disse planer for at se, hvor stor succes regeringerne i EU har i forbindelse med bekæmpelsen af social udstødelse. Vi skal tage ved lære af hinanden på dette særlige område. Ellers bliver kløften mellem rig og fattig bredere i EU.
I den sammenhæng bifalder jeg de centrale bestemmelser i dagsordenen for socialpolitikken 2000-2005, som Europa-Kommissionen offentliggjorde for nylig. Den giver arbejdsmarkedets parter i EU en større rolle i forbindelse med udarbejdelsen af forskellige EU-direktiver og -forordninger. Forholdet mellem arbejdsmarkedets parter forbedres. Der vil fortsat være national og europæisk støtte til lokale jobskabelsesprogrammer. Der bliver også bedre koordinering af politikker inden for informationssamfundet, moderne telekommunikationstjenester og internetrelaterede aktiviteter.
Irland har et ret avanceret system af sociale og beskæftigelsesmæssige rettigheder, og mange EU-direktiver udarbejdes på basis af den irske model inden for socialt partnerskab og forholdet mellem arbejdsmarkedets parter.

Darras
18% i EU eller 61 millioner lever for mindre end 60% af den nationale gennemsnitsindkomst (indført lavindkomstgrænse, der skal måle den relative fattigdom).
Denne oplysning burde i sig selv være nok til at få os til at handle, og det er, hvad stats- og regeringscheferne har gjort i Lissabon ved for første gang at sætte fattigdommen og udstødelsen på EU's dagsorden. EU kan kun være økonomisk stærk, hvis det er socialt retfærdigt, og vi kan kun glæde os over dette fremskridt.
Derfor kan jeg kun stemme for betænkningen fra vores kollega, der ikke blot godkender Kommissionens forslag, men som også styrker indholdet. Betænkningen anmoder om, at man udarbejder kvalitative og kvantitative indikatorer for den sociale udstødelse. Det er grundlæggende, at vi i Unionens 15 stater kan tale om det samme med identiske data. Endvidere anmoder betænkningen medlemsstaterne om at være mere energiske og at fastsætte præcise mål, når de udarbejder deres nationale handlingsplaner.
Den åbne koordinationsmetode tages op med en opfordring til dialog mellem de pågældende aktører (arbejdsmarkedets parter, ngo'er, lokale og regionale myndigheder osv.) og til at oprette netværk. Som afslutning kan jeg sige, at den budgetramme, Udvalget om Sociale Anliggender har foreslået, beløber sig til 100 millioner euro i stedet for de 70, Kommissionen havde foreslået.
Alt i alt drejer det sig om et skridt fremad, som vi er nødt til at bekræfte og fremme. De økonomiske fremskridt er bestemt ikke tilstrækkelige til at sikre borgerne en bedre livskvalitet.

Krivine
Denne betænkning har det fortrin, at den afslører den sande natur i EU's aktuelle samarbejde: 62 millioner fattige og 18 millioner arbejdsløse.
De igangværende omlægninger og fusioner fører til nye afskedigelsesplaner. Selv om den økonomiske vækst er kraftig, og arbejdsløsheden ser ud til at falde, beskytter det ikke i dag mod udelukkelsen fra at have et arbejde. De "fattige arbejdere", hvoraf hovedparten er kvinder, der arbejder på deltid til en lav løn og under særdeles usikre forhold, slutter sig til rækkerne af elendige, som de officielle taler om opsvinget hovmodigt ignorerer.
Et kvalitetsbetonet arbejde, plejefaciliteter, en bolig og en uddannelse er elementære rettigheder, der, hvis de var bindende for arbejdsgiverne og staterne, kunne beskytte mod den sociale udstødelse. Det er grunden til, at vi vil stemme imod denne betænkning om bekæmpelse af udstødelsen.
I øvrigt havde de medlemmer af Parlamentet, der godkender denne tekst i dag, ikke den samme solidaritetens klarhed i går, da de stemte om et charter uden sociale rettigheder, der ved at forvise bekæmpelsen af udstødelse til et niveau på linje med bistand, udgør et tilbageskridt i forhold til en stor del af den gældende lovgivning. For at bekæmpe udstødelsen ville det f.eks. være mere effektivt at fastsætte en garanteret minimumsløn på EU-plan.

Martin, David W
Lissabon-topmødet om beskæftigelse, økonomisk reform og social samhørighed den 23.-24. marts 2000 satte på ny fattigdom og social udstødelse på Unionens dagsorden for første gang i lang tid. Kommissionens forslag til et program for bekæmpelse af social udstødelse overholder Rådets opfordring til at forelægge et initiativ om samarbejde på dette område inden juni 2000.
I henhold til Eurostat har ca. 18% af befolkningen i EU en indkomst på under 60% af det nationale gennemsnit (idet udgangspunktet er lavindkomst som målestok for relativ fattigdom).
Kommissionens forslag om et fællesskabshandlingsprogram til fremme af medlemsstaternes samarbejde om bekæmpelse af social udstødelse (2001-2005) skal skabe større forståelse for social udstødelse, fremme integreringen og udvikle prioriteter i forbindelse med specifikke målgrupper. Denne strategi skal gennemføres via tre indsatsområder. Indsatsområde 1: analyse af særtræk, årsager, processer og tendenser i forbindelse med social udstødelse, indsatsområde 2: samarbejde om indsatsen og udveksling af oplysninger og bedste praksis, indsatsområde 3: fremme af en dialog, der inddrager de forskellige involverede parter. Den åbne koordineringsmetode fremhæves og afspejler nærhedsprincippet, samtidig med at alle relevante aktører involveres.
Det hele bifaldes, men på linje med ordføreren mener jeg, at programmet kunne blive mere gennemgribende. Jeg støtter hans ændringsforslag.

Titley
Jeg bifalder denne betænkning, som tilskynder til øget finansiering til de foreslåede europæiske programmer til bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse. Det er altafgørende, at medlemsstaterne samarbejder om at tackle de rodfæstede problemer på tværs af hele EU, men især i min egen valgkreds i Nordvestengland. Moss Side og Salford hører blandt de mest ugunstigt stillede indre byområder i hele Europa.
Vi er desværre alt for bekendt med de omfattende problemer, som de fattige områder står over for - afsavn, social udstødelse, arbejdsløshed, kriminalitet og narkomisbrug, men med hjælp fra europæiske ordninger til bekæmpelse af udstødelse og europæisk økonomisk støtte kan lokalsamfundene begynde at frigøre sig fra den onde cirkel.
Den britiske Labour-regering har ført an i bekæmpelsen af fattigdom og social udstødelse. For tre år siden etablerede premierministeren Social Exclusion Unit, der koordinerer regeringens tiltag til at reducere social udstødelse ved at udarbejde fælles løsninger på fælles problemer. Social Exclusion Unit samarbejder med andre enheder med stor indflydelse på social udstødelse. Jeg bifalder fuldt ud dette nye tiltag, som har gavnet mange unge, især via kraftige tiltag mod pjækkeri og udelukkelse fra skolen, hjemløshed, graviditet blandt teenagere og støtte til de 16-18-årige, som ikke er under uddannelse eller i beskæftigelse.
Det er et fantastisk godt eksempel på Labour-regeringens fordele til den almindelige borger. Med en ny, gennemgribende tilgang er jeg fuldstændig overbevist om, at vi ikke blot kan komme over det kritiske punkt, men også nå mållinjen og med tiden fuldstændig afskaffe fattigdom og social udstødelse i den nordvestlige del.
Betænkning af Rothe (A5-0320/2000)

Ebner
Hr. formand, jeg har hverken stemt for eller imod af en helt præcis grund, nemlig at denne betænkning efter min opfattelse ikke indeholder de miljømæssige fremskridt, jeg håbede og ønskede. Derimod har jeg stemt for alle de ændringsforslag, der vil fremme brugen af alternative energikilder, men jeg havde håbet, man var kommet et godt stykke længere. Jeg ved udmærket, det er svært, og at denne betænkning går i den rigtige retning. Men der er virkelig brug for en yderligere indsats, og derfor håber jeg, at der både på nationalt og europæisk plan vil blive satset kraftigere på alternativ energipolitik.

Konrad
Hr. formand, vi står med Rothe-betænkningen - i hvert fald med den deri beskrevne planøkonomi for støtteforanstaltninger til vedvarende energi - over for at begå nogle graverende energipolitiske fejl på langt sigt i og for Europa. Derfor forkastede jeg betænkningen. En energipolitik skal være fremtidsorienteret, bæredygtig og markedsøkonomisk. Det, man ønsker i betænkningen, er det stik modsatte.
At give permanent støtte til vindenergi, biomasse og solenergi er at gå den gale vej, og det er absolut symbolsk politik. Der gives milliarder i støtte til få mennesker, der skæmmer landskabet med deres vindmøller. Der findes nu anlæg med mere end 60 rotorer, der kræver plads svarende til tusinde fodboldbaner. De, der bliver snydt, er forbrugerne og industriområdet Europa, hvor fordelene ved vores politik om liberalisering af elektricitetsmarkederne igen fratages os som følge af denne politik.

Fatuzzo
Hr. formand, jeg har stemt for betænkningen om fremme af elektricitet fra vedvarende energikilder. Jeg går klart ind for energibesparelser, for dem har vi hårdt brug for. På den anden side har de gamle og pensionisterne hårdt brug for energi, helst sådan at vi hele tiden har den til rådighed. Jeg kommer til at tænke på de kolde nætter og de kolde vinterdage i Europa, såvel i nord som i syd, hvor mange gamle desværre er nødt til at slukke for varmen, fordi de ikke har råd til den.
Som et fint eksempel på besparelser kan jeg nævne den italienske by Brescia, hvor der produceres fjernvarme ved affaldsforbrænding. På den måde produceres der samtidig elektricitet og varme, som sendes ud i hjemmene til alle Brescias borgere. Gid dette system må blive udbredt i alle byer i Europa.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Vi bestrider på ingen måde det nyttige i at "fremme produktionen af elektricitet fra vedvarende energikilder". Så meget desto bedre, hvis det oven i købet kan skabe 500.000 arbejdspladser, som betænkningen hævder.
Vi ser heller ingen problemer i, at forskningen på dette område eller selve realiseringen af disse elektricitetskilder støttes, så forbrugerne ikke tøver med at vælge dem frem for elektricitet produceret via en mere forurenende fremgangsmåde.
Men hvorfor skal denne støtte føre til en privat indtjening? Det er tilfældet i dag, idet den afsatte støtte går til private virksomheder, der arbejder med forskning eller kommercialisering, herunder sammenslutninger som Total Énergie, Shell Solaire, ABB Alstom Power, Dalkia, der er en filial af Vivendi, Arthur Andersen, Tiru, der er en fælles filial af Suez-Lyonnaise vandværker og Vivendi, samt andre industrigrupper, der skaber tilstrækkeligt store fortjenester til, at man ikke endnu en gang behøver at bede skatteyderne om hjælp.
Produktion og distribution af elektricitet bør være en offentlig tjenesteydelse. Hvorfor kan staterne eller EU's institutioner da ikke oprette et system og tage ansvaret for denne offentlige ydelse og direkte ansætte de 500.000 arbejdere, der er behov for? Med den økonomi, det skaber, og uden at skulle betale fortjeneste til aktionærerne i en privat virksomhed bliver det muligt at betale ordentlige lønninger og sikre en anstændig offentlig elektricitetsservice.

Caudron
I aftes var vi mange under plenardebatten, der udtalte os om det nødvendige i at fremme de vedvarende energikilder, selv om det er op til konferencen i Haag om opvarmningen af klimaet. Videnskabsmænd og klimatologer lægger i stadig mindre grad skjul på deres frygt for konsekvenserne af drivhusgasserne, og selv borgerne begynder at blive klar over det.
Disse forudsigelser, der er dramatiske på kort sigt, bør overbevise os om det nødvendige i på EU-plan og globalt plan at vedtage klare og målrettede tiltag, der egner sig til at bremse denne forringelse af miljøkvaliteten.
Kommissionens forslag og Rothe-betænkningen, som vi har stemt om i dag, går i den retning i og med, at det drejer sig om at fremme de vedvarende energikilder, der er alternative, og som respekterer miljøet under produktionen af elektricitet.
Forslaget følger op på Kommissionens meddelelser og Parlamentets anmodning om at gennemføre et større fremskridt på vejen mod at konkretisere hvidbogens mål om at fordoble andelen af vedvarende energi til forbrug inden 2020.
Medlemsstaterne bør nu slå ind på denne vej for at overholde de miljømål, de selv har skrevet under på såvel på EU-plan som på internationalt plan, men også for at sikre deres energimæssige uafhængighed og forsyningssikkerhed. Afhængigheden, der ligger på omkring 50% for Unionen samlet set, risikerer at overstige 70% inden 2020, hvis vi ikke udvikler de vedvarende energikilder.
EU er i dag førende i installationer på forskellige områder inden for produktion af energi.
Hvis Unionen ønsker at forblive konkurrencedygtig i denne sektor, bliver den nødt til at bidrage hetil ved at anvende og udvikle de pågældende teknologier, hvilket indebærer betydelige offentlige finansieringer.
Af alle disse grunde og fordi Rothe-betænkningen er fremragende, har jeg stemt for den i håbet om, at Kommissionen og Rådet vil følge os.

Goebbels
Jeg går naturligvis ind for aktivt at fremme de vedvarende energikilder. Det er de teknologiske fremskridt, der fører til, at de "bløde" energikilder udvikler sig, ikke de ideologiske principandragender. Det er ikke nok at fastlægge ambitiøse mål og gøre det obligatorisk for staterne at gennemføre dem. Det er også nødvendigt, at staterne har midlerne til at gøre det. Visse forslag fra Europa-Parlamentet er urealistiske og vil ikke modtage min støtte.

Kauppi
- (FI) Kommissionens mål er at fordoble andelen af forbrugen af vedvarende energikilder før 2010. Vedvarende energikilder udgør en meget vigtig del af en effektiv strategi for klimabeskyttelse.
I Finland er tørv en vigtig vedvarende energikilde, hvis andel af anvendte brændstoffer er på 6%. Modsat Centraleuropa findes der meget tørv i et nordligt land som Finland. Det er også konstateret af internationale eksperter, at tørv er et vigtigt biomassebrændstof, hvis årlige vækst i Finland klart overskrider forbruget. De nordligste områder af Finland er en del af tundraen, hvor trævæksten ikke er tilstrækkelig som energikilde. Specielt i disse områder er tørv et vigtigt brændstof, hvilket også har en mærkbar virkning på beskæftigelsen. Jeg er tilfreds med, at Europa-Parlamentet anerkender disse aspekter ved at medtage tørven i sin betænkning om vedvarende energikilder.
Medlemsstaterne i Den Europæiske Union, inklusive Finland, har forpligtet sig til at opnå Kyoto-målene, bevare naturressourcerne og reducere emissioner af skadelige stoffer. Det er derfor, at betydningen af kerneenergi stadig vokser. Det er klart, at ved udnyttelse af kerneenergien og ved oplagring af kerneaffald skal de mest højtudviklede og effektive sikkerhedsbestemmelser overholdes.
Det finske energiselskab Teollisuuden Voima bad i går den 15. november det finske Statsråd om en principbeslutning om etablering af den femte kernereaktor. Jeg håber, at vores regering forholder sig positivt til denne anmodning. En forsvarlig anvendelse af kerneenergien udgør en miljøvenlig og økonomisk energikilde, hvis udnyttelse ikke uden grund skal begrænses.

Markov
. (DE) Vi ved alle, at den fremtidige energiforsyning ikke kan være baseret på de energikilder, vi hidtil har anvendt. Det har også Kommissionen og i endnu højere grad ordføreren erkendt, idet alternative energikilder eller alternativ energiproduktion skal have højere prioritet end hidtil. Til fru Rothe skal der derfor lyde en tak for den gode betænkning.
Konsekvensen af de hidtidige erfaringer med traditionelle energikilder, f.eks. følgerne for klimaet og naturen, de uberegnelige sikkerhedsrisici og den forudsigelige ressourceknaphed, må for det første være at øge støtten til udvikling og anvendelse af nye energikilder betydeligt. Dette skal på langt sigt føre til en afskaffelse af støttepolitikken for traditionelle, fossile energikilder. En konsekvent afvikling af alle hindringer for anvendelse af vedvarende energikilder er her det første skridt. Fremover skal det også lykkes os bedre at øge kendskabet til eksisterende best practices i offentligheden.
Det skal for det andet være målet med enhver energi- og industripolitik at nedsætte eller optimere energiforbruget, for kun en velovervejet omgang med ressourcer uanset art kan bidrage til at minimere følgeomkostningerne. Vi kræver i denne forbindelse en mere målrettet forskning i de eksterne følgeomkostninger inden for produktion og anvendelse af vedvarende energi.
Endelig må energiforsyningen kun omstruktureres under hensyntagen til de særlige betingelser, der gælder for alternative energikilder. Decentral strømforsyning er ikke blot et strukturpolitisk, men i høj grad også et socialt aspekt. Derfor må liberaliseringen af energisektoren for det tredje ikke ske uden en fastlæggelse af sociale minimumsstandarder.

Meijer
Vi kan ikke fortsætte med den eksisterende måde at producere elektricitet på. Kul og olie slipper på et tidspunkt op og forårsager CO2-udledning. Atomenergi kan føre til katastrofer, som gør store dele af jorden ubeboelig, og den producerer et farligt affaldsprodukt. Vi skal derfor anvende energikilder, som allerede er til stede fra naturens hånd, men som ikke bliver brugt, fordi ingen har udviklet den nødvendige teknik til at udnytte dem. Det er meget lidt ambitiøst, at Parlamentet og Rådet kun vil fordoble anvendelsen af disse energikilder i de kommende 10 år. Produktionen af elektricitet ved hjælp af vand, vind og solstråler er stadigvæk alt for lille, og det gør den forholdsmæssig dyr. Alle ønsker en så miljøvenlig energiproduktion som muligt, men også så billig energi som muligt. Det gælder især mennesker, som ikke har så mange penge, og som derfor i første omgang tænker på at holde husholdningsudgifterne nede. Hvis ren energi fortsat er dyr energi, vil den længe være elitær energi. Miljøbevidste mennesker med høje lønninger får frihed til inden for et liberaliseret marked frivilligt at bidrage til renere energi, mens det for resten af befolkningen bliver ved det gamle. Ren energi skal være disponibel for og kunne betales af alle. Med hensyn til seks punkter såsom forbrænding af tørv og organisk affald følger jeg den af Greenpeace anmodede forkastelse.
Beslutningsforslag (B5-0811/2000)

Vachetta
I Seoul var der en slående kontrast mellem stats- og regeringschefernes officielle topmøde og borgernes og den folkelige mobilisering, som jeg havde mulighed for at deltage i. Den første gruppe ønsker at fremskynde de neoliberale reformer, som netop er det, den anden gruppe rejser sig imod. Fagforeningerne og de sociale bevægelser forkaster "chaebols"­diktaturet - disse store traditionelle industrigrupper - uden at de af den grund dog skal erstattes af hverken IMF's og WTO's diktatur eller af en ny økonomisk kolonisering af deres land, selv om enhver spørger sig selv, hvilke vestlige virksomheder der vil købe de sydkoreanske firmaer, der sidder i vanskeligheder.
Afholdelsen af et alternativt forum fremmede også de interparlamentariske kontakter, hvilket blev markeret af et møde i det nationale sydkoreanske parlament den 18. oktober. Konstateringen her var helt klar. De valgte forsamlinger blev holdt borte fra ASEM-processen, hvortil man omvendt systematisk havde knyttet forretningsfolk! Det haster med at puste liv i den interparlamentariske dialog (ASEP) mellem Vesteuropa og Østasien.
Forberedelsen af ASEM 4 bør være lejligheden til at bekræfte kravet om demokrati på den ene side, ved at man sikrer oplysninger til og indgriben fra de valgte forsamlinger og det borgerlige samfund, hvilket især omfatter oprettelsen af et socialt forum, og ved på den anden side fuldt ud at tage hensyn til de sociale, miljømæssige og menneskelige rettigheder.

Formanden
Hermed er afstemningen afsluttet.
(Mødet hævet kl. 13.50 og genoptaget kl. 15.00)

AKTUEL OG UOPSÆTTELIG DEBAT
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Det mellemamerikanske parlament
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0846/2000 af Seguro m.fl. for PSE-Gruppen om det mellemamerikanske parlament;
B5-0854/2000 af Gasòliba i Böhm og Sánchez García for ELDR-Gruppen om det mellemamerikanske parlament;
B5-0859/2000 af Marset Campos m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om det mellemamerikanske parlament;
B5-0862/2000 af Salafranca Sánchez-Neyra og García­Margallo y Marfil for PPE-DE-Gruppen om det mellemamerikanske parlament.

Seguro
Hr. formand, som bekendt har EU via Kommissionen, Rådet og ikke mindst Europa-Parlamentet opretholdt glimrende forbindelser med Mellemamerika, dets institutioner og de lande, som det består af. Det gør vi af respekt og som hjælp til at konsolidere demokratiet i den del af verden, gennem støtte og bistand til den økonomiske og sociale udvikling og ligeledes med henblik på, at menneskerettighederne kan blive overholdt i den del af verden ligesom i andre.
En af de prioriteringer, som vi har støttet i de lande, som der her er tale om, er den regionale integration. Vi finder, at den regionale integration er et afgørende redskab til at fremme de tre grundlæggende mål, som jeg nævnte. Sagen er, at der allerede i den del af verden, Mellemamerika, findes et sekretariat for regional integration, en mellemamerikansk bank, en mellemamerikansk domstol, et mellemamerikansk parlament, og det er interessant nok, hr. formand, det eneste parlament i verden, der ligesom Europa-Parlamentet vælger sine medlemmer ved direkte valg. Sagen er endvidere, at dette parlament i den seneste tid har været udsat for nogle misforståelser og også nogen kritik. Vi har modtaget en delegation derfra, og vi har forpligtet os til at styrke ikke blot den rolle, som det spiller i sin del af verden, men især forholdet mellem Europa-Parlamentet og det mellemamerikanske parlament.
Det er baggrunden for det beslutningsforslag, som vi her stiller i fortsættelse af det arbejde, som er blevet udført af Europa-Parlamentets Delegation for Forbindelserne med Landene i Mellemamerika, ledet af hr. Salafranca, og som vi i al beskedenhed har fulgt under hele vores mandat. Derfor er meningen med dette beslutningsforslag, hr. formand og kære kolleger, hr. kommissær, at give politisk støtte til det mellemamerikanske parlament, politisk støtte til demokratiets fornemste forum, der af egen vilje bør være midtpunktet for den mangesidede debat i den del af verden, men også at sende det signal, at Europa går ind for den regionale integration derovre.
Vi er kun uenige i en mindre væsentlig detalje, nemlig i beslutningsforslagets punkt 5, der antager en efter vores opfattelse noget paternalistisk tone. Vi undlader at stemme for dette punkt, men beslutningsforslaget som helhed er en politisk støtte til den regionale integration og det mellemamerikanske parlament.

Sánchez García
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, den beslutning, der i dag forelægges Parlamentet, om situationen i Mellemamerika, er relevant, efter at en delegation fra Parlacen for nylig aflagde besøg i Bruxelles. Og det er den af tre vigtige grunde, som har betydning for dette enestående amerikanske område, uden at vi må glemme den politiske betydning af og fornuft i at styrke dialogen mellem Europa-Parlamentet og det mellemamerikanske parlament.
Disse tre grunde er følgende: For det første støtter den konsolideringen af demokratiet og større krav om overholdelse af menneskerettighederne, navnlig i forbindelse med de oprindelige folk. For det andet falder den sammen med afholdelsen af det 10. latinamerikanske topmøde, som afholdes inden længe i Panama, hvor forpligtelserne over for børn og unge baseret på retfærdighed og lighed i det nye årtusinde vil være på dagsordenen. For det tredje er den også sammenfaldende med Europa-Kommissionens nuværende filosofi om genoptagelse af Unionens indsats udadtil rettet mod landene i Latinamerika med de indvirkninger, som det kan få. I den forbindelse håber og tror vi, at der bevilges de beløb, som er nødvendige for at fremme den regionale integrationsproces i Mellemamerika, hvor dialogen er nødvendig og påkrævet som permanent politisk praksis.
Derfor glæder vi os over denne politiske erklæring fra Parlamentet i forbindelse med Parlacen, for den anerkender den rolle, som Parlacen spiller for integrationen af landene i dette område, som ligger mellem Nord- og Sydamerika.

González Álvarez
Hr. formand, jeg vil gøre opmærksom på, at jeg i de sidste otte år har været medlem af Delegationen for Forbindelserne med Landene i Mellemamerika og Mexico først med hr. Salafranca som formand og nu med hr. Seguro.
Jeg husker udmærket, at delegationen i alle disse år har haft en særlig forbindelse med Parlacen og med de øvrige latinamerikanske parlamenter. Med Parlacen måske fordi der er en større lighed, hvad angår den repræsentative karakter. I både Parlacen og Europa-Parlamentet har vi haft direkte valg.
Jeg husker udmærket, at hr. Salafranca sammen med formanden for Parlacen underskrev et dokument om politisk dialog mellem Europa-Parlamentet og Parlacen. På det tidspunkt mener jeg, at vi ønskede at foranledige, at Parlacen fik flere beføjelser og flere økonomiske ressourcer og kunne spille en vigtig rolle for integrationen af det område, som det repræsenterer.
Jeg mener, at vi for fire år siden - måske husker hr. Salafranca det bedre - var indkaldt af IRELA og mødtes i Antigua, en meget smuk by i Guatemala, og der diskuterede vi med vores kolleger i Parlacen, hvordan fremtiden burde se ud, ikke kun for Parlacen, men også for Europa-Parlamentet. Vi så, at Parlacen gennemgik de samme forandringer, som Europa-Parlamentet gjorde i begyndelsen, for det måtte kæmpe og kæmper stadig for at få flere beføjelser, flere ressourcer, mere tilstedeværelse og for at gøre dets repræsentative rolle gældende.
Jeg mener, at dette i alle disse interparlamentariske konferencer er et af de centrale emner i debatten ud over de økonomiske og sociale vanskeligheder, som nogle af landene i Mellemamerika og Sydamerika har. Det er to grundlæggende mål at sørge for, at de sociale skel ikke bliver større med de økonomiske politikker, som er fremherskende i dag i det område, og at sørge for, at parlamenterne støtter integrationen af området, hvilket vil være til gavn for alle.
Denne beslutning peger i den retning. Vi mener, at der er nogle, som, ikke bare nu, men lige siden Parlacen blev dannet, ønsker, at det har færre beføjelser, mindre tilstedeværelse, for et parlament er altid besværligt, men jeg mener, at Parlacens kald, ligesom vores og andres, er at være til gavn for de befolkninger, som det repræsenterer, selv om det er besværligt for magthaverne.
Derfor håber jeg, hr. formand, at denne beslutning bliver vedtaget med stort flertal.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, under denne forhandling vil vi, som andre kolleger, der har talt før mig, så rigtigt har sagt, give udtryk for vores institutions solidaritet med og støtte til det mellemamerikanske parlament på et tidspunkt, hvor vi kæmper for, at prioriteringen af Den Europæiske Unions eksterne forbindelser med landene i Latinamerika fastholdes. Det vil være holdningen i den betænkning, en betænkning på eget initiativ, som vi i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik vil udarbejde i samarbejde med de kompetente delegationer.
Parlamenterne, hr. formand, og det ved De udmærket, det ved alle i Parlamentet, har i dag mere end nogensinde bl.a. den vanskelige opgave at tage førerskabet i udviklingen af vores samfund, at stå i spidsen for at finde løsninger på de mange tilbageværende problemer ved at sikre demokratiets værdier og den sociale retfærdighed, som vi går ind for. I det det mellemamerikanske parlaments tilfælde er denne opgave om muligt endnu vigtigere, når man tænker på den enorme udfordring, som integrationen og konsolideringen af disse samfund på basis af fred, dialog og forsoning udgør. Jeg mener med udgangspunkt i den erklæring fra 1997, som fru González Álvarez nævnte, at vi har opnået at opretholde et nyttigt og realistisk samarbejde, som vi efter min mening skal fortsætte, ikke med beskedenhed, som formand Seguro har sagt, men på glimrende vis, som han plejer at udføre det arbejde, han involverer sig i. Jeg mener, at Europa-Parlamentet er i stand til med handlinger at vise, at det vurderer det arbejde, som Parlacen udfører, meget højt ved at tilbyde det sin erfaring og sin støtte.
Inden for rammerne af vores respektive integrationsprocesser er det klart, at såvel Europa-Parlamentet som det mellemamerikanske parlament er kaldet til at spille en stadig vigtigere rolle. Vi er her ikke, og jeg mener ikke, at det tilkommer os som medlemmer af Europa-Parlamentet, for at give råd til medlemmerne af det mellemamerikanske parlament. Det mellemamerikanske parlament vil følge sin egen kurs og skabe en politisk vej i et Mellemamerika, som efter min mening ønsker og bør tage hånd om sig selv forenet i stor mangfoldighed. På grundlag af fælles rødder skal det finde en bred vifte af de mulige veje og de mange muligheder, som projektet indebærer, og tage udgangspunkt i fred, frihed, solidaritet og også i det gamle krav om at kende sig selv. Derfor er det efter min mening nødvendigt blankt at afvise kritikken fra dem, der beskylder det mellemamerikanske parlament for at være et kunstigt system eller dets aktivitet for at være tom, hul og indholdsløs papmachéparlamentarisme. Det mellemamerikanske parlament skal ligesom Europa-Parlamentet have mere anseelse, troværdighed og legitimitet med udgangspunkt i de politiske gruppers arbejde, for partiernes liv er, eller burde i det mindste være, et troværdigt billede på de samfund, som de repræsenterer. Målet ville være at skabe stærke parlamenter, der deltager, handler, spørger, diskuterer og strides, ratificerer eller berigtiger, der med overbevisning forsvarer frihedens værdier, som er drivkraften i den politiske udvikling i regionen, og som også sikrer fremskridtet.
Derfor ønsker vi, hr. formand, med denne beslutning at give udtryk for vores støtte til og solidaritet med det mellemamerikanske parlament og at anmode Kommissionen om også fuldt ud at støtte det flerårige program, der over for Kommissionens tjenestegrene har præsenteret Parlacen som en institution, der efter vores mening legitimerer integrationsprocessen i Mellemamerika og er symbolet på en ny æra med dialog og fred.

Knörr Borràs
Hr. formand, hr. kommissær, jeg håber, at Europa-Parlamentets forbindelser med det mellemamerikanske parlament i det mindste fungerer meget bedre end mikrofonerne i denne sal.
Dette er et af de spørgsmål, der utvivlsomt ansporer til samstemmende følelser, ikke bare i Parlamentet, men hos mange af os medlemmer, som på grund af vores egen oprindelse ser med stor sympati på samarbejdsprocesserne og processerne til konsolidering af institutioner i lande, som vi betragter som vores egne.
Jeg er enig med min kollega fra Coalición Canaria således at forstå, at vi giver udtryk for vores støtte til Parlacen, hvad angår dets betydning for konsolideringen af de demokratiske strukturer, og derfor skal vi som Europa-Parlament være forbundet med en institution, som den, Parlacen repræsenterer.
Jeg har ikke de forbehold, som vores kollega og værdsatte ven, formanden for Delegationen for Forbindelserne med Landene i Mellemamerika og Mexico, hr. Seguro, har givet udtryk for, hvad angår spørgsmålet om menneskerettigheder. De kan ændre verbet, hvis De vil, men ikke hensigten. Jeg mener, at vi i disse forhold skal fortsætte med hjemme at prædike det samme, som vi ønsker skal ske i hele verden, uden at kigge et andet sted hen, når menneskerettighederne overtrædes i andre dele af verden.
Hvad angår den sidste del af hr. Salafrancas indlæg, ønsker jeg også, at budgetbevillingerne i det mindste er tilstrækkelige til, at det - efter vores mening vigtige - arbejde, der skal udføres i samarbejde med Parlacen, kan fuldføres. Og jeg vil under alle omstændigheder give udtryk for min overbevisning om, at vi skal holde op med at tale og gribe til handling. Handling i form af samarbejde med Latinamerika giver efter vores mening et meget frugtbart resultat set fra den spanske stats synspunkt.

Solbes
Hr. formand, Kommissionen noterer sig de beslutninger, som De har foreslået, om respekt for menneskerettigheder i Mellemamerika, demokratiseringsprocessen og den regionale integration og også om den særlige betydning, De tillægger det mellemamerikanske parlaments rolle.
Kommissionen følger med særlig interesse situationen i regionen, og vores prioriterede mål i forbindelserne med området er centreret om tre punkter, som De har fremhævet: respekt for menneskerettighederne, konsolidering af den demokratiske proces og styrkelse af den regionale integration. Kommissionen handler på dette område, og vi har forskellige projekter på de tre områder.
Hvad angår menneskerettighederne, har vi siden 1990 støttet samarbejdsprogrammerne til gavn for respekt for menneskerettighederne ved hjælp af undervisning og bevidstgørelse om spørgsmålet. De ved godt, at der mellem 1990 og 2000 er blevet brugt 65 millioner euro på denne aktivitet, som vi også vil støtte i fremtiden. I det næste flerårige program, som snart påbegyndes, er vi i gang med at overveje en tillægsbevilling på over 10 millioner euro for at kunne fortsætte med denne aktivitet.
Hvad angår Parlacen, skal jeg sige, at det, siden det blev oprettet, har været en privilegeret forhandlingspartner for Kommissionen i forbindelse med programmerne til styrkelse af demokratiseringsprocessen og den regionale integrationsproces. I vores ramme for samarbejde med området har vi været særligt opmærksom på alle de institutioner, der kan støtte den regionale integration, generalsekretariatet for det mellemamerikanske integrationssystem, Domstolen og navnlig Parlacen, som er et af vores prioriterede mål.
Kommissionen undersøger netop nu rammen for den nye strategi, som hr. Salafranca har nævnt, og vi håber snart at komme til en konklusion, der gør det muligt for os at frigive midler til støtte for det mellemamerikanske parlament.
Endelig gentager Kommissionen også i dialogen med de mellemamerikanske myndigheder den betydning, som den regionale integrationsproces har som instrument til konsolidering af demokratiseringen og udviklingen af området. Også på dette område arbejder vi på definitionen af et nyt samarbejdsprogram, som skal sikre, at vi fokuserer på tre grundlæggende områder: den økonomiske integration - iværksættelsen af fælles politikker - styrkelse af institutionerne og styrkelse af det civile samfund. Det er efter vores mening væsentlige punkter, som skal være centrum for vores flerårige program for 2000­2006.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Côte d'Ivoire
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0847/2000 af Carlotti og Junker for PSE-Gruppen om situationen på Elfenbenskysten;
B5-0849/2000 af Rod og Maes for Verts/ALE-Gruppen om situationen på Elfenbenskysten;
B5-0855/2000 af van den Bos for ELDR-Gruppen om situationen på Elfenbenskysten;
B5-0860/2000 af Sylla, Cossutta og Sjöstedt for GUE/NGL-Gruppen om situationen på Elfenbenskysten;
B5-0863/2000 af Van Hecke for PPE-DE-Gruppen om situationen på Elfenbenskysten.

Carlotti
Hr. formand, Elfenbenskysten har længe været en søjle for relativ stabilitet og fremgang i et hårdt prøvet Vestafrika. Derfor har vi meget ængstelige og triste fulgt det langsomme politiske, økonomiske og menneskelige forlis i dette land iværksat af general Guéis militærjunta.
For at klynge sig til magten har general Guéi udelukkende til egen fordel forvansket den forfatning, der blev vedtaget af befolkningen i Elfenbenskysten, og han har anvendt den som et redskab til at udelukke sine politiske modstandere. For at klynge sig til magten har han ikke tøvet med at sætte sig på den pinefulde debat om at være indbygger i Elfenbenskysten, hvilket har fremkaldt en opblussen af fremmedhadet: had mod andre, mod udlændinge, mod burkinere og maliere, og dog er de mange, der har levet og arbejdet på Elfenbenskystens territorium i mange år. Således har han ført Elfenbenskysten ind i såvel en borgerkrig som en etnisk krig.
Men befolkningen i Elfenbenskysten lod ikke juntaen gå så langt, som den ønskede, i sine massakreplaner. Den tvang tyrannen til at flygte, og ved at vælge en modstander gennem mange år, Laurent Gbagbo, til at lede landet, har den ført Elfenbenskysten tilbage på sporet mod demokratiet. Fra nu af må processen bekræftes hurtigt gennem afholdelsen af frie, gennemsigtige, pluralistiske parlamentsvalg, i hvilke samtlige politiske kræfter kan deltage. Det er under alle omstændigheder, hvad både de politisk ansvarlige og befolkningen i dag kræver.
Fra nu af har de politiske kræfter i Elfenbenskysten bevist deres ansvarlighed ved gennem de seneste uger at opfordre til afspænding, forfatningsmæssig lovlighed og national forsoning. Vi bør tage til efterretning, at man har genoptaget en demokratisk proces, der ganske vist ikke er afsluttet endnu, men som vi bør fortsætte med at støtte. Jeg tror også, at det gavner stabiliteten i hele regionen, idet Vestafrika for øjeblikket er meget sårbar på dette område.
EU bør fra nu af ledsage Elfenbenskysten på den vej, landet selv har valgt: at vende tilbage til forfatningsmæssig lovlighed, fred mellem borgerne, økonomiske og sociale fremskridt. Vi bør materielt og økonomisk støtte tilrettelægningen af parlamentsvalget, der skal afholdes den 10. december, og selvfølgelig også overvåge, at det er retfærdigt og pluralistisk. Vi bør fortsætte samarbejdet med Elfenbenskysten med henblik på at hjælpe landet med at finde løsninger, der passer bedre til den sociale krise i bymiljøet og de dybtliggende spændinger i landdistrikterne. Dette er meningen med vores beslutning.

Isler Béguin
Den ekstreme forvirring, der de seneste uger har præget valgsituationen i Elfenbenskysten, der dog indtil nu har været en økonomisk model, er symptomatisk for et land i økonomisk krise og med social håbløshed og dermed politisk kaos.
Det, der reelt står på spil, og de nationale forhandlinger er blevet skjult af den vildledende, men polemiske debat om det at være fra Elfenbenskysten. Elfenbenskysten, der holdes som i en skruestik af sine økonomiske forpligtelser for at skabe troværdighed omkring sine økonomiske perspektiver og de grusomme og blinde eftervirkninger af de internationale kommercielle forhandlinger, er således blevet skubbet ud i en generaliseret katastrofe. Dette er virkelig antimodellen på en sand bæredygtig udvikling, som er den fremtidige politik, vi grønne går ind for.
Vestens ansvar for den aktuelle fallit for modellen i Elfenbenskysten er overvældende og knusende. Således har Europa-Parlamentet ved at indføre andre fedtstoffer end kakaosmør i definitionen på chokolade fået denne førende globale kakaoproducent til at falde ned i angsten for, at hele dens nationale industri bryder sammen, hvilket vil få landets sociale og økonomiske situation til at vælte. Dette mærkes helt ud til kirkegårdene for de civile indbyggere i Elfenbenskysten, der er de sidste, men direkte ofre for denne kæde af beslutninger og konsekvenser, der udgår fra Bruxelles og ender i Ypougon. De Grønne fordømmer kraftigt alle de på hinanden følgende voldelige hændelser i valgperioden, og vi beklager ofrene.
Indførelsen af et reelt demokrati i Elfenbenskysten kan kun lade sig gøre nu, hvis der oprettes et uafhængigt udvalg, der skal undersøge de begåede forbrydelser, og hvis man officielt forpligter sig til at overholde menneskerettighederne og den civile fred. På samme måde kan man gøre den demokratiske proces troværdig ved at nedsætte et nationalt forsoningsudvalg og en national valgkommission, der skal forberede og sikre de kommende valg, især det, der afholdes den 10. december. Tilstedeværelsen af udenlandske observatører ved disse valg er absolut nødvendig for at gøre dem legitime.

Van den Bos
Hr. formand, er freden virkelig vendt tilbage til Elfenbenskysten, eller ser det bare sådan ud? Gbagbo er foreløbigt anerkendt som præsident på grundlag af valget, som hans vigtigste modstander blev udelukket fra. Hvis parlamentsvalget i december ikke forløber ærligt, stiger uroen utvivlsomt igen. Volden i den forløbne periode har efterladt dybe spor i befolkningen. Ved den mindste eller svageste politiske afsporing griber folkevreden om sig på ny. Derfor er det absolut vigtigt, at parlamentsvalget i december forløber ærligt, og udelukkelse af etniske grunde er naturligvis helt af det onde. Elfenbenskysten kan kun få sin stabilitet tilbage, hvis de nye magthavere er villige til at dele magten. Varig fred i landet er endvidere utænkelig uden religiøs og etnisk tolerance. De politiske, militære og religiøse ledere skal gøre alt for at muliggøre national forsoning. Der skal udarbejdes en grundlov, som sikrer borgernes og de politiske partiers rettigheder og udelukker magtmisbrug. Det er desuden meget vigtigt, at forholdet til nabolandene, især Burkina Faso, genoprettes. Den Europæiske Union skal være villig til at fortsætte hjælpen, men det er kun muligt, hvis landet styres ordentligt, og demokratiseringen virkelig realiseres. Lederne får en ny chance, og den skal de benytte sig af. Elfenbenskysten kan være et eksempel og spille en regional foregangsrolle. Det er kun muligt, hvis alle tager deres ansvar, og roen er vendt tilbage for altid.

Sylla
Hr. formand, kære kolleger, jeg tror, det vigtigste spørgsmål i Elfenbenskysten i dag er demokratiet. Der er nogle, der mener, at demokratiets betydning er relativ, når det gælder Afrika, at procedurerne er komplekse, og at man må give det sin tid. Jeg mener derimod ikke, man kan gå på kompromis med demokratiet, og det spørgsmål, der rejser sig i dag for Elfenbenskysten, er det samme som f.eks. i Guinea, hvor vi i dag ved, der sidder folk i fængsel, og at man ikke har et demokratisk system.
Det er næsten et år siden, vi var en lille gruppe her - især de fleste af mine kolleger - der var bestyrtede over situationen i Elfenbenskysten, og jeg tror virkelig, det er et eksempel på, hvordan man ikke skal gøre. Først lod man en myndighed installere sig med magt og med våben. Derefter var der tavshed omkring forfølgelser af modstandere og journalister, hvilket også gjaldt indførelsen af en racistisk og etnisk præget forfatning. Alle lod som ingenting, som om vi ikke havde lært noget fra Rwanda eller Eksjugoslavien, og nu er man forbavset over, at general Guéi ender med at lave svindel ved valgene.
Jeg tror, EU for det første skal glæde sig over, at Laurent Gbagbo nedsætter et nationalt forsoningsudvalg. Vi bør også glæde os over, at der afholdes parlamentsvalg i næste måned. Men vi bør kræve, at dette valg bliver gennemsigtigt, og at man ikke udelukker nogen politisk gruppe eller nogen kandidat. Ligheden for de politiske grupper bør garanteres. Det er i øvrigt også grunden til, at præsident Gbagbo ikke bør udelukke muligheden for, at der afholdes præsidentvalg, hvilket er en direkte konsekvens af et parlamentsvalg.
Men vi bør efter min mening være meget mere faste, hr. formand, når det gælder om at kræve, at denne racistiske forfatning gøres ugyldig. Det er nødvendigt gennem denne debat om at være fra Elfenbenskysten - denne tågede debat, der ikke er andet end oprettelsen af en national præference, hvilket vi bekæmper i vores egne lande, og hvis logiske og endelige konsekvens er at gennemføre en etnisk udrensning - overalt at bekæmpe og fjerne enhver henvisning eller forbindelse til at være fra Elfenbenskysten i Elfenbenskystens forfatning.
Det er tilstrækkeligt at se, hvor jeg sidder her i salen, til at være klar over, at jeg ikke er enig med hr. Ouattara i alle hans idéer, især ikke på det liberale og økonomiske plan, men jeg mener ikke, at man, uanset hvilket land det drejer sig om, og især ikke i Elfenbenskysten, kan tillade, at man udelukker hr. Ouattara, udelukkende fordi han ikke er fra Elfenbenskysten. Jeg mener på samme måde, at de 14 partier, der er blevet udelukkede, bør genintegreres og fuldt ud deltage i disse valg. I modsat fald vil det betyde, når man udelukker personer som Ouattara, at man reelt indfører andenklasses borgere, at der findes to typer borgere, og at diskriminationen ender med at optræde i det statslige system.
EU bør ligeledes sørge for, at ingen af dets medlemmer - og det vil jeg gerne understrege - med sine gamle kolonier danner relationer, der udelukkende bygger på økonomiske interesser eller på geostrategiske placeringer. Det er ud fra disse betragtninger, at chefen for det franske diplomati, Hubert Védrine, ikke tøvede med at gå så langt som til at forklare, at disse valg på en vis måde var lovlige, da de byggede på en forfatning. Ud fra denne logik skulle vi også have accepteret apartheid, der fuldt ud indgik i forfatningen, og - undskyld, at jeg på samme måde nu endda går meget længere - vi skulle have opretholdt de bedste forbindelser til Milosevic i Eksjugoslavien.
Jeg vil slutte med at sige, at det kun er muligt at oprette diktaturer, hr. formand, hvis befolkningen lever i elendighed, og den ikke har adgang til oplysninger og kundskaber. Det forekommer mig derfor at være uomgængeligt, at den hjælp, vi iværksætter til disse lande med henblik på, at den går til et demokratisk system, går som en hastebistand til bekæmpelsen af analfabetismen, fattigdommen og elendigheden. Det er til den pris og som en hjælp til disse befolkninger, at vi endelig kan hjælpe dem til at oprette et demokratisk system.

Van Hecke
Hr. formand, det er fristende at betragte de nylige politiske begivenheder i Elfenbenskysten som demokratiets sejr over diktaturet, som en gentagelse af Beograd-scenariet, men denne gang i Vestafrikas hjerte. Det er fristende, men forkert. For virkeligheden er meget mere kompleks, og den nye præsidents stilling er meget mere omstridt. At det ikke er lykkedes for juntalederen Guéi at lovliggøre sin magt gennem valgsvindel, er godt.
Unionen og Parlamentet har ydet et vigtigt bidrag ved at kræve et demokratisk valg og sætte suspensionsproceduren i gang. Men det giver endnu ikke Laurent Gbagdo, som vandt valget, det nødvendige lovmæssige grundlag. Han har også lagt de nationalistiske kort på bordet. Han støttede endvidere grundlovsændringen for at udelukke sin vigtigste modstander Watara, fordi en af dennes forældre ikke kommer fra Elfenbenskysten.
Denne lov medførte, at den traditionelle etniske harmoni i Elfenbenskysten blev ødelagt. Mennesker af udenlandsk oprindelse, og det vedrører en tredjedel til halvdelen af befolkningen, blev udsat for forskelsbehandling og angreb. Loven medførte endvidere, at Wataras tilhængere, især muslimer fra den nordlige del af landet, med succes boykottede valget, hvorved deltagelsen ikke var højere end 40%, hvilket var for lidt til at give den nye præsident et troværdigt mandat.
Da Wataras tilhængere demonstrerede for et nyt valg, blev deres protest slået ned med vold. Muslimske kvarterer i hovedstaden blev angrebet. Det resulterede i mindst 170 døde og 350 sårede. Af angst for en borgerkrig accepterede Watara resultatet.
Det ville ikke være ulogisk, hvis EU i dag kræver et nyt præsidentvalg, som alle kandidater kan deltage i. Jeg erkender imidlertid, at der er grunde til ikke at gøre det. For det første underminerer det den nye præsidents forsøg på at genoprette den nationale enhed og forsoning. Inden for disse rammer har han i øvrigt tilbudt sine modstandere forskellige ministerposter og udpeget den 9. november som national sørgedag.
På den anden side er alle parter i mellemtiden villige til at samarbejde om genoprettelsen af retsstaten og freden. Det skal, som et par kolleger allerede har sagt, resultere i parlamentsvalget den 10. december, hvor alle partier skal kunne deltage. Jeg mener ikke, at det er op til Europa at hælde benzin på bålet og få spændingerne til at blusse yderligere op, når de involverede åbenbart er villige til forsoning.
Den rigtige prøve for Gbagdo kommer den 10. december. Vi kan kun overvåge, at det bliver et frit og fredeligt valg, og håbe, at den nye regering i Elfenbenskysten har et bredt demokratisk grundlag, som er nødvendigt for at genoprette den etniske harmoni og få landet ud af den økonomiske blindgyde.

Junker
Hr. formand, kære kolleger, selv om Elfenbenskysten i sammenligning med andre stater i Vest- og Centralafrika tidligere var en højborg for stabilitet og demokrati, har der jo i lang tid hersket etniske og religiøse spændinger, og senest har man også oplevet magtmisbrug fra den tidligere regerings side under præsident Bédié, og det førte til militærets voldelige magtovertagelse. At denne militærmagt dog for kort tid siden blev fjernet under vanskelige omstændigheder ved valget, taler imidlertid for den demokratiske beslutsomhed i befolkningen i Elfenbenskysten. Jeg tror, at der nu er chance for at genetablere demokrati og retsregler. Til det formål må man nu ønske præsidenten held og lykke og også en del taktfuldhed.
Urolighederne i forbindelse med valget krævede ca. 200 døde, og det er selvfølgelig en alvorlig belastning for den nye ledelses fremtid. Man må dog også sige, at forsoningsdagen, der blev fejret den 9. november, vil sende nogle nye signaler om at etablere demokrati og retsregler og gøre alvor af kravet om at bevirke en national forsoning. Det er Den Europæiske Unions opgave - og den har også erklæret sig parat - at bidrage til, at valget til december og også lokalvalget til januar kan forløbe fredeligt, retfærdigt, frit og gennemskueligt. Her er det også vores opgave at holde øje med og følge processen konstruktivt.
Meget vil afhænge af, om det virkelig lykkes at styrke det, som nu har taget en forsigtig start. Dette omfatter selvfølgelig faktisk også at ændre forfatningen således, at folks oprindelse ikke længere kan danne grundlag for diskrimination. Mange steder i Afrika har vi med meget forskellige etniske og religiøse blandinger at gøre. Det kan kun gnide salt i såret og skabe problemer, hvis der trækkes så snævre grænser her. Vi ved, at der bor millioner af mennesker i Elfenbenskysten, der stammer fra et af nabolandene. Jeg vil slet ikke komme ind på problemer såsom børnearbejde - også dér er der problemer. Der skal også skabes nogle fredelige omgivelser for disse mennesker, og de skal også kunne påtage sig en del af det politiske ansvar i landet, og de må ikke blive udelukket. Ud fra den betragtning viser beslutningen efter min mening Europa-Parlamentets vilje til at bidrage hertil, og jeg håber, at vi på denne måde kan opnå nogle vellykkede resultater i fællesskab.

Bordes
Hr. formand, det ville helt klart være bedre, hvis Europa-Parlamentet fordømte Robert Guéis diktatoriske manøvrer, omdannelsen af præsidentvalget til en latterlig komedie ved at eliminere størstedelen af kandidaterne og den etniske vold, alt dette medfører. Men som sædvanlig fralægger de europæiske lande, og især Frankrig, sig deres ansvar for begivenhederne.
Hvorfor har de franske myndigheder ubrudt støttet Konan Bédié i årevis efter, at han introducerede sin fremmedhadskampagne mod den vigtige minoritet af burkinsk oprindelse, der udgør en tredjedel af befolkningen i Elfenbenskysten? Hvorfor garanterede den franske regering Guéis valgmanipulationer, som Europa-Parlamentets beslutning derefter foreslår at fordømme? Hvorfor skjuler både den franske regering og beslutningen den rolle, den nuværende præsident Gbagbo spiller i forlængelsen af demagogien og fremmedhadet?
Er den franske regerings vilje til ikke at gribe ind for at retfærdiggøre sin skyldbetyngede tavshed blot et figenblad, der skal skjule gemene materielle interesser?
For at beskytte de enorme interesser, kapitalistiske franske grupper har i Elfenbenskysten, og som dominerer økonomien, har Frankrig gennem årtier støttet Houphouët-Boignys diktatur og etpartisystem. Det tolererer af samme grund alle de svinestreger, der begås af deres protegéer i spidsen for Elfenbenskysten, så længe disse blot beskytter de franske interesser. Selv om Bédié, Gbagbo, Guéi og Ouattara, alle de, der kæmper om magten i Elfenbenskysten, har et ansvar for det øgede fremmedhad og stadigt alvorligere etniske sammenstød i dette land, må dette ansvar deles med den franske stats ledere.
Vi fordømmer den etniske vold og især de politisk ansvarlige, hvis demagogi har medført dette. Vi siger fra over for hæren og politiet, hvorfra visse personer også har deltaget i snigmordene. Vi nægter derimod at blande os med repræsentanter for de politiske partier, der er eller har været tilknyttet Frankrigs afrikapolitik. Vi fastholder vores solidaritet med den arbejdende befolkning af enhver oprindelse i Elfenbenskysten, der ikke blot holdes nede i elendigheden, men hvis ledere også forsøger at sætte dem op imod hinanden.

Solbes
Hr. formand, gennem diverse erklæringer for nylig har Den Europæiske Union gjort opmærksom på general Guéis styres overgreb, og den har også beklaget den direkte udelukkelse fra valget den 22. oktober af de vigtigste kandidater fra oppositionen, hvilket i vidt omfang har begrænset selve valgprocessens troværdighed. Unionen har fordømt general Guéis forsøg på at tilbageholde valgresultatet og senere hærens voldelige undertrykkelse af demonstrationerne til fordel for Laurent Gbagbo og især de blodige mellemfolkelige massakrer, som har ramt borgerne i den nordlige del af Elfenbenskysten.
Kommissionen mener, at det under de nuværende forhold er vigtigt at organisere et åbent og gennemsigtigt parlamentsvalg den 10. december. Jeg vil gerne understrege de to adjektiver. Dette valg bør sikre, at de politiske partier, der var udelukket ved præsidentvalget, repræsenteres på nationalt plan, således at der om end kun delvist rettes op på fejlene ved det første valg. Dette valg bør udgøre et af hovedelementerne i den nationale forsoning, som vi alle ønsker og kæmper for. Det Europæiske Fællesskab vil støtte organiseringen af dette valg økonomisk, og vi vil også samarbejde ved at bidrage med 100 observatører. Når dette valg er overstået, og betingelserne for dets afholdelse er kendte, kan det overvejes at gennemføre en dybtgående debat med de nye myndigheder i Elfenbenskysten for at fastlægge betingelserne for en genoptagelse af vores samarbejde. Det udelukker naturligvis ikke overvejelser omkring nødsituationer, f.eks. hjælp til sårede og ofre for de mellemfolkelige konfrontationer, som har fundet sted for nylig, hvilket har givet anledning til en tildeling af 300.000 euro som nødhjælp fra ECHO.
Efter Kommissionens mening er der andre prioriteter med hensyn til nødsituationer, som er meget knyttede til emner som sundhed eller uddannelse, især i landbrugsområder, der er en grundlæggende betingelse for, at denne proces udvikler sig åbent og demokratisk.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Menneskerettigheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
Burma/Myanmar - B5-0850/2000 af McKenna og Lucas for Verts/ALE-Gruppen om situationen i Burma;
B5-0853/2000 af Glenys E. Kinnock for PSE-Gruppen om situationen i Burma;
B5-0857/2000 af Davies m.fl. for ELDR-Gruppen om situationen i Burma;
B5-0861/2000 af Vinci m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om situationen i Burma;
B5-0864/2000 af Maij-Weggen m.fl. for PPE-DE-Gruppen om situationen i Burma;
Vietnam- B5-0848/2000 af Sakellariou og van den Berg for PSE-Gruppen om Vietnam;
B5-0858/2000 af Maaten for ELDR-Gruppen om Vietnam;
B5-0865/2000 af Posselt for PPE-DE-Gruppen om Vietnam;
B5-0868/2000 af Dupuis for TDI-Gruppen om Vietnam.

Lucas
Hr. formand, det glæder mig, at der i Parlamentet har været så stor opbakning til den stærke erklæring i vores beslutning, hvori vi fordømmer militærjuntaen i Burma. Men samtidig beklager jeg dybt, at vi må have endnu en beslutning om Burma, eftersom situationen i landet ikke er blevet bedre, men faktisk kraftigt forværret.
Der er en række årsager til behovet for denne yderligere beslutning. En af de vigtigste er, at SPDC har erklæret at ville tilintetgøre den nationale liga for demokrati (NLD) inden udgangen af 2000. Det lader til, at de mener det alvorligt. Deres forsøg på at fjerne NLD fra dets nuværende hovedsæde ligner et led i en systematisk kampagne for at opnå dette. Antallet af politiske fanger er her for nylig tilsyneladende steget fra 1.500 til 3.000. Mange af disse er tvunget til at udføre hårdt arbejde og udsættes for grusomme torturmetoder.
Det kommende EU/ASEAN-møde i Laos i december er en vigtig mulighed for på det kraftigste at udtrykke vores fordømmelse af dette regime. Vi opfordrer Rådet og Kommissionen til at udsætte dette møde, at aflyse det, indtil den burmesiske junta uden betingelser løslader alle politiske fanger og giver Aung San Suu Kyi og medlemmerne af hendes parti bevægelsesfrihed, og indtil den burmesiske junta deltager i en meningsfuld dialog med valgets vinder, NLD, og de etniske mindretal.
Aung San Suu Kyi har sagt, at ASEAN's konstruktive indsats i forbindelse med Rangoon ikke har ført til noget resultat. En aflysning eller udsættelse af det møde, som skal finde sted i næste måned i Laos, giver os lejlighed til på det kraftigste at fordømme dette ulovlige regime.

Kinnock, Glenys E
Hr. formand, i et svar til mig vedrørende Burma i forbindelse med mødeperioden i oktober sagde kommissær Patten, at hvis situationen i Burma blev forværret, ville man overveje, hvorvidt EU/ASEAN-mødet den 11.-12. december skulle afholdes. Hvor slem skal situationen være? Aung San Suu Kyi holdes i isolation. Der er 3.000 politiske fanger, 23% af befolkningen lever under fattigdomsgrænsen, og 40% af børnene i Burma er underernæret. Burma er nu verdens næststørste producent af heroin og opium efter Afghanistan. Der udføres en større offensiv mod Shan-folket og Karen-folket og, som FN-rapportøren sagde, er der ingen tegn på dialog mellem SDPC og NLD.
Netop i disse timer holder ILO møde i Genève, og de vil sandsynligvis støtte sanktionerne mod Burma i protest mod anvendelsen af tvangsarbejde. Jeg kan forstå, at den franske repræsentant i Genève støtter dette synspunkt. Vi skal stille skrappe betingelser på mødet i december. Aung San Suu Kyi skal løslades og have bevægelsesfrihed, og en trojka skal have lov til at besøge Burma og rejse frit rundt og møde de mennesker, de vil. I dag har Thailand, medlem af ASEAN, desuden erklæret, at Burma skal tillade ILO's permanente tilstedeværelse i landet, at der skal være en mekanisme til overvågning af tvangsarbejde, samt at ILO's sanktioner mod de andre medlemmer af ASEAN ikke må ophæves, før der er opnået reelle resultater.
Hvordan vil EU reagere på de stærke fordømmelser i hele Europa og for første gang fra selve regionen? Kommissionen og Rådet kan vel ikke længere forsvare at afholde mødet. Det vil på nuværende tidspunkt helt klart blive fortolket som en opblødning i Europas holdning. Aung San Suu Kyi understregede for nylig, at det konstruktive samarbejde i Rangoon ikke giver resultater, og hun og NLD har anmodet om en udsættelse af mødet. Hvis EU afholder dette møde, vil juntaen blive opmuntret af beslutningen om at placere udenrigsministrene fra demokratiske regeringer i Europa rundt om et bord sammen med militærjuntaen fra Burma. Vi burde skamme os over et sådant løftebrud. ASEAN ville også fortsat føle, at det ikke er nødvendigt at gøre noget ved pariaen blandt dem. Ønsker vi i stilhed at acceptere det, eller skal vi beslutte os for at trække os ud? Hvis vi står ved vores egne normer og værdier, som vi værner meget om, værner vi også om værdierne hos det burmesiske folk, som bliver systematisk forfulgt af militærregimet i deres land.

Maaten
Hr. formand, der er flere grunde til, at vi for anden gang siden i sommer drøfter Burma, og det er heller ikke første gang i år, at vi drøfter dette land. Det er der flere grunde til. Aung San Suu Kyi fik for nylig på ny ikke tilladelse til at forlade Rangoon og til at tale med sine tilhængere i NLD, partiet som vandt valget stort og endnu ikke har kunnet udøve magten. James Mawdsley, aktivisten, som vi drøftede for to måneder siden, er ganske vist blevet løsladt siden da. Vi mener, at det måske er et lille lyspunkt, men det må ikke aflede os fra de store sager, fra det store billede, som vi har af Burma. I sidste ende er det således, at FN-rapportøren for menneskerettigheder er vendt hjem fra Burma med en negativ beretning. Menneskerettighedsaktivisten Soe Thein er blevet behandlet på en sørgelig måde.
Der er altså på ny grunde nok til at drøfte Burma, og desværre er der ikke håb om, at det er sidste gang, vi gør det. I IAO drøftes slaveriet i Burma naturligvis også meget grundigt. Det er et emne, som indtil nu ikke har fået så stor opmærksomhed i Parlamentet, men som naturligvis skal behandles i unionsregi. Den politiske undertrykkelse og flygtningestrømmen, især til Thailand, fortsætter, i øvrigt med militær optræden over for Thailand. Det er i enhver henseende helt uacceptabelt, hvordan vi i international sammenhæng omgås hinanden. Militærregeringen i Burma påstår, at den opretholder orden og stabilitet i et land, hvor etnisk rivalitet lurer lige om hjørnet. Undertrykkelsen, som styret udøver, forstærker kun de oprørske følelser, og fører på ingen måde til en løsning af mulige etniske konflikter. Problemet er naturligvis, hvad EU skal gøre. Vi siger, at vi skal fortsætte med sanktioner. Jeg tror heller ikke, at der er et alternativ. Det sørgelige er, at sanktionerne indtil nu ikke har virket. Men det har ASEAN's konstruktive indsats heller ikke, og jeg har på fornemmelsen, at de andre ASEAN-lande, Burmas nabolande, i stadig større grad begynder at skamme sig over beslutningen om at lade Burma tiltræde ASEAN. Deres filosofi om konstruktiv indsats har ikke virket, og jeg mener ikke, at EU skal holde op med at gøre dem opmærksom herpå. Det virker ikke at forhandle med Burma. Jeg tror desuden ikke, at vores ministre kan udrette noget. På ASEAN-mødet i oktober blev menneskerettighederne slet ikke behandlet. Det tror jeg heller ikke er tilfældet nu. Derfor fortsætter vi i øjeblikket sanktionerne. Vi støtter fuldt ud de ændringsforslag, som fru Kinnock har stillet på det punkt.

Marset Campos
Hr. formand, hr. kommissær, når det er torsdag, og vi gennemgår menneskerettighedssituationen i verden, er det, ligesom jeg forestiller mig, at det vil være ved Grædemuren.
Den triste arv, som kolonialismen og neokolonialismen har efterladt sig, forpligter Den Europæiske Union til at indtage en fast, meget tapper og beslutsom holdning for at støtte genoprettelsen af demokratiet i forskellige dele af verden, hvad enten det er Latinamerika, i øjeblikket med Guatemalas vanskeligheder i kampen mod militærfolks straffrihed, Afrika eller i dette tilfælde Burma.
Sandheden er, at situationen i Burma - som det er blevet sagt - forværres. Det er utroligt, at en leder, der er så vigtig for demokratiet, som Aung San Suu Kyi er, stadig bliver forfulgt, og at den nationale liga for demokrati ikke kan udøve sine funktioner for genoprettelse af demokratiet på normal vis, og især når der i landet fortsat foretages økonomiske investeringer, som netop benytter sig af den manglende frihed, den manglende organisationsfrihed, som hersker i landet. Derfor mener vi, at Den Europæiske Union er forpligtet til at gøre en stor indsats på internationalt plan, for at man gennem såvel sanktioner som påbud om forhandling med lederne af den demokratiske opposition kan genoprette demokratiet, den normale udfoldelse af retten til frihed for Burmas folk, og holde op med at tale om situationer, der så bedrøveligt minder om begivenheder i fortiden. Derfor bekræfter vi denne beslutnings betydning og Kommissionens og Rådets målrettede indsats i denne retning.

Deva
Hr. formand, jeg taler på vegne af fru Maij-Weggen i forbindelse med denne beslutning, og jeg må sige, at vi har hørt nogle fremragende taler her i eftermiddag.
Imens vi sidder her i komfortable omgivelser, er de demokratisk valgte parlamentsmedlemmer i Burma enten i husarrest, i skjul eller alvorligt truet. Imens fastholder den kommunistiske junta sit jerngreb om folket, pressen og den nationale liga for demokrati. Juntaens medlemmer praler af, hvordan de vil tilintetgøre NLD inden udgangen af 2000 og har i adskillige år sagt det samme om minoritetsgrupperne.
To gange siden september sidste år har vi vedtaget beslutninger, hvori vi har beklaget styret i Burma, og trods vores klare og dybfølte holdning i denne sag ved vi, at EU-landene planlægger at sende deres udenrigsministre til et møde med deres ASEAN-modparter i Laos i næste måned. Vi må sige klart og tydeligt, at vi mener, at det er helt forkert af dem at gennemføre deres plan. Vi må i Europa ikke give dem denne falske accept, og vi har i den forbindelse hørt nogle fremragende taler fra fru Lucas og hr. Kinnock. Vi kender alle historien om Aung San Suu Kyi, og vi skal være opmærksomme på, at det konstruktive samarbejde mellem ASEAN og Rangoon ikke har ført til resultater. Derfor skal vi opfordre vores regeringer til ikke at gøre det modsatte af, hvad vinderen af nobelprisen og Sakharovprisen har anmodet om.
Hr. James Mawdsley, der blev frigivet fra Burma, sendte mig i går en meddelelse, som jeg gerne vil læse højt. Hans ord er langt mere velvalgte end mine, når det drejer sig om det frygtelige regime i Burma. Han erklærer: "Den militære junta i Burma er meget bange for NLD. De er bange for alle, der ikke vil acceptere deres brutalitet. Det står dem helt klart, at verden og NLD med Aung San Suu Kyi i spidsen ikke vil acceptere det. Regimet må derfor forsøge at destruere dem. Militærfolk har over for mig pralet med, at NLD skal destrueres. De lo, da de sagde det. Det er ikke normal opførsel. De sidder og morer sig over mord og undertrykkelse af Burmas valgte repræsentanter. Regimet praler også med at ville dræbe den etniske gruppe Karen, og de begår folkedrab blandt de etniske grupper Karen, Karenni og Shan i Burma. Jeg har vandret gennem dette territorium. Fra toppen af bjergene og så langt øjet rækker er alle landsbyer ødelagt og befolkningen myrdet eller flyttet. Jeg har set ofre for undertrykkelse, sårede mænd og kvinder, døende og døde. Regimets had til alle etniske grupper og til NLD kan ikke kontrolleres med appeller om fornuft eller moral. Regimet reagerer kun på trusler. Min frigivelse er et eksempel.".
Det er et eksempel på, at regimet kun reagerer på trusler. Det er James Mawdsleys ord, ikke mine. Burma har påført ham mange lidelser, og han mener, at regimet kun vil reagere på trusler. Det må vi se i øjnene i forbindelse med ASEAN-mødet.

Banotti
Hr. formand, jeg har i mange år haft en plakat på mit kontor af Aung San Suu Kyi, da hun modtog Sakharov-prisen af Parlamentet. Plakaten er slidt og krøllet i kanten. Jeg har beholdt den i håbet om at kunne udskifte den med en mere positiv og triumferende plakat. Men, som det er nævnt i mange af de fremragende taler i dag, er der ikke andet tilbage end en følelse af afmagt, når man tænker på denne vidunderlige, blide, charmerende og meget tapre kvinde og hendes forsøg på at bevare friheden i sit land. Burma er blevet en international pariastat. ASEAN's tiger har helt mistet sin betydning med den svigtende håndtering af de frygtelige begivenheder i Burma.
En yderligere fejl fra Vestens side var afgangen af FN's særlige rapportør for menneskerettigheder i Burma, hr. Rajsoomer Lallah. Han gik af, fordi han hævdede, at han praktisk talt ingen støtte fik fra FN's Menneskerettighedskommission. Jeg ved, hvor mange problemer kommissær Mary Robinson har. Hr. Lallah har udtalt: "Der er meget få ændringer. År efter år vedtager FN's Generalforsamling og Kommissionen beslutninger. Jeg er skuffet." Vi er skuffede. På trods af Parlamentets støtte og interesse føler vi, at det ikke er lykkedes os at overbevise den militære junta om at tage den verdensomspændende bekymring til efterretning.
Jeg går ind for sanktioner. Hr. Deva har givet udtryk for min gruppes holdning, som jeg fuldstændig støtter, og det er værd at lægge mærke til, at der ikke er én eneste person, der ikke har støttet disse idéer og Aung San Suu Kyi og hendes parti. Hun har haft en særlig plads i vores hjerter her i Parlamentet i mange år. Det er ikke til at forstå, at hun stadig er fange i sit eget hjem og har lidt i så mange år. Jeg ved, at det trods alt er en lille trøst, at vi stadig forsøger at bekæmpe dette onde regime, og jeg håber meget, at forslagene fra både hr. Deva og fru Kinnock anerkendes og respekteres af Kommissionen.

Gill
Jeg glæder mig trods alt også over at få mulighed for at drøfte vores bekymringer om den forværrede menneskerettighedssituation i Burma, og som så mange andre ville jeg foretrække, at situationen ændrede sig til det bedre, så vi ikke skulle drøfte spørgsmålet igen og igen.
Jeg håber, at Parlamentets prioritering af spørgsmålet sender et klart budskab til Burmas befolkning om, at de ikke er glemt, og at vi er klar over, at situationen i Burma bliver værre, og at vi er fast besluttet på at gøre noget ved det.
Jeg mener dog, at man fra international side skal overveje handling i stedet for ord, og som medlem af Parlamentets delegation for forbindelser med medlemsstater i ASEAN, Sydøstasien og republikken Korea er jeg som mange andre skuffet og bekymret over, at EU har besluttet at forsøge at få en dialog i gang med ASEAN på ministerniveau i Laos i næste måned.
Jeg kender de argumenter, som ASEAN-medlemsstaterne har fremført over for vores delegation vedrørende inddragelse af Burma i denne gruppe. De mener, at en dialog med Burma på en eller anden måde vil medvirke til ændring af det undertrykkende styre i Burma på grund af de klare økonomiske og politiske fordele ved forbedring af menneskerettighederne.
Burma har været medlem af ASEAN i en årrække, og der har absolut aldrig været tegn på mindskelse eller ophævelse af tvangsarbejde, henrettelser eller undertrykkelse af ytringsfrihed og fri bevægelighed. Listen over regimets krænkelser af menneskerettighederne bliver længere og længere for hvert år, der går. Det er håbløst naivt at forsøge at etablere en dialog, så længe der ikke er det mindste tegn på liberalisering i deres holdning.
Denne dialog vil kun medvirke til legitimering af juntaens brutale regime. Som tidligere nævnt ønsker vi handling i stedet for ord. Hvis vi mener det alvorligt med forbedring af levevilkårene for Burmas befolkning, må vi gøre et af følgende. Som nævnt tidligere: Vi bør udskyde mødet i Laos i næste måned. Burmas junta skal også ophæve alle restriktioner for demokratisk valgte politiske medlemmer og ledere af NLD. Juntaen skal også indlede forhandlinger med NLD og de etniske nationaliteter.
Endelig bør vi overveje at støtte IAO's økonomiske sanktioner for at forhindre Burma i at drage fordel af europæisk handel, investeringer og turisme, indtil de ophæver systemet med tvangsarbejde. Vi har som et fællesskab baseret på værdier et moralsk ansvar for at sikre, at Burmas borgere kan nyde de samme grundlæggende rettigheder som Europas borgere.

Ford
Hr. formand, menneskerettighedssituationen i Burma forværres fortsat under den militære juntas hårdhændede styre. Aung San Suu Kyis situation er værre. Hun har ikke fået tilladelse til at rejse, siden hun blev sat i husarrest den 21. september under et forsøg på at rejse til Mandalay. Hun har tilsyneladende ikke haft adgang til telefon eller besøg. Der er endda rygter om, at hun har været lagt i håndjern i sit eget hus.
Skæbnen for den resterende del af NLD er ikke meget bedre. Mange er arresteret eller chikaneres, og man har forsøgt at lukke NLD's kontorer i Burma. Juntaen har udtalt, at den har til hensigt at knuse partiet.
Men det drejer sig ikke bare om Aung San Suu Kyi, militæret eller NLD. Der er næsten 3.000 politiske fanger, som lider under hårdt arbejde eller tortur. Der er tvangsforflytninger af etniske minoritetsgrupper og tvangsarbejde. IAO har set på situationen og undersøgt, om konstruktiv udvidelse har ført til forbedringer. Som vi ved, har IAO møde i dag. De vil formentlig anbefale sanktioner, fordi der ikke har været nogen bedring af situationen.
Jeg begynder at blive træt af denne tale - jeg har holdt talen ved tre eller fire lejligheder for Rådet og Kommissionen - men situationen bliver værre og værre, så hvad skal man gøre? Det er tid til handling. Det er vigtigt at erkende, at der ikke sker fremskridt med den nuværende fremgangsmåde. Vi må indføre sanktioner. Det skal gøres helt klart, at vi ikke vil deltage i mødet i Laos med Burmas militære junta, det vil være uacceptabelt og give indtryk af, at de kan slippe af sted med hvad som helst.
Vietnam

Maaten
Hr. formand, jeg er glad for, at Vietnam endelig er sat på dagsordenen. Det har taget lang tid. Jeg mener, at hr. Dupuis skal lykønskes med sin indsats på dette punkt, for ellers skulle vi nok have ventet endnu længere.
Hvad ser vi i Vietnam? Vi ser et land, hvor befolkningen liberaliserer, mens magten ligger hos gamle mænd, der krampagtigt holder fast ved det, de kender. Det er så tragisk, for Vietnam er et land med stort potentiale. Det har en dynamisk, sund og uddannet befolkning. Det har naturlige rigdomme såsom olie, fisk, kaffe, ris og træ. Man skulle sige til de gamle mænd, at de skal åbne døren og lade succesen komme ind. I stedet for ser vi fuldstændig mangel på pressefrihed og vedvarende politisk undertrykkelse. Se bare på behandlingen af en dissident som Ha Si Phu.
Jeg ved godt, at diskussionen om Vietnam er historisk belastet. Vi skal, det har i hvert fald været almindeligt indtil nu, være forsigtige med, hvad vi siger om Vietnam. Vesten har i sidste ende også spillet en rolle i den forbindelse. Det er historisk belastet, og situationen er vanskelig. I forbindelse med menneskerettigheder kan man ikke sige, at glasset er halvfuldt eller halvtomt. Glasset i Vietnam er ikke fuldt. Det er det, det drejer sig om. Vi arbejder med Vietnam. Det er en af vores partnere. Derfor må vi ikke fortsætte med at tie stille om situationen i landet.

Posselt
Hr. formand, man kan spørge sig selv, hvorfor Europa-Parlamentet beskæftiger sig så indgående med Vietnam. Mange vil sige, at Vietnam jo ligger meget langt væk fra Den Europæiske Union. Men jeg kan fortælle Dem, at Vietnam ligger meget tæt på i f.eks. Tyskland og Bayern. Hvis man kører fra det bayriske grænseland til naboen Den Tjekkiske Republik, ser man vietnamesiske markeder og møder mange vietnamesere, der er meget aktive i navnlig grænselandet. Tager man til den østlige del af det genforenede Tyskland, finder man vietnamesere, der har fundet et hjem dér i den kommunistiske blok, og i Vesten lever der så også vietnamesere, der er flygtet fra netop denne kommunisme og er kommet til Tyskland som asylansøgere og flygtninge.
Dette viser, hvor tæt vores skæbnefællesskab har været i lang tid i Eurasien. Det fremgår jo også meget tydeligt, når man drager paralleller mellem Europas og Tysklands og også Vietnams historie. Tyskland og Europa har været delt. Genforeningen fandt sted for 10 år siden, og det i frihedens tegn. Vietnam har måttet lide under nogle forfærdelige krige, har været splittet mellem stormagternes interesser. Dette Vietnam blev også genforenet en dag, ikke på fredelig vis, men derimod med våbenmagt, og det blev genforenet i kommunistisk tegn, i diktatorisk tegn. Nu oplever vi i Vietnam en situation, hvor der virkelig gennemføres økonomiske reformer. Mange mennesker mente, at dette automatisk også ville føre til politiske reformer. Men vi ser ganske tydeligt i mange asiatiske stater, også i det senest diskuterede Burma - det er jo et parallelt tilfælde - at økonomiske reformer, handel og samarbejde, hvor meget vi end glæder os over disse ting, ikke automatisk fører til større frihed og flere retsregler.
Netop i Asien er der fare for, at økonomiske og politiske reformer bliver kørt af sporet, at der kan ske økonomiske fremskridt og økonomisk liberalisering uden en liberalisering på det politiske område og uden en styrkelse af retsstaten, selv om jeg mener, at handel, støtte og investeringer går tabt på langt sigt uden en fungerende retsstat. Derfor har erhvervslivet også brug for retsstatslige rammer.
Derfor er det så vigtigt, at vi går entydigt ind for retsregler, for en opløsning af de såkaldte opdragelseslejre og især for religionsfrihed. I Vietnam blev et katolsk kloster eksproprieret i år, i år er små protestantiske folk blevet forfulgt, missioner blevet lukket og missionærer indespærret, og den traditionsrige buddhistiske kirke i Vietnam er blevet forfulgt på den mest brutale måde, selv om netop den havde en stor andel i den nationale genfødsel. Derfor er det vores pligt at kæmpe for disse politiske fanger og trods alle berettigede økonomiske interesser entydigt kræve demokrati og retsregler, ikke være blinde på det ene øje, når det handler om menneskerettigheder, men sige, at vi som verdens største industrimagt vil samarbejde og kommer til at samarbejde med Vietnam, men kun på betingelse af, at demokratiet og retsreglerne bliver overholdt i højere grad, og at den længe ventede politiske reformproces nu omsider bliver indledt. Religionsfriheden, samvittighedsfriheden og pressefriheden er i denne forbindelse de afgørende prøvesten, vi vil basere vores bedømmelse på.

Dupuis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg mener, at hr. Maaten har peget på et vigtigt punkt. Vietnam har alle elementerne for at kunne blive et rigt land, og dog er Vietnam i dag et af Jordens fattigste lande. Det kunne være en asiatisk drage som de andre, vi har opdaget i løbet af de seneste år, men på trods af det er det, som jeg har sagt, et af de fattigste lande.
Et andet problem - hr. Posselt har udtrykt det bedre, end jeg kan gøre det - er, at det mangler én ting. Ud over spørgsmålet om menneskerettigheder mangler demokratiet i dag i Vietnam. Det er det, der forhindrer dette land i at komme i gang, og at det effektivt bekæmper korruptionen, som fordærver landet. Det er derfor nødvendigt, at EU begynder at indtage en fast holdning over for Vietnam og stiller spørgsmålet om retsstaten og ikke længere kun - lad mig gentage det - spørgsmålet om menneskerettighederne, hvor man kan notere en vis forbedring. Disse mindre forbedringer, der så absolut ikke skyldes forfatteren til socialdemokraternes ændringsforslag, hr. Sakellariou, har fundet sted i løbet af de seneste år og har ført til en situation, der ganske vist ikke mere er tragisk, men som dog er katastrofal og under ingen omstændigheder på højde med, hvad Vietnam kan yde i dag.
Som følge heraf er det nødvendigt, at Kommissionen begynder at indtage en bestemt holdning, således at spørgsmålene om demokrati og retsstaten bliver sat i centrum for EU's forbindelser til Vietnam. Jeg mener altså, at denne beslutning er vigtig.
Vi vedtog for to år siden den sidste beslutning om Vietnam og også på det tidspunkt, jeg husker det ikke - og jeg tror heller ikke, at min kollega Posselt husker det - med et særligt engagement fra Den Socialdemokratiske Gruppe for at forsvare den daværende beslutning. Vi stemte for beslutningen, og vi har haft lejlighed til at konstatere, at den har ført til nogle mindre forbedringer. Jeg håber, at vi efter vedtagelsen af denne beslutning - uden hr. Sakellarious ændringsforslag ­ vil opleve et fast engagement fra Kommissionens side og nogle konkrete svar fra de vietnamesiske myndigheder.

Swoboda
Hr. formand, jeg kan tilslutte mig de foregående talere på mange væsentlige punkter, for meget af det, der sker i Vietnam i dag, er ikke acceptabelt. Jeg har selv engang rejst i dette land og har lært livskraften, skønheden og landets mangfoldige ressourcer at kende. Derfor er det så beklageligt, at man ikke udviser større mod til at opnå større frihed og tage flere initiativer, at regeringen eller de politisk ansvarlige forhindrer det.
Alligevel, for at svare hr. Dupuis, beklager jeg, at det ikke lykkedes os at blive enige om en fælles beslutning, da de henvisninger, der er vigtige og rigtige, og som også kommer fra Human Rights Watch - en ikke særlig tolerant organisation, hvad angår krænkelser af menneskerettigheder - ikke blev medtaget. Når De allerede nu nærmest bebuder, at De stemmer mod disse forslag, må jeg desværre bebude, at vi formentlig vil afholde os fra at stemme om beslutningen. Ikke fordi vi i bund og grund er imod indholdet, men fordi vi mener, vi burde have fundet et fælles grundlag her.
Hr. formand, tillad mig med Deres godkendelse at misbruge min taletid lidt, da jeg gerne vil gøre opmærksom på et tilfælde, der ikke kunne komme med på listen over uopsættelige spørgsmål, fordi vi først fik kendskab til det for nylig. I Iran er to personer nemlig blev truet med dødsstraf efter valget i forbindelse med en procedure i anledning af et arrangement hos Heinrich Böll-Stiftung i Berlin, i det mindste ifølge statsadvokatens påstande. Jeg vil gerne bede Dem, hr. formand, om at gøre formanden for Europa-Parlamentet opmærksom på, at det er en meget prekær situation. Jeg vil ikke ubetinget tale for en intervention, men man bør dog følge sagen med stor opmærksomhed og så, hvis det forekommer nødvendigt, give udtryk for, at vi under alle omstændigheder er imod dødsstraf, især i tilfælde, hvor der kun er tale om en "ideologisk" forbrydelse. Jeg vil blot bede om, at man behandler denne sag med følsomhed, og jeg håber, De tilgiver mig, at jeg har misbrugt taletiden inden for emnet Vietnam.

Formanden
Hr. Swoboda, Europa-Parlamentet er fleksibelt, effektivt. Det noterede vi omgående. Når det handler om at redde menneskeliv, er der ingen bureaukratiske hindringer. Vi vil gerne bede Dem om at give os de relevante oplysninger, og derefter vil vi selvfølgelig reagere.

Gahrton
Hr. formand, da jeg som så mange andre i min generation for 25, 30, 35 år siden gik på gaderne i min hjemby og råbte "USA ud af Vietnam", havde jeg ikke troet, at jeg et kvart århundrede senere skulle tvinges til at stå i denne forsamling og kritisere det frie Vietnam for næsten samme slags forbrydelser mod menneskerettighederne, som vi dengang kritiserede USA for. Desværre er det imidlertid ikke sådan, at de lande, der rammes af vold, undertrykkelse, tortur, lemlæstelse og massemord automatisk bliver til engle, som ikke selv kan udføre sådanne handlinger.
Israel er vel et af verdenshistoriens mest iøjnefaldende eksempler på, at det ikke er så enkelt. Hver eneste nation må konstant øve sig på, hvad menneskerettigheder og demokrati er. Nu siger Human Rights Watch imidlertid, som Swoboda nævnte, at Vietnam i den seneste tid har taget visse skridt til at forbedre situationen angående menneskerettigheder. Der er blevet frigivet titusindvis af politiske fanger. Jeg synes, at det er rimeligt, at noget sådant nævnes i en beslutning. Man skal kritisere hårdt, men man skal ikke ignorere det, der bliver gjort. Dette svækker bare kritikken. De, der kritiseres, får fornemmelsen af, at det ikke spiller nogen rolle, hvad de gør, hvis ikke de gennemfører alt på én gang, og det hverken vil eller kan de. Kritik kan have den modsatte virkning, hvis man ikke lægger mærke til, hvad der faktisk er blevet gjort. Vietnam har fortjent en hård kritik af den slags, som findes i beslutningsforslaget - det er der ingen tvivl om - men jeg synes, at det er rimeligt, at vi også medtager nogle sætninger, som viser, at vi ved, at der er sket visse forbedringer.

Belder
Hr. formand, det er glædeligt, at der med præsident Clintons statsbesøg i Vietnam, som starter i dag, på ny tages et vigtigt skridt imod forsoning med fortiden. Krigen mellem de to lande har ikke ført til blivende forbitrelse. Alligevel vil det være godt, hvis den amerikanske præsident i Hanoi ikke kun koncentrerer sig om en styrkelse af det indbyrdes samarbejde, men også gør det afhængigt af tilsigelser fra Vietnam om at forbedre den herskende elendige menneskerettighedssituation i landet drastisk. For der er meget, som ikke er, som det burde være, i det kommunistiske Vietnam.
I modsætning til undertonen i ændringsforslag 1 fra PSE-Gruppen gør jeg opmærksom på, at Human Rights Watch i et offentliggjort dokument den 10. november betragter menneskerettighedssituationen i Vietnam som alvorlig på mange punkter. F.eks. de politiske og religiøse fanger, som til dels opholder sig i genopdragelseslejre. F.eks. ignoreringen af udtalelser fra den særlige FN-rapportør om den religiøse intolerance samt den manglende ytringsfrihed og den eksisterende mediecensur.
Jeg vil især kort behandle de alvorlige forfølgelser af kristne i øjeblikket. De er med rette medtaget i betragtning E og punkt 5 i den fælles beslutning.
Den sidste udgave af det asiatiske ugeblad Far East and Economic Review beretter i dag om eksistensen af tophemmelige dokumenter fra Vietnam. Disse yderst hemmelige dokumenter giver os et sjældent indblik i de vietnamesiske myndigheders politik. En nærmere undersøgelse af disse officielle papirer, som jeg har læst, viser, at det især er protestanter, som forfølges. Især den uventede hurtige udbredelse af den protestantiske kristendom blandt Hmong-mindretallet i landets bjergagtige nordvestlige provinser har alarmeret Hanoi og ført til grusomme undertrykkelsesforanstaltninger.
Kendetegnende i den forbindelse er forfremmelsen af en distriktsfunktionær, hvis vrede hundredvis af kristne i mellemtiden er flygtet fra. Denne kirkeforfølger er fra højeste sted blevet anmodet om efter sit eget distrikt at rense hele provinsen for kristne. De dokumenter, som er kommet frem, er intet mindre end en smoking gun. De viser, at kirkelukninger, arrestationer og bibelafbrændinger ikke er isolerede handlinger fra overivrige partimedlemmer. Nej, disse misgerninger beror på det vietnamesiske kommunistpartis politiske retningslinjer. Her kommer løgnene frem i lyset.
De vietnamesiske myndigheder påstår, at de har indført religionsfrihed i de forløbne år. Præsident Clinton burde sætte dette på dagsordenen i Hanoi. Jeg anmoder Rådet og Kommissionen om at protestere kraftigt imod de vietnamesiske myndigheders åbenlyse krænkelser af religionsfriheden.

Solbes
Hr. formand, jeg vil forsøge at kommentere begge spørgsmål. For det første, hvad angår Burma, har min kollega Chris Patten allerede her i Parlamentet beklaget Burmas militærstyres konstante overtrædelser af menneskerettighederne: summariske henrettelser, generel pålæggelse af tvangsarbejde, tvangsflytning af lokale befolkninger, hundreder af politiske fanger i landets fængsler og klare hindringer for, at de politiske partier kan fungere frit. Han har også givet udtryk for sin foruroligelse over den tilbageholdelse og forfølgelse, som Aung San Suu Kyi og medlemmerne af den nationale liga for demokrati udsættes for.
I Kommissionen deler vi helt Deres bekymringer over denne situation, og vi tilslutter os fuldstændig de mange kritiske bemærkninger, som er faldet her i dag, om den måde, hvorpå militærstyret plejer at lade hånt om alle principperne i Verdenserklæringen om Menneskerettigheder. Den resolution, der for nylig blev vedtaget i FN, viser, at Unionens bekymringer ikke er de eneste. Kommissionen er imidlertid stadig overbevist om, at der kun kan findes en varig løsning på den aktuelle situation gennem en dialog mellem militærstyret, den demokratisk valgte opposition og repræsentanterne for de etniske mindretal.
Rådet (almindelige anliggender) har forsøgt at gøre dette argument om politisk dialog med militærstyret gældende og at presse på for, at der sker ændringer, og det vil det blive ved med at gøre. Kommissionen bakker op om dette initiativ. Vi er overbevist om, at vi trods alt ikke må tillade, at den situation, der hersker i Burma, kvæler dialogen mellem Den Europæiske Union og ASEAN.
Der er gået tre år, siden vi havde et ministermøde med vores partnere i ASEAN, og det er for lang tid, når det drejer sig om en region, som er vigtig for Unionen set ud fra et politisk og økonomisk synspunkt. Derfor mener vi, at det ikke er hensigtsmæssigt at udsætte mødet. Men det betyder ikke, at vi nu eller i december opfører os, som om Burmas optagelse i ASEAN ikke har påvirket vores forhold, for det har den. Det ved ASEAN-medlemmerne udmærket godt, og de er opsatte på at rette op på skaden. På den anden side ved de, at forholdet mellem Unionen og ASEAN bedst kan genoplives, hvis Burma opmuntres til at gøre en reel indsats og standse sin katastrofale optræden i forbindelse med menneskerettighederne. På grund af den betydning, som både de og vi lægger i det forhold, håber vi, at de vil fortsætte med at viderebringe vores bekymringer - som størstedelen af dem efter vores mening deler - over militærstyret.
Jeg mener, at ministermødet mellem Den Europæiske Union og ASEAN skal udnyttes som en ny mulighed for klart og tydeligt at give udtryk for vores holdning til situationen i Burma over for såvel styret selv som medlemmerne af ASEAN. Derfor vil vi lægge pres på militærstyret, for at det skal gøre en ende på krænkelsen af menneskerettighederne og indlede en dialog med den demokratisk valgte opposition og med repræsentanterne for de etniske mindretal.
Hvad angår spørgsmålet om Vietnam og menneskerettighedssituationen, vil jeg gerne sige følgende: Vi må huske på, at Vietnam er et land i forandring, og at dets regering iværksatte en proces, der i 1986 førte til vedtagelsen af et reformprogram, som omfattede udenrigsanliggender og ændringer på det økonomiske og det politiske område. Vietnam har siden da haft en åben udenrigspolitik, som gør, at landet har den plads i vores internationale forbindelser, der tilkommer det. Processen har ligeledes ført til undertegnelsen af en samarbejdsaftale mellem Kommissionen og Vietnam i 1995. I denne periode har Vietnam gjort fremskridt i retning af markedsøkonomi, hvilket især har ført til, at det har anmodet om optagelse i Verdenshandelsorganisationen. Desuden, og det mener jeg er passende at fremhæve i dag, har Vietnam i henhold til den nye forfatning i 1992 vedtaget et valgt nationalt parlament, som har til opgave at bekendtgøre lovgivningen, og som regeringen skal forsvare sine politikker over for. I henhold til de oplysninger, vi har, udøver parlamentarikerne nøje deres funktion med hensyn til at undersøge lovforslagene og kontrollere regeringens politikker og initiativer.
Jeg mener, at det er vigtigt at anerkende disse fremskridt og den sammenhæng, som Vietnam fortsætter med at gøre fremskridt i. Det er derfor klart, at der er blevet gjort noget, men det er også, som De har understreget, klart, at der er meget at gøre endnu. Jeg deler helt bekymringen over de problemer, som nogle af medlemmerne har forelagt: Selv om det er rigtigt, at der allerede er blevet frigivet næsten 23.000 mennesker som følge af generel amnesti, må vi stadig være bekymrede over dem, der fortsat bliver tilbageholdt på grund af deres politiske eller religiøse holdninger. Det er tilfredsstillende, at den vietnamesiske presse ikke er under officiel censur, men det er også helt tydeligt, at den udenlandske presse lejlighedsvis censureres. De vietnamesiske myndigheder presser tydeligvis også på for, at deres egen presse skal have et system med selvcensur. Selv om det er positivt, at antallet af forbrydelser, der straffes med døden, for nylig er blevet reduceret, er det efter vores mening klart, at dødsstraffen helt skal ophæves. Omstændighederne omkring henrettelsen af en canadisk vietnamesisk borger i begyndelsen af året støtter med al ønskelig tydelighed vores overbevisning, hvad det angår.
Kommissionen deltager sammen med medlemsstaterne i alle de initiativer, som Unionen har vedtaget i forhold til Vietnams regering, hvad angår menneskerettigheder, og jeg kan forsikre Dem om, at vi i denne proces vil blive ved med at fremføre konkrete problemer og tilfælde og fremme den fortsatte forbedring af menneskerettighedssituationen i Vietnam.

Posselt
Hr. formand, jeg vil blot rette op på en fejl, hr. Swoboda har begået. Der har godt nok været en forhandling, og vi er blevet enige om et fælles beslutningsforslag. De tre punkter, De kommer ind på der, havde Deres gruppe slet ikke indbragt i samrådsproceduren, ellers havde vi helt sikkert fundet frem til nogle formuleringer, som vi måske havde kunnet tilslutte os. Vi var fuldstændig enige om teksten. Efterfølgende stillede De ændringsforslagene, hvilket er legitimt, kun med én formulering, som efter vores mening ikke er acceptabel, fordi den ligner en relativering. Det var blot det, jeg ville præcisere i forbindelse med proceduren. Det indholdsmæssige bliver afgjort ved afstemningen.

Formanden
Hr. Posselt, det var naturligvis ikke vedrørende forretningsordenen. Det var et spørgsmål vedrørende indholdet. Nu er det hr. Swobodas tur - hr. Dupuis, måske vil De holde inde - men fat Dem venligst i korthed. Vi ved jo, hvad det handler om.

Swoboda
Der er naturligvis tale om dele, der var indeholdt i vores beslutningsforslag. De har altså været genstand for forhandlinger, men afstemningen vil vise, hvor turen går hen.

Dupuis
Hr. formand, jeg vil blot spørge kommissær Solbes, om han kan oplyse os detaljeret om denne revolutionære begivenhed, som valget af et demokratisk parlament udgør i Vietnam, som han nævnte det i sit indlæg, da det for mig ikke er noget, der springer i øjnene, og jeg tror, det samme gælder for mine kolleger.

Formanden
Hr. kommissær, medtag det venligst, og vær rar at svare hr. Dupuis i en egnet form - skriftligt eller mundtligt.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.

Oversvømmelser i Europa
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0851/2000 af Lambert m.fl. for Verts/ALE-Gruppen;
B5-0852/2000 af Ford m.fl. for PSE-Gruppen;
B5-0866/2000 af Deva m.fl. for PPE-DE-Gruppen;
B5-0867/2000 af Ainardi m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om oversvømmelserne i Europa.

Lambert
Hr. formand, i modsætning til mange andre talere i eftermiddag var der kun få af mine valgkredse, som blev hårdt ramt af oversvømmelserne i Det Forenede Kongerige. London slap heldigvis med små oversvømmelser, til dels fra floder, som vi havde glemt eksistensen af, fordi vi leder dem via gennemløb.
Vi har dog medvirket til årsagerne til oversvømmelserne, hvoraf oversvømmelserne i Vesteuropa bare er det seneste resultat af ekstreme og vekslende vejrforhold. Det er naturligvis en ringe trøst for de mennesker, der lever med det snavsede vand i deres huse, og som lider enorme økonomiske tab.
Jeg er enig i, at vi må gøre alt, hvad vi kan, for at hjælpe disse mennesker, men den største hjælp vil være at ændre de forhold, der har skabt oversvømmelserne og lignende tragedier i verden. På lokalt plan kan vi holde op med at fylde flodsletter og vandingsenge med beton. Vi kan ændre vores form for landbrugsproduktion, og vi kan benytte os af strategiske vurderinger af miljøpåvirkning, så vi kan tilpasse os naturen i stedet for at forsøge at besejre den.
Vi ved, at det globale forbrug af fossilt brændstof er umoralsk højt, og vi har ikke taget de fornødne skridt for at reducere produktionen af klimaændrende gasarter. Vi har mulighed for at nå fremskridt i Haag i denne og næste uge. Vi må implementere de aftaler, vi allerede har nået, men vi må også følge traktaterne og integrere det miljømæssige perspektiv i alle områder af Unionens politik og praksis, og medlemsstaterne skal også være rede til at føre det ud i livet.
Vi må holde op med at køre vores økonomi, som om billigt fossilt brændstof var en god ting. Vi skal betale den fulde pris for dette brændstof, og vi skal skifte til en økonomi, som medfører et lavt indhold af CO2. Jeg er for en gangs skyld enig med den britiske premierminister om dette, og jeg ser med spænding frem til hans tiltag.
EU har en enestående mulighed for at gå i spidsen for denne ændring i retning af et mere økologisk bæredygtigt samfund, hvor vi ikke skal tage os af oversvømmelser, der til dels skyldes vores egen manglende evne til at tage konsekvenserne af vores handlinger.

Ford
Hr. formand, hele Europa har været ramt af de store oversvømmelser for nylig, uanset om det var i Det Forenede Kongerige, Irland, Italien, Spanien eller Frankrig. Oversvømmelserne ramte bl.a. andre regioner i Det Forenede Kongerige, Wales og Yorkshire. I Irland drejede det sig om Leinster og Munster, i Italien Liguria og Lombardiet.
Der var hjem, som blev ødelagt, samt energi-, kommunikations- og transportnet. I min egen region i den sydvestlige del af England måtte vi leve med konsekvenserne af alt dette. Den vigtigste jernbanelinje mellem Cheltenham og Swindon er stadig lukket. Den vil være lukket i endnu en måned på grund af skaderne fra oversvømmelsen. Det var meget tæt på, at byen Tewkesbury blev afskåret fra omverdenen. To større veje var lukkede i et par dage: A38 nord for Gloucester og A417 vest for Gloucester. Det er den værste oversvømmelse i Det Forenede Kongerige siden 1947. I Devon havde floden Taw den højeste vandstand, der nogensinde er optegnet. I Somerset var der tidevandsoversvømmelser langs hele kyststrækningen, og i Dorchester var vandstanden i floden Frome så høj, at der blev iværksat højeste beredskab for at tage højde for eventuelle problemer.
Vi er stadig i højeste beredskab. Der er sket skade for mange millioner engelske pund, og jeg er enig med fru Lambert i, at der skal handling til for at bekæmpe årsagerne til oversvømmelserne. Man skal se på forskrifter, skovfornyelse samt alle de foranstaltninger, som vi tidligere har truffet, og som har gjort oversvømmelser endnu mere farlige end tidligere.
Vi har også brug for EU's hjælp, ikke blot i den sydvestlige del, men i alle de berørte områder. I beslutningen anmodes Kommissionen og medlemsstaterne om straks at give deres støtte i praksis ved at stille arbejdskraft og udstyr til rådighed i en femårsplan til iværksættelse af det handlingsprogram inden for området beskyttelse af civilbefolkningen, som blev vedtaget den 9. december 1999.
Vi vil også gerne anmode Kommissionen om at gøre brug af alle eksisterende midler: EFRU, Garantisektionen i EUGFL, som allerede er tildelt i forbindelse med naturkatastrofer i form af økonomisk støtte til små og mellemstore virksomheder, landmænd, husholdninger, ældre og andre, der er ramt, især dem, der bor i udsatte områder, og som har begrænset beskyttelse med henblik på kompensation og assistance til hurtig afhjælpning.

Deva
Hr. formand, jeg har rejst mig igen og denne gang for at tale om et emne, der er meget vigtigt for borgerne i Europa som helhed og også relevant for min valgkreds i det sydøstlige England og især i Sussex, Berkshire, Kent og byen Maidenhead.
Jeg taler om de usædvanlige oversvømmelser i Europa. Jeg er gennem mit arbejde i Udvalget om Udvikling og Samarbejde helt bekendt med oversvømmelserne i Mozambique, det indiske subkontinent, Bangladesh, Mekong Delta osv. for nylig.
Hvis man ser på listen over lande og regioner i beslutningen, kan man se, hvor alvorligt problemet er blevet. Der har været tab af menneskeliv i mere end én EU-medlemsstat. Der har være store skader, som beløber sig til milliarder af pund, for mange små og mellemstore virksomheder, husholdninger, landmænd, ældre, enkeltpersoner og især for de fattigste og svageste i samfundet. Der er helt klart noget alvorligt galt.
I dag er der møde i Haag med repræsentanter for COP6. De mødes for at drøfte udviklingen inden for klimaændringer. Sidste mandag erklærede Jan Pronk, Hollands miljøminister, at virkningen af klimaændringer er uoprettelig for økosystemer, landbrug, vandforsyning og sundhed. Jo mindre vi gør, og jo længere vi venter med at tage fat om problemets rod, jo alvorligere bliver konsekvenserne for mennesker, planter og dyr. Det er uden tvivl rigtigt. De spørgsmål, der drøftes, er på mellemlangt og langt sigt.
Den beslutning, som er forelagt Parlamentet, også af mine kolleger fra England, omhandler et meget konkret og aktuelt problem for mange tusinde mennesker i England og Europa. I England alene er de vurderede omkostninger i forbindelse med skader på ca. 4 milliarder engelske pund, hvoraf kun halvdelen dækkes af forsikringer. Denne regning vil over hele Europa stige og stige som vandstanden.
Kommissionen må hurtigst muligt bruge energi og midler til at sikre, at de hårdest ramte områder hjælpes straks gennem instrumenter som EFRU og Garantisektionen i EUGFL. Vi skal især hjælpe landmænd, små virksomheder, ældre og husholdninger, som igen og igen er ramt af oversvømmelser. Det er spørgsmålet, om disse personer, der gentagne gange er ramt af oversvømmelser, kan genforsikres, og om forsikringsselskaberne vil påtage sig det.
Man må også se i øjnene, at opførelsen af boliger over hele det grønne bælte og i landdistrikter er farlig. Der er ofte en god grund til, at vores forfædre ikke byggede i disse områder, og årsagen er risikoen for oversvømmelser. Alligevel er der i dag regeringer, som den nuværende Labour-regering, som trods lokalområdernes modargumenter bygger i præcis de områder. Jeg kender ikke situationen i hele Europa, men i det sydøstlige England udgør det en reel fare. Vi må stoppe dette byggeri. Vi må vurdere situationen og tage skridt til nedsættelse af CO2-udslip. Vi må være effektive og koordinerede i vores bestræbelser på at beskytte samfundet. Vi må gøre alt, hvad der står i vores magt, for at hjælpe dem, der allerede er ramt af de frygtelige vejrforhold, både her i Europa og i hele verden.
Jeg vil også gerne ud over den forelagte beslutning anmode om, at vi her i Parlamentet afholder en offentlig høring om klimaændringer i den nærmeste fremtid, og jeg beder Formandsudvalget om at overveje dette. Jeg vil bede alle om at støtte vores beslutning.

Cushnahan
Hr. formand, de seneste oversvømmelser bragte ødelæggelser i hele Europa, især i Storbritannien og Irland. I min egen valgkreds blev byerne Clonmel, Fermoy og Mallow hårdest ramt. Det var hjerteskærende at se så mange menneskers hjem blive ødelagt og høre om de problemer, som mange samfund, virksomheder og landmænd kæmpede med.
Det er meget uheldigt, at vi ikke har en budgetpost til at hjælpe mennesker med disse vanskeligheder, til trods for mine og andres bestræbelser på at indføre en sådan budgetkonto. Jeg undrer mig over den skade, som alt dette har påført dele af økonomien, hvor Den Europæiske Union har tildelt betydelige midler, især i forbindelse med infrastruktur. Det er på tide at rette op på det.
EU bør i samarbejde med medlemsstaternes regeringer iværksætte et præventivt handlingsprogram for at styrke infrastrukturen og undgå samme omfang af ødelæggelser i fremtiden på grund af ekstreme vejrforhold. Problemet er, at vi ved, hvornår disse vejrforhold vil ramme os, men at ingen synes at gøre noget for at undgå de værste skader.
Det andet problem, jeg gerne vil drøfte, er den yderligere byrde, som ofrene for disse særlige tragedier oplever, og som også min kollega, hr. Deva, nævnte, og det er de mange forsikringsselskaber, der nægter at fortsætte forsikringsdækningen. Jeg spekulerer på, om vi som Union i henhold til eksisterende lovgivning kan tvinge disse forsikringsselskaber til at udbetale de midler, som de egentlig er moralsk forpligtet til, i stedet for som nu at vælge den sikre løsning. Men hvis det ikke kan gennemføres, må medlemsstaternes regeringer gribe ind og undersøge, om det er muligt under EU at kræve, at medlemsstaterne sørger for dækning. Det er ikke rimeligt, at mennesker skal opleve sådanne tragedier og gå en usikker fremtid i møde, når det på grund af klimaændringerne er helt sikkert, at de vil stå over for samme problemer igen, måske ikke næste år, men i hvert fald i løbet af de kommende år.

Ghilardotti
Hr. formand, hr. kommissær, den oversvømmelse, der de sidste uger har ramt forskellige områder i Norditalien, men også andre europæiske lande - Storbritannien, Spanien, Irland og Frankrig - stiller Europa-Parlamentet over for det problem, at der hurtigt skal sættes ind med hjælp til de berørte personer, lokalsamfund og virksomheder, samt at der skal føres en mere langsigtet politik, som kan forebygge naturkatastrofer af et sådant omfang.
Nogle italienske regioner er blevet særlig hårdt ramt for anden gang på mindre end en måned. Også denne gang er der sket store skader, der er sket dødsfald og forvoldt enorme materielle skader. Specielt i Ligurien er hele specialiserede blomster-, frugt-, og grøntsagsplantager blevet ødelagt. Der er også sket enorme ødelæggelser på feriesteder, offentlige anlæg og produktionsanlæg, forårsaget ikke blot af oversvømmelser, men også af voldsom bølgegang. I betragtning af disse ulykkers helt ekstraordinære omfang er kravet i det beslutningsforslag, vi har stillet sammen med de andre grupper, velbegrundet, selv om der for nylig - den 26. oktober i år - var en forhandling om disse spørgsmål her i salen, hvor Parlamentet også vedtog en beslutning.
Vi anmoder Kommissionen om at finde midlerne i sit nødhjælpsbudget til at supplere de nationale myndigheders indsats i de berørte områder, og i medfør af artikel 87, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union straks at bevilge en passende finansiel støtte til de sektorer, der er ramt. Den bør generelt tage i betragtning, at en stor del af de skaderamte områder opfylder betingelserne for at modtage støtte fra de eksisterende fonde, Regionalfonden, EUGFL-garanti og Life-programmet, som kan yde et meget væsentligt bidrag til genopbygningsarbejdet. Det gælder om hurtigst muligt at genoprette normale forhold for den befolkning, der er ramt af katastroferne, men frem for alt om en forebyggende indsats.
Det er på høje tid, at EU ikke nøjes med en ekstraordinær hjælpeindsats, når katastroferne er sket. EU skal kræve af medlemsstaterne, at de forbedrer deres lovgivning på miljøområdet, imod ulovligt byggeri, om skovrejsning og til fremme af et landbrug, som ikke blot satser på en stigning i produktionsmængden, men også er med til at beskytte og pleje landskabet. Det er klart, at en så omfattende aktion ikke kan udvikles effektivt på nationalt niveau, først og fremmest fordi det kræver meget store ressourcer, men også fordi de bagvedliggende ændringer i naturen, såsom klimaforandringer, overskrider alle grænser. Med dette forslag til beslutning kræver vi ikke kun en hurtig indsats for at hjælpe med at råde bod på skaderne, men en langsigtet politik, som kan gøre Europa til en region, der bliver bedre og mere sikker at leve i for borgerne.

Solbes
Hr. formand, i de forskellige indlæg har medlemmerne fokuseret på to forskellige ting, nemlig for det første problemet med klimaændringer og for det andet, hvad Kommissionen eller Den Europæiske Union kan gøre i en situation som den aktuelle med de alvorlige oversvømmelser, der har været.
Hvad angår det første spørgsmål, vil jeg gerne sige, at vi ligesom Parlamentet mener, at problemet med klimaændringerne og den konference, der netop nu finder sted i Haag, er af stor betydning. Vi har taget aktivt del i forberedelsen af konferencen og lagt vægt på, at Unionen skal spille en ledende rolle på den.
Vi er enige i nogle udtalelser, der er blevet fremsat tidligere, om, at vi på den måde vil bidrage til beskyttelsen af miljøets integritet og miljøprotokollernes troværdighed forud for deres ratificering i 2002. Vi er bevidste om, at den globale destabilisering af klimaet forårsaget af ophobning af drivhusgasser i atmosfæren vil være den vigtigste udfordring for energisektoren i Europa.
Energi- og transportsektoren producerer 85% af de samlede emissioner af drivhusgasser i Unionen. Derfor er det disse industrier, der bør gøre en større indsats for at reducere emissionerne.
Transportsektoren vil på grund af dens forventede fortsatte vækst - på mere end 38% i det næste årti - være den, der kræver de fleste ressourcer. På den baggrund vil Kommissionen om kort tid foreslå to strategidokumenter, nemlig en samling af politikker og foranstaltninger med henblik på opfyldelse af Kyoto-forpligtelserne og målene for transport og energi. Det første vil dreje sig om energiforsyningssikkerheden og det andet om en revidering af en fælles transportpolitik.
Men bortset fra miljøproblemerne har jeg også nogle kommentarer om det, som vi kan gøre nu. Som De ved, står vi over for et afgørende problem, og det er retsgrundlaget for at handle. Der var i sin tid, som De ved, en budgetpost til nødhjælp til befolkninger i usædvanlige situationer. Denne post forsvandt fra budgettet for nogen tid siden med udgangspunkt i et argument om, at disse forhold var subsidiaritetsspørgsmål, som ikke burde bringes op på fællesskabsplan, men på nationalt plan. Siden da har Kommissionens spillerum været meget begrænset.
Kommissionen har i den forbindelse taget to initiativer, herunder et meget klart, som vedrører civilbeskyttelse. Den 27. september 2000 forelagde vi et forslag til afgørelse fra Rådet om styrkelse af Fællesskabets instrumenter til på europæisk plan at koordinere de forskellige systemer til civilbeskyttelse. Det vil kunne bidrage til at løse problemer, men det vil ikke løse problemer som dem, vi har i øjeblikket. Derfor er det, vi har tilbage, de finansielle instrumenter, som endnu eksisterer.
Fru Ghilardotti forelagde muligheden for at søge fonde. Det er ikke så let at søge fonde. Fondene er, som De ved, bedre end nogen, godt udmålte, og der er generelt ikke overskud af midler, selv om der kan være enkelte konkrete tilfælde, hvor budgettet ikke gennemføres. Men det er helt sikkert, at hvis der ikke er et retsgrundlag for at bruge disse fonde, vil det blive meget vanskeligt at få lov til at råde over dem. Derfor går det forslag, som Kommissionen har udarbejdet, og som kommissær Wallström gjorde detaljeret rede for her i Parlamentet, ud på at anvende de eksisterende fonde i EUGFL, strukturfondene i Interreg. Sagen er, at vi i disse tilfælde ikke kan tale om Kommissionens aktioner med et samlet program. Enten ændrer vi modellen fuldstændigt, eller også må vi tænke, at det er aktioner på anmodning af medlemsstaterne med specifikke programmer eller aktioner i henhold til anvendelsen af de fonde.
Vi er helt åbne over for disse konkrete projekter, det sagde vi i sin tid, og det vil jeg understrege i dag, men det er absolut nødvendigt at have disse forslag for at kunne handle.
Til sidst vil jeg med hensyn til muligheden for at anvende traktatens artikel 87, stk. 2, som grundlag for fællesskabsstøtte sige, at jeg mener, at der sker en fejlfortolkning af denne artikel. For ikke at tale om de budgetmæssige problemer, som det ville indebære. Artiklen drejer sig ikke om fællesskabsstøtte, men om statstøttes forenelighed med fællesskabslovgivningen. Det, der står i den artikel, er, at i tilfælde af skader forårsaget af naturkatastrofer kan statsstøtte være forenelig. De gange, spørgsmålet om forenelighed i forbindelse med statsstøtte som følge af naturkatastrofer er blevet bragt op i Kommissionen, har der altid været forenelighed. Vi er altså mest muligt åbne over for at handle nu inden for den lovgivningsmæssige og budgetmæssige ramme, som vi er underlagt.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.
Vi udsætter nu mødet indtil afstemningen kl. 17.30.
(Mødet udsat kl. 17.00 og genoptaget kl. 17.30)

AFSTEMNING
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er afstemningen om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.
Fælles beslutning om Mellemamerika:

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, der er sket en rent sproglig fejl i forbindelse med inkorporeringen af et af ændringsforslagene i den fælles beslutning. For at rette op på det foreslår jeg, at den sidste sætning i stk. 6 "og større beføjelser" erstattes med følgende: "og går ind for, at det får større beføjelser som et middel til at sikre mere demokrati".

Poos
Hr. formand, trods hr. Salafrancas mundtlige ændringsforslag fastholder Den Socialdemokratiske Gruppe sit forslag om at stemme om denne paragraf i to dele.

Formanden
Naturligvis, hr. Poos, det var min hensigt.
.
Betænkning (A5-0266/2000) af Rocard for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om supplerende sygesikring (2000/2009(INI))

Ducarme
Hr. formand, det drejer sig om en betænkning, der forekommer mig at være relativt vigtig i og med, at den dækker en politik, der såvel på EU-niveau som for de stater, der udgør Unionen, repræsenterer en betydelig del af de offentlige udgifter. Den udgør ifølge de enkelte lande minimum 10% af disses udgifter. Derudover giver betænkningen et svar på det, der blev planlagt af medlemsstaterne på topmødet i Lissabon. Endvidere anmoder den tekst, vi skal stemme om, Europa-Kommissionen om at udarbejde en særlig grønbog om dette spørgsmål.
Nu skal vi altså med en deltagelse, der netop er blevet fastsat til 171 medlemmer, stemme om en så vigtig tekst! Dette er måske skik og brug i Parlamentet, men det forekommer mig ekstremt skrøbeligt at give udseende af, at Europa-Parlamentet indgår forpligtelser i et sådant spørgsmål og planlægger at overdrage en sådan opgave til Kommissionen med en så spinkel deltagelse. Det er grunden til, jeg beder Parlamentet om at udskyde afstemningen om denne tekst.

Jonckheer
Hr. formand, i respekt for ordføreren, hr. Rocard, der til middag udtrykkeligt bad om at udskyde afstemningen, vil jeg gerne støtte dette synspunkt. Jeg mener, at vi i respekt for hans person og hans arbejde må kunne udskyde denne afstemning.

Karas
Hr. formand, jeg har beskæftiget mig meget indgående med dette spørgsmål og har deltaget i mange forhandlinger i både Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål. Her i Europa-Parlamentet er der enighed om, at Kommissionen ret hurtigt skal udarbejde et grundlag for en fortsat politisk debat og for konkrete foranstaltninger, og at det skal ske på basis af Rocard-betænkningen. At udskyde afstemningen betyder at overdrage opgaven til Kommissionen. Jeg mener, at det er dårligt set i lyset af det, vi alle ønsker, og derfor vil jeg gerne anmode om, at afstemningen gennemføres nu.

Cox
Hr. formand, da der tilsyneladende ikke er mulighed for flere bemærkninger til forretningsordenen, er dette sikkert ikke en sådan. Men hvis jeg må have lov, vil jeg gerne sige, at jeg - uanset Parlamentets holdning til dette spørgsmål - har svært ved at acceptere, at mange forskellige kolleger fra forskellige grupper og af forskellige årsager i dag har frataget os retten til at stemme her i Strasbourg på torsdag og fredag.
Principielt er dette forkert. Jeg vil gerne bede alle mine kolleger i alle udvalg og grupper om at passe på ikke at underminere Parlamentets vigtige arbejde.
(Bifald)

Formanden
Mange tak, hr. Cox. Jeg respekterer Deres bemærkninger og kan forsikre Dem om, at de vil blive gengivet i protokollen.
(Parlamentet forkastede anmodningen om henvisning)

Van Lancker
Hr. formand, jeg respekterer Parlamentets ønske om at stemme om Rocard-betænkningen alligevel, selv om ordføreren selv anmodede om et bredere grundlag for sin betænkning.
Om ændringsforslag 1

Van Lancker
Hr. formand, ved ændringsforslag 1 vil jeg i hvert fald gerne på vegne af hr. Rocard stille et mundtligt ændringsforslag.
Jeg foreslår, og det er drøftet med andre politiske grupper, at der til slutningen af dette ændringsforslag tilføjes "og med bistand fra Eurostat". Jeg har forstået, at de andre grupper støtter dette. Altså tilføjes "og med bistand fra Eurostat".
(Parlamentet vedtog beslutningen)
STEMMEFORKLARINGER

Fatuzzo
Hr. formand, i nat drømte jeg en drøm, som jeg husker endnu, heldigvis, for jeg plejer at glemme mine drømme. Der stod en masse pensionister og en masse gamle i en stor skare, og alle sagde de til mig: "Hør engang, hr. Fatuzzo, vi har ikke kunnet stemme på Deres Pensionistparti, for som De ser, befinder vi os allerede i det hinsides. Vi har det skam ikke dårligt, men vi vil gøre Dem opmærksom på, at De i morgen skal stemme om en betænkning - Rocard-betænkningen - med et ændringsforslag, som netop De har stillet, hr. Fatuzzo, og som lyder: "Kommissionen opfordres til at overvåge, at også de gamle modtager lægehjælp". Hvis det ændringsforslag var blevet vedtaget noget før, ville vi stadig have været der og stemt for.
Jeg har derfor med glæde stemt for.

Rübig
Hr. formand, Rocard-betænkningen viser ganske tydeligt, hvor vigtigt det er, at medlemmerne også er til stede i Parlamentet om torsdagen, fordi der gang på gang - på samme måde som om fredagen - stemmes om vigtige sager. Derfor vil jeg gerne rette en tak til alle dem, der er til stede her i Parlamentet i dag.

Alyssandrakis
Sundhed er et gode og ikke en handelsvare, som er underlagt konkurrencebetingelser.
Inden for rammerne af at ville fremme en yderligere liberalisering forsøger Kommissionen også på sundhedsområdet og sundhedsbehandlingen at gøde jorden for nye reguleringer, som udvider forsikringsselskabernes aktionsfelt, og at fjerne alle de vanskeligheder, der står i vejen for de private forsikringsselskabers aktivitet på nationalt plan og fællesskabsplan.
EU tillægger princippet om frie tjenesteydelser større betydning end retten til sundhed og behandling og undergraver metodisk og systematisk det offentlige sundhedssystem, især behandlingsområdet, med sin skandaløse promovering af private former for forsikring som et "nødvendigt" supplement til eller endog erstatning af det offentlige socialsikringssystem.
EU's finans- og socialpolitik, som har ført til en formindskelse af lønmodtagernes købekraft og muligheder for at indbetale bidrag, fremkomsten af nye sygdomme og medicinalselskabernes hæmningsløshed har bevirket en mærkbar forøgelse af sundhedsudgifterne. Problemerne med at dække omkostningerne til lægebehandling, som skyldes den finansielle lydighed og omkostningsbegrænsning, som ØMU'en pålægger, fører til, at man træffer foranstaltninger for at vælte sundhedsomkostningerne over på lønmodtagerne.
Forskellene mellem medlemsstaternes forsikringssystemer og de eventuelle forhindringer for personers frie bevægelighed og frie ophold i en anden medlemsstat kan ikke anvendes som påskud for at privatisere en stor del af og måske senere hele behandlingssektoren. Det virkelige formål med disse forslag er at øge liberaliseringen på områder, som har en central betydning for monopolkapitalen - og det under forhold med en voldsom koncentrering og sammenfletning af forsikrings- og generelt finanskapitalen - og dens øgede deltagelse i porteføljeselskaber.
Vi mener, at målet bør være at styrke det offentlige sundhedsvæsen og det sociale sikringssystem og at sikre et reelt indhold i betydningen almen service med hensyn til lægebehandling og forebyggende foranstaltninger af høj kvalitet for enhver borger med særlig opmærksomhed på dem, som opholder sig i fjerne områder og øer, inden for rammerne af et fælles offentligt sundheds- og socialsikringssystem.

Blak, Lund og Thorning-Schmidt
. De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt for betænkningen af Michel Rocard om supplerende sygesikring.
Betænkningen tager udgangspunkt i en konstatering af, at en større og større del af sygesikringen i Europa dækkes af supplerende sygesikringsordninger. Det er et alvorligt problem, hvis det betyder, at der sker en forskelsbehandling af mennesker ud fra økonomisk formåen og helbredsmæssige forhold. Under debatten i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender blev sagen sat på spidsen, da vores britiske konservative kolleger sagde, at i forsikring bygger fastlæggelsen af præmien på den risiko, som forsikringsselskabet påtager sig. Eksempelvis hvis en kvinde er arveligt disponeret for brystkræft, så må man også betale en højere præmie end andre. Dette er et brud med helt grundlæggende solidariske principper, som den europæiske sociale model bør bygge på, og derfor bør der tages et fælles initiativ, der sikrer, at ingen bliver udelukket fra sådanne supplerende ordninger.
Betænkningen af Michel Rocard understreger, at sygesikring primært er et anliggende for medlemsstaterne, og at nærhedsprincippet gælder. Når Europa-Parlamentet beder Kommissionen om at komme med en status over medlemsstaternes politik, er det netop, fordi vi har en fælles interesse i, at alle borgere i medlemslandene har adgang til sundhedsydelser af en høj kvalitet. Jo bedre sundhedsydelser medlemslandene stiller til rådighed, des mindre er behovet for supplerende forsikring. Dette er et område, som det vil være oplagt at arbejde med inden for rammerne af den åbne koordineringsmetode, i lighed med hvad Det Europæiske Råd har igangsat i forbindelse med bekæmpelse af social udstødelse.

Krivine og Vachetta
Vi er absolut modstandere af denne beslutning, der er helt igennem hyklerisk og farlig for de offentlige socialsikringssystemer i Unionen.
På trods af helt igennem korrekte bemærkninger om de opnåede rettigheder i de eksisterende systemer, der sigter på at sikre den enkelte borger et højt beskyttelsesniveau uafhængigt af personlige ressourcer og de risici, den enkelte løber, herunder en understregning af risici for overførsel mellem offentlige og private systemer, en beskrivelse af sidstnævntes voksende andel af de samlede udgifter og de uligheder, dette medfører, er samtlige konkrete forslag i beslutningen blot en opfordring til at styrke udviklingen af private forsikringsordninger i EU.
Denne opfordring går ikke på at arbejde hen imod et velfungerende offentligt servicesystem i EU, men på under dække af udgifter og subsidiaritetsprincippet at minimere de offentlige tjenesteydelser til en "grundservice" eller "minimumsstandarder", der er blevet døbt "sikkerhedsnet", hvor omfanget af tjenester vil være fastlagt. Hvad resten angår, er et meget stort område således åbent for de private forsikringsselskaber udelukkende på betingelse af, at de ikke (i begyndelsen) udvælger de syge og forsikringspræmier efter sygdommen.
Denne beslutning sigter kun på at organisere forsikringsmarkedet, selv om man i stedet burde skabe fremskridt i EU for kollektive systemer af høj kvalitet, der er tilgængelige for alle.

Lulling
. (DE) Vi har her igen at gøre med en initiativbetænkning fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, der, selv om problemet med supplerende sygesikring er brændende aktuelt, ikke er afklaret i udvalget og heller ikke her i Europa-Parlamentets plenarforsamling, for 12 medlemmer af udvalget har immervæk ikke stemt for betænkningen.
Opfordringen til Kommissionen om at fremlægge en grønbog for at undersøge mulighederne for, at eksisterende sygesikringsordninger kan suppleres og opretholdes effektivt med supplerende systemer, idet der garanteres medicinsk behandling af høj kvalitet, er helt sikkert fin og god. Det er også vigtigt, at vi hilser udviklingen af et indre marked for supplerende sygesikringer velkommen.
Jeg vil dog især gerne understrege, at det er korrekt, når det bliver konstateret, at alle øvrige foranstaltninger inden for sundhedssikring ikke henhører under Den Europæiske Union, men derimod under medlemsstaterne, og at offentligt finansierede sundhedsvæsener også fremover bør henhøre under medlemsstaternes enekompetence.
Fordi det er tilfældet, forekommer det mig at være meget tidligt at inkorporere et meget langt og detaljeret katalog over krav til et direktivforslag fra Kommissionen i denne beslutning.
Det er efter min mening lidt besynderligt, at man allerede nu ønsker at binde Kommissionen til et direktivforslag, men samtidig forlanger en grønbog om de nuværende frivillige forsikringer og supplerende sygesikringer af Kommissionen. Er vi ikke i færd med at spænde ploven for hestene?
Trods disse bemærkninger og forbehold har jeg stemt for betænkningen.

Meijer
Sygesikring og pension skal være en del af den løn, som folk tjener med deres arbejde. Supplerende ordninger er kun nødvendige, hvis der ikke er gode foranstaltninger. De udgør en indtægtskilde for banker og forsikringsselskaber, som rager de penge til sig, som folk sparer gennem nedsættelse af præmier og skatter. I stedet for at se sygesikringen som en del af arbejdslønnen eller en udbetaling, som erstatter arbejdslønnen, gøres denne foranstaltning stadigt mere afhængig af opsparing og investering. Kollektivitet og solidaritet skal forsvinde, så alt kan løses individuelt. Alle er tvunget til kun at være solidarisk med sig selv og beskæftige sig med forskellige overflødige pengesager. De, der ikke modtager og bruger penge, er udenfor. På den måde opstår der bl.a. en todeling i sundhedsplejen. De, der er almindeligt forsikret, kommer på venteliste og får andenklasses pleje, mens de, der betaler ekstra, hermed køber retten til forrang og luksus. Det overrasker mig, at hr. Rocard, som jeg kender fra en fjern fortid som leder af et venstresocialistisk parti, nu er glad for udviklingen af et indre marked for privat sundhedspleje. Resten af det, han foreslår, er at forbinde de sår, der er en følge af dette valg.

Titley
Jeg støtter fuldt og helt betænkningen fra min socialdemokratiske kollega, Michel Rocard, om den fremtidige finansiering af sygesikringssystemerne.
På et tidspunkt, hvor befolkningen bliver meget ældre, er det af afgørende betydning, at vi gør en indsats for at forbedre sygesikringssystemet for befolkningen i Europa. Vi må ikke undervurdere de grundlæggende statstilbud og betydningen af ordninger mellem lande. Da jeg selv har prøvet at være syg i Belgien, har jeg på min egen krop mærket fordelene ved gensidig anerkendelse af sygesikringssystemerne. Ud fra min egen erfaring vil jeg meget nødig undvære disse fordele.
Vi vil gerne bede Kommissionen om at se på de forskellige nationale sygesikringsordninger og undersøge, hvordan man kan sikre retfærdige ordninger for personer, der arbejder i andre EU-lande. De nationale bestemmelser er livsvigtige foranstaltninger. Hvis vi skal have et effektivt system, som kan bære det øgede pres på de eksisterende nationale tjenesteydelser - og det vil gøre Europa et sundere sted for vores borgere - skal vi imidlertid også anerkende betydningen af flere forsikringsydere. Vi bør ikke diskriminere borgere, der deltager i private sygesikringsordninger.
Vores borgeres sundhed er yderst vigtig. Borgere i hele EU skal kunne være sikre på at modtage effektiv sygesikring, uanset hvilket land de befinder sig i. Jeg vil gerne anmode Kommissionen om at tage Michel Rocards betænkning til efterretning.

Formanden
Stemmeforklaringerne er afsluttet.

Kreditinstitutters egenkapital (fortsættelse)
Von Wogau
Hr. formand, mine damer og herrer, det glæder mig virkelig meget, at jeg kan tale i dag, mens en besøgsgruppe fra min smukke valgkreds, som jeg hilser hjerteligt velkommen, er til stede.

Vi fortsætter forhandlingen om Villiers' betænkning, og jeg vil gerne rette en hjertelig tak til hende for betænkningen, da hun har forstået at samordne de forskellige holdninger, udvalget repræsenterer. Jeg tror derfor, at betænkningen er et ægte skridt fremad. Det er især vigtigt, at det er lykkedes at sikre med et meget bredt flertal i udvalget, at der også tages passende hensyn til de små strukturers behov - behovene hos sparekasserne, de sammensluttede eller kooperative banker, de små og mellemstore virksomheder - i dette vigtige lovgivningsprojekt, især den kendsgerning, at den såkaldte interne rating, det vil sige den interne bedømmelse af kreditrisiciene, skal sidestilles med ekstern rating, hvilket jo var Basel-udvalgets idé.
Det er efter min mening et meget vigtigt fremskridt. Hvad angår debatten udenfor, tror jeg også, det er vigtigt at understrege, at det ikke er Basel-udvalget, der jo ikke er et valgt organ, der træffer beslutning om de definitive retningslinjer, men derimod Europa-Parlamentet og Ministerrådet i proceduren med fælles beslutningstagning. Jeg kan nemlig gang på gang konstatere, at man altid taler om Basel-udvalget i den offentlige debat. I virkeligheden er det Europa-Parlamentet, der sammen med Ministerrådet træffer den endelige afgørelse om lovbestemmelserne, og vi bør skærpe folks bevidsthed på dette punkt.
Jeg spørger imidlertid mig selv nu, hvilken procedure der skal følges. Banksektoren har stillet strenge krav om, at vi skal træffe afgørelserne i en hasteprocedure. Også jeg mener, at Parlamentet bør bidrage hertil, hvis det er muligt, og træffe en definitiv afgørelse allerede ved førstebehandlingen. Dog må vi skabe forudsætningerne for, at Europa-Parlamentets rettigheder på ingen måder bliver indskrænket, men at det derimod om muligt sikres på en eller anden måde, at Parlamentet og Ministerrådet kan blive enige om lovteksten allerede ved en førstebehandling og fastlægge den på det tidspunkt.
(Bifald)

Rapkay
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne indlede med at fremsætte en bemærkning til min gruppe. I Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål var flertallet jo ikke så tydeligt ved den egentlige afstemning. I hvert fald stemte flertallet af min gruppe imod, og det var jo også os, der sørgede for, at betænkningen ikke blev vedtaget på sidste plenarmøde, men derimod udskudt til mødet i dag. Jeg vil imidlertid gerne understrege, at det ikke har noget som helst at gøre med betænkningens egentlige indhold. Det har derimod noget med at gøre, hvad hr. von Wogau netop var inde på, nemlig at vi var bekymrede for, at Parlamentet ville give afkald på sine rettigheder, når det bandt sig til den fortsatte procedure. Det kan vi naturligvis ikke tilslutte os.
I udvalget var der enighed om det egentlige emne. Ordføreren har også virkelig sørget for, har bestræbt sig på, at vi opnåede enighed. Vi ønsker enighed i denne sag. Vi gør også klogt i at opnå den størst mulige enighed i Europa-Parlamentet i denne sag.
Den forestående revision af bestemmelserne om egenkapital for kreditinstitutter og investeringsselskaber har vidtrækkende konsekvenser for banksektoren og videre end banksektoren. Det er især disse bestemmelser, der har indvirkning på institutternes udlånspraksis. Når vi ser, i hvor høj grad det europæiske erhvervsliv, især vores erhvervsliv, der er præget af små og mellemstore virksomheder, er henvist til kreditfinansiering, står det hurtigt klart, at dette projekt er et forehavende af større økonomisk-politisk omfang. Det fremgik især af den meget intensive debat om ekstern rating.
Basel-udvalgets strategi om fremover overvejende at foretage risikoklassificeringen efter de eksterne institutters rating-resultater vil føre til alvorlige konkurrencemæssige uregelmæssigheder på internationalt plan. Især for de små og mellemstore virksomheder vil det medføre konkurrencemæssige ulemper. Hvis vi skal undgå sådanne forvrængninger, er det derfor afgørende, at institutterne har en enkel alternativ fremgangsmåde til rådighed til beregning af kapitalkrav, der er baseret på brug af intern rating.
Det må betragtes som en succes, at den europæiske holdning, som Kommissionen foreslog fra begyndelsen i sit høringsdokument, har slået igennem i Basel, og at inddragelsen af bankinterne rating-procedurer nu er det centrale diskussionspunkt.
Da det på nuværende tidspunkt lader til, at intern rating anerkendes principielt i både Basel og hos os, handler det nu hovedsageligt om at udforme sådanne procedurer således, at principielt alle kreditinstitutter i Den Europæiske Union får mulighed for at anvende intern rating over det hele. Kun på den måde kan der skabes ens konkurrencebetingelser. Det forudsætter dog, at institutterne får tilstrækkelig lang tid til at forberede sig på de nye bestemmelser. Ifølge de seneste informationer ser det jo ud til, at de nye bestemmelsers ikrafttræden, der oprindeligt var planlagt til den 1. januar 2003, udskydes til 2004. Institutterne vil således få mere tid til at gennemføre bestemmelserne.
Vi må sørge for - her giver jeg hr. von Wogau ret - at arbejde så parallelt som muligt. Der må, især hvad angår det tidsmæssige forløb, ikke opstå alt for store forskelle mellem Basel og os, for det ville kun medføre urimelige belastninger, meromkostninger eller konkurrencemæssige ulemper for de berørte institutter. Der er kun én ting, der skal stå klart: Vi kan og vil ikke give afkald på vores rettigheder som Parlament i proceduren med fælles beslutningstagning. Det vil altså sige, at hvis det lykkes os blive færdige ved førstebehandlingen sammen med Rådet og med Kommissionens moderation, så kan vi godt gøre det, men vi giver ikke afkald på dem på forhånd. Det er op til Rådet. Det har hidtil altid været Rådet, der har været ansvarligt for forsinkelser i lovgivningsproceduren. Det må bringe orden i sagerne og sørge for, at vi kan gennemføre tingene hurtigt. Det har endnu ikke været Parlamentets skyld. Det bliver heller ikke Parlamentets skyld her. Altså, mine damer og herrer i Rådet, arbejd lidt på sagen på forhånd!

Maaten
Hr. formand, der er meget, der taler for en hurtig gennemførelse af resultaterne fra Basel-revisionen af kreditinstitutters kapitalgrundlag. Amerikanerne vil, ulig os, umiddelbart kunne indføre bestemmelserne straks uden forudgående lovgivning, og de vil kunne yde billigere lån end europæiske banker. Desuden har Parlamentet haft rigelig tid til at gøre sig bekendt med spørgsmålene i kraft af Villiers' betænkning om kapitalgrundlag, som vi hilser meget velkommen.
Den er rent faktisk til førstebehandling, før forslagene er stillet. En række mennesker her i Parlamentet mener, at den i den grad undergraver Parlamentets beføjelser. Den opfattelse deler vi ikke. En uddelegering af beføjelser i forbindelse med tekniske spørgsmål er altafgørende, hvis lovgivningen skal holde trit med fornyelserne på finansmarkederne, når blot de uddelegerede beføjelser er underlagt passende kontrol.
Vi er her for at udnytte vores beføjelser i de europæiske virksomheders og vælgeres interesse, og vi bliver ikke tilgivet, hvis vi ikke gør dette. Hvis man stædigt fastholder, at Parlamentet skal involveres i hver eneste tekniske dom, er det ensbetydende med, at reglerne er forældet, endnu før de træder i kraft. Det tager 2-3 år at iværksætte EU-lovgivning, men kun få uger at lancere en ny finansiel tjenesteydelse, som har følger for kreditinstitutternes kapital, f.eks. kreditderivater. Jeg henstiller til alle kolleger og især Den Socialdemokratiske Gruppe om på ny at gennemgå deres holdning til spørgsmålet og se på, hvilke sikkerhedsforanstaltninger de ønsker i den første lovgivning for at muliggøre uddelegeringen af beføjelser.

Marchiani
Hr. formand, kære kolleger, det er svært at bestride indholdet samlet set i fru Villiers' betænkning. Det kan man derimod med dens eksistens og dette nye initiativ fra Kommissionen, der kan forekomme os overraskende.
Hvad går det ud på? Det går ud på at opdatere EU's lovgivning om kreditinstitutternes egenkapital, der anses for at være proportionale med arten og omfanget af de risici, disse institutter løber. Betænkningen beskriver en voksende enighed, der går i retning af at fremhæve den nuværende lovgivnings manglende evne til at tage hensyn til den udvikling, der er foregået i den økonomiske sektor de sidste 10 år.
Efter at have bemærket, at formuleringen "voksende enighed" - jeg citerer betænkningen - helt præcist betyder, at der ikke er enighed på området, må man med rette spørge sig selv, om fortaleren for denne reform, det udvalgte redskab og tidspunktet virkelig er relevante. Man kan ikke undgå at få det indtryk, at Parlamentet efter Kommissionen føler sig presset til at få sit arbejde til at falde sammen med Basel-udvalget, der, og det vil jeg gerne fremhæve, ikke har nogen som helst legitimitet til at påtvinge medlemsstaterne sine synspunkter. Jeg vil minde om, at kun otte medlemsstater er repræsenteret i dette udvalg, der til gengæld omfatter repræsentanter for nationer, der er EU-landenes vigtigste konkurrenter.
Men lad os da indrømme, at dommeren ikke er solgt til modstanderen, og lad os acceptere, at Kommissionens og ordførerens tekster svarer på et reelt og voksende problem for at gentage ordlyden, og at sammenfaldet af disse overvejelser med Basel-udvalgets udgør en mulighed for at fokusere på dem. Forekommer det Dem ikke paradoksalt at ville indhente et efterslæb i forhold til det frie USA ved at pålægge EU's banker flere begrænsninger? Forekommer det Dem ikke paradoksalt at omsætte det, der kun er en anbefaling til de store banker, til bindende bestemmelser for EU's kreditinstitutter?
Ordføreren finder åbenbart, at det er usammenhængende at kræve en enkel lovgivning for at afspejle en situation, der er kompleks, og som er blevet gjort endnu mere kompliceret. Med hensyn til fornemmelsen af, hvor meget det haster, som fru Villiers har føjet til Kommissionens fornemmelse af, at det er nødvendigt, ved meget indtrængende at anmode om en hasteprocedure for vedtagelse af disse tiltag, må vi konstatere, at ordføreren selv erkender, at denne nye lovgivning ikke vil have nogen som helst indflydelse på den konkurrenceforvridende praksis, der uheldigvis og desværre er udbredt i USA.
Under disse vilkår vil et sådant initiativ snarere have den utilsigtede virkning, at det pålægger vores banksektor yderligere begrænsninger uden garanti for kompensation. Trods Parlamentets formaninger har Kommissionen absolut intet middel til at garantere, at de amerikanske myndigheder vil ophøre med at diskriminere EU's banker.
Betænkningen har dog, kære kolleger, en række fortrin, herunder at udgøre reelle fremskridt i forhold til såvel den første tekst fra Basel som til Kommissionens tekst. Opmærksom på problemerne for de små og mellemstore virksomheder, der i høj grad er afhængig af bankfinansieringer, opfordrer fru Villiers klogt Kommissionen til at gøre en intern evaluering til et centralt element i sine nye bestemmelser, således at de ikke fordyrer den kredit, der ydes til virksomhederne.
Hvis Parlamentet i sin visdom med et flertal slutter sig til bekræftelsen af et princip, vi aldrig ville ønske at krænke, vil Gruppen Union for Nationernes Europa med glæde stemme for Deres betænkning. I modsat fald vil vi give udtryk for vores skepsis, ikke på nogen måde over for Deres arbejde, men over for en procedure, der forekommer os at være en ny fase på vejen ...
(Formanden afbrød taleren)

Kauppi
Hr. formand, det ser ud, som om vi, hr. von Wogau og jeg, i dag har også har noget andet til fælles end bare et synspunkt. Jeg har nemlig også gæster fra Finland på tilskuerpladserne, som jeg vil ønske velkommen.

Kære kommissær, vi er sikkert enige om, at vi i Europa aldrig mere bør møde en så dyb bankkrise, som vi måtte igennem i starten af 1990'erne. Dog kommer vi også i fremtiden til at se tab inden for bankvirksomhed. Når en bank lider tab, virker dens egenkapital som buffer, hvorved også de tab, som en almindelig forretningsvirksomhed ikke kan dække over, dækkes. Det er derfor, den foreliggende betænkning indtager en nøgleposition, og vi sikrer soliditeten i de europæiske banker og ad den vej også beskyttelsen af kundernes opsparinger. Det er typisk for kravene til egenkapitalen, at de tidligst muligt kan tage højde for karakteren og omfanget af bankrisici. Det er muligt ved hjælp af moderne risikostyringsteknikker at få mere præcise informationer om risici end før. Det er naturligt, at bankerne også skal have mulighed for at udnytte disse ressourcer og skabe et arbejdsmiljø, der er endnu mere risikofølsomt end før. Når risikofølsomheden øges, skal bankernes interne og eksterne vurderingsmetoder kunne benyttes. Jeg tror såmænd, at de interne klassificeringer fremover vil spille en mere central rolle, for banken har ofte et godt kendskab til virksomhedernes nøglepersoner og funktion i øvrigt.
Parlamentet er meget enigt om indholdet i dette forslag. Den eneste mærkbare uenighed mellem de politiske grupper er faktisk om proceduren, som skal anvendes ved dette forslag og ved forslag til lovgivende beslutninger i øvrigt på finansieringsområdet. Vores ordfører Villiers, der har udført et udmærket arbejde, fremlagde i sin betænkning en mulighed for at anvende en såkaldt fast-track-metode. Jeg går fuldt ud ind for denne tanke, for det er efter min mening vigtigt, at handlingsplanen for de finansielle tjenesteydelser gennemføres hurtigst muligt. Det kan i praksis gøres ved at sætte fart på lovgivningsproceduren og acceptere behandlingen af stadig flere sager efter den uopsættelige procedure.
(Bifald)

Karas
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er dejligt, at et så bredt flertal har fulgt argumentationen i denne vigtige betænkning, som jeg kun kan gratulere fru Villiers med, fordi det er lykkedes hende, hvilket hr. von Wogau allerede har sagt, at tage hensyn til hele banklandskabet og hele kundestrukturen i Europa i denne betænkning og udarbejde en god betænkning.
Vi siger ja til i højere grad at fokusere på den økonomiske risiko i forbindelse med at underlægge kreditrisici egenkapitalen og til at videreudvikle bestemmelserne om egenkapital. Vi siger ja til i højere grad at tage højde for risikomindskende teknikker, og vi siger også ja til at udvide Basel-udvalgets grundlæggende tanke. Det var nødvendigt at udvide Basel-udvalgets målsætninger til også at omfatte storbanker og ekstern rating i det småtstrukturerede banklandskab og i kundeorienteringen efter intern rating. Det er i den forbindelse også positivt, at det helt klart blev accepteret, at bankintern sikkerhed er risikomindskende. Det er så vigtigt, fordi en ren og skær reduktion til ekstern rating havde fordyret lånene betydeligt for de små og mellemstore virksomheder.
Det er imidlertid de små og mellemstore virksomheder, der skaber de fleste nye arbejdspladser og bevarer de fleste. Vi skal takke betænkningen for at fremlægge sammenhængen mellem udgifterne ved lånefinansiering, skabelse af arbejdspladser, støtte til små og mellemstore virksomheder og anerkendelse af intern rating parallelt med den eksterne, og vi stemmer derfor for den med stor overbevisning.

Radwan
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil også gerne indlede med at gratulere fru Theresa Villiers mange gange. Det er på fremragende vis lykkedes hende at forene hele Parlamentets båndbredde i sin betænkning. Jeg vil gerne kort komme ind på den problematik, at vi i Basel skaber nogle rammer for systemer, der ikke uden videre er kompatible, man har systemer i USA og systemer i Europa, og her må vi sørge for, at vi ikke tilsidesætter et bestemt område.
I Basel har man hovedsagelig opmærksomheden henledt på de store banker. Vi i Europa må imidlertid have opmærksomheden henledt på de små banker. Her har vi kunderne med dårlig likviditet. Vi ved, at de store banker ikke længere har interesse i det. Vi må naturligvis også passe på, at Basel-udvalgets beslutninger ikke desuden fører til, at bankerne skades yderligere på grund af større kapitalkrav. Ofrene ville så være, som vi altid siger, de små og mellemstore virksomheder, selv om vi jo gang på gang kræver, at de små og mellemstore virksomheder skubbes opad. Der er netop blevet talt om intern og ekstern rating. Jeg vil gerne tilføje porteføljespredningen. Vi må sørge for, at det er risikostørrelsen og ikke kun på abstrakt vis kreditten, der vurderes, at man altså bevarer et vist spillerum for skøn i forbindelse med små lån til små og mellemstore virksomheder og håndværk.
For mig er det også vigtigt, at vi understreger, at det, der sker i Basel, er en udemokratisk procedure, at Europa-Parlamentet er den eneste demokratisk legitimerede organisation i Europa, der tager stilling hertil. I denne procedure må vi ikke tænke på, om vi afgiver rettigheder, men derimod hvor detaljeret vi fremover skal regulere tingene i Europa, og hvor vi kun afstikker nogle rammer og videregiver bestemte tilpasningsmekanismer til andre institutioner som Kommissionen, men også Basel-udvalget.
Jeg opfordrer også Den Europæiske Centralbank og Kommissionen til helt klart at være opmærksomme på, at der bliver taget hensyn til de europæiske strukturer i Basel. Europa-Parlamentet må i dag også sende et signal om, at vi, hvis vores strukturer, der har udviklet sig med tiden, er i fare, ikke vil tilslutte os dette, og at også de store banker får problemer med retlige rammer i Europa. Det, vi har brug for, er tilstrækkelig fleksibilitet på dette område.

Solbes
Hr. formand, jeg vil først og fremmest sige, at Kommissionen med tilfredshed kontaterer, at fru Villiers' betænkning ikke kun omhandler evalueringen af egenkapitaldirektivet, men også den aktuelle revision af ændringerne af forordningerne om kapitalgrundlag. Og vi ser også med tilfredshed på det vigtige bidrag, som denne betænkning giver til hele processen.
Reaktionen på de to høringsdokumenter, et fra Europa-Kommissionen og et fra Basel-udvalget, om dette emne er positiv, og jeg har nogle bemærkninger til det sidste. Jeg mener ikke, at Basel-udvalgets kapacitet har noget som helst med Europa-Parlamentets kapacitet at gøre. Der findes ikke lovgivningskompetence, men vi må heller ikke glemme noget vigtigt, og det er, at Basel-udvalget tilhører G10-gruppen, og selv om det ikke har lovgivende karakter, anvendes dets bestemmelser i 130 lande, og de bruges af mange internationale organer, bl.a. Verdensbanken, Valutafonden og naturligvis tredjelande. Derfor er det vigtigt ikke at udelukke sig fra det, der sker i Basel, selv om det er klart, at vi har vores egen lovgivningsprocedure. Det er bestemt vigtigt, at vi definerer vores egne spilleregler, som også gør det muligt for os som Union at få indflydelse på det, der besluttes i Basel.
Efter denne indledende kommentar vil jeg gerne sige, at jeg tror, at de økonomiske aktører også er tilfredse med den fokusering, der har været på disse regler om kapital, som styrker de spørgsmål, der vedrører risiko. Kommissionen mener, at den brede støtte i betænkningen til den førnævnte fokusering på Kommissionens rådgivende rolle naturligvis er positiv. Holdningerne i betænkningen er i stor udstrækning sammenfaldende med Kommissionens idéer og de mål, som vi forsøger at nå.
Kommissionen vil fortsætte med at være særligt vagtsom for at sikre, at der tages hensyn til de potentielt mest sårbare sektorer. I betænkningen fremhæves der nogle voldsomme bekymringer, hvad angår den mulige skade, der kan forårsages på f.eks. sektoren for små og mellemstore virksomheder og også på vores banksystem og vores investorer, som ikke opretholder et konkurrenceniveau inden for Den Europæiske Union og mellem Den Europæiske Union og de øvrige lande i verden.
Vi ved alle, at hr. Lamfalussy på dette område har udarbejdet en meget klar og nyttig betænkning, som vi mener kan tjene til lovgivningsmæssigt at arbejde mere effektivt, kompetent eller - så at sige - tilpasset til de ændringer, der sker på markedet. Vi står over for en virkelighed, hvor vi skal sikre, at de nye direktiver ikke er forældede i det øjeblik, de vedtages, og at bestemmelserne i de eksisterende direktiver kan ajourføres i overensstemmelse med den hurtige udvikling, der sker på de finansielle markeder.
Den manglende tilpasningsevne, den manglende fleksibilitet skader vores finansielle virksomheders konkurrencestilling. Jeg vil for det første sige, at vores lovgivning skal være tilstrækkeligt ajourført og tilstrækkeligt fleksibel til at kunne imødekomme den hurtige udvikling på markedet. For det andet skal vi undgå de overdrevne udgifter, som kan ramme de finansielle institutioner og dermed indirekte disse finansielle institutioners kunder.
Vi skal støtte disse mål ved hjælp af fornuftige bestemmelser, som er gavnlige og garanterer vores markeders og vores institutioners sikkerhed. Og endelig, og dette er et vigtigt punkt, er vi helt bevidste om, at vi skal respektere den institutionelle ligevægt, som er fastlagt i traktaten.
I dag er det endnu for tidligt at tale om Kommissionens formelle holdning til disse spørgsmål, men vi kan måske definere nogle elementer af den mulige strategi. Denne strategi kunne vedrøre forskellige niveauer. Det første niveau skulle indeholde de grundlæggende principper, codes principals, som ville indgå i visse bestemmelser, f.eks. direktiver. Dernæst et niveau med tekniske detaljer, som ville omfatte den del, der er underlagt flest ændringer, hvis vi ønsker at sikre en tilpasning mellem reglerne og bedste praksis. Dette kunne indgå i bilag til direktiverne, og vi kunne finde frem til et tilfredsstillende system til at ændre dem hurtigt. Der ville være tale om et andet beslutningsniveau. Der ville være et tredje niveau, som omfattede udviklingen af mekanismer, der ville gøre det muligt at fremme konsistens og konvergens i tilsynet og styrke medlemsstaternes og Kommissionens rolle på området.
Et grundlæggende spørgsmål for os i processen er, hvordan vi kan opnå, at den nuværende institutionelle ligevægt opretholdes. Parlamentet får i fremtiden brug for, at de principper, der ligger til grund for deres beslutninger, imødekommes gennem en aftale om den fremtidige reguleringsmodel, og at disse principper, altså det, som det kan bestemme, er indholdsrige og ikke omfatter generelle forhold, men meget konkrete emner. Det er nogle første idéer til, hvordan vi kunne få en hurtig lovgivningsprocedure, som er kontrollabel og effektiv inden for traktatens nuværende bestemmelser. Jeg håber, at Parlamentet vil deltage aktivt i drøftelserne i de kommende måneder.
Hvis vi vender tilbage til de punkter i de specifikke ændringsforslag, som skal gennemføres, og som er indeholdt i betænkningen, vil jeg fremføre to kommentarer. Den første vedrører ændringsforslag 8 og 13. Anvendelsen af en strategi baseret på intern rating skal indføres på en gavnlig og fornuftig måde. For mange institutioner er den muligvis hverken ønskelig eller hensigtsmæssig, og det kan naturligvis aldrig blive obligatorisk at bruge den.
Kommissionen har fra starten været positivt indstillet over for en strategi for intern rating, der er bred og underlagt standarder, som kan opnås i de institutioner, der er velorganiserede, uanset deres størrelse eller den sektor, de befinder sig i. Strategien er en positiv udvikling, og vi ønsker, at den bliver vedtaget af så mange institutioner som muligt, men vi erkender, at det ikke er ønskeligt at insistere på en strategi for intern rating for alle de finansielle institutioners vedkommende.
Hvad angår ændringsforslag 12 om tilsynssystemet, vil jeg sige, at de tilsynsførende allerede har beføjelse til at anmode om og fastlægge et højere niveau end minimumsniveauet for kapitalkrav. Forslaget om kun at benytte dette instrument som en slags sidste udvej ville svække virkningen af tilsynsprocessen som et nøgleelement for denne ramme. Derfor mener vi, at den situation skal forblive, som den er.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.

Ombudsmandens status
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0293/2000) af Garrett for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om ændring af Europa-Parlamentets afgørelse af 9. marts 1994 vedrørende Ombudsmandens statut og de almindelige betingelser for udøvelsen af hans hverv.

Almeida Garrett
Hr. formand, vi skal i dag diskutere den første af to betænkninger om ændring af Ombudsmandens statut og de almindelige betingelser for udøvelsen af hans hverv. Jeg beder forsamlingen undskylde, at jeg som inspirationskilde for debatten om denne betænkning her lige før slutningen af dagens møde trækker på nogle minder fra Parlamentets historie. Hvis vi ser nøjere efter, er der jo ikke den store forskel på forholdet til vores børn og så de institutioners opvækst og udvikling, der opstår inden for rammerne af andre, for en dag skal vi vise i handling, at vi anerkender, at de kan klare sig selv. Og nu er faktisk det øjeblik kommet, hvor vi må anerkende, at institutionen "Ombudsmanden" har vokset sig stor og har givet så tilstrækkelige beviser på sin modenhed, at den kan få sit eget budget. Hvis det i en første fase syntes normalt og rigtigt at lade Ombudsmandens uafhængighed i mandat og virksomhed eksistere sammen med en budgetmæssig afhængighed i forhold til Europa-Parlamentet, ja, så giver dette ikke længere mening.
Det, som vi foreslår, at netop anerkendelsen af denne adskillelse, nemlig Rådets forordning fra december 1999, der oprettede en særlig sektion for Ombudsmanden i Fællesskabernes almindelige budget. Dér blev taget et afgørende skridt, idet Ombudsmanden hermed fik status af selvstændig institution, hvad angår finansforordningens gennemførelse. Dette skridt var såmænd blot udtryk for konstateringen af, at den stigende synlighed for institutionens vedkommende, der fødtes og voksede op med det formål at bringe borgerne og Fællesskabernes institutioner tættere på hinanden, bør modsvares af finansiel selvstændighed, hvorved den kan gøres ansvarlig for de overslag, som den fastsætter i sit budget for bevillinger til personale og materiel med henblik på at udføre de betydningsfulde opgaver, som er den pålagt.
Det betyder, at vi nu skal ændre statutten i overensstemmelse med finansforordningen, hvor det foreslås, at to artikler i Europa-Parlamentets afgørelse af 9. marts 1994 udgår, nemlig artikel 12 og 16, der som bekendt omhandler Ombudsmandens statut og de almindelige betingelser for udøvelsen af hans hverv. Disse bestemmelser afspejler ikke mere budgetvirkeligheden efter den sidste ændring af Fællesskabernes finansforordning. Vi skal derfor tage denne manglende overensstemmelse med de nugældende forhold ad notam og sørge for, at den bliver fjernet. Eftersom Europa-Parlamentet om føje tid skal behandle væsentlige ændringer i Ombudsmandens statut, ændringer, der er til diskussion i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, hvor jeg også skal udarbejde betænkningen om udvidelse af Ombudsmandens undersøgelsesbeføjelser, udskyder vi den indholdsmæssige og gennemgribende revision af statutten indtil da.
Tillad mig, hr. formand, at jeg som afslutning benytter denne lejlighed til at takke hr. Jacob Söderman, takke ham for den indsats, som han har ydet i kampen mod dårlig embedsførelse, og som er til gavn for en større tilnærmelse mellem EU's borgere og Fællesskabernes institutioner.

Perry
Hr. formand, jeg håber, at ordføreren ikke har noget imod, at jeg siger, at det er en relativ uklar betænkning, som vi behandler ret sent denne torsdag, og at den går lige i hjertet af demokratiet i Den Europæiske Union. Hvordan beskytter vi de europæiske borgeres rettigheder? Der er ingen tvivl om, at Ombudsmandens rolle er særdeles vigtig.
Ombudsmanden indtager en særlig rolle og position inden for rammerne af den europæiske institution, men det er en rolle, der kræver uafhængighed. Som vi alle ved, skal man for at være uafhængig være økonomisk uafhængig. På engelsk siger vi, at "den, der bestiller musikken, også skal også betale den". De, der betaler for aktiviteter eller organisationer, synes generelt at udøve en vis magt over de aktiviteter eller organisationer. Derfor skal Ombudsmanden være økonomisk uafhængig og så uafhængig som muligt, så vi i Parlamentet ikke kan blive anklaget for at bestemme melodien.
Offentligheden skal have størst mulig tillid til, at Ombudsmanden er fuldstændig upartisk i sine undersøgelser. På lige fod med de øvrige medlemmer af Parlamentet har jeg naturligvis fuld tillid til, at hr. Jacob Söderman udøver sit ansvar fuldstændig uafhængigt, men det må vise sig, om det er tilfældet. Derfor er det nødvendigt med økonomisk uafhængighed. Det er måske også værd at påpege over for de europæiske borgere, at Ombudsmandens institution - ikke ham selv personligt - koster noget i retning af 3,9 millioner euro om året eller mindre end 1 cent pr. person i Den Europæiske Union. Til mine engelske lyttere er det ca. en halv penny om året, og de penge er godt givet ud.
Takket være initiativet fra hr. Gemelli, formanden for Udvalget for Andragender, er der blevet taget de korrekte retsskridt til at ændre Europa-Parlamentets afgørelse af 1994 vedrørende Ombudsmandens kompetencer og betingelserne for udøvelsen af hans erhverv. Som følge heraf angav Udvalget for Andragender i González Álvarez' betænkning, at proceduren med at ændre Ombudsmandens statut skulle ses i lyset af EF-traktatens artikel 195. Vi må aldrig glemme, at Ombudsmandens rolle er nedfældet i de europæiske traktater.
PPE-DE-Gruppen støtter synspunktet i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om, at Ombudsmandens kompetencer bør udvides og jo hurtigere jo bedre, især i forbindelse med Ombudsmandens bemyndigelse til at foretage undersøgelser som fastlagt i artikel 3 i afgørelsen af 1994.
Kvaliteten af Ombudsmandens hidtidige handlinger vidner om, at Ombudsmandens institution vokser som et fuldgyldigt og nødvendigt instrument for de europæiske borgere til indgivelse af klager over dårlig forvaltning i de europæiske institutioner. Vi i min gruppe anerkender Ombudsmandens støtte til Udvalget for Andragender, der er det udvalg, som har ansvaret for forbindelserne mellem Ombudsmanden og Parlamentet. PPE-DE-Gruppen tilskynder i den henseende Ombudsmanden til at fortsætte sit arbejde via de særrapporter, som vi til enhver tid er indstillet på at behandle i en ånd af positivt samarbejde med Ombudsmanden. Jeg håber, at Parlamentet inden for meget nær fremtid vil overveje at øge Ombudsmandens bemyndigelse til at foretage undersøgelser. I så tilfælde forventer Udvalget for Andragender at blive grundigt hørt i alle detaljer af Udvalget om Konstitutionelle Anliggender.
Vores udvalg har, som jeg allerede har sagt, ansvaret for forbindelserne med Ombudsmanden, og vi arbejder tæt sammen med ham. PPE-DE-Gruppen støtter derfor denne betænkning og håber, at den sammen med Bösch-betænkningen om Ombudsmandens rapport om ansættelsesprocedurer er tegn på Europa-Parlamentets fortsatte forpligtelse til at øge gennemsigtigheden og ansvarligheden. Vi har ikke brug for ekstraarbejde, og vi ønsker ikke at se eksempler på dårlig forvaltning, men det er vigtigt at minde de europæiske borgere om, at Ombudsmanden er til for at hjælpe dem i tilfælde af dårlig forvaltning.
Mange mennesker kritiserer os uretfærdigt for det demokratiske underskud. Ombudsmanden bidrager i høj grad til at råde bod på det demokratiske underskud.

Sacrédeus
Hr. formand, Europa-Parlamentet har tilstrækkeligt positivt og i overensstemmelse med den nordiske embedsmandstradition hele tiden hævdet, at Ombudsmandens stilling burde styrkes og befæstes. Den Europæiske Ombudsmand bør være fuldstændigt uafhængig i udøvelsen af sit hverv, især fordi han eller hun - lige nu er det Jacob Söderman, en mand og en god finlandssvensk repræsentant - forsvarer borgernes rettigheder i tilfælde af dårlig forvaltning. Kun på denne måde kan Ombudsmanden også på EU-niveau varetage sine presserende og tilbundsgående opgaver.
Vi kristelige demokrater fra Sverige er derfor meget glade for de tiltag, som nu er ved at blive gennemført til fremme af Ombudsmandens selvstændighed selv på et så grundlæggende område som budgettet. Dette er et vigtigt troværdighedsspørgsmål for ombudsmandsembedets selvstændighed og uafhængighed. I Europa-Parlamentets Udvalg om Konstitutionelle Anliggender har vi også konsekvent givet vores fulde støtte til dette positive tiltag. Jeg vil takke ordføreren Almeida Garrett for hendes indsats i dette vigtige spørgsmål.
Lad mig til slut nævne et andet aktuelt spørgsmål, som berører ombudsmandsembedets udvikling. Det drejer sig om retten til at få ubegrænset aktindsigt i dokumenter, som udnyttes ret sjældent. Dette er en forudsætning for, at ombudsmandsinstitutionen bliver mere troværdig i borgernes øjne. Ombudsmanden er selvfølgelig bundet af bestemmelser om hemmeligholdelse, men det er godt for borgerne at vide, at han eller hun som Ombudsmand kan få aktindsigt i dokumenter, som de ikke selv har adgang til som borgere.
Det er også vigtigt at forstå, at Ombudsmandens ret til aktindsigt i dokumenter ikke har noget som helst at gøre med den aktuelle forordning om åbenhed, hvilket er en almindelig misforståelse. Europa-Parlamentet, dets Udvalg om Konstitutionelle Anliggender og, håber vi, selv Kommissionen og Rådet ønsker en fortsat udvikling og styrkelse af ombudsmandsembedet, dets uafhængighed og dermed dets ry blandt borgerne.

Solbes
Hr. formand, Kommissionen kan udtale sig meget kort om dette spørgsmål. Betænkningen har som eneste formål at skabe overensstemmelse mellem Ombudsmandens statut og en ændring af finansforordningen, og denne ændring er, som ordføreren har nævnt, et forsøg på i De Europæiske Fællesskabers almindelige budget at oprette en særlig sektion til Ombudsmandens budget.
Kommissionen har tidligere givet udtryk for sin enighed i det spørgsmål både af budgettekniske hensyn og af hensyn til uafhængigheden i Ombudsmandens hverv. Derfor støtter vi fuldt ud de ændringer af Ombudsmandens statut, som fru Almeida Garrett foreslår.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.

Særrapport fra Ombudsmanden om Kommissionens ansættelsesprocedurer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0280/2000) af Bösch for Udvalget for Andragender om særrapport fra Den Europæiske Ombudsmand til Europa-Parlamentet i fortsættelse af undersøgelsen på eget initiativ om fortrolighed i Kommissionens ansættelsesprocedurer (C5-0082/2000 - 2000/2048 (COS)).

Bösch
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, efter min mening passer den betænkning, vi drøfter i aften, virkelig godt ind i dagens dagsorden, for vi vedtog allerede ved middag en vigtig betænkning om aktindsigt i dokumenter, og efter min mening har det, vi nu taler om og skal træffe beslutning om i morgen, virkelig meget med det at gøre.
Tidligere var der i forbindelse med Ombudsmanden, som vi netop har talt om, flere klager over mangelen på gennemskuelighed ved ansættelser, og det er et ret kritisabelt punkt, fordi vi fuldt ud kan tilslutte os Ombudsmandens vurdering af, at en ansættelsesprocedure for mange unge borgere i Unionen meget ofte er den første kontakt med de europæiske institutioner. Her er det vigtigt, at disse ting foregår så gennemskueligt, så forståeligt og så klart som muligt.
Udgangspunktet for betænkningen var Ombudsmandens henstilling til Kommissionen om at muliggøre, at ansøgerne får aktindsigt i deres egne rettede prøvebesvarelser under de ansættelsesprocedurer, den har organiseret. Denne henstilling fulgte den gamle Kommission ikke trods gentagne opfordringer. Det var så en af grundene til, at Ombudsmanden udarbejdede en særberetning, i hvilken han igen understregede sagens betydning. Prodi-Kommissionen har i mellemtiden indvilliget i at gennemføre den fjerde henstilling, den har modtaget, og muliggøre, at ansøgerne får aktindsigt i deres egne rettede prøvebesvarelser i en ansættelsesprocedure.
Vores udvalg, Udvalget for Andragender, har beskæftiget sig med sagen og vedtog betænkningen. Udvalget for Andragender traf ved godkendelsen af betænkningen den principielle beslutning at godkende Ombudsmandens henstilling, og vi vil også gerne takke Kommissionen mange gange for den positive reaktion på Ombudsmandens henvendelse og lykønske den med det.
Desuden blev der udtrykt ønske om, at alle andre europæiske organer og institutioner skal følge Kommissionens eksempel og give ansøgerne aktindsigt i deres egne rettede prøvebesvarelser. Vi mener, at ansøgernes mere gennemskuelige og åbne adgang til de europæiske institutioner ligeledes vil være et vigtigt skridt i den bebudede reform af Europa-Kommissionen, og at vi dermed rykker et stykke af dette Bruxelles og dette Europa tættere på borgerne og gør det mere forståeligt.
Jeg vil gerne sige endnu et par ord vedrørende de ændringsforslag, som foreligger i morgen. De følger i vid udstrækning den henstilling, som Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked har afgivet, og på dette grundlag skal de åbenbart formulere det, vi egentlig forventer af Kommissionen i den forbindelse, lidt mere eksakt. Jeg mener især også, det er vigtigt at give Kommissionen - det indgår også i disse forslag - en rimelig frist for gennemførelsen af de bebudede reformforanstaltninger, og jeg håber - det er min holdning som ordfører - at det også vil få tilsvarende støtte i Europa-Parlamentet.

MacCormick
Hr. formand, på vegne af både Udvalget om Retlige Anliggender og min gruppe bifalder også jeg i høj grad dette. Jeg taler i dag på vegne af vores formand, fru Hautala, som ikke kan være til stede her til aften. Det er især hendes holdning, som jeg ønsker at henlede opmærksomheden på i mit indlæg.
Vi bifalder i høj grad Ombudsmandens rapport. Vi bifalder især de reformer og ændringer, som vi mener bør og, om Kommissionen vil, skal indføres som følge af denne rapport. Når alt kommer til alt, er aktindsigt i dokumenter en grundlæggende borgerlig rettighed, og ingen dokumenter er vigtigere for en ansøger end dokumenterne i forbindelse med prøver. Kernen i Ombudsmandens rapport er, at ansøgere, der deltager i Fællesskabets ansættelsesprocedurer, har ret til aktindsigt i deres egne rettede prøvebesvarelser, skulle de ytre ønske herom.
Vi ønsker især også at nævne mindretalssprogene. Der er store vanskeligheder forbundet med at eksaminere mennesker på et andet sprog. Jeg har selv fra tid til anden måttet gennemgå prøvebesvarelser på italiensk eller tysk, selv om mit modersmål er engelsk - eller i det mindste en slags engelsk. Problemet løses ved oversættelse, men da skal vi sikre os, at oversættelsen er af høj kvalitet, og at kandidaten kan kontrollere, at det, der blev skrevet på originalsproget, er det, som fremgår af den gennemgåede besvarelse. Hvis der er uoverensstemmelser, skal kandidaten have mulighed for at henlede opmærksomheden på dem.
Det glæder os, at Kommissionen gør dette. Ikke kun Kommissionen, men også alle andre fællesskabsinstitutioner og fællesskabsorganer skal følge Ombudsmandens henstillinger, også i forbindelse med allerede indledte udvælgelsesprocedurer.
Det er beklageligt, at Kommissionen først accepterede at gennemføre Ombudsmandens henstilling i forbindelse med udvælgelsesprocedurer efter juni 2000. Vi mener, at Fællesskabets institutioner bør gennemføre deres udvælgelsesprøver med henblik på ansættelse og rent faktisk alle deres ansættelsesprocedurer med største åbenhed og gennemsigtighed, så man undgår mistanke om partiskhed, manglende loyalitet og fejl og forsømmelser.
Vi skal også sikre, at procedurerne tilskynder til udnævnelse af kvinder til lønrammer, herunder de højeste lønrammer, hvor de er underrepræsenteret. Vi ønsker også at henlede opmærksomheden på stillinger som midlertidigt ansatte eller hjælpeansatte i Fællesskabets og Unionens institutioner, organer og agenturer. Disse bør offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende, i pressen og på Internettet for at sikre en ægte konkurrenceånd. Højtstående embedsmænd skal sikre, at der tages hensyn til fortjeneste, og at alle ledige stillinger, også på allerhøjeste niveau, offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende og på Internettet.
Desuden skal personer, der er beskæftiget i kommissærernes kabinetter og andre institutioner, bestå en almindelig udvælgelsesprøve, inden de kan opnå ansættelse i en ledig stilling i den pågældende institution. Vi bemærker f.eks., at hr. Prodis tidligere kabinetschef blev overført til en anden stilling i Kommissionens hierarki. Vi håber, at han kan se, at han bør tage sin afsked, når den nuværende Kommissions mandat slutter, da han aldrig har bestået en udvælgelsesprøve i Kommissionen.
Det er yndet i Unionen at sige, at det er vanskeligt at få et job, medmindre man har gode forbindelser. Vi er nødt til at gøre, hvad vi kan, for ikke blot at gøre det udsagn forkert, men også få det til at fremstå som forkert.

Fourtou
Hr. formand, hr. Bösch har lavet en fremragende betænkning, og det må vi takke ham for, og det gælder også fru Hautala fra Udvalget om Retlige Anliggender. I denne sag må vi i øvrigt rose alle hovedpersonerne. Dette gælder også Ombudsmanden for hans initiativ, hans vilje til gennemsigtighed og hans meget store opmærksomhed over for borgernes forhold til EU's forvaltning. En ros skal også gå til Europa-Kommissionen, der efter en vis tilbageholdenhed samarbejdede fuldt ud med Ombudsmanden og imødekom hans forespørgsler, især hvad angik henstillingen, der er emnet for denne betænkning.
Det forekommer os korrekt, at en ansøger bør have adgang til sin rettede prøvebesvarelse, idet adgangen til dokumenter er en grundlæggende rettighed, der i øvrigt er anerkendt af chartret om grundlæggende rettigheder, som vi netop har vedtaget i denne uge. På samme måde finder vi det fuldt ud begrundet, at ansøgeren ved prøvens afslutning kan tage det spørgeskema med, der har været emnet for den pågældende prøve. Ansættelsesprocedurerne har behov for gennemsigtighed for at undgå ethvert misbrug, det er klart.
Det forekommer os i øvrigt, at en vis smidighed er nødvendig. Vi bør ikke bidrage til at fastlåse bestemmelser, der kan anvendes i så forskellige institutioner som Kommissionen og Domstolen. Jeg mener heller ikke, det er nødvendigt at gøre visse processer tungere med fejlagtige bestemmelser, der er ude af proportion med den reelle risiko for indsigelser. Jeg henviser her til et ændringsforslag om f.eks. at kræve et ubestrideligt bevis på afviklingen af en mundtlig prøve.
Vores gruppe var meget tilfreds med afstemningen i Udvalget for Andragender. Ordføreren fremsatte nye ændringsforslag i plenarforsamlingen. Vi har studeret dem, og vi kan acceptere tre, der ligger på linje med vores afstemning i udvalget. De øvrige forekommer os vanskelige at gennemføre og endda en smule uden for sammenhængen.
Som afslutning vil jeg sige, at vi glæder os over, at Europa-Kommissionen har tilsluttet sig Ombudsmandens henstillinger. Denne dialog mellem Ombudsmanden og Kommissionen er beviset på sidstnævntes vilje til at have en gennemsigtig politik og en god forvaltning. Denne vilje er gavnlig for at tilnærme institutionerne og EU's borgere, og det er naturligvis også et slående udtryk for, hvor nyttig og effektiv Ombudsmanden er.

Iivari
Hr. formand, Den Europæiske Ombudsmands hverv blev etableret ved Maastricht-traktaten, og samtidig blev begrebet unionsborgerskab indført. Ombudsmanden er den, der tager sig af borgernes interesser i sager, der drejer sig om forvaltning. Ombudsmand Jacob Söderman arbejder i overensstemmelse med sin arbejdsbeskrivelse for borgerne og for at indføre en god forvaltning i Unionen. Vi er alle klar over, at der stadig er meget at gøre. Tilegnelse af en god, åben og effektiv forvaltningsskik er imidlertid essentielt vigtig for, at Den Europæiske Union kan opnå en stærkere støtte og tillid fra borgerne end før.
Denne gang har vi fået forelagt Ombudsmandens særrapport om fortrolighed i forbindelse med Kommissionens ansættelsesprocedurer. Rapporten omfatter henstillinger, som Kommissionen allerede er begyndt at gennemføre. Herbert Bösch, ordfører for udtalelsen fra Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender, siger i begrundelsen til betænkningen, at principperne, der har ført til Ombudsmandens henstillinger, viste sig at være de samme principper, som også Europa-Parlamentet tager udgangspunkt i: korrekthed, gennemskuelighed og ønske om at skabe tillid. Sådan skal det også være. Parlamentet er et organ, som befolkningen vælger direkte. Dets opgave er ud over lovgivningen at overvåge Unionens embedsførelse på borgernes vegne. Parlamentet og Ombudsmanden skal altså gå samme ærinde.
I betænkningen fra Udvalget for Andragender konstateres, at udvalget anerkender den foreliggende særrapport navnlig med hensyn til forbedringen af det indtryk, borgerne får af de europæiske institutioner, når de deltager i udvælgelsesprøver. Det mest essentielle af hr. Södermans forslag drejer sig om at give ansøgere, der deltager i prøver, aktindsigt i deres egne rettede prøvebesvarelser. Udvalget konstaterer, at Kommissionen har meddelt Ombudsmanden, at den vil henstille til, at dette bliver gennemført ved udvælgelsesprøver afholdt efter 1. juli 2000. Betænkningen opfordrer desuden alle institutioner og organer i Det Europæiske Fællesskab til at at give ansøgere, der fremover deltager i prøver, og som måtte ytre ønske herom, aktindsigt i deres egne rettede prøvebesvarelser.
Ændringsforslag til betænkningen er allerede kort stillet her af hr. Bösch. Jeg håber, at plenarmødet kan bakke dem op.

Wyn
Hr. formand, hvis Den Europæiske Union skal have nogen fremtid, skal den have borgernes støtte, og den fås kun, hvis folk har tillid til Unionen og dens institutioner. Som landet ligger nu, opfattes institutionerne alt for ofte som fjerne og bureaukratiske, hvilket har haft negative følgevirkninger for Parlamentet, og som f.eks. kom til udtryk ved den lave deltagelse ved sidste valg.
Deltagelse i udvælgelsesprøver i Den Europæiske Union er for mange mennesker det første møde med de europæiske institutioner. Tvivl vedrørende retfærdigheden i udvælgelsesprøverne skal derfor tages alvorligt. Den kendsgerning, at udvælgelsesprøverne i medierne er genstand for mistanke om uregelmæssigheder og favorisering, har haft en ødelæggende indvirkning på offentlighedens opfattelse af institutionerne. Det er naturligvis i sig selv altafgørende for velfungerende institutioner at have et godt personale og gode tjenestemænd, og det sikres kun, hvis ansættelsesproceduren er så upartisk og objektiv som muligt. Gennemsigtighed i proceduren med behørig respekt for udvælgelseskomitéernes uafhængighed er centralt i den henseende. At lade kandidaterne se deres rettede opgavebesvarelser er et simpelt middel til at øge gennemsigtigheden i og tilliden til proceduren for ansættelse af europæiske tjenestemænd.
Ombudsmandens initiativ og henstillinger hilses derfor varmt velkommen, og det samme gælder Kommissionens beslutning om at følge dem. Kommissionens eksempel bør følges af alle de øvrige institutioner og organer, hvilket Udvalget for Andragender også har henstillet til. Det er uhyre vigtigt for opbygningen og forvaltningen af et multinationalt fællesskab som EU, at der ikke er mistanke af nogen art om diskriminering af kandidater til stillinger i forvaltningen, det være sig af nationale eller andre årsager. Jeg takker derfor Ombudsmanden for hans rapport, som jeg støtter fuldt ud. Jeg takker også Kommissionen for at have accepteret at gennemføre Ombudsmandens henstilling om at lade kandidaterne få aktindsigt i deres rettede prøvebesvarelser i forbindelse med fremtidige udvælgelsesprøver. Jeg opfordrer til, at alle andre institutioner følger Kommissionens eksempel.

Turco
Hr. formand, medlemmerne fra Bonino-listen støtter med fuld overbevisning hr. Böschs betænkning, og da jeg ikke er belastet af sådanne ideologiske fordomme, som ofte er betegnende for visse medlemmer af Den Socialdemokratiske Gruppe i forhold til os, vil jeg gerne takke gruppen for de ændringsforslag, den har stillet.
Det er krystalklare, kortfattede og pragmatiske ændringsforslag, som beskriver en virkelig reform - med andre ord den eneste reform, der er dette navn værdigt - og som EU-institutionerne bør vedtage for ansættelsesprocedurer. Der er dog ikke altid en klar og direkte forbindelse mellem de ædle ord og principper, Den Europæiske Ombudsmand udtaler, og den måde, tingene sker på i praksis. Efter at have stillet to spørgsmål til Kommissionen om den måde, den sidste interne udvælgelsesprøve blev organiseret og forvaltet på, modtog jeg præcise og detaljerede svar. Af disse svar fremgik, at generaldirektøren for personale havde begået et klart tilfælde af fejl eller forsømmelser, om ikke embedsmisbrug, og af det andet svar fremgik, at kommissær Kinnock var medansvarlig. På den baggrund sendte jeg en klage til Den Europæiske Ombudsmand, som i sit svar angav, at han ikke agtede at indlede undersøgelse, eftersom udvælgelsesprøven befandt sig i en fremskreden fase.
Desværre var og er jeg ikke i besiddelse af parapsykologiske evner, som gør mig i stand til at se ting, før de sker. Men desuden siger artikel 2, stk. 4, i Europa-Parlamentets afgørelse vedrørende Ombudsmandens statut og de almindelige betingelser for udøvelsen af hans hverv, at en klage skal indgives inden for en frist på to år regnet fra den dato, hvor klageren bliver gjort bekendt med de omstændigheder, der berettiger klagen.
Ud fra min funktion og mit politiske ansvar finder jeg, at Ombudsmandens afgørelse i denne sag svarer til et beskikket forsvar for Kommissionen, men ikke til det mandat, hr. Jacob Söderman har fået af Parlamentet.

Deva
Hr. formand, før jeg begynder, vil jeg gerne henstille til, at de ved udskiftningen af kablerne også maler alle de sorte vægge hvide eller en anden farve. Lad mig starte med at lykønske hr. Bösch med en fremragende betænkning og Ombudsmanden med hans arbejde. Selv om det var før min tid, ved jeg, at der var bekymring i Parlamentet om, hvorvidt man overhovedet skulle have en Ombudsmand, fordi det kunne ligne en interessekonflikt. Men erfaringerne har vist, at det ikke er tilfældet, og at en Ombudsmand arbejder meget hårdt på at beskytte vælgernes interesser. Hos Ombudsmanden kan man få sin klage behandlet og finde ud af, hvad der er gået galt.
Jeg har haft det privilegium at arbejde i et ad hoc-udvalg under ombudsmanden i Underhuset, og det var et meget magtfuldt udvalg. Vi kunne indkalde enhver i landet til at møde for udvalget, og proceduren i ad hoc-udvalget, som jeg vil gennemgå om lidt, er noget, vi kan tage ved lære af. Borgerne i Den Europæiske Union skal have et positivt indtryk ved mødet med fællesskabsinstitutionerne. Spørgsmålet er: Er det opnået? Jeg er bange for, at det korte svar er "nej", men som angivet i denne betænkning sker der tydeligvis forbedringer.
Jeg lykønsker Kommissionen med gennemførelsen af de fire henstillinger i Ombudsmandens særrapport. Unionsborgernes aktindsigt i officielle dokumenter kendetegner et ansvarligt og velfungerende demokrati. Den kendsgerning, at ansøgere til stillinger i fællesskabsinstitutionerne bør se deres rettede opgavebesvarelser, viser, at institutionerne føler sig sikre på ansøgnings- og udvælgelsesprocedurerne. Det kendetegner et selvsikkert demokrati, hvis udvælgelsesprocedurerne sker åbent og uden hemmeligholdelse.
I ad hoc-udvalget i Underhuset havde vi bemyndigelse til at indføre overvågning på ethvert niveau i den udøvende magt, ikke kun overvågning af ministrene på samme måde, som vi overvåger Kommissionen, ved at de kommer her og besvarer spørgsmål, men et møde på to timer med den pågældende minister under tilstedeværelse af tjenestemænd, hvor de valgte medlemmer kunne stille spørgsmål og være indstillet på at stille detaljerede spørgsmål og få detaljerede svar. Dette er begyndelsen på at åbne for udviklingen i beslutningstagningen og gøre den gennemsigtig. I vores beslutning taler vi om gennemsigtighed i beslutningstagningen, og vi bør starte med at gennemføre det i Europa-Parlamentet.

Koukiadis
Hr. formand, jeg vil også gerne give udtryk for mine komplimenter til såvel ordføreren som til forfatteren af Udvalget om Retlige Anliggenders udtalelse. Men først og fremmest vil jeg gerne komplimentere hr. Söderman, som har fungeret som en strålende modtager af de europæiske borgeres mange anklager om en dårlig forvaltning af Kommissionens ansættelsesprocedurer og udfærdiget en rapport på eget initiativ for at finde en løsning på problemet. Det er glædeligt, at Kommissionen har godkendt mange af Ombudsmandens henstillinger. Men jeg mener nu stadig, at der er et tomrum, for den nægter at udforme et system af integrerede principper med tydelige retningslinjer, som skal føre til en fuld objektivitet i udvælgelsesprøverne.
Men kan man kun på den måde begrænse de stadige vilkårlige beslutninger og deraf følgende klager over på forhånd fastsatte resultater ved udvælgelsesprøverne - om de er sande eller ej, kan vi ikke vide? Hvor vanskelige de tekniske problemer end er, må de ikke være en hindring for det politiske mål om åbenhed. Hvis sagerne forholdt sig sådan, var der slet ikke nogen grund til, at vi diskuterede åbenhed. Kommissionsformanden har selv gentaget sit løfte over for os om, at åbenhed i forvaltningen af europæiske emner har absolut prioritet. Men jeg kan ikke tro, at han, mens han omtalte disse ting, ikke havde kendskab til vanskelighederne i forbindelse med at realisere dette mål.
Til slut vil jeg gerne sige, at Kommissionen har pligt til at udforme det ud fra Ombudsmandens henstillinger, men den har også pligt til at udforme et helt system med objektive eksaminer af to grunde hovedsageligt. For det første er den juridisk forpligtet af traktatens artikel 255, sådan som den blev revideret i Amsterdam-traktaten, og som indfører princippet om åbenhed. Derfor opfordrer vi Rådet til at samarbejde med Kommissionen om at udfærdige en forordning desangående. For det andet fordi det fra et rent politisk hensyn er en grundlæggende forudsætning for at styrke dens egen troværdighed. EU har en kort historie i modsætning til staterne, som har en lang fortid. Og derfor bør den skabe forventninger om noget nyt. Og det nye i dette tilfælde er, at den skal følge bedste praksis og undgå alt det, som efter vores erfaring skader dens troværdighed i selve medlemsstaterne.
EU har i højere grad end medlemsstaterne brug for at vise et troværdigt ansigt, for i modsætning til staterne, som har andre bånd til borgerne såsom fælles fortid, har EU kun forventningen om respekt for den europæiske borger som samlingspunkt.

Solbes
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke hr. Bösch for hans betænkning, som Kommissionen er velvilligt indstillet over for. Nogle af dens anmodninger er allerede iværksat. Nu er det f.eks. tilladt, at ansøgerne tager spørgsmålene fra prøverne med sig, at de generelle evalueringskriterier meddeles til de ansøgere, der ytrer ønske herom, at listen over beståede ansøgere offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende, og at sammensætningen af udvælgelseskomitéen offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende ved interne eller begrænsede udvælgelsesprøver.
Kommissionen bestræber sig på at være mest muligt objektiv, og jeg har to kommentarer til et par spørgsmål, som er blevet rejst under forhandlingen. For det første foretages rettelserne altid anonymt i de prøver, som Kommissionen afholder. Ansøgerne er ikke kendte, og de identificeres ikke med deres navn, men med en hemmelig kode. Hvad angår sprog, udarbejdes og rettes prøvebesvarelserne på de nationale sprog, og opgaverne oversættes ikke fra et sprog til et andet, før de rettes. Man bestræber sig altså på bedst muligt at sikre og garantere, at prøverne afvikles så retfærdigt og acceptabelt som muligt for alle.
Det punkt, der i dag har været størst interesse for under forhandlingen om hr. Böschs betænkning, er, hvad der sker med ansøgernes aktindsigt i deres egne rettede prøvebesvarelser. Kommissionsformand Prodi nævnte i sin tid dette spørgsmål. Jeg kan nu bekræfte noget, som allerede står i hvidbogen om reformen af Kommissionen, nærmere betegnet i aktion 29 om åbenhed over for ansøgerne, hvor der står: "Efter henstillinger fra EU's Ombudsmand vil Kommissionen endvidere give ansøgerne adgang til at se deres rettede prøvebesvarelser i alle udvælgelsesprøver, som indledes efter juli 2002".
Nogle af Dem undrer Dem over, hvorfor det skal være juli 2002. Det er netop på grund af denne bekymring over gennemsigtighed og kendskab til proceduren, som De giver udtryk for. Selv et spørgsmål som muligheden for aktindsigt i rettede prøvebesvarelser kræver nogle forberedelser set ud fra et administrativt synspunkt: På hvilken måde rettes prøvebesvarelserne, hvem er bemyndiget til det, hvordan og for hvem skal denne type procedurer forelægges?
Kommissionen påtager sig fuldt ud sine forpligtelser i dette spørgsmål, og vi håber, at disse foranstaltninger, så snart de er iværksat, bliver taget i anvendelse over hele linjen.
Endelig kan Kommissionen naturligvis kun forpligte sig selv. Hvad angår andre institutioner, afhænger det af dem, om de vil vedtage de procedurer, der er forelagt i denne betænkning eller i Ombudsmandens henstillinger.

Formanden
Tak, hr. kommissær. Det var en særdeles tilfredsstillende afslutning på en særdeles tilfredsstillende forhandling.

Turco
Hr. formand, jeg vil ikke stille noget spørgsmål - det er klart, at ansvaret ikke ligger hos kommissær Solbes - men jeg noterer mig meddelelsen om, at prøverne vil blive tilgængelige fra juli 2002. For få måneder siden hævdede kommissionsformand Romano Prodi, at denne mulighed ville foreligge for alle udvælgelsesprøver fra juli 2000. Må vi få en forklaring? Er den famøse reform udsat to år?

Solbes
Nej, hr. Turco, det betyder ét af to. Enten tog jeg fejl, da jeg læste teksten op - jeg talte naturligvis om 2000 - eller også har tolken oversat det, jeg sagde, forkert. Jeg talte naturligvis om 2000.

MacCormick
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. I sit indlæg henledte hr. Deva opmærksomheden på, at vi her i Parlamentet ikke er særligt gode til at stille spørgsmål. Det var meget tydeligt i går aftes under spørgetiden til Rådet. Mødet sluttede faktisk tidligt, og dog er spørgsmålene til Rådet, forekommer det mig, blevet intet mindre end en øvelse i nedladende unddragelse. Det umulige i at have mere end et tillægsspørgsmål til et medlem bidrager til dette. Der er ingen fornuft i at stille spørgsmål til Rådet overhovedet. Jeg foreslår, at Præsidiet tager sig tid til at se på spørgsmålet om, hvorvidt et medlem, der begrænser et første tillægsspørgsmål til under et halvt minut, kan få lov til at stille et mere.

Formanden
Det er ikke på sin plads i slutningen af denne forhandling, men De kan skrive til næstformanden med ansvar for reformer for at undersøge, om det kan inkorporeres på en eller anden måde.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.
(Mødet hævet kl. 19.12)

