
Van Dijk
Fru ordförande! En ordningsfråga. I Aftonbladet, en svensk kvällstidning, publicerades den 9 januari på förstasidan en artikel som innehåller tre felaktigheter. Två av de felaktigheterna kan verifieras av parlamentet. 17 parlamentsledamöter från sex olika politiska grupper anklagas där för att använda maffiametoder och för att tillhöra knarkmaffian i Europeiska unionen. Eftersom det upprättats ett system och en enhet för att bemöta den här sortens skandalösa artiklar så undrar jag om det svenska informationskontoret redan utarbetat en fiche d'alert om detta och om den inkommit till vår enhet i parlamentet och vilka följder den skall resultera i. Det är ju tydligt att vårt parlament lider utomordentlig skada av det här och dessutom är det fullständigt nonsens att 17 parlamentsledamöter anklagas för att utgöra en del av knarkmaffian och förekommer med foto och allt i tidningen. Jag vill gärna veta om den enhet som upprättats för detta ändamål gör något och om det redan tagits fram en fiche d'alert.

Ordföranden
Van Dijk, som ett svar på er fråga till mig kan jag säga er att presidiet, på sitt sammanträde i går kväll, just undersökte vilket sätt som är mest lämpligt för att bemöta den sortens angrepp och förtal. Vi fattade beslut om en enhet som, så snabbt och metodiskt som möjligt, skulle kunna bemöta dessa helt och hållet otillåtliga och oacceptabla angrepp. Och jag vill passa på att informera hela kammaren om detta.

Cornelissen
Fru ordförande! Ursäkta att jag besvärar er med ett personligt problem. Jag påbörjar alltid månadens sammanträdesperiod i Strasbourg pigg och vid god hälsa men nästan varje sammanträdesperiod drabbas jag av en kraftig förkylning. Jag har märkt att det är många här som har liknande problem. Jag tror att det har med luftkonditioneringssystemet att göra.
(Applåder) Jag undrar om ni vill be de berörda enheterna att undersöka vad som kan göras åt detta. Det är nämligen så, fru ordförande, att det verkligen - åtminstone för mig - blir outhärdligt mot slutet av veckan.

Ordföranden
Herr Cornelissen, vi kan inte inleda en debatt om den frågan. Ni störde mig inte alls genom att ta upp det problemet. Jag tror att alla någon gång har haft problem vid slutet av sammanträdet, vilket utan tvekan har att göra med luftkonditioneringen. Jag kan tala om för er att teknikerna är mycket upptagna av den här frågan, och att vi skall göra det omöjliga för att lokalens temperatur anpassas till våra önskemål. Jag åtar mig det, och det är redan i gång, för många av våra kolleger har framfört samma anmärkning som ni.

Corbett
Tack fru ordförande! Jag tror att förklaringen är mycket enklare herr Cornelissen. Vi drar samman de allra senaste virusen och bakterierna från Europas alla hörn varje månad, sammanför dem här och utväxlar dem. Det är vårt bidrag till den europeiska inre marknaden och till den fria rörligheten för bakterier.

Ordföranden
Tack herr Corbett, för att i den här frågan ha fört in en humor som jag uppskattar mycket.

Guinebertière
Det gäller samma fråga, fru ordförande. Jag blir inte särskilt förkyld i Strasbourg, men om ert teknikerteam är bra, skulle ni kunna skicka det till Bryssel också, eftersom jag mycket ofta har kommit tillbaka från Bryssel med en förkylning. Vi har samma svårigheter, ont i ögonen - det finns alltså problem.

Narkotika
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0359/97) av Ancona för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om förslag till Europaparlamentets rekommendation till rådet om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning angående narkotika.

Schulz
Fru ordförande! Jag har inte så mycket ett immunologiskt problem, som ett problem med föredragningslistan. Ni har ropat upp d'Anconas betänkande, men jag skulle på grundval av artikel 129 i arbetsordningen vilja begära att vi återförvisar d'Anconas betänkande till utskottet.
Jag skulle vilja motivera min begäran så här: Vår grupp har tillsammans med föredraganden, vår kollega d'Ancona, talat mycket intensivt med de olika grupperna i parlamentet. Vi hade 36 ändringsförslag att diskutera, vilka inkom mellan antagandet av förslaget till betänkande i utskottet och parlamentets sammanträde. Bland dessa 36 ändringsförslag, fru ordförande, finns en rad ändringsförslag, som, om de antas, inte enbart kommer att ändra betänkandet lite grand, utan som skulle förvandla det till dess motsats.
Under juluppehållet var det...
(Oro) Kära kolleger, det finns vissa miniregler för hövlighet mellan människor och om ni inte har lärt er dem ännu, kan ni lära er dem nu på morgonen.
(Applåder) Dessa ändringsförslag kunde på grund av föredragandens julledighet inte heller diskuteras tillräcklig ingående med förslagsställarna. Min kollega d'Ancona och min grupp begär därför att vi får möjlighet att göra detta och försöka, när det gäller ett så känsligt ämne som narkotikapolitik, att komma fram till en kompromiss.
(Applåder)
Ordföranden
Herr Schulz, ni har just gjort en begäran i enlighet med artikel 129 i arbetsordningen. Vi skall alltså strikt tillämpa den artikeln, och min fråga är om det finns en talare för den här begäran. Så är det inte. En talare mot?

Nassauer
Fru ordförande, mina damer och herrar! Denna begäran är för det första rätt och slätt en misstroendeförklaring mot vår kära kollega d'Anconas arbete. Detta bör inte förnekas. Helt klart vågar hon inte lägga fram detta förslag för debatt och omröstning i dag. Ni skall även veta att - helt annat än vad min kära kollega Schulz vill få oss att tro - det inte är en bättre insikt som föranleder honom till detta, utan att det är Tony Blairs långa arm som döljer sig bakom det här förslaget. Det han har sagt här, har man nämligen skrivit ihop åt honom i London. Tony Blair har hållit honom i handen. Det finns nämligen ett yttrande från den brittiska regeringen som lyder: But the UK governement has made clear, that it has no intention of legalization or decriminalization of any currently controlled drug. Därmed känner ni att er majoritet vacklar och det är därför ni vill återförvisa betänkandet. Vi anser att en europeisk narkotikapolitik måste fråga sig detta: Underlättar eller försvårar den ungdomars och barns tillgång till droger? d'Anconas politik skulle underlätta ungdomars och barns tillgång till droger. Det kan vi redan i dag rösta emot. Därför avvisar vi denna begäran.
(Applåder)

Ordföranden
Jag vill klargöra att Nassauer inte överskred sin talartid mer än vad Schulz gjorde. Jag är mycket uppmärksam på sådana saker, tro mig.
Jag föreslog en talare för, i enlighet med arbetsordningen. Ingen trädde fram. Men jag ser Dell'Alba. Herr Dell'Alba, är det i syfte att uttala er för?

Dell'Alba
Fru ordförande, ärade kolleger! Jag låter självklart Nassauer ta ansvaret för sina - t.o.m. politiska - uttalanden. Jag vill inte breda ut mig om det ämnet. Jag begränsar mig till att säga att man här i kammaren måste ta sitt ansvar...
Om ni vill få ett betänkande avslaget bara genom att ta hjälp av ett styrkedrag från majoriteten, så kan jag tala om för er att man inte bedriver politik på det sättet. När det i ett parlament finns 60 ändringsförslag...
(Tumult) Fru ordförande! Jag vill att ni får mina italienska vänner tysta. Jag talar det språk jag vill. OK?
(Applåder) Fru Muscardini, jag ville helt enkelt säga, att när 60 ändringsförslag har lämnats in, så måste man gå framåt genom att arbeta seriöst, och inte med hjälp av gestikulerande. Det är alltså normalt, i ett demokratiskt parlament, att det utskott som ärendet har hänvisats till, återupptar debatten och undersöker de 60 ändringsförslagen och återkommer till plenum med en text.

Ordföranden
Vi har alltså hört de talare, som arbetsordningen föreskriver. Jag ger nu ordet till Green, som uttrycker sig för et personligt uttalande.

Green
Fru ordförande! Jag kan verkligen inte motstå frestelsen. Tack för inbjudan att yttra mig och också för att ha känt igen mig som Pauline Green.
Jag vill också säga det att när Nassauer läste upp en del av det brittiska inrikesdepartementets föredragning i denna fråga så underlät han naturligtvis att läsa upp alla de delar av den som uttrycker förståelse för betänkandet, och för vad den sökte uträtta, och några av de saker d'Ancona söker omfatta.

Ordföranden
Schulz, jag antar att Ancona inte önskar yttra sig, eftersom ni framförde hennes önskan. Detta säger jag eftersom arbetsordningen föreskriver att utskottets ordförande, eller föredraganden, kan yttra sig. Ni har alltså yttrat er i hennes namn. Det var allt.
(Ärendet återförvisades till det ansvariga utskottet.)

Asylsökandes fingeravtryck (" Eurodac" )
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0402/97) av Ancona för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om förslag till rådets rättsakt om upprättandet av en konvention om inrättande av " Eurodac" för jämförelse av asylsökandes fingeravtryck och konvention upprättad på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen om inrättande av " Eurodac" för jämförelse av asylsökandes fingeravtryck (11079 - C4-0506/97-97/0915(CNS)).

d'Ancona
Fru ordförande! Det ämne som jag tar upp är mycket viktigt. Det sätter kanske inte lika mycket känslor i gungning som det andra ämne vi behandlade i morse. Vi kan tala lite lugnare med varandra om det, men jag måste ärligt erkänna att det är med blandade känslor som jag behandlar detta betänkande. Jag skall förklara varför.
I går eftermiddag hade vi här en mycket bra debatt om flyktingpolitiken och om den situation som uppstått på grund av att 1 200 kurder begärt asyl i Italien de senaste veckorna. Av alla inlägg i den debatten framgick det, och återigen, det var en bra debatt som inte delade vänster och höger lika mycket som när vi pratade om narkotika, att vi alla ansåg att vad vi saknar just nu är en gemensam asyl- och invandringspolitik. Alla kolleger här uttryckte sin besvikelse över det faktum att Amsterdamfördraget inte har gett oss den gemensamma asyl- och invandringspolitiken. Kanske på lång sikt men inte just nu. Vi ser då hur en händelse som den med kurderna påverkar oss negativt och att vi egentligen inte vet hur vi skall reagera. Jag säger alltså att jag har blandade känslor, jag tycker därför också att det är utomordentligt svårt att här ta upp instrument som fungerar bra för en gemensam invandringspolitik men som i sig själva bara verkar vara avsedda att hålla asylsökare borta. Varför tyckte jag ändå att det var viktigt att vi gjorde en bedömning av dem.
För det första tycker jag, och det vill jag säga en gång till, att det var ett tecken på god vilja från rådets sida när det beslöt att ta med parlamentet i beslutsfattandet runt upprättandet av Eurodac. För att ändå göra rättvisa åt tanken att det är farligt att hantera instrument utanför deras rätta sammanhang har jag tillfogat ett stort antal ändringsförslag till rådets förslag, och jag hoppas naturligtvis att mina kolleger skall stödja de ändringsförslagen. Egentligen utgår de allihop från att man måste skapa så stor trygghet som möjligt för människor som befinner sig i nöd. De människor det handlar om, asylsökarna. Ett instrument kan ha en positiv innebörd, att ta fingeravtryck för att hindra människor från att skickas från den ena medlemsstaten till den andra för att det är oklart vem som skall behandla deras asylansökan.
För det andra tror jag att vidarebefordran till ett tredje land utanför EU, där det gäller andra normer som måhända är till nackdel för den asylsökande, kan uteslutas. Det är bara bra. I ett av ändringsförslagen har jag varnat för att det måste vara ställt utom allt tvivel att jämförelsen av fingeravtryck inte under några omständigheter får användas för andra ändamål än för att slå fast ursprungsmedlemsstatens ansvar. Du får alltså inte använda resultatet i något annat syfte än det avsedda.
Jag tror också att det är viktigt att fingeravtrycken bara förvaras en viss tid så att de inte kan missbrukas.
Något jag också tycker är väldigt viktigt, det är att Europeiska kommissionen sköter förvaltningen av Eurodac och inte en av medlemsstaterna. Jag tycker också att det måste komma någon form av uppgiftsskydd i Europa eftersom vi hela tiden får allt fler databanker och jag tror att vi med tanke på skyddet av människornas privatliv måste skydda dessa med största möjliga omsorg.
Som sista instans har jag föreslagit att Europeiska gemenskapernas domstol måste fortsätta vara behörig institution för att ta emot klagomål i dessa frågor. Slutligen, fru ordförande, har jag redan sagt att det egentligen är mycket synd att instrumentet får förtur före den övergripande politiken. Det är synd men jag hoppas och tror att, om rådet anpassar några punkter i enlighet med det föreslagna så kan Eurodac ändå ha en nyttig funktion.

Zimmermann
Fru ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Trots att betänkandet av min kollega d'Ancona över utarbetandet av en överenskommelse om att inrätta Eurodac snarare är ett sakligt och tekniskt betänkande - min kollega har ju redan påpekat detta -, är genomförandet av stor vikt för de berörda personerna. De människor som skall registreras i det här systemet, har lämnat sin hembygd av olika anledningar och även på olika vägar. Till stor del har de gjort detta, eftersom de har flytt från terror, tortyr och förföljelse, men även - det får vi inte underskatta - eftersom de kommer från en bakgrund med små sociala och ekonomiska utsikter.
De har alla valt flykt i förhoppningen att de där, där de en dag finner sin tillflykt, faktiskt kan få en bättre och säkrare framtid och framför allt även skydd för sitt liv. Strömmen av flyktingar in i Europeiska unionen har framför allt lett till att mottagningsberedskapen i medlemsstaterna har sjunkit snabbt under de senaste åren.
Till följd av många gemensamma bestämmelser och överenskommelser mellan medlemsstaterna, uppstår å ena sidan intrycket att man fortsätter att bygga på fästning Europa, å andra sidan växer Europa allt mer ihop, de inre gränserna har allt mindre betydelse och här måste det också till gemensamma bestämmelser. Det är framför allt nödvändigt för tredje pelaren. Det skulle emellertid - här måste jag hålla med d'Ancona och tackar henne även för det utmärkta arbete som hon har lagt ned på det här betänkandet - vara nödvändigt att vi, när vi talar om invandrings- och asylpolitik även talar om en gemensam invandrings- och asylpolitik. Det får då inte vara som det är nu, att det finns många olika bestämmelser i medlemsstaterna som skrivs samman av rådet till ett minimum och att skyddet för den enskilde flyktingen begränsas till ett minimum.
Jag är alltså för att vi utarbetar ett gemensamt koncept. Men jag skulle vilja säga några saker till om det här betänkandet som är viktiga för mig. Det viktigaste är att dataskyddet kan garanteras för de berörda personerna. Eftersom det väl redan är fastlagt, att det skall finnas en central inrättning, men inte exakt hur denna inrättning skall arbeta, är det även nödvändigt att vi enar oss om att denna centrala enhet, liksom d'Ancona har sagt, inrättas vid kommissionen.
Det är även viktigt för mig att medlemsstaterna endast kan ha begränsad åtkomst till den centrala enheten, nämligen under en period av högst tre månader, eftersom de själva har möjlighet att upprätta ett register. Därför anser jag att det är nödvändigt att medlemsstaternas åtkomst till detta centrala register begränsas.

Nassauer
Fru ordförande, mina damer och herrar! Det centrala i det här automatiserade databehandlingssystemet består i att människor som söker asyl i Europeiska unionen i framtiden principiellt kommer att få lämna sina fingeravtryck, så snart de anländer till en medlemsstat i Europeiska unionen och om de är minst 14 år gamla. Jag vill redan från första början klargöra att Europeiska folkpartiets grupp, av orsaker som jag skall lägga fram senare, stöder detta projekt och att vi därför anser att det är nonsens att man kopplar en anklagelse att de asylsökande samtidigt kriminaliseras, eftersom man annars bara tar fingeravtryck vid beivrande av brott.
Här finns det praktiska nödvändigheter, som jag vill kommentera kort. Det är viktigt att det snabbt fattas beslut om asylförfarandet i Europa. Det har alla asylsökande rätt till, oberoende av om ansökan är berättigad eller inte, om de är politiskt förföljda eller inte. I alla fall måste de snabbt få klarhet i om de får stanna i Europa eller inte.
För det andra måste det finnas entydigt ansvar. Det måste stå klart, vilken stat som ansvarar för att behandla asylförfarandet, dvs. vem som prövar en sådan ansökan. För det tredje måste man undvika att asylsökande skickas hit och dit mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen. Det är kraven för ett vederbörligt rättsstatligt och humant förfarande, och för detta måste man fastställa de asylsökandes identitet, i vissa fall även deras anhörigas, och det är detta systemet skall vara till för. Naturligtvis gäller lagarna för dataskydd här. Det står uttryckligen i motsvarande överenskommelse, att Europarådets dataskyddskonvention från 1981 skall tillämpas utan inskränkningar. Däri fastslås att sådana fingeravtryck skall raderas, t.ex. när en ansökande blir medborgare i en medlemsstat eller när han erkänns som flykting i en medlemsstat.
Men nu är det ju inte bara politiskt förföljda som söker asyl. I Tyskland offentliggjordes i går antalet asylsökande under förra året. Det var mer än 104 000 och av dessa 104 000 erkändes knappt 5 procent som politiskt förföljda. Naturligtvis finns det ett nämnvärt antal asylsökande, som inte bara lämnar in ansökan en gång, utan möjligtvis två eller flera gånger, för att på så sätt komma i åtnjutande av mer socialhjälp. Det är ett beklagligt faktum, som man inte kan bortse från. I Tyskland genomfördes undersökningar på den här nivån för tiden januari 1993 till september 1996 och fortfarande kunde det fastställas 46 000 sådana fall av missbruk, vilket motsvarar en andel på ca 10 procent. Efter det att Tyskland införde ett automatiserat fingeravtryckssystem har den siffran minskat betydligt.
Det har nu gjorts en jämförelse mellan asylansökningar i Schweiz och Tyskland. Här visade det sig att, från de största " sökarländerna" , var från Turkiet 12 procent, Pakistan 19 procent, Zaire 12 procent och Libanon 12 procent dubbelansökande med dubbel inkomst av socialhjälp, och det kan man självklart inte lämna utan beaktande. Liknande siffror får man även ur en jämförelse mellan Schweiz och Österrike. Därför är det meningsfullt att ha ett sådant förfarande. Det kommer dem tillgodo, som verkligen är politiskt förföljda och därför stödjer Europeiska folkpartiets grupp denna konvention från rådet och har några betänkligheter mot d'Anconas begränsande betänkande.

Mohamed Alí
Fru ordförande! Vi behandlar i dag betänkandet av d'Ancona om rådets förslag till ett automatiskt system för identifiering av asylsökandes fingeravtryck.
Vi är överens med föredraganden om behovet av att förstärka den medborgerliga rättssäkerheten maximalt, med klara åtgärder och korta förfaranden, för erkännandet av rätten till asyl. Vi stöder också tanken om att utse en europeisk ombudsman med ansvar för uppgifter, då vi har sett det växande antal system som tillåter utbyte av personuppgifter och i ljuset av de svårigheter som försvaret av att berörda personer inte kränks uppvisar.
Asylen är en grundläggande rättighet för människor. Att bevilja eller avslå att ett asylförfarande inleds kan betyda skillnaden mellan liv och död för en människa, vilket tas upp i betänkandet. Dessa omständigheter måste alltid beaktas, och man måste vidta nödvändiga åtgärder för att de berörda personerna skall ges högsta möjliga rättssäkerhet.
I detta sammanhang skulle jag vilja påminna om den spanska regeringens passivitet inför mer än 270 asylsökande algeriska invandrare som fortsätter att vänta i Melilla, sedan mer än två år tillbaka, i vissa fall, på svar på sina begäran om att få ett legalt skydd mot det terroristiska hot de utsätts för i sitt land. Samtidigt betraktar de spanska myndigheterna, på ett obegripligt sätt, Algeriet som ett icke konfliktfyllt område.
Den nödvändiga samordningen av asylpolitiken i Europeiska unionen får inte vittra sönder det internationella skyddssystemet för asylsökande. Därför bör unionens framtida politik bibehålla och utveckla den traditionella europeiska politiken för asylrätt.
Vi förespråkar ett utvecklingskoncept för rätten till asyl, som är knutet till alla internationella konventioner och en utvecklingstillämpning av denna rätt för unionens nationaliteter. Emellertid, när man genomför den politiska unionen fullt ut, kommer denna rätt bara att ha mening när man talar om invånare från tredje land.

Voggenhuber
Fru ordförande! I hela Europa tänker man i dessa dagar på de ord av Emile Zola, som denne slungade mot sin regering för exakt 100 år sedan: J'accuse - jag anklagar. Det var ett uttryck för ett förtvivlat motstånd mot godtycklig makt, som av politisk beräkning stämplade en oskyldig som skyldig, som missaktade rättvisans ord och människors värde och kastade ut honom som föda till den uppviglade allmänheten.
Hundra år senare invaggar vi oss i säkerhet, att vi har tämjt denna form av makt och slutgiltigt underkastat den det rätta. Och trots detta måste vi uppleva, hur just denna anklagelse mot just denna godtyckliga makt växer fram i huvudet och hjärtat på tusentals människor vid Europas gränser, som hindras med hela tiden nya trakasserier och lagvrängerier och genom att deras mänskliga rättigheter till asyl förvägras dem. Vi måste uppleva hur rätt och politik viker undan för en hysterisk opinion och för massfenomenet främlingsfientlighet.
Ingen annan region i världen har under 1900-talet utlöst fler och större flyktingströmmar än den här kontinenten. Miljontals människor från Europa har tagits emot i otaliga länder i hela världen - mycket ofta av länder som själva drabbats av förödelse och elände. I dag, i en tid av aldrig förr skådat välstånd, flyr färre förtryckta och förföljda än någonsin till oss, och vad gör vi? Vi förvägrar allt fler människor rätten till tillflykt. I stället registreras de med kriminaltekniska medel. Det europeiska samarbetet ser sin enda uppgift i att hindra, i nödfall i att utvisa. Inför endast 2 000 flyktiga kurder frambesvärjer politikerna skräckbilder av frisläppta flyktingströmmar. Man använder uttryck som " illegala utvandrare" . Europa, som kan tacka sin öppenhet mot världen för sin kulturella mångfald, blir till fästning. När det på växer fram ett " j'accuse - jag anklagar" i huvudet och hjärtat på människorna utanför fästningens murar, då är det vi som anklagas.

Buffetaut
Fru ordförande, kära kolleger! Ja, aktuella händelser påminner oss på ett tragiskt sätt om betydelsen av asylpolitiken för var och en av Europeiska unionens medlemsländer, och för Europeiska unionen i sin helhet. Om det är uppenbart att det mellanstatliga samarbetet inte bara är bra, men också nödvändigt på det här området, är det inte desto mindre så att problemet med flyktingmottagningen och asylrätten väsentligen är frågor om nationell suveränitet, vilket det franska konstitutionella rådet nyligen avgjorde. Eurodac-betänkandet erinrar om de här principerna, det är i första hand ett tekniskt betänkande, men det är också ett politiskt betänkande.
Föredraganden föreslår att ansvaret för förvaltningen av Eurodac-systemet anförtros, inte till en medlemsstat under rådets ansvar, utan till kommissionen. Vi föredrar att förvaltningen av ett sådant system förblir under rådets ansvar, i stället för att anförtros kommissionen. Eftersom rådet är en förlängning av staterna, har det en tydligare uppfattning om vad som konkret och verkligen står på spel när det gäller svårigheter med flyktingmottagning, medan kommissionen kanske riskerar att ha ett mer " okroppsligt" synsätt, som är mer fjärmat från konkreta problem och förhållanden i de stater som konfronteras med flyktingströmmar.
Det är därför vi kommer att rösta mot ändringsförslagen från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter. Flyktingproblemet är ett mycket allvarligt mänskligt problem, men politik, det är konsten att hantera verkligheten. För några år sedan sade vår kollega Michel Rocard att " Frankrike inte kan ta emot all världens misär" . Jag tror inte heller att Europa kan ta emot all världens misär, och det som verkligen är viktigt för oss, det är att kunna organisera samarbets- och utvecklingspolitiken för de fattiga länderna, så att deras invånare kan hitta sin egen väg till utveckling.

Vanhecke
Fru ordförande! Ärendet med de kurdiska flyktingarna påminner oss dessa dagar om att problemet med asylsökarna antagligen är en av de största utmaningarna, kanske den allra största utmaningen, i Europa de kommande åren. Jag vill för övrigt tillägga att det kurdiska problemet fortfarande är väldigt begränsat i jämförelse med den flodvåg med miljoner flyktingar som hotar att drabba oss om till exempel situationen i Algeriet förvärras ytterligare. Jag undrar redan nu vilken europeisk regering som skulle ha eller kommer att ha modet att stoppa denna flodvåg med miljoner flyktingar som, sagt med all respekt, skulle göra dagens debatt om ett register med fingeravtryck totalt förlegad. Vi stöder alltså självklart rådets Eurodacförslag till ett centralt fingeravtrycksregister för asylsökare. I mina ögon är det ett av de mycket få ingrepp som i någon mån, alldeles för lite, men i alla fall något kan mildra de negativa följderna av att gränskontrollerna i Schengenländerna försvinner, åtgärd, borttagandet av gränskontrollerna, vilket vi fortfarande motsätter oss.
Lika självklart förkastar vi ändringsförslagen i betänkandet av kollega d'Ancona, ändringsförslag som har till syfte att å ena sidan försvåra funktionen i det så nödvändiga registret med fingeravtryck och å andra sidan ge kommissionen en beslutsplats i asylpolitiken något som absolut inte tillkommer kommissionen.
Slutligen är det också min plikt att bredda debatten något och ändå påminna om att vi av erfarenhet lärt oss att över 90 procent av alla asylansökningar efter utredning visar sig vara helt ogrundade. Det får väl också sägas nu när så många politiker i mitt land och i andra länder pläderar för en sorts jultomtepolitik som när allt kommer omkring måste bäras upp och bekostas av de mindre välbeställda och de fattiga i vår egen befolkning.
Jag upprepar till sist att verkliga politiska flyktingar enligt min åsikt måste tas om hand i grannländer till ursprungsländerna med i de viktigaste avseendena likartade levnadssätt och kulturer och alltså inte i Europa och att vi är beredda att stödja den politiken materiellt.
För det andra, att asylbedragare, det är alltså 90 procent av asylsökarna, att de absolut måste utvisas på ett mänskligt sätt. Först då kommer man i Europa att återigen vara beredd att hjälpa de verkliga flyktingarna. Tyvärr är det i dag, av begripliga skäl, inte längre på det viset.

Blak
Fru ordförande! Denna Eurodac-konvention är helt avgörande för att få Dublin-konventionen att fungera. Vi är tvungna att i Europa samarbeta runt flyktingfrågorna. Den aktuella och tragiska situationen med de kurdiska flyktingarna är ett exempel. Det är nödvändigt att ha en effektiv och ansvarsfull flyktningpolitik i EU. Det är inte en fråga om vem som skall ha rätt till asyl inom EU. Det handlar däremot om en bättre fördelning av ansvaret för flyktningarna i Europa. Det går helt enkelt ut på att skaffa ett bättre instrument för att avgöra vilken medlemsstat som ansvarar för att behandla en asylansökan som görs inom EU.
Å ena sidan måste vi undvika att asylsökande bollas mellan olika länder eftersom ingen vill ta ansvaret för behandlingen deras sak. Det finns många exempel på tragiska situationer där asylsökande väntar i åratal på att få sin ansökan behandlad eller så blir de skickade fram och tillbaka mellan länderna i Europa eftersom ingen vill ta ansvaret. Detta får vi inte utsätta människor som i många fall har flytt från förtryck och tortyr för. Å andra sidan måste vi undvika att det blir för mycket fusk. Det är viktigt att alla länder tvingas ta fingeravtryck. Enbart på detta sätt kan vi förhindra att asylsökande byter identitet efter att ha avvisats från en medlemsstat. Om vi har en databas med fingeravtryck kan vi avslöja fusk och missbruk genast. Det kommer också att vara till fördel för de asylsökande som har rent mjöl i påsen.
Jag är mycket glad för att föredraganden lägger vikt vid att upprättandet av denna databas inte betyder att man kompromissar med den asylsökandes rättsskydd. Asylsökande ställer krav på dataskyddet. Det skall finnas en säkerhet och en kontroll vad gäller upplysningarna både om vem som har tillgång till dem och vem som kan använda dem.

Reding
Herr ordförande! Fördelen med de senaste flyktingvågorna i Europa är att de har fäst uppmärksamheten på asylsökarnas problem i Europeiska unionen.
Eurodac-systemet, som har föreslagits av kommissionen, bemöter en aspekt av den här frågan. Dublin-konventionen föreskriver att en flykting måste lämna in sin asylansökan i det land där denne först mottogs, och att ansökanden måste anpassa sig efter det landets beslut, som tillämpas för hela unionen.
Eurodac-systemet försöker nu omsätta den här principen i praktiken, för att undvika att dessa hundratals personer utan papper reser från land till land, alltefter vilka sociala förmåner de kan få, i väntan på ett beslut. Att ta fingeravtryck gör att man snabbt, utan långa väntetider, kan få veta om personen i fråga verkligen har lämnat in sin ansökan i ursprungsmedlemsstaten. Snabbheten är den stora fördelen med det här systemet, som därmed kommer att gynna verkliga flyktingar som lämnar in sin ansökan enligt reglerna, och hindra andra från att missbruka medlemsstaternas gästfrihet.
Eurodac är inte ett system som är avsett för att bestraffa, eller för att jaga bort människor. Som man sade i går kväll; Europa bör inte stängas för flyktingar, det bör förbli öppet för folk i nöd. Eurodac bör i stället bidra till att upprätthålla vår förmåga till gästfrihet, genom att förhindra missbruk av systemet. Aktuella händelser visar att det mycket ofta är extremt väl organiserade och informerade brottslingar som missbrukar systemet. För enorma summor transporterar de folk i nöd, genom att informera dem om luckorna och svagheterna i unionens lagstiftning.
De som ropar skandal så snart ordet " bestraffning" uttalas, nonchalerar det faktum, att för maffiagrupper av alla de slag, så är det illegala överskridandet av gränser det mest lukrativa kriminella företaget, näst efter droger.
Under debatten om de kurdiska flyktingarna stod nödvändigheten av en europeisk harmonisering av asylpolitiken i öppen dager. Eurodac är en beståndsdel i detta europeiska samarbete, ett redskap för att bättre kunna bemöta flyktingströmmarna.
Om vi skall ställa oss positiva till Eurodac-systemet, som ett tekniskt instrument för att hindra missbruk, får vi inte förlora roten till problemet ur sikte, dvs. situationen i ursprungsländerna. Det är där som inrikespolitik och europeisk utrikespolitik bör slås samman för att vi skall få ett övergripande, och därmed mer effektivt förhållningssätt.
Europeiska unionen bör i större utsträckning ta hänsyn till de mänskliga rättigheterna i sina förbindelser med de här länderna, stödja försoning mellan folk inom ramen för rättsstaten, kritisera politiskt, ekonomiskt och kulturellt förtryck av minoriteter. Europeiska unionen är en av de största ekonomiska biståndsgivarna i världen. Om den bara kunde upprätta ett gott anseende i fråga om respekt för demokratiska värden också!

Sjöstedt
Herr ordförande! Eurodac är en del av den restriktiva och delvis brutaliserade flyktingpolitik som vi ser utvecklas i Västeuropa i dag. EU-länderna sluter sig alltmer mot stora delar av omvärlden. Alltför ofta behandlas flyktingar på ett ovärdigt sätt, som om de vore brottslingar och inte personer som söker skydd.
Grunden för Eurodac är att en asylansökan bara skall behandlas i ett medlemsland. Jag delar inte denna grundsyn och stöder därför punkt 8 i betänkandet, som jag menar är helt avgörande. Varje asylansökan skall behandlas för sig, oavsett om man finns med i ett sådant här register eller inte. Det är en helt central punkt.
Det finns otaliga exempel på asylsökande som har fått nej i ett EU-land, men som sedan har kunnat söka asyl i ett annat land och fått denna ansökan beviljad. Jag har själv flera personliga vänner som har klarat sig på det sättet. Man undrar vad som kommer att hända med dem, när detta system börjar fungera i praktiken.
Att ta fingeravtryck är ett intrång i den personliga integriteten. Ett obligatoriskt system med fingeravtryck bygger ytterst på att den som inte vill lämna sitt fingeravtryck skall tvingas till det, i yttersta fall med våld. Det gäller barn från 14 års ålder och uppåt. Detta är ett allvarligt intrång i den personliga integriteten.
Jag menar att detta egentligen inte är nödvändigt. I Sverige hade vi tidigare ett system som innebar att bara den som inte på ett trovärdigt sätt kunde bevisa sin identitet var skyldig att lämna fingeravtryck. Det är en metod som är fullt tillräcklig för att klargöra vem den asylsökande är.
I praktiken kan de asylsökande inte heller säga nej, eftersom det skadar deras sak, om de skulle vägra lämna fingeravtryck.
Förslaget till konvention innehåller dessutom flera andra svagheter. Jag anser att denna åldersgräns på 14 år är för lågt satt. Den borde åtminstone vara 18 eller 21 år, eller en annan ålder då en person kan betraktas som vuxen.
Kraven på att uppgifter skall raderas ur systemet är ofullständiga. Det finns klara risker för att det kommer att finnas människor registrerade som upprätthåller sig helt legalt i olika medlemsländer. Vi vet att det fanns en brittisk och tysk reservation till förslaget som diskuterades på ministermötet i december. I denna klargör man att personer som innehar uppehållstillstånd i ett medlemsland inte skall få finnas i registret. Jag menar att det är ett helt naturligt krav som har framförts i samband med dessa förhandlingar, det är ett rättssäkerhetskrav.
Det är också oklart, trots det som står i förslaget till konvention, vilka möjligheter de asylsökande egentligen har att få information, att kunna överklaga och att hävda sin rätt. Det finns ett liknande system för kontroll av registret i Schengen Information System som heter JSA, Joint Supervisory Authority . Det fungerar i dag skrämmande dåligt. Vi vet att kontrollen är liten, rättssäkerheten är svag och möjligheterna att överklaga är små. Jag menar att det finns en uppenbar risk för att man får samma svagheter i Eurodacsystemet som man har i Schengensystemet i dag. Det är ett system som innebär att flyktingen i praktiken alltid är i underläge.
Med dessa ord vill jag visa att jag delar mycket av föredragandens kritik. Hon pekar ut allvarliga brister i det system som finns. Jag delar inte åsikten om att kommissionen skall ha inflytande över detta. Det är en mellanstatlig fråga och en fråga för medlemsländerna. Trots denna kritik kommer jag i omröstningen att rösta för d'Anconas betänkande, eftersom det tar upp så viktiga synpunkter på Eurodacsystemet.

Lindeperg
Herr ordförande! Jag skulle först och främst vilja påpeka för min kollega Buffetaut, som talade alldeles nyss, att det citat av Michel Rocard han nämnde var ofullständigt. Jag skulle vilja komplettera det. Michel Rocard sade visserligen att " Frankrike inte kan ta emot all världens misär" , men han tillade att " det bör ta sin fulla del av det" . Jag tror att det är viktigt.
Med diskussionen om Eurodac-betänkandet har vi kommit till kärnan med problemen, som har att göra med att medlemsländernas invandrings- och asylpolitik inte har harmoniserats. I går hade vi en diskussion om de kurdiska flyktingarna som har kommit till Italien, och vi kunde konstatera hur svårt det är att behandla akuta problem. Även vi med all rätt kunde framhålla den italienska regeringens hedervärda attityd, tvingades vi konstatera att samtliga länder i unionen beter sig på ett vacklande, diskutabelt sätt, eftersom de inte på förhand - innan svårigheterna uppkommer - har fattat ett gemensamt beslut om vilka åtgärder som skall vidtas i liknande fall.
Eurodac-projektet går inom ramen för strävan efter en harmonisering av asylreglerna. Jag ställer följaktligen upp på principen som d'Ancona erinrade om, självklart under förutsättning att vi är mycket vaksamma på respekten för mänskliga rättigheter. Hennes betänkande ombesörjer det, och jag stöder det. Men jag skulle framför allt vilja insistera på nödvändigheten av att gå snabbt fram mot en harmonisering av asylreglerna.
Fru kommissionär! Ni har lagt fram ett förslag för att garantera ett tillfälligt skydd för flyktingar, och jag har redan haft tillfälle att gratulera er till det. Men ni är medveten om att det här initiativet, när det slutligen kommer att antas av rådet, bara kommer att lösa en del av problemen. För vad kan man konstatera angående de senaste årens asylsökande i unionen? Antalet asylsökande nådde en topp under 1992 och minskar därefter, varje år. Nationella bestämmelser har antagits i många stater för att inte uppmuntra personer som söker efter en bättre framtid i Europa och som försöker uppnå flyktingstatus, eftersom de inte kan komma in på grund av en mer och mer kontrollerad invandring.
Dessa nya bestämmelser förklarar till stor del nedgången i antalet ansökningar. Följaktligen borde de aktuella ansökningarna självklart bereda plats för en högre andel godkännanden. Men vad vi kan konstatera är det totalt motsatta, andelen godkännanden upphör inte heller att minska.
Skulle världen plötsligt ha blivit en fredens och ett välståndets hamn? Varje dag ger ett nytt bevis för att det ingalunda skulle vara så. Anledningen är enklare än så, den finns att söka i staternas växande ängslighet, och i en ny mer och mer repressiv politik. Vissa staters rättspraxis tolkar Genèvekonventionen i en mening som är rakt motsatt grundarnas anda. Personer som verkligen är förföljda vägras flyktingstatus, med motiveringen att förföljarna inte är statliga agenter, rådet har stadgat om den här restriktiva tolkningen i sin resolution från mars 1996. Eftersom man givetvis känner till riskerna med ett återvändande, tolererar man i flera medlemsstater att de här personerna lever inom unionen, men utan ställning och utan rättigheter. Vissa har inrättat en kompletterande skyddsställning, andra arbetar på det, som t.ex. mitt land. Skulle det inte vara att föredra att också på den här punkten ha en gemensam politik, och att arbeta på en definition av ytterligare en skyddsställning på EU-nivå?

Pirker
Herr ordförande! Det är väl ändå Europeiska unionens målsättning att vi genomför en asylpolitik, som hjälper faktiska flyktingar, dvs. sådana som måste erhålla flyktingstatus enligt Genèvekonventionen och för det andra att vi förhindrar missbruk av asylrätten. Amsterdam har dragit upp riktlinjerna för vägen till en gemensam asylpolitik. Dublinkonventionen, som ju har trätt i kraft, är ett första, helt avgörande steg mot en gemensam asylpolitik. Detta instrument som vi diskuterar nu, Eurodac-systemet, är ett instrument som säkerställer att den som behöver hjälp, verkligen får hjälp och att den som missbrukar asylrätten inte får möjlighet till detta missbruk. Det är alltså ett bra instrument. Förslaget som rådet har lagt fram för oss, är ett instrument som är acceptabelt och som verkligen hjälper till att genomföra Europeiska unionens målsättning vad gäller asylpolitiken.
Men det som utskottet med sina begränsningar och tendentiösa konstateranden har gjort med detta tjänar inte till att verkligen uppnå detta mål, som vi har satt upp. Om ni betänker att en asylsökande, som fått sin ansökan avslagen i en stat, måste prövas igen med alla sina argument i alla andra medlemsstater vid en ny ansökan, leder detta till enorma kostnader. Vårt system är överbelastat och vi kan när allt kommer omkring ändå inte hjälpa eller ge asyl.
Som andra punkt skulle jag vilja hänvisa till att ett förslag som kommer från utskottet gör det omöjligt att göra en jämförelse av fingeravtryck från sökande, som har lämnat ansökan i sitt eget land, varvid vi emellertid kan fastställa att totalt sett endast en mycket liten del av antalet sökande verkligen erhåller asylstatus. Procentsatsen är nu ensiffrig i medlemsstaterna, dvs. många ansökningar är inte berättigade. Jag känner till fall där asylansökningar inlämnats upp till tio gånger i olika stater, och då kan ingen komma och säga att man inte missbrukar asylrätten i Europa. Vi måste göra något emot detta. När vi ser en tendens, som i princip ställer alla i falsk dager som arbetar för att vi skall ta fingeravtryck av asylsökande, då är även det en falsk signal och fel väg.
Vi behöver systemet Eurodac, eftersom det är ett stöd för en korrekt och god asylpolitik och är inriktad mot missbruk. Därför kommer vi att ge vårt stöd till instrumentet Eurodac i den form som rådet föreslog det som instrument. Jag kan emellertid inte - och detta gäller även för Europeiska folkpartiets grupp - ansluta mig till förslagen som kommer från utskottet.

Schulz
Herr ordförande, mina damer och herrar! Man måste välkomna den möjlighet som Eurodac-systemet kommer att öppna för att bekämpa det missbruk av asylansökningar som existerar av de mest skilda anledningar. Om det skulle vara möjligt att genom fingeravtryckssystemet, genom att lagra fingeravtryck, förhindra att man kan söka flera gånger, av vilka skäl det än är, av sociala, ekonomiska, familjemässiga skäl, eftersom man inte kan vara kvar på en plats och sedan ansöka någon annanstans, är det helt riktigt.
Vi begränsar emellertid vår debatt om asylrätten, allt mer och mer till tekniska debatter. Det gjorde vi i går och det kommer vi även göra igen i morgon. Varför är vi egentligen tvungna att tala om ett Eurodac-system? Varför sätter vi alltid, så fort det handlar om asyl, även det brottsliga missbruket av asylrätten i första rummet?
Herr Pirker, jag är själv borgmästare i en tysk stad på gränsen till Nederländerna och Belgien sedan 11 år tillbaka. Staden som jag är borgmästare i har den högsta andelen av bosniska flyktingar från inbördeskriget. De flesta av dem kom från Srebrenica och Gorazde till mig i staden, upptogs i samhället och vi var tvungna att bönfalla dem om att förklara sig som asylsökande, eftersom Tyskland inte erkänner någon flyktingrätt från inbördeskrig. I Tyskland finns det inte någon rättslig grund för flyktingar från inbördeskrig.
Jag bönföll folket: Sök asyl, trots att de sa: Men vi är ju inte politiskt förföljda, vi flydde från ett inbördeskrig och vill åka tillbaka till vårt land när inbördeskriget är slut. Något som de faktiskt gör efter Dayton-avtalet! Jag var tvungen att be dem om att betrakta sig som asylsökande, vilket ledde till att de bara kunde stanna i min stad. Om de skulle ha åkt någon annanstans, vilket jag till exempel skulle vara glad över, eftersom det skulle avlasta stadens kassa lite grand, skulle någon som Pirker ha kommit och skulle ha sagt: Vänta lite, Eurodac, fingeravtryckssystem för asylsökande, dit får ni inte åka!
Med detta lilla exempel vill jag visa, att vi i Europeiska unionens flyktingpolitik behöver en kombination av olika politikområden. Situationen återkommer nämligen om och om igen, att människor till exempel säger: Jag vill invandra till Europeiska unionen. Det är ju inte förbjudet. Det är visserligen inte att rekommendera, eftersom det här finns en massiv front av motstånd, men om någon skulle vilja invandra hit, kommer han i princip kunna det och därför måste vi skapa den rättsliga grunden för det. Vi har inte det än. Vi har inte någon europeisk invandringsrätt, vi har inte några nationella invandringslagar. Vi tvingar människorna, som vill invandra hit, in i en status av asylsökande. Det är den risk vi skapar för asylrätten. Vi själva!
I Europeiska unionen har vi ständigt en och samma ansats - vi förnekar att Europa är en invandringskontinent, både på grund av fattigdomsklyftan som vi själva är medskyldiga till, framför allt mellan nord och syd men även mellan väst och öst, och av några medlemsstaters i Europeiska unionen bristande beredskap att dela med sig av det som finns av rikedomar. Detta kommer vi att få se ännu tydligare i utvidgningsdebatten. Naturligtvis utgör vår rikedom en magnet för de fattigare regionerna runtomkring oss. Svaret på detta får inte vara motstånd, utan svaret på detta måste vara styrning och det i tre med varandra sammanflätade rättsliga områden: kvoterad invandring, klara regler för mottagande av flyktingar från inbördeskrig som behöver tillfälligt skydd och slutligen blir kärnan av den politiska förföljelsen kvar och den är oproblematisk. Då behövs det inte heller någon Eurodac.
Om ni tror att man kan reglera detta på mellanstatlig nivå, mina kolleger i Europeiska folkpartiets grupp, säger jag i dag: Kom ner därifrån! Ni skapar det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, ni skapar de facto-staten EU, men ni vill fortsätta driva den splittrat, sönderdelat på den nivå där det sedan länge behövs åtgärder för harmonisering. Om vi inte undanröjer den här dysfunktionen, kommer inte heller Europa att lyckas undanröja denna obalans hos sina egna medborgare. Därför borde ni var lite mer vänligt inställda till harmonisering när det gäller integration och inte bara när det gäller att göra motstånd.

Gradin
Herr ordförande! Låt mig börja med att gratulera föredraganden, d'Ancona, till ett bra och väl genomarbetat betänkande om Eurodackonventionen. Jag välkomnar också den snabba behandling som ärendet har fått här i parlamentet.
När vi diskuterar Eurodackonventionen, måste vi göra det i ljuset av Dublinkonventionen, eftersom det är där som vi finner kriterierna för vilket medlemsland som har ansvar för granskningen av en asylansökan. Där finns också reglerna för hur en asylsökande kan återsändas till det land som skall bedöma asylansökan.
Dublinkonventionen undertecknades i juni 1990. Efter sju år, alltså i september i fjol, trädde den i kraft. Det är emellertid inte nog med ett juridiskt system för första asylprincipen och för att den skall kunna fungera. Det är därför som man i Dublinkonventionen hänvisar till artikel 15 paragraf 12, och att vi behöver en datorisering av informationen om asylsökandes identitet. Det är i detta sammanhang som Eurodac kommer in som ett komplement. Det är nämligen som ett komplement till Dublinkonventionen som Eurodac skall ses.
Genom Eurodac blir det möjligt att upptäcka om asylansökningar görs på flera håll från en och samma person. Det är väsentligt att vi vet det om Dublinkonventionen överhuvudtaget skall kunna fungera effektivt. Detta är i sin tur bara möjligt genom ett datoriserat system för fingeravtryck, vilket också återfinns i Eurodackonventionen.
Vi arbetar här inom en institutionell ram som är stadd i förändring. Det förslag till Eurodackonvention som vi diskuterar här i dag är framlagt under Maastrichtfördragets regler. Kommissionen är medveten om att Amsterdamfördraget innebär en annan institutionell ram, men vi anser inte att vi kan vänta på att det nya fördraget träder i kraft, utan vi behöver Eurodacsystemet nu om Dublinkonventionen skall kunna vara trovärdig och effektiv.
Liksom Nassauer anser jag att det är viktigt att vi får snabba förfaranden och att människor får besked mycket snart om vilken situation de hamnar i. Det tycker jag också att den senaste tidens händelser i Italien visar, nämligen att vi har behov av annorlunda system än det som vi har i dag. Samtidigt vill jag understryka att om inte Eurodackonventionen är i kraft när Amsterdamfördraget ratificeras, så är det naturligt att kommissionen återkommer och lägger fram ett gemenskapsinstrument.
Kommissionen delar parlamentets åsikt att konventionen helt skall stå i överensstämmelse med reglerna om dataskydd, vilket jag anser att den gör i sin nuvarande form. Under diskussionen kring förslaget har kommissionen drivit att principerna för dataskydd skall stå i överensstämmelse med gemenskapens regler på området, även om förordningen om dataskydd inte är tillämplig på tredje pelar-området. Jag anser att vi nu har nått en acceptabel nivå för dataskyddet. Vi bör därför stödja kompromissen om artikel 6, som föreskriver att ministerrådet efter en femårsperiod skall överväga om det fortfarande är nödvändigt att behålla data om personer som beviljats flyktingstatus.
Kommissionen välkomnar också en rad av de ändringsförslag som har lagts fram. Det gäller särskilt förslagen nr 1, 11, 16, 19, 20, 27, 29, 30 och 34 som vi nu överväger. Ändringsförslag 20 omfattar delar som vi kan acceptera, särskilt principen om beslut när det gäller implementeringsåtgärder och att de skall genomföras genom majoritetsbeslut.
Slutligen vill jag understryka att Eurodacs verksamhet helt kommer att bli beroende av hur vi klarar finansieringen, både vad gäller inrättandet av systemet och verksamheten som sådan. Det är min förhoppning att principen om gemenskapsfinansiering kommer att antas, och det är också vad kommissionen stöder. Om så blir fallet, kommer Europaparlamentet att ha en avgörande roll att spela för hur det framtida Eurodac skall fungera. Kommissionen ser fram emot att få behandla frågan om Eurodacs finansiering tillsammans med Europaparlamentet.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Gradin.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Grönbok om rollen för revisorer som utför lagstadgad revision
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0373/97) av Sierra González för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om kommissionens grönbok: " Roll, ställning och ansvar för revisorer som utför lagstadgad revision inom Europeiska unionen" (KOM(96)0338 - C4-0451/96).

Sierra Gonzáles
Herr ordförande, fru kommissionär! En rad finansiella misslyckanden som inträffat på senare tid, med allvarliga följder för investerarna, har placerat frågan om räkenskapernas tillförlitlighet i förgrunden, och därmed också den roll som revisorn spelar.
Frågan kräver särskild uppmärksamhet, eftersom revisorn har kommit att bli en garant för den finansiella ställningens tillförlitlighet, och eftersom det inte i Europeiska Unionen finns någon entydig rättslig ram för revisorns roll, ställning eller ansvar. Denna rättsliga ram skulle kunna bidraga till att uppfylla samhällets krav på bättre och tydligare information om företagens räkenskaper.
I och med uppkomsten av nya bolags- och företagsformer, och också av nya finansiella tjänster, har revisionsrapporten blivit särskilt värdefull, vilket också aspekterna runt dess oberoende och professionalism blivit. I grönboken betraktas bristen på ett enhetligt synsätt och ett gemensamt agerande inom Europeiska unionen som något negativt.
Det finns inget specifikt gemenskapsdirektiv som reglerar alla rättsliga aspekter vad gäller auktoriserade revisorer. Denna avsaknad kompenseras genom hänvisningar till delar ur andra direktiv, och till dessa splittrade och oenhetliga förhållanden bidrar också grundlagstiftningen på medlemsstaternas nationella nivå, som innehåller bestämmelser som inte alltid är specifika.
Mot bakgrund av de relationer som etablerats i samband med den inre marknaden och den gemensamma valutan verkar det vara lämpligt att utveckla ett gemensamt agerande. Emellertid ställer sig kommissionen, i grönboken, tvivlande till bakgrunden till och utseendet på det rättsliga instrument som skall ge form åt gemenskapens agerande. Ibland nämner man behovet av att upprätta vissa minimikriterier för revisionsrapporten och ibland talar man om möjligheten att utforma en enkel rekommendation till medlemsstaterna. I detta läge måste man oundvikligen kräva att kommissionen preciserar de kortsiktiga eller relativt långsiktiga målsättningarna för skapandet av en inre marknad för revision och dess funktion liksom den tidsplan och de åtgärder som bör föreslås eller förkastas.
Det är i alla händelser omöjligt att skjuta upp behovet att lägga fram en lagstiftningsåtgärd för att harmonisera ett minimiinnehåll för revisionsrapporten.
Grönboken tycks förespråka en gemensam utgångspunkt för allt revisionsarbete eller ett upprättande av en samling målsättningar som denna typ av verksamhet i hela Europeiska Unionen måste följa. Utifrån detta kan man sedan definiera de rättsliga skyldigheter eller krav som revisorn skall uppfylla i utövandet av sin verksamhet.
Det problematiska består i att även om man bland medlemsstaterna godkänner ett gemensamt mål för revisionen, nämligen att garantera att räkenskaperna, den finansiella ställningen och tillgångar visar upp en tillförlitlig och opartisk bild av ett företags situation, så råder det en stor variation vad gäller lagstiftningen, traditionen och praxisen i de olika medlemsstaterna, och dessa skillnader inverkar på effektiviteten i kontrollen av räkenskaperna.
Jag måste också påpeka att tillförlitligheten i revisionsrapporterna beror på sanningsenligheten i den information som revisorn fått. Kommissionens idé om att lägga fram ett förslag till rekommendation för att förbättra ledningen av företagen i medlemsstaterna är, i detta avseende, mycket lämplig.
Till sist vill jag beklaga att vi inte haft tillgång till den undersökning kommissionen påbörjat vad gäller effekterna av de olika nationella lagstiftningarna angående revisorns ansvar. Vi har heller inte haft tillgång till de preliminära slutsatserna från konferens om grönboken i december 1996. Självklart kan parlamentet inte uttala sig i denna fråga utan att ha kunskap i sakfrågan. Revisorn är utan tvivel i alla länder inom Europeiska Unionen underkastad ett skadeståndsansvar, straffansvar och yrkesmässiga sanktioner, men de olika typerna av ansvar och deras tidsfrister varierar påtagligt från ett land till ett annat, så för att skydda användarna - förstått i ordets vidare betydelse - borde man analysera möjligheten att kräva att alla revisorer skall ha en obligatorisk minimiförsäkring, lika stor i alla medlemsstater, eller vara tvingade att ansluta sig till en garantifond.
Avslutningsvis vill jag peka på behovet av att en stor del av användarna av revisionsrapporterna representeras i den tekniska underkommittén till kontaktkommittén för redovisningsdirektiven man har för avsikt att utarbeta. Revisionsrapporternas resultat är nämligen inte bara de professionella revisorernas angelägenhet.

Oddy
Herr ordförande! Detta är ett viktigt betänkande om kommissionens grönbok om den lagstadgade revisionen, och jag vill tacka Sierra González för hennes betänkandes fullständighet och grundlighet.
Detta är en viktig fråga: den säkerställer företags solvens och ekonomiska redbarhet, och detta är särskilt viktigt i beaktande av företagens begränsade ansvarighet. Det måste ligga i konsumentens, investerarens och företagets egna intresse att man kan lita på företagets redovisning.
Betänkandet tar upp fem huvudteman som jag ser det: själva revisorns roll, revisorernas ansvar, revisorernas kvalifikationer och yrkessmässiga föreskrifter, revisorers rörlighet i Europeiska unionen, samt behovet av universella standarder för den lagstadgade revisionen.
Jag ställer mig i synnerhet bakom föredragandens rekommendationer i stycke 11, att revisorer bör omfattas av en obligatorisk försäkring med en minsta omfattning, och att de skall vara skyldiga att ansluta sig till en garantifond. Min grupp kommer att stödja betänkandet, och i synnerhet ändringsförslaget från Palacio Vallelersundi, som ökar tydligheten och säkerheten i stycke 7.
Jag vill betona en särskild sak: det påstås att artikel 51 i det fjärde företagslagsdirektivet inte har realiserats ordentligt i italiensk lagstiftning. Man räknar med att 100 000 företag inte är föremål för lagstadgad revision i Italien, vilket äventyrar den tillit som kan vederfaras dessa specifika företags räkenskaper. Det vore bra om kommissionen kunde ta itu med denna sak, och jag är underkundig om att kommissionen redan har tillställt Italien ett motiverat yttrande med avseende på det åttonde företagslagsdirektivet rörande revisorers yrkesmässiga kvalifikationer.
Sammanfattningsvis - detta kan synas vara ett tråkigt ämne, men det är i själva verket av mycket stor betydelse för att ekonomin i Europeiska unionen skall fungera på korrekt sätt; det är en skyddsåtgärd för konsumenter och investerare och det bör stödjas av just dessa skäl.

Palacio Vallelersundi
Fru kommissionär! Det är svårt att lägga till något till det de föregående talarna har sagt angående de auktoriserade revisorernas betydelse. Det är svårt därför att i ett allt mer komplext samhälle är det otvivelaktigt så att företagens tolkningar på gränsen till lagen är vanliga. För att bara nämna två exempel, vilka föredraganden med den omsorg som karaktäriserar hela hennes arbete har pekat ut, för att ta upp två av de exempel hon har nämnt, den ekonomiska ingenjörssvetenskapen, det som kallas ekonomisk ingenjörsvetenskap, eller beteckningen tillgångar kan förstöra bilden av vad egendom är, tillförlitlig, reell, vilket är bolagens skyldigheter till räkenskaper.
Denna tvetydighet gör det således nödvändigt att kräva, för handelns säkerhet och för hela samhället, att dessa yrkesutövares tjänster, för att de skall utföras på det sätt som krävs, måste leva upp till en oberoende ställning, fri konkurrens, ansvar och tydliga regler som har tagits upp. Men det är dessa bekymmer som angår alla, staterna, företagen, konsumenterna. På samma sätt är det nödvändigt att tillägga att det finns en befogenhet i fördragen, befogenheten att forma den inre marknaden.
För det första, är denna konkurrens exklusiv, det handlar inte om delade befogenheter, där subsidiaritetsprincipen gäller som tilldelningsprincip för dessa befogenheter. Här är befogenheten de europeiska institutionernas. Det är viktigt att göra det tydligt. Det har påpekats men det gäller att framhålla det.
För det andra och detta måste tvivelsutan nyanseras med: till vilken grad är det nödvändigt att agera? Hur exklusiv befogenheten än är, anser ingen att det är lämpligt att agera mer än vad som är strikt nödvändigt för att uppnå harmoniserings- och konsolideringsmålen i den inre marknaden som fördraget utvisar. Därför, om en spontan harmonisering skulle uppstå utifrån de regler som man har pekat på, och som för närvarande skiljer sig helt i medlemsstaterna, skulle inte detta lagstiftningsarbete, som är gemenskapens befogenhet, behöva genomföras. Och i detta fall, som i så många andra, är den bästa myndigheten den som inte behöver agera, som kan få igång det agerandet.
Jag vill i denna mening betona att de berörda sektorerna gör en viktig del av arbetet med att göra medlemsstaterna medvetna om behovet av att uppnå en spontan harmonisering.
Vi har alltså den gemenskapsbefogenhet som det gäller att utöva. Faktum är att detta redan sker. Inte bara det fjärde direktivet om räkenskaper, vilket har nämnts, utan även det sjunde direktivet och direktiven om bank- och försäkringssektorerna tar upp den auktoriserade revisorns roll.
Det är också sant, vilket har sagts, att i några fall, konkret i artikel 51 i det fjärde direktivet om årsredovisningar, tillämpas det inte bra, men i dag talar vi om en annan sak, om lege ferenda , som det gäller att normera.
Detta är en fråga - som för övrigt frågan om den överdrivna koncentrationen av de stora revisionsbolagen, en process som vi är inne i, där det inte längre är de stora sex, nu är de ännu färre och den senaste tiden har vi ganska ofta haft tillfälle att höra eller läsa denna nyhet i massmedia - som inte angår denna grönbok, det är frågor som angår kommissionens fördelning av befogenheter och, definitivt, den uppgift som kommissionen har för att vaka över fördragens strikta tillämpning.
Här talar vi om en annan sak. Vi talar om vad som måste göras, vad som måste normeras för att uppnå den inre marknaden, för att få sammanhängande och harmoniserade regler i de olika medlemsstaterna och Sierras betänkande, som tar upp kommissionens idé, vilket PPE-gruppen, som jag representerar, kommer att stödja med den nyans som ändringsförslaget om stycke 7 innebär och som jag skall tala om, tar väsentligen upp innehållet i revisionsrapporterna - det kan inte få vara så att detta obligatoriska innehåll är ett i en medlemsstat och ett annat i en annan - förhållandet mellan intern- och externrevisorer och yrkesutövandet, det vill säga fri etablering, uppbyggnad av filialer och garantier för den fria rörligheten för tjänster.
Det framhäver också idén om en teknisk kommitté, som redan har nämnts, och slutligen behovet att klart begränsa de parallella tjänsterna, som i en logisk företags- och handelsexpansion revisionsbolagen har en tendens att utföra.
Detta nödvändiga oberoende, detta behov av att skydda en extern vision, som inte har någonting att göra med företaget de gör revision hos, gör att vi måste observera - vilket PPE: s ändringsförslag handlar om - och inte döma ut lösningar på förhand, men det är nödvändigt att kommissionen tar itu med problemet om hur man skall fastställa och garantera detta oberoende, särskilt i förhållande till rättsliga tjänster eftersom den rättslige rådgivaren är en oberoende yrkesutövare men som tar ställning, som hör till företaget och har sina intressen.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Låt mig först tacka föredraganden för hennes noggranna och mycket djupgående betänkande. Den föregående talaren sade att det pågår en koncentration av revisionsföretag. Föredraganden säger att det inte har något med saken att göra. Men det har visst något med saken att göra. Precis som banker och försäkringsbolag nu gått samman i stora ekonomiska sammanslutningar märker vi att även olika yrkesgrupper i tjänstesektorn börjar sluta sig samman. Advokater, notarier, skatteexperter och konsulter. Nu visar det sig att revisorn, tidigare urtypen för en torr, oböjlig ensamarbetare som endast kom och tittade efter om de siffror som fanns upptagna i böckerna var korrekta, nu har blivit en person som ute på företagen också tänker efter hur allt måste gå till, och där har vi kommissionens ansvar, med avsaknaden av enhetlighet i Europas skattelagstiftning. Hur kan vi hantera detta?
Det visar sig sedan att sammanslutningen av stora revisionsföretag över gränserna med konsulter verkligen sker på grund av detta och det är alltså återigen kommissionens underlåtenhet att skapa en skatteharmonisering som spelar en roll i detta sammanhang, eller medlemsstaternas, för de vill det inte, kommissionen vill det väl egentligen. Det betyder också att det nu finns stora skillnader i revisorernas yrkesrisker. De ligger mellan flera miljarder i BBCI-ärendet och en juridiskt begränsad risk på 500 000 D-mark i förbundsrepubliken. Herr ordförande! Det är en sådan skillnad att det verkligen måste hända något.
Nu vill vi inte ha någon koncentration. Därför har vi inlämnat vårt ändringsförslag för punkt 7. Jag anser att Palacios ändringsförslag går lite för långt, det ger för mycket spelrum. För konsumenten och för de små företagen är det av allra största vikt att det förutom den rena kontrollen också kan ske en enkel form av rådgivning. Det vill vi gärna att konsumenten skall kunna få.

Kellett-Bowman
Herr ordförande! Sierra González har gripit sig an många mycket komplicerade frågor i sitt betänkande. När vi kommenterar kommissionens grönbok anser jag emellertid att det utgör vår uppgift att ställa frågor och att peka ut inriktningar, snarare än att behandla detta som om det gällde lagstiftning.
Problemen har mikro- och makrosidor. Mikroaspekterna rör minimistandarder för revisionsförfarandet. Jag anser att varje företags ekonomiska rapportering, inberäknat förvaltningsbolag och välgörenhetsinrättningar, bör vara föremål för likartade regler i hela gemenskapen, och att det bör föreligga ett ömesidigt erkännande av kvalifikationerna hos dem som har befogenhet att skriva under revisionsberättelser.
Jag anser inte att kommissionen varit särskilt framgångsrik vad gäller att få till stånd realiserandet av alla de direktiv som redan förts in i författningssamlingen. Artikel 51 i det fjärde direktivet har nämnts av två kollegor, och jag anser att realiserandet av det åttonde direktivet i samtliga medlemsstater också kräver ytterligare insatser från kommissionens sida. Det vore naturligtvis bra om alla medlemsstater hade likartade lagstadgade krav på ekonomisk redovisning, men det är någonting som ännu återstår att få till stånd.
Ur makrosynpunkten så måste man inse att affärslivet har kommit att bli globalt, under tiden som vi sökt åstadkomma en harmonisering av revisionsstadarderna. Multinationella företag, internationella företag och - förhoppningsvis en dag - europeiska företag, behöver ha harmoniserade revisionsregler. Yrkeskåren har naturligtvis själv utvecklat sig i samklang med tiden, och många revisionsbyråer har nu global verksamhet. Jag är personligen oroad över att dessa företag koncentreras på alltför få händer. Det är min uppfattning att det bör finnas minst fem multinationella grupper i världen. Detta är så mycket mer nödvändigt nu, när dessa företag erbjuder rådgivning och konsulttjänster. Aktieägarna måste veta att de råd deras företag får verkligen är självständiga. Teorin med kinesiska murar räcker inte. Jag inser naturligtvis att kommissionär Gradin kommer att säga mig att föreskrifterna om dessa problem inte ingår i det här förfarandet, men jag tror att dessa problem skymtar bakom horisonten, och att de måste tas upp och förstås.
Punkt 7 har medfört en del problem, och Palacios formulering av ändringsförslag 1 gör det i själva verket inte helt klart vad hon avsåg, men hennes redogörelse under debatten här på förmiddagen har gjort det klart att vi kan stödja det ändringsförslaget. Denna grupp ställer sig bakom González betänkande.

Gradin
Herr ordförande! Denna debatt handlar om revisionens framtid i Europa. Revision och redovisning betraktas ibland som specialistämnen som inte förtjänar någon politisk uppmärksamhet. Bra revision ökar emellertid sannolikheten för att den ekonomiska informationen är tillförlitlig - och tillförlitlig ekonomisk information är väsentlig för den inre marknaden. De som använder sig av bokslut betraktar revisionsrapporten som en garanti för att räkenskaperna är tillförlitliga. Det finns få regler om revision på EU-nivå.
Vi har olika revisionssystem i medlemsstaterna, både vad gäller revisionens innehåll och normerna för hur den bör utföras. Denna brist på samstämmighet hindrar i många fall den inre marknadens funktion. Det var mot denna bakgrund som kommissionen gav ut grönboken, just för att starta en diskussion på hög nivå i Europa om dessa frågor. Den mottogs väl vid en konferens som kommissionen anordnade i december 1996. Mer än 200 företrädare för stat och näringsliv uttryckte sitt allmänna stöd för synsättet i grönboken.
Europaparlamentets ståndpunkt är mycket viktig för vår analys. Ert yttrande hjälper oss i kommissionen att inom kort kunna utarbeta ett meddelande om revision.
Låt mig lyfta fram några synpunkter. Vi är alla överens om att börja arbetet med att skapa en mekanism för revisionsnormer på EU-nivå. Denna mekanism kan få formen av en teknisk underkommitté till kontaktkommittén för redovisningsdirektiven. Underkommittén skall bestå av företrädare för medlemsstaterna och för yrkeskårer. Jag håller med om att användarna av revisionsrapporter bör vara nära knutna till den tekniska underkommitténs arbete. Underkommittén kommer i synnerhet att följa yrkeskårens arbete och i sinom tid visa oss om det behövs någon lagstiftning för att uppnå målen.
De ändringsförslag som har framförts vad gäller revisorns oberoende ställning belyser hur viktig denna fråga är, särskilt vid en tidpunkt då det råder osäkerhet om yrkets framtida utformning. De som använder sig av revisionsrapporter måste kunna lita på att revisorn är oberoende. Därför är det nödvändigt att bestämma vilka andra tjänster än revisorstjänster som en revisor kan utföra, och att dessa regler efterlevs. Om yrkeskåren utför det som krävs, är allt gott och väl. Om inte, måste vi alltså överväga lagstiftning, eftersom vi alla är överens om att revisorn har en nyckelroll i företagens kontroll- och övervakningssystem. Kommissionen och den nya underkommittén skall överväga de olika förslag som har framlagts i samband med grönboken och, naturligtvis, utifrån det betänkande som vi nu diskuterar här i parlamentet.
Frågan om revisorns yrkesmässiga ansvar är mycket komplex. Vi behöver undersöka närmare hur olika system inverkar på den inre marknaden. På denna punkt utför kommissionen för närvarande en separat studie av hur ansvarsfrågorna hanteras i olika länder.
Vi är överens om att man bör avskaffa alla nu gällande föreskrifter i medlemsländerna som begränsar företagets grundläggande bestämmelser om etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla tjänster. Fördragets bestämmelser gäller fullt ut för handel med revisionstjänster. Vi måste göra större framsteg när det gäller att underlätta ömsesidigt erkännande av revisorers kvalifikationer mellan medlemsländerna. Med dessa synpunkter vill jag också framföra ett tack till föredraganden för ett bra arbete.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Gradin.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Transitering i Alperna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande muntliga frågor:
B4-1009/97-O-0111/97 av Simpson för PSE-gruppen, till kommissionen om förhandlingar mellan EU och Schweiz om landtransport, -B4-1014/97-O-0138/97 av Kreissl-Dörfler m.fl. för V-gruppen, till kommissionen om förhandlingar mellan EU och Schweiz om landtransport, -B4-1105/97-O-0180/97 av Jarzembowski för PPE-gruppen, till kommissionen om förhandlingar mellan EU och Schweiz (vägstransport), -B4-1106/97-O-0181/97 av Santini för UPE-gruppen, till kommissionen om transitering i Alperna, -B4-1107/97-O-0183/97 av Wijsenbeek för ELDR-gruppen, till kommissionen om transittrafik genom Alperna, -B4-1108/97-O-0184/97 av Leperre-Verrier, för ARE-gruppen, till kommissionen om transittrafik genom Alperna, -B4-1015/97 - O-0185/97 av Puerta och Papyannakis, för GUE/NGL-gruppen, till kommissionen om transitering i Alperna.
Simpson
Herr ordförande! Mina anmärkningar kommer i hög grad att vara tillrättalagda för kommissionen. Detta specifika fall - frågan om ett transitavtal med Schweiz - har vairt föremål för en serie överläggningar under lång tid. Det är ungefär som att ta sig upp för en stege: vi synes klättra upp två pinnar, och sedan händer någonting som får oss att halka ner en eller två pinnar, och på nytt hamna där vi startade.
För ögonblicket tycks frågan koncentreras kring nivån på vägskatteuttaget för tyngre transportfordon som passerar igenom schweiziskt territorium. Vi måste inse att andra problem uppkommer till följd av denna avsaknad av en överenskommelse. Trafikkoncentrationen i Österrike och Italien, på Brennervägen, är nu så hög att miljön förhärjas fullständigt, och så att människor som undviker Schweiz drabbas av omfattande stopp. Men det förekommer också stockningar på den franska sidan av Alperna. EU: s medlemsstater råkar ut för problem till följd av att vi inte har lyckats ingå ett avtal med schweizarna.
Vi måste också inse behovet av att skydda miljön i Alperna, däribland de alpinska delarna av Schweiz. Den schweiziska regeringen har de senaste veckorna visat viss flexibilitet vid överläggningarna. Det bör vi välkomna. Vi behöver emellertid ett avtal omgående - inte till varje pris, det måste sägas - som erkänner behoven och förhoppningarna hos såväl Europeiska unionen som Schweiz.
Jag är tacksam för de tidigare ansträngningarna från kommissionär Kinnocks och de tidigare nederländska och luxemburgska ordförandeskapens sida. Det faktum att Förenade kungarikets ordförandeskap tagit sig an frågan om ett avtal visar hur viktig den är.
Vi behöver verkligen ett avtal. Vi kan alla ställa oss på barrikaderna och försvara våra starka ställningar. Schweizarna kan gömma sig bakom Alperna. Europeiska unionen kan gömma sig bakom sitt behov av denna transittrafik. Men om vi gör det finns det risk för att vi inte får något avtal, och de som då blir lidande är invånarna i Österrike, i Brenner, i Frankrike och i Italien.
Jag yrkar därför på att vi fördubblar våra ansträngningar att försöka få detta viktiga transitavtal med Schweiz undertecknat, beseglat och på plats.

Van Dijk
Herr ordförande! Min politiska grupp skulle gärna vilja veta av kommissionen, och i detta fall är det kommissionär Van den Broek, om Europas förhandlingar med Schweiz verkligen är förenliga med de förpliktelser som Europeiska unionen i ett tidigare skede har ingått. Då syftar jag naturligtvis å ena sidan på transitavtalet med Schweiz och å andra sidan även Alpkonventionen. Enligt Alpkonventionen, som alla medlemsstater undertecknat och som alltså är bindande för oss, har Europeiska unionen förbundit sig att göra insatser för att föra över transporterna genom Alperna från väg till järnväg.
I transitavtalet står det att de lastbilar som kör genom Schweiz också måste stå för de externa kostnaderna och då särskilt för miljökostnaderna. I ljuset av de förpliktelserna tycker jag inte det är rätt att kommissionen och rådet motsätter sig Schweiz strävan efter avgifter för den tunga trafiken som är tillräckligt höga för att man skall kunna åstadkomma en faktisk övergång från vägtransport till järnvägstransport.
Jag vill återigen påminna om den schweiziska folkomröstningen år 1994 då det fastslogs att transittrafiken måste ha förts över till järnvägen före år 2005. I de pågående förhandlingarna med Schweiz visar Europeiska unionen skamligt lite respekt för grundlagen i det ännu självständiga Schweiz. Den goda grannsämjan offras på ett cyniskt sätt för vägstransportlobbyns intressen. I detta fall rör det sig framförallt om de nederländska vägtransporterna.
Tyvärr låter sig minister Jorritsma användas av Nederländerna, distributionsland, som en sorts buktalardocka. I tisdags underströk Europaparlamentet ännu en gång i Sarlisbetänkandet att transporterna genom Alperna i så stor omfattning som möjligt måste ske per järnväg. Vi måste vara konsekventa, vi måste se till att vi också förverkligar detta och det betyder att vi måste ta några steg i riktning mot Schweiz.

Jarzembowski
Herr ordförande! Jag kan inte hålla med föregående talare, fastän jag gärna skulle vilja göra det. Här handlar det inte om holländarnas intresse, då skulle ni se att jag var på er sida, utan det handlar om grekernas, italienarnas, österrikarnas, tyskarnas, fransmännens, engelsmännens intresse. Jag skulle kunna nämna många medlemsländer. Vi behöver helt enkelt transit genom Alperna. Vi kan inte acceptera att Schweiz säger, vi är lycksalighetens ö, gör vad ni vill i Brenner, gör vad ni vill i Frankrike, vi stänger igen! Kära kollega, man skulle också kunna låta schweizarna förstå, att den som gör det ekonomiskt omöjligt att köra genom Schweiz bör se upp så att vi inte gör det ekonomiskt omöjligt att åka ut ur Schweiz, för att säga det rent ut!
Det går inte för sig att våra företags och konsumenters intressen på ett sätt behandlas som om vi alltid var tvungna att tacka och bocka. Tvärtom, vi har dubbel anledning. Vi vill skydda miljön. Vi vill transportera via järnväg, men jag ser inte att det, som den schweiziska regeringen ville göra för att verkligen genomföra överföringen av transporter till järnväg, verkligen har genomförts. Ärligt talat ser jag inte heller att österrikarna, tyskarna och italienarna har kommit så långt när det gäller Brennerbastunneln, som vi egentligen skulle ha gjort. Det faktum att vi inte har kommit längre när det gäller järnvägen, kan man inte lasta lastbilsföretagen för och lägga på dem alltför höga avgifter.
Jag säger det rent ut: Det går inte an att Schweiz förväntar sig av oss, att vi är tacksamma när de sänker sitt krav från 410 till 360 schweizerfranc för genomfarten. Det är fortfarande inte acceptabelt. Vi måste även säga dem att de är en del av ett totalpaket, nämligen frågan om landtrafik. Det finns ju även många andra frågor som spelar roll i förhandlingarna. Våra kolleger i Schweiz måste fundera på vad de vill.
Jag skulle gärna vilja ta den schweiziska regeringen i försvar. De sitter i en ytterst svår situation på grund av sin grundlag. Men jag tycker inte att man kan säga att vi inför en effektberoende avgift för tung trafik, det är våra kriterier, och hela Europa måste rätta sig efter detta, eftersom vi schweizare har beslutat det! Så kan man inte leva tillsammans i Europa. Jag hoppas att schweizarna erkänner att det är just arbetarna i Grekland, i Italien som har ett intresse av att få föra ut sina varor på marknaden.
Därför tror jag att vi måste säga till schweizarna att vi inte kan och inte kommer att acceptera för höga avgifter. Jag säger även till några av mina kolleger här i parlamentet, även till min kollega van Dijk: Det heter ofta, om de åtminstone skulle sänka sig ner till den österrikiska Brenner-nivån, skulle det räcka. Där säger jag nej! Om jag kommer ihåg rätt har detta parlament hjälpt kommissionen att inleda talan mot den senaste höjningen av vägavgiften för Brenner. Jag skulle vilja påminna om detta, så att även kommission inte glömmer det. Låt oss gemensamt yrka på att vi snabbt kommer överens med Schweiz, men inte till vilket pris som helst, som Brian Simpson sade!

Santini
Herr ordförande! Det verkar uppenbart att det finns två huvudaktörer i denna fråga: å ena sidan de europeiska medborgarna som när det gäller den här typen av regler har en tendens att försvara sitt eget territorium, miljön, dvs. sitt eget liv. Å andra sidan - och detta är en orosfaktor som vi inte kan undvika att ta med i beräkningen - så finns även kraven från andra aktörer, som t.ex. speditörerna och alla de ekonomiska sektorer som hänger samman med den verksamheten. I det här fallet så står, om inte liv, så åtminstone arbetstillfällen på spel. Det är med andra ord en svår roll som kommissionen spelar i förhandlingarna mellan Schweiz och Europeiska unionen. Ingen försöker heller dölja att resultaten från den överenskommelsen också kommer att vara avgörande för transiteringsvillkoren för alla andra alppass inom gemenskapen, till att börja med Brennerpasset, utan tvekan det känsligaste, en knutpunkt för trafiken mellan nord och syd, framför allt när man har avslutat - och vi hoppat att det kan ske så snart som möjligt - den stora järnvägslänken som, om man är optimist, kan tänkas förena Stockholm och Palermo.
Men allt detta måste vi nu återföra till frågan om de trånga alppassen. Det står i ett dokument från kommissionen att, även när det gäller förhandlingarna med Schweiz, så skall den framtida vägavgiften knytas direkt till de verkliga kostnaderna för infrastrukturen. Dessa kostnader innefattar underhåll och modernisering av infrastrukturen, men inte konstruktion av nya vägar eller externa kostnader för vägtransporter.
Parallellt med detta hävdar Europeiska unionen kravet att de schweiziska vägavgifterna alltid skall vara jämförbara med dem som gäller i Brenner. Det finns helt klart mycket nära beröringspunkter mellan de båda akterna. Kommissionär Kinnock har till och med sagt att han hoppas kunna avsluta förhandlingarna med Schweiz innan ett avtal sluts med de femton om Eurostämpeln. I verkligheten är det detta som även Österrike hoppas på, Österrike som helt enkelt väntar på att få reda på hur stor den schweiziska avgiften blir för att kunna lägga en större avgift på Brenner och därmed avleda den tunga trafiken till Schweiz. Detta är ett manövrerande som ligger på gränsen till det korrekta, skulle man kunna säga, och kommissionen bör vara mycket uppmärksam på att spela rollen av domare, eftersom det inte bara är avtalet med Schweiz som står på spel, utan den interna trovärdigheten.
Brenner har redan fått specialbehandling i den stora uppgörelsen om alppassen tack vare ett förslag till kompromiss som baserades på fyra kärnpunkter: differentierad tariffsatser, med fordon som klassas som Euro-0, Euro-1 och Euro-2; en minskning med 50 procent för vissa medlemsstater som Grekland och Irland som, på grund av sin geografiska placering, begärt en sådan särbehandling; tillfälliga undantag till och med slutet av 1999, för Spanien, Frankrike, Italien, Portugal och Grekland; men det finns även en allmän alpklausul, med speciella skatteregler för Brenner, som redan sagts. Jag frågar därför kommissionen hur dessa faktorer påverkas, hur kan förhandlingarna med Schweiz ändra dem, mot bakgrund av att det även finns siffror som angivits av kommissionen: man nämner till exempel 72 ecu för passage med en lastbil av typen Euro-0, dvs, en lastbil med fyra axlar och mer, under dagen, och 165 ecu för en nattlig passage.
Detta förhållande blir sedan ännu mer akut om vi kastar ett öga på statistiken, som har en viss betydelse, och enligt vilken under 2001 endast 15 procent av genomfartstrafiken kommer att ske på järnväg och vattenvägar och 81 procent på landsväg; just nu är motsvarande siffra 72 procent. Det brådskar därför att komma fram till en lösning, förutom, vilket flera gånger har nämnts, herr kommissionär, att förverkliga ett järnvägsnät som kan ge speditörerna ett konkret alternativ.

Wijsenbeek
Herr ordförande, herr kommissionär! Det börjar bli dags att det händer något. Så länge avtalet inte är klart sker det nämligen en alldeles onödig trafikomläggning. Det betyder också att när lastbilarna kör över Brenner ger vi österrikarna chansen att ensidigt skinna oss på pengar.
Det är bra att kommissionen nu inlett ett förfarande mot detta. Van Dijk och Voggenhuber börjar nu väl att ropa: det måste föras över till järnvägen, men den möjligheten finns inte. Det finns inte tillräckliga alternativ för att få över lastbilarna till järnvägen. Lötchberg och Gotthard är ännu inte på rätt höjd och i Österrike har man inte gjort någonting alls åt Brennerjärnvägen.
Det betyder att vi befinner oss i ett läge där vi helt enkelt måste komma fram till ett avtal. Det ligger också på medlemsstaterna som kommissionen inte har gett tillräckligt med spelrum i mandatet.
Kort sagt, vi är överens om att förhandlingarna med Schweiz måste börja på en lämplig nivå. Vi måste alltså också som gemenskap bidra till det faktum att Schweiz nu håller på, och har lovat oss, att bygga om två tunnlar i NEAT så att de får rätt höjd. De har dock upphört med arbetet på en av de två tunnlarna och fortfarande finns det ingen möjlighet att stiga på tåget i Basel och stiga av i Chiasso. Det hade Schweiz dock lovat.
Kort sagt, jag vill än en gång uppmana kommissionen att i lugn och ro och med öppenhet inleda förhandlingarna.

Leperre-Verrier
Herr ordförande! Den frågan som i dag samlar oss är viktig. Förhandlingarna med Schweiz har varit blockerade i månadet på grund av transportproblemet. Det är alltså brådskande att göra en sammanfattning av läget för våra förbindelser med vår alpinska granne. Det verkar som om de schweiziska myndigheterna har accepterat att göra medgivanden. Vi skulle alltså vilja att kommisisonen informerar oss och klargör de framsteg, som pressen har återgett. Problemet med överfarten från Schweiz har konsekvenser för vägtrafiken i hela Alperna.
Av det skälet anser jag, med hela min grupp, att förbindelserna med Schweiz i fråga om transporter inte kan isoleras från hela frågan om transittrafiken genom Alperna, och att det blir allt mer angeläget att ta hänsyn till vägtrafikens katastrofala effekter på miljön. Jag skall bara ta ett exempel: på grund av Mont Blanc-tunneln är Chamonix-dalen lika förorenad som en stor stad. Man kan alltså förstå oron hos invånarna i Mont Blanc-området, liksom också i Val d'Aoste, då man tar upp möjligheten att göra den här tunneln dubbelt så stor.
Men det finns lösningar. Först och främst att lösa tvisten med Schweiz, och att ta fram en prisstruktur som uppmuntrar miljövänlig utrustning. Sedan, och det är en mycket viktig beståndsdel, att gynna järnvägstrafiken och utveckla transporter på blockvagn. Visst kommer övergången från vägtransporter till järnvägstransporter att medföra en stor kostnad och kräva mycket tunga investeringar. Men, låt oss inte glömma det, det är framtidens lösning. I det sammanhanget skulle snabbtågsförbindelsen, inbegripet varutransporter, mellan Lyon och Turin, med framdragningen av järnvägstunneln Montmélian-Turin, göra det möjligt att underlätta kombitransporter i den alpinska regionen.
Det finns alltså anledning att konkretisera det här projektet och att engagera medlemsstaterna för att de skall förverkliga nödvändig infrastruktur. För övrigt bör man särskilt uppmärksamma järnvägsprojektet som förbinder Genève via Mâcon, Bourg-en-Bresse och Chambéry.
Den schweiziska republikens nye president har gjort optimistiska uttalanden vad gäller förbindelserna mellan Europeiska unionen och Schweiz. Låt oss hoppas att det kan bidra till att lösa den här svåra situationen.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Leperre-Verrier. Ärade ledamöter, jag ber om er uppmärksamhet för en begäran jag vill framställa. Baldarelli begär att hennes inlägg tidigareläggs därför att hon omedelbart måste avresa till Italien.
Jag har inte befogenhet att ändra om i talarlistan eller att ge företräde för talare, men om ingen ledamot motsätter sig detta skulle jag kunna uppfylla Baldarellis begäran med en rekommendation om att hon kortar sitt anförande. Om ingen motsätter sig det gör vi på detta sätt.

Jarzembowski
Herr ordförande! Jag anser att vi borde höra kommissionären och sedan inte någon mer, i annat fall får vi räkna med ytterligare en runda. Det kan inte gå för sig att någon får gå före. Jag föreslår att kommissionären talar och sedan är det slut, och vi röstar! Att ytterligare talare skulle få tala efter kommissionären går inte för sig.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Jarzembowski. Som ledamöterna naturligtvis kan konstatera har vi en invändning. Fru Baldarelli, jag kan inte bevilja er begäran.

Van den Broek
Herr ordförande! Den här debatten äger rum i ett intressant skede, både när det gäller den fas som förhandlingarna med Schweiz befinner sig i och när det gäller den fas som diskussionen inom unionen befinner sig i med avseende på tariffering av vägtransporter. Som ledamöterna känner till så gjordes verkliga framsteg vid transportrådet förra månaden. Kommissionen fortsätter hoppas att vår verksamhet med avseende på de viktigaste problempunkterna skall kunna avslutas på ett tillfredsställande sätt under Förenade kungarikets ordförandeskap.
Jag vill påpeka att även om den här debatten koncentreras på transportproblematiken, så sträcker sig förhandlingarna med Schweiz över ett stort antal andra ärenden och att överenskommelsen inom unionen, som kommissionen vill hålla sig till, är att förhandlingarna måste leda till ett resultat som fördelar sig jämnt över de olika sektorerna, både inom själva sektorerna och mellan de sektoriella ärendena.
När det gäller landtransporter så har vi alltid strävat efter att lägga en grund för en stegvis utveckling av en sammanhängande politik och för åstadkommande av jämförbara villkor för hållbara transporter över Alperna. Vi har haft ansenliga framgångar när det gäller överensstämmelse med schweizarna och har kommit överens med Schweiz på följande punkter. Höjning av maximivikten för lastbilar från 28 till 40 ton i två etapper som inleds år 2001 och som skall vara slutförd år 2005. Diverse saker i samband med införandet av ett nytt tarrifferingssystem på kilometerbasis för vägtransporter i Schweiz.
Andra punkten som vi är överens om är utökning och justering av utfästelser på området utveckling av infrastrukturen till förmån för järnvägskorridorer genom Schweiz. Likaså en utökning av utfästelserna med avseende på järnvägskapaciteten och på kvalitet och pris på servicen, särskilt för kombinerade transporter och dessutom ökade utfästelser avseende integreringen av det schweiziska järnvägssystemet inom ramen för det regelverk som även gäller i Europeiska unionen. Vidare också om utveckling av de så kallade godstransportkorridorerna.
Vidare har vi kommit överens om lämpliga garantiåtgärder för att avhjälpa ojämna förhållanden i alptransporterna, både i unionen och i Schweiz. Slutligen är vi också eniga om ett antal förbättringar i tillträdes- och transitmöjligheterna för lastbilar över 40 ton, dessa kan genomföras omedelbart.
Som ni vet så förekommer det fortfarande avsevärda meningsskiljaktigheter i några detaljer som inte är oviktiga. Särskilt när det gäller de tariffer för avgifter på schweiziska vägar som skall fastslås år 2001 respektive 2005. Andra invecklade problem hör ihop med eventuella vägavgifter på de fyra viktigaste passen genom de schweiziska Alperna, ett förbud mot nattkörningar och med övergångskvoter för lastbilar över 40 ton. Schweizarna har dock uttalat sin förståelse för Europeiska unionens oro och har under förhandlingarnas gång visat sig beredda att göra insatser för att i det sammanhanget vara tillmötesgående på ett stort antal punkter. Nu när det finns en verklig politisk vilja på båda sidor kan man rimligtvis utgå från att de återstående skiljepunkterna också kan lösas.
När det gäller den så kallade likabehandlingen så kan kommissionen bekräfta att principen om icke-diskriminering skall vara en integrerad del av det kommande avtalet med Schweiz och att båda parter också är överens på den punkten.
Förra året, när vi behandlade kommissionens förslag till direktiv om vägavgifter ville transportrådet inte acceptera kommissionens uppfattning om begreppet känsliga områden.
Nu undersöker rådet dock möjligheten att ta med en alpklausul på grundval av vilken, naturligtvis inom angivna gränser och under angivna villkor, en högre vägavgift för den aktuella österrikiska sträckan skulle kunna tillämpas, en högre vägavgift än den genomsnittliga taxan. Den klausulen, i kombination med ett tillfredsställande resultat av förhandlingarna med Schweiz, borde medverka till att en hållbar spridning av trafiken åstadkoms och upprätthålls i hela alpregionen. Både kommissionen och rådet har dock med eftertryck påpekat att vi inte kan godta ett resultat, inte vid förhandlingarna med Schweiz och inte heller vid samtalen om en alpklausul, som skulle göra vägen genom Alperna orimligt dyr.
Europeiska gemenskapen är naturligtvis part i Alpkonventionen, så svarar jag Van Dijk. Parlamentet kan därför också lita på att kommissionen ska se till att gemenskapen uppfyller sina förpliktelser i enlighet med Alpkonventionen och anpassar sin transportpolitik efter målsättningen i den konventionen. Kommissionen anser dock att man inte kommer särskilt långt med att utropa hela alpregionen till känsligt område. Det skulle vara mycket mer meningsfullt om man inom Europeiska unionen kunde komma överens om Alpkonventionens transportprotokoll. Tyvärr har en av medlemsstaterna ännu inte godtagit de förslag som är godtagbara för alla andra av avtalets parter.
Avslutningsvis, herr ordförande, skall det också nämnas att kommissionen var belåten med resultatet av förra månadens transportråd, där medlemsstaterna uppmanade kommissionen att fortsätta förhandlingarna på grundval av det allra senaste schweiziska förslaget och förbereda ett avtal som bland annat anger tariffer som är baserade på infrastrukturkostnader och som anger en höjning av kvoten för lastbilar över 40 ton för perioden 1999-2005. Frågan kommer utan tvivel att tas upp på nytt vid följande transportråd i mars, varefter kommissionen naturligtvis via de vanliga kanalerna kommer att informera parlamentet om hur det hela fortskrider.
På grund av problematikens omfattning och bristen på tid skall jag, herr ordförande, inte gå in närmare på alla andra aspekter. Jag hoppas att ledamöterna har förståelse för det och jag kommer från min sida självfallet att försöka svara på ställda frågor i slutet av den här debatten.

Ordföranden
Debatten fortsätter kl. 15.00 i eftermiddag.

Tomlinson
Herr ordförande! En ordningsfråga. Det ryktas om att en utgåva av den officiella tidningen nyligen, utgiven på det finska språket, fick kasseras och håller på att tryckas om. Jag vill be ordförandeskapet att titta på denna sak och rapportera de fullständiga omständigheterna till parlamentet.
Det verkar handla om en annons från parlamentet i den finska officiella tidningen, där man på finska söker rekrytera till en A3-befattning vid vår rättstjänst, och jag citerar i den utsträckning i vilken jag förstår finska " för att ha hand om en grupp idioter" . Jag har omnämnt vår rättstjänst i alla möjliga ordalag, men detta har jag inte tagit med i vokabulären. Kan ni initiera en undersökning för att ta reda på hur detta gick till, och vilka steg som vidtas för att säkerställa att den skyldige får betala för omtryckningen?

Ordföranden
Tack herr Tomlinson.Jag skall be generalsekreteraren att leta reda på någon i tjänsterna, som inte är idiot, som kan svara er.

Omröstning
Cox
Herr ordförande! Det här är ett kort men mycket invecklat betänkande, som var föremål för en omfattande konsensus i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Utskottet ställde sig enhälligt bakom sju ändringsförslag. Sju var godtagbara för kommissionen, som framgick igår kväll, och kommissionen gick emot flera stycken. Av diskussionen att döma, som hade en nöjaktig närvaro klockan 23.30 igår käll, anser jag det finnas utrymme för ytterligare efterforskningar och dialoger mellan parlamentet och kommissionen rörande vissa känsliga aspekter av detta. Snarare än att utveckla själva sakfrågan i detta skede så skulle jag föredra att vi kunde dra nytta av litet extra tid för eftertanke, och återförvisa betänkandet till utskottet, varefter den kan återkomma hit med något som är godtagbart för bägge institutionerna.
(Parlamentet återförvisade betänkandet till utskottet.)

d'Ancona
Herr ordförande! Jag skulle vilja begära delad omröstning om orden " tidigare straffade" och vidare har jag också ett muntligt ändringsförslag. I resten av Roths ändringsförslag står det 21 år och det skulle jag gärna vilja ändra till 18 år då kan vår grupp instämma i det. Det är de två ändringarna i det ändringsförslaget.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Sainjon
Herr ordförande! Efter att ha diskuterat detta med min kollega Schwaiger, lägger jag fram ett muntligt ändringsförslag som kommer att förenkla det ändringsförslag jag lämnade in, genom att helt enkelt stryka ordet fastläggande. Jag accepterar alltså att ta bort ordet fastläggande från ändringsförslaget som jag lämnade in.
(Parlamentet godtog det muntliga ändringsförslaget.)

Schwaiger
Herr ordförande! Nu när ordet " fastläggande" tas bort, så att Eurorådet därefter inte längre kan lägga fast växelkursen, kan vi stödja detta ändringsförslag och även hela betänkandet.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Ahlqvist, Andersson, Lööw, Theorin och Waidelich
Vi vill tacka föredraganden för betänkandet. Vi anser dock att det finns anledning att ställa sig skeptisk till konstruktionen av det kompensationssystem som betänkandet har att beakta. Det är ett ställningstagande som inte skall ses som bristande förståelse för den roll som försäljningen av fiskeriprodukter spelar för Azorerna, Madeira, Kanarieöarna och det franska departementet Guyana samt för behovet av solidaritet med gemenskapens perifera områden. Vi menar emellertid att konstruktioner av den typ som ärendet omfattar försvårar en nödvändig reformering av den gemensamma fiskeripolitiken. Fiskeriutskottets förslag till rättsakt medverkar inte till att detta förhållande förändras, snarare tvärtom.
d'Anconabetänkandet (A4-0402/97)
Berthu
Herr ordförande! Ändamålet med den s.k. Eurodac-konventionen är att inrätta en europeisk databas som katalogiserar asylsökandes fingeravtryck, för att man skall kunna avgöra, i enlighet med Dublinkonventionen av den 15 juni 1990, vilken stat som är ursprungsmedlemsstaten, och följaktligen, den stat som skall granska ärendet.
Gruppen Nationernas Europa ställer sig allmänt sett positiv till den här konventionen, som faller inom ramen för mellanstatlighet i artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen. Vi vill endast anmärka på att rådet inte klart och tydligt har motiverat sitt tillvägagångssätt, och det är lite synd, eftersom motiven är lovvärda. Det finns ingen anledning till att inte hålla medborgarna informerade. Det existerar faktiskt personer som ständigt lämnar in falska asylansökningar, personer som har avvisats i en stat och som har förmåga att successivt söka sin lycka i alla de andra, genom att försöka utnyttja ett eventuellt misstag. Det är bra att avslöja dem för att undvika att samma ärende behandlas två, tre, fyra gånger. Men eftersom de här personerna varje gång ändrar sin identitet, är det svårt att avslöja dem på något annat sätt än med hjälp av fingeravtryck.
Samtidigt har rådet fått den dåliga idén att försätta sig i gemenskapens ekorrhjul, genom att föreskriva en befogenhet för EG-domstolen, en finansiering genom EU-budgeten samt genom att rådfråga Europaparlamentet om alltihop, även om rådet, enligt vår mening, inte hade någon skyldighet att göra det, i enlighet med artikel K 6. Resultatet är att kammaren har kastat sig in i striden, genom att rösta igenom ändringsförslag som lämnar tillbaka det här systemet i händerna på kommissionen, som gemenskapsanpassar förvaltningen av systemet till det yttersta, och som försöker minska dess räckvidd. Självklart motsätter vi oss de här ändringsförslagen.

Andersson, Lööw och Waidelich
Vi vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete med betänkandet. Vi vill framhålla att införandet av ett system för att jämföra asylsökandes fingeravtryck i sig inte är en garant för att man skall uppnå en eftersträvad human och generös asylpolitik som innebär att medlemsländerna solidariskt ger asylsökande rätt till en fristad. För att en sådan asylpolitik skall uppnås krävs andra åtgärder och djupgående insatser som skall öka samsynen mellan medlemsländerna om behovet av en generös och human asylpolitik.
Vi anser däremot att inrättandet av Eurodac skall ses i ljuset av möjligheten att uppnå en sådan human och generös asylpolitik inom Europeiska unionen. De förslag till förändringar av rådets rättsakt som kommer till uttryck i betänkandet innebär att de asylsökandes självklara rätt till integritet stärks, vilket vi ser som ett starkt skäl för att ställa oss bakom betänkandet.

Ahlqvist och Theorin
Vi är mycket kritiska till rådets förslag att inrätta Eurodac-registret. Eurodac kan resultera i en alltmer restriktiv och brutal flyktingpolitik från medlemsstaterna i Europeiska unionen.
Varje ansökan om asyl måste behandlas för sig, oavsett om den asylsökande tidigare har sökt asyl i något annat EU-land. Därmed ställer vi oss kritiska till anledningen till att Eurodac-registret upprättas, vilken är just att en asylansökan bara skall behandlas i ett land. Vår åsikt är att flyktingar skall ha samma rätt till personlig integritet som våra medborgare har. Att rutinmässigt ta fingeravtryck på flyktingar tar vi avstånd från. Konsekvensen av denna regel innebär också att det ytterst kan komma att krävas tvång och våld mot personer från 14 år och uppåt.
Reglerna som finns om radering av uppgifter i det centrala registret är också otillräckliga. I dagens datasystem är garantierna otillräckliga för att samtliga uppgifter verkligen har raderats. Det måste också vara självklart att inga uppgifter om personer som har fått uppehållstillstånd i en av EU: s medlemsstater skall finnas kvar i registret. Kontrollmyndighetens befogenheter måste ytterligare klargöras. Detsamma gäller också den enskilde asylsökandens möjlighet att dels kunna få information om sina rättigheter, dels kontrollera uppgifternas korrekthet.
Förslaget till betänkande riktar betydande kritik mot Eurodac som vi instämmer i. Vi röstar därför för betänkandet i sin helhet i slutomröstningen. Vi har dock röstat mot vissa delar i betänkandet. För det första ogillar vi att det föreslås i betänkandet att kommissionen skall vara ansvarig för registret. Europeiska kommissionen är en ämbetsmannastyrd institution med mycket svag demokratisk kontroll. För det andra vänder vi oss starkt mot att rådet skall kunna fatta beslut med kvalificerad majoritet i genomförandet av Eurodac. Vår grundsyn är att samarbete i denna typ av frågor skall skötas på mellanstatlig nivå.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för ett betänkande som handlar om upprättandet av ett dataregister (Eurodac) med de asylsökandes fingeravtryck. Vi anser att ett sådant register är ett nödvändigt instrument när man skall avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret för behandlingen av en asylansökan som lämnas in inom EU. Eurodac kan medverka till att förhindra att asylsökande bollas mellan olika länder eftersom ingen vill ta ansvaret för behandlingen av deras sak. Det kan också medverka till att förhindra fusk, dvs. att asylsökande byter identitet efter att ha avvisats från en medlemsstat. Vi stödjer d'Anconas betänkande eftersom det lägger vikt vid att databasen inte får bli en kompromiss med de asylsökandes rättsskydd. Vi anser också att det kan vara en fördel i förhållande till både effektivitet och dataskydd att involvera kommissionen i förvaltningen av databasen.

Le Gallou
Nationella fronten har alltid kämpat och kämpar fortfarande mot den illegala invandringen. En effektiv kontroll av asylansökningarna och kriterierna för asyl är ett medel för att dämpa invandringsströmmen.
Det automatiserade Eurodac-systemet om identifiering av fingeravtryck av asylsökande gör det möjligt att samla juridisk och straffrättslig information som rör dessa, och en stat kan därmed få en viss kontroll över dessa asylsökande. Med stöd av de personuppgifter som den inhämtar om en person, kan staten själv godkänna eller avslå en asylansökan.
Med det här betänkandet föreslår d'Ancona att man skall frånta medlemsstaterna all suveränitet i den här frågan. Hon anser att Eurodac-systemet skall förvaltas av kommissionen och inte av medlemsstaterna. Hon inför också mer tvingande gränser för användningen av systemet.
Än en gång är urvattningen av staten och statens suveränitet uppe till diskussion, på ett område som till sin natur bör förbehållas staten. Den galenskap som Amsterdamfördraget framtvingar - med att man gör området för rättsliga och inrikes frågor mellan medlemsstaterna till en gemenskapsfråga - framträder än en gång i all sin storslagenhet.
Det stora europeiska sållet blir mer och mer påtagligt. Efter Schengen-Europa som avskaffar Europeiska unionens inre gränser, så har vi nu Amsterdam-Europa som avskaffar de yttre gränserna.

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V), Bonde och Sandbæk (I-EDN)
Undertecknade ledamöter är mycket kritiska till det Eurodacregister som rådet vill inrätta. Eurodac är en del av den alltmer restriktiva och brutaliserade flyktingpolitik som växer fram inom EU, en politik som ofta innebär att flyktingar behandlas som om de vore brottslingar.
Vi anser att varje ansökan om asyl skall behandlas för sig, oavsett om den asylsökande tidigare har sökt asyl i något annat EU-land. Vi ifrågasätter därmed grunden för Eurodacsystemet, vars syfte är att en asylansökan bara skall behandlas i ett land. Vi menar att flyktingar har samma rätt till personlig integritet som andra människor. Därmed är det orimligt att slentrianmässigt ta fingeravtryck på flyktingar. Speciellt allvarligt är det, eftersom en sådan regel ytterst kräver att tvång och våld kan användas mot personer från det att de är 14 år gamla.
Vi anser att de regler som finns om radering av uppgifter i det centrala registret är otillräckliga. Självklart skall inga personer som fått uppehållstillstånd i en medlemsstat riskera att ha kvar sina uppgifter i registret. Vi anser också att kontrollmyndighetens befogenheter är oklara och otillräckliga. Detsamma gäller den asylsökandes möjlighet att få information om sina rättigheter och kontrollera uppgifternas korrekthet.
I d'Anconas betänkande riktas betydande kritik mot Eurodac, kritik som till stor del överensstämmer med vår syn. Vi har dock röstat emot alla delar av betänkandet som innebär att kommissionen skall vara ansvarig för registret. Europeiska kommissionen är ett organ som står under mycket svag demokratisk kontroll. Dessutom anser vi att samarbete i denna typ av frågor skall skötas mellanstatligt.
Erika Mannbetänkandet (A4-0403/97)
Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat för resolutionen, eftersom vi anser det vara riktigt att utveckla de ekonomiska och kommersiella relationerna med USA.
Samtidigt anser vi dock att resolutionen undviker att kritisera USA på flera punkter där det skulle vara riktigt. Det vore exempelvis på sin plats att i frågan om mänskliga rättigheter påpeka att flertalet delstater i USA använder sig av dödsstraff.
I frågan om miljö kunde påpekats USA: s motstånd mot mer vittgående internationella överenskommelser på miljöområdet, nu senast manifesterat i Kyoto.
Vad gäller arbetsmarknaden kunde påpekats de starkt anti-fackliga aktioner som många arbetsgivare i USA använder sig av, ofta med myndigheternas fulla acceptans.
Sierra Gonzálezbetänkandet (A4-0399/97)
Pinel
Herr ordförande! Sierra González betänkande syftar till att ställa informationssamhället, dvs. för tydlighetens skull - teledatatekniska medel som Internet t.ex., i den ekonomiska och sociala sammanhållningens tjänst, samt i kampen för sysselsättningens tjänst.
Vi kan inte annat än att ge vårt samtycke till angelägenheten om att se informationssamhället komma till nytta för alla, inbegripet och framför allt för de minst utvecklade regionerna och för de minst gynnade människorna. På samma sätt är vi lyhörda för förslaget att stimulera vidareutbildningen under en persons hela yrkesbana, och även för viljan att respektera flerspråkigheten inom informationssamhället.
Dessutom betonar betänkandet med rätta de lyckosamma konsekvenser som informationssamhället kan ha för landsbygdsregionerna. Tack vare distansarbetet, som gör att många yrkesverksamheter kan bevaras på landet, kan informationssamhället vara en viktig bärare av en balanserad regionalpolitik.
Men vi kommer ändå att behöva se till att informationssamhället inte blir ett tveeggat vapen. Tillåt oss att än en gång insistera på risken för att den nya tekniken underlättar omlokaliseringen av en del av Europeiska unionens tredje sektor, till länder med låga löner och svagt socialt skydd. Europeiska företag låter redan sin bokföring, eller sin kunduppföljning, skötas i Indien eller Singapore. Häri ligger en allvarlig risk för sysselsättningen i unionen, som vi måste beveka med hjälp av lämpliga åtgärder. Vi kan för övrigt med glädje konstatera att vårt bekymmer på det här området har fångat föredragandens uppmärksamhet.
Det är skälet till att gruppen De Oberoende för Nationernas Europa, som i förbigående välkomnar Sierra Gonzalez vilja till samförstånd, har beslutat sig för att stödja det här betänkandet.

Bernardini
Betänkandet om sammanhållningen och informationssamhället, som vi uttalar oss om i dag, kommer som ett komplement till grönboken " Leva och arbeta i informationssamhället: människan i centrum" .
Det här dokumentets förtjänst är att det analyserar konsekvenserna av uppkomsten av ny informations- och kommunikationsteknik för sammanhållningen och för Europeiska unionens olika regioner.
För egen del skulle jag vilja hålla mig till två tendenser: konsekvenserna för medborgaren och inverkan på regionala skillnader.
När det gäller den mänskliga dimensionen, koncentrerar vi sedan några år tillbaka våra insatser på att utveckla den här tekniken med sikte på att utveckla sysselsättningen. Som det utmärkta betänkandet av min kollega Sierra González betonar: det är inte säkert att de kommer att skapa fler arbetstillfällen än de kommer att tränga undan. Utvecklingen av den här tekniken bör ändå ingå i en cykel där individen skall ha en första rangens plats.
När det gäller utbildning bör ungdomarna kunna följa utvecklingen av det här nya samhället. Och det börjar med en insats för att utrusta skolor, gymnasier och utbildningscentrum. Tack vare denna nya trumf är det en kvalificerad, högpresterande och efterfrågad arbetskraft som kommer att framträda.
Vi bör också göra insatser för de ekonomiska aktörerna. Jag tänker på stödåtgärder till förmån för små och medelstora företag och industrier. Genom att själva bli användare av den nya tekniken blir de en källa för högt kvalificerade arbetstillfällen.
Vad gäller den rumsliga dimensionen, är det uppenbart att utvecklingen av informations- och kommunikationstekniken riskerar att öka de regionala skillnaderna. Om det så bara gällde användarnivån, vet man att andelen datorutrustningar - i synnerhet i landsbygdsregioner - är låg. Vår insats bör alltså avse infrastrukturer och uppmuntran av nya nätverk. Som vår kollegas betänkande med all rätt betonar: knappt 2 procent av strukturfonderna har ett gott ändamål. Fram tills nu har man satsat på basutrustning (telefonlinjer, osv.). Vi måste se över inriktningarna för strukturfondernas interventioner, för att variera oss. Tillgången till ny informations- och kommunikationsteknik kan underlättas om man inrättar lokaler i skolorna, biblioteken och allmänna centra. På samma sätt stöttar vi de små och medelstora företagens nyskapande försök och stöder följdåtgärderna som gynnar dem.
Kommissionen, som kan vara en drivande kraft, bör ha en främjande roll, med de medel som den förfogar över.

Caudron
Jag vill gratulera Sierra González till hennes betänkande.
Den grundläggande frågan formuleras väl. " Kommer den nya informations- och kommunikationstekniken att upplösa det utmärkta socialiseringsområde som arbetsplatsen är, genom att hänvisa de anställda till sina hem med hjälp av distansarbetet, eller kommer den att skapa en oförutsedd möjlighet för mindre utvecklade och glest befolkade regioner?" Frågan är enkel.
Svaret är mindre enkelt. Sannolikheten att någon av dessa hypoteser blir verklighet, för med sig frågan om informations- och kommunikationsteknikens inverkan. I det avseendet delar jag de frågetecken som tas upp av Sierra González. Explosionen av den nya tekniken är märkbar i vår vardag. För mig, som borgmästare och parlamentsledamot, utgör de redan ett mycket viktigt redskap i tjänsten för mina medborgare, i min förvaltning och i mitt sätt att stå i kontakt med dem.
Europaparlamentet har många gånger fångat upp detta tema om informations- och kommunikationstekniken. I dag finns det anledning att lämna plats för handling snarare än debatter, även om debatten inte är avslutad, i synnerhet vad gäller området för individens fri- och rättigheter.

Cushnahan
Herr ordförande! Många av dessa mindre utvecklade regioner i Europeiska unionen är föremål för ytterkantsproblemet. De tekniska framstegen, i synnerhet med avseende på informationssamhället, är ett sätt att övervinna problemet med geografisk förskjutning på. Informations- och kommunikationsteknologin lämna viktiga bidrag till att såväl öka Europas konkurrenskraft totalt sett, som att dessutom förbättra den regionala sammanhållningen. Tyvärr utvecklas emellertid olika regioner olika fort, till följd av den bristande balansen i deras utnyttjande av informationsteknologin. För att få ett slut på denna ojämlika utveckling är det viktigt att mer strukturfinansieringsmedel investeras inom detta område.
Det finns mycket att vinna på att dela erfarenheter inom detta område. Jag vill göra kommissionen uppmärksam på ett innovativt pilotexperiment i min valkrets i Ennis i County Clare. Ennis valdes ut i en tävling som Telecom Eirann anordnat och utropades till " Informationsåldersstaden" , och projektet kommer att undersöka fördelarna med att tillämpa många aspekter av informations- och kommunikationsteknologi. Jag hoppas att kommissionen kommer att hålla ett öga på detta, och andra liknande projekt i andra länder, för att ta reda på vad man kan lära sig av dem, och tillämpa i andra delar av Europeiska unionen, i ett försök att bidraga till den regionala sammanhållningen.

Darras
Sierra González förser oss med ett utmärkt arbete och jag kan bara ge mitt fulla stöd till hennes syn på användbarheten av och delningen av vinsterna i informationssamhället.
Som förtroendevald för regionen Nord-Pas-de-Calais, kan jag konstatera att ny informationsteknik ställs till förfogande och används av företag, självklart, men också av " vanliga" medborgare, vilket gör det möjligt för en missgynnad region som är drabbat av hög arbetslöshet att arbeta in sin ekonomiska och sociala eftersläpning. Det är vad som håller på att hända i min region.
Föredraganden gör alltså rätt i att insistera på nödvändigheten av att ge alla regioner möjlighet att investera i infrastruktur för telekommunikation och information. Det är ett område som är lika viktigt som utbildning, yrkeskvalifikationer och/eller den roll som den privata och offentliga sektorn har.
Det bör vara en nationell såväl som europeisk prioritering. Det handlar om ett medel för kampen mot utslagningen. Än en gång med ett exempel hämtat från min region: utan hjälpen från de europeiska programmen som t.ex. web for school och net days, skulle vi själva, regionala och lokala instanser, inte ha kunnat utrusta våra ungdomar med de informationsmedel som de förfogar över i dag.
Det är därför jag stöder föredraganden, för att det stöd hon kräver skall kunna generaliseras och t.o.m. utsträckas.

Ephremidis
Konstaterandena och uppskattningarna från kommissionen och i än högre grad i Sierra Gonzalez betänkande återspeglar dagens verklighet beträffande de ojämlikt fördelade möjligheterna till tillgång och verkligt bruk av informationssamhället i de europeiska regionerna.
Dock svarar inte de förslag som återfinns i kommissionens grönbok mot de behov som framkommer av den teknologiska utvecklingen och de europeiska folkens förhoppningar om ett tillvaratagande av denna utveckling i riktning mot en minskning och ett utplånande av ojämlikheterna i regionerna, samt en höjning av arbetstagarnas levnadsstandard.
Tvärtom kommer den föreslagna avregleringen av telekommunikationsmarknaden att leda till nedväring av de tillhandahållna tjänsterna, speciellt i de mindre utvecklade regionerna och den kommer att försvåra tillgången till näten för medborgare, organisationer och företag och på så sätt intensifiera de existerande ojämlikheterna. Frånvaron av infrastruktur och lämplig utrustning för tillvaratagandet av de möjligheter som dagens elektroniska system och multimedia tillhandahåller, speciellt i de perifera regionerna där det finns stora problem vad gäller uppkoppling mot de centrala nätverken på grund av den höga kostnaden, samt frånvaron av utbildning för dessas tillvaratagande och bruk utgör en negativ utvecklingsfaktor som leder till en ökning av skillnaderna mellan dem som innehar och dem som är uteslutna från informationen.
En central punkt i dessa förslag är framhävandet av vinster för de stora företagen inom sektorn, till förlust för de offentliga tjänsterna och den sociala roll som dessa borde spela. Upphävandet av de offentliga tjänsterna och samhällets motsvarande skyldighet att försäkra alla medborgares tillgång till dessa tjänster kan inte ersättas av missvisande och falska deklarationer om heltäckande tjänster, innehållet av vilka förblir okänt och vilka i princip utgör en täckmantel för att öppna väg för en större koncentration av kapital och de meder som kontrollerar kanaliseringen och spridningen av information, för att till slut leda till upprättandet av en gigantisk industri för tillverkning av nyheter och information, som så många gånger hänt i massmedierna.
För att nå dessa målsättningar utmejslas en taktik för att stävja de sociala reaktionerna och för att skapa en ny arbetsorganisation. En springande punkt i denna organisation utgör även det föreslagna utbredandet av distansarbete, som kommer att vara nådastöten för arbetstagarnas sociala, fackföreningsmässiga och arbetsmässiga rättigheter.
Hur kommer företag med " gammal" utrustning och begränsad tillgång till investeringskapital att kunna konkurrera med gigantiska multinationella koncerner? Avskaffandet av de statliga stöden och de begränsade gemenskapsstöden, vilka t.ex. endast finansierar telekommunikationerna till 2 procent ur strukturfonderna, försvårar dels allas tillgång till nätet utan diskriminering, dels försäkrandet av likvärdhet och icke-partiska villkor för uppkoppling och interoperabilitet.
Dock kommer folken, arbetstagarna, inte tillåta att planer, som gör de redan existerande skillnaderna större, förverkligas. De kommer att invända mot de numera synliga farorna för de perifera och strukturellt svaga regionernas nedbrytning, isolering och förruttnelse, och de kommer inte tillåta kapitalets förhoppning att den europeiska substansen åderlåts och leder till upphävandet av medborgarnas rättigheter, erövringar och friheter.
Waddingtonbetänkandet (A4-0405/97)
Caudron
Det var med stort intresse som jag satte mig in i betänkandet av vår kollega Waddington. Jag vill gratulera henne till det.
Så snart Europaparlamentet skall uttala sig om ett ämne som handlar om sysselsättning, saknas det utan tvivel aldrig livliga diskussioner mellan de politiska krafterna och strömningarna.
Då toppmötet i Luxemburg i november huvudsakligen fokuserade på utbildning, noterar föredraganden med rätta den viktiga diskrepans som finns mellan kommissionens politiska åtaganden och förslag på det här området.
Jag frågar mig ibland hur det står till med viljan hos vissa kommissionärer, som är snara att få oss att gå allt längre mot liberalism, och jag undrar över denna relativa handlingsförlamning, så snart det handlar om att kämpa mot arbetslösheten. Jag vill inte tro att det saknas vilja för att kämpa mot det här gisslet. Jag stöder också reservationslöst de förfrågningar som Waddington har ställt till kommissionen. Jag hoppas att den kommer att svara.
Jag instämmer i betänkandets huvudinriktning, som syftar till att nära sammanlänka tillgång till utbildning och arbetsorganisation. Man skall inte - och man kan inte - isolera de olika problemställningarna kring sysselsättningen. Lösningarna är bara effektiva om de är ömsesidigt beroende. Jag delar alltså Waddingtons angelägenhet om nödvändigheten av de kvinnliga löntagarnas yrkesmässiga diversifiering. Jag anser att man måste gå längre i den diversifieringen, den bör inte begränsa sig till kvinnor - " den ofrånkomliga jämlikheten" ...
Det finns anledning att vara uppmärksam på " fällan med utbildningar som huvudsakligen inriktas mot arbetstillfällen inom service och som har att göra med den nya tekniken" . Många av dem har ett svagt värde och kan inte mångfaldigas i det oändliga. Besvikelserna lurar på oss.
Jag vill än en gång gratulera Waddington. I likhet med henne väntar jag mig kraftfulla förslag från kommissionen.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat för ett betänkande om tillgång till fortbildning i Europeiska union. Det är mycket viktigt att inrikta sig på fortbildning och vidareutbildning i våra dagar då anpassningsförmåga och flexibilitet är av avgörande betydelse för arbetstagarnas möjligheter att klara sig på en arbetsmarknad i ständig förändring. De europeiska företagens konkurrensförmåga beror i hög grad på vår insats på fortbildningsområdet. Om vi inte är uppmärksamma på dessa utmaningar kommer det att kosta arbetsplatser i Europa. Vi stödjer därför detta betänkande som efterlyser jämförbar statistik om fortbildning i medlemsländerna och uppmanar till upprättandet av ett rapporteringssystem om tillgång till fortbildning. Vi är särskilt glada för att föredraganden lägger stor vikt vid jämlikhetsaspekterna och de problem som kan uppstå för kvinnor i samband med tillgång till fortbildning. Till sist vill vi också stödja uppmaningen till arbetsmarknadens parter på europeisk nivå om att ingå ramavtal om utbildning.
Hermangebetänkandet (A4-0292/97)
Ahlqvist, Andersson, Lööw och Waidelich
Det finns anledning att tacka föredraganden för det genomförda arbetet med betänkandet. Betänkandet behandlar ett område som har betydelse för att man skall kunna stärka produktivitet och sysselsättning, något som också understryks i utskottets förslag till resolution.
På en punkt vill vi dock framföra en synpunkt. Vi ställer oss kritiska till statliga stimulanser i form av skattelättnader i enlighet med vad som framgår av punkt 9, första strecksatsen i betänkandet. Vad gäller arbetstagares möjlighet att få ta del av företagsvinster och resultat anser vi att detta är en fråga som ankommer på arbetsmarknadens parter, och det är samhällets uppgift att förhålla sig neutralt och inte ingripa genom skattesubventioner.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi röstar nej till denna resolution. Den svenska vänstern har alltid ansett att de människor som arbetar i företag skall ha mycket stort inflytande, både över den totala företagsmiljön och vinstanvändningen.
Att på detta sätt ensidigt betona individuella aktieinnehav som drivkraft för ökad produktivitet anser vi vara djupt felaktigt.
Vad vi önskar är i stället en dynamisk och kreativ utveckling vad gäller företagsdemokrati. Vi vill betona behovet av framtidsfonder och långsiktig fortbildning, framför allt för korttidsutbildade i företag, i stället för individuellt andelsägande.

Lang
Nationella fronten har alltid försvarat, och upphör inte med att försvara den roll som människan bör ha i företaget. Den vägrar att anpassa den rollen till en variabel, eller till vilken ekonomisk förutsättning som helst, något alla politiker till vänster och till höger gör, vilka fram tills nu undantagslöst har efterträtt varandra, utan något som helst positivt och uppmuntrande resultat för framtiden.
Med det här betänkandet ger Hermange de företagsanställda en verklig ekonomisk dimension, och vi kan bara glädja oss åt det. Det är nödvändigt att uppmuntra den här formen av folklig kapitalism, att utveckla åtgärder som främjar arbetares andelsägande. För att kämpa mot arbetslösheten måste vi återge förtroendet till arbetarna, för att uppnå en högre produktivitet och en större flexibilitet i arbete och löner.
Men för att nå de här målen om stabil sysselsättning och tillväxt, måste vi skydda marknaden, lägga alla Maastrichts och Amsterdams felaktiga rättesnören åt sidan, stoppa invandringsströmmen och stimulera konsumtionen. Då, och endast då, kommer nya arbetstillfällen att skapas.

Ribeiro
Våra reservationer i denna fråga handlar inte om tvivel om punkter eller om formen, något vi med lätthet skulle kunna finna och som lätt skulle rättfärdiga vår röst.
Emellertid skulle det som formuleras i sådana reservationer också vara ett sätt för oss att inta en ytlig ståndpunkt, långt ifrån själva kärnpunkten och det som ligger till grund för vårt ställningstagande i frågan. Det skulle i viss mån vara en flykt att säga det som måste sägas, ersatt med formella iakttagelser. Det handlar inte heller om att förlita sig eller inte på godheten i den politik eller de åtgärder som föreslås, och för vilka det utarbetas betänkanden i detta parlament.
Med all tydlighet är vår uppfattning om sociala relationer inte förenlig med illusionen som andra uppfattningar, eller frånvaron av dem, sprider om att det inte finns några sociala klasser, eller att om de finns, så är deras intressen och mål i den företagsekonomiska verksamheten överensstämmande och förenliga eller i alla fall inte konfliktfyllda.
På grund av detta, bortsett från värderingar av omdömen om intentionerna hos den som föreslår politiken och åtgärderna, och hos den som skriver yttranden, vilka kan vara utmärkta och i några fall är det, kan politiken och åtgärderna ha den snedvridna effekten att avleda uppmärksamheten, att leda bort män och kvinnor från de verkliga frågorna som angår dem i sin roll som arbetstagare. Något de aldrig kommer att upphöra att vara bara för att de får ett litet inflytande inom vissa bestämda och begränsade förvaltningsområden och på de ekonomiska resultat som har uppnåtts genom sin yrkesverksamhet.
Denna strategi är inte ny, och genom den redan långvariga reflexionen om detta ämne får oss att minnas att det är nära 30 år sedan en liknande politik och åtgärder lades fram som universalmedel, vi läste och skrev att deltagandet, (arbetarnas deltagande i ledningen och i resultaten) var en slags " röd lykta" i släptåget på en rad situationer som formats i en mycket nedgången social situation för att kräva lösningar i grunden eller framkalla rena avledningsmanövrer. Vilket hade skett tidigare och kom att upprepas.
Vi skulle omvärdera denna ståndpunkt om den inte bekräftades av verkligheten. Men verkligheten har visat sig vara just denna. Även nu kommer detta att ske. Därför är vår röst inte emot de utmärkta intentionerna, hos dem som har sådana, liksom den inte kan vara för en illusion som förnyas och som man försöker överföra till dem som inte behöver den. Eller som till och med borde sky den som ett bränt barn skyr elden.
Resolutionen om de kurdiska flyktingarnas situation
Aelvoet
Herr ordförande! På gruppen De grönas vägnar vill jag kraftigt protestera mot den fullständiga urholkning av flyktingars allmänna rättigheter som vi sett flera exempel på de senaste månaderna. När det gäller de kurdiska flyktingarna så kan vi tydligt konstatera att å ena sidan sade EU: s ordförandeskap och ministerrådet i december månad att det inte finns någon konkret utsikt för Turkiet att ansluta sig till Europeiska unionen, helt riktigt enligt min åsikt, på grund av det faktum att bland annat kurdfrågan inte angrips på ett politiskt sätt.
Å andra sidan ser vi när små grupper av flyktingar, för det rör sig inte om flyktingströmmar, utan det rör sig bara om några hundratal flyktingar som kommer i rörelse, att samma europeiska union intar en mycket avvärjande hållning. I mitt eget land, Belgien, säger utrikesministern, eftersom det pågår en hungerstrejk, att vi skall göra en undersökning för att ta reda på den politiska fråga som är orsaken till problemet, medan det å andra sidan sedan länge sagts att det är ett politiskt problem.
I andra länder har man kampen mellan Tyskland och Italien och så vidare. I alla fall så var den linje som Europeiska unionen intog inte ett erkännande av det faktum att det kunde komma politiska flyktingar från det hållet. Det tycker vi är mycket beklagansvärt. Samma sak utspelar sig nu igen med avseende på det eskalerande dramat i Algeriet. I morse kunde vi höra tyska ministrar som offentligt förklarade: Ja, vi måste väl göra något när det gäller Algeriet, annars kommer vågorna att röra sig i vår riktning. Om vi ska föra internationell och inre politik inom EU på det viset, då är vi inne på helt fel spår.

Berthu
Europa konfronteras i dag med problemet att tusentals kurder illegalt stiger i land på de italienska kusterna, efter resor som uppenbart har organiserats av maffian och professionella människosmugglare. Handlar det verkligen om flyktingar, och i så fall, om politiska eller ekonomiska flyktingar? För övrigt, kommer de från Turkiet eller från norra Irak? Kan man ge människor flyktingstatus om de själva är - eller har varit - förtryckare? Låt oss inte glömma att kurderna alltid har legat bakom stora massakrer på kristna syrier, kaldéer, nestorianer eller andra armenier, och att de ännu mera nyligen - sedan 1984 - har begått massakrer i södra Anatolien. Tillströmningen av de här flyktingarna, eller falska flyktingarna, ställer Europa inför frågan om dess brist på sammanhang.
Först och främst är det inte av en slump som det här problemet i dag kommer i öppen dager, eftersom Italien bara har varit en del av Schengenområdet sedan den 26 oktober förra året. Det är klart att utsikten att kunna resa från det sydligaste till det nordligaste Europa, utan några gränskontroller, är en mäktig lockelse för de illegala invandrarna. När det gäller invandrarnas inreseland, Italien i det här fallet, vad har det för incitament till att stå emot, då det vet att nya tillresande i vilket fall som helst inte kommer att stanna kvar på dess territorium och att de bara kommer att resa genom landet? Varför skulle det skaffa sig en dålig image ur humanitär synvinkel, utan någon som helst egen vinning, endast till sina grannars fördel? Den här erfarenheten visar oss att Schengen både skapar ytterligare en lockelse för fripassagerare, och att det inte gör ursprungsmedlemsstaten ansvarigt. Ett återinförande av verkliga personkontroller vid de inre gränserna skulle redan lösa en del av problemet.
För det andra säger man oss att den här typen av situationer inte skulle uppstå om vi hade samma asylrättsregler i hela Europa. Det stämmer att Italien använder dem på ett alltför vittomfattande sätt, om det låter ekonomiska flyktingar falla under Genèvekonventionens ordning, vilket man låter förstå. Men hur ser då den harmoniserade asylrätt ut, som man skulle vilja ge oss i utbyte, på EU-nivå? I själva verket exakt densamma, nämligen en vittomfattande asylrätt. Det visar förslaget om flyktingar som kommissionen nyligen underställde rådet. Vi ser inte något som helst intresse i att ta itu med en harmonisering på EU-nivå om resultatet dessutom blir ytterligare släpphänthet. Om ett land vill vara släpphänt, är det bara för det landet att bete sig på det sättet, för egen räkning och under eget ansvar, utan att sedan försöka överföra problemet till sina grannar eller till Europa.
För det tredje består förslagen om en europeisk flyktingpolitik framför allt i att fördela ansvaret för mottagningen av och uppehället för flyktingarna mellan medlemsstaterna. Den resolution som Europaparlamentet röstade igenom i dag är ett bra exempel på det. Det är inte en seriös långsiktig lösning. Vad gör vi i morgon om - vilket tyvärr är möjligt - flyktingar kommer i hundratusentals från hela planeten, lockade till Europa av ett mottagande, en ställning och ekonomiska bidrag? Om vi vill bete oss på ett ansvarsfullt sätt, måste vi i dag inrätta lösningar som kommer att fungera i morgon.
Det är därför som den europeiska flyktingpolitiken bör bestå i:
1.att upprätthålla kontrollerna vid de inre gränserna för att lämna ansvaret åt medlemsstaterna, 2.att bevara en strikt definition för asylrätten, 3.att organisera ett samarbete för att ge ekonomiskt stöd till de medlemsstater som tar på sig ett större ansvar för att säkra övervakningen vid deras yttre gränser, 4.att sträva efter andra lösningar än att i unionen installera flyktingar som kommer från länder långt i från vår omedelbara närhet: i stället bör vi vända dem mot tredje land som kan ge dem en lämplig asyl, även om vi själva måste ge ett bidrag till de här länderna.Om Europeiska unionen skulle föra en annan politik än denna, vilket den verkar lockad till att göra i dag, kommer våra nationers intressen att skadas allvarligt och långsiktigt, och unionen skulle inte förtjäna något som helst förtroende från medborgarnas sida.

Ephremidis
Det kurdiska problemet kommer fortsätta att skärpas och vraa på dagordningen så länge som de turkiska myndigheterna fortsätter att på ett uppenbart sätt bryta mot ett helt folks mänskliga rättigheter, samt envist neka att försöka finna en politisk och fredlig lösning på det kurdiska problemet genom direkta överläggningar med alla de organisationer som representerar det kurdiska folket.
Så länge som ekonomiska och politiska intressen samt oljeintressen fortsätter att stödja den turkiska oförsonligheten, kommer kriminella organisationer, hjälpta av Turkiets toleranta hållning, att under de mest omänskliga förhållanden att genomföra olagliga transporter av kurder, emedan medlemsstater som är " välvilliga" och " känsliga" för de mänskliga rättigheterna på ett oacceptabelt sätt försöker dra nytta av flyktingarnas dramatiska situation för att intensifiera polisiära och repressiva åtgärder.
Behovet att utöva tryck på den turkiska regeringen att ändra politik, att upphöra med krigsaktionerna mot det kurdiska folket och erkänna deras rättigheter, framstår som absolut nödvändigt. Det är nödvändigt att frågan om brott mot dessa rättigheter och Turkiets hållning tas upp under FN: s kommissions kommande konferens om människans rättigheter och i Europarådets kommitté för mänskliga rättigheter.
Alla de nödvändiga åtgärderna för att stödja kampen mot brottsnätverken för olaglig smuggling av illegala invandrare och flyktingar bör vidtas, emedan det samtidigt är nödvändigt att alla de nödvändiga förutsättningarna skapas för att flyktingarnas rättighet att söka politisk asyl i enlighet med Genève-konventionen skall respekteras så att de kan få ett direkt, effektivt materiellt och moraliskt stöd.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för en resolution om kurdiska flyktingar. Den olyckliga och tragiska situationen med de kurdiska flyktingarna har aktualiserat behovet av ett samarbete om flyktingpolitik i EU. Vi vill dock även uppmana till en lugnare hållning. Det kurdiska exemplet bekräftar ännu en gång att debatten har blivit överhettad. I verkligheten är det fråga om mindre än 1 000 kurder och det sammanlagda antalet asylsökande har faktiskt minskat i EU under 1997. Det är synd och skam att människor i nöd skall spännas för EU-motståndarnas vagn i Danmark. Det finns ett tydligt behov av ett instrument som Eurodac som vi också har röstat om i dag. Det hjälper oss att fastställa vilken medlemsstat som är ansvarig för behandlingen av en asylansökan i EU. Utöver detta bör det finnas en ansvarsfull fördelning av flyktingbördan mellan EU-länderna.

Ripa di Meana
Jag röstade mot den gemensamma resolutionen eftersom den avspeglar den italienska regeringens hållning att positivt behandla ansökningarna om asyl från de kurdiska flyktingarnas sida.
På det viset inför man det farliga prejudikatet att tillåta politisk asyl på etniska grunder. Men i det här aktuella fallet rör det sig om en klassisk första flyktingvåg av kurdiska invandrare från olika länder - tillsammans med andra flyktingar från Magreb, Kina, Sri Lanka, Egypten etc - som drivs av ekonomiska skäl.
Efter den första stora omgången flyktingar som kom med fartyget Ararat har vi nu kunnat bevittna en daglig invasion av små grupper av kurdiska flyktingar som organiseras av albanesiska " kaptener" . Politisk asyl baserad på etniskt ursprung är ett uppenbart lockrop riktat till samtliga kurder att bege sig till ett av EU: s länder, ditlockade av en oklar beredvillighet att bevilja asyl bara på grund av att flyktingarna är kurder.
Principen om asyl på etniska grunder är inte möjlig att tillämpa, vare sig när det gäller kurder, som utgör en etnisk grupp på över tjugo miljoner människor, eller när det gäller de många folkslag som av religiösa eller språkliga eller politiska eller ekonomiska skäl förföljs av andra folk eller av andra majoriteter. Det kan räcka med att peka på tibetanerna i Kina, tamilerna i Sri Lanka, tutsi i Centralafrika, indios från Chiapas i Mexiko etc.
Frågan om den illegala kurdiska invandringen skall behandlas utifrån andra kriterier, rationella och humanitära. Det etniskt-politiska kriteriet måste överges, med undantag av de fall när det gäller personer som verkligen är politiskt förföljda, till exempel Leyla Zana eller Wej Jing Sheng, eftersom det kan leda till en okontrollerbar och oförutsebar utveckling.
Europeiska unionen bör sikta på en politisk internationalisering av det kurdiska dramat och inte tillgripa den ohållbara principen om garanterad asylrätt, utan presentera problemet i FN, och därvid utgå ifrån kränkningarna av de mänskliga rättigheterna från Turkiets, Iraks och Irans sida.
Sainjonbetänkandet (A4-0392/97)
Berthu
Betänkandet Sainjon presenterar en lugnande vision om omlokaliseringar, kanske för att det redan från början valde att hålla sig till en alltför snäv definition av det här fenomenet: enligt betänkandet är det bara fråga om en omlokalisering då ordergivaren (företagschefen) avsiktligt väljer att omlokalisera sin produktion, genom direktinvestering, underleverantörskontrakt eller handel, till ett land med lägre sociala kostnader.
Denna alltför restriktiva definition gör att man i det oändliga dividerar om omfattningen av ett flöde, som är omöjligt att uppskatta i siffror, och som man för övrigt kan nämna motexempel på, vilka omsorgsfullt lyfts fram för att skapa ett intryck av att det handlar om en rörelse i båda riktningarna. Det är i den återvändsgränden Sainjons betänkande har stängt in sig.
Men om man försöker få ett nytt perspektiv på saken, kan man se att den stigande arbetslösheten i Europa är samtidig med den internationella öppningen. Visst finns det länder som lyckas undslippa det, tack vare en kraftfull liberal politik, som t.ex. Förenade kungariket. Det är en väg att följa. Men det skall understrykas att den brittiska framgången i kampen mot arbetslösheten (5 procent i dag) till viss del självklart beror på dragningskraften i de ekonomiska verksamheter som en gång var belägna i de kontinentala grannländerna. Med andra ord, erfarenheten skulle utan tvivel vara mindre övertygande om också Frankrike och Tyskland förde samma politik.
Om man vill få en fullständig bild av fenomenet omlokaliseringar måste man ge det en vid definition: det handlar om en omlokalisering var gång som den internationella konkurrensen leder till att nya jobb skapas i länder på frammarsch, samtidigt som antalet jobb minskar hos oss. Enligt vår mening borde en sund utveckling i stället skapa arbete i båda områdena samtidigt.
Med den definitionen visar omlokaliseringen sitt rätta ansikte: det är baksidan av en internationell konkurrens som utövas på falska grunder, utan att Europas länder, handlingsförlamade av falska idéer, lyckas upprätta en någotsånär voluntaristisk politik för att försvara sig.
På grundval av denna snäva definition gör betänkandet Sainjon bedömningen att allting spontant utvecklas i rätt riktning, och det lägger därför fram minimiförslag: en icke-tvingande uppförandekodex för de multinationella företagen, ett förtroendekontrakt mellan distributörer, tillverkare och mellanhänder, ILO: s inrättande av en världsomfattande socialmärkning, etc. Dessa förslag är intressanta, men enligt vår mening kan de inte räta upp situationen.
Förslaget från Gruppen Nationernas Europa är enkelt och beslutsamt: minska intresset för omlokaliseringar genom att minska intresset för återimporter, när de är skadliga för oss. För det ändamålet måste vi kräva att nästa internationella runda med handelsförhandlingar, som kommer att inledas 1999, skall diskutera rättvisan i världskonkurrensen och det legitima med regionala preferenszoner, då de berörda folken på demokratisk väg uttrycker sin önskan för att inrätta sådana.

Blot
Betänkandet som läggs fram till oss nonchalerar i alltför hög grad världsekonomins konfliktfyllda dimensioner, och konsekvenserna av en dominerande stormakt som finner intresse i ett ohämmat frihandelssystem.
Den verkliga orsaken till omlokaliseringar ligger i den politiken, eftersom produktions- och lönevillkoren i världen är vitt skilda.
Betänkandet gör bara en ytlig analys av omlokaliseringarnas konsekvenser för sysselsättningen i Europa, och underskattar de här fenomenens negativa konsekvenser. Det nonchalerar för övrigt den betydelse som de alltför höga skatterna och socialkostnaderna i Europa har, de är orsaker till omlokaliseringar som alltför ofta förbises.
Föredraganden sätter sitt hopp till undertecknandet av frivilliga uppförandekodexar, vilket uppenbarligen är otillräckligt. Det är alltså nödvändigt att återigen granska frågan om omlokaliseringar, ur en synvinkel som inte ensidigt förespråkar frihandel. Jag kommer alltså att rösta mot det här betänkandet.

Elmalan
Det går inte en vecka utan att en europeiska firma tillkännager sin omlokalisering till utlandet, oftast utan någon som helst förvarning, och utan att ha rådslagit med fackföreningar.
Genom att spela med sociala och lönemässiga skillnader gör de här omlokaliseringarna folken till konkurrenter. De utnyttjas också av arbetsgivarna som ett påtrycknings- och utpressningsmedel för att upprätthålla trycket på lönerna och sysselsättningen. Omlokaliseringar gör ofta att arbetstillfällen försvinner. De tre mest berörda sektorerna i Frankrike - textil, skor och elektronik - har förlorat hälften av sina anställda på 15 år. Men även andra sektorer är berörda, som t.ex. bilindustrin, och tjänstesektorn använder sig mer och mer av omlokaliseringar.
Omlokaliseringarna följer liberaliseringens och avregleringens logik inom ramen för globaliseringen. I stället för att dra igång kampen och motståndet mot denna globaliserings skadeverkningar, bidrar Europeiska unionen till att förstärka dem genom att underkasta sig de finansiella marknadernas diktatur. Man kan och bör vidta åtgärder på gemenskapsnivå, gentemot avregleringen av de finansiella marknaderna och investeringarnas flyktiga karaktär, som i vilket ögonblick som helst kan rikta in sig på kortsiktigt lönsamma verksamheter, till nackdel för de anställda och ekonomin för hela regioner. Beskattningen av kapitalflöden skulle kunna göra det möjligt att kontrollera och begränsa dem.
Betänkandet från utskottet för externa ekonomiska förbindelser, vilket jag stöder, för fram andra förslag som kan bidra till att bromsa omlokaliseringarna, eller åtminstone att hindra de mest skadliga konsekvenserna för sysselsättningen och köpkraften. Ur den synvinkeln gläder jag mig åt att betänkandet har tagit med ändringsförslagen från vår grupp, dels för en inskrivning av sociala och miljömässiga klausuler i de internationella avtalen och i WTO: s bestämmelser, och dels för att det multilaterala investeringsavtalet, som just nu är föremål för förhandlingar inom ramen för OECD, inte hindrar staternas rätt att kontrollera att människans och miljöns rättigheter respekteras av de multinationella företag som verkar på deras territorium.
Med tanke på hur allvarliga saker det är som står på spel, skulle det vara nödvändigt att gå ännu längre och kräva att detta multilaterala investeringsavtal erkänner det kulturella undantaget, för att kulturen inte skall betraktas som vilken vara som helst och underställas de lagar som gäller på marknaden, vilken domineras av de amerikanska firmorna.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för betänkandet av André Sainjon som tar upp omlokalisering av företag och direktinvesteringar i tredje land sett i ett perspektiv av globalisering av handel, produktion och investeringar. Betänkandet uppmanar kommissionen att utarbeta en uppförandekodex för multinationella bolag som utgår från en rad sociala förpliktiganden. Denna uppförandekodex utgår från följande punkter:
främjande av föreningsfriheten - kamp mot tvångsarbete - kamp mot barnarbete - avlägsnande av diskriminering i anställningsförhållanden och inom yrkesgrupper och lika lön för kvinnliga och manliga arbetstagareDe danska socialdemokraterna ser positivt på förslaget, eftersom det kan bidra till en mer rättvis arbetsmarknad i tredje land samt garantera en lojal konkurrens i en globaliserad ekonomi. Betänkandet nämner att en social harmonisering bör påskyndas. De danska socialdemokraterna vill påpeka att socialpolitik är en nationell angelägenhet.

Lang
Förslagen i Sainjon-betänkandet är bara plåster på träben. När man har accepterat ekonomins globalisering, den totala investeringsfriheten, när man har dragit in sin industri- och produktions struktur i en hejdlös kapplöpning efter produktivitet, när man envisas med att tro att de multinationella firmorna inte är statslösa enheter som endast eftersträvar vinst, när man är övertygad om att effektiviteten kräver en internationell arbetsdelning... då kan man inte förvånas över att företagen anpassar sig efter den miljö som påtvingas dem, och att de reagerar i enlighet med sina egna intressen.
" Socialmärkningen" är bara ett stort hyckleri som syftar till att freda de europeiska konsumenternas samvete, uppförandekodexen för de multinationella företagen - en humbug, den generaliserade fria rörligheten för kapital - ett förebud om regionala kriser som kan äventyra hela det nu globala finansiella systemet och följaktligen alla ekonomier i världen.
Föredraganden skriver: " omlokaliseringar är ett ekonomiskt sett logiskt fenomen, som inte bör betraktas med ideologiskt färgad syn" . Låt oss just ideologisera lite grand: skälet till att vi har nått den här punkten, det är för att ni anser ekonomin vara ett mål i sig. Men vi anser att ekonomin bara är ett medel i de politiska ändamålens tjänst, nämligen sysselsättning och välstånd, miljöskydd och samhällsstrukturering. Mot er matematiska och räknemässiga syn på världen kommer vi alltid att sätta det mänskliga.

Ribeiro
Omlokaliseringarna hör ihop med dynamiken i den så kallade globaliseringen som uppkommer genom en ökad rörlighet av produktionsfaktorer. Men denna rörlighet visar inte upp samma hastighet för de olika faktorerna och verksamheterna. Medan produktionen omlokaliseras med en hastighet som framför allt är beroende av all utrustning och komplexa kombinationskrav, kan handeln utnyttja en större lätthet och snabbhet i transporter, och det finansiella kapitalet utnyttjar de förändringar som förtjänar beteckningen revolutionära, vad gäller kommunikationerna, dessutom inom en rättslig liberaliseringsram för rörligheten som överskrider sina gränser.
Således rör sig de så kallade omlokaliseringarna för närvarande om framför allt svindlande kapitalrörelser, vilka söker platser och situationer där det på bästa sätt växer och ackumuleras, och ökar på ett oroande sätt sina redan oproportionerliga volymer i förhållande till den reella ekonomin. Inom området kan betydande produktionsanläggningar överges eller överlåtas i prekära omständigheter och/eller underutnyttjade, med arbetslöshet och en nedgången social situation.
Detta är en karaktäristik som tyvärr inte är en karikatyr, och betänkandet omfattar frågan genom en analys av det som kallas " direktinvesteringar i utlandet" . Genom en indelning av omlokaliseringarna i offensiva (det vill säga direktinvesteringar), defensiva (huvudsakligen legotillverkning) och " internationell partihandel" (sammanbunden med dynamiken hos transnationella grupper).
Vi anser emellertid att denna uppfattning om direktinvesteringar i utlandet har annorlunda konturer och innehåll än de som de började definieras. Med omlokaliseringarna kan en investering någonstans, vilket händer många gånger och allt oftare, ha samband med en icke-investering på ett annat ställe som har övergivits, som vi redan har sagt. Det är mycket positivt att föredraganden formulerar (eller kritiserar) de möjliga snedvridingar omlokaliseringarna ger upphov till, och understryker fyra sociala element som är viktiga att införa i denna problematik (facklig organisering och kollektivförhandlingar, förbud mot tvångsarbete och barnarbete samt lika behandling), vilka hör till sociala miniminormer, och en utvärdering av ILO: s roll, som FN-organ som WTO, i den ultraliberala vind som den har fött, har försökt krossa och strunta i.
Även om det är lite att vänta sig av rekommendationer om en uppförandekodex för de transnationella företagen, är formuleringen/kritiken i denna karaktärisering av omlokaliseringar och direktinvesteringar i utlandet positiv.

Souchet
Eftersom Sainjon-betänkandet fortfarande är oförändrat i sitt innehåll, vare sig det handlar om diagnosen eller terapin för omlokaliseringar, har vi inte kunnat rösta för det. Det återspeglar en analys av det här fenomenet som allt oftare bestrids av flertalet ekonomer. Och åtgärderna som det föreskriver, oftast frivilliga, för att omlokaliseringarnas negativa effekter skall mildras, verkar inte vara i nivå med våra länders ekonomiska och sociala tragedier, som orsakas av ett fenomen som är nära sammankopplat med godkännandet av ett totalt frihandelssystem.
För att man verkligen skall kunna uppskatta hur stora konsekvenser omlokaliseringen har i våra länder, är det nödvändigt att ha ett mycket vidare synsätt på fenomenet än det som föredraganden har valt.
Vi måste också undvika att ge intrycket av att allting balanseras och att den här rörelsen går i två riktningar, genom att nämna några exempel på ett motsatt agerande, fall som inte är representativa för viktiga tendenser. På så sätt framträder Toyotas installation i Valenciennes, vilken förstorades upp av media, snarare som ett blindfönster och en tillfällig etablering, eftersom de flesta asiatiska företagen som har installerat sig i Europa tenderar att ta hem sina anläggningar innan de helt och hållet öppnar de europeiska marknaderna mot omvärlden, och sätta igång med klassiska exporter, i stället för att upprätthålla sin produktion i Europa. Omlokaliseringar är i realiteten ett fundamentalt ensidigt fenomen. De korrigerande åtgärderna bör alltså strikt anpassas efter den karakteristiken.
Det är märkligt att den enda regleringspolitik som föredraganden inte vill förorda, ändå är den som bäst och på ett flexibelt sätt skulle kunna skydda industrier med europeisk arbetskraft från illojala konkurrenter, en politik som våra partner för övrigt vet att föra: importkvoter. När kommissionen tvingas använda sig av den politiken, är det beklagansvärt att den tenderar att göra den oduglig, genom att föra en allomfattande undantagspolitik, något vi har sett när det gäller bilsektorn.
Tyvärr föreslår inte Sainjon att den nuvarande bristen på sammanhang skall rättas till, eftersom han både kommer med förslaget att gemenskapsprogrammet Ecip skall utvecklas, ett program som fungerar som ett incitament för omlokaliseringar, och att strukturfonderna i framtiden skall koncentreras till de regioner som är mest berörda av omlokaliseringar. Resultatet skulle bli att vi både subventionerar omlokaliseringar och den ödeläggelse dessa orsakar. Det skulle med all säkerhet ha varit mer lägligt att undersöka hur vi kan minska lockelsen med återimporter, som i såpass hög grad står bakom förlorade arbeten i våra länder.
(Sammanträdet avbröts kl 12.55 och återupptogs kl 15.00.)

Parigi
Herr ordförande! Jag måste få påtala något mycket allvarligt som just nu sker i Italien. Efter att ha svikit uppfödarnas legitima förväntningar använder nu den italienska regeringen rent polisiära och repressiva metoder mot dem och just i detta ögonblick arresteras hundratals uppfödare och deras traktorer och andra arbetsredskap beslagtas. Vi är indignerade och uppmanar Europaparlamentet att visa solidaritet. Vi vill bara säga till parlamentet att för att komma med i den gemensamma valutan, så räcker det inte att förfalska siffrorna i budgeten...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Transitering i Alperna (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på den gemensamma debatten om transitering i Alperna.

Ghilardotti
Herr ordförande! Efter Schweiz uteblivna anslutning till EES har förhandlingarna mellan Europeiska unionen och Schweiz rört flera olika områden. Det är därför viktigt att komma fram till balanserade resultat såväl när det gäller förhandlingen som helhet, som när det gäller de enskilda berörda sektorerna. Fem viktiga förhandlingar är lyckligen avslutade och det gäller nu att göra alla ansträngningar för att komma fram till en överenskommelse även när det gäller transportsektorn. Den italienska regeringen är djupt engagerad för att försöka komma fram till ett balanserat avtal. Vi delar det långsiktiga målet att gradvis föra över allt mer av landsvägstransporterna till järnvägen och i det sammanhanget uppskattar vi mycket de ekonomiska löften som har avgivits av den schweiziska regeringen, och vi delar också den schweiziska oron när det gäller miljön - ett ämne som för övrigt Europaparlamentet har uttalat sig om upprepade gånger.
Men låt mig ändå göra ett par påpekanden som gäller de förhandlingar som sker. De italienska ekonomiska intressen som diskuteras får inte äventyras i jämförelse med den nuvarande situationen. Här handlar inte diskussionen enbart om transportkostnaderna, utan även om de italienska produkternas konkurrenskraft på den europeiska marknaden, man får med andra ord inte införa skatteregler som lägger ytterligare externa kostnader på speditörerna innan dessa har bestämts med hög precision på gemenskapsnivå, utan konstruera avgiftssystem som stämmer överens med gemenskapens regler och som även i övrigt stämmer med den implicita kostnaden för den typ av infrastruktur som utnyttjas och dess drift och underhåll. Dessutom måste man ha klart för sig, naturligtvis med vederbörlig hänsyn till miljöproblemen som, jag upprepar, Europaparlamentet tar speciell hänsyn till - vi har redan flera gånger diskuterat dessa aspekter - att det är en illusion att tro att man på kort tid skall kunna flytta över trafiken till järnväg, eftersom nödvändiga förutsättningar när det gäller infrastrukturen inte existerar. Det gäller med andra ord att så snabbt som möjligt få fram lösningar vad gäller infrastrukturen och i det avseendet måste vi också begära av den schweiziska federala regeringen att den inom ramen för förhandlingarna rör sig i den riktningen.
Det finns också något som schweizarna inte vill låtsas om, och det är deras intressen i lufttrafiken. Om man nu vill hitta lösningar på problemen måste man redovisa dessa intressen så att man skall kunna få en fullständig bild och ta upp allt till diskussion.
Det avtal som för närvarande gäller går ut 2004. Vi har med andra ord tid att lösa problemen, även om jag personligen tror att vi måste försöka komma fram till en lösning inom rimlig tid, även för att kunna komma fram till ett balanserat avtal som tar hänsyn till samtliga aspekter och som framför allt förutsätter ömsesidighet när det gäller förståelsen mellan de båda regionerna.

Ferber
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! När vi i dag talar om transitering, då talar vi naturligtvis om att vi i Europa sedan 40 år bekänner oss till en gemensam marknad, och att vi alltid har krävt ett samhälle med arbetsdelning. Vi är naturligtvis redan i dag i den situationen att två av fyra alpövergångar går genom Schweiz och det kan naturligtvis inte vara så att det skapas en konstgjord barriär här som leder till att de båda andra sträckorna, Brenner-kollegerna - herr Voggenhuber, det var er stickreplik - belastas med ytterligare trafik. Europeiska unionen har alltid gjort sig känd för principen om den kortaste vägen och det innebär även att vi får motsvarande transitmöjligheter genom Schweiz.
Vad gäller Alperna har vi mycket olika bestämmelser. Österrike har visserligen 40 ton, men ett system med miljöpunkter, Schweiz 28-tonsgräns, förbud mot trafik nattetid - det är inte någon enhetlig politik som PPE-gruppen kräver för Alperna och förväntar oss av kommissionen. Vi förväntar oss emellertid att grunden för en transportpolitik för Alperna inte utgörs av stråtröveri och rovriddarmetoder, utan enhetliga spelregler, som kan användas i hela Europa. Jag har talat om principen om den kortaste vägen, som man absolut måste ta med i beräkningen här. Även här handlar det om miljön. Ingen kan väl säga mig att det är bättre för miljön om man åker en omväg. Ingen kan väl heller säga att järnvägen blir konkurrenskraftigare genom att man gör vägtransporterna dyrare på konstgjord väg. I måndags behandlade vi Sarlis-betänkandet om vitalisering av järnvägarna. Järnvägarna måste även förnya sig, så att de kan konkurrera med lastbilarna. Det kan inte bara ske genom att man gör det ensidigt dyrare för lastbilarna. I denna anda uppmanar jag kommissionen att fortsätta att förhandla med Schweiz. Jag hoppas att man når en överenskommelse under det brittiska ordförandeskapet.

Svensson
Herr ordförande! I Europeiska unionen finns en märklig tvångsföreställning att man skall harmonisera allting, oavsett geografiska, miljömässiga eller klimatiska skillnader. Därför vill man inte se skillnad på tung trafik genom alpdalarna och samma tunga trafik på slätterna i Flandern. Ändå borde det vara självklart, lika självklart som att man inte kan ha samma trafikbuller i ett bostadsområde som på en genomfartsväg, eller köra med samma hastighet inne i en stad som man kan göra på en motorväg.
Europeiska unionen lider också av en annan tvångsföreställning, nämligen den att vilja styra och diktera andra länders inre politik och förhållanden, och tvinga på dem dåliga regelsystem som hör hemma i unionen.
Schweiz är ju en fri och suverän stat. Schweiz är varken medlem av unionen eller av EES, the European Economic Space . Om Schweiz nu vill ha omsorg om sina medborgares miljö, så är detta en schweizisk angelägenhet. Att utsätta ett land för påtryckningar för att det skall ta steg tillbaka i sin miljöpolitik är djupt stötande.
I stället borde unionen se Schweiz som ett föredöme i miljö- och trafikpolitiken, eftersom Schweiz går den väg som vi så småningom alla måste gå om vi skall rädda miljön i vår världsdel. Att Schweiz på detta område är framåt och ligger före Europeiska unionen beror bland annat på att Schweiz är en verklig demokrati, där medborgarnas medvetande i miljöpolitiken kan ta sig uttryck.
Unionen med sina slutna institutioner är däremot alltför lätt åtkomlig, åtminstone i sin nuvarande form, för intern lobbying för sådana intressen som t.ex. vägtrafiken representerar. Därför intar unionen i dag en outvecklad ståndpunkt i många viktiga miljöfrågor. Det är hög tid att man tar en annan grad av ansvar, både inom unionen och i attityd till andra, mer avancerade länder, sådana länder där den heliga marknaden inte har samma enväldiga ställning som den dessvärre har fått i denna union.

Voggenhuber
Herr ordförande, mina damer och herrar! Transitavtalet mellan Österrike och EU var en central förutsättning för att mitt land skulle gå med i EU. Den österrikiska befolkningen förband stora förhoppningar med det här transitavtalet. Hopp om ett slut på miljöförstöringen, hopp om ett slut på den negativa påverkan på hälsan till följd av omåttliga mängder buller och luftutsläpp, men befolkningen i Österrike har, uppmuntrade av regeringen, härmed även förbundit förhoppningen om att detta avtal leder till ett nytt ekologiskt tänkande inom Europeiska unionen, att detta avtal skulle kunna vara initiativet till en hållbar transportpolitik.
Ett fåtal år senare konstaterar vi nu att miljontals människor i vårt land har tagit fel vad gäller kommissionen. Dit kan också miljontals schweizare räknas som har ändrat sina rättigheter i en folkomröstning. Dessa två länder är förebilder för en modern transportpolitik och inte några hinder, och kommissionen är inte någon förebild för en modern transportpolitik utan ett hinder. Liksom tidigare är den insnärjd i transportlobbyns intressen. Liksom tidigare är den fixerad vid tanken på en befriad, gränslös arbetsdelning, där man inte på något sätt tar hänsyn till varken de hälso- eller miljömässiga kostnaderna för den här vansinniga trafiken.
Ledamot Ferber har nu lämnat salen. Jag skulle annars ha upplyst honom om grunderna i det här problemet. När det gäller Alperna handlar det nämligen inte om en konstgjord bom, som miljövårdare och politiker i oförstånd har placerat mitt i den inre marknaden, utan om en naturlig barriär i ett ekologiskt speciellt känsligt område. Kommissionen talade om stora saker vid förhandlingarna om transittrafiken. Ingenting av detta har emellertid genomförts fram till dags dato.
Kommissionen anklagar Österrike för höga vägavgifter, trots att detta är helt förenligt med kommissionens grönbok. Kommissionen fördröjer erkännandet av att externa kostnader skall medräknas. Den har inte på något sätt försökt att genomföra Alpkonventionen etc. Det som händer här är nästan en pseudoreligiös dyrkan av den inre marknaden, utan att man respekterar människornas grundval för liv och hälsa.

Dell'Alba
Herr ordförande! Som ni säkert kan förstå tänker jag göra detta inlägg på mitt eget språk, även med tanke på att det är en fråga som ligger mig särskilt varmt om hjärtat. Jag är därför förvånad över - även om jag hälsar kommissionär Van den Broek välkommen - det faktum att, efter att vi under två dagar har kunnat glädjas åt kommissionär Kinnocks närvaro, den brittiska regeringens närvaro - jag vänder mig naturligtvis till kommissionen i all vänskaplighet - just i det ögonblick när vi skall diskutera en fråga som rör just kommissionär Kinnocks kompetensområde, så visar det sig att kommissionär Van den Broek är närvarande i stället.
Jag kan inte annat än understryka hur oroliga vi är över att avtalsförhandlingarna går fram i så långsam takt och det hemlighetsfulla, dunkla sätt som vi informeras på, och det sätt på vilket detta avtal kan få större eller mindre återverkningar på alpproblemet i dess helhet. Som jag tror mig ha förstått - och vi skall försöka förstå det bättre genom denna debatt - avtalet är fortfarande långt borta och trafiken kan bara sprida sig till andra vägar, andra kommunikationsleder, som t.ex. den mycket viktiga som knyter samman Val d'Aosta med Frankrike och som riskerar, om det fortsätter som hittills, att flytta över allt gods " på gummihjul" och att därigenom främja den fördubbling av Monte Blanc-motorvägen som skulle vara en katastrof för byarna, dalarna och medborgarna som bor i regionen och som måste ta sig över motorvägen.
Jag hoppas att de stora grupperna accepterar de ändringsförslag som presenterats av gruppen Europeiska radikala alliansen, för vilken, när det gäller ett problem och en debatt som avser transitering genom Alperna - så har vi kallat den, inte avtalet med Schweiz - man även accepterar möjligheten att införa två eller tre paragrafer som utvidgar frågan och som stryker under behovet av kombinationstransporter och som inte bara ger en sektoriell syn på problemet.

Van Dam
Herr ordförande! Fri rörlighet för varor, tjänster och personer är av stor ekonomisk betydelse för Europeiska unionen. Unionens politik inriktar därför också in sig på att ta bort hinder för den rörligheten, både genom att upphäva administrativa hinder vid gränserna och genom att anlägga ny infrastruktur, de transeuropeiska näten. Att den politiken har haft effekt visar sig av den stora ökningen av godstransport, särskilt på vägar.
Problematiken runt transittrafiken genom Alperna visar att även den fria rörligheten för varor har sina begränsningar. I det ekologiskt mycket känsliga alpområdet visar det sig fortare än på andra håll att miljöns bärkraft är begränsad. Det är en av anledningarna till att Österrike flerdubblat tarifferna för Brennertunneln, till att vi i Frankrike hör protester mot byggandet av vägar vid Mont-Blanc och till att befolkningen i Schweiz i en folkomröstning om Alperna 1994 uttalade sig för att all transittrafik genom deras land skall ske per järnväg inom tio år. Schweiz har den möjligheten eftersom landet inte, som Frankrike och Österrike, är bundet vid Europeiska unionens lagstiftning. Österrike har nu också upptäckt att medlemskapet i EU inte bara innebär fördelar. Landet har ställts inför EU-domstolen på grund av att det höjde Brenneravgiften.
Den europeiska politiken tar som tur är hänsyn till miljöskadorna på grund av landsvägstransporterna. Den redan berömda grönboken om rättvisa och effektiva transportpriser ställer tydligt att även " externa" transportfaktorer borde inarbetas i priset. Vid revideringen av det så kallade " Eurovignette" talas om " känsliga" sträckor. På dessa sträckor tillåts extra skatter för att bland annat minska luftföroreningarna.
Enligt en artikel i Agence Europe den 12 december 1997 vill unionen tills vidare tillåta Schweiz att börja tillämpa liknande principer. Kommissionär Kinnock och den luxemburgska transportministern Delvaux förklarade därefter för transportrådet att den framtida vägavgiften i Schweiz måste vara baserad direkt på kostnaderna för den befintliga infrastrukturen. Kostnaderna för den nya infrastrukturen, för att inte tala om de externa kostnaderna, får inte räknas in i detta.
Jag frågar kommissionär Van den Broek om nämnda artikel är korrekt. Om den är det så skulle jag vilja veta av honom hur dessa uttalanden står i förhållande till grönboken och de nyligen framlagda förslagen om det så kallade " Eurovignette" .
Slutligen, delar kommissionären min övertygelse om att även den fria rörligheten av varor måste respektera de gränser som miljön ställer?

Swoboda
Herr ordförande, herr kommissionär! Utgångspunkten för vår diskussion är ju förhandlingarna med Schweiz. Schweiz har ansett att landet, genom att inte gå med i Europeiska unionen, kan fortsätta att vara en slags lycksalighetens ö. Schweiz ser att det är i en isolerad position. Jag skulle emellertid bestämt vilka tillbakavisa det som även delvis har sagts här - av kollega Ferber och även redan tidigare - nämligen att det handlar om rovriddarmetoder, att det handlar om stråtröveri. Schweiz har, liksom redan har nämnts, en alldeles bestämd, och därigenom klar transport- och miljöpolitik. Men Schweiz måste även infoga sig i det totaleuropeiska konceptet. Det går inte att undvika.
För det andra: Visst är landskapet speciellt. Och visst är även andra områden värda att skydda. Detta får emellertid inte förhindra att vi skyddar dessa speciella områden och den speciella situationen för befolkningen i de trånga dalarna, oavsett om det handlar om Schweiz, Österrike, Frankrike eller Italien, på ett särskilt sätt.
För det tredje: I Europeiska unionen har vi transportpolitiska principer. Några talare verkar ha glömt det. Jag skulle absolut avvisa att det vid sidan av principen om den kortaste vägen, som jag annars är positiv till, inte nämns att det även finns andra principer, att vi har miljömedvetna, miljöinriktade transporter, att det mycket väl handlar om externa kostnader. Det är inte så att vi utan grund vill belasta lastbilarna med de externa kostnaderna, utan det är så att de externa kostnaderna över huvud taget har uppstått till följd av en övermåttlig lastbilstrafik.
Den stegvisa omdirigeringen av transporterna från väg till järnväg är en princip i den europeiska transportpolitiken. Vi kan inte frångå detta, i vår miljös och vår befolknings intresse. Det måste även vara klart att, och därför måste vi få med Schweiz i ett totalkoncept, de transporter som sker via omvägar i dag - mellan 30 och 40 procent av transporterna i mitt hemland Österrike utgörs fortfarande av sådana transporter, framför allt i Tyrolen - såvida de fortfarande existerar och inte kan omdirigeras till järnväg, måste avskaffas.
Målet måste naturligtvis vara att generellt reducera vägtransporterna. Men man kan inte nå detta mål, genom att mer eller mindre spärra av ett land och dirigera trafiken till andra länder. Det måste ju ändå vara möjligt att skapa en verkligen gemensam transportpolitik i Europa i slutet av detta århundrade.
Var finns därför de mål som kommissionen, parlamentet och rådet måste eftersträva? Jag vill även nämna att jag inte skulle vilja skylla allt på kommissionen. Parlamentet var ju också mycket försiktigt vid sina olika beslut och instämmer i stort sett helt och hållet i det, som kommissionär Kinnock nämnde. Det finns några länder, som är företrädda i rådet, som gör mer motstånd.
För det första: Målet måste vara att stegvist återigen få med Schweiz i en totaleuropeisk transportpolitik, präglad av EU, och detta så fort som möjligt! För det andra: Det får inte skapas någon omvägstrafik. För det tredje: Där det krävs, måste man återigen avskaffa omvägstrafiken. För det fjärde: Det får naturligtvis inte vara så, att ett land i EU behandlas sämre än Schweiz, till exempel vad gäller uppbörden av avgifter, vägtullar etc.
Vi erkänner att det måste införas avgifter, att vägavgiften där är meningsfull och fungerar som styrinstrument, men det måste stå klart att ett land utanför EU inte skall ges mer möjligheter än länderna i EU. Om man betraktar dessa principer, måste det ändå vara möjligt att skapa en förnuftig europeisk transportpolitik och att använda de instrument som finns, bland annat vägtullar, till att framför allt skapa en miljöinriktad och därmed även människoinriktad transportpolitik i hela Europa.

Ebner
Herr ordförande! Först skulle jag vilja visa min glädje över att Schweiz allt mer närmar sig Europeiska unionen och att Europeiska unionen bemödar sig om att närma sig detta land i hjärtat av Europa.
Alla måste emellertid ha samma rättigheter och samma skyldigheter. Jag anser att det måste finnas ett avtal och att det inte får finnas olika avtal. Alperna är utan tvivel ett känsligt område, det känner framför allt de som bor där, liksom jag själv. När vi nu har en stor belastning och dagligen känner av detta, så skulle det vara svårt att förstå och vara outhärdligt för befolkningen längs Brennerlinjen, oberoende om de finns i Trento, Sydtyrolen eller i delstaten Tyrolen, om Schweiz fick specialvillkor och vi i detta området skulle behandlas sämre.
Utan tvivel består politiken i att skydda ett känsligt område - genom vägtullar eller positivt stöd - genom att man stödjer den känsliga zonen med nya möjligheter som att bygga ut järnvägsnätet eller bygga tunnlar. Här finns det säkerligen ännu mycket kvar att göra. Avslutningsvis är Schweiz närmande till Europeiska unionen, i vilken form det än sker, en positiv faktor, men utan privilegier, utan med samma rättigheter för alla. Det går inte heller an, att privilegierna införs med en tidsbegränsning.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Vi gröna uppmanar EU och förbundsregeringen i Tyskland att med eftertryck stödja Schweiz planer på att införa en effektberoende avgift för tung trafik och en avgift för transitering genom Alperna, för att skydda livsrummet i Alperna och slutligen driva på omläggningen av vägtransporterna till järnväg.
Likaså bör man förutom vägkostnaderna även belasta vägtrafiken med de externa kostnaderna, i synnerhet miljökostnaderna, och därvid även ta hänsyn till de särskilt höga kostnaderna i alpregionen. För vi har ett speciellt ansvar gentemot människorna och deras livsrum Alperna. Detta verkar emellertid i synnerhet kollegerna Jarzembowski och Ferber ännu inte ha förstått helt och hållet. Man kan inte, vilket dessa vill, försöka öva utpressning mot schweizarna med argumentet, att om ni inte gör det, som EU vill, får schweizarna inte längre komma ut ur sitt eget land och sätts i husarrest. Detta är mer än imperialistiska choser och skrytbegär, detta måste man säga klart och tydligt!
EU stödjer ju Schweiz förehavanden genom att äntligen utveckla ett hållbart koncept för transporter. Det är ju ändå inte riktat mot EU! Mot denna bakgrund kan man över huvud taget inte längre förstå Bayerns, förbundsregeringens och Italiens inställning till en blockad. Vi gröna kommer att hålla en konferens om denna sammansatta fråga med företrädare för de berörda länderna i Lindau den 1 februari.
Riktat till Nederländerna: Om livsrummet Alperna förstörs, behöver ni faktiskt inte bygga några fler dammar mot havets översvämningar, utan mot översvämningarna från Rhen, för om Alperna förstörs, kommer det att vara högvatten året om hos er.
Alperna är en dricksvattenreservoar och vi behöver den. När alpområdet är så förstört, kan man kanske åka skidor i hela Alperna, eftersom det inte finns några träd. Men om det är det som är meningen, åk då hellre skridskor i Nederländerna.
Jag råder er att titta närmre på det här livsrummet och i egenskap av lantbrukare säger jag er: Vi lever av 30 cm av den här jorden och när den är förstörd, då behöver vi över huvud taget inte tänka på frihandel, transit och varutransporter, då är de nämligen utagerade!

Rehder
Herr ordförande, kära kolleger! Den som söker efter hållbara framsteg inom transportpolitiken i Alpområdet, kommer fram till den slutsatsen att varje dag är en söndag i Europa. För antalet söndagstal, där man kräver en gemensam, gränsöverskridande miljö- och människovänlig transportpolitik är stort och lovande, men i grund och botten görs det ingenting. Man försöker bara att förhindra något. När vi i dag hör förhandlingarna och informationen från kommissionären, då måste jag konstatera att vi inte heller här i dag kommer fram till något konkret. Uttalandena och dessa meddelanden är i grund och botten inte något steg framåt.
Ända in i Europaparlamentet - vi är här en europeisk gemenskap - återupplivas däremot stambordsdeviserna. Här har vi i dag bland de tyska ledamöter som talat hittills upplevt en tävling i de dummaste stambordsdeviserna. Så kan vi inte bygga upp Europa. Så kommer vi inte framåt!
Kommissionen borde se sig som en motor när det gäller transportpolitiken. Det är ju utmärkt om man visar de externa kostnaderna för transporterna. Det är även ett framsteg att man fastställer en alpklausul tillsammans med Europaparlamentet, men kommissionen saknar mod att verkligen genomföra dessa saker och slutligen få någonting gjort. Därför uppmanas kommissionen och ordförandeskapet inte minst att göra någonting åt detta. De uppmanas även att göra något där, där även Europas centrum ligger, i det sydtyska området nedanför Alperna och här inbegriper jag i grund och botten även de österrikiska områdena.
I dag är det så att man relativt ensidigt satsar på sträckan München-Verona och här har man prognostiserat på en megatunnel på 20 km som aldrig kommer att betala sig. Vi vet tyvärr att datumet för färdigställandet av detta i sig nödvändiga projekt fortfarande låter vänta på sig. Här måste vi slutligen även koppla in revisionsrätten och till slut driva en förnuftig politik, som människorna, företagen och miljövårdarna i Europa kan förstå.

Stenzel
Herr ordförande, herr kommissionär! Nord-syd-förbindelsen över Brenner är en av de viktigaste vägsträckningarna för transiteringen av lastbilar. Belastningen på Österrike av detta är enorm. I jämförelse med Schweiz är den oproportionerligt hög. Ungefär 30 procent fler lastbilar rullar över Brenner än via övergångar i Schweiz. Många speditörer väljer den längre sträckan över Brenner, eftersom den fortfarande är mer ekonomiskt lönande. Speditörernas kostnadsöverväganden och kostnadsfördelen när det gäller Brenner-sträckan får inte kvarstå. Denna omvägstransit måste avskaffas.
I ett muntligt extra ändringsförslag uppmanar vi därför gemensamt med våra österrikiska kolleger i socialdemokratiska partiet kommission att se till att inte någon medlemsstat i EU blir sämre behandlad än Schweiz i fråga om transitering. För att skydda den berörda befolkningen får den ojämna belastningen inte kvarstå. För att avskaffa de ekonomiska fördelar, som finns för Brenner-sträckan, bör det införas jämförbara avgiftsbestämmelser för Österrike, Schweiz och Frankrike. Att sänka avgifterna för Brenner-sträckan, som ju redan nu är lägre än i Schweiz, är en felaktig signal och bidrar inte till att leda över lastbilstrafiken till Schweiz. Det är bara när en speditörs avgiftsbelastning är lika på alla sträckor som leder över Alpernas huvudrygg, som det finns en chans att man återigen väljer andra resrutter än den över Brenner.
Kommissionen borde därför vid sina förhandlingar med Schweiz verka för att avgifterna jämnas ut och även att man tillåter lastbilar på 40 ton. Kommissionen får inte undandra sig sitt ansvar, som den har gentemot medlemsstaterna och gentemot befolkningen, i synnerhet inte när det handlar om ett så känsligt område som Alpernas huvudkam.

Van den Broek
Herr ordförande! Som en fortsättning på mitt första anförande kanske jag kan komma med ett par reaktioner på ledamöternas inlägg. Allra först avseende Brenner som det finns några ouppklarade frågor kring. Först om Österrike nu får tillstånd att tillämpa de höjda vägavgifterna på motorvägen genom Brennerpasset eller inte. Vi vet i alla fall att på den punkten pågår fortfarande överläggningar som skall leda till att parterna kommer överens om en lösning på grundval av den så kallade alpklausulen. Om det inte skulle lyckas känner kommissionen sig tvingad att avvakta domstolens uttalande i detta ärende. Vi skulle dock hellre komma fram till ett avtal mellan berörda parter och vi fortsätter naturligtvis att arbeta på det.
Herr ordförande! Vidare de anmärkningar som gjorts med avseende på om externa kostnader skall inberäknas eller inte. Det är klart att kommissionen just nu måste grunda sig på gemenskapslagstiftningen, vilken inte ger någon möjlighet till inberäknande av alla externa kostnader utan bara en del av dem. I det avseendet måste vi alltså säga att vi handlar på grundval av den befintliga gemenskapslagstiftningen och inte på grundval av vad kommissionen gärna skulle vilja. Att frågan är mer omfattande än så visar också det som kommissionen sagt i grönboken.
Slutligen, herr ordförande, när det gäller frågan om tarifferna för transittrafik. Som jag redan sagt så är vi fortfarande inte helt överens om siffrorna. En av de viktigaste punkterna i det sammanhanget är hur höga tarifferna som träder i kraft från och med 1 januari 2005 kommer att vara. Parlamentet kommer utan tvivel att ha förståelse för att jag, eftersom vi fortfarande förhandlar om detta, inte kan meddela några mer ingående detaljer om den strategi vi följer. Parlamentet får möjlighet att uttala sig om det när det rådfrågas om unionens beslut om ratifikation av avtalet.
Jag har för övrigt påpekat, och rådet stöder mig enhälligt i detta, att den tariff som Schweiz föreslagit fortfarande inte kan accepteras. Det gäller då belopp som uppgår till 410 schweizerfranc för en transitresa Basel-Chiasso med en lastbil över 40 ton. Men eftersom Schweiz har sagt att de vill anta den flexibilitet som behövs, så litar jag på att vi i sinom tid kan komma fram till ett avtal.
Till tröst för Dell'Alba, som var förvånad över att Kinnock inte är här, kan jag säga att det helt enkelt inte är möjligt för kommissionen att organisera sin verksamhet så att alla frågor som ställs i parlamentet också kan besvaras av den kommissionär som har det främsta ansvaret i frågan. Till tröst vill jag alltså säga att denne kommissionär har ansvaret för relationerna med Schweiz i kommissionen.

Ordföranden
Jag har i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen mottagit sex resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.

Europeiska unionens bistånd
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0388/97 av Goerens för utskottet för utveckling och samarbete om förbättring av effektiviteten för det bistånd som gemenskapen ger, -A4-0391/97 av Fabra Vallés för budgetkontrollutskottet om revisionsrättens specialrapport nr 2/97 om Europeiska unionens humanitära bistånd (1992-1995)(C4-0219/97).
Goerens
Herr ordförande, ärade kolleger! I dag får vi tillfälle att sätta punkt för debatten om parlamentets betänkande om en förbättring av EU-biståndets effektivitet.
Att behandla utvecklingsfrågor, det är att ta upp en av de ädlaste uppgifter som finns. Men det innebär inte att vi kan klara oss utan några elementära regler och handlingsprinciper. Jag tänker särskilt på nödvändigheten av att sträva efter en samordning mellan EU: s och medlemsstaternas bistånd. Eftersom olika aktörer är inblandade i utvecklingsfrågor, måste vi göra allt för att undvika dubbelarbete. En brist på, eller t.o.m. en frånvaro av, samordning mellan olika aktörer ute på fältet, borde oundvikligen leda till negativa bieffekter. En bättre samordning som blandar in alla aktörer på utvecklingsområdet, en bra intern samstämmighet mellan utvecklingspolitikens olika instrument, såväl som en större synlighet - visserligen är de här faktorerna inte mål i sig, de är snarare medel som kan få fler europeiska medborgare att sluta upp kring idén om behovet av att fullfölja samarbetet mellan Europeiska unionen och utvecklingsländerna. Det är särskilt viktigt just nu, då vi kan se hur man drar ner på utvecklingsinsatserna, en tendens som inte i något fall borde lämna oss likgiltiga.
Detta måste alltså rättas till. Det är vad det här betänkandet ägnar sig åt, genom att först ställa upp problemet med åtgärdernas instrument, och sedan problemet med kriterierna för de här insatsernas effektivitet. I förhållande till vad bedöms biståndet vara effektivt? OECD: s kommitté för utvecklingsbistånd har kommit med en mer eller mindre tillfredsställande lösning, genom att föreslå följande kriterier för utvärdering av biståndet: relevans, verkningsfullhet, effektivitet, utvecklingens återverkningar samt hållbarhet.
Relevansen är ett svar på frågor kring vilka problem som skall lösas och vilka målsättningar ett program har. Strävan efter verkningsfullhet tar sig uttryck i förmågan att uppnå dessa målsättningar till en mindre kostnad. Effektiviteten mäts i förhållande till det beräknade resultatet och förmånstagarnas situation, men också i förhållande till oväntade resultat och negativa bieffekter. Man bör titta på biståndsprogrammets återverkningar på både medellång och lång sikt. Det sista kriteriet slutligen, gäller den ingångsatta utvecklingens hållbara och försvarbara egenskaper.
Herr ordförande! Samtliga utvärderingar av utvecklingsprogram som mitt betänkande refererar till lyfter fram några intressanta tendenser, i synnerhet - jag skall nämna tre exempel - den positiva men svaga inverkan som Europeiska kommissionens utvecklingsinsatser har på mottagarländernas ekonomiska tillväxt, ökningen av den förväntade medellivslängden och förbättringen av hälsoindikatorerna, som är avsevärd, och det tredje exemplet: utvecklingsprogrammens föga hållbara karaktär. Den här förteckningen är inte uttömmande, men jag har gett några exempel som tillräckligt illustrerar behovet av att fullfölja utvärderingsarbetet.
En annan lärdom att dra av utvärderingen: mikroanalyserna projekt för projekt är användbara, eftersom de visar att utomordentliga verksamheter finaniseras av Europeiska gemenskapen. Samtidigt måste man konstatera att den sektoriella metoden för utvärdering är mer tillförlitlig, den ger en mer övergripande uppskattning av utvecklingens effektiva eller icke effektiva karaktär.
Jag tycker också att det verkar klokt att fundera över en annan aspekt: har Europa en egen specifik syn på utveckling? Och i såfall, vilken? Åtgärderna till förmån för mänskliga rättigheter och demokrati, som kommissionen redan har vidtagit, ger inte bara den europeiska utvecklingspolitiken en önskvärd inriktning, men på något sätt ställer den också frågan om ett villkorat bistånd. En god förvaltning av offentliga angelägenheter och bistånd undslipper faktiskt inte den regeln. Den är starkt bidragande till den aktuella politiska regimens beskaffenhet, till den lokala förvaltningens hederlighet och kvalitet, till graden av befolkningens demokratiska mobilisering, såväl som till den förda politikens kvalitet.
Her ordförande! Jag skulle vilja förskona er från detaljer. För övrigt har de kolleger som kommer att tala utan tvivel läst mitt betänkande, och eftersom jag inte har sett något ändringsförslag kan det inte vara särskilt omtvistat. Men jag vill inte avsluta utan att räkna upp ytterligare några slutsatser som jag anser vara särskilt viktiga. Jag skall ta upp sex stycken.
Vi kräver främst att Europeiska utvecklingsfonden skall införlivas i gemenskapens budget - ett gammalt krav från parlamentet - det skulle avsevärt kunna förbättra den europeiska politikens synlighet på det här området. För det andra anser vi det nödvändigt att dra lärdomar av utvärderingen, för att kunna påverka framtida program. För det tredje saknar kommissionen mänskliga resurser för att behandla och förvalta samarbetsprojekten. Det måste åtgärdas. För det fjärde måste vi äntligen erkänna den avgörande roll som kvinnan har i utvecklingsländerna. Särskilt inom ramen för utvecklingsprogrammet är kvinnans roll ytterst viktig, om det så bara vore för hennes positiva inflytande i fråga om födelsekontroll. För det femte visar sig en intensifierad dialog med de icke-statliga organisationerna vara nödvändig. Jag tror att Fabra kommer att diskutera det med er mer ingående.
Vi har haft långa diskussioner om det skulle vara bra att inrätta ett kontor för samarbete. Vi är ännu inte klara med det. Diskussionen med kommissionen har lett fram till bedömningen att man skall gå via ett mellanliggande led. Jag tar hänsyn till det i mitt betänkande, och jag tror att den kompromiss som har uppnåtts är en bra kompromiss. Den gör det möjligt för oss att utarbeta utvärderingsprojekt med ännu större substans, vilket jag anser vara nödvändigt och vilket utgör själva kärnan i det här betänkandet.

Ordföranden
Låt mig meddela de kolleger jag ser i kammaren att kl. 16.00 inleds den tid som avsatts för brådskande ärenden. Jag tänker ge ordet till två ledamöter till och därefter måste vi avbryta denna debatt.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande, kolleger, herr kommissionär! I första hand vill jag lyckönska Goerens till hans betänkande och särskilt till den mycket välbalanserade resolutionen. EU-biståndets effektivitet lämnar tyvärr ofta mycket övrigt att önska. Trots flera år av bistånd från länder i västvärlden, kan medborgare i mindre utvecklade länder inte klara sitt eget livsuppehälle, och är den ekonomiska tillväxten där minimal. För att höja biståndets effektivitet överallt tycker jag att det är mycket nödvändigt med ändringar på tre punkter.
OECD har pekat på att den bästa hjälpen till mindre utvecklade länder är utbildning av kvinnor, inte minst eftersom det finns ett omvänt förhållande mellan kvinnornas utbildningsnivå och födelsesiffrorna. Kolleger, hur kan vi alltså stoppa den explosiva befolkningsökningen i dessa länder och därmed den ständiga fattigdomen och hungern? Genom utbildning av kvinnorna. En lägre befolkningsökning är det enda sätet att bryta den onda cirkeln. Bara då kan en hållbar utveckling komma till stånd. Det var punkt ett.
Min andra punkt, även kunskap och information är viktigt för en hållbar utveckling. För att skapa en bäryta i det berörda landet och bland befolkningen måste lokala universitet och nationella forskningscentra engageras i överföringen av teknik och kunskap.
I tredje hand är det av mycket stor vikt för den ekonomiska och sociala utvecklingen att det sker investeringar i den privata sektorn, i företagsamhet och då framförallt små och medelstora företag, samt i en bättre utveckling av marknadsmekanismen. Inte heller här får man glömma bort kvinnorna som potentiella företagare. Jag har förstått att internationella banker just nu medverkar till att initiativ kan utarbetas för detta ändamål. Jag hoppas att Europa inte stannar i bakgrunden.

Carlotti
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Den här debatten ger oss tillfälle att uppmärksamma det ojämförliga bistånd som kommissionen har lyckats fördela till områden med allt svårare kriser, med hjälp av relativt begränsade medel, medan medlemsstaterna gradvis avsäger sig sina förpliktelser, och därmed utsätter gemenskapen för ett allt starkare tryck.
Debatten gör att vi också kan notera att upprättandet av ECHO har inneburit ett stort steg framåt för förvaltningen av det humanitära biståndet. Alla är överens om detta erkännande, inbegripet revisionsrättens noggranna, metodiska och ytterst genomarbetade rapport. Och eftersom jag nu refererar till den rapporten, tillåt mig att understryka att den inte har avslöjat bedrägerier eller allvarliga misstag i kommissionens förvaltning av biståndet.
I en tid av inåtvändhet blir den allmänna opinionen alltmer nogräknad, vilket beror på de sociala svårigheter som de flesta av Europas länder möter. Det blir alltså nödvändigt att titta närmare på hur vi kan anpassa vårt bistånd, och göra det så effektivt som möjligt. Det är innebörden i Goerens betänkande, som jag stöder fullt ut.
Vad gäller Fabra-Vallés betänkande och revisionsrättens rapport, har jag endast tid att göra några påpekanden. Först och främst är det brådskande för kommissionen att skapa mer öppenhet i sin verksamhet. De interna förfarandena måste förenklas, samstämmigheten mellan utvecklingspolitikens instrument måste förbättras. Till detta kommer behovet av att biståndet bättre kompletterar - det måste vi ständigt påminna om - medlemsstaternas och Förenta nationernas bistånd. Europeiska unionen kan inte nöja sig med att vara den största biståndsgivaren. Vår avsikt är att göra vår röst hörd på den internationella scenen, och rådet och kommissionen måste vidta sina åtgärder.
Man säger att vi behöver en global strategi för det ändamålet. Man föreslår oss stadgar för det humanitära biståndet som jag tycker verkar vara intellektuellt sett intressanta. Men förutom att man inte vet vilken juridisk ställning man skulle ge dem, så tycker jag att rådets bestämmelser och kommissionens meddelande från 1996 verkar vara samstämmiga.
För att avsluta skulle jag personligen vilja att kommissionen förbinder sig till att inleda ett verkligt reflexionsarbete om ECHO: s framtida roll, om förbindelsen med alla dess partner och i synnerhet med de icke-statliga organisationerna, om den omorganisering av det humanitära biståndet som det här reflektionsarbetet bör leda till, och jag uppmanar kommissionen till att fullt ut ansluta Europaparlamentet till det arbetet, för vi har saker att säga.
(Applåder)

Ordföranden
Jag avbryter nu debatten, som kommer att återupptas kl. 18.00.

Aktuell och brådskande debatt
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den aktuella och brådskande debatten om frågor av större vikt.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0056/98 av Bertens för ELDR-gruppen om situationen i Mexiko, -B4-0057/98 av Salafranca, Galeote Quecedo, Soulier och De Esteban Martín för PPE-gruppen om att 46 bönder ur ursprungsbefolkningen mördats i den mexikanska delstaten Chiapas, -B4-0066/98 av Karamanou, Newens och Cabezón Alonso för PSE-gruppen om situationen i Chiapas, -B4-0073/98 av González Triviño, Novo Belenguer, Hory och Dell'Alba för ARE-gruppen om situationen i staten Chiapas, -B4-0085/98 av Carnera González, Wurtz, Manisco, González Álvarez, Novo, Pailler, Alavanos, Svensson, Ephremidis och Seppänen för GUE/NGL-gruppen om situationen i Chiapas, -B4-0095/98 av Kreissl-Dörfler, Tamino, Ripa di Meana och Orlando för V-gruppen om situationen i staten Chiapas (Mexiko).
Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Vad gäller de mänskliga rättigheterna finns det inte utrymme för olika tolkningsmöjligheter, i synnerhet inte vad gäller rätten till liv, eftersom ett liv som gått till spillo för alltid är förlorat. Som ni vet, herr ordförande, förvandlas måttligheten till en last om man vägrar att ta ställning. Därför är det viktigt att Europaparlament höjer sin röst för att å det bestämdaste och utan förmildranden fördöma den människoslakt som skakat om folkopinionen i hela världen. Jag sade detta den 24 december, upprepade det den 6 januari i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, framlade det åter igen för min politiska grupp, och jag säger det här i plenum i dag.
Utöver att kraftfullt fördöma denna barbariska gärning och att utrycka sin medkänsla med offrens familjer, bör parlamentet fördöma alla typer av kränkningar av de mänskliga rättigheterna och alla typer av våldsdåd, oavsett vem som ligger bakom sådana kriminella gärningar.
Mexiko befinner sig i dag, under president Zedillos presidentskap, i en komplicerad och oändligt lång reformprocess. Mycket har förändrats i detta land sedan valet den 6 juli, medan annat inte ändrats på något avsevärt sätt: våldet, osäkerheten och straffriheten.
Det är sant att de åtgärder som regeringen vidtagit- i samband med massakern i Acetal eller händelserna i Ocosingo - ligger i linje med försöken att återuppbygga förtroendet för landet och dess trovärdighet, inom ramarna för rättsstaten och rättsområdet, inför vilkalika behandling ska ske om det så rör sig om regeringen eller om en enskild medborgare.
Men detta räcker inte, herr ordförande. Det räcker inte med att bara reagera, eftersom tomrummet efter ett liv, en enda människas liv, är omöjligt att fylla. Dessa insatser bör inte betraktas som exceptionella, eftersom de utgör rättesnöre för det vardagliga beteendet i varje rättsstat.
För när man kränker friheten, ett begrepp som innefattar rätten till liv, måste man tillämpa lagens bokstav, herr ordförande. Därför kräver Europaparlamentet, genom sin resolution, att regeringen, som är den som är kyldig att vaka över medborgarnas säkerhet, uppbådar alla sina krafter för att undvika att sådana beklagansvärda och sorgliga händelser upprepas.
Parlamentet upprepar sin åsikt om att dialogen och utplånandet av våldet, all typ av våld, är den bästa vägen, eller rättare sagt den enda vägen, för att finna en varaktig lösning på konflikten och en fred som är rättvis och hållbar för alla.

Bertens
Herr ordförande! Den förändringens vind som blåser i Mexiko i riktning mot mer demokrati och större öppenhet har ännu inte haft någon som helst effekt, åtminstone inte tillräcklig effekt på situationen i Chiapas. Slakten av 45 indianer i slutet av december och de problem som fortsatt sedan dess, visar att problemen runt de paramilitära aktionerna och straffriheten ännu inte har lösts. Att inrikesministern och Chiapas guvernör försvunnit är bra, men det behövs mer för att helt fria myndigheterna och militären.
Eftersom det finns antydningar om relationer mellan de paramilitära grupperna och politiska kretsar, så måste regeringen vara mycket vaksam och straffa dessa paramilitära grupper och de skyldiga. Som ett tecken på god vilja måste Mexiko också gå med på att FN: s kommissarie för de mänskliga rättigheterna etablerar ett kontor i där. Vi har lämnat in ett sådant ändringsförslag till resolutionen. Mexikos regering har ju förpliktat sig till detta inom ramen för det nyligen överenskomna avtalet mellan Europeiska unionen och Mexiko.
Till sist, herr ordförande, en kommentar om läget i Chiapas. San Andrés-avtalet måste efterlevas och dialogen mellan EZLN, Zapatisterna, och regeringen måste återupptas. En militär lösning finns inte och skulle äventyra stabiliteten i hela landet. Därför måste den dialog som avbröts 1996 återupptas för att en hållbar politisk lösning skall kunna genomföras.

Cabezón Alonso
Herr ordförande! Morden på 45 oskyldiga människor - av vilka de flesta var kvinnor och barn - i den mexikanska byn Acteal den 22 december visar återigen bilden av ett Mexikor fullt av motsägelser. Delstaten Chiapas, där det rika Mexiko misslyckas med att leva sida vid sida med det ogenomträngliga, ojämlika och fattiga Mexiko, är ett belysande exempel på denna motsägelsefullhet.
Jag fördömer utan förbehåll en så extremt allvarlig händelse och uttrycker min medkänsla med offren och deras familjer.
Det finns i dag behov av en stringent och uppriktig analys av verkligheten i Chiapas. Man kan inte avfärda det som händer i Chiapas med en förenklad analys eller med västerländska värderingar, eftersom man då riskerar att begå mycket allvarliga misstag.
Alltsedan våldet som politiskt instrument förkastades, har jag velat att president Zedillo och hans regering skulle gå i spetsen för att hitta en lösning på konflikten i Chiapas och de kulturella, sociala, ekonomiska och politiska orsaker som ligger bakom denna; att landets åklagarmyndighet lämnar utredningen öppen tills dess att omständigheterna är helt och hållet uppklarade, och därmed undviker att de som begått handlingarna förblir ostraffade; att Mexikos politiska partier söker träffa överenskommelser om statliga program och, som ett viktigt steg för att kunna genomföra en del av San Andrés-avtalen; åstadkommer en allmän rättslig definition av indianernas självbestämmanderätt; att de paramilitära grupperna försvinner från Chiapas, och att den zapatistiska befrielsearmén införlivas, ju förr desto bättre, som en civil organisation i Mexikos politiska liv; och att kommissionen, i samarbete med Mexikos federala myndigheter, stöder program för att hjälpa fördrivna personer från Chiapas.
Jag kan godta den mexikanska arméns roll i demilitariseringen av de paramilitära grupperna och också dess aktiva roll i fördelningen av biståndet till de fördrivna personerna. Dock bör alla ansträngningar intensifieras för att förhindra att sammanstötningar mellan den reguljära mexikanska armén och de zapatistiska upprorsmännen uppstår.
Om en sådan sammanstötning olyckligt nog ändå skulle inträffa, är konsekvenserna omöjliga att förutse. Det viktigaste i dag är att vidmakthålla de små möjligheterna till lösningar och till fred. Det mexikanska samhället måste i Europeiska unionen finna en trogen bundsförvant att samarbeta med för att lösa konflikter och inte bara ett anklagande finger.
Den resolution som vi i dag vill godkänna är ett anspråkslöst bidrag till denna allians för att tillsammans finna lösningar på problem som uppstår.

Hory
Herr ordförande! När vi lämnade in den här resolutionen fanns det kanske fortfarande ett tvivel om de mexikanska myndigheternas ansvar för massakern i Acteal.
I dag råder det inget tvivel om det. Det har nu visat sig att de lokala myndigheterna åtminstone var förvarnade om förberedelserna av massakern, redan den 21 december, samt att de var informerade om att medlemmar av det revolutionära institutionella partiet och polismän var inblandade i den här förberedelsen.
Den mexikanska makten framhärdar i sin repression, och har långt i från gjort en bedömning av de känslor som massakern väckte, känslor som har fått 100 000 människor att demonstrera på Mexikos gator. Och åter igen har en indiansk kvinna dödats av polisen.
Det är därför som jag tror att parlamentet måste ta tag i den här frågan, och även om vi är många som inte delar den romantiska fascination som vissa har för den zapatistiska rörelsens ålderdomliga vänsteruttryck, bör parlamentet kraftfullt fördöma de mexikanska myndigheterna och mana dem till att äntligen inleda en dialog om de många problem, i synnerhet markproblem, som Chiapas har.

Carnero González
Herr ordförande! Det avskyvärda mordet i Acteal och de påföljande händelserna visar på de stora svårigheter den demokratiska övergångsprocessen i Mexiko genomgår. Händelserna gör oss också uppmärksamma på landets bristande respekt för de mänskliga rättigheterna och självfallet också på den explosiva situationen i delstaten Chiapas.
Europa måste medverka till att Mexiko blir en demokrati som hyser fullständig respekt för de mänskliga rättigheterna, och detta är det första vi måste kräva av president Ernesto Zedillo och hans regering. Vi måste kräva av de mexikanska myndigheterna att de skyldiga till morden i Acteal arresteras och döms; att de paramilitära grupper, vars existens man redan kände till och som var verksamma i Chiapas innan brottet begicks, avväpnas och upplöses; att de militära operationerna i Chiapas upphör och att armén drar sig tillbaka; att San Andrés-avtalen genomförs och att en verklig dialog med den zapatistiska armén kommer till stånd; att de mänskliga rättigheterna respekteras och att demokratiseringen genomförs fullt ut. Denna demokratiseringsprocess tog ett stort steg framåt då valet av Guahutémoc Cárdenas som guvernör i Mexiko City genomfördes utan valfusk.
Utan minsta tvivel instämmer vi alltså i de krav som majoriteten av mexikanerna ställt och som fått tusentals av dem att gå ut på städernas gator, krav som senare också majoriteten av den europeiska befolkningen instämt i. Våra medborgare vill inte höra lugnande ord om Mexiko, de vill ha klarhet. Samma klarhet måste vi kräva från parlamentets, rådets och kommissionens sida, och vi måste kräva en internationell uppföljning av hur de mänskliga rättigheterna respekteras i Mexiko och att kommissionen på ett regelrätt och organiserat sätt håller oss underrättade i detta ämne. Det räcker således inte med fagra ord. Orden måste grunda sig på handlingar, och om vi vill att alla krav skall uppfyllas måste vi använda oss av alla de redskap som står till vårt förfogande.
Detta är skälet till varför vi i vår resolution begär att Europaparlamentet stoppar ratifikationsförfarandet av det bilaterala avtal som undertecknades i december av Europeiska unionen och Mexiko, tills dess att president Zedillo går med på de krav jag uttryckte tidigare, och jag anser att vi dessutom bör kräva att de nationella parlamenten vidtar samma åtgärder.

Tamino
Herr ordförande! Låt mig uttrycka, förutom mitt djupa deltagande med offrens lidande, en djup oro för de våldsepisoder som inträffat och som inträffar i Chiapas, där paramilitära grupper, med stöd av de lokala myndigheterna, terroriserar och massakrerar ursrpungsbefolkningen.
I sammanhanget kan det vara nyttigt att läsa det som Amnesty International säger: dessa episoder visar att det är nödvändigt att så snart som möjligt inleda en offentlig, uttömmande och oberoende undersökning av de paramilitära grupperna som, enligt flera källor, opererar med stöd av säkerhetsstyrkorna, lokala myndigheter och politiker som är knutna till det institutionella revolutionspartiet, dvs. det parti som har makten i Mexiko.
Av dessa skäl tror jag det är uppenbart att den fred vi önskar i Chiapas inte kan bli verklighet förrän den mexikanska regeringen tar klart avstånd från de paramilitära styrkor som man hittills har utnyttjat i omfattande grad. Det kan inte bli fred förrän man har återupprättat de mänskliga rättigheterna.
Av dessa skäl anser De gröna, även om vi stödjer den gemensamma resolutionen, att det är vår plikt att hänvisa till den demokratiklausul som föreskrivs i det bilaterala avtalet med Mexiko och att skjuta upp undertecknandet av handelsavtalet.

Newens
Herr ordförande! Den hjärtlösa slakten på 45 personer i Acteal i den mexikanska staten Chiapas chockade människorättsarbetare runt om i världen. Denna resolution är ett uttryck för en vida spridd känsla av upprördhet. Den mexikanske presidentens omedelbara fördömande av massakern, och de åtgärder som vidtagits för att leta upp de skyldiga och ställa dem inför rätta, som resolutionen hävdar, är välkomna. Men de mexikanska myndigheterna måste inse att varje misslyckande i detta system, som ger de skyldiga möjlighet att undgå att bli dömda, i allvarlig grad kommer att skada deras rykte.
Mexikanerna har tidigare fått utstå ohyggliga förgripelser mot sina mänskliga rättigheter, utan att de skyldiga har tagits fast eller bestraffats. Men det är viktigt i det här fallet att de som begått ett så förfärligt brott inte tillåts komma undan följderna av sina gärningar. Mexikos regering måste dessutom återigen deklarera sin utfästelse att nå en fredlig uppgörelse med ZNLA. Vi uppmanar enträget bägge sidor att förnya sina ansträngningar att säkerställa att San Andrésöverenskommelsernas målsättningar uppfylls till fullo, utan några ytterligare skador eller förlorade liv, och att med detta som syfte träffas i en vilja att lyckas vad som än händer.
Om de fruktansvärda händelserna den 22 december skakar om dem i ansvarsställning, så att de vidtar de erforderliga åtgärderna för att inte bara lösa konflikten, utan dessutom ta itu med de bakomliggande problemen med fattigdom, försakelse och diskriminering, som är orsakerna till Zapatistarevolten, så kommer offren i Acteal inte att ha dött förgäves. I detta skede anser jag inte att vi bör söka hejda avtalet mellan EU och Mexiko i december 1997, som innefattar frågan om mänskliga rättigheter, eftersom de mexikanska myndigheterna vidtar åtgärder till följd av denna massaker. Om förbrytelserna mot de mänskliga rättigheterna emellertid skulle komma att öka, eller åtgärder inte vidtas, så skulle det inte bli möjligt att gå emot en mycket hårdare attityd i framtiden.

Wurtz
Herr ordförande! Efter att ha varit i Chiapas och ha behållit en ständig kontakt såväl med zapatistiska aktivister som med ett stort antal mexikanska framstegsivrare, så kan jag vittna om det hopp som San Andrés-avtalen från februari 1996 väckte i det här landet.
Ursprungsbefolkningarnas kultur borde erkännas som en viktig beståndsdel av Mexikos mångfald, och deras delaktighet i landets politik garanteras. Min övertygelse är att det i grunden är icke-respekten för de här avtalen som är den främsta orsaken till den dramatiska försämringen av situationen i Chiapas.
I dag har det värsta man kunde frukta inträffat, med massakern i Acteal, som krävde 45 döda den 22 december förra året. Den utgör en allvarlig anklagelseakt mot de som, i statens högsta skikt, tolererar dessa paramilitära grupper, och med desto större anledning mot PRI: s lokala ledare som ger mördarna sitt direkta stöd. Man kan tyvärr inte utesluta att landets styrande avsiktligt har låtit situationen förgiftas, för att försöka isolera zapatisterna eller för att driva dem mot ett misstag, i syfte att berättiga ett nytt militärt ingripande.
Det är i det sammanhanget som jag vill ge spridning åt en uttrycklig begäran från ett stort antal peroner i Chiapas och i Mexiko i allmänhet, för att få landets myndigheter att upplösa dessa paramilitära grupper, att fördöma mördarna, att dra tillbaka den mexikanska armén från ursprungsbefolkningarnas territorier, och mer allmänt sett, att få dem att respektera sina åtaganden, med andra ord, tillämpningen av San Andrés-avtalen, för att Chiapas befolkningar äntligen skall få uppleva fred, rättvisa och demokrati.

Van den Broek
Herr ordförande! Självfallet delar Europeiska kommissionen den avsky och bestörtning som vi alla känner med anledning av mordet på 45 personer i byn Acteal i den mexikanska delstaten Chiapas. I och med detta minskar hoppet om en fredlig lösning på konflikten i Chiapas ytterligare, men vi ger naturligtvis inte upp för det.
I ett uttalande från det luxemburgska ordförandeskapet den 22 december uppmanade Europeiska kommissionen de mexikanska myndigheterna att omedelbart inleda en utredning för att ta reda på de skyldiga för massakern och ställa dem inför rätta. Europeiska unionen påpekade samtidigt att i de avtal mellan Europeiska unionen och Mexiko som undertecknades i Bryssel den 8 december förband sig båda parter att villkorslöst efterleva de mänskliga rättigheterna och de demokratiska grundprinciperna.
Kommissionen har också tagit del av president Zedillos löfte att sätta in alla nödvändiga resurser på federal nivå för att hitta gärningsmännen och straffa dem samt att intensifiera överläggningarna om en fredlig lösning på konflikten. Det löftet har uppfyllts. Inrikesministern har avgått. Presidenten har gett Mexikos allmänna åklagare i uppdrag att personligen leda utredningen. Guvernören för delstaten Chiapas har avsatts från sin post och ett antal personer som misstänks vara delaktiga i massakerna har häktats.
Kommissionen har tidigare förespråkat och fortsätter att förespråka en fredlig lösning som kommer till stånd genom överläggningar mellan regeringen och EZLN. Självfallet följer vi utvecklingen i Chiapas med stor uppmärksamhet. Vår delegation i Mexiko fortsätter att meddela allt som händer och håller även regelbunden kontakt med alla inblandade. Kommissionen kommer att vidarebefordra all information som är av vikt i sammanhanget till ledamöterna.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0033/98 av Bertens för ELDR-gruppen om vapenexportkontroll, -B4-0058/98 av Oostlander och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om vapenexportkontroll, -B4-0064/98 av Titley, Swoboda och Wiersma för PSE-gruppen om en europeisk uppförandekodex om vapenexport, -B4-0081/98 av Lalumière för ARE-gruppen om uppförandekodex om vapenexport, -B4-0086/98 av Wurtz, Jové Peres, Alavanos, Ribeiro och Papayannakis för GUE/NGL-gruppen om vapenexportkontroll, -B4-0104/98 av Hautala, Telkämper, McKenna, Gahrton och Schroedter för V-gruppen om en europeisk uppförandekodex om vapenöverföring.
Titley
Tack herr ordförande. Den socialistiska gruppen välkomnar verkligen det initiativ det brittiska ordförandeskapet tagit för att lägga fast en uppförandekodex för vapenexport. Vi anser detta vara av största vikt för framtiden, eftersom man naturligtvis egentligen inte kan ha en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, som är inriktad på krishantering och förebyggande av konflikter, samtidigt som de egna stora företagen beväpnar just de länder som är ansvariga för instabiliteten.
Det är också viktigt för försvarsindustrin i sig, eftersom avsaknaden av en uppförandekodex håller tillbaka den konsolidering industrin behöver, och som kommer att göra den mindre beroende av export, vilket jag påpekade i mitt betänkande till parlamentet för några månader sedan.
I denna debatt får vi inte låta det bästa bli det godas fiende. Vi bör koncentrera oss på två viktiga principer. För det första behöver vi tydliga och gemensamt överenskomna principer som reglerar handeln. Det skulle innebära att göra åtskillnad mellan försäljning av vapen till länder, som skulle använda dem för att våldföra sig på mänskliga rättigheter, och försäljning av vapen till länder med en tvivelaktig bakgrund, men som ändå har ett legitimt säkerhetsintresse gentemot omvärlden. Tyvärr gör de resolutioner som förelagts oss inte tillräckligt stor åtskillnad mellan dessa två saker.
Den andra sak vi har att ta itu med är att det inte ska förekomma några konkurrensinhopp. När ett land på basis av dessa principer beslutar sig för att inte exportera vapen, så skall inget annat land tillåtas genomföra försäljningen för egen räkning, och därmed underminera principen.
Vi måste också erkänna tre andra saker, som är av den allra största vikt för att en uppförandekodex skall fungera. För det första måste det föreligga mesta möjliga öppenhet, d.v.s. rådet måste rapportera om vad det gör och ge Europaparlamentet möjlighet att kommentera. För det andra behöver vi ett fräscht initiativ, i synnerhet i ljuset av ett utökat polissamarbete i Amsterdamfördraget, för att få ett stopp på den olagliga vapenförsäljningen. För det tredje måste vi öka våra ansträngningar att göra detta till en internationell uppförandekodex, inte bara en europeisk uppförandekodex.

Bertens
Herr ordförande! Vi liberaler är mycket nöjda med det brittiska ordförandeskapets initiativ att skärpa gemenskapens kriterier för vapenexport. Det brittiska ordförandeskapet har aviserat en uppförandekodex, men den uppförandekodexen får inte bli en slapp kompromiss. Vi har ingen nytta av en uppförandekodex utan tvång. Det måste träffas överenskommelser som är förpliktande och som kan kontrolleras.
Bilaterala avtal är ingen lösning eftersom de ger för många möjligheter till hemliga deals . För att göra en effektiv rådgivning möjlig måste medlemsstaterna vidta interna åtgärder för större öppenhet och parlamentarisk kontroll av vapenexportlicenser.
Ett FN-register för vapenförsäljning är ett nyttigt instrument för att öka insynen i vapenleveranser över hela världen. Därför måste ett nytt kriterium föras in som förbjuder export till länder som inte uppfyller bestämmelserna i det FN-registret. Vi liberaler kommer därför också att stödja De grönas ändringsförslag.

Fabra Vallés
Herr ordförande! Europeiska folkpartiets grupp anser att en uppförandekodex som reglerar vapenexporten är ett positivt steg, och framför allt bör vi anse det som en nödvändighet om vi vill skapa en effektiv gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Reglera och kontrollera vapenexporten till krigförande länder, till länder som inte respekterar de mänskliga rättigheterna och instabila regioner, gör det möjligt för oss att ingripa på ett indirekt sätt och undvika att öka på konflikterna i dessa områden. Om vi dessutom får en tydlig kodex, utan tvetydigheter, som begränsar de typer av vapen och teknologi som får exporteras, liksom åtaganden från andra exporterande lände - utan att glömma bort företagen och andra saluförande länder - har vi tagit ett viktigt steg framåt. Det vore bra om rådet, förutom att utarbeta denna kodex, kunde informera oss om dess uppfyllande.

Pradier
Herr ordförande! Tillverkning, försäljning och export av vapen är verksamheter som aldrig har haft gott rykte, men som i alla fall ger mycket solida vinster till dem som ägnar sig åt dem. Det är också en industri som ger en viss politisk tyngd och som bevarar arbetstillfällen, vilket inte är något att försumma nuförtiden.
Antagandet av en uppförandekodex inom unionen är alltså en nödvändighet. Att aktivt arbeta för att den skall utsträckas till att gälla i andra länder är också en nödvändighet, men jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet på listan över den berörda utrustningen. Visst skall tunga pansarförband, överljudsbombplan och högt sofistikerade maskiner figurera där, men vi måste komma ihåg att de vapen som oftast dödar, särskilt i länder där instabiliteten härskar, det är småkalibriga vapen, automatvapen eller jaktvapen. Dessa vapen mejar ner bönder, demonstranter, oppositionella, mycket oftare än ett kärnvapenförsett hangarfartygs tunga artilleri.
Låt oss i alla fall tillstå att de en dag bör inkluderas i den här uppförandekodexen.

Schroedter
Herr ordförande! Vi välkomnar det brittiska ordförandeskapets initiativ att bli aktivt och äntligen föra upp denna ytterst viktiga punkt på dagordningen. Det är naturligtvis nödvändigt att Europaparlamentet inbegrips, men då måste det även lägga fram progressiva förslag som går längre. Därför skulle jag vilja att Europaparlamentet koncentrerar sig på de aktuella utvecklingarna och krissituationerna, och där är det så att de enkla och små vapnen spelar en central roll. Alltså kan vi helt sonika utesluta dem, utan måste lägga till dem. Alla som befinner sig i konfliktregioner vet vilken betydelse det har.
Rustningssamarbetet kräver att man beaktar tekniker med dubbla användningsområden extra noga. Jag anser att detta hör till det. Jag är glad att man tar hänsyn till vårt förslag att infoga ett nionde kriterium för att stoppa vapenleveranser till länder som inte är med i FN: s vapenregister. En sådan kodex måste naturligtvis även genomföras i praktiken. Det innebär att vapenaffärer måste kontrolleras av de nationella regeringarna.

Thors
Herr ordförande! Även jag vill välkomna förslaget till gemensam aktion som det bör vara när det gäller EU: s vapenexport. Det faktum att en majoritet av EU: s medlemsländer åtminstone har signalerat beredskap till code of conduct är glädjande.
Däremot är det förvånande att mitt hemland, Finland, inte har diskuterat detta eller har stött initiativet. Det är förvånande, eftersom det för ett litet land faktiskt är förmånligare att ha en vapenmarknad som har regler än en som är oreglerad. Det är också förvånande, eftersom Finland har varit berett att diskutera produktionssamarbete. Varför är man inte beredd att diskutera samarbete och gemensamma regler för exporten?
Detta är allvarligt. Vi behöver snabbt nya regler, eftersom vapenhandeln har ökat under 1995-1996. Vi behöver i koden bestämmelser om känsliga orter, där vi antingen har helt embargo, selektiva restriktioner eller där staterna förhandlar sinsemellan. I dessa förhandlingar bör alla länder kunna delta.

Van den Broek
Herr ordförande! Kommissionen är tacksam för att parlamentet återigen tagit upp detta ämne och att denna debatt äger rum vid en ganska känslig tidpunkt för den europeiska försvarsindustrin och i en tid då utvecklingen sker snabbt ute i världen. På grund av de våldsamma konflikterna i flera delar av världen står frågan om en bättre kontroll över vapenexporten högt på den internationella dagordningen och allmänheten följer den frågan noga.
Det har visat sig att de nuvarande EU-bestämmelserna med avseende på vapenexport, grundade på de åtta punkter som avtalades 1991 och 1992, inte är särskilt effektiva. De punkterna är för vaga och går inte bra att hantera som riktlinje. Kommissionen är en klar förespråkare av strängare regler som utgör en tydlig ram för diskussionen om vapenhandel. Vi är också förespråkare för bättre utbyte av information och förfaranden för överläggningar mellan medlemsstaterna.
Parlamentet har givit ett viktigt bidrag till debatten om den europeiska vapenindustrin genom att anta en resolution på grundval av betänkandet av Titley, och den stöder i allmänhet de iakttagelser och rekommendationer som stod i ett meddelande från kommissionen i januari 1996. I resolutionen uppmanas kommissionen att utarbeta en vitbok om vapenexport och kommissionen arbetar just nu på denna vitbok.
Jag hoppas att den processen kan fullföljas under de kommande veckorna. I detta dokument utvärderas Europeiska unionens position i vapenhandeln i världen och behandlas unionens roll hittills i vapenexportpolitiken och läggs ett antal alternativ fram för åtgärder i framtiden. I dokumentet uppmärksammas också den allt viktigare frågan om illegal handel med små och lätta vapen.
Det brittiska ordförandeskapet är fast beslutet att verkligen göra framsteg på vägen mot en mer restriktiv och öppnare vapenexportpolitik i Europeiska unionen. Man har föresatt sig att lägga fram en EU-uppförandekodex för reglering av vapenhandeln. Härigenom skall en politisk förbindelse krävas av medlemsstaterna, antagligen i form av ett uttalande av rådet. Jag har själv tagit upp ämnet vid Europeiska kommissionens senaste besök hos det brittiska ordförandeskapet i London och där försäkrade minister Cook att han själv nu för bilaterala överläggningar med ett antal medlemsstater för att påskynda processen med denna uppförandekodex så mycket som möjligt.
Kommissionen är å sin sida beredd att stödja varje initiativ som leder till att en sådan uppförandekodex fastställs och vitboken är avsedd som ett bidrag till dessa insatser.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0050/98 av Pompidou, Scapagnini och Baldi för UPE-gruppen om kloning av människor, -B4-0053/98 av Monfils för ELDR-gruppen om kloning av människor, -B4-0068/98 av Green och Cot för PSE-gruppen om kloning av människor, -B4-0074/98 av Liese, C. Casini, Oomen-Ruijten, Trakatellis och Tindemans för PPE-gruppen om kloning av människor, -B4-0079/98 av Hory, Pradier och Macartney för ARE-gruppen om kloning av människor, -B4-0087/98 av Papayannakis, González Álvarez, Guitérrez Diaz, Ainardi, Sornosa Martínez, Sjöstedt, Ojala och Marset Campos för GUE/NGL om kloning av människor, -B4-0103/98 av Aelvoet, Roth, Ahern, Graefe zu Baringdorf, Hautala, Lannoye, McKenna, Schörling, Tamino och Voggenhuber för V-gruppen om förbud mot kloning av människor, -B4-0059/98 av Habsburg-Lothringen och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om läget i Ingusjien, -B4-0077/98 av Dupuis, Dell'Alba och Hory för ARE-gruppen om situationen i Ingusjien, -B4-0100/98 av Schroedter och Gahrton för V-gruppen om ingusjiskt återvändande till Prigrodni- och Vladikavkazdistrikten, -B4-0060/98 av Stasi, Tindemans och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om arresteringen av Z'ahidi Ngoma (demokratiska republiken Kongo), -B4-0072/98 av Azzolini, Pasty och Andrews för UPE-gruppen om kränkningen av de mänskliga rättigheterna i demokratiska republiken Kongo, -B4-0078/98 av Macartney för ARE-gruppen om situationen för ursprungsbefolkningen i Australien, -B4-0089/98 av Papayannakis, Mohamed Ali, Sjöstedt och Ojala för GUE/NGL-gruppen om uranbrytning på urbefolkningens landområden, -B4-0098/98 av Aelvolet, Bloch von Blottnitz, Holm, Lannoye och McKenna för V-gruppen om uranbrytning på urbefolkningens landområden, -B4-0054/98 av Bertens och Cars för ELDR-gruppen om massavrättningar i Sydkorea, -B4-0080/98 av Dupuis och Dell'Alba för ARE-gruppen om dödsdomen i USA mot Karla Faye Tucker och hennes död, -B4-0102/98 av Manisco för GUE/NGL-gruppen, Aglietta och McKenna för V-gruppen om dödsstraffet i USA, -B4-0076/98 av Dupuis, Dell'Alba och Hory för ARE-gruppen om situationen vad gäller mänskliga rättigheter i Kina, -B4-0097/98 av Aglietta för V-gruppen om utnämningen av en särskild EU-representant i Tibet, -B4-0035/98 av Watson, Mulder, Fassa och Bertens för ELDR-gruppen om Kenya, -B4-0084/98 av Hory för ARE-gruppen om valresultatet i Kenya.
Kloning av människor

Baldi
Herr ordförande, ärade kolleger! Professor Richard Seeds tillkännagivande förra veckan om att han har för avsikt att fortsätta sin forskning för att tillämpa kloningstekniken på människan, och tanken på de etiska konsekvenser som detta kan medföra väckte stor oro.
Europaparlamentet har redan med den största fasthet uttryckt sitt fördömande av all slags kloning i syfte att reproducera mänskliga varelser och godkände den 12 mars 1997 en entydig resolution i frågan. Med tanke på att alla har rätt till en egen genetisk identitet och med tanke på att principen om jämlikhet förutsätter lika rättigheter - och därmed att man accepterar individuella olikheter - vilket förbjuder diskriminering och får som konsekvens att det inte är tillåtet att skapa individer som är genetiskt identiska eller att göra genetiska urval, så anser vi det nödvändigt med ett globalt och uttryckligt förbud mot kloning av människor och vi uppmanar de behöriga myndigheterna att utarbeta ett i sammanhanget passande regelsystem.
Det skulle dessutom vara betydelsfullt om man kunde hålla en global konferens i frågan, i syfte att komma fram till en gemensam fördömande position i frågan om kloning av människor.
Att uppmuntra, hjälpa och stödja den vetenskapliga forskningen är en moralisk skyldighet för hela samhället. Men de nyheter som når oss från USA är mycket oroande. De smakar av brist på respekt för den ras som, även om det medför tusen och åter tusen svårigheter och misstag, styr över denna planet. Den vetenskapliga forskningen går - vilket den också skall göra - sin egen väg och med hög hastighet. Vår uppgift är under alla omständigheter att efter bästa förmåga förse forskningen med ett juridiskt ramverk som förbjuder kloning av människor och som innehåller avskräckande straff för individen och finansiella påföljder för de stater som tillåter detta.
Men vi är sent ute och min personliga önskan är att alla jordens regeringar tillsammans skall utarbeta säkra regler för en korrekt utveckling som är i harmoni med allt som rör naturen, djuren och, sist men inte minst, människan.
(Applåder)

Desama
Herr ordförande! Den allmänna kritik som drabbar en amerikansk forskares projekt för att genomföra mänsklig kloning och de initiativ som har tagits av Europarådet i frågan, visar otvivelaktligen att vi och vissa medlemsstater inte helt och hållet har tappat vår förmåga att uppröras.
Men oavsett det här ärendet, vars allvar ingen skulle förneka, krävs en mer grundläggande reflexion om vetenskapens gränser, eller närmare bestämt vetenskapsmännens ansvar.
Att i dag, i det känsloläge som den här frågan har skapat, vilja fastställa gränser för forskning och ingrepp i genuppsättningar, vilket i framtiden kanske inbegriper vissa former av kloning, i enlighet med en naturalistisk moral eller etik, det är oacceptabelt. Det är Galiléens eviga strid. Däremot skulle det också vara helt oacceptabelt att, i den absolut fria vetenskapens namn, skapa en mänsklig varelse som skulle kunna användas för transplantationer, utan avsikter att ge den samma rättigheter som innehas av mänskliga varelser, vilka har fötts genom naturlig reproduktion.
Kloning av människor är inte ett vetenskapligt äventyr, det måste sägas, i motsats till vad dess upphovsman säger. Den är främst och framför allt en mediavänlig och kommersiell teknik, som tydliggör faran med en forskning som inte längre erhåller de allmänna medel som krävs för att den skall utvecklas på ett socialt acceptabelt sätt. Och det är det som är den verkliga faran. Det kommersiella trycket dödar garanterat en forskning som framför allt är inriktad på det samhälleliga välbefinnandet.

Monfils
Herr ordförande! Den kloningrevolution vi diskuterar är inte något nytt, det har vi sagt. Redan i mars 1997, i förslaget till direktiv om patent, diskuterades den här frågan intensivt.
Skall vi starta samma debatt varje gång en forskare i världen talar om för media att han överskrider gränsen för det moraliskt tillåtna? Då tror jag att det räcker med att vi för varje sammanträdesperiod klonar en resolution av den föregående resolutionen. För när allt kommer omkring så har vi det här instrumentet i Europa. Som vi sade handlar det om den europeiska konventionen om bioetik och om dess sammanhängande protokoll, vilken förbjuder, jag citerar: " alla ingrepp vars ändamål är att skapa en mänsklig varelse som är identisk med en annan mänsklig varelse, levande eller död" .
Beslutet att godkänna det här protokollet ligger hos var och en av medlemsstaterna, och det som hindrar vissa stater från att underteckna och ratificera konventionen, är just för att den innehåller ett alltför strikt förbud, t.ex. mot alla ingrepp i könsceller och all slags användning av embryon för den vetenskapliga forskningens ändamål. Genom att vilja förbjuda allt, hindrar man en tillämpning av konventionen.
Till sist skulle jag säga att vi, enligt vår mening, visst skall hindra avarter, men för det skall vi inte stoppa den vetenskapliga forskningen i sin utforskning av livet. Jag delar Desamas ståndpunkt ur den synvinkeln. Om kloningen av människor står i motsats till den mänskliga värdigheten, så kan däremot kloningen av celler eller vävnader möjliggöra kampen mot ärftliga sjukdomar. De som påstår sig försvara mänskligheten genom förslaget att blockera forskningen om det levande, hindrar bara kvinnor och män som är drabbade av framför allt genetiska sjukdomar från att få ett bättre liv, eller helt enkelt från att leva. Det är oacceptabelt. Mänskligheten har behov av vetenskapliga framsteg.

Liese
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar! Europaparlamentet har alltid uttalat sig tydligt mot kloning av människor och det har då inte bara anfört rent tekniska skäl, utan principiella och därför är vi inte heller för ett moratorium för kloning av människor, utan för ett generellt förbud. Jag tror även att vi här i plenum fortfarande är ganska eniga om detta krav.
Vad innebär egentligen kloning av människor? Det är den fråga, som föregående talare har talat om och som vi nu måste definiera. Även här har EP egentligen alltid intagit en mycket tydlig position. Både vid omröstningen om patentdirektivet i juli och inom ramen för det femte ramprogrammet för forskning i december har vi hittat en klar definition. Utskottet för rättsliga frågor och forskningsutskottet har arbetat intensivt med detta och i forskningsutskottet kom man till och med fram till ett enhälligt beslut i den här frågan, medan andra frågor har varit mycket omstridda.
Jag tror att det är mycket viktigt att vi fortsätter att företräda den här positionen. Det är också anledningen till varför Europeiska folkpartiet har infogar ändringsförslag 8. Att förbjuda kloning av människor betyder inte att man förbjuder arbete på mänskliga celler, för att till exempel göra det möjligt att transplantera hud. Det betyder emellertid att både den klonade babyn och även framställandet av mänskliga embryon som exempelvis reservdelslager för organtransplantationer måste förbjudas. Därför är vi mycket bestörta över Bowes, Monfilis och andras ändringsförslag 1, för här skall kloning endast förbjudas för reproduktionsändamål. Detta skulle emellertid kunna betyda, att om man föder upp, klonar, ett mänskligt embryo, eller i en vidare tolkning en baby utan hjärna, och denna sedan inte används för reproduktion, utan som reservdelslager för organ, att detta inte är entydigt förbjudet.
Här måste vi vara mycket tydliga. Europarådets kloningsprotokoll från måndagen talar uttryckligen inte om reproduktiv kloning och är därför mer långtgående än kravet som just har nämnts här. Därför är det också ett steg i rätt riktning. Jag kommer nu till avslutningen: Vi måste trots detta vara uppmärksamma, så att det inte görs bristfälliga tolkningar av det här kloningsprotokollet, som den risk till exempel, som ordföranden i Europarådets parlamentariska församling målade på väggen och därför har vi lämnat in ändringsförslag 9 för att stänga varje kryphål.
(Applåder)

Pradier
Herr ordförande! Hela världen är självklart emot kloning av människor, och det med all rätt. Så är det, det är väl känt, med undantag trots allt för några affärsmän, förklädda till vetenskapsmän, som här har fått korn på några lukrativa affärer. Och föreningen vinstlockelse och människoförakt borde inte få oss att flytta på oss!
Vi kommer alltså att rösta för den här texten, samtidigt som vi insisterar på en viktig beståndsdel. Det är den betydelse vi måste ge sammankallandet av en världskonferens, vilket vår kollega Monica Baldi talade om. Den konferensen borde komma till stånd i slutet av ett moratorium, efter en samordnad reflektion mellan det vetenskapliga samfundet, etikkommittéer och ansvariga politiker i den här frågan, en fråga som är såpass allvarlig och såpass ny för oss alla, att den gör många av oss tämligen villrådiga och lämnar oss i en total avsaknad av tillförlitliga referenser i ämnet.

Papayannakis
Herr ordförande! Här talar vi inte om forskning som har terapeutiska och medicinska mål och vilken ingen har någon invändning emot. Vi talar om kloning av personer, människor, individer och det viktigaste man kan säga, åtminstone givet dagens synsätt på saker och ting, är att ingen kan garantera hälsa och naturlig utveckling för de personer vilka framställs på detta sätt i den sköna nya värld som vissa lovar oss. Vi har alltså rätt att av detta skäl hysa oro och önska ett förbud. Dock, herr ordförande, har inte detta vårt beslut och den åtgärd vi skulle vilja skjuta på framtiden någon som helst mening om de inte sker över hela världen och framförallt inte om inte de länder som också har möjlighet att gå i denna riktning, framför allt Förenta staterna, där det finns ett juridiskt tomrum, deltar. Clintons vädjan om förbud avser bara finansieringar av organisationerna och inte den privata sektorn. Beträffande detta vill jag ställa en fråga: har kommissionen eller ministerrådet för avsikt att och vet de hur och till vilken grad de kan förhandla med Förenta staterna så att vi kan komma överens om en gemensam politik i denna fråga?

Tamino
Herr ordförande! Utan tvekan är vi alla bestörta inför de nyheter som kommer från USA och även inför det som vi har hört från en bioetisk kommitté i England som har öppnat möjligheterna för kloning av människor av terapeutiska skäl på vid gavel. Vi är som sagt upprörda, beslutsamma att stoppa detta, men det visar också att vi i gruppen De gröna hade rätt, när vi förra året hävdade att man genom att acceptera kloning av djur också öppnade dörren för kloning av människor. Och här i kammaren öppnar någon nya dörrar mot kloning av människan, för när man påstår att kloning av människor av terapeutiska skäl skulle vara acceptabelt, så öppnar man i och med det mot slutmålet som oundvikligen blir kloning av människor.
Men när man talar om människan så måste man tydligt definiera vad som verkligen menas med " en människa" och säga att kloning måste förbjudas från befruktningens första ögonblick och under hela fostrets utveckling.
(Applåder)

Gebhardt
Herr ordförande, kära kolleger! Europaparlamentets inställning är klar och entydig. Människovärdet förbjuder varje form av kloning. Vid omröstningen om det femte ramprogrammet för forskning nekade vi även till att ställa medel till förfogande till forskningen, som går ut på att klona människor. Respekten för levande varelser och andra överväganden gör det för övrigt även tvivelaktigt att klona djur. Nu tvingas vi till dagens debatt för ett klargörande till följd av rapporter om en penninglysten galning, som kallar sig vetenskapsman. Detta klargörande är nödvändigt, så att inte perverst missbruk misskrediterar hela biotekniken, som vi förbinder med förhoppningar och höga förväntningar.
Men vi måste också fråga oss detta: Har vi gjort allt för att undvika att vi förlorar kontrollen över detta nya forsknings- och teknikområde, så att det inte riktas mot människor eller till och med mänskligheten? Försök har ju gjorts.
I dag har vi ett omfattande nät av lagar och direktiv, som reglerar och skyddar, men som erbjuder kryphål och smygvägar för biotekniken. Jag anser därför att det är nödvändigt med ett ramdirektiv, som stakar ut området och som gör de enskilda bestämmelserna tydliga. Det måste omfatta alla aspekter. Till detta hör även enhetliga bestämmelser inom straffrätten, som belägger missaktande av föreskrifter och överträdelse av förbud med kännbara straff.
Detta svåra arbete är vi skyldiga medborgarna i Europeiska unionen. Vi får inte försöka slippa undan detta och måste i dag uppmana medlemsstaterna att skriva under ett dokument från Europarådet.
Å ena sidan löser den så kallade bioetikkonventionen inte problemet. Å andra sidan påbjuder subsidiaritetsprincipen att varje medlemsstat själv beslutar om ratifikationen. Låt oss därför ta bort punkt 2 ur den gemensamma resolutionen.

Trakatellis
Herr ordförande! Ur vetenskaplig synpunkt och vad gäller kloning av människor bör vi lägga märke till att den metod som användes på numer berömda Dolly ledde till ett lyckat experiment bland många andra misslyckade. Alltså har inte metoden nått vetenskaplig perfektion, dess resultat på medellång och lång sikt har inte konstaterats och alla konsekvenser på det klonade djurets organism har inte undersökts.
Alltså är det chockerande att en vetenskapsman rätt ut deklarerar att han skall genomföra mänsklig kloning. Ty detta är inte bara vetenskapligt oberättigat, men det är likvärdigt med farliga, jag skulle vilja säga brottsliga, experiment på människor.
Vi är dessutom, herr ordförande, skyldiga att undersöka problemets etiska, juridiska och sociala aspekter, ty i och med att kloning tillämpas på människor öppnar i princip vägen mot rasläran. Ekot från skapandet av det ariska släktet och övermänniskan har inte dött ut än i våra dagar. Vem kommer att tillämpa kloning och under vilka omständigheter? Kommer den att vara tillgänglig för alla? Kommer de att behöva speciella tillstånd? Frågorna i sammanhanget är många och de visar inte bara att frågan är oerhört sammansatt, men också att förvanskning av de mänskliga samhällena ligger i bakhåll. Det är ett faktum att våra staters juridiska system var oförberedda för vetenskapens lavinartade utveckling. Alltså påbjuds det att lagarna anpassas i tid med skyddet av individen, att allas intressen behålls och samhällets värden för ögonen. Denna mardrömslika utsikt som kloning av människan är måste uteslutas i tid, ty den kommer att skapa oöverstigliga problem i våra samhällen.

Kaklamanis
Herr ordförande! Varje vetenskaplig revolution framkallar reaktioner och skapar förhållanden av osäkerhet. Galileo anklagades av den heliga inkvisitionen. Befruktning utanför kroppen som metod för fortplantning har också anklagats emedan det världsliga samfundet fortsätter bemöta dödshjälp med misstro. Kloning för dock tankarna till den nazistiske doktorn Mengele och hans tragiska experiment. Utsikten att producera exakta kopior av människan är frånstötande, ty varje människa är unik och denna unicitet utgör kärnan för tanke och skapande. Den samtidiga frånvaron av internationell lagstiftning samt den uppenbara faran att kloning av människan utnyttjas på ett oetiskt och politiskt farligt sätt har fått det internationella vetenskapliga samfundet att reagera med misstro. Europaparlamentets uppgift är att upptäcka den tunna linje som utgör det etiskt acceptabla och socialt tillåtna och nyttiga. Bestämmelserna måste dock, herr kommissionär, vara stränga, så att genomförandet av osunda fenomen förhindras. Samtidigt bör de vara globala. Jag skulle vilja fråga er om ni inom ramen för detta försök har tänkt att gemensamt med Förenta nationerna försöka få till stånd universell lagstiftning om kloning.

Breyer
Herr ordförande, ärade kolleger! Det finns vetenskapsmän, som säger, ja, vi kommer att klona människor. Det är ett frontalangrepp på den mänskliga värdigheten. Här kränker man etiska gränser och tabun på ett oansvarigt sätt. En avsaknad av etiska gränser skulle vara en fasa för mänskligheten. Vetande utan samvete är ett skräckscenario! Trots detta har vi här att göra med en fruktansvärd, möjlig realitet. Mardrömmen om en måttbeställd människa eller uppfödning av människor som reservdelslager blir tyvärr allt mer realistisk och en oanad etik forceras fram.
Världssamfundet har ännu inte några bindande bestämmelser och inte heller inom Europeiska unionen sätts det några etiska gränser för vetenskapsmännen. Även kloning av djur ger kunskap för senare kloning av människor.
Vi behöver alltså - och jag frågar kommissionen om den är beredd till detta - ett globalt icke-spridningsavtal för kloningsteknik. Vi behöver en global bannlysning av kloning, för det som är tekniskt genomförbart, kommer också att genomföras någon gång.
Det väsentliga är att vi måste skapa ett ekonomiskt tryck! Jag anser att vi inom ramen för WTO borde bojkotta internationella förbund, bojkotta länder, som inte är beredda att införa bindande bestämmelser om förbud av kloning.
Jag skulle gärna vilja veta, om kommissionen är beredd att inte bara låta det vara vid ej bindande deklarationer och meddelanden, om kommissionen är beredd att ta ett steg till mer bindande kraft och till en global bannlysning av kloning.

Blokland
Herr ordförande! Vad sätter vi i första rummet i debatten om vetenskapens möjligheter: En tekniks genomförbarhet eller dess moraliska önskvärdhet? Den frågan står även här återigen centralt.
Med tanke på hur många som reagerat med avsky på den amerikanske vetenskapsmannen Richard Seeds planer, verkar det i det här fallet som att det moraliska motståndet mot kloning av människor vinner över begäret efter vetenskapliga framsteg.
Med rätta. Kloningstekniken överlåter ingenting åt slumpen, den kopierar bara. Den tillför egentligen ingenting. Om man går ett steg längre och förbättrar en viss gen i klonen så hamnar vi på det farliga området rasåtskillnad. Det finns alltså inte mycket gott att förvänta av denna teknik.
Hur ligger det egentligen till med klonen? Vid diskussioner om mänskliga rättigheter har vår politiska grupp ofta påpekat att den enes frihet begränsas av den andres frihet. Det gäller här också. Den mänskliga värdigheten, människans individualitet och identitet sätts här på spel och människan reduceras till en förbrukningsartikel.
Det är därför bra att det finns ett protokoll hos Europarådet att underteckna där mänsklig kloning förbjuds.
Ändå har jag mina betänkligheter om framtiden. Jag tror på Gud som människornas skapare. Det nya mänskliga liv som uppkommer i förhållandet mellan man och kvinna betraktar jag som en unik gåva från Gud. Vad mig anbelangar skall dessa gränser dras mycket skarpt. Det innebär ett absolut förbud mot mänsklig kloning. För vissa länder verkar det förbudet inte vara så absolut.
Det är oroväckande att till exempel Nederländerna, England och Tyskland ännu inte har undertecknat protokollet. De länderna måste sättas under tryck.
Jag hoppas av hela mitt hjärta att vi i dag beslutar oss för att hårt och kompromisslöst motsätta oss kloning av människor. Det är livsviktigt.

Amadeo
Herr ordförande! I april förra året undertecknade mer än tjugo länder i Oviedo Europarådets konvention som, även om den är det bästa bidraget som Europa kan ge till den globala debatten om biomedicin och den medicinska forskningen, ändå bara utgör ett första steg på vägen mot en reglering av detta område.
När nu vetenskapen och de nya laboratorieteknikerna visar sig förmögna att manipulera nutidens och framtidens människa, så tycker vi att det är absolut nödvändigt att debatten är öppen och demokratisk. Den medicinska forskningen är nödvändig för att minska lidandet och förbättra människans hälsa, men den måste ha gränser som inte får överskridas - och det säger jag som läkare och inte som politiker - och det är de gränser som utgörs av människans värdighet och hennes identitet som människa.
Experiment med kloning, men även handel med embryon, foster och genetiskt material sker inte bara i Europa utan i hela världen utan någon som helst kontroll, och visar att det är hög tid att ta itu med frågorna om bioetik och att se till att de får en lösning.
Undertecknandet och ratificeringen av Europeiska rådets konvention från april föra året och av tilläggsprotokollet som förbjuder just kloning av människor, skulle kunna vara den pusselbit som fattas för att man skall komma fram till en lösning, men unionens medlemsstater måste se till att agera snabbt. Ett aktivt försvar av människans rättigheter kan stärka hennes värdighet, hennes frihet, hennes integritet och hennes rätt till hälsa. Det är därför vår skyldighet inom delegationen från Alleanza nazionale att ge den föreslagna resolutionen stöd och godkännande

White
Herr ordförande! Jag anser doktor Seed vara en äventyrare, som söker skapa en marknadsmöjlighet som han sedan kommer att exploatera utan licens och utan ansvar. Det är också betecknande att komissionens rådgivargrupp, när den sökte undersöka frågan om fåret Dolly och hennes kloning, gjorde det efter det att Dolly hade fötts, och den allvarligaste risken ligger nu i att vi, fast vi känner till att kloning av människor kan vara vetenskapligt möjlig, gör vetenskapliga framsteg utan att samma framsteg görs när det gäller våra etiska betraktanden. Eftersom så är fallet måste vi upprätta en etisk kommitté. Rådets gemensamma stådpunkt, som svar på Rothleybetänkandet, lämnar mycket övrigt att önska. Jag tror inte att den gemensamma ståndpunkten återger vad parlamentet har röstat för, och följaktligen kommer jag vid andrabehandlingen av Rothleybetänkandet att på nytt lägga fram parlamentets ursprungliga ändringsförslag, och därmed, om vi antar det, göra det till ett villkor i patenteringsdirektivet att vi upprättar en nöjaktig etisk kommitté. Om så inte blir fallet så innebär det att kloning kommer att äga rum på en öppen marknad.

Casini C.
Herr ordförande! Jag frågar mig vad nytt jag kan tillägga i denna debatt där praktiskt taget allt redan har sagts. Låt mig bara ytterligare stryka under den allmänna motviljan mot kloning av människor i alla faser av hennes utveckling. Det gäller alltså " människan" . Det rör inte de enskilda somatiska celler som kan reproduceras för att till exempel bota en hudsjukdom, dvs. reproduktion av epitelceller. Detta är mitt första påpekande. Det andra: det finns hittills inget internationellt eller nationellt dokument inom de enskilda europeiska staterna som tillåter kloning av människor. Europaparlamentet har självt upprepade gånger uttalat sig i frågan fram till det sista förslaget till direktiv om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar, men redan 1989 var man mycket tydlig i de båda resolutionerna om etiska och juridiska problem i samband med artificiell befruktning och genetisk ingenjörskonst. Låt mig påminna om att i det betänkande som presenterades av Rothley 1989 användes en mycket stark formulering för att ange det rättslig skyddet mot kloning och det var att kloning skulle innebära att man " förstör personligheten" .
I och med kloning av människor äventyras två grundläggande principer för de mänskliga rättigheterna: principen om respekt för människan och principen om jämlikhet, en jämlikhet som förutsätter mångfald, eftersom jämlikhet är det samma som respekt trots de skillnader som gör var och en av oss unik. Att göra oss alla lika är - paradoxalt nog - också att förstöra jämlikheten.
Det sista påpekandet är detta: man kan naturligtvis fråga sig om det är rätt att Europaparlamentet agerar och upprepar saker som redan sagts i samband med förklaringar på TV eller i pressen. Jag tror att det är helt rätt; med tanke på hur allvarlig frågan är måste vi vara vaksamma. Det hade varit mycket bättre att diskutera atombomben innan man konstruerade den. Det är inte vetenskapen som står på spel, det är tekniken och tekniken är inget annat än människans händer, som måste veta vad de skall ta sig an.

Lannoye
Herr ordförande! Som den siste talaren om det här ämnet, är det kanske svårare för mig än för andra att vara originell. Men jag skulle ändå vilja fästa samtliga kollegers uppmärksamhet på den vändning som utvecklingen tog till följd av händelsen Dolly, en händelse som framkallade en stark oro hos allmänheten, även här i parlamentet. Vi röstade genast för en resolution om förbud mot kloning av människor, eftersom vi fruktade att Dolly skulle leda dithän - vilket uppenbarligen är en realitet. Men det som är allvarligare, det är att när det har gått lite tid så har oron minskat betydligt, och att man nu hör, också här i parlamentet, mer nyanserade deklarationer på temat att vissa former av mänsklig kloning skulle vara acceptabla.
Följaktligen tror jag att vi i dag behöver en resolution utan några som helst otvetydigheter. Man måste vara tydlig. Kloning av människor bör vara totalförbjuden av skäl som många har tagit upp, och som självklart är förenade med den mänskliga värdigheten och med risken för en övergång till rashygien.
(Applåder)
Ingusjerna

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Först skulle jag vilja säga hur mycket jag glädjer mig över att vi i dag diskuterar Ingusjien. Många har glömt att vi för några år sedan ständigt talade om konflikten i Tjetjenien-Ingusjien. När det gäller ingusjierna handlar det ju om samma folkgrupp som tjetjenerna.
Vi har en mycket svår situation i det här landet i dag, framför allt eftersom det inte finns något fullständigt slutet bosättningsområde, utan två stora enklaver, närmare bestämt Vladikavkaz och Prigorodni. De ingusjier som bodde i Nordossetien fördrevs praktiskt talat genom ett massivt tryck från ryssarna och var tvungna att dra sig tillbaka till Ingusjien. I dag utgör de ett mycket stort och mycket svårt flyktingproblem, som vi måste gå in på på något sätt, eftersom vi ju inte vill att konflikten i Tjetjenien upprepar sig.
Ytterligare ett problem är naturligtvis att ryssarna i dag säger, att ingusjierna har hjälpt tjetjenerna, därför måste de straffas. Vi kan återigen konstatera att det faktiskt existerar en kraftig begränsning - jag försöker här att undvika ordet blockad - av ingusjierna, vilket leder till att det inte finns någon vettig ekonomisk utveckling i det här landet, att de har vinter och att detta leder till en mycket svår situation för befolkningen och i synnerhet för de svagaste, kvinnor och barn, som lider mest av detta.
I dag är det så, att UNHCR har uppmanat oss att råda bot på detta och i hög grad även använda våra anslag för att skapa husrum, så att dessa flyktingar inte skall behöva leva i och lida av dessa omständigheter och att vi försöker att arbeta för att dessa flyktingar kan återvända till sina fäderneärvda bosättningsområden. Detta kan de bara om vi hävdar vårt inflytande i Ryssland och utövar tryck på samma sätt som vi måste skicka vår hjälp till rätt ställe.

Dupuis
Herr ordförande! Det finns inte mycket att tillägga efter den framställning som vår kollega Karl Habsburg-Lothringen just har gjort. Situationen, den känner han utan och innan. Den är mycket svår. Men jag skulle vilja betona att det är en hel region som berörs, och inte bara Ingusjien. Där finns Tjetjenien, och krigets konsekvenser i den republiken. Och där finns andra närliggande regioner, som t.ex. Dagestan.
Europeiska unionen, och följaktligen kommissionen, borde kanske ägna lite mer uppmärksamhet åt den här regionen, för enligt min uppfattning kommer den att vara upphov till nya konflikter. Vi måste snarast planera nya lösningar. Jag tror att ryssarna har visat att de inte har för avsikt att ändra på saker och ting, och Europeiska unionen borde kanske komma med en del förslag.
Ett allvarligt humanitärt problem kvarstår, och det kan inte vänta. Jag tror att kommissionen har förmåga att ta itu med den här sortens situationer och jag hoppas att Europeiska unionen mycket snart skall engagera sig starkt i den här regionen.

Schroedter
Herr ordförande! Konflikten mellan ingusjier och nordosseter är en bortglömd konflikt. De 60 000 fördrivna, som bor i provisoriska bostäder sedan 1992 och som sedan dess inte har kunnat levt något normalt liv, har hittills inte belysts särskilt mycket i den europeiska politiken. Man har visserligen kommit överens om återvändandet, men på grund av det nuvarande säkerhetspolitiska läget har det hittills varit praktiskt taget omöjligt. Varje övergrepp sprider panik bland de väntande och ökar bara hatet. Hittills har konflikterna inte minskat i regionen. Den ryska ordningsmakten accepteras inte och UNHCR är den enda, som överhuvud taget har ett mandat att bemästra Prigorodni-konflikten.
Det brådskar med att förhindra att konflikten eskalerar. Jag har redan tidigare påpekat i många betänkanden att det är nödvändigt att EU med sitt humanitära bistånd engagerar sig kontinuerligt och inte bara sporadiskt. Därför kräver jag att ECHO-mandatet för Prigorodni utökas och att EU bidrar till att en fact finding mission från OSSE försöker att få internationellt stöd för att lösa konflikten i regionen.

Blot
Herr ordförande, ärade kolleger! Resolutionsförslaget från våra kolleger Habsburg och Oomen-Ruijten är lätt att formulera. Det stämmer att en blockad alltid för med sig ett beklagligt lidande. Det är säkerligen inte för nöjes skull som Rysslands regering i dag är tvingad till att införa begränsningar i rörelsefriheten i denna nordliga del av Kaukasus.
Ryssland försöker undvika ett nytt krig inför terroristers och maffians intriger. Alla skulle ångra att ha röstat igenom våra kollegers resolutionsförslag om en ny konflikt skulle explodera där, till följd av en ogenomtänkt liberalisering av rörelsefriheten. Då skulle man upprepa formuleringen hos poeten Aischylos, som låter Kassandra säga: " du, du ägnar dig åt önskningar, men de är beredda att döda" .
Det är alltså parlamentets sak att lita på den ryska regeringen, som under svåra omständigheter anstränger sig för att återställa fred och allmän ordning där borta, ett första villkor för att befolkningarna i den regionen skall kunna leva under acceptabla förhållanden. Det verkar som om vissa spelar ett farligt spel, som består i att främja alla former av separatism i Ryssland, i kommersiella syften eller i en utländsk stormakts tjänst. Det är inte med sådana metoder som freden kommer att stabiliseras i norra Kaukasus.
Demokratiska republiken Kongo

Stasi
Herr ordförande! Anledningen till att min kollega Leo Tindemans och jag själv ingav ett resolutionsförslag om den politiska situationen i den demokratiska republiken Kongo, apropå det godtyckliga fängslandet av Arthur Ngoma, är först och främst för att vi känner och värdesätter Ngoma, som länge har arbetat vid UNESCO och som, efter att ha bekämpat Mobutus diktatur, är en av de första ansvariga politiker i f.d. Zaïre som har haft mod att kritisera den nya maktens förtryckar- och våldspolitik. Men utöver det specifika fallet Ngoma, och även fallet Nsala, generalsekreterare för centrat för mänskliga rättigheter, vill vi, liksom de andra som har undertecknat det här dokumentet, att kammaren och våra olika länders ledande opinionsbildare skall uppmärksamma den nya regimens verkliga ansikte, en regim som håller på att installeras under den missvisande beteckningen den demokratiska republiken Kongo.
Visst hade det varit orealistiskt att tro att ett land som under väldigt många år har fått lida under godtyckets och korruptionens herravälde, på några månader skulle kunna förvandla sig till ett land där man hyser aktning för demokratins principer, humanismens värden och respekten för mänskliga rättigheter. Inte desto mindre trodde många kongoleser och internationella observatörer på Kabilas ärlighet och goda vilja, då han efter sitt maktövertagande tillkännagav en tidsplan för ett antal reformer som skulle leda landet mot parlaments- och presidentval i april 1999.
Nu är det inte bara så att de tre första reformerna inte har genomförts, makten hårdnar också mer och mer: politiska partier har förbjudits, antalet godtyckliga arresteringar ökar, ett stort antal politiska oppositionella, journalister och människorättsaktivister hålls fängslade under omänskliga förhållanden, och tortyr är allmänt utbrett.
Under dessa förhållanden kan Europeiska unionen inte förbli likgiltigt. Den måste visa sin upprördhet, den bör kräva en omedelbar frigivning av alla åsiktsfångar, den måste utöva påtryckningar - den har medlen för det - för att president Kabila skall respektera sina åtaganden, återupprätta de grundläggande friheterna och utan omsvep starta en demokratiseringsprocess. Många länder, bl.a. Frankrike, men inte bara Frankrike...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Giansily
Herr ordförande! Anledningen till att jag griper in i den här debatten är på intet sätt för att avvika från den indignation, som har framkallats av kränkningarna av de mest elementära mänskliga rättigheter i den demokratiska republiken Kongo.
Vår grupp, som för övrigt är en av initiativtagarna till den resolution som vi snart kommer att rösta om, fördömer förbehållslöst de mycket allvarliga hot som har riktats mot alla dem som tar sig för att uttrycka den minsta kritik mot den nuvarande regimen i Kinshasa. I den frågan delar jag helt och hållet vår kollega Bernard Stasis uppfattning.
För min del skulle jag vilja att unionens ordförandeskap och kommissionen fäste uppmärksamhet på två av våra medborgares öde, Jean-Marie Bergesio, företagare i offentliga arbeten av fransk nationalitet, och Antoine Declercq, en av hans medarbetare, av belgisk nationalitet. De båda arresterades den 10 september förra året och har sedan dess hållits fängslade av den demokratiska republiken Kongos säkerhetstjänster, utan att man har framfört något skäl till stöd för att de arresterades. Dessutom har de systematiskt vägrats advokathjälp.
Jag uppmanar alltså unionens ordförandeskap att ge prov på största beslutsamhet och orubblighet, för att få det här landets myndigheter att ge tydliga svar om dessa två européers situation och om vad dessa män verkligen anklagas för, då deras enda brott skall ha varit att ha bevittnat massakrer på hutuflyktingar i östra Zaïre.

Macartney
Herr ordförande! Denna resolution rör inte bara Australien, utan den rör det globala problemet med de inhemska folkens rätt till land. De inhemska folkens förhållanden till sitt land runt om i världen, är kanske en riktigare beskrivning, eftersom traditionen i den del av världen vi talar om är att inhemska folk har ett kollektivt förhållande till sitt land, snarare än den individuella besittningsrätt som är kännetecknande för västvärlden. Vi hade erfarenheter av det i Skottland, när klansystemet ersättes med individuellt landägarskap. Vi har sett det i vilda västern i Förenta staterna. Man kan se det upprepas hos samefolket i norra Skandinavien.
I Australien säger aboriginerna att landet inte tillhör dem, eller de vita, utan att de tillhör landet. Man måste vara medveten om att de, när de säger det, talar om traditionella kringflyttningsmönster, där de heliga platser som gav dem en identitet hör hemma.
Låt mig sluta med ett citat från den australiensiska senaten. För tre månader sedan sade man där att den austaliensiska regeringen inte borde gå vidare med uranförslaget rörande Jabiluka. Jag vill stödja det förslaget.

Kerr
Herr ordförande! Detta är mitt första anförande från den gröna gruppen i Europaparlamentet, och jag hoppas ni kommer att ha fördrag med mig. Det är också mycket lämpligt att det handlar om Australien, eftersom jag tidigare varit ordförande i Europaparlamentets delegation för förbindelserna med Australien och Nya Zeeland, och just har återkommit från Australien, där frågan om aboriginernas land och inhemska äganderätt delar landet mitt itu.
Man skall genomföra ett val senare i år rörande just denna fråga, som denna resulotion i dag framhäver när det gäller uranbrytning, men som i själva verket rör hela landet, med avseende på aboriginernas tillgång till sitt inhemska land. Så denna resolution kommer mycket lägligt. Jag hoppas vi antar den med en överväldigande majoritet, och därmed sänder ett budskap till den australiensiska regeringen. Det kommer att glädja australiens vice premiärminister, som fördömde mig två gånger i det australiensiska parlamentet under de tio dagar jag besökte Australien, när jag talade till förmån för aboriginernas rätt till land i hela Australien. Jag vill att det skall framgå utifrån detta parlament, att Europa håller ett mycket vaket öga på Australien vad denna fråga beträffar, och jag hoppas vi kan återkomma till den under de kommande månaderna.

Aelvoet
Herr ordförande! På flera platser runt om i världen ser vi hur ursprungsbefolkningens rättigheter överträds. Det är inte någon tillfällighet att vi i dag talat om ursprungsbefolkningen i Chiapas, att vi nu talar om Australien och att även Tibet står på dagordningen. Detta trots alla vackra uttalanden som sedan gått upp i unionssystemet.
När det gäller Australien vill vi här konkret ta upp det faktum att Australiens regering har beslutat att utveckla uranprojektet i Jabiluka, ett projekt som helt och hållet är beläget i det område som betraktas som kulturarv och som även är erkänt i enlighet med Australiens egna lagar som aboriginernas område. För övrigt, och jag tycker att det är mycket viktigt att det uppmärksammas, har den australiensiska senaten själv uppmanat regeringen att stoppa projektet. Jag tycker det är av största vikt att vi här i dag i tydliga ordalag har en omröstning där vi uppmanar regeringen att respektera aboriginernas markrättigheter och även uppmanar medlemsstaterna att se efter från vilka länder de importerar uran i fall det skulle kunna vara så att ursprungsbefolkningens rättigheter kan skändas.
Avrättningar

Bertens
Herr ordförande, herr kommissionär! Sydkorea genomlider en svår tid. Den ekonomiska krisen påverkar alla aspekter av livet där. En stor politisk omsvängning har till exempel fört en tidigare dissident till makten. Den massavrättning av 23 fångar som ägde rum i slutet av december var inte direkt en god nyhet. 50 andra fångar har dömts till döden. Dödsstraff kan enligt min politiska grupp aldrig någonsin vara berättigat. Just nu när det händer så mycket i Sydkorea är det en felaktig signal till befolkningen i det landet och till andra länders befolkning. Demokratisering, öppenhet och människovärdiga straff är svaret på denna situation där ett folk i stor skala har börjat tvivla. Människovärdiga straff i stället för dödsstraff är en av de viktigaste kännetecknen för en rättsstat och en sann demokrati. Flera länder följer den vägen och vi uppmanar den sydkoreanska regeringen att följa deras exempel.

Dupuis
Herr ordförande! Bertens har sagt det för Sydkorea, men vi har också Förenta staterna, och i synnerhet en av dess stater - Texas - som står för hälften av de amerikanska avrättningarna. Precis som Bertens skulle jag vilja påminna om en slogan i den kampanj som vi för med mitt parti, det radikala partiet, och det är, att eftersom vi inte kan rädda dem en och en, måste vi alltså försöka rädda dem alla. Det är därför vi arbetar, inom ramen för den här kampanjen, för ett inrättande av ett världsomfattande moratorium för avrättningar.
Jag passar på när kommissionär Van den Broek är närvarande för att fråga honom om kommissionen, i brist på initiativ från medlemsstaternas sida, i viss mån inte skulle kunna göra sig till en samordnare av följande önskemål som uttrycks i många medlemsstater: ett initiativ i Förenta nationernas generalförsamling nästa höst, en resolution och därmed en omröstning, samt inrättandet av ett världsomfattande moratorium för avrättningar.

McKenna
Herr ordförande! Jag tycker det är verkligt skamligt att ett så kallat civiliserat land som Förenta staterna behöver kritiseras här i detta parlament! Man anser sig vara världens moraliska polis, och ändå gör man sig skyldig till de gräsligaste förbrytelser - i grund och botten ett brott mot all mänsklighet - när man dömer till döden. Jag håller helt med föregående talare om det faktum att en kvinna dömdes till döden den 3 februari. Jag uppmanar amerikanerna och myndigheterna i Texas att ändra hennes dom och att skjuta upp hennes avrättning. Det är oacceptabelt att ett straff av ett sådant slag verkställs i ett land som anser sig vara långt kommet.
Det står helt klart att straff av detta slag inte avskräcker från brottslighet. Om man i själva verket ser till den ökande brottsligheten i Förenata staterna så står det klart att en sådant motbjudande straff inte fungerar, och det är verkligen på tiden att amerikanerna inser att de ligger lång efter resten av världssamfundet, och inte kan peka finger åt andra, vad jag skulle vilja kalla mer primitiva länder, som vi kritiserar när det gäller dödsstraffet. Innan de insett att de härvidlag är helt och hållet inne på fel linje, så anser jag att de inte kan peka finger åt någon annan alls. Vi måste göra allt vi kan för att se till att denna kvinnas dom ändras, och att hennes avrättning skjuts upp.
Tibet

Dupuis
Herr ordförande! På den här punkten skulle jag först och främst vilja säga till kommissionen att vår tvist med den börjar förvärras. Det är självklart inte kommisisonär Van den Broek som berörs, utan hans kollega Sir Leon.
Sedan tre år tillbaka hopas ett antal resolutioner i parlamentet, de är mycket tydliga och avser frågan om Tibet och Folkrepubliken Kina. I bland har vi fått vackra svar från Sir Leon, men våra krav har aldrig lett till handling, och inte heller till någon uppföljning; vi har inga svar rörande Panchen Lama, vi har inga svar rörande Hada, vi har inga svar rörande Wang Dan, vi har inga svar rörande den mycket viktiga frågan om inledningen av en dialog med Dalai Lama.
Det är följaktligen dags för kommissionen att göra bruk av sina befogenheter. Om Brittan skulle ägna 1 procent av den uppfinningsrikedom och kreativitet som han använder för de ekonomiska och handelsmässiga aspekterna av den här frågan, så är jag säker på att han skulle uppnå resultat. Jag tror alltså att det nu är hög tid att kommissionen, och Sir Leon i synnerhet, börjar ge oss tydliga svar om alla dessa krav som parlamentet har upprepat i två års tid.

Aelvoet
Ett av de centrala kraven i den gemensamma resolution som parlamentet har att ta ställning till är att en EU-representant skulle utses, skulle utnämnas för Tibet. Det finns två mycket goda skäl till det.
För det första, Dalai Lama själv ber om det och för det andra, och det är viktigt att kollegerna inser det, även i Förenta staterna finns en extraordinär representant för Tibet. Den representanten skulle bland annat kunna medverka till en normalisering av relationerna, och Dalai Lama har förklarat att han är mycket intresserad av detta, i en normalisering av relationerna. Vi vet alltså också att, om en representant skulle vara verksam där, att många blockerade ärenden äntligen skulle kunna komma loss. Man får alltså ett instrument som ger en möjlighet att vara permanent närvarande.
Som allra sista punkt måste jag fullständigt hålla med kollega Dupuis när han hänvisar till ett antal motstridigheter i parlamentets politik, bland annat till exempel beviljandet av medel till Panamprojektet, samtidigt som man vet att relationerna med den tibetanska befolkningen i det avseendet inte tagits i beaktande.

Colajanni
Herr ordförande! Som redan har sagts, så har USA: s kongress och regering utsett en särskild representant för Tibet. Detta är en viktig politisk händelse och jag tycker att Europeiska unionen också borde utnämna en sådan. Detta är enligt mig det centrala i denna resolution. Ögonblicket är nu inne att inleda direkta förhandlingar mellan Kina och Dalai Lama. När det gäller det tibetanska folkets tragedi så kräver Dalai Lama inte oberoende, vilket han flera gånger har upprepat, framför allt i samband med årsdagen av den kinesiska invasionen, utan ett stort mått av självständighet inom ramen för den kinesiska nationen. Detta är en upplyst och modig ståndpunkt som helt tar bort Kinas alibi. Dessutom har de förändrade internationella förhållandena eliminerat alla reella eller inbillade hot mot landets gränser.
Det ligger naturligtvis i Kinas eget intresse, som vill bli en del av det internationella samfundet, att försöka lösa de problem som utgör hinder för att så sker; Taiwan, Tibet och de mänskliga rättigheterna i allmänhet är i dag de viktigaste inslagen i det internationella samfundets kritik av Kina.
Jag uppskattar verkligen tonen i det dokument som har utarbetats och som för första gången låter fördömandet och kritiken åtföljas av ett konkret förslag. Detta är ett framsteg för Europaparlamentet och innebär att det blir politiskt mer operativt. Naturligtvis innebär denna nya inriktning från parlamentets sida - mindre propaganda och mer politisk effektivitet - att Europeiska unionens olika organ, framför allt kommissionen och rådet, får ett större ansvar.
I vårt initiativ begär vi i själva verket att kommissionen och rådet - vilket redan har sagts av flera av mina kolleger - blir effektivare och mer operativt inriktat i frågan om Tibet. Vi tycker inte om att såväl kommissionen som rådet eller dess representanter är kritiska och, naturligtvis, talar om respekten för de mänskliga rättigheterna i uttalanden av allmän karaktär, medan saker och ting i själva verket får fortsätta som de har gjort hittills.

Posselt
Herr ordförande! Jag är mycket tacksam för att Aglietta inbegrep idén med ett speciellt sändebud från EU för Tibet i sitt förslag till resolution, och att det även återfinns i den gemensamma resolutionen. Jag lade fram samma förslag i november förra året vid det luxemburgska ordförandeskapets frågestund och konstaterade hur stark Wohlfahrts respons var då på den här idén. Han lovade att forcera detta i rådet. Vi skulle utan dröjsmål diskutera detta med det brittiska ordförandeskapet, så att detta även verkligen genomförs i praktiken. Jag anser att vi behöver ett sådant speciellt sändebud, som USA har. Vi har ofta orsak att kritisera den amerikanska utrikespolitiken, men i det här fallet har den amerikanska utrikespolitiken anslagit en mycket viktig ton. När det gäller Tibet handlar det om ett mycket tungt vägande problem med mänskliga rättigheter och om ett mycket tungt vägande problem som rör folkens självbestämmanderätt. Kineserna tänker mycket långsiktigt och därför får vi inte reagera kortsiktigt, utan med långfristiga strategier, och för detta behöver vi ett sändebud.

Bertens
Herr ordförande! Får jag börja med att säga att jag ansluter mig till det som Aelvoet och Dupuis sagt om kommissionens ganska inkonsekventa reaktioner med avseende på Tibet under de senaste åren. En tydlig och enhetlig politik från Europa behövs för att kunna göra något som helst intryck på de kinesiska myndigheterna.
Jag gläder mig åt den stora uppmärksamhet, på papperet åtminstone, för de mänskliga rättigheterna som rådets ordförande utlovat och jag räknar med att det även omfattar kraftigare insatser för Tibet, vilket Posselt också nyss begärde.
Den återupptagna dialogen med Kina om mänskliga rättigheter kan användas i det sammanhanget och den liberala gruppen anser att vi måste gå längre och ber alltså unionen om en extraordinär EU-representant för Tibet.
Vidare hoppas jag att kommissionären kan ge mig klarhet i Panamprojektet. Kommissionen vet vilka villkor som parlamentet ställt och vi vill gärna veta om dessa nu uppfyllts och om så inte är fallet måste vi frysa de finansiella medlen. Det är inte helt tydligt för mig vad som precis har beslutats vid våra stora budgetomröstningar och därför har vi själva satt våra frågetecken vid den aktuella punkten i resolutionen om Tibet.

Mulder
Herr ordförande! De val som genomförts i Kenya förlöpte inte direkt perfekt. Det har de heller aldrig gjort i Kenya sedan landet blev självständigt. Vi har alltså ännu inte kunnat konstatera någon som helst förbättring. Egentligen är det märkvärdigaste med de här valen att befolkningens entusiasm var så stor.
Egentligen borde även i Kenya följande gälla: Erst kommt das Fressen und dann die Moral . Arap Moi har hela tiden lyckats sänka inkomsterna per person och trots det finns entusiasmen för demokratin kvar. Jag tror att Europeiska kommissionen måste tillmötesgå detta.
Det mest akuta problemet i Kenya just nu är: Hur bekämpar vi korruptionen? Kommissionen måste på alla möjliga vis stödja de tidningar som fördömer korruptionen. I Kenya läser man nämligen tidningarna mycket noga. Den måste också stödja framförallt de icke-statliga organisationer som på olika nivåer vill främja demokratin. Det är små saker som i mina ögon kan ha en stor effekt.

Hory
Herr ordförande! Inom ramen för detta så kallade brådskande ärende ser sig parlamentet ofta nödsakat att beklaga, misstycka, fördöma, och nu, en gång är ingen vana, måste vi faktiskt notera en positiv händelse: förhållandena kring valen som just har ägt rum i Kenya, ett land som alla trodde stod på randen till en social explosion för några veckor sedan, och situationen är säkerligen inte ur världen än för Kenya. Trots några oegentligheter kom observatörerna överens om att erkänna valen som fria och hederliga.
Vad man än tycker om president Arap Moï, om hans långa politiska liv, om hans begrepp om dialog, eller om hans regionala roll i några kriser på senaste tiden, faktum kvarstår. Det är inte Europaparlamentets sak att ersätta en opposition som inte har förmåga att enas för att skapa ett politiskt alternativ. Det är därför som gruppen radikala alliansen för sin del nöjer sig med att uppmuntra de kenyanska myndigheterna - genom begäran att kommissionen skall vaka över det - till att kämpa mot korruptionen och att befästa de mänskliga rättigheterna, särskilt förenings-, demonstrations- och yttrandefriheten, som alltför ofta hånats. Det är innebörden i vårt resolutionsförslag.

Malone
Herr ordförande! Det första jag skulle vilja säga är att president Moi måste hålla sitt ord vad gäller sina löften inför valet om författningsmässiga reformer. Vi vet nu att utfallet av valet blev så jämnt att oppositionen måste ges en roll i regeringen, för att återspegla det massiva folkliga stöd den nu har. Den måste också naturligtvis få skälig tillgång till media.
Jag vill förena mig med dem som fördömt beskyllningarna om valfusk vid det nyligen genomförda valförfarandet. Jag vill upprepa ordförandeskapets anmaning av den 6 januari, där man begär en offentlig undersökning rörande påstådda oegentligheter vid valet. Väldiga penningsummor har uppenbarligen lagts ut på korrupt valagitation. Det kommer att få en skadlig inverkan på landets känsliga ekonomi, och kommer att driva på inflationen. Detta är väldigt dåliga nyheter för lokalbefolkningen, eftersom de nu kommer efter förra årets översvämningar, turistnäringens problem, vilken påverkas av etniska konflikter, och de dåliga priserna för handelsvaror under senare tid.
President Moi måste få detta budskap, eftersom Internationella valutafonden och Världsbanken redan har låtit bistånd anstå. Han måste se det tydliga sambandet mellan de nödvändiga låne- och biståndspaketen, som är av största betydelse för landets välbefinnande, och de demokratiska och författningsmässiga reformer vi alla förväntar oss av honom.

Giansily
Herr ordförande! I slutet av december omvaldes president Daniel till Kenyas president. Med något fler än 40 procent av rösterna förbättrade han sitt resultat från 1992 med fyra punkter. Oppositionens fjorton kandidater delade på de 60 resterande procenten, men deras motsättningar som upprätthålls av ständiga bråk förde dem till parlamentet i en splittrad ordning, där Arap Mois parti bevarar den absoluta majoriteten med två platser. Man kunde vänta sig att de här valen skulle bestridas, och vi har tagit upp frågan om Kenya tillräckligt många gånger i den här församlingen, för att i dag inte förvånas av att det rådde en viss förvirring då resultaten offentliggjordes.
Samtidigt vill jag klargöra att UPE-gruppen kommer att stödja radikalernas och liberalernas gemensamma text av två skäl. Det första är att jag först och främst tar fasta på de goda betyg som valen fick, både av de nationella observatörerna och av Ugandas president, som deklarerade, och jag hoppas att han skämtade, att om den kenyanske presidenten hade fuskat, så var det en bra ynklig fuskare som bara uppnådde majoritet med två platser. Punkt 7 i resolutionen återspeglar i viss mån detta första skäl. Jag föreställer mig alltså att kammaren är beredd att ge prov på överseende i förhållande till Kenya, och att den ugandiska välsignelsen är tillräcklig för att många av oss inte ständigt skall ha ögonen på det här landet, en vaksamhet som andra länder inte har varit föremål för.
Det andra skälet är att alla länder som går från ett enparti- till ett flerpartisystem skall behandlas med samma stora försiktighet, eftersom andra val kommer att äga rum i Afrika under 1998, och att kammaren inte skall behandla de fransktalande länderna sämre än de engelsktalande.

Van den Broek
Herr ordförande! Jag tackar ledamöterna för deras värdefulla inlägg. Jag börjar gärna med en reaktion på debatten om mänsklig kloning. Det är uppmuntrande att kunna konstatera att man i detta parlament praktiskt taget helt utan undantag tar avstånd från denna verksamhet och även varnar för utvecklingen på det området.
Europeiska kommissionen har redan tidigare uttalat sig i denna fråga och visat sin beslutsamhet att medverka till att varje utveckling på det här området förhindras. Den betraktar kloning av människor som ej människovärdigt och i strid mot människans unikhet. Det har mycket tydligt framgått av dagens debatt att det även är parlamentets uppfattning.
Ni kommer därför inte heller att i ramprogrammen för forskning och utveckling, det fjärde eller de femte, hitta något enda program som på något vis uppmanar till den sortens verksamhet och absolut inte ger ekonomiskt stöd till det. Vi tar helt tydligt avstånd från detta. Den expertgrupp som arbetar med etiska följder av bioteknik har uttalat sig om mänsklig kloning och förkastat det.
Kommissionen är medveten om att den inte har någon befogenhet på området etik inom ramen för forskningsprogrammen, men när det handlar om etiska frågor tycker jag att även Europeiska kommissionen åtminstone bör uttala sig, och det gör vi också i och med detta.
Europeiska rådet i Amsterdam i juni förra året var också mycket tydligt i denna fråga och tillkännagav att vi måste ta avstånd från mänsklig kloning. Om man ser till vilka diskussioner som internationellt sett är på gång i denna fråga kan vi med uppskattning konstatera att till och med G8-toppmötet i Denver i mitten av förra året uttalade sig mot mänsklig kloning. Under dagens debatt har tilläggsprotokollet till Europarådets konvention om mänskliga rättigheter och bioteknik tagits upp. Ett protokoll som nu har undertecknats av nio stater. Det fortsätter vara av stor vikt, anser kommissionen, att man i ett bredare internationellt sammanhang kommer överens om ett världsomspännande förbud mot mänsklig kloning. Förenta nationerna verkar vara det lämpligaste forumet för det. Kommissionen kommer i varje fall att stimulera varje utveckling i den riktningen. Den kommer att försöka medverka till detta.
Situationen i Ingusjien kan utan vidare kallas sorglig. Vi följer utvecklingen via vår delegation i Moskva och via våra kontakter med Förenta nationerna, OSSE och andra internationella organisationer. Vidare har vi kontakt med icke-statliga organisationer som är verksamma i detta oroliga område. Ni känner till att ECHO har finansierat humanitärt bistånd till Ingusjien de senaste åren. Under 1997 genomförde Médecins sans frontières där ett program för 200 000 ecu. Huvudsakligen till förmån för hemlösa flyktingar.
Vi fortsätter naturligtvis med dessa program och vi har också regelbunden kontakt med FN: s högkommissarie för flyktingfrågor om läget på platsen. Jag kan bara meddela att genomförandet av dessa humanitära projekt inte har blivit lättare på grund av de ofta farliga omständigheter som våra biståndsarbetare måste arbeta under.
Europeiska kommissionen fortsätter att hålla uppsikt över situationen i demokratiska republiken Kongo när det gäller de mänskliga rättigheterna. Det är positivt att regeringen i Kongo har gett sitt klartecken för den verksamhet som inletts av FN: s undersökningskommitté och även av en konstitutionell kommitté. Europeiska kommissionen har för att stödja denna positiva utveckling beslutat att åter öppna vissa åtgärder för återuppbyggnad, vilket är en direkt fördel för den lokala befolkningen. Dessa åtgärder kommer dock på grund av det avtal som slutits med Europeiska kommissionen att utföras av icke-statliga organisationer eller företag.
När det gäller aboriginerna i Australien utgår kommissionen från att det eventuella verkställandet av Jabilukaprojektet, som Aelvoet också tog upp, kopplas till strängare regler och tillynsnormer, vilket den australiske miljöministern, senator Robert Hill, för övrigt yrkar på. Omsorgen om den lokala aborigingemenskapens välmående och om miljön är mycket viktig.
Som ni känner till så delar kommissionen Europeiska parlamentets åsikt med avseende på dödsstraffet, som också tagits upp på eftermiddagen. Nu talar jag inte om Australien. Jag talar om de beklagansvärda avrättningarna som nyligen ägt rum i Sydkorea och varmed de senaste två årens praxis, då dödsdomar inte längre verkställdes, på nytt har ändrats. Kommissionen kommer i sina kontakter med Korea att tydligt visa sin oro med avseende på denna ändring i republiken Sydkoreas politik.
Kina och Tibet. Jag inskränker mig till följande meddelanden, nu när rådets ordförande också själv tydligt har angivit hur stor vikt som läggs vid en intensifiering av dialogen med Kina, särskilt om saker som de mänskliga rättigheterna. Det är i sig uppmuntrande att det gjorts tydliga framsteg på ett antal punkter vid de sammanträffanden som ägde rum under andra hälften av förra året, både på ministernivå och på de politiska direktörernas nivå. Vi känner nu till att Kina förbereder ratifikationen av FN-konventionen om sociala och ekonomiska rättigheter och att landet även är villigt att överväga om det skall underteckna den kända FN-konventionen om civila och politiska rättigheter. Dessutom har Kina lovat att FN: s kommissarie för mänskliga rättigheter, Robinsson, kan förvänta sig en inbjudan att komma till Kina.
När det gäller Tibet så har också där en positiv signal givits med avseende på Europeiska unionens begäran att få skicka en delegation ambassadörer till det landet, under våren 1998. Allt detta är framsteg som anger att diskussionen och dialogen med Kina om mänskliga rättigheter inte är låst. Europeiska unionen, med stöd av Europeiska kommissionen, försöker absolut att fortsätta på den inslagna vägen med Kina.
Slutligen situationen i Kenya. Man kan glädja sig över det höga valdeltagandet vid de senaste valen i Kenya och över det faktum att observatörerna konstaterat att det kenyanska folkets vilja kommit till uttryck på ett ganska tillförlitligt sätt. Samtidigt har det inte undgått någon att det även förekommit en del oegentligheter vid valen. Men de officiella observatörerna har inte kunnat konstatera att valet var mindre representativt för det. Det är ju i sig ändå något positivt. Vi vill understryka att de konstitutionella reformerna i Kenya nu utgör ett viktigt element och att dessa måste påbörjas så snabbt som möjligt. Det är viktigt att alla grupper i samhället verkligen är representerade i denna process och att nödvändiga överläggningar sker med alla dessa grupper och att öppenhet verkligen eftersträvas.
I våra relationer med Kenya står vikten av de mänskliga rättigheterna fullkomligt klart för myndigheterna där och flera saker har också tagits upp. Vi håller också med om vad som sagts i debatten i dag om nödvändigheten av att med kraft angripa den utbredda korruptionen i Kenya. Det väger också tungt i samband med det förtroende som måste ges hos internationella ekonomiska organisationer, och även hos Europeiska unionen förresten, när det gäller det stöd som begärs för att få igång och att utveckla ekonomin. Det är naturligtvis en djupt bedrövlig situation att i ett land som Kenya den nuvarande inkomsten per capita faktiskt är lägre än den var för tio år sedan. Det säger något om situationen där.
Det var de något fragmentariska kommentarer som jag ville göra just nu i alla dessa viktiga frågor. Även med tanke på den mycket begränsade tid som de ärade ledamöterna hade till sitt förfogande vill jag inte längre missbruka er givmildhet.
(Applåder)

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Pomés Ruiz
Herr ordförande! Ett nytt attentat mot livet har förövats i Europeiska unionen. En europeisk medborgare, ansvarig inför sin befolkning och demokratiskt vald för att försvara freden, friheten, rättsstaten och toleransen har avrättats av det baskiska samhällets fiender, av dem som försvarar det motsatta: död, terror och utpressning. José Ignacio Iruretagoyena, gift och far till två småbarn, stadsfullmäktig i Zarautz har skändligen mördats, offer för ett terroristattentat av den kriminella ligan ETA. Låt våra kondoleanser gå till hans liv, hans föräldralösa barn och till alla familjer som lider av terroristgruppen ETA: s död och förtryck.
Detta, ärade ledamöter, är ett problem som inte bara berör baskerna eller alla spanjorer. Dessa fortsatta kränkningar av de grundläggande mänskliga rättigheterna berör hela Europeiska unionen och därför höjer detta parlament återigen sin röst för att framhäva än en gång, allvaret i detta terroristproblem och dess absoluta europeiska dimension.
Jag vill här påminna om det ständiga stöd och solidaritet som denna kammare har visat i förfhållande till detta stora problem. Nyligen tog vi här emot besök av stadsfullmäktige Miguel Angel Blancos familj, vars mord, utfört av ETA, i juli fyllde gator och torg i hela Europa med stora demonstrationer med avståndstagande och till stöd för fred. Vi tog också emot familjen till José Antonio Ortega Lara, fängelsetjänsteman, under de 500 dagar han var kidnappad. Själva Europaparlamentet har rest till Baskien för att där, inför de baskiska institutionerna visa den europeiska dimensionen av detta allvarlig problem, den mest flagranta kränkningen av mänskliga rättigheter som unionen upplever i dag. Vi får inte glömma de senaste månadernas anhopningar, kidnappningen och befrielsen av Ortega Lara eller morden på demokratiskt valda stadsfullmäktige som Gregorio Ordóñez i San Sebastián, Miguel Angel Blanco i Ermua, José Luis Caso i Rentería, José Ignacio Iruretagoryena, i Zarautz, eller det misslyckade attentatet mot stadsfullmäktigen i San Sebastián, Elena Azpiroz.
I morgon träffas i Vitoria styrelsen för Ajuria-Enea. Härifrån vill vi sända vårt ovillkorliga stöd till dess medlemmar för att de skall finna vägar som leder till lugn, inom de gränser som rättsstaten erbjuder, som så hårt bekämpar terroristerna. Dessa blodiga resultat måste upphöra.
(Applåder)

Aparicio
Sánchez (PSE). (ES) Herr ordförande! Ännu en gång har människor, även om det tar emot att kalla dem det, tagit livet av en annan människa, som en del av sin kamp mot allas vår demokrati.
Demokratin är det enda politiska och moraliska system som kan göra slut på terroristerna och det vet de mycket väl.
Basker har dödat en bask, spanjorer har dödat en spanjor, européer har dödat en europé. Ja, tyvärr européer, barn i direkt nedstigande led av de tyranner som har förhärjat Europa under detta sekel och tryckt ned människors liv eller föraktat deras värdigheter.
De spanska socialisterna, herr ordförande, delar de känslor av smärta, av avståndstagande och även av förhoppningar som min kollega har uttryckt.
I detta fall delar vi dem med José Ignacio Iruretagoyenas familj och landsmän, med medlemmarna i Partido Popular som sårats direkt in på kroppen, med alla övriga demokratiska partier som har tagit denna död som sin egen, med de baskiska regeringarna och med resten av Spanien. De som liksom jag har representerat medborgarna i en lokal regering, vet med vilken kraft och generositet Iruretagoyena arbetade för att lösa allas problem.
Vi delar dessa problem med det baskiska folket och med resten av spanjorerna och vi är säkra på att vi genom denna resolution kommer att dela dem också med våra europeiska kolleger, liksom vi med dem delar de värderingar som ETA och Herri Batasuna bekämpar och vilka utgör en del av den europeiska själen, nämligen respekten för livet och försvaret för friheten.
(Applåder)

von Habsburg
Herr ordförande! Terroristdådet i Spanien har visat, i synnerhet i den baskiska provinsen, som jag känner till väl och som verkligen är en av de vackraste och bästa provinserna i Spanien, att en terroristorganisation här arbetar mot det egna folket och mördar dem som företräder folket. Jag anser därför att det är viktigt för oss som européer, att vi inte bara visar vår solidaritet, utan även talar om det och förväntar oss av våra regeringar att man inför internationella åtgärder, som inte är riktade mot det baskiska folket och inte mot Spanien, utan tvärtemot skall skydda dessa folk mot ytterligare attentat. Det som utspelar sig där i dag, kommer även - det får vi inte glömma - att påverka oss om vi inte hinner ena alla demokratiska krafter för att börja motarbeta denna terrorism.
(Applåder)

Sierra González
Herr ordförande! För det första vill jag för min grupps räkning, ansluta mig till solidaritetsyttringarna till José Ignacio Iruretagoyenas familj, kolleger och vänner. Dessa ord av kondoleans har olyckligtvis blivit allt vanligare, vilket solidaritetsyttringarna till offren för det terroristiska våldet i Baskien och avståndstagandet från detta visar. Ett våld som ni, herr ordförande, känner väl till i egenskap av ordförande för den parlamentsdelegation som besökte Baskien och där ni kunde se att det terroristiska våldet inte är ett lokalt problem utan ett europeiskt.
Som man har sagt här, kan inte folkets röst tystas av vapenskrammel. Från detta parlament, som ytterligare en representant för medborgarnas röst, fördömer vi utan några som helst reservationer, detta attentat och vi upprepar vårt absoluta förkastande av all typ av våld. Än en gång och varje gång det är nödvändigt, och genom att gör det utövar vi Europas rätt till frihet och demokrati, vilka vi inte under några påtryckningar får avstå ifrån. Men vårt deltagande begränsar sig inte till att fördöma attentaten i debatter som denna utan begär också det vi har kommit överens om i andra församlingar. I detta parlament förkastar vi dialog med alla de som samarbetar med, tillåter, framkallar och utövar kriminella handlingar. För all tolerans inför kriminella attentat innebär ett stöd till fortsatta attentat. Vi stödjer arbetet mot våldet i Baskien och i Europa. Därför att arbetet för ett fredligt Baskien är ett arbete för ett fredligt Europa.
(Applåder)

Pradier
Herr ordförande! Med en kriminell envishet fortsätter ETA att mörda de män och kvinnor som inte ställer upp på deras mål, eller som motsätter sig dess metoder. Sedan några månader tillbaka verkar lokala politiker ha blivit deras främsta måltavla.
Bara man inte väntar sig att parlamentet skall vissa minsta överseende, den minsta förståelse för ETA: s mördare och torterare. Ingenting, absolut ingenting berättigar de brott de begår. Men nu verkar det som om en allmän opinion, och en press som i bland är tvetydig och i bland förblindad av känslor, då och då kritiserar det nära samarbete som har upprättats mellan den franska, den självständiga baskiska och den spanska polisen. På det här området måste man vara särskilt tydlig och formulera sig med eftertryck. Detta samarbete för förföljelse och bestraffande av brott kommer att fungera genom att förstärkas. Om bara de, vars förmenta militära aktioner är att sätta en kula i huvudet på en kommunpolitiker som självklart är obeväpnad och utan skydd, börjar vara på sin vakt! Visst är demokratin skör, men i Europa har den fram tills nu lyckats vinna alla strider mot små gruppers tyranni, vilka med våld har försökt påtvinga andra sin ideologi eller sin syn på världen.
Vårt parlamentet är och förblir solidariskt med det baskiska folket och dess förtroendevalda, och kommer fortfarande inte att göra några eftergifter för frihetens fiender.
(Applåder)

Imaz San Miguel
Herr ordförande! En ung man, José Ignacio Iruretagoyena, har mördats genom ETA: s barbari. På nytt har en familj fördärvats och ett folk, det baskiska folket som slåss för sin frihet och vill ha fred, har angripits via ett av sina offentliga ämbeten.
Francodiktaturen lyckades inte tysta vårt folks röst och det skall inte heller de lyckas med som försöker tvinga på oss sin vilja med våld. I historien om folkets vilja segrar alltid friheten och demokratin över vapnen. Det är obestridligt att det baskiska folket, den allra största majoriteten av dess medborgare, är anhängare av dessa värden.
Vi vill uttrycka vår solidaritet till Iruretagoyenas familj och vänner och även all vår solidaritet med Partido Popular, den politiska familj som den mördade tillhörde.
Kampen mot våldet, fredsarbetet är en uppgift för oss alla. Därför bör vi som tror på demokratin arbeta enigt, i den mån det är möjligt, utifrån överenskommelsen. Och även om de som dödar inte vill detta och motsätter sig, måste vi med våra ords kraft övertyga dem som fortfarande stödjer de våldsbenägna, om att de bör ansluta sig till demokratin
Därför ber jag till kammaren att rösta nej till punkt fem i resolutionen, vilket försvårar dessa möjligheter och inför en unilateral och sekteristisk syn på vägen mot fred, för de har krossat ett människoliv, vilket är fruktansvärt, men låt oss inte döda hoppet om ett helt folk. Låt oss göra freden möjlig med de vapen vi har, utan att avstå från något av dem: polisingripanden, demokratin och även ordet.
(Applåder)

Van den Broek
Herr ordförande! Jag vill bara å kommissionens vägnar ansluta mig till den avsky, till den indignation och till den medkänsla som riktats till de anhöriga till den mördade baskiske kommunfullmäktige. Herr ordförande, det tål att tänkas på. Även folkvalda kan bli offer för den här sortens terroristattacker.
Det är återigen en impuls till oss alla, kommissionen, medlemsstaterna, Europeiska unionens institutioner, att på nytt med återupplivad kraft och i samhörighet och solidaritet bekämpa terrorismens gissel.
(Applåder)

Ordföranden
Tack, herr kommissionär. Tillåt sammanträdets ordförande att för en gångs skull avstå från sin neutralitet, och till fullo ansluta sig till vad som här har sagts med anledning av det här avskyvärda mordet.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Europeiska unionens bistånd (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på den gemensamma debatten om Europeiska unionens bistånd.

Vecchi
Herr ordförande! Låt mig först av allt gratulera föredragandena, såväl föredraganden för det ansvariga utskottet som föredraganden för yttrande, för detta är en viktig debatt som gäller kvalitativa aspekter på Europeiska unionens utvecklingsbistånd och humanitära hjälp. Det är en viktig debatt därför att gemenskapen, dvs. de samverkande medlemsstaterna inom Europeiska unionen, nu svarar för över 50 procent av det offentliga utvecklingsbiståndet i världen, inom ramen för vilket en växande roll, även om det bara gäller i relativa termer, spelas av de fonder som administreras gemensamt via gemenskapens olika verkställighetsorgan.
När vi nu skall utvärdera samarbetet och det humanitära biståndet och diskutera frågan om hur effektiva de varit, så måste vi ta hänsyn till vissa speciella faktorer som karakteriserar ingripandena på gemenskapsnivå jämfört med de ingripanden som görs av de enskilda medlemsstaterna: framför allt det faktum att bland annat på initiativ av Europaparlamentet, dvs. via budgeten, så har gemenskapen åstadkommit en fantastisk mångfald under de senaste åren, såväl när det gäller de instrument som används som när det gäller de samarbetspartners som utnyttjats och som har varit de officiella, dvs regeringarna i tredje land, men även olika internationella organisationer och ombud, icke-statliga organisationer, folkrörelser, företag etc.
För det andra måste det ske en diversifiering när det gäller de extremt viktiga målen, som i dag kanske måste revideras och omorganiseras, men som har gjort det möjligt att ingripa i olika frågor och inom olika sektorer.
För det tredje: det faktum att gemenskapen, till skillnad från alla andra bilaterala givare, i dag är verksam i alla delar av världen, men också - och detta vill jag gärna understryka under - det faktum att man ofta hämmas av externt komplicerade beslutsprocedurer där kommittésystemet, ingripanden och påtryckningar av olika slag som många gånger är överdrivna och ibland inte styrs av medlemsstaterna, spelar en roll som inte alltid är positiv, utan tvärtom ofta motverkar sitt syfte och är negativ.
Slutligen det faktum att kommissionen, och framför alt de generaldirektorat som berörs av det internationella biståndet, förfogar över ganska begränsade personalresurser som dessutom tenderar att minska.
Under de senaste åren har nya rättsliga ramar definierats, framför allt de som gäller det humanitära biståndet, som jag tror kommer att lösa många av de problem som revisionsrätten pekade på när det gäller hur den humanitära hjälpen hanterats under perioden 1992-1995. Det har pågått och pågår en omdefiniering av vissa mycket viktiga rutiner, framför allt de som rör ramavtalet för ECHO och de nya villkoren för samfinansiering av icke-statliga organisationer, och man har inlett en intern omorganisation av kommissionen och de förvaltningsgrenar som har ansvar för att hantera de externa samarbetsinstrumenten och som vi uppriktigt sagt skulle vilja veta lite mer om och som vi skulle vilja bli konsulterade om.
Självklart är det offentliga utvecklingsbiståndet en svår fråga, vilket också mycket riktigt påpekas i förslaget till resolution. Det utgörs av en väv av interna och internationella förhållanden och inte bara av effekterna av enskilda projekt och enskilda instrument.
Det som vi begär, och detta är det viktigaste budskapet från denna debatt, är att det skall bli en bättre samordning och integration mellan den hjälp som hanteras direkt av gemenskapen och den som organiseras av medlemsstaterna själva, att man förstärker och ökar självständigheten för de strukturer, såväl interna som externa, som har ansvaret för att utvärdera och kontrollera biståndets kvalitet, att kommissionens befogenheter förstärks när det gäller partnerskapen med icke-statliga organisationer, att man arbetar för en utveckling av den administrativa kapaciteten i utvecklingsländerna och, framför allt, att parlamentet konsulteras och får ta full del av arbetet med att genomföra den interna omorganisationen av kommissionen.
Det är min uppfattning att när det gäller hur ECHO fungerar - med tanke på att detta har varit ämne för ett speciellt betänkande - kommer det att bli nödvändigt att förstärka dess befogenheter och inte att vattna ur de funktioner som kontoret skapades för och att, när det gäller de icke-statliga organisationerna, det är nödvändigt att inte bara behålla utan snarare ytterligare förstärka användandet av kriterier som är speciellt anpassade efter deras behov och efter deras speciella sätt att arbeta.

Corrie
Herr ordförande! Detta är ett ytterst lägligt betänkande, när vi nu närmar oss år 2000. En ny organisation skall inrättas för att administrera biståndet till utvecklingsländerna i AVS. Jag måste gratulera Goerens till den vision han framställt, vad gäller att förbättra verkansgraden hos gemenskapens bistånd till utvecklingsländer. Jag säger " lägligt" eftersom det faktum att många utvecklingländer, om man går tillbaka och konstaterar att mellan 40 och 50 miljarder ecu gått till bistånd sedan 1975, har det sämre i dag än när Lomé inleddes, innebär att något måste vara fel med systemet.
Det finns många anledningar till detta: instabila regeringar, korruption och, i många fall, att länder har en skuldbörda som de helt enkelt aldrig kommer att hämta sig från.
När många länder skär ner det bilaterala biståndet, och när vi har en ständig åtstramning vad gäller EU: s finansiering, är det därför av största vikt att den finansiering som finns tillgänglig kommer till bättre nytta. Det finns anser jag ett verkligt behov av en regional inriktning, för att få en bättre projektintegrering, för att säkerställa att biståndet inte breds ut så tunt att det inte blir verkningsfullt.
Det finns många sätt som den befintliga finansieringen kan komma till bättre nytta på. Man måste göra reglerna mindre strikta, så att EU: s delegater på plats får mer att säga till om vid beslutsfattandet. De känner till de lokala problemen och lösningarna, utan att hela tiden behöva hänskjuta allting till Bryssel. Delegaterna kan ordna med en betydligt bättre samordning mellan bilateralt bistånd och gemenskapsbistånd, för undvikande av dubbla insatser. Det skulle förbättra verkan - köpkraften - och det skulle möjliggöra ordentliga och detaljerade genomförbarhetsstudier och verkansstudier, för en närmare övervakning av situationen. Det finns många exempel på att inga miljöpåverkansstudier har genomförts, med därav följande skador på områdets ekologi.
Rapporten förespråkar också att konfidentialitetsprincipen skall tillämpas. Jag stöder det. Demokrati, respekt för mänskliga rättigheter och minimikrav vad gäller effektivitet och insyn i den ekonomiska förvaltningen bör utgöra förutsättningar för ekonomiskt bistånd. Det är bara om vi har stabila och bra regeringar som externa investerare kommer att hjälpa till att skapa den miljö som möjliggör industriell utveckling.
Afrika är nästa logiska kontinent för en sådan utveckling. Många utvecklingsländer har inte kapaciteten på de lokala nivåerna för att genomföra större utvecklingsprogram. Jag ser en verklig möjlighet att biträda med personal från Europa, för att hjälpa till med detta arbete. Detta är ett välavvägt betänkande, och det innehåller många specifika förslag som jag hoppas att kommissionen inte bara kommer att titta på, men också agera utifrån. Min grupp stödjer till fullo detta betänkande.

Ryynänen
Herr ordförande! Vi har ett utmärkt betänkande om gemenskapens utvecklingshjälp och dess effektivisering under behandling. Vår grupp står helt bakom förslagen i betänkandet och jag vill också här endast betona några punkter i resolutionen.
För det första anser jag att föredragandens förslag om att kommissionen skall beakta könsfaktorerna i sina samarbetsprogram är mycket viktig. Kvinnornas deltagande spelar verkligen en central roll för att utvecklingsprocesserna ska lyckas. Kvinnornas deltagande förutsätter framför allt utbildning som är avsedd för kvinnor. I själva verket är det ju den bästa och effektivaste utvecklingshjälp vi kan ge. Sambandet mellan kvinnornas utbildning och nativitet är klart. Befolkningsökningen kan begränsas endast genom att ge kvinnorna utbildning och därigenom även möjligheter till födelsekontroll. Kvinnor kunde också med hjälp av lämplig utbildning och ett slags stödkrediter uppmuntras till egen företagsverksamhet och därigenom till större självständighet och till verklig påverkan i ett näringsliv som är under utveckling.
Den andra punkten i den här resolutionen som enligt min mening är mycket viktig är betoningen av partnerskapet och principen för den så kallade deltagande utvecklingen. Lokala aktörer, fömånstagare och medborgarorganisationer måste engageras i utvecklingsverksamheten om man verkligen vill att den ska ge resultat. Detta har också ett stort antal lyckade exempel utvisat, till exempel inom ramen för Phare-programmet.
Som villkor för att få den här hjälpen är det också befogat att kräva demokratisering och respekt för de mänskliga rättigheterna, samt större öppenhet och effektivitet i skötseln av den offentliga ekonomin. Strävan att förbättra situationen borde åtminstone vara synlig i all verksamhet.
Trots problemen skall man dock stödja de lokala medborgarorganisationerna även under svåra förhållanden. För att öka effektiviteten i gemenskapens hjälpinsatser kan man säkert göra mycket även genom att bättre än i dag samordna olika sektorernas åtgärder, med vilka man ändå strävar mot samma mål. Nationella och EU-initiativ måste också koordineras bättre. Som bäst kan de i stället för att ha parallella organisationer effektivt komplettera varandra, och på det sättet förverkligas då även i praktiken den eftersträvade ökningsprincipen.
Värdering är naturligtvis ett centralt instrument för att förbättra effektiviteten. Om projekten har klara syften och mål kan värderingen genomföras meningsfullt. Enbart värdering räcker dock inte, utan det som är viktigt är att man informerar om resultaten om man vill att de ska ha en verklig effekt. Även erfarenhetsutbytet måste ökas och kanske just den centrala enhet som nämns i betänkandet behövs för att ta hand om detta.

Telkämper
Herr ordförande! Goerens har här lagt fram ett, liksom alltid, väl genomtänkt, idérikt betänkande. Det är dessutom aktuellt, eftersom utvecklingspolitiken står inför en omorganisering. Men vad hjälper sådana bra betänkanden, om politikens ramvillkor inte stämmer? Vi konfronteras av att vi får allt fler katastrofer, allt fler svältkatastrofer, allt fler naturkatastrofer - det blir allt mer brådskande med en utvecklingspolitik. Här i kammaren har vi emellertid den situationen, att vi varje år inom ramen för budgetförfarandet måste kämpa för att anslagen inte reduceras, utan att vi åtminstone får föregående års nivå. Dessutom konfronteras vi varje år med att vi har personalbrist inom kommissionen.
När jag var föredragande för budgeten för två år sedan, lovade kommission att anställa mer personal till GD VIII för icke-statliga organisationer. Jag anser att de icke-statliga organisationernas arbete är ytterst viktigt för utvecklingspolitiken och för effektiviteten. De sprider information, de hittar, de är förankrade på platsen. Men det finns för lite personal. Jag har just fått ett klagobrev från läkemedelskampanjen i Tyskland. De var tvungna att slå igen på tre platser för att pengarna från kommissionen inte kom.
Liknande gäller för Moçambique, nu till helgen ett kulturevenemang eller nästa vecka i Frankfurt. Det hjälper inte heller, att när personal utlokaliseras, nationalstaterna får hjälp av dem. Jag anser att kommissionen måste organisera det själv. Det är ett europeiskt utvecklingsbistånd, och jag hoppas att det kommer att förändras under de närmaste åren, att vi verkligen blir effektiva, oavsett de politiska ramarna. Jag hoppas att skuldfällan slutar att tvinga ned länderna i tredje världen på knä, varigenom den otyglade globala finanspolitiken, som vi ser det i Sydostasien, gör världsmarknaden allt mer hämningslös och att vi därigenom upplever svältkatastrofer eller naturkatastrofer.

Hory
Herr ordförande! Jag kommer inte att vara överdrivet originell, för jag skulle i min tur vilja gratulera föredraganden till ett utmärkt, ytterst allsidigt arbete, och säga att gruppen Europeiska radikala alliansen absolut delar hans uppfattning om att Europeiska utvecklingsfonden skall införlivas i gemenskapens budget, om förbättringen av det europeiska biståndets synlighet och dess politiska intresse, om de olika områdena för våra interventioner och slutligen om en bättre komplementaritet mellan utvecklingspolitiken och andra europeiska politikområden! På alla de här punkterna är vi fullständigt överens med betänkandet och med resolutionsförslaget.
Däremot, och jag har redan uttryckt den här oron om ett närliggande ämne, när McGowans betänkande granskades, tror jag inte att en förbättrad komplementaritet mellan det europeiska och det nationella biståndet är det som är mest angeläget i dag. Prioriteten, den verkliga angelägenheten, är enligt vår mening att ge avkall på neokolonialism, som ofta gömmer sig bakom bilaterala samarbeten, samt att med bestämdhet gå mot en total gemenskapsanpassning av utvecklingspolitiken.
Här är majoriteten av oss engagerade i institutionella framsteg för vår union och i en ständigt mer avancerad integration av den offentliga verksamhetens stora områden. Unionen eftersträvar för övrigt fortfarande en verklig utrikespolitik, och lyckas inte göra en samstämmig röst hörd i de stora frågor som rör världssamfundet. Men vi har, framför oss, med utvecklingshjälpen ett oändligt fält framför oss, där det politiska projektet för ett Europa grundat på humanismens gemensamma värden äntligen skulle kunna finna en konkret dimension.
Bortom historiska och kulturella skillnader, som nästan är anekdotiska, och bortom felaktiga kortsiktiga beräkningar, så har européerna inga motsatta intressen i den här frågan. Jag skulle dessutom vilja insistera på det i egenskap av fransk förtroendevald, genom att i förbigående glädja mig åt att vår sammanträdesordförande i dag är en f.d. fransk biståndsminister. Jag skulle vilja insistera på det i egenskap av fransk förtroendevald, för man måste erkänna att gemenskapsanpassningen av utvecklingshjälpen inte på långa vägar reflekterar Frankrikes vanor, nuvarande praxis och t.o.m. förnyade doktrin. Men jag tror ändå att Frankrike, här taget som ett exempel, skulle ha allt att vinna på att lägga sin erfarenhet och sina samarbetsmedel i den gemensamma potten för utvecklingshjälp, för att återge dem en värdefull dimension.
Det finns tusen argument, humanitära, finansiella, till förmån för det här tillvägagångssättet. Men om jag bara hade ett kvar, så skulle jag välja ett för att vända på det, det cyniska argumentet som allra oftast tas upp. Var finns det nationella intresset i det här, i termer av politiskt inflytande eller ekonomisk återhämtning? Min övertygelse är att om det inte avlöses av Europeiska unionens inflytande, så kommer det franska inflytandet snabbt att försvinna bakom Förenta staternas inflytande, vilket flera kriser på sistone har visat. Så även om min ståndpunkt i dag kan verka - jag är medveten om det - lätt utopisk, så säger jag detta med stor bestämdhet till de franska ledarna: Frankrikes eget intresse är att till sist avstå från sin obetydliga bilaterala politik för att träda in i ett stort europeiskt projekt för utvecklingshjälp.

Sandbæk
Herr ordförande! I de nödvändiga ansträngningarna att göra EU-biståndet mer effektivt bör nyckelordet vara att optimera, samtidigt som dåliga exempel på avsaknad av effektivitet inte får föranleda minskningar i biståndet. Detta finns det dessvärre många andra krafter som eftersträvar. Jag uttrycker mitt gillande för en lång rad av Goerens förslag. Övergången till den sektorspecifika analysen innebär en nödvändig fokusering där också prioriteringarna i mottagarländerna framgår på ett tydligare sätt. Vad gäller projekttilldelningen skjuter man för tillfället från höften. Det behövs absolut noggranna förundersökningar, ett ökat engagemang från icke-statliga organisationer och mottagarländer samt en förbättring av kapaciteten i mottagarländerna. Kommissionens problem med underbemanning bör man heller inte betvivla. Samstämmighet i EU: s politik och samordning mellan medlemsländerna främjar också effektiviteten. Koordination är nyttigt, men ordet samordning klingar falskt. EU-biståndet bör nämligen vara ett supplement till medlemsstaternas bistånd, även om det har sitt självberättigande. Formuleringen i punkt 5 är därför olycklig. Utvärderingsbehoven är alltför olika och medlemsländerna bör därför inte underkasta sig EU: s metoder, även om ett närmande är förnuftigt.
Jag måste också motsätta mig idén om att skilja det politiska beslutsfattandet från projektförvaltningsfrågorna. De organisatoriska problemen måste lösas på annat sätt, såsom det redan har gjorts. Även om jag inte är en förespråkare för kommittéer är jag övertygad om att rådets förvaltningskommittéer knappast har något att göra med förseningarna i genomförandet. Förseningarna orsakas däremot av långdragna förfaranden i kommissionen. Tvärtom är dessa förvaltningskommittéer en kvalitetskontroll. Det skulle knappast ha genomförts förbättringar i den nuvarande omfattningen med hänsyn till integration av köns- eller miljöaspekten, om det inte hade varit på grund av konstanta påtryckningar från medlemsländerna i dessa kommittéer och här från parlamentet. Dessutom är hänvisningen till livsmedelsbiståndet i punkt 7 olämplig, eftersom bedömningen av detta var ytterst kritisk och leder till att denna form av bistånd begränsas.

Howitt
Herr ordförande! Detta är ett mycket vittomspännande betänkande, och det är mycket man kan hålla med om i det, däribland behovet av en jämförande utvärdering mellan EU: s utvecklingsprojekt och de enskilda medlemsstaternas, våra krav sedan länge på bedgeterisering av Europeiska utvecklingsfonden, samt behovet att bekantgöra de många positiva saker europeiska bistådsprogram har åstadkommit.
Ett utelämnande, som Vecchi nämnde, är det dyrbara, slösaktiga, hemlighetsfulla och tidsödande tillämpandet av komittologiförfaranden, som tveklöst snarare försvagar än förhöjer kvaliteten på vårt bistånd.
Låt mig emellertid koncentrera mig på två saker i betänkandet. Låt oss först ha inkonsekvenserna i de europeiska utvecklingsprogrammen klara för oss, vilka beror på den geografiska ansvarsfördelningen inom kommissionen. Oavsett om ett projekt genomförs i Afrikas horn, Nepals berg eller den brasilianska regnskogen, så skall allt vårt bistånd beakta en gemensam, rättighetsbaserad inriktning, som överensstämmer med erkända standarder för mänskliga rättigheter. Sådana principer innefattar vederbörlig uthållighet, icke-diskriminering, tillrådlighet, delaktighet och ansvarighet. När saker och ting går fel finns det behov av avhjälpanden. Jag ber kommissionären överväga i vilken utsträckning de förefintliga arrangemangen ger honom möjlighet att känna sig säker på att sådana standarder upprätthålls i samtliga fall.
För det andra så är jag enig med många kollegor, som har påpekat kommissionens kroniska problem med underbemanning. Det medför att dess personal ägnar sig åt " fyllning" med märkliga benämningar, med koncentrationen lagd vid stora projekt för att nå budgetmål, med alltför litet hänsyn tagen till kvaliteten. Förra året var en tredjedel av de högre tjänstemannabefattningarna i GD IB, som handlägger Asien och Latinamerika, inte tillsatta. 40 procent av personalen i GD I, IA och IB, har korttidsanställningar, samtidigt som många av de viktigare uppgifterna utförs av externa konsulter.
Storbritannien och Tyskland har mer än dubbel så många personer anställda - pund för pund, mark för mark - för att administrera sina biståndsprogram. Innan medlemssttaterna gemensamt kommit överens om en lösning på kommissionens personalproblem, så kommer resolutioner till förmån för biståndskvaliteten inte att komma mycket längre än till de papper de är skrivna på.

Blokland
Herr ordförande! Goerensbetänkandet handlar i första hand om åtgärder som Europeiska unionen kan vidta för att förbättra biståndets effektivitet. Vi kan hålla med om de föreslagna åtgärderna i sig, men i Europeiska kommissionens grönbok läggs orsaken till den låga effektiviteten främst hos utvecklingsländerna själva. Om den analysen av kommissionen är riktig kommer genomförbarhetsstudier och djupgående studier av projektens verkan i unionen inte att förbättra biståndets effektivitet utan är det i första hand i utvecklingsländerna själva som åtgärder måste vidtas. Det framgår enligt vad jag anser inte tillräckligt tydligt i Goerensbetänkandet.
Fabra Vallésbetänkandets plädering för en bättre samordning av det europeiska humanitära biståndet med det från medlemsstaterna stöder jag. Europeiska kommissionen kan i det sammanhanget ha en samordnande funktion. En europeisk stadga med allmänna principer för samarbetspolitik med avseende på bistånd, som föredraganden ser den, har jag inget behov av. Särskilt inte eftersom det handlar om det mer strukturella biståndet bör medlemsstaternas biståndsprogram få förtur. Många europeiska länder har särskilda relationer med vissa utvecklingsländer. Dessa särskilda band måste unionen respektera.
I det sammanhanget är det iögonenfallande att i betänkandet av Fabra Vallés läggs skulden för det bristande samarbetet helt och hållet på medlemsstaterna. De skulle inte använda sig av kommissionens experter i tillräckligt stor omfattning. Det kan så vara men kan vi inte lika gärna vända på steken? Har kommissionen tillräckligt mycket använt medlemsstaternas kunskaper och erfarenhet? Det förefaller mig som att medlemsstaterna, tack vare sina fleråriga relationer med vissa utvecklingsländer har samlat på sig en skatt av erfarenheter som en organisation som ECHO, som med sina sex år närmast är att likna vid en nybörjare, kan lära sig mycket av.

Wynn
Herr ordförande! Jag talar endast om Fabra Vallésbetänkandet såsom ledamot av budgetkontrollutskottet. Först av allt vill jag påminna parlamentet om att detta betänkande handlar om att säkerställa att Europeiska unionens pengar används på bästa möjliga sätt. Budgetkontrollutskottet har ingen som helst avsikt att tillvälla sig den roll utskottet för utveckling och samarbete har. Betänkandet utgör när allt kommer omkring budgetkontrollutskottets svar på revisionsrättens särskilda rapport.
Vissa skulle hävda att detta bara innebär att utskottet ställer sig på rättens sida gentemot kommissionen. Det är inte alls fråga om det. Det är ett allvarligt menat försök att få in litet sunt förnuft i vad som är ett mycket komplicerat system. Systemet har många bra inslag, vilka vi bör lovorda och också lovordar i motiveringen. Men det har ändå sina brister som vårt utskott ser det. Fabra Vallésbetänkandet utgör ett försök att sammanföra kunnandet, erfarenheten och bästa praxis, inte bara från Europeiska unionen utan också från medlemsstaterna, för att ersätta dagens sexton olika okoordinerade system. Vi får inte glömma att vi talar om humanitärt bistånd, inte utvecklingsbistånd generellt sett.
När vi talar om humanitärt bistånd kommer jag att tänka på när jag var i Addis Abeba före Mengisturegimens fall. Etiopien stod en gång i centrum för världens uppmärksamhet av flera olika skäl. En högre etiopisk tjänsteman sade till mig: " Felet med er européer är att det är era egna intressen som tycks utgöra er prioritering. Ni hör inte efter med oss om vad vi verkligen vill ha. Ni försöker se till så att det ni vill ge oss är det vi vill behöva" . Och han gav mig ett exempel: " När vi behövde transportmöjligheter, för att kunna transportera omkring vatten och mat, så var unionens medlemsstater väldigt snälla. Tyskarna gav oss lastbilar, de gav oss Mercedes Benz. Fransmännen gav oss lastbilar, de gav oss Renault. Italienarna gav oss lastbilar, de gav oss Fiat. Och britterna gav oss lastbilar, de gav oss Leyland. Vad de inte gav oss var någon utbildning för våra bilmekaniker och heller inga reservdelar. Vi hade en lastbilsflotta, där alla märken hade olika behov, och många av dem var oanvändbara för oss" . Han sade också: " Den dagen då Bob Geldof kom infarande i Addis Abeba på en lastbil, som förde in hans livsmedelsbiståndskonvoj, blev jag modstulen. Jag tänkte: där kommer ytterligare en vi inte har" . Den sanna historien säger en hel del om bristen på samordning och samarbete mellan medlemsstaterna och unionen. Det är det Fabra Vallésbetänkandet har insett.
Man kan förstår varför medlemsstaterna gör så här. De har verkligen sina intressen. Men när allt kommer omkring så är inte det det bästa för det humanitära biståndet. Jag vet att det kommer att krävas stora ansträngningar för att få en ändring till stånd, men det är vad betänkandet försöker göra. Det är inget angrepp på kommissionen i sig - låt oss ha det klart för oss. Lika mycket som om något annat så handlar det om att få medlemsstaterna att inse att subsidiaritet inte alltid handlar om att flytta ner saker ett steg, utan mer om att utföra saker på den rätta nivån. När det gäller humanitärt bistånd kan subsidiaritet mycket väl handla om att flytta upp det en nivå, och få det samordnat på gemenskapsnivån, snarare än att medlemsstaterna skall försöka göra det på ett överflyttat sätt.
Jag oroar mig för att detta, när vi har röstat om det, kommer att bli liggande på en hylla någonstans utan att uträtta någonting. Det är därför som jag vädjar till kommissionen att agera utifrån detta betänkande, i synnerhet utifrån punkterna 4 och 7, där vi uppmanar kommissionen att vidtaga specifika åtgärder. Det handlar om att göra ett politiskt uttalande för att få verkligt agerande till stånd: inte bara att föra fram ännu en föreskrift, utan börja uträtta något. Tänk er bara vad vi skulle kunna göra med alla pengarna, om vi kunde få ordning på det hela mellan medlemsstaterna och kommissionen. Vi skulle använda dem på ett betydligt bättre sätt.

Maij-Weggen
Herr ordförande! I denna debatt om effektiviteten i Europeiska unionens bistånd till utvecklingsländer och om det nödvändiga extra biståndet till utvecklingsländer med stora skulder måste vi till att börja med konstatera att dessa två frågor har mycket gemensamt. Fattiga länder som bär på olidligt höga skulder och som därigenom måste avstå en alltför stor del av sin årliga budget till avbetalning av räntor har ju alltför lite pengar över till sina egna åtgärder och blir därför bara allt fattigare och allt mer beroende av bistånd, bland annat från Europeiska unionen. Det är alltså mycket bra att unionen medverkar i Världsbankens och IMF: s initiativ att lätta på skuldbördan. Det är den första punkt jag vill ta upp.
För övrigt tycker jag att det verkar vara viktigt att det inom denna ram träffas överenskommelser med dessa länder för att förebygga att de på nytt skuldsätter sig för djupt eller för att förebygga att länder inte tar på sig skulder i förhoppningen att de förr eller senare ändå avskrivs igen. Jag skulle egentligen vilja veta av kommissionären om de garantierna verkligen ges.
Herr ordförande! Mina randanmärkningar om Goerensbetänkandet vill jag framförallt lägga på biståndets effektivitet. Jag är övertygad om att det inte går att ge en helt svart eller helt vit bild av det hela. Verkligheten är den att i vissa fall har biståndet fungerat positivt och i andra inte och det är långt ifrån alltid en fråga om biståndets kvalitet utan det beror även på andra saker som naturkatastrofer, dålig ledning, politisk destabilisering eller krig.
Det hindrar inte att det alltid är bra att göra biståndets effektivitet maximal och därför tycker vi att följande fem punkter är viktiga. Biståndet får inte slängas i väg hur som helst. Det måste ansluta, och där ansluter jag mig till en av de föregående talarna, till förhållandena i det aktuella landet själv och befolkningens egen inblandning måste vara maximal. Annars skapar man så kallade vita elefanter. Det är projekt som står stilla någonstans och som aldrig mer används.
Givarna måste samordna biståndsprogrammen på ett bra sätt så att man ger varandra stöd och inte arbetar vid sidan av varandra. Mängden av program från diverse västerländska frivilligorganisationer, från Världsbanken, från IMF, från FN för varje land ger ibland en så kaotisk bild att det inte är att undra på att det sammanlagda resultatet inte är effektivt och en samordning på EG-nivå är utomordentligt viktig. Bra och demokratisk ledning med respekt för minoritetsgrupper och mänskliga rättigheter är också ett villkor för att biståndets effektivitet skall höjas. Om inte detta uppfylls måste du också ha mod att dra in biståndet. Det betyder naturligtvis inte att du inte kan ge humanitär hjälp men det verkliga utvecklingsbiståndet får då helt enkelt inte fortsätta.
Bistånd måste uppmuntra människor att själva ta tag i saker och ting och det får inte verka beroendeframkallande. I en del länder har det alltför omfattande biståndet varit katastrofalt. Tänk till exempel på ett land som Zambia där tre fjärdedelar var beroende av bistånd.
Slutligen måste egentligen ett land som får bistånd vara öppet för principerna för en social marknadsekonomi. Inte för att påtvinga ett land en ideologi utan för att hjälpa ett land att välja en positiv väg i en globaliserande värld.
Herr ordförande! Det var några saker som kan förstärka effektiviteten, om det nu fastställs i en stadga eller i andra spelregler tycker vi inte är så viktigt. Vi tycker att det är viktigt att den sortens principer omsätts i politiken. Vi tackar för Goerensbetänkandet och vi tillönskar här kommissionär Pinheiro styrka i genomförandet av denna politik och jag ber Van den Broek vidarebefordra detta till Pinheiro.

Bösch
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! I ett nyligen spritt arbetsdokument om SEM 2000 från vårt budgetutskott konstaterar vår kollega Colom i Naval, att direktfinansieringen av Europeiska gemenskapernas kommission egentligen borde vara ett exempel på insyn, korrekthet och effektivitet. Tyvärr är det ofta inte fallet. Jag skulle i sammanhang med vår kollega Fabra Vallés betänkande, som jag tycker är mycket bra, vilja påpeka, att vi återigen fastställer detta i våra betänkanden om de utrikespolitiska biståndsprogrammen. När man läser Fabra Vallés betänkande, skulle man lika gärna kunna inflika vår kollega Hoffs slutsatser - hon skriver om problemen på TACIS-programmets område - dålig samordning och oklar ansvarsfördelning mellan kommissionen och de utländska biståndsorganisationerna, konsultföretag, avtalsparter och ukrainska partnerorganisationer.
Allt detta stämmer även i hög grad in på revisionsrättens kritik mot unionens ECHO-program respektive biståndsprogram, om man bortser från adjektivet ukrainska. Jag tycker därför egentligen att det är beklagligt, att vi ständigt måste påpeka dessa problem för kommissionen. Det är egentligen onödigt att man var tvungen att läsa exakt samma sak i Frankfurter Allgemeine den 14 januari, nämligen om bedömningen av EU: s biståndsprogram i Bosnien, där vi vet att en stor del av våra anslag har gått till f.d. Jugoslavien. Jag citerar: Bedömningen av EU: s biståndsprogram sträckte sig från inte bra via erbarmlig till riskabel.
Detta är den bedömning av vårt biståndsarbete, som utifrån summan är så storartad, som europeiska media ibland förmedlar våra medborgare. Därför skulle jag vilja ber er om att vi stryker föredragandens punkt 16, kravet på att slutligen skapa en central enhet, som inom kommissionen övertar ansvaret för utvärderingen av utvecklingsoch biståndsprogrammen inbegripet ECHO, Meda, Phare och Tacis, att man från kommissionens sida slutligen tar ett beslutsamt tag i den här saken. Till detta hör att man även bör ta en närmare titt på punkt 14, vari vår kollega Fabra Vallés konstaterar, att man måste sluta med extern rekrytering av personer, när man vet att det finns till viss del mycket nära förbindelser mellan berörda myndigheter och vissa biståndsorganisationer.
Ni vet att var tredje ecu, som spenderas via de icke-statliga organisationerna, hanteras via franska biståndsorganisationer. Om man tar upp dessa saker i det här sammanhanget, så skulle det även vara ett bidrag till insyn och till framgångsrikt genomförande av dessa biståndsprogram, om vi skulle följa vår aktade föredragande på denna punkt.

Van den Broek
Herr ordförande! Jag vill gärna lyckönska föredragandena Fabra Vallés och Goerens till deras betänkanden. Låt mig först ta upp betänkandet av Fabra Vallés och sedan ta upp Goerensbetänkandet.
Jag vill inte bara tacka föredraganden och föredraganden av yttrande, Carlotti, för detta betänkande, utan jag vill också uttrycka min uppskattning för det konstruktiva bidraget från berörda parlamentsutskott avseende revisionsrättens rekommendationer i dess rapport om humanitärt bistånd för perioden 1992-1995. De olika konstruktiva meningsutbytena har bidragit till en rikare diskussion genom att idéer om framtidens bistånd tillförts. Kommissionen instämmer i de flesta av iakttagelserna som de anges i resolutionsförslaget och särskilt nödvändigheten av att förbättra samordningen mellan de olika aktörerna på området humanitärt stöd, inbegripet medlemsstaterna. Även vikten av att förse de sakkunniga på detta område med en egen ram på grund av deras viktiga samordnande och kontrollerande funktion. Med tanke på detta utarbetar kommissionen en referensram i form av en handbok.
Det önskvärda i att förse det humanitära biståndet med en juridisk grund. Kommissionen beklagar att dessa specifika åtgärder i ett så viktigt område av Europeiska unionens utrikesrelationer inte kunde omfattas av Amsterdamfördraget.
Sedan nödvändigheten av att utveckla strategiska relationer, särskilt vid stora humanitära kriser, med de övriga aktörerna inom området humanitärt bistånd, både statliga och icke-statliga organisationer samt Förenta nationernas kontor.
Jag vill peka på att kommissionen just nu arbetar på definitionen av ett nytt effektivt partnerskap för optimering av resultaten vid humanitära aktioner. Dessutom undersöker kommissionen vilka möjligheter det finns att bättre utvärdera effekterna av humanitär verksamhet.
Låt mig också gå in på två rekommendationer i resolutionsförslaget där kommissionen inte håller med Europaparlamentet. Att utarbeta en humanitär stadga för att definiera inriktning och principer i Europeiska unionens humanitära politik tycker vi inte behövs. Rådets förordning av den 20 juni 1996 och kommissionens meddelande om kopplingarna mellan nödhjälp, återanpassning och utveckling tycker vi utgör en tydlig juridisk ram som fyller det tomrummet. Jag tror att även Carlotti, föredragande av yttrandet från utskottet för utveckling och samarbete, delar kommissionens uppfattning i den frågan. När revisionsrätten utarbetade sin rapport var det för övrigt ännu inte på det viset, det vill säga när det gäller kommissionens meddelande om kopplingen mellan nödhjälp, återanpassning och utveckling. Därför kunde det inte kommenteras i rapporten.
När det gäller skapandet av en central enhet i kommissionen som skall ansvara för utvärderingen av externa stödprogram som ECHO, Meda, Phare och Tacis, vill jag hänvisa till att kommissionen den 15 oktober förra året beslutade att utarbeta en ny struktur för förvaltningen av dessa program. Kontoret för humanitärt bistånd kommer att delta i begränsad omfattning i den nya strukturen på grund av det humanitära biståndets speciella karaktär och de akuta omständigheterna och de särskilda förfarandena för genomförande av projekten.
Slutligen kommer kommissionen att informera Europaparlamentet om den debatt som inom kort inleds om humanitärt bistånd med sikte på år 2000, så ett er institution hålls informerad om ämnen av gemensamt intresse som kräver extra uppmärksamhet, till exempel biståndsarbetarnas säkerhet och den humanitära etiken. Självfallet kommer kommissionen att fortsätta informera parlamentet om åtgärder som vidtas, både med avseende på åtgärder och ansvariga aktörer samt utvärderingen av resultaten. I det avseendet tror kommissionen att den inom kort skall kunna lägga fram rapporten för år 1997 inför behörigt parlamentsutskott så att resultatet kan utvärderas och vi tillsammans kan tänka igenom allmänna riktlinjer för nästa år. Till detta skulle jag gärna vilja foga två kommentarer.
För det första har olika ledamöter talat om personalsituationen i kommissionen och särskilt för dem som ansvarar för utarbetande och genomförande av biståndsprogram. Det är en diskussion som återkommer varje år och varje år kan vi läsa i revisionsrättens rapport att om det inte görs något åt personalsituationen nu kommer de utan tvivel att se sig nödsakade att upprepa samma anmärkning nästa år igen. Det är sant. Om man jämför hur många medarbetare som finns tillgängliga i vissa av våra medlemsstater och även andra internationella organisationer som sysslar med utlandsbistånd i jämförelse med kommissionen så kommer man fram till förhållandet en mot tre, fyra mot en till kommissionens nackdel. Tyskland har till exempel 5, 7 medarbetare för varje utgift på tio miljoner dollar medan vi har 2, 7. Det kan vi bara beklaga oss över. Vi kan vidare säga att hela systemet med anställning av experter på treårskontrakt naturligtvis skyndar på omsättningen av medarbetare och liknande. Vi tycker inte ens att vi har rätt att förlänga dessa kontrakt, det är alltså med andra ord en snabb omsättning av know-how också. Samtidigt åläggs vi en tydlig begränsning när det gäller utökningen av vårt bestånd av fasta medarbetare inom kommissionen. Jag skulle säga: Rätta munnen efter matsäcken! Låt oss därför föröka genomföra arbetet så bra som möjligt med de medarbetare vi har och inte beklaga oss alltför mycket över att vi har för lite personal. Det är inte så väldigt mycket att göra åt. Men du får vara mycket kritisk när det gäller att anställa personal och kvaliteten på den.
Den andra kommentaren jag har innan jag går in på betänkandet av Goerens har att göra med den så kallade programstrategin som man förespråkat. Kommissionen delar i sak uppfattningen att det skulle vara mer opportunt att välja en mer övergripande strategi och då särskilt när det gäller kriser vilkas räckvidd och komplexitet är längre och där det inte handlar så mycket om ett ad-hoc-ingripande utan ett mer strukturellt ingripande. Ändå så anser kommissionen att den enskilda projektstrategin, särskilt när det gäller kriser som följer efter naturkatastrofer och liknande eller plötsliga epidemier, bör prioriteras. Med andra ord utesluts alltså inte den övergripande strategin men i de allra flesta fall borde dock en strategi per projekt prioriteras och inte så mycket en, låt oss kalla det, programmatisk strategi.
Jag har noterat ytterligare en anmärkning om klagomål över att vissa icke-statliga organisationer från en viss medlemsstat inte skulle ha samma chanser att delta i genomförandet av program som andra. Låt mig säga kort och tydligt: jag har själv erfarenhet av den här sortens anmärkningar som ges när det rör sig om biståndsprogrammen Tacis och Phare. Jag kan inte säga annat än att genomförandets effektivitet och kvalitet måste vara avgörande vid tilldelningen av biståndsprojekt. Vad det anbelangar så anser jag att det bara är bra om det fortsätter att vara så. Om det finns medlemsstater vars icke-statliga organisationer inte så väl känner till den region eller det land där projektet skall genomföras och på grund av detta inte hamnar så högt när det gäller tilldelningen av projekt så kan det underläget åtgärdas med hjälp av workshops och information från kommissionen. Men jag är i det avseendet alltid beredd att inleda en öppen diskussion och jag är inte särskilt övertygad om att klagomålen när det gäller den här punkten alltid är lika berättigade och välgrundade.
Goerens resolutionsförslag och hans betänkande. Kommissionen gläder sig över resolutionsförslaget där, liksom i det föregående betänkandet, nödvändigheten av att förbättra effektiviteten och efficiency i våra biståndsprogram understryks. Denna nödvändighet känner vi till sedan länge och det har genomförts många undersökningar för att ta reda på biståndets effektivitet. Av dessa framkommer tydligt att biståndet är effektivt när det har till syfte att stödja en bra utvecklingspolitik och inte ersätta en sådan politik. Även den kommentaren har med rätta fällts i debatten i dag.
Bistånd kan inte ersätta sund ekonomisk förvaltning, kan inte ersätta respekten för mänskliga rättigheter och en fri demokrati. Strömmar av biståndspengar kan bara vara effektiva om våra partnerländer ombesörjer rätt ekonomisk, social och politisk ram för utvecklingen.
Under årens lopp har vi gjort stadiga framsteg i integreringen av den principen i våra programförfaranden. Redan i Lomé III infördes koncentrationen av programmeringsbart bistånd på ett begränsat antal sektorer. Den principen har sedan ständigt genomförts under det senaste decenniet.
De senaste åren har förfarandena för utarbetande och utvärdering av verksamheter som finansieras av oss blivit mer utförliga och även mer systematiska. I resolutionsförslaget som ligger framför er hänvisas också, helt riktigt tycker jag, till användningen av en logisk ram i alla faser av projektcykeln.
Resolutionsförslaget poängterar samtidigt vissa teman som blir allt viktigare i vår biståndspolitik och i metoderna för utarbetandet av projekten. I generaldirektorat VII har en grupp för kvalitetsstöd upprättats som skall se till att de inlämnade finansieringsförlagen helt och hållet överensstämmer med en sådan politik.
Resolutionsförslaget konstaterar att kommissionens verksamhet i stor omfattning begränsas av personalbrist. Där har vi det ämnet igen. Europa kan ha en egen röst, kan ha en viktig funktion i den internationella debatten om biståndets effektivitet. Vi måste dock då ha tillräckligt med personal för att kunna fylla en sådan funktion. Jag har redan kommenterat detta och även berättat om begränsningarna.
Efter diskussioner med medlemsstaterna 1995 genomförs nu grundliga utvärderingar av all vår samarbetsverksamhet med de fattigare länderna i världen. I de flesta fall är den förberedande fasen avslutad och skall fältarbetet nu inledas. Resultaten kommer antagligen att finnas tillhands i slutet av året.
Även här kommer inom en snar framtid, som jag sade i samband med Fabra Vallésbetänkandet, den nya strukturen att vara mycket viktig för de externa biståndsprogrammen. Jag vill på nytt understryka, vilket också togs upp i Fabra Vallésbetänkandet, vikten av en intensiv samordning mellan alla biståndsgivare och även mellan medlemsstaterna och kommissionen. Jag är rädd för att den samordningen, och det säger jag också med anledning av kommentarerna från Blokland, alltför ofta är enkelriktad och informationen bara flyter i riktning från kommissionen till medlemsstaterna.
Inom Europeiska unionen borde vi väl kunna förbättra samarbetet sinsemellan, inte bara för att visa upp en tydligare politisk profil för våra partnerländer utan även för att höja biståndets avkastning.
Till sist, herr ordförande, vill jag helt kort ta upp den anmärkning som gjordes om biståndet till det före detta Jugoslavien. Det är mycket riktigt en historia för sig. Jag tänker inte gå in på den i detalj men eftersom Frankfurter Algemeine har kommit över en intern utvärderingsrapport från min enhet och dessutom en rapport som vi hade lånat ut till konsultbyrån Bereschot, så vill jag säga att under det senaste halvåret, bland annat också med anledning av de diskussioner vi har haft med parlamentet och andra biståndsgivare, har vi undersökt på vilket sätt vi kan göra biståndet, särskilt till Jugoslavien, för återuppbyggnad, bättre och effektivare.
Jag vill gärna ta ansvar för de fördröjningar som uppstått till följd av organiseringen av vårt eget arbete. Samtidigt ber jag om förståelse för det faktum att vi i Bosnien naturligtvis i hög grad är beroende av att myndigheterna där är villiga att medverka. Och det är inte alltid så lätt. De månader som vi varit tvungna att vänta på tillstånd, godkännande, undertecknande av memoranda of understanding från myndigheterna där är oräkneliga. Ändå förstärker vi nu vår delegation i Sarajevo, har vi på nytt granskat vår organisation i Bryssel, har vi ett förslag liggande som skickas till rådet nästa vecka och som ni snart skall medverka till, nämligen om en flexibilisering av förordningen om återuppbyggnadshjälp till Jugoslavien så att vi får större möjligheter att agera snabbare. Glöm nämligen inte en sak. Vi arbetar på grundval av rättsakter som även rådet fastställt och som även innehåller en hel del saker som å ena sidan vill garantera en fullständig öppenhet för medlemsstaterna men som samtidigt omfattar mycket tidsödande förfaranden. Det är också en sak som gör att genomförandet av biståndet går långsamt.
Slutligen lovar jag Maij att jag skall önska Pinheiro all styrka till genomförandet av hans program, särskilt med avseende på AVS-länderna.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 9.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 19.15.)

