
Talmannen
Kära kolleger! I dag firar Tyskland tioårsminnet av sin återförening. Det som föreföll otänkbart några år tidigare har blivit verklighet. Denna återförening, som blev möjlig tack vare murens fall året innan, var inte bara betydelsefull för tyskarna - den symboliserade försoningen mellan öst och väst för hela Europa, efter 40 år av kallt krig.
Jag skulle i dag för parlamentets räkning vilja utrycka den glädje vi delar med våra tyska vänner som firar denna årsdag.
(Applåder)

Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?
(Protokollet justerades.)
  

Sakellariou
Fru talman! Vi beslutade i går - och det står också i protokollet - att vi under torsdagen skall diskutera utvecklingen i Mellanöstern. Men vi har inte fastställt någon frist för att lämna in resolutionsförslag. Jag föreslår att vi fastslår en sådan frist, både för de egentliga förslagen - det skulle kunna vara i kväll kl. 18.00 - och för ändringsförslagen. Där borde vi försöka sätta fristen till så sent som möjligt i morgon, så att vi kan ta hänsyn till eventuella resultat av mötet mellan Ehud Barak och Yasser Arafat i morgon i Paris. Jag ber om att vi fastställer denna frist och att den blir så lång som möjligt.

Talmannen
Jag har fått en begäran från de europeiska socialisterna om att debatten om situationen för fredsprocessen i Mellanöstern, som planerats äga rum torsdag eftermiddag, skall avslutas med ett förslag till resolution. Jag låter denna begäran gå till omröstning.
(Parlamentet gav sitt samtycke.)

Förberedelse inför rådets informella möte i Biarritz den 13-14 oktober 2000 (regeringskonferensen)/Stadga om grundläggande rättigheter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam diskussion om uttalandena från rådet och kommissionen om förberedelse inför rådets informella möte i Biarritz den 13-14 oktober 2000 (regeringskonferensen) och följande muntliga frågor:
B5-0538/2000, från Napolitano för utskottet för konstitutionella frågor till rådet och
B5-0539/2000, från Napolitano, för utskottet för konstitutionella frågor till kommissionen
om Europeiska unionens stadga för de grundläggande rättigheterna.

Moscovici
. (FR) Fru talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar parlamentsledmöter! Ni har bett att vi skall ägna dagens arbete åt det kommande Europeiska rådet i Biarritz, som kommer att bli en viktig etapp under detta halvår av ordförandeskap för rådet.
Ni vet ju alla att Europeiska rådet numera tagit för vana att träffas två gånger per halvår, åtminstone nästan alltid, och jag tror att denna takt är nödvändig, även om detta extra möte, jag borde snarare säga framför allt om detta extra möte, blir av informell karaktär, och det blir det.
I stället för att minska effekten kan den informella karaktären i ett sådant toppmöte tvärtom göra det möjligt att diskutera känsliga frågor mycket fritt på högsta nivå och det kommer därför att på dagordningen i Biarritz finnas huvudsakligen två stora frågor som jag vet intresserar Europaparlamentet: regeringskonferensen om reformen av institutionerna och stadgan om de grundläggande rättigheterna.
När det gäller tidpunkten har vi valt den för att även här garantera största nyttan av toppmötet. Vi kommer att vara i Biarritz den 13 och 14 oktober, ungefär efter halva tiden av vårt ordförandeskap: Arbetet kommer att ha gjort rejäla framsteg utan att äventyras och det kommer att vara dags att sammanfatta för att göra det möjligt för oss att ta oss förbi en etapp inför Europeiska rådet i Nice. Det handlar alltså inte, som ni förstår, om att tala om alla frågor, vilket inte skulle vara till stor nytta.
Jag skulle emellertid vilja säga att det franska ordförandeskapet nu uppnått marschfart, att man i ärendena gör framsteg, jag tror att jag kan säga det fullständigt tillfredsställande; jag vet att vissa observatörer varit kritiska, men sannolikt har de tillmätt detta ordförandeskap, vilket smickrar oss men knappast hjälper oss, liksom den alltför korta - tiden med fyra effektiva månader, det vill jag erinra om - alltför stora förhoppningar och glömt att vi, liksom alla ordförandeskap, måste ta hänsyn till ett mycket stort antal och mycket tunga krav.
Vissa händelser som i överflöd spridits i pressen har på detta sätt kunnat skymma de senaste veckornas arbete. Jag tänker bl.a. på det höjda oljepriset - jag betonar för övrigt att ledamöterna i Europeiska rådet också kommer att tala om det ­, jag tänker på fluktuationerna i eurokursen och även på folkomröstningen i Danmark.
Vad jag emellertid kan försäkra er om är att vi fortsätter våra ansträngningar enligt den tidsplan som upprättats och jag tror att resultaten är helt och hållet i nivå med våra ansträngningar. Jag tar exemplet med det senaste rådet (allmänna frågor) med en början till avtal om Meda II, den fortsatta debatten om förbättringen av unionens yttre stöd, förklaringen till det serbiska folket, vilken vi såg hade betydelse i den aktuella situationen och den första lägesrapporten om utvidgningsprocessen, som vi kommer att tala om här i eftermiddag. Vi har också gjort framsteg vid det senaste rådet (rättsliga och inrikes frågor) då förordningen om Europeiska flyktingfonden antogs, Europols befogenheter utvidgades när det gäller tvättning av pengar och slutligen ett politiskt avtal i syfte att inrätta Eurojust slöts, ett beslut som fattades vid toppmötet i Tammerfors.
Det informella rådet med försvarsministrarna, som hölls den 22 september, låter ana mycket tillfredsställande resultat före halvårets slut när det gäller kapacitetsutnyttjande. För att inte tala om de prioriteringar vi kallat för medborgerliga, eftersom de står i centrum för våra europeiska landsmäns intresse: sysselsättning och tillväxt, utbildning för barnen - det har hållits ett råd (utbildning) denna helg i frågan ­, framtiden för den sociala tryggheten eller säkerheten för transporter i ett nytt sammanhang som kännetecknas av de höjda oljepriserna. Men även här har saker påbörjats och ordförandeskapet är, i fullständig överensstämmelse med kommissionen och parlamentet, berett att sätta igång.
Jag återkommer nu till själva dagordningen för Europeiska rådet i Biarritz, dvs. först och främst regeringskonferensen.
Såsom jag påpekade vid den debatt som arrangerades den 11 juli, på inbjudan av ordförande Napolitano, som jag hyllar, har vår strävan redan från början varit att återuppta diskussionerna utifrån en mer öppen grund för att ge oss alla möjligheter att uppnå ett tillfredsställande avtal i Nice. Vi ville därför å ena sidan betona kopplingen mellan de tre frågor som inte löstes i Amsterdam och som för oss utgör en enhet, ett paket, och å andra sidan inleda en fördjupad diskussion om den stora frågan, när det gäller ett utvidgat Europa, om utökat samarbete. Dessa frågor är mycket svåra och det är anledningen till att vi till att börja med hade känslan av, det erkänner jag, att inte kunna gå så fort fram som vi ville.
Jag tror att också ni märkte det - här i kammaren har er talman inte underlåtit att erinra om det, varje gång hon haft möjlighet till det, i inledningen till ministermötena varje månad inom regeringskonferensen. Ert deltagande är fortfarande mycket viktigt. Ni har erinrat om hur viktigt det är att satsa för att denna förhandling skall göra framsteg och lyckas enligt den fastställda tidsplanen.
Alltsedan Gymnich i Evian, det informella mötet med utrikesministrarna i början av september, har ordförandeskapet därför liksom kommissionen med kraft betonat att det fanns en verklig risk för att vi kommer att misslyckas i Nice och att Frankrike, i sin egenskap av ordförandeland, föredrog ett misslyckande framför ett dåligt avtal. Och jag säger det här igen med kraft: ingen får tro att det är en taktisk hållning från vår sida, vi föredrar att avstå från fördrag i Nice hellre än att få ett dåligt fördrag i Nice. Detta budskap tycks ha gått fram, men jag kunde vid rådet (allmänna frågor) den 18 september, och vid det begränsade möte som jag var ordförande vid samma kväll i Bryssel, notera tecken på en början till insikt.
Hur långt har då förhandlingarna kommit konkret?
När det gäller kommissionen känner vi tydligt att svårigheten beror på att en majoritet medlemsstater visar sig tveksamma till både taket för antalet kommissionärer och en verklig omstrukturering på sikt av kollegiet, trots att vi alla är överens om nödvändigheten av att ha en stark och effektiv kommission. Det förefaller som om vi här har en paradox som vi måste ta oss ur. Det är grundläggande för unionens framtid, för kommissionen är verkligen, det bekräftar jag på nytt med kraft, navet i gemenskapens system.
Alla har kunnat framföra sina argument på ett exakt sätt, men jag tror det finns ett tillfälle när man måste kunna ta sig förbi vissa motsägelser. Det förefaller mig i vilket fall som helst omöjligt att vi med tjugo, tjugofem eller trettio medlemsstater skall kunna fortsätta med samma system utan att reformera det.
När det gäller frågan om att ändra röstviktningen tror jag att en utveckling är på väg och att ett stort antal medlemsstater inser fördelen med detta system, en strikt viktning av rösterna, jämfört med systemet med dubbel majoritet, oavsett formen. Men denna fråga om en ny röstviktning är nära förbunden med den föregående och den kan enbart lösas, det är uppenbart, i slutet av förhandlingen. Ni kan vara lugna, vi väntar inte på Biarritz, och ännu mindre på Nice, för att behandla den. Nödvändigt förberedelsearbete har inletts. Jag tror emellertid, - och det är en personlig uppfattning, - att det är först senare som vi kommer att se avgörande framsteg. Men stats- och regeringscheferna som träffas i Nice måste tala om detta.
När det gäller frågan om kvalificerad majoritet börjar däremot det viktiga arbete som genomförts att bära frukt. Kommissionen har lämnat mycket konstruktiva förslag, och jag vill tacka den för det, som gör det möjligt för oss att gå framåt och samtidigt ta hänsyn till varje delegations särskilda svårigheter. Förteckningen över de artiklar som kan antas med kvalificerad majoritet börjar bli betydande, och jag tror att resultatet totalt sett kommer att vara tillfredsställande eftersom detta är en avgörande fråga, det vet vi alla. Den kanske till och med är den viktigaste under denna regeringskonferens, precis som frågan om den samtidiga utvidgningen av våra medbeslutandeförfaranden är för parlamentet. Även här tror jag att man i diskussionerna gör ordentliga framsteg inom regeringskonferensen och att principen om överensstämmelse mellan medbeslutande och lagstiftningsakten håller på att vinna terräng, kanske till och med hela terrängen.
När det slutligen gäller det utökade samarbetet kvarstår som ni vet svårigheter i viss utsträckning, eftersom ett stort antal stater i detta först och främst såg risken att vi skapar ett Europa med två hastigheter, eller att man på detta sätt försöker spara in på verkliga framsteg med de femton medlemsländerna när det gäller kvalificerad majoritet. Men jag vill betona att det utökade samarbetet inte är vare sig ett sätt att gå i riktning mot en stabil och hård sluten kärna eller en ersättning för framstegen med den kvalificerade majoriteten.
Vi har haft flera fördjupade diskussioner på ministernivå om denna fråga, och jag tror de har gjort det möjligt att klargöra konceptet med utökat samarbete och övervinna tvivlen hos de mest skeptiska. Den parallella debatten om framtiden för det utvidgade Europa bidrar till detta på sitt sätt, jag skulle vilja säga både positivt och kanske också ibland lite negativt.
Så snart en majoritet av medlemsstater inte förefaller planera för en radikal reform i riktning mot en annan typ av institutionell modell, låt oss säga mer federal, måste man erkänna att det utökade samarbetet är ett bra verktyg som motsvarar det realistiska konstaterandet att i ett utvidgat Europa kan inte och vill inte alla medlemsstater alltid gå framåt i samma takt. En viss flexibilitet och smidighet visar sig därför nödvändig för att de som vill gå snabbare fram skall kunna göra det och samtidigt låta andra ha möjligheten att ansluta sig till dem som kommit längre, för det är uppenbart att det utökade samarbetet bara har betydelse om det hela tiden är öppet.
Naturligtvis återstår arbete att göra, bl.a. för att fastställa villkoren enligt vilka man skulle kunna förenkla principerna och mjuka upp villkoren för att denna mekanism skall utlösas och samtidigt naturligtvis upprätthålla ett antal garantier. Vi måste även granska de särskilda åtgärder som måste vidtas när det gäller GUSP-området.
Ordförandeskapet kommer slutligen att, efter överenskommelse med medlemsstaterna, granska möjligheten att komplettera artikel 7 i fördraget om Europeiska unionen, bl.a. på grundval av förslag som redan lämnats av medlemsstaterna och av kommissionen: det är uppenbart att för att i framtiden bättre säkerställa respekten för unionens värderingar och de grundläggande rättigheterna kommer det att krävas ett system för förebyggande, vaksamhet och varning.
Jag kommer nu till den andra grundläggande frågan som skall tas upp i Biarritz, nämligen stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Som ni vet antogs förslaget till stadga högtidligt av konventet i går, den 2 oktober, med värdefullt och mycket effektivt stöd från företrädarna för er kammare. Ert utskott för konstitutionella frågor ställer sig emellertid, genom sin ordförande Giorgio Napolitano, frågande till framtiden för detta förslag till stadga och om möjligheterna att införliva den i fördragen vid Europeiska rådet i Nice.
Jag drar därför slutsatsen att parlamentet, eller åtminstone dess utskott för konstitutionella frågor, godkänner texten från konventet, naturligtvis med förbehåll för granskning, vilket jag bara kan glädjas åt. Vi kommer sannolikt att få anledning att diskutera detta igen på ett mer fördjupat sätt, vid den debatt som planeras här i november om de tre institutionernas tillkännagivande av texten.
Men innan jag exakt besvarar frågan från utskottet för konstitutionella frågor, tillåt mig att säga på vilket sätt som arbetet i konventet, enligt min uppfattning, innebär en dubbel framgång.
För det första är det en framgång som vi bör fundera på när det gäller det förfarande som valts, den med en instans, nämligen konventet, som består av ledamöter ur Europaparlamentet, från de nationella parlamenten, Europeiska kommissionen och personliga företrädare för stats- och regeringscheferna. Vi har här brutit med den traditionella metoden med diplomatiska konferenser eller mellanstatliga konferenser som i dag visar på, det måste man säga, en viss komplexitet.
(Applåder)
Jag vill tillägga att kvaliteten och mångfalden hos de medlemmar som utsetts på grund av sin utbildning, sitt ursprung och sin politiska övertygelse definitivt har berikat situationen.
Den dubbla strävan som konventet haft att arbeta i full öppenhet och helt interaktivt med medborgarna via Internet är dessutom helt utomordentlig.
I en strävan efter öppenhet har konventet också under arbetets gång bedrivit utfrågningar tillsammans med de stora icke-statliga organisationerna, arbetsmarknadens parter och kandidatländerna. Denna öppenhet, denna öppning, har aktivt bidragit till att successivt förbättra de olika versionerna av förslaget till stadga. Som ni vet har det funnits, jag vet inte om det var 48 eller 49, olika versioner.
Jag är för min del övertygad om att erfarenheten med konventet tydligt visar för oss om inte vägen så åtminstone en av de vägar som Europa hädanefter kan följa, för att bli mer öppet och bättre kunna lyssna till sina medborgare.
Den andra stora framgången utan vilken den första, det måste man säga, knappast skulle ha någon betydelse, är naturligtvis det resultat som konventet uppnått. Stadgan är - ur denna synvinkel - i första hand, och det är tillräckligt ovanligt i våra texter för att betonas, ett tydligt och välorganiserat dokument. Genom att samla ett femtiotal artiklar - vilket är lite - fördelade på sex kapitel med starka beteckningar - värdighet, frihet, jämställdhet, solidaritet, medborgarskap och rättvisa - motsvarar den definitivt den strävan efter att vara koncisa och tydliga som vi uttryckt och därmed också, tror jag, förväntningarna från våra landsmän.
Stadgan är vidare en enhetlig text. Författarna har lyckats respektera det dubbla kravet - vilket inte var lätt - att inte skapa någon ex nihilo-rätt, att göra en exakt och samtidigt utvecklingsbar bild av omfattningen av de grundläggande rättigheter som gäller och är under utveckling i unionen.
Men det är framför allt, det erkänner jag, genom kraften i innehållet som jag tror att stadgan kommer att bli epokgörande. Den bekräftar till att börja med på nytt tydligt de grundläggande medborgerliga rättigheterna så som de framgår av Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna, och författarna har därför hela tiden strävat efter att undvika varje oläglig risk för skillnad i rättspraxis mellan Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna, som ansvarar för att konventionen respekteras, och EG-domstolen, bl.a. genom att godta skrivningen i konventionen från Europarådet varje gång som den föreföll vara den mest lyckade och den mest aktuella.
Naturligtvis nöjer man sig som vi vet inte med att i stadgan på nytt bekräfta redan gällande rättigheter. I stadgan bekräftas en rad nya rättigheter som motsvarar den nödvändiga utvecklingen i våra samhällen, vare sig det handlar om utveckling av teknik, uppkomsten av nya avhängigheter eller till och med komplexiteten i våra administrativa system.
Jag gläds slutligen, vilket är förståeligt, åt den betydelse som texten ger till de ekonomiska och sociala rättigheterna. Om jag för ett ögonblick tar på mig en nationell mössa vill jag säga att Frankrike med kraft förordat att detta avsnitt skulle vara grundläggande, men jag har noterat att det också var strävan hos ett stort antal andra medlemsstater, vilket ordförandeskapet bara kan glädjas åt. Det gällde den nyskapande och drivande kraften i stadgan och konsolideringen av den europeiska sociala modellen, som vi alla här, det är jag övertygad om, fäster stor betydelse vid. Stadgan garanterar därför rätten till kostnadsfri undervisning, rätten för de anställda att få information och få delta i samråd samt rätten att förhandla och vidta kollektiva åtgärder, inbegripet rätten till strejk, rätten till skydd mot varje form av omotiverat avskedande, rätten till social trygghet, och även förbud mot barnarbete.
Totalt sett är jag övertygad om att stadgan utgör det största kollektiva framsteget när det gäller att bekräfta de sociala rättigheterna sedan Europa började byggas och den förtjänar därför att hyllas.
Jaha, säger ni, och jag vet att man kommer att fråga mig varför en sådan framgång inte omgående skulle krönas med att stadgan integreras i fördragen? För det första, och för att mycket exakt svara på den fråga som ställts av ordförande Napolitano, vill jag erinra om själva texten i slutsatserna från Europeiska rådet i Köln då förfarandet inleddes: " Europeiska rådet skall föreslå Europaparlamentet och kommissionen att högtidligt och tillsammans med rådet tillkännage en stadga om grundläggande rättigheter i Europeiska unionen" . Rådet måste också internt komma överens politiskt om förslaget till stadga - vilket jag tror det kommer att göra, jag hoppas det, informellt vid Europeiska rådet i Biarritz - och sedan låta de övriga institutionerna, kommissionen, ert parlament, men även, och varför inte, vissa nationella parlament, få tid att uttala sig i sakfrågan, dvs. om innehållet i detta dokument. Det är följaktligen klart att när det gäller tidsplanen kan tillkännagivandet, det första eventuella steget på väg mot något annat, bara äga rum vid Europeiska rådet i Nice.
I slutsatserna från Köln har dessutom alltid preciserats att frågan om att införliva stadgan i fördragen endast kan granskas efter att stadgan tillkännagivits, dvs. i Nice. Och för övrigt har rådet hittills inte tagit upp denna punkt. Jag måste emellertid bekräfta - det är åtminstone min uppfattning - att en stor majoritet, för att inte säga en mycket stor majoritet av stater, förefaller vara fortsatt negativa till detta omedelbara införlivande, vilket naturligtvis är något som ordförandeskapet måste ta hänsyn till.
Jag är därför frestad att besvara er fråga med en annan: måste vi ta risken att texten avvisas i Biarritz - den text som jag sagt skall vara epokgörande - eller skall vi ha förtroende för styrkan i denna stadga som, det är jag övertygad om, kommer att göra sig gällande av sig självt, både som riktmärke för unionens värderingar och som inspirationskälla för EG-domstolen i Luxemburg?
Låt tiden få lite tid, som vi säger i Frankrike. Diskussionen om framtiden för stadgan överensstämmer enligt min uppfattning med diskussionen om Europas framtid. Vissa har på detta sätt tagit upp nödvändigheten av att en dag förse Europeiska unionen med en konstitution. Enligt min personliga uppfattning förefaller det vara en bra, eller till och med en utmärkt idé, under förutsättning att man först kommit överens om innehållet, dvs. om ett eventuellt klargörande av befogenheterna, om rollen för varje institution inom unionen, om balansen dem emellan. Man skulle då kunna tänka sig, jag är åtminstone för min del beredd att göra det, att stadgan finner sin plats i ett sådant " konstitutionellt fördrag" , i form av en inledning. Men mycket arbete återstår, innan vi kan gå in i denna nya etapp. Det förefaller mig alltför tidigt att skissa upp tidsplanen redan i dag, vilket för övrigt skulle kunna ha en negativ inverkan på förhandlingarna inom regeringskonferensen. Vi måste i Nice, och utifrån resultaten av regeringskonferensen, fastställa vad som är rimligt att tänka sig i fortsättningen.
Diskussionen om " efter Nice" omfattar därför flera frågor som ibland läggs fram på ett förenklande sätt. Vi har till att börja med frågan om att förbättra den institutionella funktionen med en union med 30 medlemmar. Vi arbetar redan på det, inom ramen för den pågående regeringskonferensen, men vi vet också, det är uppenbart, att vi måste gå mycket längre i anpassningen av gemenskapsmetoden om vi vill bevara det viktigaste. Jag skall säga några ord om det utökade samarbetet. Det förefaller oss vara det viktigaste instrumentet för att främja en pragmatisk utveckling av ett gemenskapens Europa - jag betonar det - som i morgon är mer utvidgat och mer heterogent. Jag skall inte säga mer om det.
Sedan har vi frågan om att göra fördragen till grundlag, för att motsvara ett dubbelt krav: dels ett klargörande av texterna, som vi måste göra mer enhetliga och mer tillgängliga för våra landsmän, dels en bättre organisation av behörigheten. Dessa frågor är inte nya och framför allt vet vi mycket väl hur svåra de är.
Slutligen har vi en tredje diskussionsriktning som vi inte får förlora ur sikte och som gäller en förbättrad ledning för unionen. Jag vill här ta upp reformen av institutionerna, oberoende av reformen av fördragen, som motsvarar ett starkt behov hos den allmänna opinionen, nämligen att Europas riktlinjer skall bli tydligare, att instrumenten bättre skall behärskas, att rodret helt enkelt skall styras bättre. Det förutsätter att vi politiskt kan förbättra och politiskt reformera samtliga institutioner, och därmed förbättra balansen dem emellan.
I det hänseendet blir de förslag som ordförande Prodi planerar för nästa år de mest användbara och jag tror för övrigt att det nu är dags för mig att ge honom ordet. Jag är övertygad om att han kommer att delge oss de första diskussionerna i frågan från den centrala institution han företräder. Men, jag upprepar det, och jag skall genast avsluta här, och det är det nuvarande ordförandeskapet som talar, låt oss koncentrera oss på de uppgifter som är våra, låt oss anstränga oss för att slutföra dem alla tillsammans och om både frågan om regeringskonferensen och den om stadgan gör ordentliga framsteg i Biarritz, då kan vi förbereda ett bra Europeiskt råd i Nice och naturligtvis ett bättre " efter Nice" .
(Applåder)

Prodi
. (IT) Fru talman, herr minister, ärade ledamöter! Toppmötet i Biarritz kommer att innebära ett avgörande steg, eftersom vi då måste ta itu med frågor av grundläggande betydelse för utvidgningen och de institutionella reformerna. Men det faktum att vi skall försöka lösa våra egna problem innebär inte att vi i dag kan avstå från att rikta uppmärksamheten mot våra grannar och vänner, som får utstå stora svårigheter. I Serbien håller demokratin på att få fäste, tack vare folkets vilja. Låt oss därför stödja landet i dess ansträngningar att äntligen vända blad och återta sin rättmätiga plats i det internationella samfundet. I Mellanöstern, å andra sidan, verkar freden bli allt avlägsnare på grund av oansvariga handlingar som öppnar gamla sår, handlingar som vi fördömer.
Kommissionen kommer att arbeta sida vid sida med rådet och parlamentet för att Europeiska unionen skall kunna vidta kraftfulla politiska åtgärder, i nivå med de humanitära och ekonomiska områden där vi redan spelar en viktig roll.
Att åter förena Europa: detta är den stimulerande uppgift som den redan påbörjade utvidgningen innebär. Kommissionen har för avsikt att genomföra utvidgningen i absolut trohet mot det mandat vi erhållit och att se till att förhandlingarna genomförs objektivt och omsorgsfullt, land för land.
Noggrannhet och objektivitet är de grundläggande förutsättningarna för att vi, såväl i kandidatländerna som i de länder som redan är medlemmar av unionen, skall få det nödvändiga stödet från allmänheten. Ögonblicket är med andra ord inne för att lägga till något till förhandlarnas uppdrag: det är nödvändigt att förklara och övertyga. I unionens medlemsstater upplever man verkligen det akuta behovet av att föra en debatt som gör det möjligt för människor att i hela dess vidd inse betydelsen av det fantastiska blad vi nu står i begrepp att skriva i historieböckerna i och med återskapandet av den europeiska enheten, och att man samtidigt till fullo inser de fördelar det innebär att skapa en marknad som utgörs av 500 miljoner konsumenter.
De nya demokratierna gör för närvarande enorma, djupgående och unika ansträngningar för att anpassa sina politiska och ekonomiska system till gemenskapens krav. Ändå märker man lika tydligt i kandidatländerna en känsla av tilltagande oro över bristen på ett exakt och bindande tidsschema. Vi måste reagera på deras ansträngningar och deras oro.
Utvidgningen innebär framför allt att vi måste genomföra de nödvändiga reformerna av gemenskapens institutioner.
Om vi inte på lämpligt sätt anpassar institutionerna, så kommer en utvidgning av unionen till ett antal medlemsstater som är nästan dubbelt så stort jämfört med det nuvarande att medföra närmast oöverstigliga problem när det gäller förmågan att fatta beslut. Utan sådana anpassningar utsätter vi unionen för en definitiv kris. Detta är den uppgift vi står inför vid toppmötet i Biarritz och därefter vid toppmötet i Nice.
Ett fördrag i Nice som kan antas i december och som fullt ut förverkligar det som jag just beskrivit skulle göra det möjligt för unionen att, med vederbörlig hänsyn tagen till den tid som krävs för ratificeringar i de nationella parlamenten, vara redo för utvidgningen i början av år 2003.
Vi vet vad som står på spel - det fick vi höra av minister Moscovici - och vi känner till kommissionens uppfattning.
Det handlar om att göra det fördjupade samarbetets olika mekanismer smidigare. Dörren när det gäller detta samarbete bör alltid hållas öppen för de medlemsstater som vill delta. Sammanhållningen när det gäller gemenskapens regelverk och enhetligheten när det gäller den rättsliga ramen skall bibehållas. De olika formerna för ett fördjupat samarbete skall vara instrument för att få med så många som möjligt, inte för att stöta bort, men ingen får förhindra att en grupp medlemsstater förverkligar det närmare samarbete inom unionen som fördragen uttryckligen förutsätter, och som på lämpligt sätt bör regleras inom ramen för unionens institutioner. Det handlar också om att absorbera de effekter som unionens utvidgning kan få på institutionerna, framför allt med en kommission som kan fortsätta fungera som ett effektivt kollektiv och ett råd som kan fatta sina beslut med röstetal som representerar såväl en majoritet av medlemsstaterna som en majoritet av medborgarna.
(Applåder) Det handlar dessutom om att reformera unionens rättssystem och det gäller slutligen - och detta är för mig den viktigaste frågan när det gäller om Nice skall bli en framgång eller ej - att begränsa vetorätten och att minska antalet beslut som måste fattas enhälligt till ett absolut minimum.
Dessa reformer är det minimum som krävs - jag upprepar, det minimum som krävs - inför utvidgningen för att förhindra att Europeiska unionens förmåga att fatta beslut skadas permanent.
Lika viktigt när det gäller Europas framtid kommer diskussionen om stadgan om grundläggande fri- och rättigheter att bli - först i Biarritz och sedan i Nice. Enligt minister Moscovici handlar detta om ett stort politiskt framsteg. En sådan stadga kommer i själva verket att bli en central utgångspunkt för såväl de länder som i dag är medlemmar i unionen, som för de länder som förbereder sig på att gå med i unionen. Det förslag som lagts fram är verkligen föredömligt vad gäller kvalitet och balans. Jag vill därför här tacka för det arbete som utförts av utskottet för konstitutionella frågor och av dess ordförande Herzog.
Fru talman, ärade ledamöter! Den lärdom vi kan dra i dag, den dag när vi firar tioårsdagen av den tyska återföreningen, är att Europa är i stånd att möta de stora utmaningar som historien erbjuder.
Om vi redan blickar bortom Biarritz och Nice, så har vi en skyldighet att fundera över vår framtid. Jag vill inte här i dag lägga fram en komplett modell för hur morgondagens Europa skall se ut, utan jag vill helt enkelt slå fast ett par grundläggande fakta för att ge debatten en fastare ram.
Framtiden för det Europa som äntligen återfått sin enighet har inte skrivits en gång för alla. Utgången av denna politiska utveckling beror på den vilja som vi är kapabla att ge uttryck för, dvs. antingen ett bibehållet status quo, vilket i realiteten kommer att innebära att Europa tar ett steg tillbaka, eller en partiell och illusorisk ökning av det mellanstatliga samarbetet, eller att vi i stället konsekvent bygger vidare på unionens institutioner utifrån principerna om demokrati, maktbalans och subsidiaritet.
Jag är glad över intrycket jag får att enigheten om behovet att ta itu med dessa frågor i dag är betydligt större än förra året när jag, just här, inför er, för första gången tog upp detta behov.
Om vi vill blicka framåt på ett konstruktivt sätt måste vi under alla omständigheter göra det med utgångspunkt i nuet och i vårt förflutna, samt i den debatt som genom ett antal auktoritativa inlägg har inletts under de senaste månaderna.
Allt det som har byggts upp av varaktig karaktär inom Europeiska unionen - från den inre marknaden till euron, via fyra på varandra följande utvidgningar - har genomförts genom ett system som är fullständigt unikt och som bygger på den känsliga balansen mellan unionens olika institutioner.
Systemet, som är koncentrerat kring en institutionell triangel - rådet, parlamentet och kommissionen - har visat sig bli en enastående framgång.
Ursprungligen var det originella med detta system utan tvivel kommissionen och dess initiativrätt. Kommissionen är den smältdegel där alla de olika nationella spänningarna och intressena blandas och varur de förslag framkommer som strävar efter att sammansmälta dessa olika intressen, intressen som inte sällan står i konflikt med varandra. På det viset tillhandahåller kommissionen inte bara en analys och syntes av de problem som är aktuella, utan blir också en utgångspunkt för förhandlingar som, när väl de nationella intressena har framkommit, gör det möjligt att hitta det gemensamma europeiska intresset.
Detta verkställande organ, som är oberoende men vaksamt när det gäller balansen och samtliga medlemsstaters intressen, stora som små, är ett nödvändigt villkor för att de olika suveräna intressena skall kunna samlas inom gemenskapens ram.
Kommissionens roll är ett nödvändigt, men inte tillräckligt, villkor för att EU skall kunna byggas upp. Det gemensamma europeiska intresset är en produkt av ett system där parlamentet, rådet och domstolen spelar en lika avgörande roll. Det är detta system, dessa institutioner tillsammans, som skapar syntesen.
Det finns i stället de som tycker sig kunna se något positivt i att rådet och kommissionen eventuellt hamnar i motsatsställning till varandra, som om denna motsatsställning skulle kunna förvandlas till något positivt för parlamentet.
Inget kunde vara felaktigare: ett starkt råd förstärker kommissionens handlande, och detta gäller också för parlamentet.
Det europeiska systemet är ett system i balans, där det faktum att varje enskild institution fungerar väl garanterar de gemensamma intressena. Den som försvagar någon av dessa institutioner försvagar helheten.
Men trots detta, ärade parlamentsledamöter, så vill jag varna för den oroande tendensen att tro att den europeiska konstruktionen skulle kunna utvecklas ytterligare med metoder som i första hand baseras på ett direkt mellanstatligt samarbete.
(Applåder)Detta är mycket oroande, för metoden att enbart styra med mellanstatligt samarbete kan bara få två konsekvenser, båda negativa: det förvandlar gemenskapen till ett centrum för internationell debatt, oförmöget att skapa en gemensam suveränitet kring de gemensamma intressena, eller - vilket skulle vara ännu värre - som lurar medborgarna och hela tiden skapar nya konstruktioner som blir oåtkomliga för en demokratisk granskning. Det skulle verkligen bli en regering av byråkrater!
(Applåder)Att ge nya funktioner åt en kommitté av ministrar, biträdda av ett sekretariat som inte är skyldigt att redovisa sin verksamhet, skulle betyda att man inte gör några som helst framsteg, vare sig i demokratiska termer eller när det gäller beslutsfattandets effektivitet.
Det är faktiskt oärligt att påstå, som vissa gör, att legitimiteten för de enskilda regeringar som deltar skulle vara en tillräcklig garanti för den mellanstatliga modellens demokratiska ansvarskänsla.
Den europeiska processens demokratiska innehåll kan endast grundas på en dubbel legitimitet: den direkta, som kommer från det europeiska folket, som ni, ärade parlamentsledamöter, företräder, och de enskilda medlemsstaternas, som i sin tur grundas på demokratiska nationella val.
Det är ni, Europaparlamentet, som ett direkt resultat av allmänna europeiska val, som är den institution som är direkt legitimerad att företräda unionen mellan de europeiska folken. Och det är på den röst som ni, europeiska parlamentsledamöter, ger kommissionen, som denna grundar sin demokratiska legitimitet. Detta skall ställas bredvid den andra källan till legitimitet, som utgörs av medlemsstaterna, företrädda av rådet.
En rent mellanstatlig modell, till skada för inte bara kommissionen utan även, utan tvekan, för rådet, skulle därför försvaga hela det europeiska konstruktionsarbetets demokratiska karaktär och, i detta fall, innebära att vi tog ett stort steg bakåt.
(Applåder)Dessutom är de risker vi löper stora om vi ifrågasätter principen om en gemenskap som bygger på grundläggande rättigheter, rättigheter som respekteras eftersom de garanteras av domstolar dit alla medborgare kan vända sig.
Vi måste en gång för alla ta oss ur den paradoxala nuvarande situationen, där till och med det arbete som de femton justitieministrarna utför på känsliga områden som straffrätt och samarbete mellan ordningsmakten i de olika medlemsstaterna, undandrar sig parlamentets och domstolens kontroll.
(Applåder)När det gäller de nyligen timade österrikiska händelserna så har känslan av att vi måste motsätta oss alla rasistiska och auktoritära tendenser - en uppfattning som jag instämmer helhjärtat i - lett till att det har skapats en konstlad skillnad mellan medlemsstaternas bilaterala åtgärder och unionens åtgärder. Demokratin har därför verkat vara en fråga som är förbehållen de enskilda medlemsstaterna. Jag tror tvärtom att demokratin inte kan vara underkastad subsidiariteten: den måste få leva på alla nivåer.
(Applåder)Jag kan dessutom inte låta bli att tycka att, när vi tar upp ett viktigt problem på unionsnivå, så måste det i första hand debatteras inom denna församling, som utgör centrum och det främsta uttrycket för vår demokrati. Det är å andra sidan odiskutabelt att, när det gäller de konkreta åtgärder som hänvisas till regeringarna, så är det nödvändigt att inleda en debatt om det som skall göras och det som inte skall göras på nationell nivå. Det är självklart att det sedan ankommer på varje enskild stat att avgöra vad som skall göras på regional eller lokal nivå. Jag håller därför med om att det nu är dags att diskutera gränsdragningen mellan unionens och de enskilda medlemsstaternas behörighet. Denna debatt tänker vi förbereda med en vitbok om olika regeringsformer, en vitbok som vi redan håller på att arbeta med. Med vitboken skall vi försöka definiera de olika beslutsnivåer som finns, en definition som inte bara blir öppen och demokratisk utan som också skall kunna garantera sammanhållning och effektivitet.
Å andra sidan skulle en utveckling där unionens öde i första hand avgörs i ett mellanstatligt samarbete skapa maktsystem som strider mot varandra inom ramen för den europeiska strukturen: det skulle leda till en fragmentering där det i stället behövs enighet.
Jag behöver inte återvända till den tragiska oförmåga - som jag redan har påpekat inför denna församling - vi visade i samband med kriget på Balkan, just på grund av våra fragmenterade beslutsprocesser. Det har aldrig varit våra handlingar som gjort att vi förlorat trovärdighet, det har alltid varit vår oförmåga att handla.
Låt mig lägga till ytterligare två exempel på denna fragmentering: framför allt utnämningen av högsta ansvariga. När det gäller utrikespolitiken och säkerheten har Amsterdamfördraget bara givit en tillfällig lösning på ett varaktigt behov.
När jag försäkrade Javier Solana - vars enastående personliga engagemang jag verkligen beundrar, ett engagemang som har gjort det möjligt för honom att uppnå stora och inspirerade resultat - om kommissionens fulla stöd, så måste jag ändå understryka att den befintliga organisationsmodellen inte är hållbar i framtiden.
(Applåder)Detta är i själva verket en modell som, eftersom den baseras på en oklar rollfördelning mellan rådet och kommissionen, riskerar att försvaga båda dessa pelare i det institutionella systemet och utesluta parlamentet från all verklig makt.
Den nuvarande situationen måste ses som en övergångsfas, nyttig för att föra ut det europeiska konceptet på nya områden, men samtidigt destinerad att återföras till den institutionella huvudfåran, på samma sätt som skedde med Schengen. Jag är med andra ord fast övertygad om att de höga ansvarigas funktioner bör integreras med kommissionen med speciella föreskrifter som är anpassade efter behoven inom områdena säkerhet och försvar.
(Applåder)
Samma typ av slutsatser borde vi komma till när vi funderar över de lösningar som skall införas för att styra inom andra sektorer, till exempel den ekonomiska politiken och euron. Den nuvarande hanteringen av den ekonomiska politiken visar upp en bild av ett tveksamt och förvirrat Europa. Europeiska centralbanken är oberoende, men i dag stöds inte banken, något som däremot är fallet för alla andra aktörer inom den globala ekonomin, av ett stabilt organ när det gäller ekonomisk politik, ett organ som företräder en total vision av unionens och dess medlemsstaters ekonomiska målsättning och som kan fatta de beslut som krävs med den nödvändiga snabbheten.
(Applåder)Sökandet efter denna gemensamma referenspunkt som är nödvändig för all monetär politik, får inte upplösas i tillsättandet av ytterligare en högsta ansvarig, i detta fall för den ekonomiska politiken. Den enkla, naturliga, effektiva lösningen har ni framför ögonen: kommissionen, på rådets mandat, skall vara unionens röst i frågor som gäller den ekonomiska politiken.
Det räcker faktiskt att läsa fördraget för att förstå att vid sidan av centralbanken, som är det nav kring vilket den monetära politiken kretsar, så kan det bara finnas ett operativt organ med ansvar för en allmän bedömning av unionens ekonomiska politik, och det är kommissionen. Och det är kommissionen som är centralbankens naturliga företrädare.
Ett andra exempel på fragmenteringsrisken är den önskan som framkommit i vissa medlemsstater inom ramen för regeringskonferensen om att ändra fördraget för att underlätta tillsättandet av kommittéer som rådet sedan skulle kunna ge exekutiv makt. Detta - låt mig säga det klart - riskerar att skapa maktcentra som kommer i konflikt med varandra.
Det kan bli nödvändigt att tillgripa kommittéinstrumentet för att förse unionen med organ och behörigheter som numera finns i alla regelsystem och för att göra det möjligt för kommissionen att bättre fullgöra sin uppgift som exekutivt organ utan alltför tunga byråkratiska bördor. Men detta bör göras i respekt för den inneboende logiken i gemenskapens system. Dessa kommittéer måste därför vara underställda kommissionen, som är ansvarig inför er.
Man kan inte, å ena sidan, beklaga sig över frånvaron av ett effektivt och gemensamt europeiskt agerande och, å den andra, nöja sig med svagheten i de instrument som gemenskapen förfogar över när den skall handla. Den nyligen genomgångna krisen på marknaden för oljeprodukter är, ur den synpunkten, ett bra exempel. Behovet av ett enhetligt svar var uppenbart, på samma sätt som det var uppenbart att det var omöjligt att ge ett sådant svar.
Ofta i det europeiska integrationsarbetets historia har kommissionens ordförande stått inför denna kammare för att säga att vi står inför ett vägskäl. Om jag nu upprepar det än en gång, så är det för att jag verkligen är övertygad om att i dag, mer än någonsin tidigare, är denna fras verkligen sann.
Debatten om Europas framtid, i ljuset av utvidgningen, är en sund och vital debatt. Det var den även i samband med folkomröstningen i Danmark nyligen, en omröstning vars resultat jag beklagar. Men under alla omständigheter visar detta, än en gång, att det inom unionen kan samexistera känslor av olika intensitet när det gäller den europeiska tillhörigheten.
Under de senaste femtio åren har vi uppnått viktiga resultat, men vi får inte göra misstaget att sänka garden och betrakta dessa resultat som omöjliga att riva upp. Om vi inte anstränger oss för att bevara de viktigaste inslagen i den konstitutionella arkitektur som grundarna uppfann och förverkligade, så kommer vi även att förlora de erövringar som vi i dag räknar som självklara: det demokratiska ansvaret, legitimiteten, rättsstaten.
Vi har konstruerat ett unikt system, där just den demokratiska rättsstatens garantier, som våra samhällen grundas på, även ligger till grund för den gemenskap vi har byggt. Dessa garantier bör även i fortsättningen utgöra riktlinjer för all vidare utveckling av gemenskapen på europeisk nivå.
Runt om i världen är det många som ser till vår europeiska modell och dess framgångar för att inspireras, de ser på oss med stort hopp. Många ser till vår originella " union av minoriteter" - som jag älskar att kalla vår union - som det enda instrument som kan förena globaliseringens behov med en förstärkning av medborgarnas rättigheter.
Jag är inte så naiv att jag tror att gemenskapens system skulle vara perfekt. Jag är djupt medveten om att vi har inlett, och vi kommer att slutföra, en radikal process för att reformera kommissionen, såväl när det gäller dess sätt att arbeta som när det gäller dessa administrativa strukturer. Det är därför legitimt att förvänta sig en liknande ansträngning från de övriga institutionernas sida. Men jag är övertygad om, fast övertygad om, att det är gemenskapens system, med dess vikter och motvikter, som är det som i framtiden bäst kan garantera de grundläggande värden som ligger oss så varmt om hjärtat.
Ärade parlamentsledamöter! Om man försöker utveckla unionen genom att försvaga kommissionens politiska betydelse, om man minskar vår förmåga att ingripa på det exekutiva planet, om man förorenar de juridiska och institutionella mekanismerna inom gemenskapen med ett förstärkt mellanstatligt samarbete, om man låter systemets demokratiska legitimitet tyna bort, den legitimitet som garanteras av denna församling, om man låter allt detta ske, ja, då kommer erövringarna, den inre marknaden, de gemensamma politikområdena, solidaritetsmekanismerna och den kraft som är resultat av att Europa talar med en röst i internationella förhandlingar att definitivt riskeras, på samma sätt som varje ansträngning att möjliggöra för Europa att handla effektivare genom att fortsätta utveckla en union som baseras på gemensamma värderingar och på rättsstatens demokratiska principer riskerar att omintetgöras.
Fru talman, ärade parlamentsledamöter! Det system som gemenskapen bygger på har varit en framgång utan notstycke och dess möjligheter befinner sig fortfarande i sin linda. Europeiska unionen är det stora hopp som alla folk ser till för att garanteras en framtid i fred. Det förflutnas erövringar gör oss väl rustade att möta framtidens utmaningar. I dag behöver vi visdom och långsiktighet för att kunna bevara det som vi har ärvt och för att vi skall kunna lämna över något bättre och större till kommande generationer.
(Ihållande applåder)

Talmannen
Herr kommissionsordförande! Applåderna från kollegerna vittnar om hur uppskattat detta inlägg var. Jag tackar er så hjärtligt.

Napolitano
- (IT) Fru talman! Låt mig först av allt säga hur starkt jag instämmer - och instämmer med viss rörelse - i den uppskattning som vårt parlament uttryckte inför ordförande Prodis viktiga anförande, där han detaljerat gick igenom de frågor som vi upplever så starkt inom utskottet för konstitutionella frågor, som jag har den äran att leda. Jag skulle också vilja rikta ett varmt tack till minister Moscovici för det genomtänkta och utförliga svar han gav på den muntliga fråga jag ställde som företrädare för utskottet för konstitutionella frågor. Men nu, snarare än att beskriva frågan som ställdes, eftersom detta redan gjorts på ett så utmärkt vis av minister Moscovici, tänker jag koncentrera mig på svaret, på de frågor som han i sin tur riktade till parlamentets utskott för konstitutionella frågor.
Jag kan inte hålla inne med tillfredsställelsen, som jag tror är mycket utbredd i parlamentet, över de resultat som gruppen med uppdrag att utarbeta Europeiska unionens stadga för de grundläggande rättigheterna kommit fram till och uttrycka min livliga uppskattning för det engagemang som visats av alla medlemmar i densamma, och framför allt för det bidrag som lämnats av delegationen från Europaparlamentet som letts på ett så förnämligt vis av Méndez de Vigo.
Jag delar minister Moscovicis bedömningar, skarpa och väl underbyggda, om det som han beskrev som en dubbel framgång, une double réussite, för proceduren och för texten som sådan. Europaparlamentet kommer att uttala sig i sinom tid, när stadgan skall tillkännages, men jag har anledning att tro att parlamentets uttalande blir klart och övertygat positivt.
Låt mig så komma till Moscovicis frågor. För det första, herr företrädare för ordförandeskapet, så föreslår vi verkligen inte att man i Biarritz skulle ta risken att stadgan tillbakavisas bara för att vi kräver att den skall integreras med fördragen. Men i ärlighetens namn kan jag inte tänka mig att de ansvariga regeringscheferna tillbakavisar stadgan, trots att man inser hur bra innehållet är.
För det andra måste man vara uppmärksam på frågan om tiden - jag har lyssnat, herr minister, och det är en viktig fråga - dvs. det faktum att frågan ännu inte är mogen och att det just nu finns en fientlig inställning från en majoritet av medlemsstaterna. Det är också sant att man måste lita på - och det gör många av oss - kraften i denna stadga som sådan och dess förmåga att på det rättsliga planet inspirera domstolen i Luxemburg, men det som vi säger, minister Moscovici, är att man inte undkommer problemet med stadgans införlivande i fördragen. Problemet skall diskuteras vid regeringskonferensen och i Nice skall man ange en väg för att lösa problemet, för det är viktigt att stadgans fullständiga rättsliga status i framtiden garanteras och att man även ser till att stadgan blir första steget på vägen mot en konstitution.
(Applåder) Jag vill säga detta, eftersom jag har noga följt med i den delen av ert anförande, herr minister. En integration av stadgan i fördragen i stället för att man tillbakavisar den i det ögonblick som man definierar en konstitution, som för övrigt stadgan skulle kunna bli inledningen till, kunde innebära att stadgan blir en startpunkt för att, naturligtvis på betydligt längre sikt, komma fram till en europeisk konstitution.
Vi begär avslutningsvis att man börjar diskutera detta i Biarritz och att man fortsätter diskutera detta ända till Nice, och att man därför i Nice skall kunna dra upp de konkreta riktlinjer som skall gälla även efter det att regeringskonferensen avslutats.
(Applåder)

Poettering
Fru talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, kolleger! Vi blickar i dag framåt mot Europeiska unionens framtid, och därmed diskuterar vi Europas framtid.
Men våra tankar går också just i denna stund till Belgrad och Serbien. Vi beundrar den frihetsvilja som människorna där hyser, och vi uppmuntrar dem att fortsätta sin väg in i den europeiska värdegemenskapen. Vi är solidariska med den valde presidenten Vojislav Kostunica och alla demokrater i Serbien. Vi uppmanar Slobodan Milosevic: " Gör ert folk en tjänst. Avgå så att era landsmän kan leva i fred och frihet."
(Applåder) I dag, den 3 oktober, för 10 år sedan förverkligades det tyska enandet i frihet. Den var ett verk av miljoner människor, som i en fredlig revolution fick murarna att störta in, undanröjde minfälten och sopade bort den människoföraktande kommunismen. Det tyska enandet var bara möjligt tack vare Solidarnosc i Polen och frihetsviljan hos tjeckerna, slovakerna, ungrarna och de andra folken i Europas mitt. Och de har rätt att träda in i Europeiska unionens värdegemenskap. Vår grupp kommer på initiativ av kollegan Alain Lamassoure att lämna in ett förslag där man uttalar sig för att vi skall utforma utvidgningen så att de första folken från Europas mitt skall kunna delta i nästa Europaval år 2004.
(Applåder)
Europas hedersmedborgare, den tidigare tyske förbundskanslern Helmut Kohl, engagerade sig för några dagar sedan i Budapest lidelsefullt för de centraleuropeiska staternas medlemskap i Europeiska unionen. Vi tackar Helmut Kohl och ger honom vårt erkännande för att han har uppfattat det tyska enandet som en förpliktelse att modigt och beslutsamt ena vår europeiska kontinent.
(Applåder)
Nu blickar vi mot Biarritz, och jag ser att rådets ordförande bläddrar och läser i en bok. Herr rådsordförande, jag uppmanar er att på samma sätt som när det gällde herr Prodi nu följa denna debatt, lägga er bok åt sidan och ta detta parlament på allvar!
(Applåder)Nu höjer vi blicken mot Biarritz, och jag kan helt och fullt hålla med om era redogörelser. Jag vill tacka er, kommissionsordförande Romano Prodi, så hjärtligt för det stora tal som ni har hållit här i dag. Parlamentet - i varje fall min grupp - står beslutsamt vid er sida, om ni försvarar dessa principer även i framtiden.
(Applåder)Och nu ser vi framåt mot Biarritz. Vi stöder det som ni sade om majoritetsbeslutet, herr rådsordförande. Naturligtvis måste vi förverkliga demokratiprincipen. Det innebär att majoriteten av befolkningen också måste återspeglas i majoritetsbeslutet. Men jag ber också om att vi skall respektera de små ländernas rättigheter, och undvika all arrogans från de stora ländernas sida i Europeiska unionen. Även de små länderna har sin värdighet, och kanske hade folkomröstningen i Danmark gett ett annat resultat om vi hade uppträtt på ett annat sätt i en viss fråga under de senaste veckorna och månaderna.
(Applåder)
Vi säger ja till ett förstärkt samarbete. Men detta förstärkta samarbete får inte utesluta någon. Vi stöder det som ni sade. Men jag ber er också om att vi i Biarritz skall gå längre än Nice, och att det i Nice sedan också kommer ett beslut, så att vi påbörjar nästa reformsteg, och då måste vi, som ni med all rätt sade, tänka över frågan med en författningsenlig process. Institutet i Florens talade om att vi måste dela upp fördragen i ett grundläggande fördrag och i ett resterande fördrag. Det måste vi fortsätta att överväga. Och även frågan som kommissionens ordförande med all rätt berörde, nämligen att vi i Nice uppnår att uppdraget för nästa konferens blir vem som gör vad i Europa. Vad gör Europeiska unionen och vad gör medlemsstaterna? Och sedan är det medlemsstaternas sak att bestämma vad som skall beslutas på regional eller på kommunal nivå. Vi stöder eftertryckligen det ni sade om detta, herr kommissionsordförande.
Vi har nu haft ett konvent om de grundläggande rättigheterna. Vår grupp tackar Roman Herzog, Iñigo Méndez de Vigo för parlamentet, och alla kolleger från alla grupper, som har medverkat. Det är ett storartat arbete som utförts, och naturligtvis måste vi uppnå att detta stegvis också blir till lagstiftning i Europeiska unionen. Herr rådsordförande, ni har rätt. Vi får inte riskera detta verk, och därför behöver vi litet tålamod. Men jag hoppas och förväntar mig av er att ni kan finna ramen för att också stegvis infoga dessa grundläggande rättigheter i Europeiska unionens lagstiftning.
Nu till den helt avgörande punkten, och därför är vi så tacksamma mot kommissionens ordförande Prodi för hans tal i dag. Ett stort tal, herr kommissionsordförande, där ni förklarade att vi handlar inom Europeiska unionens gemenskapsram, att vi inte handlar inom ramen för bilaterala eller multilaterala strukturer i några sekretariat utanför gemenskapens ram, utan inom den. Vi kommer beslutsamt att opponera oss mot mellanstatlighet eller mot sekretariaten, om några ansvariga personer skulle komma på den idén. Vi vill ha ett handlande inom ramen för Europeiska unionen.
Europeiska unionens största prestation är den gemensamma rätten, och denna rätt måste vi följa. Den som av opportunistiska orsaker börjar deformera denna rätt, han ifrågasätter grundvalarna för Europeiska gemenskapen. Rätten är grundvalen för freden i Europa.
Herr rådsordförande, avslutningsvis en bön till er. Ni, liksom majoriteten i rådet, hör till François Mitterands politiska familj. Jag önskar er mod och kraft att förbli François Mitterands europeiska ideal trogen under de närmaste veckorna, månaderna och åren. Om detta sker, då står också vår partifamilj - som grundats på arvet från Konrad Adenauer, Alcide de Gasperi och Robert Schuman - vid er sida, när det gäller att bygga upp ett gemenskapens Europa. Det är den gemensamma uppgift som vi nu står inför.
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Tio år efter den tyska återföreningen, som innebar slutet på det kalla kriget och som även vår institution bidrog aktivt till, befinner vi oss i ett nytt vägskäl. Och det är inget vanligt sådant: vi måste finna en lösning som slutgiltigt enar kontinenten och är en lösning med tanke på globaliseringen.
Vi har lyssnat uppmärksamt till rapporten av rådets tjänstgörande ordförande och även det utmärkta talet av kommissionens ordförande som i dag gör sin rentrée efter sommaren, och jag anser att det på sätt och vis bör ge en viss rytm åt våra institutioner, för det är ett år sedan kommissionen installerades och nu måste vi föra diskussioner om det vägskäl vi befinner oss i och om Europas framtid. Man kan säga att frågan handlar om att reformera för att utvidga, men även för att våra institutioner skall fungera, och vi får inte glömma att vi också måste regera tillsammans för att kunna lösa problemen och uppfylla de europeiska medborgarnas förväntningar.
Vi står nu inför toppmötet i Biarritz och jag måste som företrädare för min grupp och min politiska familj i Europeiska Socialdemokraters Parti, säga att vi anser att arbetet med stadgan om de grundläggande rättigheterna som förverkligades genom avtalet har varit framgångsrik rent resultatmässigt och vad gäller den metod som har tillämpats. Jag vill så här offentligt framföra ett tack för det arbete som har utförts inte bara av våra kolleger under ledning av kollegan Méndez de Vigo, utan även av alla dem som, till och med under sommarmånaderna, har bidragit till ett arbete, som har varit ett lyckat havandeskap då arbetet uträttades på nio månader.
Det är viktigt inför toppmötet i Biarritz att stadgan godkänns av rådet. Varför det? För att det gäller att ge det europeiska medborgarskapet en innebörd. Det gäller att se till att det vi proklamerade i EU-fördraget för tio år sedan får tydliga och konkreta konturer. Och dessutom, och det har varit det viktiga arbetet i stadgans slutskede, att den får ett progressivt innehåll, inte bara med personliga friheter utan även ekonomiska och sociala rättigheter, ett innehåll som uppnåddes i slutet av arbetet med stadgan.
Nåväl, fru talman, jag tror att stadgan för närvarande utgör ett viktigt budskap till våra medborgare och även till länderna som omfattas av utvidgningen. Min grupp anser på tal om den kommande debatten om utvidgningen att det är viktigt att vi ger ett positivt budskap till dessa länder.
Det första vi bör säga när vi utarbetar en resolution med 120 punkter är att vi vill att hela utvidgningsprocessen skall ske på ett tydligt och genomblickbart sätt genom att behoven tillgodoses, och i jämn takt. Det är viktigt att parlamentet förmedlar budskapet att tidsplanen måste fastställas efter de framgångar som vi är i behov av på Europeiska rådet i Nice.
För det andra är stadgan viktig med tanke på de farliga processer som inleds i unionen, med en utveckling av populism, bristande solidaritet och främlingsfientlighet. Jag kan inte begripa - och nu vänder jag mig till rådets tjänstgörande ordförande - varför vi, när vi nu för en gångs skull har gjort något mycket bra som vi kan gratulera varandra till, skall lägga stadgan på is efter Nice.
(Applåder)
Jag begär inte att denna skall ingå direkt i fördragen, men när vi nu diskuterar artikel 6 och 7 är det nödvändigt att bekräfta våra gemensamma värderingar. Jag tycker det är svårt att förklara för väljarna det faktum att vi har gjort en stor insats som vi är nöjda med, men att vi nu kommer att avvakta. Jag anser att rådet och regeringarna bör fundera allvarligt på vilken image vi vill ge vår union. Och det är stadgan för de grundläggande rättigheterna.
För det andra, vad metoden beträffar, så har vi inte funnit de vises sten men vi har insett att det är en demokratisk metod, eftersom den är offentlig, genomblickbar och gör att medborgarna och det civila samhället kan följa våra förehavanden i faktisk tid. Efter att ha lyssnat på rapporten från rådets tjänstgörande ordförande om regeringskonferensens utveckling - han sade det med den diskretion och elegans som ordförandeskapet kräver i synnerhet när det är franskt, men han sade att vi står inför en situation med en fullständig blockering och använde begreppet " paradoxal" - då måste jag ärligt talat fråga: skulle inte avtalsmetoden kunna tillämpas på regeringskonferensen?
(Applåder)
Det är en högst elementär fråga som skulle kunna innebära lösningen på en stor del av våra problem. För på regeringskonferensen - det vet vi alla för det har vi hört och vi har två företrädare där som får beväpna sig med stort tålamod - följer de personliga företrädarna endast sina instruktioner för att sedan låta ledarna förhandla de sista fem minuterna, något som leder till den typ av fördrag som vi har och som är fullständigt obegripliga till och med för de invigda.
(Applåder)
Därför anser jag att vi måste sända ett andra budskap till våra regeringar när de samlas i Biarritz och i Nice, vilket är att nästa regeringskonferens, och även denna, skulle kunna ersättas med avtalsmetoden.
För det tredje, beträffande kommissionsordförandens tankar inför framtiden, håller jag med om ett grundläggande påstående: nu när det lyckligtvis pågår en debatt där det talas om författning, om federalism, där våra statschefer - i morgon även president Ciampi - håller strålande pläderingar för den europeiska framtiden, får vi lov att medge att stats- och regeringscheferna offentligt säger mycket positivt om Europa som de tycks ha kommit fram till på tu man hand. Men det är bra att de säger det åtminstone.
Nu är det så, herr kommissionsordförande, att vi måste bygga i nuet med tanke på framtiden. Och nuet är lika med den interinstitutionella triangeln. Det är vi helt överens om liksom att vi måste försöka utnyttja denna triangel. Jag tror att ordförande Prodi har begripit det, för om jag inte misstar mig var han med på toppmötet i Amsterdam där posten för den höge representanten för utrikespolitiken instiftades. Man lär sig av sina misstag. Nu ser jag att han försvarar en progressiv integrering av något som parlamentet försvarade redan innan Amsterdam.
Angående det andra exemplet han nämner - den ekonomiska politiken - sade han något viktigt: att fördragen innehåller en tydlig definition av kommissionens befogenheter på området. Jag säger som företrädare för min grupp: Ordförande Prodi, agera, för det är av största vikt att det vid sidan av Europeiska centralbanken finns ett ekonomiskt ledarskap i unionen och det förutsätter inte att fördragen ändras.
(Applåder)
Fru talman, nu måste jag avsluta. Vi står säkert inför en fruktbar kris på unionens område. Om det finns en tydlig vilja att lösa problemen med tanke på våra medborgare, med insyn och offentlighet och genom att tillämpa gemenskapsmetoden tror jag att vi slutligen kommer att åstadkomma något som en ledare med en enorm moralisk auktoritet har begärt här i kammaren: president Havel har sagt att vi behöver en tydlig författning som vi kan förklara för våra barn.
Jag tror att det är något som kan hjälpa oss att slutgiltigt visa vägen för Europas framtid.
(Applåder)

Cox
Fru talman, herr Prodi! Denna förmiddag har varit er bästa timme sedan ni tog över ledarskapet för Europeiska kommissionen. Jag anser att ni har valt en lämplig tidpunkt, att ni har redogjort för en sammanhängande och betydelsefull vision och att ni har formulerat en utmaning med stor personlig övertygelse. Jag säger er, som parlamentariker, att jag med stor respekt noterar att det var här i denna kammare som ni valde att framföra denna viktiga, strategiska vision.
(Applåder)
Då jag har lyssnat på de senaste månadernas debatter - den smygande mellanstatligheten i den bredare europeiska debatten och debatten i Danmark om nästan allt annat än euron - har jag påmints om en mycket berömd Nobelpristagares och irländsk poets ord, William Butler Yeats, när han i samband med en annan politisk kamp uttryckte sig på följande sätt: " The best lack all conviction, while the worst/
Are full of passionate intensity" (ung. " De bästa saknar all övertygelse, medan de värsta är fulla av passionerad intensitet" )
Ni har i dag, ordförande Prodi, visat övertygelse och passionerad intensitet. Jag säger er, fortsätt på denna väg. Mobilisera denna kammare med er. Som ni vet, kommer vi att följa er. Mobilisera er kommission att framföra detta meddelande; framför detta meddelande till Ekofin; framför detta meddelande till rådet (allmänna frågor); framför detta meddelande till huvudstäderna; framför detta meddelande till medierna; framför ert meddelande till Europas folk. Vi för nu en debatt om hjärtat och själen i den typ av union som vi vill bygga. Vad ni har redogjort för, i det att ni har respekterat vad jag kallar för den " traditionella gemenskapsmetoden" - som har fått utstå mycket kritik under den senaste tidens debatter -, är ett synsätt i vilket man bryr sig om balans och att balansera upp de stora och de små ländernas olikheter och intressen; i vilket man bryr sig om att ge det europeiska projektet en kapacitet att få saker gjorda. Även när vi i det förflutna har slagit in på mellanstatlighetens väg, till exempel med Schengenavtalet, har vi upptäckt att just den brist på instrument som omger den har tvingat den att börja röra sig tillbaka mot gemenskapsmetoden.
Angående era ord om Solana, finns det en mycket viktig vision där. Ni såg av det sätt som kammaren svarade att ni kommer att få ett stort stöd på lång sikt. Men på kort sikt, beklagar vi djupt den kupp som i somras genomfördes av teknokraterna, vilka genom antagandet av en sekretesskod i stället för en öppenhetskod tog bort vår rätt att veta - för att nu inte tala om vår rätt till samråd. Vi kommer att strida i denna fråga. Vi ber er att ansluta er till oss i öppenhetens namn.
(Applåder)
För att avsluta, för min grupps räkning, har Prodi i dag redogjort för vad vi tror på. I en annan strid på en annan plats sade Winston Churchill en gång att hans nation aldrig skulle ge upp, och han talade om att kämpa på stränderna, kämpa på landningsplatserna och kämpa på fälten och på gatorna. Vi måste bli gatukämpar för Europa. Ni måste behålla den där passionerade intensiteten och sprida budskapet, eftersom vi kämpar för hjärtat och själen i vad vi tror på.

Lannoye
Fru talman! En gång är ingen gång och jag skall börja mitt inlägg med att tacka de två talarna, såväl rådets ordförande som kommissionens ordförande, för kvaliteten i deras inlägg. Jag vill särskilt tacka Moscovici för tydligheten och precisionen i hans inlägg och, på ett mer politiskt plan, för hans ståndpunkt till förmån för en konstitutionell process. När det gäller herr Prodi tror jag att vi måste vara honom tacksamma för att modigt ha satt fingret på ett antal punkter där våra institutioner inte fungerar och framför allt att mycket tydligt ha ifrågasatt den mellanstatliga metoden.
Därmed inte sagt att vi skall bli euforiska. Andra talare har sagt det före mig: Vi måste vara medvetna om att i hela Europeiska unionen föreligger en förtroendekris gentemot de europeiska institutionerna. Denna förtroendekris visar sig bl.a. i Danmark, och även om man kan ha olika tolkningar av den omröstning som ägt rum, kan ingen tvivla på ett en andel av de danska väljarna velat visa på en viss misstro gentemot unionen, bl.a. dess oförmåga eller dess avsaknad av politisk vilja när det gäller sociala frågor, miljöskydd och demokratisk öppenhet.
(Applåder)
Det är nu tre månader kvar till toppmötet i Nice och jag tror att den utmaning vi står inför är att återupprätta detta förtroende. Vi måste kunna lämna en visionär lösning - och i det sammanhanget börjar jag känna visst hopp - en stark lösning. Vi måste överge det som tyvärr alltför länge dominerat debatterna: en slags ängslig realism som i allmänhet påminner om konservatism.
(Applåder)
Några ord om stadgan om de grundläggande rättigheterna, där jag tillåter mig att ha en annan åsikt än de föregående talarna. Det är definitivt ett entusiasmerande projekt. Inrättandet av konventet var ett viktigt steg mot ett mer demokratiskt Europa, då processen bryter med de mellanstatliga åtgärderna. Den aspekten instämmer jag i. Men när det gäller resultatet är jag däremot mer kritisk. En detaljerad analys av den slutgiltiga texten visar faktiskt att det finns en viss obalans mellan å ena sidan de ekonomiska rättigheterna och äganderätten, och å andra sidan de sociala rättigheterna och miljörättigheterna.
Vi står därför inför en paradox med å ena sidan en relativt svag stadga på det politiska planet och å andra sidan en strävan att den inte skall ges den nödvändiga tvingande karaktär som skulle göra den till ett verktyg för medborgarna, och göra det möjligt för varje europeisk medborgare att föra talan inför EG-domstolen för att försvara sina rättigheter.
När det gäller regeringskonferensen anar jag en strimma hopp efter de senaste månadernas förtvining, men det är uppenbart att om regeringskonferensen i december - och Moscovici sade det tydligt - inte bryter situationen, bl.a. när det gäller utvidgningen av den kvalificerade majoriteten, vilket innebär att överge vetorätten och att allmänt genomföra medbeslutandet, blir det ett misslyckande och vi måste fortsätta. Jag tror att det sämsta valet skulle vara att skjuta upp frågan, såväl för de europeiska medborgarna som för medborgarna i kandidatländerna.
När det gäller utvidgningen har jag inte tid att gå in på detaljer, men jag skulle vilja sluta, fru talman, med att betona en annan aspekt av denna utvidgning: vi kräver av kandidatländerna att de skall anpassa sina institutioner, att de skall anpassa sina ekonomier och sin lagstiftning, men också vi måste anpassa vår politik. Att undvika att Europeiska unionen blir enbart en stor marknad med 500 miljoner konsumenter, med stor strukturmässig obalans, är förvisso den största utmaning vi ställs inför och för att klara den tror jag att vi i Nice måste lansera den konstitutionella process som skulle möjliggöra denna djupa reform av institutionerna, denna reform av värderingarnas hierarki och som äntligen skulle placera frihandeln på en annan plats än den första.
(Applåder)

Wurtz
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag håller gärna med er, herr Prodi, när ni betonar gränserna för den nuvarande mellanstatliga modellen. Jag skulle till och med vilja vara strängare än ni. Det är på många sätt ett trött om inte förstenat system som vi måste frångå. Men den väg vi skall följa är förvisso inte den mot en centralisering av makten hos kommissionen. Det är i mina ögon det institutionella systemet i sin helhet, inbegripet kommissionen, som måste omarbetas och den nya beståndsdel som bör stå i centrum för dessa förändringar är de sociala aktörerna, det är medborgarna, de som till stor del lyser med sin frånvaro i ert tal.
Jag ber er att noga lyssna till följande meningar. Medborgarna har på sätt och vis förstått utmattningen när det gäller att arrangera offentliga åtgärder. Denna ledningskris angriper unionen på bred front. Unionen har inrättats och byggs upp inom en sluten cirkel snarare än i dagsljus. Men européerna har allt svårare att acceptera att ställas inför fullbordat faktum. Det är hela processen, från fastställandet av problemen till utvärderingen av lösningar, som måste bli demokratisk. Det handlar om att möjliggöra större delaktighet för aktörer och företrädarna för det som står på spel. Det är den politiska utmaning som gäller i Europa i dag.
Dessa meningar kommer inte från mig. De är tagna ur ett dokument som er företrädare beställde för nära två år sedan från kommissionens egen analys- och prognosgrupp innan de lades till handlingarna utan åtgärd. Jag tycker ändå att de är mycket klarsynta. Vår ambition måste vara att övertyga medborgarna om att sluta sig samman i mångfald för att få kontroll över sin gemensamma situation. Vi kommer inte att uppnå det genom slutna maktkonflikter mellan kommissionen och regeringarna, även om det handlar om att smickra parlamentet.
För att lyckas behöver vi - det är jag övertygad om - en delaktig demokrati, sociala framsteg, solidariska förbindelser, projekt inom civilisation och etisk inspiration. Jag hörde inget om det i förmiddags. Vi behöver kort sagt en politik i termens ädla betydelse för jag tror att det är via detta som Europas framtid går.

Collins
Fru talman! Det danska folkets beslut den 28 september om deltagande i det europeiska valutasystemet kommer utan tvekan att figurera vid Europeiska rådets möte i Biarritz. Regeringarna i EU:s medlemsstater måste nu allvarligt fundera över vad som har hänt i Danmark. Det danska beslutet kommer två månader innan EU:s ledare skall mötas i Nice för att reformera EU:s nuvarande fördrag och politik.
Jag stöder Europeiska unionens utvidgning. En utvidgning kommer att hjälpa till att stärka demokratiska och civila strukturer i Öst- och Centraleuropa, breda ut marknadsekonomierna och hjälpa till att bygga en europeisk kontinent som är i fred med sig själv. EU-medlemsstaternas regeringar står emellertid inför svåra val. Vi kan inte förneka att det danska folket använde folkomröstningen nyligen som ett prov på förtroendet för Europeiska unionens strukturer. Folkomröstningen i Danmark hade mer att göra med Europeiska unionens riktning och framtida politiska integration än med deltagande i själva eurovalutan.
Stor oro uttrycktes av danska väljare över att slopandet av skatteveton i Europeiska unionen skulle upplösa de sociala trygghetsförmånerna i framtiden. Jag stöder inte nödvändigtvis den synen. Poängen blir hur som helst den samma: nämligen att de europeiska medlemsstaternas regeringar, Europeiska kommissionen och Europaparlamentet står inför den svåra uppgiften att övertala Europeiska unionens 370 miljoner medborgare om att en större politisk och ekonomisk integration är den rätta vägen framåt för Europeiska unionen. Det är kärnfrågan.
Om medlemsstaternas regeringar driver frågan om politisk integration för långt i Nice, kommer vi att få det verkligt svårt att säkra ett godkännande i de folkomröstningar som måste hållas i flera av Europeiska unionens länder. Varje reform av Europeiska unionens fördrag måste vara rättvis och balanserad. Den måste skydda de mindre medlemsstaternas intressen, och vi får inte bygga ett Europa med två skikt, där större medlemsstater driver Europeiska unionen på de små medlemsstaternas bekostnad. Vi måste också skydda den nationella, kulturella och språkliga mångfalden.

Martinez
Herr talman, ordförande Prodi, ordförande Moscovici! I Biarritz är det just stadgan om de mänskliga rättigheterna som ger lösningen på de institutionella problemen. Denna text förefaller förvisso banal, men den får mycket kraft i ljuset av dagens händelser.
Exempelvis i inledningen, skydda människans värdighet och frihet, det betyder något i Palestina. Och i artikel 21, framför allt i våra femton länder, där man oroar sig för diskriminering på grund av religion eller etniskt ursprung, när på andra håll småpojkar på tolv år skjuts som kaniner just på grund av sin religion, det är ett överdrivet språk hos oss, eller rent av en oförskämdhet gentemot dessa ungdomar som verkligen möter diskriminering och död.
Man måste alltså ha sinne för måtta och proportioner i artikel 48 i stadgan, innan man som privilegierad utan urskiljning talar om mänskliga rättigheter.
Det är för övrigt detta sinne för måtta som i Nice ger lösningar, för man kan äntligen utvidga en union, exempelvis till Copernicus eller Johannes Paulus II:s Polen, eller till och med senare det ortodoxa Ryssland, den kristna världens östliga vaktpost, man kan göra det utan att kullkasta funktionsreglerna. Det räcker med att tillämpa stadgans filosofiska principer.
Av respekt för den nationella identiteten som avses i inledningen krävs det därför ett ministerråd som enhälligt fattar beslut om nationernas grundläggande frihet. Av respekt för jämställdheten mellan män och kvinnor, i staterna, krävs minst en kommissionär per stat i kommissionen. Och slutligen när det gäller förbudet mot diskriminering som avses i artikel 21 i stadgan kan det inte finnas någon union med två hastigheter, eftersom medlemmarna i en familj, i det europeiska huset, går framåt gemensamt mot framtiden utan att låta någon sacka efter.
Det är vad stadgan kräver. Låt oss inte börja med att bryta mot den innan vi ens har börjat tillämpa den.

Butel
Herr talman! När man hör de senaste dagarnas kommentarer skulle man kunna tro att det inte hänt något viktigt sedan den 28 september. Ändå förefaller det mig som om Danmark just givit oss en lektion i demokrati. Det danska folket tog tillfället som bjöds dem för att ge oss en tydlig signal, och det bör vi tacka dem för.
Genom att säga nej visade danskarna att man inte kan bygga ett Europa utan eller emot dem som lever där dagligen. De visade att dagens Europa är inne på fel spår. Snarare än att vara ett Europa för alla tenderar Europa att bli ett Europa för ett fåtal. Låt oss för den skull inte gå till överdrifter. Man är inte antieuropeisk bara för att man säger nej till en viss europeisk modell. Att tro det skulle vara ett stort misstag. De europeiska ledarna måste, så här inför Biarritz, ordentligt förstå det budskap som framförts till dem. Utöver ett danskt nej är det ett upprop för ett verkligt Europa av skillnader, byggt på respekten för människor och deras mångfald, det är det som är Europas verkliga rikedom. Det är denna rätt till skillnad och respekt som skall bilda underlag för all institutionell diskussion, bl.a. i Biarritz. Det är grundläggande för att undvika Europas nuvarande avsteg, mellan harmonisering och likriktning, som med rätta upplevs så illa av européerna.
Det är tyvärr den väg som regeringskonferensen tycks vilja följa genom att fokusera på utvidgningen av den kvalificerade majoriteten. Miljön kommer exempelvis inte att skyddas bättre för att man vill införa en politik i vilken man bortser från den ekonomiska verkligheten och folkens behov. Låt oss därför dra nytta av de nuvarande diskussionerna inom regeringskonferensen för att äntligen omdefiniera ett system som nått sin gräns. Den nuvarande strävan att utvidga omröstningen till kvalificerad majoritet kommer inte att föra Europa närmare medborgarna. Den kommer i stället att ställa dem åt sidan som inte accepterar enhetstanken. Denna interna spänning kommer inte att stärka Europa i de internationella förhandlingarna. Mot ett Europa med hur många hastigheter vill ni få oss? Det finns en rad vägar att utforska. Det här är några.
Vi måste exempelvis acceptera och främja subsidiariteten. Europa måste begränsa sina befogenheter till dem som staterna effektivt inte kan sköta själva. Principen om fri rörlighet för varor och personer bör främja utbyte och upptäckt av andra kulturer, andra sätt att leva och inte likrikta allt. Vi måste på nytt ge ordet till politiken.
Sammanfattningsvis måste vi lyssna till och bättre respektera folken, försöka förstå varför medborgarna vänder sig ifrån detta Europa. Det är på det sättet vi kan göra framsteg tillsammans.

Gorostiaga Atxalandabaso
Herr talman! " Nel decimo anniversario dell'unificazione tedesca." Som ni sade, Prodi, kommer Europeiska rådets toppmöte att hållas i Baskien, ett land som är slitet i bitar. Den södra delen under spanskt styre är uppdelad i två autonoma regioner: Navarra och det så kallade Euskadi. Den norra delen under franskt styre har inte fått något som helst officiellt erkännande, trots den tydligt viljan hos två tredjedelar av medborgarna och de valda företrädarna att ha ett separat baskiskt département.
Hur kan Europeiska unionen mötas i Biarritz för att tillkännage en ny förklaring om grundläggande rättigheter för europeiska medborgare, medan det baskiska folkets mest elementära rättigheter, nämligen språk och självstyre, helt förnekas? Prodi, kan vi, baskerna, leva i Europa utan vår inre järnridå?

Méndez de Vigo
Herr talman! Jag vill precis som många talare före mig börja med att gratulera ordförande Prodi till hans inlägg. De applåder han fick är ett tydligt bevis på att den som har en klar politisk målsättning kan räkna med parlamentets stöd.
Jag vill även gratulera Moscovic. Han gjorde en lysande framställning av en fråga som jag kommer att koncentrera mig på, och ingen lär förvånas över att jag koncentrerar mig på frågan om stadgan för de grundläggande rättigheterna. Moscovicis inlägg var lysande ända fram till slutet. På slutet kunde jag inte längre förstå vad han menade.
Varför säger jag att han gjorde ett utomordentligt anförande? För att han har erkänt något som vi alla är nöjda med. Avtalsmetoden har fungerat och det är nästan ett mirakel. Jag blev inte själv så förvånad, men somliga av er skulle säga att en god kristdemokrat som inte tror på mirakel inte är någon god kristdemokrat. Jag tror alltså på mirakel och avtalet var ett mirakel. Det faktum att regeringarnas personliga företrädare, europeiska ledamöter och nationella ledamöter tillsammans med kommissionen på tio månader har lyckats komma överens om en stadga för de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen, framstod tidigare som ett ouppnåeligt mål. Ändå har vi lyckats med det, och det tror jag är ett fantastisk besked för Europeiska unionen. Fantastiskt i dag när vi firar tioårsjubileet av den tyska återföreningen, fantastiskt i dag då det bara är några år kvar till en omfattande utvidgning av unionen. Det innebär att metoden har fungerat och även stadgans innehåll. Moscovici har uttryckt det på ett mycket talande sätt. Innehållet i stadgan är bra.
President Guterres sade på Europeiska rådet i Feira: " Bekymra er inte om den juridiska giltigheten, koncentrera er på stadgans innehåll, upprätta en bra stadga" . Det har vi gjort. Jag har inte läst någon kritik av innehållet i stadgan. Föregående talare talade väl om stadgan, för det är en bra stadga som förenar de klassiska rättigheterna från 1800-talet med de moderna rättigheterna från 2000-talet. Det är en stadga för medborgarna som har deltagit aktivt i dess utarbetande. Här kan man säga att det handlar om en stadga som grundar sig på en underförstådd verklighet.
Det som händer nu är att man angående en stadga som har utarbetats med en originalmetod och vars innehåll är bra - och nu kommer jag till sista delen av Moscovicis anförande - säger: låt oss tillkännage denna och sedan avvakta och se vad som händer. Det argument som rådets tjänstgörande ordförande framför är att det finns en risk att inte alla medlemsstater godtar stadgan som rättsligt bindande. Det är sant att det finns en risk. Men jag tror att saker och ting håller på att förändras, herr Moscovici. Jag tror att det var många regeringar som var mycket tveksamma i början, men nu har de ändrat sig. Och det finns vissa - den spanska regeringen har varit mycket tydlig de senaste dagarna - som är positiva till stadgans införande i fördragen. Men även om jag medger att det ni säger är sant, att det finns regeringar som inte vill ha ett sådant införande, vill jag tydligt tala om för er att Europas medborgare och parlamentets ledamöter har rätt att veta vilka regeringar det är som inte vill införa stadgan i fördragen. Vi har rätt till det, att man talar om för oss vilka det är som inte vill ha stadgan med i fördragen. Därför uppmanar jag er, herr rådsordförande, att följa föresatserna hos en av era föregångare i ett annat avtal och att det franska ordförandeskapet har de l'audace, encore de l'audace et toujours de l'audace.

Berès
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Kommissionens ordförande har just sagt att det inte kan finnas någon subsidiaritet för demokratin. Jag skulle vilja svara: det kan inte heller finnas någon subsidiaritet för de mänskliga rättigheterna. Och ur den synvinkeln var vår union lite föräldralös ända till i går. För om vi skall göra värderingarna med de mänskliga rättigheterna, som också är Europeiska unionens värderingar, till våra behöver vi få tillgång till en text, en stadga, för att kunna kontrollera innehållet.
Denna stadga är till att börja med till för dem som lever i Europeiska unionen, och jag tror också att den är till för alla dem som vill bli medlemmar. Det är en mycket stark politisk signal och jag vill betona dess betydelse. För när vi hänvisar till kriterierna från Köpenhamn, är de ibland lite begränsade när det handlar om mänskliga rättigheter. Jag tror att det nu är en svårighet vi tagit oss förbi. Denna stadga bör ingå i gemenskapens regelverk.
Man säger oss att Europa mår dåligt. Men hur skall man besvara frågan " vad vill vi göra tillsammans?" om vi inte åtminstone har en stadga för denna kvalitet? Jag tror att det är ett viktigt steg. När 62 personer med olika bakgrund, ibland rivaler, på nio månader utarbetar en gemensam text under konsensus, under den allestädes närvarande blicken från det civila samhället, ser jag där snarare ett tecken på unionens politiska hälsa, som vi bara kan glädjas åt.
Mandaten från Köln var ett begränsat mandat har man sagt. Stats- och regeringscheferna har inte underlättat uppgiften för oss: ett mandat inom vars ram vi inte har rätt att uppfinna nya rättigheter, inom vars ram vi inte skall utveckla någon behörighet för unionen, och som vissa velat tolka som enbart tillåtelsen att kopiera vissa artiklar i Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna. Jag tror att som trogna tjänare i detta parlament har vi använt mandatet, hela mandatet, men inte bara mandatet och jag kan bara glädjas åt det. Stadgan finns nu till förfogande för alla, den kan läsas och den är tydlig. Men jag tror att den även innehåller viktiga framsteg, även jämfört med de nuvarande texterna. Vi kan bara glädjas åt det, vara stolta över det och i dag försvara denna text.
När det gäller innehållet, även om jag vet att vi får tillfälle att återkomma dit vid vår debatt i november, skulle jag redan nu vilja betona några punkter. För första gången erkänner man i ett internationellt dokument att rättigheterna är odelbara. Vi har i dag beviset på att detta är möjligt, och det sker på Europeiska unionens nivå, jag tror att vi ännu en gång kan känna oss stolta. För första gången har vi för övrigt en text där man erkänner neutraliteten när det gäller kön. För en fransktalande är det i vilket fall som helst en stor anledning till tillfredsställelse, men jag tror inte att det bara gäller oss fransktalande.
Denna stadga erkänner nya rättigheter, som jag sade nyss. Ur den synvinkeln är det en modern text i viken man erkänner rättigheter inom området bioteknik, skydd av uppgifter, miljön och bra administration. För övrigt tror jag att själva strukturen i vår text, det betonade ni herr minister, är en originell och ny struktur. Man kommer inte längre att tala om mänskliga rättigheter på samma sätt eftersom den första rättigheten nu, den grundläggande rättigheten, är rätten till värdighet. Efter den följer andra rättigheter i en vacker uppdelning som jag på nytt är stolt över: värdighet, frihet, jämställdhet, solidaritet, medborgarskap, rättvisa.
De ekonomiska och sociala rättigheterna har här sin givna plats, men inte bara i kapitlet om solidariteten. De finns också i hela texten. De finns i kapitlet om frihet, i kapitlet om jämställdhet och det är bra att det är så, eftersom det är ett verkligt främjande av dessa ekonomiska och sociala rättigheter. Och sedan har vi rätten till god administration. Herr kommissionsordförande! Jag tror att ni bör vara särskilt uppmärksam på det. Det är en rättighet som vi skrivit in i kapitlet om medborgarskap. Den är inte bara till för medborgarna, den är till för alla. Vi har på sätt och vis breddat och utvidgat begreppet med medborgarskapet som fanns inskrivet i våra fördrag, och som hittills inte hade något konkret uttryck. Det förefaller mig som om skrivningen av denna stadga utgör ett viktigt framsteg som vi bör stödja och utnyttja.
Några ord om metoden. Många har sagt det före mig, den förutsätter att förslaget till stadga som nu ligger på bordet förblir i detta skick, eller att man ber konventet att omarbeta den. Men innan den tillkännages förefaller det mig som om endast konventet borde kunna ändra någon punkt om det till äventyrs skulle bedömas som nödvändigt. Som ni minns har vi inte försökt lansera ett så originellt förfarande sedan sammanträdet i Rom. Men skillnaden är att denna gång har metoden enligt min uppfattning fungerat fullt ut. Den förbjuder inte stats- och regeringscheferna att lämna sina instruktioner, men den gör det öppet, under den vaksamma blicken från alla parter som, om vi börjar med detta parlament, visat till vilken grad de i ett förfarande av den här typen lyckas ta sitt ansvar med en strävan efter att lyckas och uppnå ett resultat som är intressant för alla.
Några ord slutligen om integrationen. Mycket har sagts i frågan och, herr rådsordförande, ni har just sagt i vilken utsträckning regeringskonferensen är engagerad i ändringen av artikel 7. Det förefaller mig som om man inte kan inleda denna debatt och inte ifrågasätta denna ställning för stadgan. Det skulle vara en paradox att göra den till något som inte juridiskt kan identifieras, när vi varje dag konstaterar behovet av att godkänna en process som lägger grunden kring våra värderingar. Det skulle vara en paradox om ni i Nice kallar till en ny regeringskonferens med syftet att förenkla våra fördrag, eventuellt inrätta en konstituerande process och förr eller senare införliva denna stadga i våra fördrag, men att vi i avvaktan på denna hypotetiska regeringskonferens behåller fördraget som det är.
Vad står det i dag i fördraget? I artikel 6 finns principerna på vilka unionen är uppbyggd: den hänvisar till våra konstitutionella traditioner och Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna. Kan vi i avvaktan på att stadgan införlivas i fördraget godta ett fördrag som endast hänvisar till Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna, medan alla institutioner i denna union kommit överens om att se till att utarbeta denna stadga, som är en vacker stadga som ingen jurist kan tillåta sig att bortse ifrån.
(Applåder)

Duff
Herr talman! Vad bör man i Biarritz göra med stadgan? Man bör klargöra vad den innebär med ett tillkännagivande. Vad är ett tillkännagivande? Kanske är det ett glas champagne och en stråkkvartett, kanske är det den första byggstenen i Europas konstitution, men allt detta bör klargöras. Parlament är inte vana vid att tillkännage något.
För det andra bör man i Biarritz på nytt överväga frågan om huruvida Europeiska unionen skall ansluta sig till den gällande Europakonventionen.
För det tredje bör man fundera på framtida revideringar och på ett förfarande för att revidera stadgans bestämmelser i framtiden.
Avslutningsvis bör man uppmana kommissionen att starta en omfattande kampanj för att informera allmänheten om detta stora projekt.

Voggenhuber
Herr talman! Ett ord till kommissionsordförande Prodi. Jag kan beträffande ert tal bara säga: Äntligen! Jag, liksom många andra här, har länge väntat på dessa klara ord.
Minister Moscovici! Europaparlamentet har redan från början krävt att stadgan om de grundläggande rättigheterna skall tas upp i fördragen, göras rättsligt bindande, och för den händelse de kränks skall människorna kunna vända sig till EG-domstolen. Detta krav är inte en politisk ståndpunkt vilken som helst. Det hänger med nödvändighet ihop med sakens natur, med de grundläggande rättigheternas natur, och det motsvarar människornas förväntningar och anspråk. Kan man på allvar tillkännage rättigheter, utan att förankra dem i rätten? Kan man på allvar tillkännage rättigheter, men samtidigt vägra att förklara dem vara en särskild lag? Kan man erkänna grundläggande rättigheter, men förvägra människorna instrument och medel för att försvara dem?
Varje artikel i denna stadga är redan förankrad i internationella konventioner, medlemsstaternas författningar, i folkrätten eller i EU:s fördrag och protokoll. De innebär inget nytt. De utgör summan av 200 års grundlagstradition i Europa. Den enda fråga som behöver klaras ut är om Europeiska unionen och dess institutioner också skall underkastas denna Europas grundlagstradition på samma sätt som medlemsstaterna.
Minister Moscovici! Kan det verkligen vara så att regeringarna är rädda för att göra en faktiskt giltig, genomförbar inre lagstiftning i Europeiska unionen av dessa rättigheter som varit stadfästa sedan länge? Skulle då inte Europeiska rådet och medlemsstaternas regeringar inför hela världen erkänna att man i årtionden betraktat alla dessa internationella konventioner som politisk bekännelselitteratur utan rättslig tyngd? Skulle man då inte bland människorna underblåsa misstanken att Europeiska rådet och regeringarna i medlemsländerna försökte hoppa över frågan om regeringssamarbete i stadgan om de grundläggande rättigheterna, och skydda sin egen makt och sin egen maktfullkomlighet mot demokratiska principer, rättsliga kontroller och ordningar för grundläggande rättigheter? Det är den misstanken man kan ha!
Minister Moscovici! Det är litet absurt att stats- och regeringscheferna vill tillkännage rättigheter till försvar gentemot staten. Det är parlamentens sak att tillkännage grundläggande rättigheter och förankra dem i lagen. Men jag tror att det vore klokt av regeringarna och Europeiska rådet om de i detta läge betraktade parlamentets utlåtande om bindande rätt och upptagande i fördragen som ett synnerligen tungt vägande argument, och böjer sig inför detta krav.
(Applåder)

Kaufmann
Herr talman! Jag måste säga att det var ett ögonblick av rörelse när konventet i går i Bryssel kunde godkänna förslaget till stadga. Som ledamot av konventet hyste jag, det måste erkännas, under de senaste tio månaderna ibland stort tvivel om huruvida detta projekt skulle lyckas. Men arbetet har slutförts, och jag vill här - om ni tillåter - tacka ledaren för vår delegation, herr Méndez de Vigo, så hjärtligt för hans personliga insats.
Stadgan om de grundläggande rättigheterna är i själva verket ett viktigt politiskt projekt för Europeiska unionens framtid. Den gör medborgarnas rättigheter gentemot Europeiska unionens organ och institutioner översiktliga, och den sluter ett gap i det skydd människorna erhåller genom de grundläggande rättigheterna. Föreliggande text är utan tvekan en förnuftig politisk kompromiss mellan de olika intresseriktningarna hos alla femton medlemsstaterna, mellan de olika politiska partierna och krafterna i unionen med sina olika samhällspolitiska koncept och värdeuppfattningar, och texten i stadgan har både sina starka och svaga sidor.
Jag anser att det finns en obalans till nackdel för de sociala grundläggande rättigheterna. Man söker förgäves efter rätt till rättvis lön, även om detta slogs fast av alla stater i den sociala stadgan 1961. Miljö- och konsumentskydd: Inga individuella rättigheter för medborgarna, och det är också beklagligt att asylrätten inte förankrats som privaträtt för medborgare från tredje land.
Å andra sidan ser jag också stadgans starka sidor. Skyddet av de grundläggande rättigheterna för medborgarna kommer att motsvara Europeiska konventionen till skydd för de mänskliga rättigheterna och rentav ge ett bättre skydd. Det finns rätt till strejk, det finns rätt att vägra värnplikt, och det gläder mig särskilt att den fullständiga jämställdheten mellan män och kvinnor har funnit vägen in i stadgan.
Jag ansluter mig till de föregående talarna. Ur min synvinkel måste beslutet från Köln rättas till. I Biarritz behöver vi en politisk signal i dubbelt hänseende: För det första måste en bred offentlig debatt äga rum om stadgan i unionen. Medborgarna måste tas med i denna debatt. För det andra behöver vi ett beslut så att stadgan kan bli en del av fördragen. Men denna fråga anser jag också borde läggas fram för medborgarna för ett beslut. Jag kan tänka mig att man exempelvis år 2004 vid Europavalen håller en folkomröstning i alla våra stater, för att rådfråga medborgarna om huruvida stadgan skall bli en del av fördragen.
(Applåder)

Berthu
Herr talman! Genom sin folkomröstning förra veckan om euron sade danskarna nej till integrationens Europa, nej till superstatens Europa, men ja till ett differentierat Europa, ja till ett Europa som respekterar nationella demokratier.
Rådet i Biarritz, och inom tre månader det i Nice, där man kommer att fundera över de europeiska institutionerna, måste dra en viktig slutsats av detta. Lösningen på utvidgningen är inte mera överstatlighet, mer tvingande makt i Bryssel för alla medlemmar i unionen eller till och med bara för några som samlas i en hård kärna.
Nu till den andra lektionen, som denna gång vänder sig till fransmännen, och sannolikt till andra folk. Mina landsmän antog den gemensamma valutan 1992 eftersom man hade sagt dem att den var möjlig utan en superstat. Men det stämmer inte. Det ser vi tydligt i dag med eurons fall. Fransmännen fattade alltså beslut 1992 på grundval av felaktig information. Utifrån denna erfarenhet måste de därför nu fatta beslut på nytt, men denna gång utifrån ärliga och fullständiga uppgifter.

Dell'Alba
Herr talman, ärade kolleger! Som ordförande Prodi säkert kommer ihåg, så röstade de italienska radikala mot hans utnämning förra året. Jag vet inte om vi hade gjort samma sak igen om ni, herr ordförande, vid den tidpunkten hade hållit det anförande som ni höll i dag inför Europaparlamentet. Ni pekade på - och det länder er till heder - alla de brister som ackumulerats under det euroepiska konstruktionsarbetes gång och som riskerar att komma fram i Nice om samma metoder och stämningar som dessvärre har präglat de senaste regeringskonferenserna skall fortsätta dominera. Enrique Barón gjorde rätt i att påminna er om att ni var en av dem som undertecknade Amsterdamfördraget, som inrättade figuren Mister GUSP, och jag vill tillägga att just er egen regering var bland de ivrigaste försvararna av herr Solana, denna nya och egendomliga juridiska figur, oavsett hans rent personliga meriter.
Därför är ert uttalande i dag om den mellanstatliga metoden desto mer glädjande, eftersom det är detta som parlamentet aldrig har upphört att betrakta som en av huvudorsakerna till Europas svaghet, inte bara på intern nivå, utan också externt. Med den här hastigheten, ordförande Moscovici, kommer vi inte att klara av utvidgningen och i Nice kan ni på sin höjd åter påbörja övningarna, kanske genom att sammankalla en ny regeringskonferens.
Som redan andra talare har påpekat, ordförande Prodi, så måste kommissionen med kraft återta sin roll som motor i det europeiska integrationsarbetet och ni, i dag, har dragit upp de stora linjerna. Fortsätt i den andan, gör er röst hörd med kraft, såväl i Biarritz som i Nice; låt er inspireras av Europaparlamentet ståndpunkter, rimliga och kloka när det gäller denna fråga, och jag är övertygad om att ni inte kommer att sakna denna församlings stöd och uppmuntran.

Van Dam
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! De frågor som kollega Napolitano för utskottet för konstitutionella frågor ställde till rådet och kommissionen vittnar om en inställning till stadgan som vår partigrupp tyvärr inte kan dela.
För ett bättre skydd av de grundläggande rättigheterna i Europa är det inte alls nödvändigt att den här stadgan blir av. Det erkänner även experter på europeisk grundlagsrätt. Om stadgan skulle utgöra en del av fördragen så skulle det ske på bekostnad av det inflytande som Europarådet och Europakonventionen om mänskliga rättigheter har. På lång sikt leder det ganska säkert till behörighetskamp och intressekonflikter mellan Europeiska unionen och Europarådet. En juridiskt bindande stadga är inte bara onödig utan till och med till nackdel för upprätthållandet av de grundläggande rättigheterna. För att effektivt skydda dessa grundläggande rättigheter i Europa är det nu och i framtiden tillräckligt att Europeiska unionen ansluter sig till Europakonventionen om mänskliga rättigheter. På det sättet skapar vi samtidigt verkligen en extern tillsyn för Europeiska unionens institutioner.
För vår del får Europeiska unionens anslutning till Europakonventionen om mänskliga rättigheter därför gärna vara ett av de ämnen som medlemsstaterna förhandlar om inom ramen för regeringskonferensen. Förhandlingar om stadgan behövs för vår del inte och desto mindre om vi tittar på texten i stadgan. Den här texten visar tydligt att stadgan endast är lämpad att fungera i en europeisk enhetsstat. Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa hoppas dock att en sådan federal stat aldrig blir av.

Hager
Herr talman! Det gläder mig personligen att vi efter att unionens sanktioner har upphävts är tillbaka till normala förhållanden, kanske med några undantag, som inte bryr sig om det. Jag kan därför med välbefinnande ägna mig åt stadgan om de grundläggande rättigheterna. Man kan ha olika uppfattning om den text som tagits fram. Man kan bedöma den som tillfredsställande eller mindre tillfredsställande, och man kan, jämfört med den enorma insatsen, också betrakta den som aningen torftig. En sak kan man dock objektivt konstatera. Det egentliga målet kommer inte att uppnås förrän denna stadga erkänns som rättsligt bindande. Till dess kommer den nämligen att förbli en läpparnas bekännelse.
Huruvida för övrigt ett ytterligare konvent vore ett dugligt instrument för den väsentligt mer komplexa frågan om en europeisk författning, kommer att visa sig. Att de nationella parlamenten tas med i arbetet är naturligtvis positivt. Personligen anser jag dock att det är tveksamt om man på så bred basis kan komma fram till ett förnuftigt resultat i denna svåra fråga.
Vad beträffar Biarritz tillåter jag mig påpeka att det därifrån inte är långt till Nice, men framför allt inte heller särskilt lång tid. Det står fortfarande fullständigt öppet om medlemsstaterna i Nice kommer att kunna enas om ett nytt fördrag. Det franska ordförandeskapets inställning att man hellre vill vara utan fördrag än ha ett dåligt, anser jag vara förnuftig. Men uppfattningarna om vad som är ett bra eller dåligt fördrag ligger dock milsvitt från varandra. Dessutom förskonas det franska ordförandeskapet inte från kritik från ledande europeiska diplomater på grund av sitt sätt att leda förhandlingarna. Men det kommer att bero just på hur detta franska ordförandeskap i rådet uppträder, om framför allt små medlemsstater får med sig det intrycket från förhandlingarna till regeringskonferensen att deras betänkligheter och ståndpunkter tillmäts mindre vikt än de som de stora länderna bidrar med.

Cornillet
Herr talman! Denna stadga är en bra åtgärd för alla och särskilt tror jag för vårt parlament. Jag ser tre fördelar med den. Den första är den metod man valt, metoden med konventet, denna kloka blandning av nationella och europeiska berättiganden, även om det förekommit en fjärde bedragare, såsom kommissionär Vitorino betonade. De tre musketörerna var fyra, men de har faktiskt gjort det möjligt att inrätta en metod som borde kunna användas igen en annan gång, för att få saker och ting att gå framåt inom Europeiska unionen.
Den andra fördelen är arbetet inom kommissionen. Jag vill hylla Mendez de Vigo för det arbete han utfört. Vi har bl.a. kunnat se den huvudsakliga betydelse som åtminstone den europeiska delegationen kunnat ha, när det gäller de ändringsförslag som godkänts.
Den tredje fördelen är ett bra parlamentariskt arbete, vilket är något som ett parlament alltid bör glädjas över. Kvaliteten hos de föregående talarna får mig att bara nämna detta i förbifarten, men det stämmer att det har ett verkligt mervärde. Det har funnits ett tillämpningsområde som respekterar subsidiariteten och det var inte så lätt att utforma en stadga som var juridiskt stadig och samtidigt någotsånär lockande och läsbar för medborgarna.
Mot dessa tre fördelar står så tre ansvarsområden. Det första gäller kommentarerna. Jag tror att vi måste gå förbi vår inneboende frustration gentemot all konsensus, så att vi parlamentariker kan ge berömmande kommentarer om stadgan, snarare än att uppehålla oss alltför länge vid det vi skulle ha önskat fanns med i den.
Det andra ansvarsområdet gäller antagandet av stadgan. Jag hoppas att parlamentet i november med all den högtidlighet som krävs kan anta stadgan om de grundläggande rättigheterna, eftersom det är tradition att parlamentet fungerar som den offentliga frihetens väktare och Europaparlamentet bör ta tillfället i akt att visa det.
Det tredje ansvarsområdet, slutligen: det ligger i uppföljningen av denna stadga och vi bör visa prov på uthållighet. Vi har med mycket stor majoritet röstat för en resolution om att stadgan skall införlivas i fördragen. Jag vet mycket väl att båten redan är tungt lastad i Nice, och jag är inte övertygad om att det är en bra politik att begära det i Nice. Vad vi kan begära i Nice är en mycket exakt tidsplan för att på sikt införliva denna stadga, även om, och juristerna bekräftar det, jag tror att den så snart den antagits av oss och tillkännagivits av regeringscheferna, får juridiska konsekvenser eftersom inget hindrar EG-domstolen från att hänvisa till den.
Vi har alltså en text, efter allt detta, som kommer att få stor betydelse inom Europa, många har betonat det. Det är en fördel för medborgarna. Personligen gläder det mig att tänka på att det skulle kunna vara den framtida inledningen till en kommande konstitution. Gentemot världen utanför tror jag att de mänskliga rättigheterna är Europas verkliga budskap. Vi har här nu en europeisk guide att överlämna till våra partner i koncentriska cirklar. Till att börja med dem som vill bli medlemmar och sedan dem som vi förhandlar med.

Paciotti
Jag vill tacka ordförande Prodi för hans kraftfulla inlägg, som återspeglar en storslagen vision som många av oss delar. Jag instämmer också i det som sagts om det nyskapande i stadgan om grundläggande rättigheter, en stadga som hävdar de grundläggande rättigheternas oskiljaktighet och överbryggar den traditionella uppdelningen i civila rättigheter, ekonomiska och sociala rättigheter genom rättigheter av en ny generation, en stadga som hävdar jämlikheten mellan män och kvinnor på alla områden av mänsklig verksamhet.
Men i dag är stadgan i första hand en symbol, en symbol för övergången från marknadens Europa till det politiska Europa, från staternas Europa till medborgarnas Europa. Europeiska unionen som bildats av olika folk och nationer som vill förbli olika vad gäller traditioner, språk och religioner, bygger sin identitet inte på det faktum att alla tillhör en viss etnisk grupp, samma land, samma blod, utan på det faktum att vi har gemensamma principer, att människor har samma grundläggande rättigheter. Detta är den modell för europeisk kultur som, efter sekler av blodiga konflikter, har garanterat en varaktig fred mellan våra folk, och det är denna fred och denna sociala modell som vi vill erbjuda kandidatländerna, av vilka vi inte begär att de skall dela våra traditioner eller vår tro, utan acceptera samma regler som bevarar vars och ens frihet och värdighet.
Det originella när det gäller den metod som tillämpats för att utarbeta stadgan - detta har sagts med all rätt - har snabbt gett frukt, tack vare att företrädare för medborgarna och regeringarna har bidragit till en samsyn med alla delar av det civila samhället som velat göra sina röster hörda, till öppenhet och samarbetsanda i själva processen, till en beredvillighet att låta olika ståndpunkter komma till tals, till ett accepterande av värdiga kompromisser. Utdragna halvhemliga eller sekretessbelagda förhandlingar, vilket just kännetecknar den mellanstatliga metoden, avsätter inte samma frukter.
Detta symboliska dokument är en milstolpe på vägen mot en konstitutionalisering av Europeiska unionen - för enligt min åsikt växer inte unionens konstitution fram ur en enda handling i ett enda ögonblick, utan ur en progressiv konsolidering av gemensamma institutioner och definitioner av gemensamma, grundläggande regler - och detta måste bli en konkret tillämpbar rätt.
Fördragen har förvandlat unionen till ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. Detta område kan inte få förbli utan de band som klart uttalade grundläggande rättigheter innebär. Det är medlemsstaternas skyldighet att slå fast dessa tvingande regler och att ge stadgan ett juridiskt värde på lämpligast möjliga vis.
Stadgan, som är unionens själ, kan inte längre tillåtas hänga fritt i ett vakuum, utan bör ges konkret form och bli ett med övriga gällande regler. Regeringarna måste ta de mänskliga rättigheterna på allvar, de måste se till att de blir effektiva och livskraftiga, de måste ge det europeiska medborgarskapet en konkret form. Endast på det viset kommer medborgarna att ta Europa på allvar som sitt gemensamma hus.
(Applåder)

Malmström
Herr talman! Mötet i Biarritz markerar halvlek i kampen om ett nytt fördrag. Tyvärr har matchen hittills varit föga spännande och utan mål. Europas medborgare väntar otåligt på resultat.
I kandidatländerna väntar man på positiva signaler, som visar att vägen till medlemskap trots allt blir kortare. I medlemsländerna väntar vi alla på att ministerrådet visar politiskt mod och vilja att verkligen reformera det nuvarande samarbetet. Det är i dag svårt att se om den viljan finns. Förhandlingarna om det nya fördraget förs i alltför slutna rum.
Det franska ordförandeskapet har därför ett stort ansvar för att konkreta och verkliga resultat uppnås i Nice, och det nya fördraget måste verkligen skapa en europeisk union för nya medlemmar. Man måste lösa de institutionella frågorna och ge ett tydligt mandat för det fortsatta arbetet om en europeisk medborgarvänlig och begriplig författning. I denna författning bör stadgan ingå, och en sådan signal hoppas jag kommer i Biarritz.
Det är för oss liberaler självklart, och detta måste vara kristallklart, att den nuvarande regeringskonferensen måste vara den sista innan nya medlemmar släpps in. Olösta frågor om Europaprojektets framtid kan inte tas som intäkt för att ytterligare skjuta på vår historiska uppgift att ena Europa. EU blir aldrig färdigt, men i de framtida diskussionerna måste kandidatländerna aktivt deltaga. Metoden från konventet är kanske en lämpligare metod än dessa regeringskonferenser som vi tidigare har haft.
Förväntningarna inför mötet i Biarritz är höga. Vi längtar alla efter tecken på framsteg. Det är dags att göra några mål för att hålla hoppet och intresset för hela matchen uppe.

Frassoni
Herr talman! Kroppsspråket kan ibland vara tydligare än orden, men jag hoppas att den tankspridda och nedlåtande attityd med vilken minister Moscovici har följt vår debatt inte är representativ för attityderna i det råd som han i dag leder.
Jag vet med säkerhet att det inte är på det viset och jag hoppas att de länder som i dag med lättnad och entusiasm lyssnade på ordförande Prodis tal kan agera, härifrån till Nice, på ett sådant sätt att det blir en verklig framgång.
Ett par ord skulle jag vilja säga om konventmetoden. Det är sant att det är bättre än en regeringskonferens, men - se upp, kära kolleger! - även konventet var tvunget att komma fram till enhällighet om vartenda ord och i slutfasen, framföra allt när det gällde att fatta beslut, fick vi bevittna ett slags regeringskonferens del II med vårt presidium som borde förhandla med medlemsstaterna, och inte med parlamentsledamöterna, eller inte bara med parlamentsledamöterna.
Jag tror med andra ord att problemet med enhällighet, inte bara när det gäller slutresultatet som helhet, utan också när det gäller de enskilda delarna i stadgan, än en gång har visat sig vara en allvarlig begränsning när det gäller innehållet i själva stadgan.

Ainardi
Herr talman! Ordförande Prodi hänvisade till folkomröstningen i Danmark. Jag tror att denna omröstning är ett uttryck för ett obehag som går mycket längre än landet självt. Många européer ställer sig frågande till unionens situation, dess målsättningar och till och med meningen med den. Vi talar om förtroendekris gentemot institutionerna, jag tänker på en förtroendekris som bl.a. beror på skillnaden mellan de sociala förväntningarna och oförmågan att bemöta dem. Medan tillväxten utvecklats har orättvisorna blivit allt mer oacceptabla. Kravet på en rättvis delning har ökat ytterligare. Det finns också en stark förväntan när det gäller enighet, öppenhet och offentlig debatt. Vi måste vara mer uppmärksamma.
Trots metoden, som jag hyllar, förefaller stadgan om de grundläggande rättigheterna, som skulle vara Europeiska unionens sociala grund, inte att vara i nivå vare sig med förväntningarna eller ambitionerna. Trots de positiva ändringar som gjorts i den senaste versionen från konventet, är fortfarande skillnaden stor mellan medborgarsammanslutningarnas satsningar, deras förhoppningar och det nuvarande resultatet. Jag skulle till och med vilja påstå att det förekommer många tvetydigheter i stadgan. Det finns ännu så länge tid att låta den utvecklas, och i större utsträckning beakta förslagen från en rad föreningar, fackföreningar och framstegsvänliga krafter. Detsamma gäller prioriteringen av sysselsättningen, kampen mot utslagningen, livslångt lärande, som alla är mycket viktiga målsättningar, men där konkretiseringen hindras av logiken i stabilitetspakten och avregleringens dogmer.
Efter min kollega Wurtz vill jag säga i vilken utsträckning den nödvändiga reformen av institutionerna måste möta frågan om demokratisering av unionen. I alla långt framskridna diskussioner finns ett skriande behov: hur kan man skapa institutioner som medborgarna kan vara delaktiga i? Det är ett villkor för att bygga ett hållbart Europa för folket.

Segni
Herr talman! Min kommentar till det anförande som kommissionens ordförande höll kan sammanfattas i ett enda ord: bravo! Men vi vet ju att utvecklingen inte är positiv, det är bättre att säga som det är. Förhandlingarna har hittills varit en besvikelse och avsatt negativa resultat: vad vi vet så finns det ännu inte en enda punkt av de 75 fall som skulle avgöras enhälligt där det var en total samstämmighet och för första gången i Italien visar en undersökning som gjordes häromdagen att i en av de viktigaste regionerna, nordöstra Italien, så minskar stödet för EU.
Sanningen är att EU är som ett plan som skall starta: antingen accelererar det och lyfter, eller så störtar det. Ordförande Prodi! Ni som har det största ansvaret, ni måste gå hela vägen. Ni, liksom vi, är skyldig att vara fullständigt konsekvent, men det finns två saker som måste göras: det första är att genast säga att om Nice går dåligt, så utlöses en intern kris, även om det skulle leda till att kommissionen avgår, om så skulle behövas. Det andra är att säga lika klart att utvidgningen inte går att genomföra om vi inte först genomför en seriös reform.
Europatanken riskerar att haverera på grund av kompromisser, inte på grund av kriser. Kriser, när de innebär att idéer ställs mot varandra, är hälsosamma.

Fiori
Herr talman! Som alla goda cyklister gör Prodi ett ryck vid rätt tillfälle. Detta är känslan man får inför inlägget i dag, ett inlägg som ger nytt hopp.
Låt mig uppehålla mig vid två saker som väcker två olika känslor: glädjen över stadgan och bedrövelse över resultatet i Danmark. Två olika resultat, men enligt min mening tätt knutna till varandra och förebud om nya tider. I omröstningen i Danmark deltog nära 90 procent av befolkningen, en nivå som otvetydigt vittnar om befolkningens intresse när det gäller att del av de europeiska besluten. Resultatet, som vi respekterar helt och fullt, visar däremot att medborgarna fortfarande verkar känna sig långt från de europeiska idealen.
Problemet är förmodligen allmänt. Vi måste säga oss att efter femtio år av gemenskap så saknas det förmodligen en känsla av samhörighet med ett Europa som inte enbart är en geografisk beteckning. Visserligen kommer dagens inre gränser och morgondagens gemensamma valuta, när den kommer i omlopp, att bli effektiva och nödvändiga symboler som, i och med att de direkt påverkar vardagen, kommer att bidra till att förstärka Europatanken, men de kommer inte att räcka till för att uppfylla medborgarnas krav på att höras mer och på att deras intressen och framför allt deras förhoppningar skall bli bättre företrädda.
Vi vet att de mål man ställt upp för den nu aktuella regeringskonferensen inte helt uppfyller detta behov, även om reformerna vad gäller rösträkningen och utvidgningen av omröstningen med kvalificerad majoritet går i den riktningen. Sedan länge talas det om ett " efter Nice" , en period under vilken institutioner och regler måste reformeras mer genomgående, även och framför allt med tanke på utvidgningen.
Jag tror, i likhet med många andra, att de erfarenheter vi gjorde i samband med stadgan inte får vara en isolerad företeelse, och att den formel vi valt kan upprepas med de ändringar som krävs i det enskilda fallet, så att reformprocessen, i likhet med vad president Chirac just framhållit, i allt högre grad motsvarar behovet att föra våra institutioner allt närmare medborgarna.
Stadgan har varit en framgång för hela Europa tack vare den formel som valdes, tack vare det viktiga resultat som uppnåddes vad gäller tiden och tack vare den känsla av ansvar som alla deltagande parter visat prov på. Låt oss försöka exportera modellen för en framtid som innebär konkretiserade europeiska förhoppningar.

Van den Burg
Herr talman! Jag är också stolt över texten i den stadga som läggs fram för rådet i Biarritz. Det är första gången som innehåll ges åt de grundläggande rättigheternas odelbarhet, vilket det yrkats för i den internationella debatten sedan människorättskonferensen i Wien 1993. Jag har arbetat för att sociala, ekonomiska och kulturella rättigheter skall tas upp tillsammans med de klassiska grundläggande rättigheterna. Det har lyckats. Två minuspunkter.
Presidiet har inte gått in på den stora majoritetens önskan vid konventet att göra en tydlig hänvisning till Europarådets omprövade sociala stadga. Det tycker jag är oklokt men jag utgår från att EG-domstolen dock skall göra det i sin tolkning av de sociala rättigheterna. I sista stund infördes ändringar i texten i artikeln om kollektiva åtgärder och rätten att strejka. Detaljerna skall jag inte gå in på här. Kommissionär Vitorino vet precis vad det handlar om. Jag förväntar mig att skall rätta till detta och göra ett förtydligande i motiveringen.
Som före detta förhandlare inom fackföreningsrörelsen är jag van att försvara förhandlingsresultat. Från mig får ni alltså inte höra hela litanior om punkter som saknas eller som inte har formulerats tillräckligt snyggt. Jag tycker att stadgan ser bra ut. Den måste binda den europeiska politiken i hela dess bredd till rättsstatens och den sociala välfärdsstatens normer och principer. Det var uppdraget från Köln och det är också vad stadgan kan göra, vare sig det nu blir bindande eller inte.
Naturligtvis måste stadgan tas med i fördraget och den bör vara grunden för en europeisk grundlag i framtiden. Vissa medlemsstater behöver emellertid litet mer tid för att vänja sig vid tanken. De långsammaste hotar här att bestämma takten men det är inget skäl för att bara slänga stadgan i papperskorgen om den nu inte kan bli bindande på en gång. Tvärtom, jag tycker att vi nu helt måste inrikta oss på fortsättningen. Inte luta oss tillbaka alltså, herr Moscovici! Stadgan måste bli ett levande instrument, juridiskt och politiskt.
Juridiskt sett kan man tänka sig andra former för upprätthållande än direkt enskilt avtvingande vid EG-domstolen. Inom Europarådet och ILO har man till exempel mycket erfarenhet av rapporteringsförfaranden, expertkommittéer och kollektiv klagorätt för fackföreningar och icke-statliga organisationer och även på det sättet kan stadgan kontrolleras juridiskt.
Minst lika viktigt är det att stadgan som politiskt projekt kan fortsätta som medel för att engagera människor i Europa. Den diskussion som uppstod efter Verheugens uttalanden om en folkomröstning visade på ett pinsamt sätt hur stora brister det finns i kommunikationen mellan Bryssel och medborgarna. Den danska folkomröstningen kan också ses som ett misstroendevotum.
Jag skulle vilja föra fram stadgan som en stadga för en bred samhällsdebatt om vilket sorts Europa vi vill ha. Pintassilgo och hennes De vises kommitté föreslog det redan år 1996. Icke-statliga organisationer och fackföreningar är klara för det. Det har deras enorma engagemang i processen hittills visat. Låt oss hålla kvar det engagemanget och utöka det.
Förra veckan föreslog Benelux-ländernas regeringar i ett IGC-memorandum att det under det belgiska ordförandeskapet nästa år skall fastställas en framtidsplan för Europa, i vilken sådana saker, till exempel stadgans förankring, skall tas upp men även diskussionen om reformen av institutionerna och befogenheterna, vilket Prodi tog upp.
Jag tror det är en realistisk tidtabell att lägga fram det projektet för Europas framtid under det ordförandeskapet och stadgan har där sin givna plats.

Procacci
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, ärade kolleger! Vi lever i en betydelsefull tid för Europa, för planeten, och inte bara för unionen. Utarbetandet och godkännandet av stadgan om grundläggande rättigheter i samband med en regeringskonferens som skulle kunna innebära en stor utmaning, samt utvidgningen, är historiska händelser som kan komma att prägla detta sekels inledning. Denna viktiga knutpunkt i historien kan emellertid komma att inte fullt ut uttrycka alla sina potentiella möjligheter om stadgan inte får rättslig verkan, om regeringskonferensen inte lyckas genomföra några reformer, om följaktligen utvidgningen riskerar att bli en broms för den politiska integrationen.
Det dilemma som i detta ögonblick nära berör så många medborgare, de medborgare som vill se ett politiskt Europa och inte bara en stor handelsorganisation, är detta: om regeringskonferensen inte skulle leda fram till de önskvärda reformerna, kommer då samma procedur att drabba utvidgningen? Om vi ändå går vidare med utvidgningen - något som vore önskvärt - så är det enda hoppet ett förstärkt samarbete. Denna senare vision får emellertid absolut inte begränsas av i förväg upprättade gränser utan borde, även om den behålls inom ramen för en accepterad rättslig och institutionell ram, göra det möjligt för de medlemsstater som är redo att gå vidare med en mer intensiv politisk integration, och överlämna åt andra möjligheten att följa den när de anser det vara lämpligt.
Det handlar om att låta var och en föra sitt eget politiska projekt till unionen i en mångfaldens harmoni som, i grund och botten, redan prövats som en vinnande lösning i Europeiska unionens historia.

MacCormick
Herr talman! I likhet med många andra i kammaren, välkomnar jag verkligen vad Prodi har sagt oss denna förmiddag, både om unionens och dess institutioners uppbyggnad och om stadgan om rättigheter. Jag är en av dem som tror att ett antagande av stadgan, även i en förklarande form, kommer att utgöra ett välkommet steg framåt, eftersom det i sinom tid utan tvekan kommer att leda till en stadga som är fullt rättsligt bindande.
Jag skulle vilja fästa kammarens och kommissionens uppmärksamhet på en fråga som kommer att komma upp på fredag, när vi diskuterar rättigheterna för " lettori" , de utländska språklärarna på italienska universitet. Det rör sig om en situation där unionsmedborgares rättigheter har förvägrats dem under mer än tolv år. Det duger inte att enas om en stadga för rättigheter på högsta nivå, om enskilda medborgare som behandlas orätt av en stat inte får någon effektiv hjälp. Vi insisterar därför på att kommissionen, liksom det åtagande för stadgan som vi har hört från den i dag, även åtar sig att skydda enskilda medborgares rättigheter.

Sjöstedt
Herr talman! Den stadga om grundläggande rättigheter som har föreslagits innebär inte att medborgarnas rättigheter stärks. Den tillför ingenting utöver vad EU:s, medlemsstaternas och Europarådets politik på området innebär i dag. Detta framgår också tydligt av stadgans artikel 50.
Stadgans text har dessutom, sett ur ett vänsterperspektiv, stora brister i innehållet. Stadgan kan därför bara ses som ett försök att överföra ansvaret för medborgerliga rättigheter från de institutioner där de i dag hör hemma till Europeiska unionen. Det är en utveckling som vi avvisar. Den syftar enbart till att driva EU i riktning mot en federal statsbildning.
Vi anser att det finns bättre alternativ, nämligen att EU signerar och därmed underställs Europarådets konvention på området. Det skulle dessutom stärka det alleuropeiska samarbetet på området i stället för att försvaga det, som EU-stadgan riskerar att göra.

Camre
Herr talman! Den danska folkomröstningens resultat bör förstås utan att man gör några falska tolkningar. Det danska " nejet" är inte ett isolationistiskt eller nationalistiskt nej. Det är inte ett uttryck för att en majoritet av danskarna säger nej till det europeiska samarbetet, och det är inte ett uttryck för att danskarna inte är tillräckligt informerade om Europeiska unionen verksamhet och utvecklingsplaner. En majoritet av danskarna har sagt nej, på samma sätt som 1992 och 1993, till mer integration i Europa, nej till förlust av mer suveränitet och nej till de instrument som tjänar dessa syften - alltså nej till euron, nej till majoritetsbeslut och nej till en europeisk författning. Låt mig understryka att nejrösterna avgetts av väljare över hela det politiska spektrumet, även den regerande socialdemokratins väljare har till 50 procent sagt nej. Man skall inte föreställa sig att det europeiska projekt, som vi har hört kommissionsordförande Prodi ge en så tydlig beskrivning av, skall kunna övertyga danskarna och få dem att rösta ja. Den danska regeringen och ja-partierna har med all kraft försökt att bortförklara den integration och det överlämnande av suveränitet som håller på att ske. " Unionen är stendöd" , har man sagt för att lugna ett folk som varit självständigt i 1 000 år. Hade den danska regeringen uttalat sig så tydligt som Prodi och Poettering har gjort här i dag, skulle nejrösterna varit många fler. Låt mig därför säga till er alla: De som vill ha mer union, får gå vidare ensamma, Danmark och alla fria européer som får tillfälle att hålla folkomröstningar, kommer att säga nej tack.

Maij-Weggen
Herr talman! Det informella toppmötet i Biarritz kommer säkert inte att medföra några genombrott. Det skall ju förresten ske i Nice. Det som dock kan ske vid det här toppmötet är att det läggs en grund för Nice och därmed är den här debatten också meningsfull för att föra fram vårt budskap från parlamentet.
När det gäller Biarritz så hoppas jag verkligen att det som återstår från Amsterdam snabbt kan lösas. När det gäller antalet kommissionärer så räcker det med en kommissionär per medlemsstat för vår del. Parlamentet klarar sig med högst 700 ledamöter. Vidare, och det är den viktigaste punkten, skall all unionslagstiftning beslutas med kvalificerad majoritet med, och det är viktigt, medbeslutanderätt för parlamentet, jag hör nämligen här och där sägas att de två inte automatiskt sammanfaller.
Herr talman! Något som också behövs är att man i Biarritz ser litet längre framåt. Vi vet mycket väl att de nuvarande fördragen inte räcker till och att det i framtiden är nödvändigt att utveckla en bättre och annan struktur för unionen, en mer konstitutionell struktur som även tydligt visar vilka som är medlemsstaternas befogenheter och vilka som är unionens. I det avseendet tycker jag att ordförande Prodi tagit ett bra första steg.
Herr talman! Något om stadgan. Jag har haft äran att vara med och arbeta på stadgan. Jag vill i första hand tacka Roman Herzog och även Iñigo Mendez de Vigo för det utmärkta arbete som lagts ner och även för det sätt på vilket allt fler kompromisser görs. Kommissionär Vitorinos roll var mycket positiv och resultatet är bra. I stadgan fastställs medborgarnas värdighet, förbudet mot dödsstraff, medborgarnas fri- och rättigheter, skola, arbete och företagsamhet i alla medlemsstater, den mycket utökade artikeln om antidiskriminering, mycket mer omfattande än i Amsterdamfördraget samt jämlik behandling av män och kvinnor, inte bara på de traditionella områdena arbete, lön och social trygghet utan även på alla områden inom unionen, och det är en framgång.
Jag hoppas absolut, och det säger jag med eftertryck, att man verkligen skall få en möjlighet att en gång kunna införliva den här stadgan i fördragen.
Herr talman! Avslutningsvis vill jag komma med en sista kommentar angående professor Prodis hjärteskri, hans varning, en välmenad varning, att sluta bekräfta och bygga ut mellanstatliga trender. Jag skulle inte kunnat säga det bättre själv. Det gör Europeiska unionens antidemokratiska karaktär bara större. Prodi har verkligen byggt upp en skyddsmur mot det i dag, det hoppas jag Moscovici har förstått och jag hoppas också att den trenden skall brytas och vändas vid rådet i Nice och Biarritz.

Cederschiöld
Herr talman! Jag vill börja med att uttrycka min förhoppning om att regeringscheferna i Nice kommer att göra rättighetsstadgan, det vill säga paketet i sin helhet, till ett direkt individuellt medborgarskydd. Vår rättighetsförklaring är den första under detta årtusende. Det är den mest moderna i världen, och den är utarbetad i världens största sammanhängande rättsområde. Här finns ett viktigt budskap till medborgarna och till vår omvärld, om vilka rättsstatliga principer våra länder vilar på.
För första gången har medborgarnas företrädare varit aktivt delaktiga i detaljutformningen av Europeiska unionens utveckling. En demokratisk och effektiv modell har ersatt en gammalmodig, trög och ensidig modell. Vår europeiska identitet och värdegemenskap kommer att stärkas. Stadgan kommer emellertid också att få liberaliserande effekter på den europeiska ekonomin. Den enskildes chanser att starta företag och att försörja sig ökar. Enskilt och immaterialrättsligt ägande får stärkt skydd. Detta individuella skydd är en viktig grund för utvidgningen - EU:s prioritering för de närmaste åren. Även kandidatländernas medborgare skall kunna ta del av EU:s fri- och rättigheter. Här och nu formas det europeiska medborgarskapet, som inte minst ger medborgare i små länder det stora landets fördelar.

Sudre
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Sällan har ett ordförandeskap i Europeiska unionen varit så fyllt av viktiga frågor och kantat av händelser.
De viktiga frågorna är framför allt regeringskonferensen och förberedelserna för utvidgningen, och de två är naturligtvis förbundna med varandra. När det gäller händelserna är det svårigheterna med euron, det höjda oljepriset och på ett annat plan hoppet om en övergång till demokrati i Jugoslavien.
Det franska ordförandeskapet har verkligen ingen lätt uppgift.
Som de folkvalda vi är, är vi åtminstone skyldiga att såväl uppmuntra ordförandeskapet att göra framsteg, trots motgångarna, som att föra vidare de budskap vi får från den allmänna opinionen i våra respektive länder.
Ett budskap om oro till att börja med inför de ekonomiska och sociala svårigheter vi genomlever, och detta trots en fortsatt tillväxt, som är frukten av våra landsmäns ansträngningar. Vi förväntar oss av det franska ordförandeskapet att en stram och enad reaktion hörs från de femton medlemsländerna och mycket snabbt gör det möjligt att vända tendensen, när det gäller dessa frågor som i första hand gäller våra landsmän. Annars skall man inte bli förvånad över att den allmänna opinionen är skeptisk till eller till och med förkastar Europa.
Vidare ett budskap om uppmuntrande när det gäller förhandlingarna inom regeringskonferensen inför utvidgningen av unionen. Dessa förhandlingar är mycket svåra, det vet vi, och det finns risk för ett misslyckande eller ett a minima-avtal i Nice, vilket skulle vara ännu allvarligare, det har ni redan sagt herr minister.
Europaparlamentet och genom det Europas folk förväntar sig av det extra Europeiska rådet i Biarritz att det skall bli en kraftansträngning, ett politiskt uppvaknande för ledarna i våra länder. Politiken med små steg är inte längre anpassad till omfattningen av de stora frågor vi ställs inför, men jag kände beslutsamheten, hos er alla, i era uttalanden. Låt oss återge Europa dess mänskliga dimension, och i det hänseendet är införlivandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna i fördragen en viktig etapp. Låt oss se till att vi kan organisera oss när vi är femton medlemsländer för att under goda förhållanden kunna ta emot de länder som knackar på vår dörr. Låt oss slutligen ha klarsynen att fastställa Europas gränser.
Jag tog inledningsvis upp händelserna i Jugoslavien. Om vi bara kunde låta oss inspireras av modet och envisheten hos våra vänner serberna i deras motgång skulle Europa göra större framsteg och få större förståelse och stöd från våra folk.

Ferber
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, kära kolleger! När vi godkänner stadgan om de grundläggande rättigheterna upplever vi ett historiskt ögonblick i Europaparlamentet. Slutförandet av detta arbete är framför allt för medborgarna en viktig milstolpe i Europeiska unionens historia. Konventets arbete under ledning av f.d. förbundsordförande Roman Herzog kan välkomnas. Jag vill här också tacka doktor Ingo Friedrich, som har medverkat i konventet i en ledande position för vår grupp.
Men jag vill här än en gång tydligt och klart fråga: Vill vi skapa en stadga om människornas alla oföränderliga och ej avyttringsbara rättigheter? Eller vill vi ha en önskelista med allt som kunde vara bra? Är gratis undervisning och gratis tillgång till en arbetsförmedling en grundläggande rättighet i likhet med rätt till liv eller människornas värdighet? I Tyskland fanns det redan i Weimarförfattningen en omfångsrik katalog med grundläggande rättigheter, som på grund av sitt omfång dock uteslutande förföll till att bli en i rättsligt avseende ogenomförbar målinriktning. Det får inte ske här. Vi vill skapa ett äkta skydd för de grundläggande rättigheterna för våra medborgare i Europa.
När man ser på händelserna under den senaste tiden tycks mig också frågan om bensinpriset särskilt anmärkningsvärd. Nuvarande situation, som är outhärdlig i synnerhet för många åkeriägare och för jordbruket, måste i vart fall förbättras. Det räcker inte om finansministrarna i Versailles bedyrar att de inte skall sänka skatterna, och senare ger man med sig i de länder, där protesterna är mest högljudda.
Regeringskonferensen - för att ta upp en tredje fråga - om att reformera de europeiska institutionerna är för oss som parlament också av avgörande betydelse. Om det skulle komma till ett utökat majoritetsbeslut i rådet, så kan detta bara ske om Europaparlamentets medbeslutande samtidigt utvidgas. Varje annat förfarande skulle innebära en massiv brist på demokrati. Behörigheterna måste klart avgränsas. I artikel 87 måste tjänsten i allmänhetens intresse för sociala och kulturella frågor samt välgörenhetsfrågor tas upp, så att dessa viktiga institutioner också kan skyddas på ett varaktigt sätt.

Kauppi
Herr talman, ärade kommissionsordförande Prodi! Såsom man i denna sal flera gånger tidigare har konstaterat, är stadgan om grundläggande rättigheter ett resultat av rent demokratiskt samarbete. Stadgan bearbetades av ledamöterna från såväl vårt eget parlament som från de nationella parlamenten och regeringarna. Detta samarbete ledde trots tvivlen till ett enastående resultat. Man kan ställa frågan om man borde fortsätta tillämpa denna framgångsrika samarbetsmodell även i framtiden?
Många medborgare upplever Europeiska unionen som distant och byråkratisk. Medborgarnas misstro gentemot unionen måste tas på allvar. Vi bör fästa särskild uppmärksamhet vid relationerna mellan medborgarna och unionens organ. Därför är jag också mycket glad åt att stadgan om grundläggande rättigheter betonar öppenhetsprincipen, fastän den kunde ges ännu större utrymme.
Trots kraven som även i dag framförts här i denna sal verkar det som om stadgan om grundläggande rättigheter inte blir rättsligt bindande, utan endast en politisk förklaring. Ordet " endast" , som jag använde, kan trots allt ifrågasättas eftersom jag tror att EG-domstolen trots sin deklarationsmässiga karaktär i sin rättspraxis kommer att tillämpa artiklarna i stadgan om grundläggande rättigheter som bindande principer, med vilka domstolens tolkningar naturligtvis måste stämma överens. Därigenom utvecklas de så småningom även de facto till rättsligt bindande rättsnormer.
Stadgan om grundläggande rättigheter är ett exempel på att unionen bär ansvar och omsorg för de mänskliga rättigheterna. För att iakttagandet av mänskliga rättigheter ändå skall kunna övervakas även i praktiken måste unionen ha klara regler för eventuella sanktionsmekanismer gentemot medlemsstaterna. För tillfället överväger rådet att inkludera en dylik mekanism i artikel 7. Att komma överens om själva metoderna är bra, men man måste se till att systemet inte kan användas som ett politiskt slagträ. Enligt ett gammalt finskt visdomsord skall man tänka först handla sedan. För närvarande oroar det mig att man, om man genomdriver förslaget som Belgiens regering lagt fram beträffande dessa sanktionsmekanismer, handlar först och tänker sedan. Jag hoppas att man ännu överväger sanktionsmekanismerna innan toppmötena i Biarritz och Nizza.

Liese
Herr talman, kommissionsordförande Prodi, herr rådsordförande, kolleger! Jag tackar Europaparlamentets delegation i konventet och konventets ordförande, Roman Herzog, för deras engagerade arbete. Utarbetandet av en stadga om de europeiska grundläggande rättigheterna är ett viktigt och nödvändigt steg till ett Europa som ligger nära medborgarna.
Somliga är av den uppfattningen att man kan skapa en inre marknad i Europa utan att vara ense om grundläggande värderingar och principer. Denna åsikt har aldrig stötts av majoriteten i Europaparlamentet. Exempelvis har vi beträffande direktivet om att patentera biotekniska uppfinningar, som ju i första hand skulle vara ett direktiv för den inre marknaden, aldrig tillåtit att direktivet antas utan att grundläggande etiska principer förankras i det och att bestämd teknik, som kränker den mänskliga värdigheten, utesluts från möjligheten att patenteras. Just i fråga om modern genteknik var detta ett viktigt steg mot gemensamma värderingar i Europa.
Stadgan är ytterligare ett steg som säkert är mycket viktigare. Föreliggande förslag är i många delar utmärkt. Men just när det gäller skyddet av den mänskliga värdigheten och skyddet mot missbruk av modern teknik bör förslaget förbättras. Det finns otydliga formuleringar på några ställen, och jag är särskilt oroad över att i artikel 3 i förslaget till stadga bara den reproduktiva kloningen av människor har uteslutits. Detta kan tolkas som ett steg tillbaka gentemot hittillsvarande europeisk lagstiftning.
I direktivet om att patentera biotekniska uppfinningar har kloningen av människor helt uteslutits, kommissionsordförande Prodi, eftersom den är ett brott mot goda seder och den allmänna ordningen - alltså inte bara patentet, utan tekniken. Kommissionsledamot Busquin har tack och lov denna vecka i ett brev än en gång försäkrat mig om detta, och därför är det farligt om vi nu i stadgan är otydligare än i Europeiska unionens hittills antagna lagstiftning. Det beror inte på vår delegation, det beror inte på Roman Herzog, utan på medlemsstaternas regeringar. Därför måste man igen utöva tryck på dem för att de än en gång skall införa en förbättring på detta ställe.

Mombaur
Herr talman, ärade kolleger! Under bifall från domstolarna i Luxemburg och Strasbourg har konventet på ett anmärkningsvärt balanserat sätt formulerat ett förslag till en stadga om de grundläggande rättigheterna, och överlämnat det till rådet. Vari består denna stadgas mervärde? För det första i att det elementära beståndet av grundläggande rättigheter destillerats ur mer än 30 gällande rättsliga källor.
För det andra i öppenheten för medborgarna, som nu vet vilka rättigheter de har gentemot dem som tillämpar och skapar europeisk rätt, och i öppenheten för dem som gör just detta, skapar eller tillämpar europeisk rätt. Även de har nu klart för sig vilka rättigheter de måste iaktta.
För det tredje: Konventet har inte nöjt sig med att skriva av gamla rättigheter - det har till och med Europarådet erkänt - utan tagit upp nya risker beträffande gamla rättigheter och formulerat dem: inom brottsligheten, biotekniken, dataskyddet och i förvaltningen.
Stadgan garanterar alltså ett större skydd än Europeiska konventionen till skydd för de mänskliga rättigheterna, det måste man säga till alla dem som här i kammaren påstår motsatsen - och där formuleras politiska och sociala rättigheter på ett balanserat sätt.
Stadgan utgör den första förklaringen av de mänskliga rättigheterna i det nya årtusendet och är den modernaste stadga om de mänskliga rättigheterna som står till förfogande i hela världen. Den klargör för människorna att Europeiska unionen alltid har varit en värdegemenskap. Men EU måste göra mycket mer för att förbli en sådan. Rådsordförande Moscovici, jag frågar er detta på fullt allvar, tänk över följande: Om ni nu bara går tillbaka till beslutet från Köln och först på ett omständligt sätt vill överväga huruvida nu detta skall komma in i fördragen: Vilken uppmuntran skulle de, som inte respekterar de mänskliga rättigheterna, kunna få av att vi är tveksamma? Det stämmer, det som Baron Crespo sade: Varför skall vi förlora tid? Här handlar det ju bara om att bättre synliggöra gällande lag.

Moscovici
. (FR) Herr talman! Vi har just haft en både rik och intressant debatt. Jag vill i min tur hylla det starka och innehållsrika inlägget från ordförande Prodi. Jag noterar naturligtvis - och det är mycket tillfredsställande - att Europaparlamentet, i stort sett enhälligt, är nöjt med stadgan. Det är inte förvånande eftersom parlamentet har bidragit till den, och eftersom den också motsvarar vissa av parlamentets värderingar. Det ger en stor kraft till denna text och till Europeiska rådet för att främja den. Jag har noterat era önskemål och uppmuntran om att gå längre, att dra nytta av det språng som skapats för att ta den ända till Nice. Det är i det sammanhanget som jag skall försöka att kort besvara era inlägg.
Kommissionens ordförande Prodi höll ett försvarstal för att bevara gemenskapsmodellen, som fick mycket stort bifall på alla bänkar här, och jag vill i min tur hylla detta tal som utan tvivel kommer att vara ett viktigt tal. Jag instämmer med honom när det gäller behovet av att bevara den institutionella balansen genom att politiskt förbättra både kommissionen och rådet. Jag håller med honom när det gäller den centrala roll som kommissionen i framtiden skall ha som en garanti för det allmänna gemenskapsintresset. Jag håller med om hans varning för en återgång, vilket är frestande för vissa, till de mellanstatliga metoderna. Men utan att här vilja inleda en dialog med honom om en fråga som förtjänar att vi återkommer till den, vill jag också delge honom några reaktioner från rådet.
Vi måste vara försiktiga med allt som rör gemenskapen. Det originella med det institutionella systemet är just att man delar befogenheterna, ibland enligt subtila villkor, men som jag tror ändå visat sig bra. Är det inte bättre att klargöra befogenheterna för varje beslutsnivå snarare än att vilja inleda en juridisk fördelning enligt en klassisk federal modell? Är vi inte närmare den modell som förespråkades av våra grundare?
Kommentar nr två: Det finns områden där medlemsstaternas suveränitet inte kan ifrågasättas utan att göra upp med andan i den europeiska konstruktionen. Men där skulle jag vilja framföra om inte en motsatt uppfattning så i alla fall nyanser på två punkter. Den första punkten gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och förslaget som lämnats att ta med representanten för GUSP i kommissionen. Som ni vet handlar det om ett avsiktligt val som gjordes i Amsterdam att noga skilja mellan de två funktionerna. Den höge representanten uttrycker sig, till skillnad från kommissionen, inte helt oberoende, men har till uppgift att samordna den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som faller under medlemsstaternas befogenheter, och där måste vi kanske lämna stor plats åt det mellanstatliga arbetet. GUSP måste sannolikt, av skäl som har lika mycket att göra med historien som med ämnets art, fortfarande under lång tid falla under samordningen mellan medlemsstaterna. Kanske vi en dag kan avskaffa denna funktion, men jag tror inte att vi är där än. Det är däremot dags att konsolidera denna funktion.
Min andra nyans gäller euron. Fluktuationerna nyligen för denna valuta gjorde att behovet av en mer politisk ledning och förvaltning gjorde sig påmint. Lösningarna bör ändå inte, tror jag, undvika den starka mellanstatliga samordningen, samarbetet om den ekonomiska politiken. Enligt min uppfattning måste både rådet och kommissionen hålla stadigt i rodret, och man får inte heller här ge sig på hela gemenskapen. Det är anledningen till att jag tror att det är mycket viktigt att ordföranden i eurogruppen - som vi velat inrätta - behåller hela sin roll i frågan.
Vi är många som vill ha en federation av nationella stater. Det betyder också att var och en måste hitta sin rätta plats, eftersom dessa beståndsdelar är gjorda för att berika diskussionen, för jag tror att vi faktiskt lyssnat till ett mycket viktigt tal. Ordförande Napolitano! Jag blev glad av att höra att vi är överens om att vi inte får gå för fort fram, inte riskera att utsätta stadgan för fara. Men vi måste vara överens om vad vi placerar i denna konstitution.
Jag vill försäkra herr Poettering om att jag kan tugga tuggummi och samtidigt uppmärksamt lyssna till honom. Han gjorde rätt i att betona den väg vi gått sedan murens fall och Tysklands återförening för tio år sedan. Jag hoppas nu att demokratin kommer till Serbien. Han önskade att ordförandeskapet i Nice skall dra upp riktlinjerna för framtiden. Ordförandeskapet vet naturligtvis att saker och ting inte kommer att ta slut i Nice, att vi måste tänka på framtiden och lämna stafettpinnen vidare. Ännu en gång, låt oss inte ta framtida debatter som förevändning för att inte - det är inte er idé - fatta de beslut som krävs i dag redan vid regeringskonferensen, och det är naturligtvis målsättningen att förbereda dessa beslut i Biarritz.
Enrique Barón Crespo betonade när det gällde stadgan att det handlade om en vacker text som vi kan vara stolta över. Varför vill han då skydda den? Jag tror att vi inte får glömma bort att vissa medlemsstater helt enkelt - jag är inte här för att kritisera dem - redan tvingats överbrygga mycket starkt motstånd och tvivel för att godkänna denna text, och det är anledningen till om inte min försiktighet så i alla fall mitt tålamod, som jag tror är nödvändigt. När det gäller regeringskonferensen instämmer jag inte helt i hans åsikt. Jag tror inte att vi befinner oss i en låst position utan tvärtom vid ett vibrerande tillfälle. Jag hoppas för övrigt att vibrationerna blir starkare än i Biarritz. När det gäller framtiden måste vi kanske faktiskt se över metoden, kanske den med ett konvent snarare än en regeringskonferens, även om det kanske inte skall sättas i system.
Lannoye gladde sig åt min ståndpunkt när det gäller en eventuell konstitutionalisering. Jag vet inte, som en talare sade, om jag är representativ för min institution, men jag skulle vilja säga att det är en personlig åsikt. Det finns i dag ingen majoritetsönskan, enligt min uppfattning, hos medlemsstaterna att omedelbart arbeta på det. Vi noterade tvärtom relativt starka tvivel i Evian.
Wurtz beklagar att man inte tar större hänsyn till medborgarna, att man inte försöker rådfråga dem i större utsträckning. Jag tror för min del att det är just av den anledningen som metoden med konventet är bra och i högsta grad bör användas i större utsträckning i framtiden.
Föredragandena betonade kvaliteten i diskussionen och även behovet av att gå längre. Jag kan naturligtvis bara hålla med dem.
Jag kommer nu till svaren till Méndez de Vigo. Jag är inte kristdemokrat och jag tror därför inte på under. Men jag vill hylla Europaparlamentet som sådant, eftersom det i högsta grad bidragit till detta arbete. Det är inget mirakel, det är frukten av ett arbete. Skall man tillkännage och vänta, med risk för att texten inte godtas överallt som rättsligt bindande? Han frågar vem som vägrar. Ännu en gång, det är inte min uppgift att kritisera. Rådets ordförande är inte här för att söka efter syndabockar, utan tvärtom för att sträva efter konsensus och kompromisser. Jag har därför lust att säga till honom: låt oss kanske vänta på att rådet har diskuterat detta och så får vi se om vi kan gå längre, snabbare, med denna stadga.
Det är i samma anda som jag svarar Pervenche Berès. Hon önskade att texten i stadgan inte skulle ändras ens med ett kommatecken och att det skulle vara konventet som i sista hand avgör. Jag har en annan uppfattning än hon, eftersom konventet inte är en institution som är placerad över de övriga. Men jag önskar faktiskt att vi i Biarritz skall behålla paketet och dess rosett, annars är jag rädd för att vi inleder debatter som kan vara farliga. Hon hade också ett mycket intressant förslag när det gäller förhållandet mellan stadgan och diskussionen om en eventuell artikel 7. Jag är positiv till detta och jag skall föreslå att vi granskar idén med en hänvisning till stadgan, exempelvis i artikel 6, vilket jag tror skulle vara ett förslag som skulle göra det möjligt för oss att gå framåt, utan att gå så långt som till införlivande, och att ha en stark hänvisning. Men fortfarande måste, och jag säger det till de parlamentsledamöter som ingår i konventet, ledamöterna i Europeiska rådet övertygas om detta och det blir inte självklart.
Jag vill inte svara i detalj på talarnas inlägg. Det har jag för övrigt inte tid till. Jag vill bara betona att vi strävar efter att ta större hänsyn till sammanslutningarnas förväntningar. Man kan ju önska sig mer och bättre, men jag tror helt uppriktigt att det är en bra början. Den tillfredsställelse man här visat beträffande förslaget till stadga vittnar tydligt om att det funnits öppenhet, att metoden går hem och att vi också gått medborgarnas önskemål till mötes.
Margie Sudre upprepade våra landsmäns oro inför de ekonomiska och sociala svårigheter som leder till en europeisk skepticism. Det är inte dagens ämne, men jag kan inte låta bli att påminna henne om att det stämmer att det franska ordförandeskapet har starka institutionella uppdrag, men det har också starka medborgerliga prioriteringar. Jag skulle inte vilja att dessa medborgerliga prioriteringar försvinner bakom de institutionella prioriteringarna. Jag skall som exempel nämna den sociala agendan som för oss är en prioritet, eller inrättandet av det som jag skulle vilja kalla inte en ekonomisk regering utan en ekonomisk ledning, för att bemöta dessa svårigheter.
Jag skall avsluta med att säga att det franska ordförandeskapet - det skall ingen behöva tvivla på - har för avsikt att ge Europaparlamentet all den uppmärksamhet det förtjänar, att jag kommer och sammanfattar Biarritz för er den 24 oktober just här. Jag vill tillägga att vi vill arbeta i full öppenhet, såsom ni önskar, och fortsätta det regelbundna utbyte som vi haft med er sedan i juli. Det förefaller mig nödvändigt om vi vill att Biarritz skall bli ett lyckat europeiskt råd, dvs. att det förbereder goda villkor för en framgång i Nice, för det är på framgången i Nice som förloppet och även framgången med tiden efter Nice kommer att bero. Jag uppmanar er därför trots allt att inte kasta er ut i denna framtid alltför våldsamt, för denna framtid byggs steg för steg och sten för sten.

Prodi
. (IT) Herr talman, herr rådsordförande, ärade ledamöter! Jag tackar er för den vänlighet med vilken ni mottog mitt anförande och tackar även dem som i all vänskaplighet klandrat mig för att jag inte hållit detta anförande tidigare. Till detta vill jag säga, att innan man håller ett anförande måste man lära känna, förstå, väga de olika krafter som finns, för ett politiskt anförande måste alltid vara realistiskt och alltid knutet till den verklighet som dessa krafter representerar och de mål som vi alla ställer upp. Jag höll anförandet i dag, för jag ser att de risker som har ökat under de senaste månaderna i Europa har skapat en gemensam vilja i oss som kan bära konkret frukt i framtiden.
I dagens debatt instämmer jag med samtliga talare - Moscovici, Napolitano, de gruppledare som har talat - när det gäller betydelsen av stadgan om grundläggande rättigheter: detta är något nytt och, dessutom, oväntat. Men vi kan inte stoppa här: bortom alla de högtidliga politiska proklamationerna i stadgan är det nödvändigt att ta tydlig ställning när det gäller integrationen av stadgan i unionsfördraget. Men vi måste också ställa oss frågan: i vilket fördrag?
Som ni vet har kommissionen föreslagit att vi börjar arbeta på ett grundfördrag som är tydligare, där medborgarnas rättigheter är starkare, där unionens och medlemsstaternas respektive behörigheter preciseras eller, när det gäller de nuvarande behörigheterna i många fall, att fördraget blir begripligt. Detta arbete är möjligt, och den undersökning som gjorts vid universitetet i Florens utgör en god grund för att lägga upp ett sådant arbete på ett effektivt sätt. Detta arbete - jag upprepar - är inte bara juridiskt möjligt, utan politiskt nödvändigt.
Jag hoppas därför att Europeiska rådet i Nice förenas kring detta projekt och beslutar att starta det som ett konkret projekt, inte som något som redan har avslutats, naturligtvis efter att ha antagit de reformer som vi behöver. När det gäller reformerna vill jag inte säga så mycket, och i dag har jag i första hand hållit mig till gemenskapsmetoden, den institutionella triangeln, den ömsesidiga behörigheten. Låt mig också tydligt slå fast att jag vare sig har ryckt på axlarna eller uppgivet slagit ut med händerna, jag har i en noggrann analys pekat på de krafter som för närvarande är aktuella, och endast när det fanns förslag har jag beskrivit dem och lagt fram dem som förslag.
Jag beskrev alltså inte enbart kommissionens viktiga roll, utan samtliga institutioners roller och jag underströk också - och detta måste göras igen, för det är ännu viktigare - behovet av att mobilisera människor och deras samveten. Det finns en antydan i den riktningen i dokumentet om olika regeringsformer som vi har utarbetat och som vi kommer att lägga fram, för det är på detta vis vi kan mobilisera både institutioner och samveten, och det är en extremt viktig uppgift.
Snart går vi till Nice för att tillämpa det program som vi har gjort upp. När det gäller detta - jag upprepar - kan vi inte nöja oss med minimalistiska lösningar. Jag instämmer helt i det som Moscovici sade: ett litet Nice är inte godtagbart.
Efter Nice har vi däremot en skyldighet att gå beslutsamt vidare mot utvidgningen, bestämma tidsplanerna, bestämma metoderna för benchmarking, bestämma målen, och vi måste göra det inom gemenskapens ram, en metod som tillåter att olika länder, olika uppfattningar existerar sida vid sida, men som samtidigt tillåter att vi håller fast vid den enhetliga europeiska visionen. Vi måste arbeta vidare med det förstärkta samarbetet som blivit smidigare och effektivare för att uppnå detta resultat: förstärkt samarbete som är den omedelbara vägen, den enklaste vägen för att kunna ta steget mot en fördjupad integration, vars nödvändighet har bekräftats av de många auktoritativa inlägg som jag har hört i dag.
Jag skulle önska att vi inledde detta förstärkta samarbete för att ge ett par exempel på de nya europeiska möjligheterna. Om vi är överens om detta så måste vi vara noggranna när vi bekämpar alla tendenser till atomisering av ansvaret, till fragmentering av beslutscentra. Detta innebär verkligen inte att vi kräver allt, och genast. Mitt anförande var konsekvent och starkt, men även realistiskt. Jag pekade på de delmål vi kan uppnå i dag och dem vi kan uppnå i morgon. Detta, minister Moscovici, innebär inte på något sätt att jag anser att allt skall avgöras på gemenskapsnivå. Jag har en mycket tydlig uppfattning om subsidiariteten, en uppfattning som har sina rötter i mitt eget liv, och jag respekterar den ständigt. Även när jag pekade på de ändringar som blir nödvändiga, som alltid i framtiden, även det som av er jämställs med diskussionen om GUSP, har jag sagt att detta måste göras i särskilda föreskrifter och jag har pekat ut en framtida väg för att uppnå det målet, utan att ens ett ögonblick föreställa mig att man skulle kunna kränka de regler som gäller för närvarande.
Men jag pekade också tydligt på att när det gäller dagens frågor kan vi förverkliga extremt viktiga mål inom gemenskapens ram, de mål som vi har i dag, till exempel en bättre insats på Balkan. Det är ett problem för våra samveten att se engagemanget på Balkan och hur fragmenterat det är och hur blygsamma resultat vi har uppnått under åtminstone första fasen i detta engagemang på grund av vår fragmentering. Vi skulle kunna ta ett annat exempel, energipolitiken, som sagt: här finns en stor önskan och ett stort behov av en gemensam energipolitik, framför allt när vi inte längre har nationella oljebolag, utan en verklig marknad som följaktligen måste hanteras genom en samordning inom ramen för den inre marknaden.
Jag har pekat på realistiska och seriösa exempel och jag har stakat ut en väg inför framtiden; däremot ville jag inte flyga iväg i utopiernas värld. Jag nämnde inga sådana ord.
Men jag kan säga er att jag kommer aldrig, aldrig att tillåta att man från och med nu yttrar meningen " Vare sig parlamentet eller kommissionen har demokratisk legitimitet" , vilket flera gånger har sagts under de senaste månaderna.
(Applåder) Här har vi haft alltför stort tålamod, ni och vi. Ni eftersom ni är legitimt valda av det europeiska folket, vi därför att vi har en dubbel legitimitet, folkens via er och ert förtroende och medlemsstaternas via rådet. Detta är en utgångspunkt som ger oss styrka och legitimitet.
Jag tackar för det tålamod med vilket ni lyssnat på mig. Låt mig emellertid avsluta med ett påpekande som är en aning lättsammare, som jag kom att tänka på när jag läste sporttidningarna häromdagen, också med tanke på att sporten till fullo hör in under subsidiariteten. Jag vill absolut inte avvika från detta, men det gläder mig att kunna konstatera att vid OS i Sydney, de första dopningsfria olympiska spelen - har det sagts mig, olympiska spel som vi med andra ord kan beskriva i De Coubertins anda - tog de femton länderna i Europeiska unionen 239 medaljer och USA 97. Om vi sedan gör en jämförelse mellan de tolv euroländerna och dollarområdet, så uppkommer en förkrossande majoritet. När vi tackar idrottsmännen och -kvinnorna för deras insatser, så är väl detta något som bådar gott för oss alla!
(Livliga och ihållande applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionsordförande.
Jag har i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen erhållit ett förslag till resolution som avslutning på denna debatt.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.15 och återupptogs kl. 12.30.)

OMRÖSTNING
Schroedter
Herr talman! Detta betänkande sköts upp av parlamentet med motiveringen att det pågår kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien, att internationella normer inte iakttas, och med vederbörlig vetskap om att det förs ett krig mot detta folk. Nu har detta betänkande om situationen för de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien utan diskussion kommit upp på föredragningslistan. Det är förvånande därför att frågan om Tjetjenien fanns på FN:s dagordning i september, utan att avslutas på ett tillfredsställande sätt. Förra veckan pågick i Europarådet en stor diskussion inom den ryska delegationen, omröstningen på grundval av ett betänkande av Lord Hewitt kunde inte genomföras, och saken sköts upp. Varför sätter Europaparlamentet nu plötsligt upp frågan på föredragningslistan och uppträder som om allt vore i sin ordning i Tjetjenien? Jag ber om att detta betänkande skall skjutas upp.

Quisthoudt-Rowohl
Herr talman! Omröstningen sköts upp för några månader sedan faktiskt på min önskan. Men det var bara omröstningen som sköts upp, inte hela betänkandet. Det återförvisades inte heller till utskottet. Vi ville bara genomföra omröstningen vid en senare tidpunkt. Varför? Därför att krisen då var helt akut. Men nu ser vi att president Putin bedriver en politik av öppenhet gentemot väst. Vi vill inte att några forskare skall falla offer för det faktum att man i Tjetjenien inte tar tillräcklig hänsyn till mänskliga rättigheter, och jag ber om att vi här ger en signal, en signal till öppenhet gentemot Ryssland och öppenhet för ett samarbete. Bara om vi binder Ryssland till väst och till Europeiska unionen kan vi få inflytande på dess politik och stå i kontakt med och samtala med Ryssland. Jag ber här om att betänkandet antas.
(Applåder)
(Parlamentet beslutade att inte återförvisa betänkandet till det ansvariga utskottet.)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0230/2000) av Knörr Borràs för utskottet för ekonomi och valutafrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av de gemensamma principerna för det europeiska national- och regionalräkenskapssystemet i gemenskapen (ENS 95) avseende registrering av skatter och sociala avgifter och om ändring av rådets förordning (EG) nr 2223/96 (8276/2/2000 - C5-0328/2000 - 1999/0200(COD))
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0232/2000) av Piecyk för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av beslut nr 1692/96/EG, vad gäller kusthamnar och inlandshamnar samt projekt nr 8 i bilaga III (6658/1/2000 - C5-0271/2000 - 1997/0358(COD))

Vitorino
. (EN) I går kväll sade min kollega Solbes till parlamentet att kommissionen kan godta ändringsförslagen 1, 2, 3, 4, 6, 7, 13 och 14. Kommissionen kan delvis godta ändringsförslagen 5, 8 och 9. Ändringsförslagen 10, 11 och 15 är godtagbara i princip.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 12.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Betänkande (A5-0231/2000) av Hatzidakis för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 96/53/EG om största tillåtna dimensioner i nationell och internationell trafik och högsta tillåtna vikter i internationell trafik för vissa vägfordon som framförs inom gemenskapen (KOM(2000) 137 - C5-0164/2000 - 2000/0060(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0235/2000) av Skinner för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens meddelande: " Riskkapital: Genomförandet av åtgärdsplanen - Förslag till ytterligare steg framåt" (KOM(1999) 493 - C5-0320/1999 - 1999/2208(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Resolutionsförslag (B5-0767/00) av Napolitano för utskottet för konstitutionella frågor om Europeiska unionens stadga om grundläggande rättigheter

Napolitano
Herr talman! Jag måste muntligen lägga fram ett ändringsförslag som kommer från Berès och Méndez de Vigo och som ersätter ändringsförslagen 3 och 2. Låt mig läsa upp det: " Parlamentet föreslår, i enlighet med den ståndpunkt som parlamentet intagit alltsedan konventets arbete inleddes, att Europeiska rådet vid sitt möte i Biarritz uppmanar regeringskonferensen att behandla den text till stadgan som antagits av konventet, och möjligheterna att integrera stadgan i fördraget som en förberedelse inför ett beslut vid Europeiska rådet i Nice" .
(Parlamentet antog resolutionen.)
Röstförklaringar
Rekommendationerna (A5-0263 och 0262/2000) av Bodrato

Martin, David W
. (EN) De utkast till reglementen som utfärdats av Förenta nationernas ekonomiska kommission för Europa om typgodkännande av strålkastare för motorfordon och annan specialutrustning är bara betydelsefulla vad beträffar parlamentets deltagande i utarbetandet av gemenskapslagstiftning om harmonisering av standarder för motorfordon runtom i Europa. Dessa standarder fastställs på grundval av Förenta nationernas ekonomiska kommission för Europas reviderade avtal, i vilket gemenskapen blev avtalspart i mars 1988.
Förslag presenteras följaktligen för parlamentet i enlighet med samtyckesförfarandet, vilket innebär att parlamentet inte längre kan lägga fram ändringsförslag, eftersom direktiv på detta område antogs som inre marknadslagstiftning i enlighet med medbeslutandeförfarandet på grundval av artikel 100 a i EG-fördraget.
Denna minskning av parlamentets inflytande är emellertid godtagbar med tanke på de berörda frågornas mycket tekniska natur och kommissionens ansträngningar att informera Europaparlamentet i god tid om planer på att utarbeta nya förordningar via dess behöriga ständiga kommittéer.
Jag kommer att rösta för att utkasten till reglementen godkänns.
Betänkande (A5-0048/1999/REV 1) av Quisthoudt-Rowohl

Gorostiaga Atxalandabaso
 - (EN) Tekniskt samarbete med Ryssland medan det tjetjenska folket drabbas av ett fullskaligt folkmord är en anledning till skam för Europeiska unionen vid en tidpunkt då denna kammare har välkomnat den slutliga versionen av stadgan för grundläggande rättigheter.
Hur kan vi ignorera det som händer i Tjetjenien efter den enstämmiga reaktionen mot dödandet av palestinier?
Rör det sig här inte om dubbelmoral?

Posselt
 - (DE) Jag har röstat emot detta betänkande. Inte därför att jag skulle vara mot forskarsamarbete, utan på grund av motiveringen. Herr Putin har det blodiga förintelsekriget mot det tjetjenska folket att tacka för sin valseger. Han fortsätter med detta folkmord och försöker dessutom att helt avskaffa friheten för medierna samt demokratin i Ryssland, vilka hur som helst knappast existerar.

Speroni
. (IT) Jag avstod från att rösta om förslaget till beslut om avtal mellan EU och Ryska federationen eftersom det utelämnar ett så extremt viktigt område som frågan om samarbete för att avskaffa antipersonella minor och att konvertera de företag som tillverkar dem. Det är en mycket viktig fråga, bl.a. på grund av det tidigare samarbetet mellan ryska och italienska företag, t.ex. det som leddes av tidigare senatorn Claudio Regis, känd tillverkare av dessa kriminella instrument. Ett allvarligt och heltäckande avtal borde omfatta även denna sektor. Detta är skälet till att jag avstod från att rösta.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0230/2000) av Knörr-Borràs

Martinez
. (FR) De nationella räkenskaperna är magiska. I några aggregat BNI, BNP, konsumtion, inkomster, tillskott till kapitalstocken, osv... ger den en förminskad modell av ett lands ekonomiska liv. Tack vare dessa räkenskaper kan man beräkna skattetrycket, andelen offentligt underskott eller skuldsättningen.
Räkenskaperna är med andra ord ett viktigt instrument när det gäller att stärka den ekonomiska, budgetmässiga och skattemässiga politiken. Det är genom räkenskaperna som kriterierna från Maastricht kan tillämpas och det är framför allt genom dessa räkenskaper som Europeiska gemenskapen får sina mervärdesskatteinkomster och särskilt sin fjärde inkomst som bygger på BNP.
Men förfarandet för att upprätta dessa nationella räkenskaper måste ändå, både när det gäller beskrivna åtgärder och återgivna institutionella sektorer, vara identiskt från land till land. Annars är det naturligtvis inte möjligt att göra någon jämförelse.
Därför krävs gemensamma principer för att registrera skatter och socialförsäkringsavgifter i de femton medlemsländerna. Det är just innehållet i den förordning det här är frågan om.
Den gör systemet för de ekonomiska räkenskaperna inom det europeiska systemet för räkenskaper homogen. Detta europeiska räkenskapssystem som funnits sedan 1970 ändrades 1995.
En rad problem uppstår. Skall man exempelvis när det gäller att bedöma inkomsterna utgå från skattens genererande faktum eller inkasserandet. Man vet till exempel att i Frankrike varierar siffran för skatteinkomster beroende på om man använder statistik från Styrelsen för offentliga räkenskaper eller den från de nationella räkenskaperna. Det är därför ännu lättare att tänka sig variationerna mellan länder. Särskilt som det ligger i staternas intresse att " fuska" för att underskatta beskattningsbar grund för mervärdesskatt eller för uttag grundat på BNP.
Rapporterna från revisionsrätten visar för övrigt hela tiden på dessa underskattningar från Grekland och Portugal.
I detta fall med ändring av förordningen från 1996 föreslår kommissionen att skatter och betalningar skall registreras med hänsyn, till att börja med, till de faktiska inkomsterna, snarare än till rätten till intäkter som erkänns utifrån den genererande faktorn.
Kommissionen föreslår också att man skall tillämpa en koefficient för andelen " ej indrivningsbar" för att inte underskatta verkligheten i underskottet, med tanke på kraven i Maastricht.
Det hela verkar vara rent tekniskt, men de politiska konsekvenserna är stora.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0232/2000) av Piecyk

Fatuzzo
Herr talman! Innan jag avreste till Strasbourg för denna sammanträdesperiod ville en pensionär från Cremona, en stad på Poslätten alldeles i närheten av floden, veta när man äntligen skall kunna segla på floden Po.
Just för att försöka uppfylla denna pensionärs förväntningar - pensionären hette för övrigt Giuseppe Italia och han bor i Cremona och skulle gärna vilja kunna segla på floden Po - röstade jag för Piecykbetänkandet som gäller förbättring och utveckling av kusthamnar och inlandshamnar och intermodala knutpunkter.
Jag tycker det är mycket viktigt att vi bestämmer oss för att förverkliga möjligheterna till inlandssjöfart, vilket skulle göra väg- och motorvägtrafiken av tunga fordon mycket, mycket mindre intensiv och skadlig.
Betänkande (A5-0231/2000) av Hatzidakis

Fatuzzo
Herr talman! När det gäller det här betänkandet så röstade jag för, inte bara tack vare Hatzidakis högst avsevärda kapacitet i egenskap av ordförande för utskottet och kännare av Europeiska unionens förordningar när det gäller transporter, utan också därför att, i min egenskap av vald företrädare för det italienska Pensionärspartiet, så noterar jag med tillfredsställelse att genom att tillåta bussar på 15 meter i Europa, bussar som kan transportera 67 passagerare i stället för 50, så skulle man sänka kostnaderna för resor för de äldre som använder bussar, inte bara för att komma hit till Strasbourg, utan också för att förflytta sig inom hela Europeiska unionen när de utövar den turism för personer i mogen ålder som vi stöder, men som vi måste stödja ytterligare.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Vi har inget emot avsikten i betänkandet att göra de olika nationella lagstiftningarna enhetliga när det gäller största tillåtna längd för fordon avsedda för passagerartransport, tvärtom. Det bör emellertid understrykas att det inte är vare sig resenärernas säkerhet eller den rationella organisationen av transporterna som motiverar de föreslagna åtgärderna, utan det sker av " kommersiella skäl" , dvs. det handlar om vägtransportföretagens vinst. Enhetligheten skulle alltså ske genom att anpassa den europeiska lagliga längden till den maximalt tillåtna inom särskild lagstiftning.
De europeiska institutionerna bidrar tillsammans med medlemsstaterna till att främja vägtransport framför järnvägstransport. Denna prioritering är emellertid skadlig för miljön och innebär ett socialt slöseri. En politik i riktning mot en rationell, effektiv och säker organisation borde prioritera investeringar i en offentlig europeisk järnväg snarare än att nöja sig med att göra konkurrensvillkoren mellan vägtransportörer enhetliga, vilka framför allt är intresserade av att öka sina privata vinster.
Vi har därför inte röstat för detta betänkande.

Caudron
. (FR) Vi tar i detta betänkande upp ett förslag till ändring av direktiv 96/53/EG som syftar till att tillåta 15 m långa bussar att köra i Europeiska unionen. Jag gläds åt detta förslag. Den nuvarande tillåtna maximala längden för fordon avsedda för passagerartransport skiljer sig avsevärt från en medlemsstat till en annan: i 7 länder (Förenade kungariket, Irland, Frankrike, Spanien, Italien, Portugal och Grekland) är gränsen 12 meter. I ett land (Danmark) är den 13,7 meter. I två andra länder (Sverige och Finland) är den 14,5 meter och i fem andra länder (Luxemburg, Nederländerna och Österrike: endast begränsad användning och i Belgien och Tyskland: användning utan restriktioner), är den 15 meter.
Denna lagliga gräns har inte uttryckligen harmoniserats på europeisk nivå, eftersom den inte skrivits in i direktiv 96/53/EG. I dag kan endast 12 meter långa bussar köras fritt på hela gemenskapsterritoriet. På begäran av ministerrådet har kommissionen utarbetat ett förslag som syftar till att införliva fordon avsedda för passagerartransport i direktivet 96/53/EG, i syfte att harmonisera inte bara längden för oledade bussar utan även klargöra situationen för tillbehör som kan monteras av samt släp.
Även i länder där 15 meter långa bussar inte är tillåtna officiellt stoppas de i praktiken inte heller eller skickas tillbaka till gränsen. Man kan därför säga att detta förslag gör en faktisk situation officiell.
Det finns kommersiella anledningar till att förlänga bussarna. En buss på 15 meter kan ta ca 67 passagerare, dvs. 16 fler än en buss på 12 meter. Det är uppenbarligen konkurrensen som tvingar vissa ägare att använda längre bussar. Det bör påpekas att ett annat sätt att öka antalet sittplatser är att utveckla tvåvåningsbussar.
Samtidigt skulle införandet av större bussar göra det möjligt att minska antalet bussar i trafik, vilket i sin tur skulle vara mindre skadligt för miljön.
För att garantera säkerheten för väganvändare i riskzonen och så långt det är möjligt undvika problem i anslutning till den befintliga väginfrastrukturen föreslås gränser, som kan tillämpas på alla bussar, för tillåten krängningsgräns i en kurva.
Det är självklart att sådana anpassningar tar tid. Det är anledningen till att det förefaller klokt att räkna med rimliga övergångsperioder som gör det möjligt för produktionsapparaten i de femton medlemsstaterna att anpassa sig till nya kriterier och därmed undvika snedvridning av konkurrensen.
Jag har därför genom min röst försökt förena respekten för miljön, behovet av att genomföra den inre marknaden och beaktandet av nya krav på konstruktörerna.

Koch
 - (DE) På grund av resultatet av kammarens omröstning kommer det mål med direktivet, som erkänts och förespråkats av alla talare och av kommissionen, att bli ouppnåeligt.
Om ändringsförslag 3 avvisas reglerar direktivet visserligen maximalt tillåtna längder, men maximalt tillåten bredd och höjd för fastspända anordningar som takboxar avstår man från.
Det är dock mycket mer avgörande att det inte sker någon anpassning av testföreskrifter för kurvtagning till den sedan 1996 i praktiken utprovade aktuella versionen av FN/ECE-förordning 36.03. Man åberopar snarare direktiv 97/27/EG, som är baserat på en föråldrad version av FN/ECE-förordning 36.03 och befinner sig i en omarbetningsfas inom kommissionen. Detta innebär att man inte anpassar sig till vetenskapliga och tekniska framsteg, och det får till följd att en i praktiken oduglig gammal provningsmetod måste komma till användning. Denna metod kommer att göra det omöjligt att godkänna de styva 15-metersbussarna!
I förhoppningen att det snart skall ske en anpassning av rådets direktiv 96/53/EG till det ändrade direktivet 97/27/EG (när det sedan aktualiserats) har jag röstat för betänkandet.
Uttalandet från kommissionens företrädare i anslutning till debatten, att han kommer att avvisa alla ändringsförslag utom ett, finner jag upprörande. Det visar mig hur överflödigt det är med en debatt, om kommissionen inte är beredd att tänka över eller reagera på något.

Meijer
. (NL) Två bussar eller en ledad buss är dyrare än en lång oledad buss. Jag har sett sådana bussar köra i den finska staden Tammerfors. Där är vägarna breda och spikraka. I trånga stadsområden och på krokiga landsbygdsvägar kan de vara farliga för cyklister och fotgängare. Utan en obligatorisk andra axel kan de dessutom köra sönder vägar som ligger på lös mark, som i de nederländska torvområdena. Det är alltså i alla fall försvarbart att det i vissa av EU:s medlemsstater endast tillåts bussar upp till 12 meter. Om de länderna tvingas tillåta 15 meter långa bussar så måste de sätta upp extra förbudsskyltar överallt i landet. Då har sådana bussar visserligen tillträde till landet men de kan i praktiken inte nå fram till flera platser. Enligt förespråkarna är sådana bussar inte bara billigare och kan användas internationellt utan de är även miljövänligare eftersom de förbrukar mindre bränsle per passagerare. Det var ett av skälen till att min grupp inledningsvis inte motsatte sig det här i utskottet för regionalpolitik, transport och turism. När allt kommer omkring visar det sig att det ändå handlar om besparingar på säkerhetens bekostnad. Det är för mig ett skäl att i huvudsak förkasta dessa förslag.
Betänkande (A5-0235/2000) av Skinner

Rübig
Herr talman! Jag tror att det i första hand handlar om - det framgick också tydligt av omröstningen - att det är en grundförutsättning att förluster erkänns skattemässigt, framför allt för de små företagen, ty de riskerar väldigt mycket privat kapital. Att äventyra sitt eget kapital är en mycket riskintensiv verksamhet. Därför skulle en balanserad vinst eller förlust och en kvittning av förlusten vara av stor betydelse.

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för Skinnerbetänkandet, som jag redan framhållit under debatten inför omröstningen, för jag tror att riskkapital är viktigt. Man jag skulle hellre kalla det " förhoppningskapital" : det verkar inte vara en bra idé att kalla ett finansieringsinitiativ som skulle underlätta tillvaron för de äldre och pensionärerna och ge dem en säkrare pension för riskkapital. Låt oss i stället kalla det " förhoppningskapital" , som jag föreslog Kauppi, som förklarade att han höll med. Jag hoppas att vi i framtiden skall kunna ändra namnet på detta finansiella initiativ som avser investeringar i pensionsfonder som skulle vara till gagn för de äldre, men även för de små och medelstora företagen.

Martin, David
. (EN) Jag välkomnar detta utmärkta betänkande från min kollega Skinner.
Vid Europeiska rådets extra möte i Lissabon förklarades att " effektiva marknader för riskkapital spelar en nyckelroll för innovativa små och medelstora företag med hög tillväxt och för skapandet av nya och livskraftiga arbeten" . Stats- och regeringscheferna enades därför om ett antal åtgärder för att främja utvecklingen på riskkapitalområdet i Europeiska unionen, med en tidsgräns för genomförandet av åtgärdsplanen för riskkapital år 2003.
Kommissionens meddelande är ett erkännande av att konkreta åtgärder måste vidtas för att skapa en genuint europeisk och höglikvid riskkapitalmarknad i EU.
Betänkandet stöder rådets och kommissionens synsätt och betonar att ett antal reglerande åtgärder måste införas, nämligen när det gäller pensioner, gränsöverskridande prospekt och ett gemenskapspatent. Skinner efterlyser även benchmarking för att sprida "bästa praxis" runtom i EU.

Meijer
. (NL) Det här förslaget utgår från att den ekonomiska tillväxten är viktigare än alla människors likvärdighet. Amerika framhävs som exempel, med en lovsång till riskkapital och vinster. I förslaget ställs hoppet till de multinationella företagens förebild inom området bioteknik och hälsovård. Valet för direkt statligt stöd vid anskaffandet av riskbärande startkapital för innovationsföretag leder till att det stödet måste tillhandahållas av skattebetalare och pensionspremiebetalare. I det här förslaget ses företagare i första hand som välgörare som har hela samhällets välmåga som ledstjärna och därför måste belönas. I verkligheten har de ofta mer en spelares kännemärken, spelare som hoppas stöta på en guldåder. Då är det naturligt att de själva också bär verksamhetsriskerna i stället för att delvis lägga över dessa på gemenskapen. Min partivän Armonie Bordes angav i går knivskarpt att endast en minoritet har intresse av att gemenskapspengar och pensionspremier satsas på företagsrisker. Det är främst till nackdel för dem med lägst inkomst. För mig är det ett skäl att inte rösta för.
Resolution (B5-0767/2000) - Stadga för grundläggande rättigheter

Crowley
Herr talman! Å min grupps vägnar vill jag säga att genomförandet av en ny EU-stadga om grundläggande rättigheter utan tvekan kommer att höja de mänskliga rättigheternas status och synlighet i Europeiska unionen. Det sägs i Amsterdamfördragets artikel 6 att grundläggande rättigheter existerar inom unionen, och att de måste respekteras. Även medborgare från kandidatländer i Central- och Östeuropa kan hämta inspiration från en sådan stadga.
Vi bör emellertid komma ihåg att Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, som alla medlemsstater har undertecknat och införlivat i sin nationella lagstiftning, nu har funnits i nära 50 år och att den fungerar parallellt med FN:s förklaring om de mänskliga rättigheterna. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg dömer vid möjliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna i de undertecknande länderna. Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna har blivit en erkänd framgång. Medborgarna från medlemsstater som hör till Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheternas länder hyser förtroende för denna konvention, och juridiken har byggts upp kring den.
Det viktigaste när det gäller stadgan för grundläggande rättigheter är att den inte strider mot Europakonventionen. Det skulle i sig själv leda till större juridisk osäkerhet, något som skulle vara högst ovälkommet. Skiljelinjerna måste dras upp mellan Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg och domstolen i Luxemburg.
Det svåraste problemet med denna nya stadga är inte dess faktiska innehåll utan frågan om dess juridiska status. En bindande och allomfattande stadga med fullständigt juridiskt genomförbara rättigheter skulle kunna resultera i svårigheter i ett senare skede. I Irland skulle det utan tvekan vara nödvändigt med konstitutionella ändringar, för att delar i utkastet till stadga skall kunna bli juridiskt genomförbara. Kanske skulle det behövas folkomröstningar i andra medlemsstater. Detta skulle kunna leda till ytterligare osäkerhet och ett misslyckande att ratificera stadgan på medlemsstatsnivå.

Laguiller
Vi har inte röstat emot denna resolution för att inte blanda ihop våra röster med dem från extremhögern, som vänder sig emot att en rad grundläggande rättigheter kan vara enbart bekräftade eller stå i motsättning till staternas suveränitet. Men vi har inte alls för avsikt att villkora själva stadgan, som förblir vag när det gäller så elementära mänskliga rättigheter som att ha ett arbete, en rimlig lön eller en bostad, rättigheter som gäller större delen av befolkningen, på samma sätt som den är vag när det gäller social trygghet, fri rörlighet och rätten för medborgare från tredje land att uppehålla sig i unionen. Stadgan är däremot exakt när det gäller äganderätt, fri företagsamhet, som framför allt gäller den minoritet som har kapital, rätten att bruka det och missbruka det.
Erkännandet av mänskliga fri- och rättigheter är bara en principrekommendation som inte är juridiskt tvingande, dvs. som inte påtvingas medlemsstaterna. De europeiska institutionerna vet emellertid att fatta tvingande beslut, såsom exempelvis tillståndet för nattarbete för kvinnor, när dessa beslut är skadliga eller leder till onödigt krångel. Men det är inte fallet med de grundläggande rättigheterna, såsom rätten för alla anställda att strejka eller vara medlem i en fackförening. Stadgan kommer därför mer att vara till nytta för att bekräfta nuvarande tillämpningar i de nationella staterna, inbegripet bakåtsträvande, än att utgöra ett framsteg.

Martin, David W
Herr talman! Även jag välkomnar denna stadga, särskilt de förbättringar som gjordes mot slutet, genom tilläggen av " sociala" och " äldres rättigheter" till stadgan. Det är viktigt att stadgan riktar sig till tre grupper.
För det första att den riktar sig till våra medborgare och säger dem att detta inte är ett Europa som bara gör saker med dem utan ett Europa som gör saker för dem och som respekterar deras rättigheter i genomförandet av sina verksamheter. För det andra att den sänder ett budskap till ansökarländerna som säger att vad de ansluter sig till är en värdegemenskap. Det är ett viktigt budskap, med tanke på den historia som några av de länder som önskar ansluta sig till oss har. För det tredje att den sänder ett budskap till Europeiska unionens institutioner om att de i utförandet av sina nuvarande funktioner, vilka inte kommer att ändras till följd av denna stadga, har ett bredare spektrum av skyldigheter att ta hänsyn till. Den klargör de plikter som de måste respektera i utövandet av sina nuvarande befogenheter.
Jag hoppas att stats- och regeringscheferna när de möts i Biarritz kommer att ta detta på allvar och överväga att göra den till ett bindande dokument, men om inte, så åtminstone se till i Nice att det blir en förklaring som blir en bilaga till Fördraget om Europeiska unionen.

Posselt
Herr talman! Jag röstade för denna stadga, inte minst på grund av det inflytande som vår kollega Ingo Friedrich och professor Herzog haft på innehållet i stadgan. Jag tackar dem båda för deras storartade insatser. Det finns naturligtvis en hel del att anmärka på. Det saknas en gudsreferens i inledningen, en klar definition av äktenskap och familj, ett avvisande av alla former av kloning av människor, samt rätten till en hembygd och en folkgruppstillhörighet. Men man måste säga att denna stadga är ett steg i rätt riktning. Dessa kolleger, som jag tidigare har nämnt, och flera andra har här gjort ett utmärkt arbete. Därför röstar vi ja med förhoppningen att detta bara är ett första steg, och att det under de närmaste åren går att genomföra förbättringar av stadgan.

Goebbels
Herr talman! Jag avstod från att rösta om resolutionen om stadgan om grundläggande rättigheter i Europeiska unionen eftersom jag tycker att stadgan fortfarande är mycket otillfredsställande, trots vissa framsteg. Jag beklagar bl.a. att de sociala rättigheterna uttrycks med mindre kraft än de ekonomiska. Eftersom jag anser att stadgan är otillfredsställande i sin helhet vänder jag mig emot att den skall införlivas i fördragen, eftersom man inte skall höja en otillfredsställande stadga till en högre nivå.

Fatuzzo
Herr talman! Äntligen har vi en stadga om grundläggande rättigheter för de europeiska medborgarna där en hel artikel, artikel 25, ägnas åt de äldre. Om denna stadga, vilket jag hoppas, blir en del av Nicefördraget, så kommer de äldre äntligen att vara skyddade av en konstitutionell stadga om grundläggande rättigheter.
Jag vet att till detta resultat har många av företrädarna i den kommitté som utarbetat stadgan bidragit. Låt mig tacka i första hand van den Burg, holländare, socialdemokrat, som tillsammans med andra har engagerat sig särskilt för artikel 25. Stödet åt de äldre och pensionärerna, oavsett varifrån det kommer, kommer alltid att få mina applåder och mitt godkännande.

Andersson, Blak, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Karlsson, Theorin och Thorning-Schmidt
. (DA) De svenska och danska socialdemokraterna har i dag röstat emot uppmaningen till Europeiska rådet om att man under sitt möte i Nice i december skall se till att stadgan om de grundläggande rättigheterna ingår i fördraget. Vi har vid tidigare omröstningar tillkännagett att vi inte önskar detta. Först och främst därför att vi inte vill ha fler frågor på dagordningen under toppmötet i Nice, än vad som är möjligt att avsluta med hänsyn till att göra unionen redo för utvidgningen.
Vi konstaterar med tillfredsställelse att konventet lyckades lägga fram ett förslag till stadga. De grundläggande fri- och rättigheterna är en del av den grund som EU vilar på. Det är därför också helt avgörande att det finns en dialog med Europas befolkning om dessa grundläggande frågor. Vi menar att stadgan som ett politiskt dokument är en bra utgångspunkt för denna helt nödvändiga dialog, som nu skall inledas. Vi menar emellertid inte att denna kan avslutas redan i Nice om mindre än tre månader, varför vi redan av detta skäl inte kan rösta för att stadgan skall ingå i fördraget vid toppmötet i Nice.

Berthu
. (FR) Knappt har " kammaren " , som fått i uppdrag av Europeiska rådet i Köln att skriva ett förslag till stadga om grundläggande rättigheter, avslutat sitt arbete förrän alla federalister, bl.a. i vår kammare, unisont uttrycker sin beundran över resultaten. I grunden skulle detta dokument enligt dem utgöra ett grundläggande framsteg för skyddet av medborgarnas rättigheter i Europa, till den grad att man skulle behöva vända sig till regeringskonferensen, och Europeiska rådet i Nice skulle behöva besluta att föra in den i fördraget. När det gäller formen upptäcker samma människor fantastiska egenskaper i kammarens arbetsmetoder, där företrädare för Europaparlamentet, nationella regeringar, nationella parlament och kommissionen ingått. Så till den grad att de begär att denna utformning efter Nice skall förlängas för att utarbeta en framtida europeisk konstitution.
I min egenskap av ledamot av Europaparlamentets delegation i den församlingen, och efter att ha arbetat tillsammans med mina kolleger i åtta månader om frågan, måste jag säga att stadgan om de grundläggande rättigheterna faktiskt skulle ha kunnat utgöra ett mervärde för Europa, men som det ser ut nu kan man inte vara nöjd vare sig med innehållet eller arbetsmetoderna som föregått utarbetandet.
Såsom jag förklarade i mitt förslag till församlingens presidium, redan när arbetet inleddes, är mänskliga rättigheter redan väl skyddade i Europa, både genom de nationella rättsliga systemen och av Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som är en utvidgning av den. Vi behöver inte ytterligare ett instrument, som framför allt skulle resultera i att förstärka den överstatliga makten för gemenskapens institutioner. Vi skulle däremot behöva en stadga om nationernas rätt som skulle erinra om medborgarnas ytterst viktiga trofasthet mot den demokratiska viljan som uttrycks inom den nationella ramen, och som skulle bekräfta att unionen är en sammanslutning av nationer. En sådan text skulle vara mycket användbar, inte bara för att återupprätta demokratins verkliga betydelse utan även för att förbereda institutionerna för det framtida utvidgade Europa. Men det är inte alls den väg som valts av dem som författat stadgan.
Alltsedan arbetets början innehåller förslaget en grundläggande motsättning, som aldrig kunnat lösas: å ena sidan bekräftas att bestämmelserna " vänder sig till unionens institutioner och organ" , men å andra sidan tar en rad artiklar upp rent nationella befogenheter, som inte har något att göra med unionens. Det verkliga tillämpningsområdet motsvarar inte de aviserade avsikterna, och leder till en fruktansvärd tvetydighet om stadgans art.
Texten kan förefalla smärtfri till att börja med, eftersom den i huvudsak övertar befintliga rättigheter. Men om den införlivades i fördragen med tvingande kraft, såsom Europaparlamentet begär, skulle den med tiden mekaniskt leda till att de nationella rättigheterna i Europa blir enhetliga; den skulle ge en oproportionerlig makt till EG-domstolen; den skulle främja en ökad centralisering kring de europeiska institutionerna; den skulle begränsa den självständiga beslutsmarginalen för alla folk. Den skulle alltså framtvinga ett likriktat Europa, just det som de flesta politiskt ansvariga påstår sig förkasta.
Även om man antar att detta förslag bara skulle ge upphov till ett enkelt politiskt uttalande, skulle vi ändå inte kunna acceptera det i dess nuvarande form. Vi kan inte tänka oss ett politiskt uttalande på europeisk nivå som inte skulle göra någon hänvisning till de nationella demokratiernas huvudsakliga roll, liksom till de rättigheter som kommer därav och till konsekvenserna för de europeiska institutionerna.
Detta diskutabla förslag, som med flit är vinklat i riktning mot federalismen, är resultatet av en dålig arbetsmetod, som gynnat förvirring på alla nivåer.
Den kammare som haft i uppdrag att utarbeta den var definitivt originellt sammansatt, men den företrädde ur juridisk synvinkel bara en enkel arbetsgrupp för rådet. Men redan från början döpte den sig själv till " konvent " , trots mina protester, och den har sedan hela tiden agerat som om den var en suverän kammare, som stod över de institutioner som utnämnt den, och till och med över nationerna. Sedan har den arbetat enligt en metod som kallats " konsensus" , dvs. utan att någonsin rösta, ens som en vägledning, utan att man någonsin visste vem som egentligen var för eller emot den ena eller den andra bestämmelsen, och utan att man förstod vem som slutligen hade beslutat att behålla den, avskaffa den eller ändra den. De utfrågningar som ägt rum slutligen har fastställts på ett godtyckligt sätt, beroende på de kandidater som ställde upp (eller som uppmanats att ställa upp?), och det skulle vara omöjligt att säga att de tillhandahållit en rättvis och ärlig bild av samhällena i medlemsländerna.
Konventet var därför ett förvirrat system som genererade oansvarighet, och knappast gynnade en ordentlig demokrati. Det slutliga antagandet av förslaget till stadga avsett att överlämnas till rådet utgjorde, den 2 oktober, ett tvetydigt tillfälle eftersom vissa ledamöter uppenbarligen sagt ja under förutsättning att det var en politiskt uttalande, andra sagt ja under förutsättning att det var en tvingande text och man smusslat undan denna avgörande skillnad, för övrigt samtidigt som det fanns en opposition som jag själv deltog i.
Federalisterna drog så stor nytta av denna förvirring att det inte är förvånande att i dag höra Europaparlamentet kräva att ytterligare ett identiskt institut skall inrättas, efter Nice, för att utarbeta en europeisk konstitution. Min grupp vänder sig emot idén med en europeisk konstitution, men vänder sig även emot att man, i detta sammanhang eller i andra, på nytt använder ett förhandlingssystem som är så dåligt organiserat som konventet.

Caudron
. (FR) Konventet som haft i uppdrag att utarbeta stadgan om de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen avslutade sitt arbete i går i Bryssel, efter ett högtidligt möte som gjorde det möjligt för samtliga delegationer (Europaparlamentet, kommissionen, nationella parlament och regeringsföreträdare) att uttrycka sitt godkännande. Ordföranden Roman Herzog kunde på detta sätt officiellt överlämna det definitiva förslaget till det franska ordförandeskapet inför toppmötet i Biarritz. Vårt Europaparlament kommer att uttala sig senare om denna text via ett samtyckesförfarande.
I dag ger oss de två muntliga frågor som ställdes av ordföranden för utskottet för konstitutionella frågor, Napolitano, till Europeiska kommissionen och till rådet, möjlighet att diskutera stadgans rättsliga ställning, och framför allt på nytt bekräfta vår vilja att den skall få ett tvingande värde och införlivas i ett fördrag.
Vi uttryckte detta önskemål redan vid omröstningen om den sista resolutionen om detta ämne den 16 mars 2000. Vi är väl medvetna om att det finns många tvivel och att risken är stor att vi antar en stadga med förklarande värde! För att undvika att komma dit, och därmed svika de europeiska medborgarnas berättigade förväntningar, var vi tvungna att tänka oss en annan lösning. Det är anledningen till att jag röstat för denna resolution och stött ändringen som lämnats in av vår ordförande för den franska socialistiska delegationen, Pervenche Berès, där toppmötet i Biarritz uppmanas att be regeringskonferensen att studera alla möjligheter till att införliva stadgan i fördraget: inledning, protokoll eller hänvisning till stadgan inskriven i artikel 6, som fastställer att unionen vilar på principerna för frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna, liksom på begreppet med rättsstaten. Den senaste formuleringen gör det möjligt att ge texten en tvingande kraft och samtidigt just nu undvika debatten om den konstituerande karaktären i inledningens formulering.
Det skulle vara en övergångslösning som skulle göra det möjligt att avsluta en stadga med tvingande värde.
I sakfrågan är det uppenbart att stadgan inte går så långt som jag hade önskat. För närvarande skall icke föraktliga segrar föras upp på tillgångssidan för de europeiska socialisterna. Jag tänker på införlivandet av rätten till strejk, rätten till arbete, den underförstådda hänvisningen till de europeiska fackföreningarna, rätten till bostadsstöd. Innehållet i stadgan måste förvisso utökas. Det är anledningen till att debatten måste fortsätta ända till toppmötet i Nice. I det sammanhanget syftar ett annat ändringsförslag till att precisera att endast konventet är behörigt när det gäller att utarbeta stadgan, till dess att den definitivt antagits (för att tvärt avbryta halvhjärtade ansatser till ändringsförslag från den ena eller den andra institutionen).
Jag skall avsluta med att betona det faktum att stadgan om de grundläggande rättigheterna måste utformas som den viktiga beståndsdelen i den nödvändiga processen för att förse Europeiska unionen med en verklig konstitution, vilket för mig fortfarande är en prioriterad målsättning för de tre eller fyra närmaste åren.

Ferber
 - (DE) Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater välkomnar att de grundläggande rättigheter som tillkommer medborgarna gentemot organen och myndigheterna i EU genom föreliggande slutliga förslag till stadga om de grundläggande rättigheterna har sammanfattats och synliggjorts.
Att ta med stadgan i EU:s respektive gemenskapens lagstiftning kan dock bara godkännas om man först gör en klar beskrivning och avgränsning av EU:s behörigheter.
Stadgan syftar till ett omfattande skydd av de grundläggande rättigheterna och går helt eller delvis utöver EU:s behörighetsramar. Grundläggande rättigheter som tagits upp i stadgan, och som utan motsvarande behörighet kan motivera skydds- eller handlingsåtaganden för EU, avvisar vi.
Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater förespråkar det horisontella bestämmandet, där det klargörs att inga skäl tillkommer till några nya behörigheter för gemenskapen eller för unionen. På vissa områden av stadgan kan ytterligare avsevärda brister konstateras, som bör undanröjas innan stadgan tillkännages.
· En överbelastning av stadgan med detaljbestämmelser bör undvikas; de bör även i fortsättningen vara förbehållna den underordnade rätten.
· I fråga om de sociala rättigheterna saknas det en klar linje när det gäller försvarsrättigheter eller rätt att delta respektive rätt till skydd.
· Utsagan om tjänsten i allmänhetens intresse faller under medlemsstaternas ansvarsområde.
· Vi kräver att man tar med rätten till en hembygd och skydd mot fördrivning.

Gahrton och Schörling
. Vi anser att EU borde ansluta sig till Europakonventionen för mänskliga rättigheter.
Naturligtvis är det i sin ordning att EU:s medlemsländers stats- och regeringschefer vid toppmötet i Nice gör en politisk deklaration om mänskliga rättigheter.
Vi har lagt ner vår röst vid slutomröstningen av resolutionen, eftersom det i punkt 1 förutsätts att stadgan blir bindande.

Hager
 - (DE) Mot majoritetens åsikter i Europaparlamentet har jag alltsedan Helsingfors företrätt åsikten att regeringskonferensen kommer att vara överbelastad redan med att lösa de frågor som återstår från Amsterdam. Utvecklingen visar att de mångsidiga önskemålen om en utökning av föredragningslistan för denna regeringskonferens förblir tomma ord. Det är inte ens säkerställt att de tre återstående frågorna plus problemet med det förstärkta samarbetet överhuvud taget kan lösas. Därför kan inte heller förhoppningen uppfyllas att man i Nice skall blåsa liv i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Det är en omständighet, som vi i Frihetspartiet mycket djupt beklagar.

Krivine
. (FR) Ett konvent, bestående av 62 företrädare för de femton medlemsstaternas regeringar och europeiska och nationella parlamentsledamöter, utarbetar en stadga om grundläggande rättigheter för över 380 miljoner européer.
Denna stadga ligger långt hitom den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, långt hitom nationella konventioner eller fördrag. Den illustrerar det liberala Europa som byggs upp. När det gäller så grundläggande frågor som kvinnors rättigheter, invandrares rättigheter, rätten till utbildning, rätten till bostad, rätten till arbete eller en anständig lön, är stadgan ofta otillräcklig, och ibland bakåtsträvande.
Eftersom de sociala rättigheterna är grundläggande rättigheter för ett Europa som respekterar demokratiska och sociala rättigheter liksom rätten till frihet, försvarar vi idén med en annan stadga som skyddar de anställda, kvinnorna, utlänningarna, de utslagna och de nationella minoriteterna. Stadgan måste utarbetas av de sociala sammanslutningarna och inte av en sammanslutning av utvalda.
Eftersom vi tror att processen som utgör Europa förtjänar en verklig offentlig och demokratisk debatt, kan det inte finnas någon politisk konstruktion i Europa utan sociala rättigheter och utan demokrati.
Det är anledningen till att jag inte röstade för detta förslag till stadga. Jag skall rösta för en annan stadga genom att delta i demonstrationerna i Biarritz, den 13 och 14 oktober och i Nice, den 7 december 2000.

Nobilia
. Vi är medvetna om att unionens institutionaliseringsprocess även kräver en definition av begreppet " europeiskt medborgarskap" , samt utarbetandet av gemensamma värderingar som frihet, tillsammans med värden som styrbarhet och stabilitet.
Och vi skulle vilja tro att det inneboende värdet i stadgan om grundläggande rättigheter verkligen kommer att utnyttjas för att förstärka unionens behörigheter och inte medlemsstaternas, vilket konventet beskrivit i inledningen till sitt arbete.
Men osäkerheten kommer från den kombinationseffekt som man skulle få av stadgans bindande effekt på gemenskapens länder, i enlighet med Europaparlamentets begäran av den 26 mars i år, tillsammans med stadgans fortfarande bristfälliga och inte särskilt organiska innehåll, som även den senaste versionen visar prov på, trots berömvärda ansträngningar. Ett tydligt exempel på detta är rätten till arbete.
Denna sistnämnda osäkerhet, slutligen, uppkommer ur den eventuella dubbleringen av olika rättssystem som man skulle få genom att agera i de övernationella domstolarna, Europeiska gemenskapens domstol och domstolen för mänskliga rättigheter, även om den senare uppkommit ur en konvention som saknar sociala och ekonomiska rättigheter.
Vi vill med andra ord inte att ett syfte, även om det är så hastigt utformat men nobelt som det vi nu diskuterar, på medellång sikt skall fungera, inte som förstärkning och utvidgning av de rättigheter som de nationella konstitutionerna i enlighet med gällande praxis i dag tillsammans garanterar, utan snarare som ett knep för att kunna försämra dem.
I avvaktan på ytterligare förtydliganden lägger vi därför ner vår röst.

Sylla
. (FR) Jag röstade emot ett eventuellt införlivande i fördragen av den version av stadgan om de grundläggande rättigheterna som lagts fram för oss. Jag skulle faktiskt ha önskat att vi frös denna stadga så att vi kunde fortsätta att arbeta med den, såsom föreslagits av ett enormt stort antal icke-statliga organisationer i unionens olika länder.
Stadgan är på en rad punkter en tillbakagång jämfört med framstegen inom rättigheter och friheter i Frankrike liksom i andra av unionens länder, och jämfört med en rad internationella texter. Den kan inte fungera som grund för inrättandet av en europeisk konstitution. Det är inte bara det att den inte innehåller några nya rättigheter, och särskilt inte några sociala rättigheter, utan dessutom går den bakåt när det gäller invandrares och anställdas ställning och plats och totalt sett när det gäller offentliga och privata friheter.

Talmannen
Jag förklarar omröstningen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.20 och återupptogs kl. 15.00.)

De tolv kandidatländernas framsteg på vägen mot anslutning
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om de tolv kandidatländernas framsteg på vägen mot anslutning:
(A5-0250/22) av Brok om Europeiska unionens utvidgning (KOM(1999) 500 - C5-0341/2000 - 2000/2171(COS));
(A5-0238/2000) av Carlsson om Estland (KOM(1999) 504 - C5-0027/2000 - 1997/2177(COS));
(A5-0239/2000) - av Schroedter om Lettland (KOM(1999) 506 - C5-0029/2000 - 1997/2176(COS));
(A5-0240/2000) av Hoff om Litauen (KOM(1999) 507 - C5-0030/2000 - 1997/2178(COS));
(A5-0246/2000) av Gawronski om Polen (KOM(1999) 509 - C5-0032/2000 - 1997/2184(COS));
(A5-0245/2000) av Jürgen Schröder om Tjeckien (KOM(1999) 503 - C5-0026/2000 - 1997/2180(COS));
(A5-0244/2000) av Wiersma om Slovakien (KOM(1999) 511 - C5-0034/2000 - 1997/2173(COS));
(A5-0248/2000) av Queiró om Ungern (KOM(1999) 505 - C5-0028/2000 - 1997/2175(COS);
(A5-0241/2000) av Van Orden om Bulgarien (KOM(1999) 501 - C5-0024/2000 - 1997/2179(COS));
(A5-0247/2000) av Nicholson of Winterbourne om Rumänien (KOM(1999) 510 - C5-0033/2000 - 1997/2172(COS));
(A5-0242/2000) av Martelli om Slovenien (KOM(1999) 512 - C5-0035/2000 - 1997/2181(COS));
(A5-0249/2000) av Poos om Cypern (KOM(1999) 502 - C5-0025/2000 - 1997/2171(COS));
(A5-0243/2000) av Stenzel om Malta (KOM(1999) 508 - C5-0031/2000 - 1999/2029(COS)).

Brok
(PPE-DE), föredragande. (DE) Herr talman! Jag vill påpeka att jag ser ett sammanhang mellan morgonens debatt och Europeiska unionens reformförmåga. Jag tror att det efter ordförande Prodis utmärkta tal står klart för oss alla, att Europeiska unionens reformförmåga och framgångar i Nice utgör väsentliga förutsättningar för att Europeiska unionen snabbt skall kunna komma vidare. Jag anser att en rad medlemsstater hittills ännu inte har förstått att detta sammanhang existerar, och att regeringskonferensens saktfärdighet kan leda oss i stora svårigheter när det gäller att genomföra utvidgningen inom den tidsrymd som krävs. Vi anser att det som behövs för utvidgningen måste beslutas i Nice, även om det som är nödvändigt inte är allt som vore önskvärt med tanke på en reform av Europeiska unionen.
Detta betänkande måste betraktas på samma sätt. Även i detta betänkande, som jag lägger fram för er, finns det många önskvärda saker som vi som europeisk union, men även kandidatländerna, bör förverkliga, men allt är inte en förutsättning för anslutningen till Europeiska unionen, ty villkoren för anslutningen till Europeiska unionen har klart definierats i Köpenhamnskriterierna. Europaparlamentet vill dock påpeka att ett fullständigt uppfyllande av Köpenhamnskriterierna är ett villkor för anslutningen till Europeiska unionen.
Det får inte förekomma någon politisk rabatt för något som helst land. Det måste stå klart att alla dessa villkor måste uppfyllas. Det måste även fortsättningsvis stå klart att demokratin och rättsstaten rentav är ett villkor för förhandlingar, och att andra saker också måste uppfyllas under förhandlingens gång, varvid vi naturligtvis har klart för oss att vi på en rad områden, i kandidatländernas och även i Europeiska unionens intresse, måste fastslå övergångsbestämmelser, som vi alltid har gjort vid anslutningar. Detta är inte någon diskriminering av någon som helst part.
Men jag anser också att när vi talar om Köpenhamnskriterierna bör vi klargöra att varje enskilt land måste bedömas efter sina framsteg. Av den anledningen bör vi också officiellt ta avstånd från grupptänkandet. Visserligen inbjöds både i Luxemburg och senare i Helsingfors några länder att genomföra bilaterala förhandlingar. Men för mig finns inte längre Luxemburg- och Helsingforsgrupperna, utan varje land har, i enlighet med regattaprincipen, en chans att mycket snabbt bli medlem, om det uppfyller förutsättningarna för medlemskap i Europeiska unionen. Därför är det också felaktigt att för närvarande nämna några namn på länder, som ur dagens synvinkel är i stånd att uppfylla förutsättningarna, ty av inrikespolitiska skäl kan ett land, som i dag har en bra plattform, nästa år åter falla tillbaka, eller tvärtom. Av den anledningen måste det stå klart att det enda som är väsentligt är att fullständigt uppfylla Köpenhamnskriterierna.
Därför vill jag också föreslå att vi som parlament nästa år inte längre lägger fram någon allmän rapport, utan enbart rapporter om länderna, för att tydliggöra att vi sörjer för en differentierad utveckling i förhandlingarna. Det finns ett förslag från den socialdemokratiska gruppen om att vi skall klargöra att Europeiska unionen i början av 2003 skall vara i stånd till en utvidgning. Jag anser att det är ett bra förslag som bör stödjas, och lika bra anser jag att Europeiska folkpartiets förslag är, att de första länderna helst skall kunna delta i valen till Europaparlamentet år 2004.
(Applåder)
Jag tror att om vi betraktar dessa båda uppgifter i ett sammanhang, så erbjuder vi människorna där ett perspektiv. Jag är övertygad om att några länder kommer att klara av att inom denna tidsrymd vidta tillräckliga förberedelser.
När jag betänker, att det redan är elva år sedan revolutionen ägde rum i Central- och Östeuropa, då måste vi också ge dessa människor det perspektivet att omställningsprocessen någon gång blir positiv. Vi måste också mena allvar med våra ord: "Om ni skakar av er diktaturen, så står Europa öppet också för er", och inte hela tiden finna nya orsaker, hinder och svårigheter för att försena enandeprocessen.
Jag anser också att det är en väsentlig förutsättning att man ger människorna ett perspektiv, för att också i dessa länder utveckla den uthållighet som krävs för att genomföra den politiska och ekonomiska reformprocessen i nödvändig omfattning.
Men på samma sätt som vi i Nice måste diskutera och lösa den inre reformen inom Europeiska unionen kan vi säkerligen inte heller låta bli att diskutera Europas gränser. Vi förhandlar nu med de tolv länderna. Alla andra länder bör också få det erbjudandet att ett medlemskap, som från första ögonblicket är fullständigt, inte är den enda möjligheten att knytas till Europeiska unionen, utan vi måste också erbjuda andra möjligheter - jämförbara med tidigare EES - för ekonomiska och säkerhetspolitiska frågor. Vi bör erbjuda dem det. Ett land som Ukraina kan i dag inte bli medlem av Europeiska unionen, och kanske inte heller i framtiden, men detta land är så oerhört viktigt för den europeiska utvecklingen, att vi måste utveckla erbjudanden för det, liksom för många andra länder. Det betyder att det fulla medlemskapet på sikt inte bör vara det enda erbjudandet om samarbete med Europeiska unionen.
Allt detta, som jag hittills har talat om, kommer vi på sikt bara att kunna genomföra, om man i politiken och om eliten - och i detta begränsade sammanhang ger jag er rätt, herr kommissionär - äntligen propagerar för att utvidgningen av Europeiska unionen är till gagn för länderna själva. Det som är förknippat med utvidgningen av Europeiska unionen i form av stabilitet av politiskt, ekonomiskt och säkerhetspolitiskt slag, behöver jag väl inte nämna.
Vi är i stånd att via en sådan europeisk enhet organisera en stabil zon, med ett så solitt fundament som knappast varit möjligt tidigare i historien, och vi ser att genom vårt bistånd uppstår utvecklingsmöjligheter i kandidatländerna, så att de kan finansiera reformprocessen. Å andra sidan, det vågar man knappt säga, har vi under de senaste åren haft ett större överskott i handelsbalansen gentemot kandidatländerna, än vad vi har lämnat dessa länder i fråga om allmänt bistånd. Det är vi som profiterar på utvidgningen av Europeiska unionen, och vi bör inte alltid bara tala om kostnaderna, för att skrämma människorna. Vi bör någon gång försöka med sanningen!
(Applåder) Jag lägger fram detta betänkande på 10-årsdagen av det tyska enandet. Detta tyska enande blev möjligt bara därför att det europeiska enandet ingav förtroende. Men jag anser att vi också måste tydliggöra att vi nu står inför ett enande av hela Europa. Ty det som vi hittills har kallat Europeiska unionen omfattar bara en liten del av denna kontinent. Vi har möjlighet att skapa en ny ordning, där ingen förlorar sin identitet, och där folkens särart utgör rikedomen. Vi kommer också att vara i stånd att utforma en ordning, det blir omöjligt med krig mellan oss, där folken kan uppfatta varandra som mänskliga och där vi tillsammans kan förena våra krafter för att tillvarata våra intressen i världen, dvs. strida för våra gemensamma intressen som européer i denna värld. Jag hoppas att vi har en inre förmåga att då glömma bort petitesserna och att förverkliga det stora målet. Jag ber om ert stöd för detta betänkande!
(Applåder)

Moscovici
. (FR) Herr talman, herrar ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar föredragande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Tillåt mig till att börja med tacka er för att ha arrangerat denna debatt om utvidgningen som jag välkomnar möjligheten med dubbelt. För det första eftersom - men det behöver inte upprepas här - utvidgningen av Europeiska unionen, såsom Brok just sagt, inte är vilken prioritet som helst. Det är verkligen bakgrunden till och framtidsutsikten för Europeiska unionens hela verksamhet i dag, en politisk framtidsutsikt som är villkoret för allt vårt arbete, med början naturligtvis i arbetet med att reformera institutionerna. Och inte heller jag vill separera den debatt vi hade i förmiddags från debatten denna eftermiddag.
I det hänseendet vill jag välkomna det arbete som utförts av Europaparlamentet i form av ett betänkande om vart och ett av kandidatländerna som inlett förhandlingar och ett samlingsbetänkande från ordförande Brok, som jag får tillfälle att återkomma till mer i detalj i mitt inlägg. Det förefaller mig också som om det franska ordförandeskapet, på grundval av det arbete som inletts av tidigare ordförandeskap och av kommissionen, vid Europeiska rådet i Nice kommer att kunna ge en ganska exakt bild av anslutningsförfarandet, åtminstone hoppas jag det. Jag vill därför, för att på ett positivt sätt bidra till debatten, säga mycket konkret hur det franska ordförandeskapet agerar under detta halvår för att uppnå de resultat jag nyss nämnt.
Den första inriktningen: Vi måste naturligtvis gå så långt som möjligt i anslutningsförhandlingarna för att göra en så exakt sammanfattning som möjligt i Nice, land för land och kapitel för kapitel. Inför denna framtidsutsikt erinrar jag först om att vi planerar att för varje kandidatland anordna två förhandlingssessioner på suppleantnivå och en på ministernivå, fördelat på två omgångar, den 21 november och den 5 december, i anslutning till sammanträdena i rådet (allmänna frågor). Det franska ordförandeskapet kommer omedelbart att informera det utskott ni är ordförande för, herr Brok, om resultatet av dessa förhandlingar redan tisdag eftermiddag, vilket numera är kutym för oss.
Som ni vet betonade Europeiska rådet i Helsingfors principen med en uppdelning mellan kandidatländerna, och jag tror att både ordförandeskapet och kommissionen verkligen arbetar hand i hand i denna fråga när det gäller att genomföra förhandlingarna, och jag vill inför er betona den fullständiga överensstämmelsen mellan uppfattningarna som råder med kommissionär Verheugen, vars mycket höga kvalitet på arbetet jag här vill hylla.
Det betyder alltså konkret att varje ansökan skall bedömas och slutligen kommer att bedömas efter egna meriter. Det är den gängse formuleringen. Jag skall naturligtvis inte gå in på detaljerna i var och en av dessa förhandlingar, utan kanske lämna den presentationen till den debatt som skall följa om de tolv betänkandena. Men jag vill ändå med några ord erinra om omfattningen av arbetet som inletts med dem som, av språkskäl - jag tror som ni att vi måste sluta med detta, men det finns också en kronologisk ordning som man fortfarande kallar de sex från Luxemburg och de sex från Helsingfors - jag kallar de " sex från Luxemburg" , jag säger det inom citationstecken. Med dessa sex länder har samtliga kapitel i regelverket utom ett inletts, nämligen det om institutionerna, vissa är provisoriskt avslutade, från 12 till 16 beroende på land, andra är fortfarande under förhandling, från 13 till 18 beroende på land. Jag tror därför att vi börjar få en ganska exakt bild av de svårigheter som fortfarande återstår i var och en av förhandlingarna, såväl ur kandidatländernas synvinkel som ur unionens, och jag tror att man kan samla dem i tre kategorier.
Till att börja med har vi genomförandet av regelverket. Hur långt har kandidatländerna kommit där? Hur kan man konkret bedöma de åtaganden de gör inom ramen för förhandlingarna och deras förmåga att konkret genomföra detta regelverk? Det är anledningen till att det franska ordförandeskapet, liksom Europaparlamentet, vill ha en översikt över hur regelverket godkänts, underförstått att grundprincipen för förhandlingarna måste vara att regelverket godkänns i sin helhet.
Vidare har vi frågan om övergångsperioder, som naturligtvis hänger samman med föregående punkt. Som ni vet har kandidatländerna uttryckt en rad önskemål i den riktningen. Det är för övrigt ett tecken på att anslutningsförhandlingarna verkligen gått in i en ny fas och att vi hädanefter, som det franska ordförandeskapet önskar, måste börja diskutera sakfrågor. Jag påpekar i det sammanhanget att rådet, på grundval av ett första dokument från kommissionen, inlett ett diskussionsarbete som bör göra det möjligt för unionen att göra framsteg i förhandlingarna.
Avslutningsvis har vi naturligtvis ståndpunkterna i förhandlingarna, när det gäller de svåraste kapitlen i regelverket, bl.a. med tanke på deras budgeteffekter för unionen. Jag tänker naturligtvis på den gemensamma jordbrukspolitiken och politiken för regional utveckling. Jag har sagt det och jag har inga svårigheter med att upprepa det här, det franska ordförandeskapet kommer inte att undvika någon av de svårigheter som uppstår, vilket naturligtvis inte innebär att vi har tid och möjlighet att behandla var och en av dem. Men för oss innebär att införa ny dynamik i dessa förhandlingar, bl.a. när det gäller frågan om övergångsperioder, att vi skall göra allt för att gå framåt på ett pragmatiskt sätt.
Några ord slutligen om de " sex från Helsingfors" , fortfarande med citationstecken, som inledde förhandlingar i början av året. I slutet av vårt ordförandeskap kommer man att ha inlett förhandlingar om hälften av kapitlen i regelverket. Vi avser för övrigt att i fullständig överenskommelse med kommissionär Verheugen, inleda förhandlingarna om 42 nya kapitel, vilket innebär mellan 4 och 9 beroende på land, precis som det portugisiska ordförandeskapet före oss. Det borde göra det möjligt för de bästa kandidatländerna att relativt snabbt komma ifatt dem i Luxemburggruppen, kanske redan nästa år, och vi vet att det här handlar om ett önskemål som vissa av er tydligt uttryckt. Det är uppenbart att det arbete som utförts av respektive föredragande och av utskotten i parlamentet kommer att vara till stor nytta för våra egna diskussioner.
Tillåt mig nu att ta upp den andra inriktningen enligt vilken ordförandeskapet önskar att utvidgningsförfarandet skall utvecklas under detta halvår.
Jag har just erinrat om det mycket viktiga tekniska arbete som utförts de senaste tre åren och jag har också sagt att, åtminstone när det gäller vissa kandidatländer, kommer vi mycket snart att ha en mycket exakt bild av de svårigheter som återstår. Det förefaller oss därför som om stunden har kommit för att upphöja detta arbete till en mer politisk nivå genom att samla all information vi förfogar över. Det är anledningen till att vi förbereder en ministerdebatt i sakfrågan som kommer att äga rum i samband med rådet (allmänna frågor) den 20 november, på grundval av exakta dokument som kommissionen kommer att tillhandahålla, bl.a. om kandidatländernas genomförande av regelverket och de framsteg som respektive land gjort. Utifrån denna debatt kommer ordförandeskapet att förfoga över de beståndsdelar som krävs för att stats- och regeringscheferna i Nice skall kunna ha en seriös diskussion om den fortsatta utvidgningsprocessen.
Det är också i den andan som det franska ordförandeskapet beslutat att arrangera två möten inom den europeiska konferensen med de 15 medlemsstaterna och de 12 + 1 kandidatländerna - tolv som förhandlar och ett kandidatland. Ett av dessa möten kommer att äga rum på ministernivå, den 23 november i Sochaux, och det andra med stats- och regeringscheferna den 7 december i Nice. Dessa möten blir till att börja med ett tillfälle att informera kandidatländerna om hur långt arbetet med att reformera institutionerna har kommit, en reform som i första hand intresserar dem, eftersom det handlar om den union som de skall bli medlemmar i, men naturligtvis också att tillsammans med dessa länder inleda en politisk diskussion om hur en utvidgad union skall fungera.
Det är naturligtvis inte uteslutet att kandidatländerna tar detta tillfälle i akt för att ännu en gång, - ni talade om det herr talman, - ta upp frågan om datum för utvidgningen. Denna fråga är naturligtvis fullständigt berättigad, men den måste besvaras på ett korrekt och exakt sätt.
I det hänseendet vill jag erinra om att på sätt och vis är frågan redan löst. Den har lösts eftersom Europeiska rådet i Helsingfors fastställde att den 1 januari 2003 är det datum när unionen bör vara beredd att ta emot de första nya medlemmarna, dvs. de som är bäst förberedda, under förutsättning naturligtvis att ett bra fördrag under tiden har slutits i Nice och ratificerats av de nationella parlamenten. Valet av datumet, den 1 januari 2003, är ingen tillfällighet. Jag förstår inte varför vi skulle ändra på det åt ena eller andra hållet.
Jag är personligen fortfarande övertygad om att unionen i diskussionen om datumet för de första anslutningarna måste undvika, - och jag säger det också mycket respektfullt till Europaparlamentet, - att öka effekterna av att avisera ett datum. Alla förstår ju nyttan av ett datum för kandidatländerna, eftersom det både är en målsättning och en faktor för satsning för dem. Men datumet den 1 januari 2003, som är det enda unionen kommit överens om, utgör såväl för kandidatländerna som för oss en mycket ambitiös målsättning och det är inför den framtidsutsikten som ordförandeskapet skall satsa alla sina ansträngningar. Jag har mycket svårt att tro, liksom ni alla tror jag, att vi skall ha avslutat alla förhandlingarna 2001, vilket skulle göra det möjligt att ratificera resultaten under 2002. Det handlar inte om detta och för vissa kandidatländer vet vi att förhandlingarna kommer att fortsätta under ytterligare några år. Men det arbete som inletts, och som vi önskar ge en stark impuls till, borde göra det möjligt att redan i slutet av 2000 dels bättre förstå den allmänna balansen i var och en av förhandlingarna, dels åtminstone för de kandidatländer som kommit längst tydligt identifiera vilka svårigheter som först måste lösas för att dessa förhandlingar skall kunna lyckas.
Vad jag alltså föreslår är att vi skall arbeta i den riktningen med idén att vi inför år 2003 skall granska vilka kandidater som är beredda att komma med oss vid det tillfället.
Några ord slutligen om Turkiet som för unionen hädanefter tydligt är en del av utvidgningsprocessen och utgör det trettonde kandidatlandet. Jag vet för övrigt att Morillon för närvarande förbereder ett betänkande som vi med intresse väntar på. Vi kan bara glädjas åt att ett antal hinder har undanröjts när det gällde att i Helsingfors erkänna detta lands ansökan. Vi är samtidigt fullständigt medvetna om de svårigheter som fortfarande är knutna till denna anslutning, med början i frågorna om respekten för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna i detta land. Det har förvisso gjorts framsteg, men de är fortfarande långt ifrån att uppfylla kriterierna från Köpenhamn. I överensstämmelse med kommissionen, även här, kommer det franska ordförandeskapet att försöka uppnå ett dubbelt resultat: för det första att anta ett partnerskap för anslutningen, som är nödvändigt både för Turkiet och för unionen, för det andra att inrätta en budgetförordning som gör det möjligt för unionen att uppfylla de åtaganden den gjort gentemot detta land och som vi önskar anta före årets slut.
Jag delar er uppfattning, herr talman: Europeiska unionen skall inte ha en småaktig inställning eller en krämarinställning gentemot utvidgningen. Utvidgningen är ett historiskt projekt. Utvidgningen är en omfattande framtidsutsikt som vi måste ta oss an med stor generositet och med förståelse. Men vi skall samtidigt vara medvetna om att vi måste erbjuda villkoren för att den skall lyckas, både gentemot kandidatländerna och gentemot den allmänna opinionen liksom i förhållande till det vi alla önskar, nämligen att bibehålla en solid gemensam politik. Utvidgningen är vår framtid, under förutsättning att den inte leder till att gemenskapens regelverk eller den gemensamma politiken, vilka vi alla fäster stor betydelse vid, urvattnas eller försvagas. Det är anledningen till att vi bestämt måste gå framåt genom att välja utvidgningen och samtidigt fastställa villkoren för hur den skall lyckas.
Jag är naturligtvis fullständigt beredd att följa den mycket viktiga debatt som vi samlats till i dag.

Verheugen
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar ledamöter! Jag välkomnar tillfället till en utförlig diskussion om läget och perspektivet för förhandlingarna om Europeiska unionens utvidgning. Jag tackar Brok, föredraganden från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, för hans omfattande och klara betänkande. Tack också till alla andra föredragande. Vi kan redan se att det trots de olikheter som säkert kan finnas i detaljerna, finns en gemensam grund.
Denna debatt erbjuder ett välkommet tillfälle att bekräfta den bestämda viljan till utvidgningen. Den europeiska utvecklingen har kommit in i en fas, där vi mer än någonsin behöver ha klara mål och ett beslutsamt handlande. Våra båda stora uppgifter, inre reformer och ett öppnande utåt, är nära förknippade med varandra. Båda uppgifterna för sig är också oeftergivliga, men de måste lösas i ett sammanhang, om de skall lösas på rätt sätt.
Jag vill därför redan från början slå fast att den viktigaste byggstenen för att slutföra utvidgningsprojektet nu är att vi enas om de institutionella reformerna i EU. Utan dessa reformer kommer våra institutioner att drabbas av en infarkt och syftena med dem kommer inte längre att kunna uppfyllas. En framgångsrik avslutning på regeringskonferensen i Nice i december kommer att lämna vägen öppen för ännu mer dynamiska förhandlingar.
Men framgången har inte bara att göra med tidpunkten - hur viktig den än är.
Det är inte alla resultat från regeringskonferensen som skulle ge rättvisa åt det väldiga anpassningstrycket från utvidgningen. Ett otillräckligt resultat eller rentav ett misslyckande i Nice skulle få fatala följder i kandidatländerna. De krafter som är skeptiska mot EU, och som också finns där, skulle få nya argument. Populister skulle framträda och påstå att nu skulle det slutligen stå klart att EU i själva verket inte vill ha några nya medlemmar. Man kan knappast bemöta sådana argument med ord. Vi måste övertyga genom handling!
Den nu pågående största utvidgningsrundan i det europeiska enandets historia är moraliskt påbjuden, den är strategiskt nödvändig och politiskt genomförbar. Projektet har redan hunnit långt, det finns ingen väg tillbaka. Inte i något fall handlar det i förhandlingarna om " huruvida" , utan nu handlar det om " hur" och " när" . Utvidgningen är det enda riktiga svaret på två stora historiska förändringar i vår samtid.
Det är kanske en tillfällighet, men i så fall är det en lycklig tillfällighet, att denna debatt äger rum på den tionde årsdagen av fullbordandet av det tyska enandet. Det tyska enandet kan också betraktas som en del av och en förelöpare till det större målet med det europeiska enandet, och det är samma händelser, samma utveckling som möjliggjorde det tyska enandet, som också har möjliggjort att vi i dag här i detta rum överhuvud taget kan tala om ett eventuellt medlemskap för tio central- och östeuropeiska stater i Europeiska unionen.
Därför är enandet det riktiga svaret på slutet av det kalla kriget och de kommunistiska staternas sammanbrott. Jag vet inte hur man annars skulle förklara för folken i Europa, som först under det senaste decenniet har uppnått frihet och självbestämmande, att fördelarna med den europeiska integrationen bara exklusivt skulle förbehållas dem som efter 1945 befann sig på den " rätta" sidan av järnridån.
(Applåder)
Vi tillåter inte någon ny delning av Europa. Vi vill inte att det i stället för de ideologiska demarkationslinjerna som materialiserade sig i oöverkomliga gränser skall komma en ny gränslinje, en gränslinje som skulle skilja det välbärgade Europa från det fattiga. Det handlar om mer än så. Det handlar om att utvidga freden och stabiliteten till hela Europa. Men inte en stabilitet vilken som helst. Sovjetimperiet verkade i årtionden stabilt både inåt och utåt, men det hade länge varit bräckligt och murket, just därför att denna stabilitet inte grundade sig på demokrati, rättsstatsprincipen, mänskliga rättigheter och skydd av minoriteterna.
Det är inte någon tillfällighet, utan en närmast järnhård lagbundenhet, att vi har fred och stabilitet i Europa bara där dessa värden förverkligats, och där Europa redan är enat eller håller på att enas. Fred och stabilitet i Europa är grundvalarna för en lycklig framtid för alla europeiska folk. Om de inte förverkligas överallt i Europa, då äventyras de överallt.
Den andra stora förändring som vi upplever och som Europa måste ställa in sig på är den blixtsnabba accelerationen av den ekonomiska utvecklingen, hän mot en global marknad och en global konkurrens. Denna förändring erbjuder stora möjligheter, som vi kan utnyttja desto bättre, ju mer vi slår ihop våra krafter och gemensamt företräder våra intressen. En ännu större gemensam marknad kommer att göra oss starkare. Utvidgningen av euroområdet kommer att stärka euron. Den större gemenskapen kommer att få mer tyngd när det gäller att bemästra de globala uppgifterna.
Utvidgningen av Europeiska unionen är inte någon växel på framtiden, där vi får se om den också kan inlösas. Fördelarna är redan här, de är synliga, och det är fördelar för alla. Jag är fast övertygad om att systemväxlingen i Central- och Östeuropa inte skulle ha varit så snabb och framgångsrik utan perspektivet med en europeisk integration.
När vi konstaterar att länderna i utvidgningsprocessen inom kort redan kommer att ha uppnått stabilitet i sina demokratiska system, då är det en prestation som dessa folk själva har åstadkommit. De själva har fattat det modiga beslutet att skaka av sig funktionärsvälde och statlig ekonomi och skapa öppna samhällen, moderna demokratier och fungerande marknadsekonomier. Men de har också gjort det därför att möjligheten till ett medlemskap i Europeiska unionen ger dem ett hopp om solidaritet från de europeiska folken och därför att de erbjuds en så fast politisk och ekonomisk förankring.
Vi kan redan nu exakt avläsa fördelarna med de politiska förändringarna på den ekonomiska utvecklingen. Kandidatländerna i Central- och Östeuropa var bara svagt integrerade i världsekonomin. Nu går mellan 50 och 70 procent av deras export till EU. Vi har höga överskott i utrikeshandeln med alla dessa länder. Detta kan omräknas till högre skatteintäkter, högre belopp för social trygghet och framför allt fler arbetstillfällen.
Tillväxtprognoserna för hela området är synnerligen gynnsamma. För de närmaste tio åren förväntas en tillväxt som ligger tydligt över genomsnittet i dagens EU. Dessa nya marknader, som utvecklas snabbt, skapar nytt utbud och ny efterfrågan, och det uppstår redan från början en vinstsituation för båda sidor. Jag tror inte att jag här särskilt måste påpeka att detta löftesrika ekonomiska perspektiv är möjligt bara på grund av de kalkylerbara och politiskt stabila ramvillkoren.
Med hänsyn till utvidgningen har man delvis funnit en lösning på hundraåriga konflikter, undanröjt gränsproblem och dämpat minoritetsproblem.
Dessa prestationer kräver ett positivt svar. Jag är säker på att vi alla är överens om att de människor som har gjort dessa ansträngningar inte får bli besvikna. Det gläder mig därför att kunna säga er att utvidgningsprocessen under den nya kommissionens första år har fått bättre kvalitet och en snabbare takt. Processen har nu redan utvecklat en egen dynamik, som inte längre kan stoppas.
Låt mig än en gång erinra om de principer som vi styrs av, och som inte kan diskuteras.
För det första: Vi förbereder de nya medlemmarna för ett fullständigt, jämställt medlemskap. Utvidgningen skapar inte något Europa à la carte och inte heller något andra klassens samhälle i unionen. Nya medlemmar måste uppfylla alla anslutningsvillkor. Det finns inga politiska rabatter.
För det andra: Varje land har sin egen chans i utvidgningsprocessen. Det bildas varken några geografiska eller politiska grupper. Begreppen Luxemburggruppen och Helsingforsgruppen är rent tekniska och tjänar bara till att skilja mellan de stater som 1997 inbjöds till förhandlingar i Luxemburg, och de som först 1999 kom med i Helsingfors. Men det är fortfarande så att varje land bara kan uppnå mognad för anslutning på grund av faktiska framsteg.
För det tredje: Vi håller fast vid principen med differentierade förhandlingar. Kapitel påbörjas och avslutas i enlighet med den faktiska nivån på förberedelserna och de faktiska framgångarna i förhandlingarna.
För det fjärde: Detta resulterar i ytterligare en princip, nämligen att de stater, som har börjat senare, får en rättvis chans att sluta sig till dem som har börjat tidigare. Men jag vill påpeka att vi inte kan hjälpa dem att hinna i kapp genom att vi saktar in förhandlingarna för dem som hunnit längre. Vi kan hjälpa länderna att hinna i kapp, men inte genom att vi skickar in deras grannar i väntsalen.
Kommissionen kommer den 8 november att lägga fram sina lägesrapporter för år 2000 samt ett nytt strategidokument. Arbetena är ännu inte avslutade. I de tidigare rapporterna var den kvalitativa standarden hög, och vi kommer inte att tillåta en lägre nivå. Dessa rapporter är inte några skolbetyg. Jag kommer även i framtiden att undvika att rangordna kandidaterna.
Rapporterna skall hjälpa kandidaterna att fortsätta med nödvändiga reformer och minska de brister som finns. EU:s institutioner skall kunna utnyttja rapporterna för att kontrollera framstegen, och använda dem som grundval för den vidare utvecklingen av förhandlingsstrategierna.
Utan att föregripa resultaten kan jag redan i dag nämna några tendenser ur de nya rapporterna. På bred front ser vi framsteg när det gäller att säkra de politiska kriterierna. Jag ser inte i något enda land någon risk för att man skall glida över i auktoritära strukturer. Förbindelserna med grannländerna utvecklas bra och snabbt. Demokratiska grundläggande värderingar och regler är fast förankrade. Vi uppmärksammar naturligtvis även i fortsättningen potentiella risker och olösta frågor. Därför bevakar vi noga läget för de nationella minoriteterna. Därför arbetar vi för konkreta åtgärder, för att övervinna den sociala diskrimineringen, framför allt av den romerska befolkningen, i en rad länder.
Vad beträffar de ekonomiska kriterierna är framstegen också tydliga. Nästan alla kan redan nu betraktas som marknadsekonomier, även om de ekonomiska reformprocesserna ännu inte är helt avslutade. Men det gäller inte bara för kandidatländerna.
En rad länder har också i fråga om det andra ekonomiska kriteriet med konkurrenskraft på den inre marknaden kommit så långt att de i rask takt blir mogna för en anslutning.
Vad beträffar det tredje kriteriekomplexet, förmågan att genomföra och tillämpa EU:s hela regelverk, så finns det fortfarande mycket att göra. Jag kritiserar inte att den offentliga förvaltningen mycket ofta fortfarande är svag, och att inte heller rättsväsendet ännu erbjuder den grad av rättssäkerhet som vi behöver i gemenskapen. Det är klart att omvandlingen på detta område slukar mer tid än på andra områden. Den åstadkoms ju inte genom att skapa institutioner och strukturer. Vi behöver framför allt lämpliga människor. Man måste finna dem, man måste utbilda dem, och dessutom måste man kunna betala dem.
I strategin inför anslutningen ger vi redan nu hög prioritet åt dessa frågor. Vi kommer också att stegra den. Vi måste vara säkra på att gemenskapens regelverk inte bara finns på papperet, utan att det också tillämpas fullständigt.
I detta sammanhang vill jag nämna ett problem, som kräver särskild uppmärksamhet, och som jag är mycket oroad över. Jag syftar på den omfattande korruptionen i ett ganska stort antal länder. Naturligtvis känner jag till de särskilda socioekonomiska orsakerna till korruptionen. Men vi ser den också i sådana sammanhang där den inte lätt kan förklaras genom erbarmliga inkomstförhållanden. Jag anser inte att korruption är en sorts folkloristisk beståndsdel eller en del av ett kulturellt arv. I moderna samhällen och moderna ekonomier är korruption en cancersvulst. Sjukdomen frodas alltmer, och gör att det som fortfarande är friskt också insjuknar.
Svaga administrativa strukturer, bristande rättssäkerhet och korruption är för övrigt också negativa lokaliseringsfaktorer. De avskräcker utländska investerare och förhindrar en snabbare ekonomisk utveckling. Det är uppenbart att den stora ekonomiska skillnaden mellan EU-medlemmar och kandidatländer bara kan minskas om det finns ett ständigt inflöde av utländska direktinvesteringar i kandidatländerna.
Förhandlingsprocessen som sådan har under det senaste året än en gång tydligt påskyndats. Jag vill peka på ett missförstånd, som ibland insmyger sig när man talar om takten. Man kan inte bara avläsa takten på antalet slutförhandlade kapitel. Det som är avgörande är den materiella substansen i de kapitel det rör sig om. Med länderna i Luxemburggruppen påbörjades redan under det portugisiska ordförandeskapet alla kvarstående kapitel, med undantag av institutioner och övrigt, sammanlagt 174. Med staterna i Helsingforsgruppen kommer fram till slutet av det franska ordförandeskapet minst 84 kapitel att ha påbörjats, alltså nästan hälften. Jag räknar med att för minst fyra stater i denna grupp kommer alla kvarstående kapitel också att påbörjas under nästa år.
Vi går nu in i en ny fas. Vi vill nu, redan under det franska ordförandeskapet, komma fram till förhandlingar i snävare bemärkelse, dvs. fatta beslut om förslag som gäller övergångsfrister eller undantag. Kommissionen kommer den 8 november att lägga fram mer vittgående reflexioner om vilka principer som skall bestämma hanteringen av övergångsfrister, och hur motsvarande beslutsprocess skall organiseras.
Jag vill i dag också peka på två problemområden. Övergångsfrister som berör den inre marknadens funktion, och sådana som är förknippade med omfattande investeringsprogram. Vad beträffar den inre marknaden måste vi se till att övergångsfrister både tids- och innehållsmässigt fortsätter att vara så begränsade som möjligt. Där det krävs stora och långfristiga investeringar för att uppnå EU-normer, bör man beakta att även de nuvarande medlemsstaterna i dessa fall har tagit långa övergångsfrister i anspråk.
Med tanke på den aktuella situationen i den monetära unionen vill jag informera er om att den monetära unionen är en del av fördraget, och därför en del av förhandlingarna. Alla kandidatländer vill gå med i den monetära unionen. För detta gäller de särskilda bestämmelserna i Maastrichtfördraget. Medlemskapet i EU leder alltså inte automatiskt till euron, utan de särskilda kriterierna måste uppfyllas. Deltagandet i växelkursmekanismen är i varje fall förbestämt, och det behövs ett särskilt beslut.
Vi kommer nu snabbt att komma fram till en komprimering av förhandlingarna. Det kommer att leda till en koncentration på de fortfarande öppna, delvis mycket svåra frågorna. Jag kan bara nämna jordbruk, miljö, regionalpolitik, inrikes- och rättspolitik samt budget. Som en förberedelse för detta arbetar kommissionen på ett nytt övervakningssystem som kommer att göra det möjligt för oss att när som helst göra en exakt bedömning av läget i förhandlingarna och det faktiska genomförandet för varje land.
Jag vill också säga något om en fråga som ligger mig särskilt varmt om hjärtat, hur projektet om utvidgningen i medlemsstaternas och kandidatländernas samhällen förmedlas. Att vi har ett problem med att förmedla det kan man svårligen betvivla, även om enkäter inte ger någon särskilt exakt bild. För att bättre kunna förmedla det har kommissionen gett impuls till ett kommunikationsinitiativ. Rättsliga och finansiella förutsättningar har skapats för detta. Vi arbetar nu på innehållet. Initiativet kommer att till väsentlig del vara decentraliserat, alltså genomföras i medlemsländerna och i kandidatländerna i enlighet med deras särskilda behov och verklighet. Vi söker därför en så nära samordning som möjligt med programmen från de nationella regeringarna, parlamentet och andra institutioner.
Den snäva ekonomiska ramen tvingar oss att utveckla koncept som i hög utsträckning vänder sig till åsiktsbildare och informatörer. Det kommer knappast att bli möjligt med köpt masskommunikation. Det vi alltså måste satsa på är framför allt ett deltagande från alla slags grupper i samhället och insatser från enskilda. Detta innebär samtidigt en demokratisering av hela processen.
Varje kommunikationsstrategi är dömd att misslyckas om den inte går in på det som verkligen berör människorna. Därför måste vi identifiera vad människorna kopplar ihop med utvidgningen, vilka förhoppningar och förväntningar, men också vilka farhågor och risker. Här uppnår man ingenting med en propaganda vilken som helst! Vi behöver politiska svar på politiska frågor. De måste förmedlas på ett bra sätt!
Vilka frågor är det? Kommer det att inträffa några folkvandringar, och vilka effekter kommer det att få på arbetsmarknaderna? Hur kommer konkurrenssituationen i gränsområdena mellan hittillsvarande EU och de nya medlemsstaterna att förändras? Kommer det att ske någon miljödumpning och social dumpning? Vad kommer de öppna gränserna att innebära med tanke på bekämpning av brottsligheten och, slutligen, hur skall vi betala allt detta?
Vi har bra svar på alla dessa frågor. Folkvandringarna kommer totalt sett att gå tillbaka tack vare utvidgningen. Problem som kan uppträda under de första åren kan styras med hjälp av intelligent utformade övergångsfrister. Vi måste hjälpa gränsregionerna att utnyttja sina nya chanser och bemästra de nya utmaningarna. Kommissionen arbetar här redan på förslag.
Miljödumpning och social dumpning kommer inte att äga rum, eftersom de nya medlemsländerna måste genomföra våra normer. Utvidgningen är bra för miljön. Utvidgningen är också bra för nivån på den sociala tryggheten i Europa.
För säkrandet av gränserna och brottsbekämpningen gäller också våra normer och fördelarna med det europeiska samarbetet. Också här kommer situationen att förbättras genom utvidgningen, och inte försämras.
Kostnaderna för utvidgningen är fastslagna i den nuvarande budgetplanen. De återfinns sedan i budgeten. Mer än som står i budgeten kan och kommer inte att betalas ut.
Låt mig sammanfatta budskapet till Europas medborgare. Utvidgningen erbjuder oss en unik möjlighet att ändra på den europeiska historiens gång och säkra freden för Europas folk, bevara stabiliteten och öppna nya, stora levnadschanser för alla. Utvidgningen är inte något äventyr. Den förbereds så grundligt som överhuvud taget bara är möjligt. Det vore äventyrligt att ge upp projektet eller fördröja det på obestämd tid. Vi har ett fönster som vetter mot en chans. Det är nu öppet. Det kommer inte att förbli öppet i evighet. Det finns risker. Det kan ingen undvika. Men det får inte göra att vi viker från vår beslutsamhet. Det skulle vara en mycket större risk att inte göra det som måste göras!
(Applåder)

Van Velzen
Herr talman, herr minister, herr kommissionär, bästa kolleger! I dag behandlar vi kollega Broks betänkande angående Europeiska unionens fortsatta utvidgningsprocess och det är ett ämne som återkommer varje år. Vi mäter, på grundval av bra analyser från Europeiska kommissionen, hur långt kandidatländerna har kommit med förberedelserna inför anslutningsprocessen. I varje anslutningsland ser man varje år, och det är snart den 8 november, med stor spänning vilken dom kommissionen fäller över deras framsteg. Det liknar också en teknokratisk process, varvid de politiska punkterna väldigt lätt försvinner ur sikte på grund av ett överflöd av detaljer och kriterier i Europeiska kommissionens rapport. Som sagt så är diskussionen med kommissionen i dag business as usual.
Därför är det i dag så speciellt eftersom vi samtidigt firar att det tyska enandet ägde rum för tio år sedan. Det är ett viktigt tillfälle att blicka tillbaka på en mycket särskild tidsperiod i vår historia. Som nederländare från en familj som lidit svårt av följderna av det andra världskriget är jag uppriktigt glad att jag i dag får vittna om min glädje att det här tyska enandet verkligen ägt rum. Helmut Kohl och det tyska parlamentet och de tyska politikerna har gjort allt för att förankra Tyskland i Europeiska unionen så att den tidigare rädslan från de kringliggande länderna om att ett återförenat Tyskland skulle få ett för stort maktinflytande inte förverkligats.
Vi får inte glömma att Berlinmurens fall låg till grund för medborgarrörelser i länderna i Central- och Östeuropa - jag skulle särskilt vilja nämna den polska fackföreningen Solidarnosc. Befolkningens önskan att få slut på den konstgjorda uppdelningen av Europa måste för oss alla fortsätta vara inspirationskällan i utvidgningsprocessen.
Vi måste också komma ihåg vilka jättelika framsteg vi gjort. Tänk hur vi skulle behöva lösa Kosovofrågan, Bosnien och Hercegovina eller förhållandet till Serbien under det kalla krigets dagar. Låt oss titta på de handelsströmmar som nu finns mellan Europeiska unionen och länderna i Central- och Östeuropa. I de flesta central- och östeuropeiska länder går cirka 70 procent av exporten till Europeiska unionen. För tio år sedan såg det mycket annorlunda ut!
Flera central- och östeuropeiska länder har nu mycket högre ekonomisk tillväxt än Europeiska unionen själv, även om de här länderna gått igenom en mycket djup dal och även betalat priset för det. I kommissionens rapport fastställs det mycket riktigt att stora reformer ägt rum och fortfarande måste äga rum i alla anslutningsländer.
Låt oss därför tala om de enorma insatser som de här länderna i Central- och Östeuropa har gjort. Det fanns ingenstans i världen en handbok över hur en sådan här förändringsprocess skulle gå till. Vi har kunnat lära oss mycket av det. Fel har gjorts och reformerna har inte gått så snabbt. Skulle vi kanske ha gjort det bättre? Jag skulle verkligen vilja gratulera kollega Brok och föredragandena som bidragit till det här betänkandet.
För oss är punkt 25 och det ändringsförslag som min partigrupp lagt fram om den av avgörande betydelse. Min partigrupp meddelade redan i morse att vi vill skärpa punkt 25. Vad är bakgrunden till det? Vi kan konstatera att länder i Central- och Östeuropa gjort väldigt stora insatser. Vi kan också konstatera att företrädare för Europeiska unionen ständigt och till och med ända upp i de här anslutningsländernas parlament har väckt förhoppningar angående den tidpunkt då de skulle kunna ansluta sig till Europeiska unionen. Vi har mycket riktigt valt differentieringsprincipen, varvid varje anslutningsland bedöms på sina egna meriter. Samtidigt har vi därigenom inlett en process som innebär att vi inte säger något mer om när något skall ske och därmed är också insatsskyldigheten borta. Detta gör att motivationen hos allmänheten avtar i de här länderna. Vi låter hela tiden veta att väldigt mycket fortfarande måste göras vid regeringskonferensen i Nice. Att det lever en oro bland vår egen befolkning. Att det fortfarande ligger långvariga förhandlingar framför oss.
Herr talman! Tänker att ni bor i ett sådant land och att ni hör allt det här och att ni vet vilka ansträngningar som gjorts. Känner ni er hemma då? Förväntar ni er då att vi också skall anstränga oss så att de här länderna så snabbt som möjligt blir medlemmar i Europeiska unionen? Det är den signal som PPE-DE-gruppen vill ge. En skyldighet att anstränga oss, i vilken vi med eftertryck säger: Europeiska unionen är klar år 2003. Vi väntar oss att de första kandidatländerna kan ansluta sig före år 2004 så att de kan delta i det europeiska valet år 2004 och som fullvärdig medlemsstat kan delta i en ny regeringskonferensrunda om till exempel den europeiska grundlagstiftningen.
Vi vill att nya anslutningar kan äga rum under den därpå följande sammanträdesperioden och att det sker ett snabbare slutförande av förhandlingarna med de berörda medlemsstaterna. Vidare en uppmaning till Europeiska unionens medlemsstater att skynda på ratificeringsprocessen så att det inte dröjer så länge. Avslutningsvis även en debatt om övergångstidsfristerna i Europeiska unionen. Jag är glad att kommissionär Verheugen tog upp det eftersom det kan uppfattas som ett nytt hinder. Låt oss ändå börja debatten med vår egen befolkning. Jag är glad att kommissionären nu äntligen började informera befolkningen om att de farhågor som det talats om inte behöver besannas. I det avseendet måste vi dock anstränga oss. Det kännetecknande för det tyska återförenandet var att det fanns politiker som hade begripit tidsandan, som vågade handla. Låt det vara en förebild för oss för de följande två, tre åren.
(Applåder)

Hänsch
Herr talman! Kollegan Broks betänkande är en utmärkt lägesbeskrivning för Europaparlamentet. Min grupp kommer enhälligt att stödja det. Denna debatt är ytterligare ett tillfälle för min grupp att bekräfta att anslutningen av de central- och östeuropeiska staterna, men också av Cypern och Malta, är det bästa sättet att säkra framtiden för oss alla i Europa, i öst och väst. Ju snabbare vi uppnår det, desto bättre för oss alla.
Ni kommer att märka att vi inte bara är överens med innehållet i Broks betänkande, utan att jag också instämmer i många punkter som han har nämnt här, för övrigt också i det som van Velzen har sagt. Det är ingen tillfällighet, ty det beskriver att de stora grupperna i denna kammare och den stora majoriteten här arbetar mot samma mål i denna framtidsfråga och att vi är eniga och vill samma sak.
Vi respekterar de enorma ansträngningar som de central- och östeuropeiska staterna gör för att klara av anslutningen. Vi välkomnar de framsteg som de uppnått under de gångna månaderna och åren. Vi vet att det där finns stora skillnader. Men dessa skillnader hänger också samman med deras olika utgångspositioner när de påbörjade processen med en tillnärmning till Europeiska unionen.
Vi vet att de central- och östeuropeiska staterna inte kan uppnå alla EU:s normer fram till dagen för anslutningen. Alltså måste vi komma överens om övergångsfrister. Olika områden, olika övergångsfrister. Det ligger i deras intresse, men också i vårt eget.
Vi insisterar - liksom för övrigt kommissionär Verheugen - på att dessa övergångsfrister hålls så korta som möjligt. Övergångsfrister är möjliga och nödvändiga, exempelvis när det gäller fri rörlighet för kapital, fri rörlighet för arbetstagare och uppfyllandet av vissa miljönormer som kräver stora investeringar, samt för en rad andra punkter.
Vi kommer att kunna och vilja vara med och stödja allt detta. Men en sak är klar - och jag är positiv till att Verheugen än en gång har understrukit det: Någon övergångsfrist för att rätta sig efter de demokratiska reglerna kan det inte bli tal om. För övrigt inte heller någon övergångsfrist för att säkra de yttre gränserna, om man vill öppna gränserna inom Europeiska unionen.
Den som går med i EU, måste också vilja gå med i den monetära unionen. Det kan och får inte förekomma någon opting out. Det säger jag uttryckligen också med tanke på den danska omröstningen förra veckan. Men det får heller inte förekomma någon rabatt när det gäller att uppfylla Maastrichtkriterierna. Bara den kan införa euron som uppfyller kriterierna, som de hittills har gällt, även för alla medlemsländer som inför euron. Inte heller där får det förekomma någon rabatt.
Min grupp påpekar med eftertryck ytterligare en punkt: De blivande medlemsstaterna har åtagit sig att lägga ned första generationens kärnkraftverk som byggts med sovjetisk konstruktion. Detta åtagande - som de själva har gjort - måste hållas, och det skall om möjligt ske före anslutningen till Europeiska unionen.
De framsteg och ansträngningar som företas i Central- och Östeuropa låter oss hoppas att de första anslutningsfördragen kommer att kunna ratificeras i Europaparlamentet redan under denna mandatperiod.
Jag är övertygad om att vi kan och även bör klara av det. Men det förutsätter att Europeiska unionen själv håller sitt löfte att bli i stånd att genomföra en utvidgning från den 1 januari 2003. Nice måste medföra en substantiell reform av institutionerna i Europeiska unionen. Jag är liksom alla andra mycket tacksam för att kommissionens ordförande Prodi, men även rådets ordförande Moscovici, i förmiddags klargjorde att det handlar om substantiella reformer och inte bara om en retuschering av den ena eller andra institutionen.
Dessutom vet vi att det som är maximalt möjligt att uppnå i Nice kommer att vara mindre än ett minimum av det som är nödvändigt. Det betyder att vi vet att reformerna måste fortsätta efter Nice. Men vi vill inte att ytterligare hinder för anslutningen skall byggas upp i Nice eller efter Nice. Detta betyder att även om vi vill ha ytterligare reformer, kommer strukturen för den utvidgade unionen att återfinnas först i den utvidgade unionen och genom den utvidgade unionen.
Till förmågan att utvidga unionen hör inte bara reformen av institutionerna i Europeiska unionen, utan också medborgarnas stöd. Och vi vet alla att där finns det oro, bekymmer, tvekan och frågor: Vad kostar utvidgningen? Ja, det är sant, utvidgningen är inte gratis, den kan inte fås till nolltaxa. Ja, det är sant, efter 2006 kommer det att bli nödvändigt med en reform av strukturfonderna och stödet från strukturfonderna. Men det är också sant att fram till år 2006 har 68 miljarder euro avsatts i budgetplanen, inte mindre, men inte heller mer. Jag är mycket tacksam för att kommissionär Verheugen än en gång mycket klart har framhävt detta. Men vi säger ju samtidigt att EU 1999 i handeln med kandidatländerna uppnådde ett exportöverskott om 15 miljarder, och fram till år 2006, så länge som budgetplanen löper, utgör det 90 miljarder, och detta jämfört med de kostnader om 68 miljarder, som vi å vår sida har satt in i budgetplanen. Med dessa 90 miljarder är det centraleuropéerna, inte vi, som finansierar tiotusentals arbetstillfällen i Europeiska unionen. Även detta hör till diskussionen om utvidgningen.
(Applåder)
Alltså, låt oss inte alltid bara tala om kostnaderna för utvidgningen, utan låt oss också tala om kostnaderna för att inte utvidga. Och därför uppmanar vi kommissionen att lägga fram en undersökning, en sorts Cecchinirapport, om vad det skulle kosta att inte genomföra en utvidgning. Även detta vore nyttigt och viktigt för diskussionen bland befolkningen.
Utvidgningen är inte bara en fråga om förhållandet mellan kostnader och intäkter. Det var den polska fackföreningsrörelsen Solidarnosc, det var den ungerska regeringen som öppnade Ungerns gränser, det var den tjeckoslovakiska regeringen som öppnade sitt land. Det var alla de som möjliggjorde Europas återförening. Och i dag, den tyska nationella helgdagen, säger jag med särskild rörelse att de också möjliggjorde återföreningen av mitt land. Och det utgör grunden till vår moraliska och historiska förpliktelse att se till så att anslutningen av folken i Central- och Östeuropa till Europeiska unionen blir en framgång. Jag är säker på att vi kommer att klara av det, eftersom vi måste klara av det!
(Applåder)

Cox
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag är ytterst tillfreds både med tonen i dagens debatt och med den grad av samstämmighet som växer fram bland huvudgrupperna i kammaren, en samstämmighet som min grupp skriver under på.
Utmaningen med återförening är, kanske till och med i högre grad än utmaningen med utvidgning, så stor att den överskuggar och omger varje debatt i denna kammare: det är därför det finns ett sådant djup och intensitet i alla våra debatter, inklusive förmiddagens debatt om vårt eget behov av att förbereda oss för denna extraordinära utmaning. Att skapa ett gemensamt område med frihet, säkerhet och fritt valda värderingar är någonting som saknar motsvarighet bland demokratierna under hela vår historia. Det är en fråga som är av yttersta vikt men som ändå, konstigt nog, bara har väckt mycket liten allmän uppmärksamhet. När vi ser på Eurobarometrarnas statistik, ser vi att ungefär 60 procent av dem som uttrycker en åsikt säger att utvidgningen inte är en prioritet, medan bara 27 procent säger att det är en prioritet. Dessutom går statistiken mot det sämre, inte mot det bättre.
I unionens största stat, Förbundsrepubliken Tyskland, säger bara 20 procent att utvidgningen är en prioritet. Vi, som politiker, måste ta kontroll över debatten, i stället för att helt enkelt lämna över den till byråkraterna, för även om det är absolut nödvändigt att diskutera detaljerna i gemenskapens regelverk, är det inte tillräckligt för att fånga allmänhetens intresse.
Det behövs en dialog mellan politiker, och vi måste därför utnyttja alla de informationsmöjligheter som kommissionär Verheugen talade om i sitt mycket reflekterande och eleganta tal i dag. Vi måste, som Hänsch har sagt, skaffa oss information om kostnaden för " icke-utvidgning" , inte bara vad beträffar ekonomi och budget, utan även vad beträffar säkerhet och, naturligtvis, socioekonomiska åtgärder.
Det var Franklin Delano Roosevelt, den amerikanske presidenten, som sade att vi inte har någonting att frukta utom fruktan själv. Mycket av vår debatt om fruktan inför utvidgningen grundar sig på överdrifter, men för att möta de populister som överdriver, måste vi anknyta till en folklig politik genom reflexion. Vi behöver kommissionens hjälp här, för även om vi har viljan, saknar vi ibland ammunitionen.
Med avseende på principerna i denna fråga, stöder vi naturligtvis en differentiering; vi stöder naturligtvis jämlikhetsprincipen, eftersom vi inte vill se ett Europa med olika klasser av medborgarskap. Min grupp har 23 parlamentsledamöter på besök, våra " virtuella Europaparlamentsledamöter" , vilka har tagit plats på åhörarläktaren; jag välkomnar er alla till denna debatt i kammaren.
Avslutningsvis är det viktigaste nu att komma vidare till verkliga förhandlingar, och vi håller på att ta det viktiga steget. Det viktigaste nu är att inte låta frustrationen växa bland kandidaterna över att de alltid är i förrummet men aldrig riktigt kommer in i kammaren. Det är vad vi måste uppnå i denna debatt, det är det resultat som vi måste sträva efter. Folk skämtar och säger att utvidgningen, efter Berlinmurens fall, alltid bara ligger fem år framåt i tiden. Vi måste visa att de har fel. Låt oss ta det första steget i den riktningen under detta mandat.

Hautala
Herr talman! Syftet med dagens debatt skall enligt vår grupp vara att vi på nytt återställer förtroendet för att vi menar allvar med utvidgningen. Det är sant att man efter två års förhandlingar med första gruppens länder ännu inte har kommit till de svårare kapitlen och ännu inte heller diskuterat jordbrukspolitik, strukturfonder eller frågor om fri rörlighet. Vår uppgift här i dag är att påskynda även dessa förhandlingar. Processen har i viss mån tappat sin trovärdighet på grund av detta fumlande och denna tveksamhet.
Om vi ser efter vad som händer i våra egna medlemsländer kan man konstatera att man rätt ofta upprepar att anslutningen av nya länder endast är beroende av deras egna ansträngningar. Så kan det ju inte vara, utan vi måste verkligen kräva såväl av oss själva som av Europeiska unionen att även unionen förändras på ett markant sätt.
Om vi ser efter vad som händer i ansökarländerna märker vi att man inte enbart väntar med iver på medlemskapet. Jag tar Estland som exempel. Estland är ett litet land som har tillhört en slags union. Där är man mycket noggranna med att man inte på nytt vill ansluta sig till någon byråkratisk union. Även denna kritik måste vi ta på allvar.
Vår grupp förutsätter att man i Nizza eller omedelbart efter toppmötet i Nizza sätter ut slutdatum då medlemsförhandlingarna skall slutföras. Detta är nödvändigt för att vi som Europeiska unionen skall kunna ställa upp egna målsättningar för ett slutförande av våra egna interna reformer. Kommissionär Verheugen nämnde korruption, men jag påpekar det faktum att vi inte heller kan sprida undermålig förvaltning till de blivande medlemsländerna. Vi måste också ta vår egen förvaltningsreform på mycket stort allvar om vi vill utrota korruptionen även i de blivande medlemsländerna, eftersom öppenhet och god förvaltning är den bästa garantin för att slippa korruption.
För det andra är dessa slutdatum nödvändiga eftersom vi bör påskynda ansökarländernas strävanden mot medlemskap. Vår grupp anser att det är fullt möjligt att genom målmedvetet handlande få med den första gruppen ansökarländer i samband med nästa Europaparlamentsval, om man på bägge sidor agerar målmedvetet. Varje land måste naturligtvis bedömas individuellt enligt sina egna förtjänster. Nästa naturliga tillfälle är i samband med därpå följande Europaparlamentsval år 2009, men vi vill arbeta för att så många länder som möjligt skall kunna ansluta sig redan år 2004.
Vi stöder kommissionen i alla dessa strävanden där man önskar saklig, allvarlig och ärlig debatt om de politiska frågorna i anslutning till utvidgningen. Kommissionär Verheugen, ni kan räkna med vår grupps stöd när ni säger att ni vill ge korrekta politiska svar på korrekta politiska frågor. Er linjedragning i denna fråga är glädjande.
Till slut skall jag tala om finansieringen. Vår grupp tror inte riktigt på att den nuvarande finansieringen inom de överenskomna finansieringsramarna räcker till och därför är vi beredda att diskutera en granskning av finansieringsöversikten. Ett ganska enkelt sätt att göra detta på vore - eftersom det redan finns avsatta medel för fem nya medlemsländer efter år 2002, om de ansluter sig till unionen - att i framtiden använda dessa medel till stödet inför medlemskapet. Framför allt krävs det att man förbinder sig och det skall Europaparlamentet för egen del påvisa i och med denna debatt och detta beslutsfattande.

Marset Campos
Herr talman! Vår grupp Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster håller med om många av de tankar och påståenden om utvidgningen som ingår i Broks betänkande och vi uppskattar den stora insats han har gjort i och med sitt viktiga betänkande. Det finns emellertid en del viktiga aspekter och frågor där vi är av en annan uppfattning. Först kan jag nämna att vi är positivt inställda till en utvidgning. Vi är också för en europeisk union som hyser Ryssland i sitt säte, som en sammanslutning av länder som - om än på ett motsägelsefullt sätt - har skapat den historiska, kulturella, ekonomiska, sociala och politiska verklighet som kallas Europa. Enda villkoret skall - enligt oss - vara att de demokratiska värderingarna delas liksom respekten för de mänskliga rättigheterna och rättsstaten.
Vår avvikande uppfattning beträffande en del av det som fastställs i Broks betänkande gäller alltifrån detaljer till mer omfattande aspekter. Vi håller inte med om det som sägs i skäl A att Europa delades av den sovjetiska ockupationen, med tanke på det alla vet och det som framgår av alla historieböcker att delningen skedde till följd av Jaltakonferensen och Trumans omedgörlighet då han envisades med sin konfrontationspolitik.
I övrigt är det sex aspekter som bekymrar oss mest med den tillämpade metoden.
För det första är vi mot " kappseglingsprincipen" som snarast påminner om ett förhandstest som lärare låter elever göra, när det hade varit bättre att göra det i omgångar utifrån en i förväg fastställd tidsplan och på det sättet hade de båda samhällenas närmande av varandra underlättats och de motsatta effekter som nu förekommer hade undvikits.
För det andra, med tanke på det faktum att den nyliberala ekonomiska modellen som fastställs i Maastricht skapar en tillväxtens paradox med ökade orättvisor, är det troligt att införlivandet av dessa länder, precis som nu håller på att ske, får en högre arbetslöshet och större orättvisor till följd. Vi bör i förväg ändra vår ekonomiska modell så att inte utvidgningen resulterar i ännu större sociala orättvisor.
För det tredje borde förekomsten av stora skillnader mellan det europeiska jordbruket och jordbruket i de flesta kandidatländerna kräva en förbättring av gemenskapens nuvarande jordbrukspolitik för att säkra såväl vårt eget jordbruks överlevnad som en framgångsrik kulmination av jordbruksreformerna i dessa länder. Utvecklingen går emellertid åt motsatt håll, bland annat på grund av Världshandelsorganisationen, och det komplicerar det hela.
För det fjärde angående nyttjandet av ERUF:s fonder, anser vi att man borde visa större solidaritet, och utvecklingen går inte direkt i den riktningen, och vi anser att beräkningarna är otillräckliga.
För det femte anser vi dessutom att budgetplanen inte är lämplig, med tanke på att det är första gången en omfattande utvidgning äger rum med budgetminskningar och vi behöver bara se vad som hände vid Tysklands återförening för att inse att det verkligen krävs större ekonomiska resurser för att den processen skall bli framgångsrik.
För det sjätte tycker vi att det var ett misstag att i praktiken koppla samman utvidgningen med ländernas inträde i Nato. Det är till skada för själva Europeiska unionen, för dess framtida oberoende gentemot Nordamerika och även den europeiska politiken för försvar och gemensam säkerhet, med tanke på att det även medför risker med Ryssland och andra länder. Därför är vårt ställningstagande positivt i vissa avseenden och negativt i andra.

Coûteaux
Vi kommer för vår del inte att rösta för Broks betänkande. Vi motsätter oss definitivt utvidgningen, vilken naturligtvis finns inskriven i historien, liksom i geografin, och även i själva namnet Europa, något som i sin tur definitionsmässigt innefattar samtliga nationer mellan Atlanten och Uralbergen; där man för övrigt tycks glömma en liten del av kontinenten, den mest blomstrande och ur många hänseenden den mest arroganta, som sedan ett halvt sekel konfiskerar ordet.
Om vi vänder oss emot Broks betänkande är det inte ett tecken på utfrysning av våra partner i Central- eller Östeuropa, eller Sydeuropa, tvärtom, det beror snarare på att betänkandet ställer upp villkor som faktiskt är oacceptabla, när det gäller länder som är europeiska sedan århundraden. Med undantag kanske för ett krav på respekten för politisk pluralism har vi ingen rätt att ställa några som helst extra krav.
Politiska villkor, det förstår man när det gäller de politiska åtgärder som det europeiska samarbetet innebär; vi kan däremot inte acceptera de ekonomiska och sociala villkoren, särskilt som de är så stränga att de på obestämd tid försenar tidsfristerna eller dömer staterna till omvälvningar som är katastrofala för deras ekonomiska och sociala struktur, vilket endast kanske gynnar den tyska beskyddaren, som är den enda som kan dra nytta av den nuvarande oordningen i Centraleuropa.
För att bara ta Polen som ett exempel, som för övrigt ligger oss alla varmt om hjärtat, är det tyvärr bara alltför uppenbart att den plötsliga öppningen av gränserna riskerar att leda till ett snabbt förfall för jordbruksstrukturerna. En fjärdedel av Polens arbetstillfällen finns inom denna sektor, landsbygdsbefolkningen ökade med 5 procent jämfört med föregående år, och om vi vill att landet skall anpassa sig till vår modell kommer vi utan tvivel att ta död på det som fortfarande är en av detta lands viktigaste fördelar, för att inte tala om de sociala problem som en mycket stor del av befolkningen kommer att hamna i.
När det gäller alla dessa frågor envisas man i Broks betänkande med att tala om anpassning, om reformer. Men vi måste välja, antingen tvingar vi på dem dessa reformer och gör de flesta av kandidatländerna oorganiserade eller också väntar vi på att de så småningom naturligt uppfyller de krav som ställs och det innebär att vi skjuter upp anslutningen på obestämd tid.
I verkligheten är det själva modellen med den Europeiska konstruktionen som vi störtat in i, jag menar det samtidiga införlivandet av samtliga verksamhetsområden oavsett traditioner eller särdrag för den ena eller andra, som ännu en gång omvandlas till en fälla. Eftersom vi ville avskaffa gränserna på några år, eftersom vi ville förakta skillnaderna mellan nationerna och deras respektive strukturer, tvingas vi ännu en gång till en slags allt eller inget, ett val mellan två onda ting.
Vi skulle naturligtvis ha valt det politiska Europa, som inrättas som en instans för kontinuerlig dialog tillsammans med visst valfritt samarbete, vilket man tidigare försökte göra med Eureka-programmen. Det var valet av ett Europa förenat i ett förbund, som skulle ha inneburit att vi respekterar vars och ens gränser, respekterat takten och utvecklingssättet för varje nation och slutligen respekterat hela Europa. Det skulle för den punkt som vi behandlar i dag ha inneburit att tillåta oss att ta emot nya länder, vartefter de förklarar sig som sökande, såsom för övrigt Nato gjorde, för låt oss inte göra oss några illusioner, mina damer och herrar, den politiska kampen är förlorad för oss till förmån för Förenta staterna som genom den mjuka metoden med politisk och militär allians sedan lång tid garanterat utvidgningen av Europa, men till förmån för dem.
Utvidgningen kommer inte att vara löst på länge eftersom den förutsätter att vi lyckas gå tillbaka när det gäller den ideologiska och för övrigt mycket naiva utformningen av en enhetlig integration, för att inte säga sammanslagning av samtliga nationer till en kompakt enhet som strider mot den geografiska och historiska verkligheten.
Det betyder att om vi för vår del är pessimistiska är förvillelsen lika stor bland de europeiska institutionerna som i full fart kastat sig ut på de mest fördärvliga vägarna, och även lika stor hos detta parlament som inte kan uttala sig om frågor av brännande aktualitet, såsom exempelvis den som i dag ställs genom det brinnande Palestina, där en förment demokratisk stat varje dag mördar barn på gatorna och i stället förlorar sig i utmattande önskedrömmar till priset av en evig delning.

Dell'Alba
Herr talman, ärade kolleger! Parlamentet gjorde alldeles rätt i att ta upp det utmärkta betänkandet från Brok omedelbart efter debatten i morse om toppmötena i Biarritz och i Nice. Det är meningslöst att ha några illusioner: hela detta scenario, som så utförligt beskrivits av Brok och som analyserats i alla sina delar av de detaljerade betänkanden som vi sedan kommer att få höra, kolliderar med det som händer när det gäller förhandlingarna avsedda att göra så att den nuvarande Europeiska unionen anpassar sina strukturer och sina institutioner inför den utmaning som utvidgningen innebär. I likhet med många andra kolleger uppskattade jag i morse mycket det som sades av ordförande Prodi. Jag noterade det som sades av minister Moscovici som, med diplomatisk försiktighet, även han varnade oss för att vi för tillfället står inför ett allt annat än hoppfullt scenario när det gäller de eventuella resultaten under de kommande två eller tre månaderna. Vi hoppas att det skall bli resultat och att man inte skall behöva skjuta upp det som måste göras för att utvidgningen skall bli av till en ny regeringskonferens. Det är emellertid utan tvivel på det viset att detta element består och villkorar hela återstoden av konstruktionen, scenariot, för denna rätt som medborgarna och länderna i Öst- och Sydeuropa äntligen har fått att bli en del av Europeiska unionen: för länderna i öst handlar det om - vill jag mena - ett slags ersättning för alla de år som de har måst lida under en diktatur som, även om den beslutades i Jalta, trots allt har varit en diktatur under många år.
Låt mig så understryka en annan sak: en viktig fråga anser jag vara den som gäller resurser, vilket redan har påpekats. Brokbetänkandet antyder detta, även om det sker en aning återhållsamt; men betänkandet påpekar även att vi har ett maximital på 1,27 procent, en siffra som vi ännu befinner oss långt ifrån, och som de olika regeringarna i våra respektive länder befinner sig långt från att vilja uppnå. I samband med de tidigare utvidgningarna, framför allt de som gällde Spanien och Portugal, hade vi tillgång till ett mycket starkt budgetinstrument, för paketen Delors I och Delors II tillät den satsning som även i den situationen tillät ekonomier i svårigheter att ta igen den tid som gått förlorad. Denna politiska vilja saknas i dag och det tycker jag är ett centralt element att understryka i debatten om utvidgningen.

Belder
Herr talman! Topprioritet för Europeiska unionen i början av det tjugoförsta århundradet har helt klart det största historiska projektet för dess östliga och delvis sydliga utvidgning. Det skall understrykas i den här debatten. De personliga insatserna av föredragandena från utskottet för utrikesfrågor och de fruktbara diskussionerna där, visar omisskännligen i samma riktning.
Nyckelår för den otänkbara möjligheten till nära politiskt samarbete inom forntidens västerland är det tjugonde århundradets underår 1989. Det året har jag som före detta journalist särskilda minnen av, både på gatorna i Östberlin, Prag och Bukarest hörda jag då " vi är tillbaka i Europa" . Formgivandet av den nästan allmänna känslan i Central- och Östeuropa i slutet av 1980-talet förpliktar oss alla ännu i dag.
Det har nu gått drygt tio år sedan muren föll, sedan Järnridån monterades ned. Entusiasmen för Europa har i Öst givit plats åt ganska kraftig kritik. Orsaken är uppenbar. Vägen till Europeiska unionen, anslutningen, dröjer för länge för ansökarländerna. Marek Belka, ekonomisk rådgivare till den polska presidenten, uttrycker den här växande otåligheten och otillfredsställelsen mycket direkt: " Europeiska unionen vill att vi skall genomföra de nödvändiga reformåtgärderna i ett outhärdligt snabbt tempo. De ger oss dock själva inget tidsschema för anslutningen" . Han får bifall från Ungerns riksbankschef: " Europeiska unionen måste ge de rätta signalerna" . I annat fall skulle den östeuropeiska misstanken att Europa inte riktigt gör sitt bästa vad avser utvidgningen kunna sluta i en farlig besvikelse över löftena från Bryssel - de orden kommer från min ungerska sagesman.
Hur skall vi bli av med de här östeuropeiska misstankarna mot Europeiska unionen? Genom en handlingskraftig tvåspårig politik. EU måste så snabbt som möjligt göra sig institutionellt klart för ett stort antal nya medlemsstater och äntligen förelägga de här länderna en realistisk anslutningsstrategi. För det senare tänker jag på en etappvis utvidgning i relativt små cirklar av verkligt lämpade anslutningsländer. Allt det utspritt över en period på cirka femton år. På det sättet löper Europeiska unionen mindre risk att urholka Köpenhamnskriterierna än vid den föreslagna gemensamma anslutningen av inte mindre än tio kandidatländer. Försvinner då automatiskt den stora oro med avseende på utvidgningsprocessen som lever i Europeiska unionens medlemsstater och i kandidatländerna? Naturligtvis inte. Därför tilltalar mig ändringsförslag 40 av kollega Malmström avseende Brokbetänkandet. Hon uppmanar Europeiska kommissionen att göra en stor undersökning om kostnaderna för ett icke-genomförande av utvidgningen och ange vilka de ekonomiska fördelarna eller nackdelarna skulle vara på lång sikt om utvidgningen skulle avfärdas. Vidare yrkar Malmström för att Europeiska kommissionen skall ge de europeiska medborgarna noggrann information, de bör nämligen alltid känna till läget i den pågående utvidgningsprocessen med ett återförenande av Europa som övergripande mål.
En sådan sårbar hållning, eller rättare sagt, en sådan politisk ansvarskänsla skulle absolut pryda Bryssel och det skulle dessutom vara en efterföljansvärd förebild för Europeiska unionens förhandlingspartner i Öst. Då fungerar utvidgningsvägen verkligen bra: via allmänheten, via det avgörande samhälleliga stödet.
Avslutningsvis, herr talman, så får kostnader för och intäkter från Europeiska unionens utvidgning österut inte vara det avgörande. Om vi kan uppskatta den uppskjutna utvidgningen, den uppskjutna befrielsen av den andra delen av vår världsdel till dess rätta värde, om vi vill lära oss läxan av två världskrig under det förra seklet, då kavlar vi hjälpsamt upp ärmarna, då är vi beredda att offra något.

Talmannen
Kära kolleger! Rådet och kommissionen har begärt ordet än en gång. Jag har hittills låtit gruppernas talare, utan större hänsyn till talartiden på grund av debattens betydelse, tala längre än som egentligen var planerat här på papperet. Därför ber jag ministern och kommissionären att ta hänsyn till detta när det gäller längden på inläggen.

Moscovici
. (FR) Jag skall fatta mig kort vilket jag för övrigt redan gjort, eftersom jag avstod från tre minuter av min talartid vid mitt första inlägg.
Jag skulle i min tur vilja betona det parallella förloppet mellan vår debatt här, som faktiskt är en debatt i sakfrågan, och tioårsdagen av det tyska enandet, eftersom de två ämnena naturligtvis är förbundna med varandra. Det är Berlinmurens fall, denna fantastiska historiska händelse som skapar villkoren för utvidgningen och för ett europeiskt enande och som ännu en gång ger hela sitt perspektiv, hela sin känsla till denna uppgift som kommer att finnas kvar i vår kontinents historia. Jag skulle vilja hylla den utmärkta presentation som Günther Verheugen gav, som alltid är tydlig, exakt och sätter ljuset på de viktiga punkterna och de svårigheter som måste lösas.
Utvidgningen är, som jag just sagt, en historisk process, det är en skyldighet. Den är hädanefter oundviklig och vi kan inte låta nya frakturer uppstå i dagens Europa, tio år efter Berlinmurens fall. Men inget tvivel skall råda: det kan inte finnas någon anslutning med rabatt. Vi kan inte, under förevändning att vi håller på att skapa historia, avstå från att seriöst förbereda utvidgningen, vilket betyder att kandidatländerna måste uppfylla de villkor som ställs: genomföra regelverket och kunna tillämpa det.
Det kommer förvisso att finnas övergångsperioder, såsom det fanns när vi genomförde utvidgningen till andra länder som i dag är medlemmar i Europeiska unionen. Men vi måste vara fortsatt rimliga. När det gäller hur långa dessa övergångsperioder skall vara skall vi inte vara demagogiska. Vi vet att definitiva övergångsperioder, om jag törs uttrycka mig så, inte skapar några förhållanden som är gynnsamma för en, ännu en gång, lyckad utvidgning.
En annan grundläggande punkt är att vi måste informera allmänheten och se till att man accepterar denna utvidgning. När jag talar om att informera allmänheten tänker jag självfallet på länderna i Central- och Östeuropa, eftersom de behöver främja denna fråga som är grundläggande för dem. Vi bör i dessa länder kunna räkna med en anslutning som är mycket stark. Men jag tänker också på den allmänna opinionen inom Europeiska unionen. Vi skall inte dölja att det inom unionen finns betänksamhet, och det är kanske en av anledningarna till att man inte talar tillräckligt om utvidgningen, som ni sade, herr Cox. Kanske vissa plötsligt inte vågar tala om den. Kanske det finns betänksamheter också för att vi inte talar tillräckligt om den. Jag för min del drar slutsatsen att vi måste tala mer om den, men också tala väl och bättre om den. Det är mycket viktigt och ur den synvinkeln är jag glad att kommissionen arbetar med en informationskampanj som kommissionär Verheugen vill skall vara både bred och decentraliserad.
Utan att vilja ge honom några förslag, tror jag att om den skall vara effektiv måste den anpassas till opinionens förväntningar och ta upp konkreta frågor som man ställer sig: säkerheten, för vi skall leva i ett Europa som är ett område för frihet, fri rörlighet, men också säkerhet för dess invånare; sysselsättningen och rädslan för social dumping, som jag inte tror på, men vi måste bekämpa denna rädsla med rationella argument; miljön, eftersom det är tydligt att allt som gäller miljön, och bl.a. kärnkraftssäkerheten, är ett verkligt krav från de europeiska medborgarna; finansieringen och slutligen korruptionen. Vi måste inom ramen för denna informationskampanj bekämpa den överdrivna rädslan, men vi måste också lösa problemen vartefter de uppstår.
Frågan om allmänhetens accepterande av utvidgningen betonades även av ordförande Hänsch, och jag tror att den verkligen står i centrum för debatten. Det gäller unionens trovärdighet. Inför denna framtidsutsikt förstår jag att vissa av er är otåliga - ordförande Hänsch, ordförande Brok, ordförande Poettering - eftersom ni skulle önska att länderna i Central- och Östeuropa kunde delta i nästa val till Europaparlamentet år 2004. Det är en stark men också vacker idé: vi kommer inte att genomföra utvidgningen mot opinionen och det bästa sättet att genomföra utvidgningen tillsammans med allmänheten är faktiskt att låta dem delta i val, eftersom valen är ett uttryck för demokratin och medborgarnas möjlighet att ansluta sig till det politiska systemet.
Själv besvarar jag detta krav med: varför inte? Varför inte, om det är möjligt? Och i det sammanhanget erinrar jag på nytt - samtidigt som jag betonar att denna diskussion inte är, vilket jag hört sägas, vare sig teknisk eller pessimistisk eller restriktiv - att Europeiska unionen fastställt ett datum: den 1 januari 2003. Nu åligger det kandidatländerna att göra nödvändiga ansträngningar för att lyckas; och det är vår uppgift att hjälpa dem och förbereda oss, också vi, på att ta emot dem. Men låt oss inte heller här vara demagogiska, även om vi kan förstå denna otålighet, låt oss vara medvetna om att det är föga troligt att ett stort antal länder som i dag är kandidatländer kommer att delta i valen 2004, även om man kan önska det. Låt oss fortsätta att vara positiva, voluntaristiska, men även realistiska.
Cox önskade att vi skulle komma till kärnpunkten i de svåra frågorna. Jag kan försäkra honom om att det är det franska ordförandeskapets önskan. Hautala satte fingret på en mycket känslig fråga: hon föreslog att budgetplanen skulle ses över, för att möjliggöra en snabb utvidgning. Jag behöver i denna kammare inte betona hur starkt ett sådant förslag är, och inte heller i vilken utsträckning det också är lite vågat, och riskerar att både här och där mötas av svårigheter. Jag tror ändå inte det var en dålig idé att ställa frågan.
Ännu en gång: vi kan förstå, såsom Belder sade, att våra ungerska eller polska eller tjeckiska vänner ber oss om signaler utan vilka vi riskerar vår trovärdighet. Men - och det blir mitt sista ord för jag vill verkligen göra mig förstådd: jag är inte pessimistisk i frågan, jag är inte feg, jag vill ha stora möjligheter när det gäller utvidgningen - för om man vill vara trovärdig måste man också vara seriös, man måste göra sig förstådd och kunna samla folkens deltagande, såväl i kandidatländerna som bland våra egna folk. Vi får därför inte skynda på saker och ting.
Vi fastställde kriterier redan för några år sedan, i Köpenhamn. Vi bedriver förhandlingarna hand i hand med kommissionen, och vi bedriver dem seriöst och voluntaristiskt. Vi måste se till att skapa villkor för att lyckas, eftersom det är viktigt att utvidgningen inte blir ett utbrott, att utvidgningen inte bara blir ett symboliskt beslut som sedan kommer att skapa problem. Utvidgningen måste bli ett verkligt enande som gör det möjligt för Europa att i morgon fungera med trettio medlemmar lika bra som den fungerar med femton, och jag skulle, med tanke på förmiddagens debatt, till och med vilja säga kanske bättre än den fungerar med femton medlemsländer.
(Applåder)

Verheugen
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill helt kort säga något om förutsättningarna för ett scenario som har önskats här från flera sidor. Den första förutsättningen är naturligtvis att vi själva är redo. Det har nu flera gånger fastslagits i rådet i Berlin, Köln och Helsingfors. Det kommer att än en gång uttryckligen bekräftas i Nice. Vi är klara i det ögonblick som de institutionella reformerna har beslutats och trätt i kraft. Vi har ett slutdatum för detta. Detta slutdatum är år 2002.
Av detta framgår det att vi inte kommer att ställa några ytterligare villkor. Om nu alltså reformprocessen skall fortsätta, vilket jag verkligen välkomnar, om man eventuellt redan nu siktar på en efter-Nice-dagordning, kanske ytterligare en regeringskonferens, då kan man inte ställa denna regeringskonferens i en sådan relation till utvidgningen att man säger att resultaten av den också måste vara klara innan de första utvidgningarna kan äga rum. Det får inte ske. Det skulle få alla de negativa följder som flera talare har beskrivit som resultatet av ett misslyckande i Nice.
Men det är det då också å vår sida. De ekonomiska förutsättningarna finns ju redan sedan Berlin. I förbigående sagt finns det 80 miljarder euro för hela projektet i budgeten - jag begär till exempel inte mer pengar för stödet inför anslutningen, eftersom jag är glad att vi som sig bör kan ge ut de medel som står till förfogande, på ett riktigt sätt. Jag vill inte att det där skall uppstå några rester, så som ju varit fallet på andra områden av utlandshjälpen. För ögonblicket ser jag inget behov att tala om budgetplanen i samband med utvidgningen. Vi utgår från att vi inom ramen för budgetplanen kan driva projektet till år 2006.
Vad beträffar de andra förutsättningarna så beror de inte på oss. Takten för processen bestämmer kandidatländerna för övrigt helt själva. Ingen av er skall heller bli överraskad om de som leder förhandlingarna, statsministrarna, parlamentsordförandena och deras kolleger i de nationella parlamenten, beklagar sig över att allt inte går tillräckligt snabbt - bortsett nu från att det ju är en omtyckt sport i Europa - med kommissionen går allt alltid alldeles för långsamt, det vet jag nu! Ni bör inte glömma bort att dessa personer företräder olika intressen. Jag skulle bli mycket överraskad om de inte skulle utöva något tryck. De är där för att utöva tryck. Men när någon beklagar sig hos er över att det inte går tillräckligt fort lönar det sig alltid att fråga, om verkligen hans land redan har lämnat all information som det ombetts göra, om hans land verkligen redan har godkänt alla de lagar som är nödvändiga för att genomföra l'acquis, och om hans land verkligen har skapat alla strukturer som är nödvändiga för att tillämpa l'acquis. Om ni ställer dessa frågor, då kommer ni mycket ofta att uppleva att er samtalspartner blir litet pinsamt berörd, eftersom han då sanningsenligt ofta måste tillstå att det från hans sida också finns en del att göra.
Här vill jag råda till stort lugn i hanteringen av den tidspress som kandidatländerna utövar. Vi håller fast vid detta: Från och med den 1 januari 2003 är vi beredda att genomföra en anslutning! Det gäller för samtliga som klarar av det till dess. Vi hjälper också var och en som klarar av det till dess. Men faktum är att dagsläget i dag, den 3 oktober 2000, är att jag inte kan säga om något land i anslutningsprocessen när det skall vara moget för anslutning. Jag kan inte säga det beträffande något enda land i dag!
Av det kan man naturligtvis dra den slutsatsen att vi trots detta skall fastslå ett datum. Problemet vore bara att om ni slår fast ett sådant datum så finns det en risk att beredvilligheten till reformer i dessa länder förlamas. Varför tror ni att vissa politiker i dessa länder insisterar på ett politiskt fastställt anslutningsdatum? De insisterar ju så envist på det eftersom de om möjligt vill undvika att ta itu med vissa mycket svåra reformer som fortfarande måste genomföras. Vi måste ju alltid finna den rätta balansen. Om vi inte fastslår något datum kan man bli besviken, och om vi sätter ett för tidigt datum, kan det inställa sig en viss självbelåtenhet, alltså betyder det att vi tar itu med datumfrågan när det är rätt tidpunkt för detta, nämligen när vi med tillräcklig säkerhet kan säga när ett land är moget för anslutning och när det inte är det. För ögonblicket är detta tyvärr inte fallet. Men jag har redan påpekat att alla länder relativt snabbt närmar sig denna mognad.
Jag skulle också gärna helt kort gå in på två eller tre påpekanden som gjorts i debatten. Hänsch sade - förutom mycket som jag håller med om - att säkerheten i kärnkraftverken är en viktig fråga - det håller jag med om! Men för att det inte skall uppstå något missförstånd mellan oss: Ni sade att dessa kärnkraftverk måste tas ur drift innan anslutningen äger rum. Det var något fullkomligt nytt. Politiken har bestått i att komma överens med dessa länder om ett datum när kärnkraftverken skall stängas. Det var förutsättningen för att förhandlingarna skulle upptas. Detta har skett. Jag hoppas att dessa länder inte kan ansluta sig först när överenskommet stängningsdatum är uppnått, eftersom det då delvis skulle vara ganska sent. Men jag antar att det bara var ett språkligt missförstånd.
Jag vill också påpeka något annat: Det var inte så - det var Marset Campos som sade det - att vi samtidigt har trängt in kandidatländerna i Nato. Jag går in på denna punkt därför att den är mycket intressant. Det var nämligen i själva verket så, som ni säkert kan erinra er, att Nato och även USA var mycket tveksamma till att tillmötesgå önskemålet från de öst- och centraleuropeiska staterna om medlemskap i Nato. Det tog flera år innan man kunde kämpa sig fram till detta. Pressen på att gå med in Nato, den idén uppstod inte i Washington, London eller på annat håll, utan den uppstod helt entydigt i Warszawa, Prag och Budapest. Jag kan också säga er varför, nämligen därför att dessa folk en gång för alla ville vara på rätt sida, dvs. fast förankrade i familjen med de demokratiska nationerna. Av samma orsak för övrigt har de också uttryckt önskemålet att gå in i Europeiska unionen.
Den sista punkten jag vill hänvisa till gäller jordbruket. Här har det sagts att öppnandet av gränserna genast skulle leda till ett sammanbrott för jordbruket i vissa länder, exempelvis Polen. Jag vill påpeka att vi ju redan i stor utsträckning kommit överens om att öppna gränserna vad gäller jordbruksprodukter och övriga produkter under Europaavtalen. Vi har ju redan gjort det i stor utsträckning. Beträffande jordbruksprodukterna har vi just med Polen slutit ett avtal som betyder att redan före anslutningen kan den absolut största delen - nästan 100 procent av de polska jordbruksprodukterna - fritt komma ut på den europeiska marknaden, och omvänt gäller samma sak för våra produkter, som fritt kan föras in på den polska marknaden. Det betyder att avregleringen av handeln vad gäller jordbruksprodukter ju redan är avtalad, utan att polackerna är oroade för att det polska jordbruket av den anledningen skall bryta samman. Problemet för det polska jordbruket är strukturpolitiskt och även socialpolitiskt, och det kommer vi i sinom tid också att tvingas befatta oss mycket intensivt med.
Jag vill tacka så hjärtligt för den hittillsvarande debatten, som visar att vi kan räkna med mycket starkt stöd från parlamentet vad beträffar principerna för hur förhandlingarna skall föras, och vad beträffar beslutsamheten att nu snabbt och beslutsamt ta itu med de återstående problemen.
(Applåder)

Brok
Herr talman! Jag har bara en kort, klargörande fråga till kommissionären, vars framställning jag själv håller med om. Vi kan bara slå fast anslutningsscenariot såtillvida som att vi själva åtar oss att vara färdiga till slutet av år 2002. Enligt det förslag som lämnats in här skall EU-institutionerna, medlemsstaterna och kandidatländerna gemensamt arbeta för att vi blir klara före Europavalen år 2004. Så lyder förslaget. Det är inte ett fastläggande, utan en ansträngning att komma dithän. Kanske kan man med denna formulering komma fram till att vi gemensamt tar ställning, så att vi kan bemöda oss i enlighet med det.

Verheugen
Kollega Brok! Jag har överhuvud taget inte något problem med detta förslag, eftersom det exakt uttrycker det som är vår gemensamma politik. Vi är beredda från och med en bestämd tidpunkt. Vi önskar att de andra också skall vara beredda vid denna tidpunkt. Vi hjälper dem att vara beredda vid den tidpunkten. Jag kan bara, som jag ser det i dag, inte ge någon garanti för att de skall vara beredda.

Talmannen
Tack så mycket för ert förtydligande, herr kommissionär.
Nu överlämnar jag ordet till våra olika föredraganden.
Till att börja med har fru Carlsson ordet.

Carlsson
. Herr talman! I dag när jag flög från Stockholm in över Tyskland och åkte vidare med bil ner till det historiska Alsace, kunde jag inte annat än känna mig tacksam över mitt Europa. Jag är född i en tid och i ett land, där det inte finns direkt anledning att tänka på ofärd och krig. Innan jag föddes hade friheten och demokratin vunnit över förtrycket och krigets vansinne, och en europeisk union bildades. Dagens unga tar freden för given, och misstro har bytts mot ömsesidighet. Det har varit påfrestningar, men i det stora hela har freden och handeln etablerat ett närmare förbund mellan medborgarna, nu ytterligare befäst med valutaunionen.
I dag, när vi firar det enade Tyskland och diskuterar parlamentets hållning i utvidgningsprocessen, är det viktigt att ha ett historiskt perspektiv för att kunna blicka långt fram och för att förstå att även dagens politikergeneration kanske har minst lika viktiga beslut att fatta för friheten, freden och demokratin. Få trodde att det var möjligt att återförena Tyskland. Alla överraskades av den dynamik som fanns i den process som så skickligt hanterades av kansler Kohl. Utan hans fredsförankring hade Europa sett annorlunda ut i dag. Det som började med enskilda människors mod och frihetslängtan ledde till att sten efter sten av den förhatliga muren revs.
Därför har vi nu, tiotalet år senare, ett ansvar gentemot historien att tillsammans fullfölja återförenandet av Europa och stärka integrationsprocessen. Det kommer totalt att förändra EU. Som jag ser det finns det dock inga andra alternativ och inget annat är mer önskvärt. Klarar inte dagens europeiska union en ny utvidgning, lever den inte upp till sina egna ideal. I så fall har den i mina ögon svikit sitt uppdrag och förverkat sitt syfte.
Jag har förtroendet att vara föredragande när det gäller Estland. I Sverige stod vi måndag efter måndag på flera torg runtomkring i landet för att visa stöd för våra baltiska brödrafolk under frigörelseprocessen. Vårt stöd och engagemang fortsätter - mycket för vår egen skull. Det behövs kraftfullare samarbete när det gäller vårt gemensamma hav, Östersjön. Vi har mycket att vinna på mera handel och mera utbyte. De baltiska staterna är små kuststater gränsande till en mäktig granne. De har en rik källa av kultur, mångfald och möjligheter, som det enade Europa inte kan vara förutan. Vart och ett av länderna bedöms utifrån sina egna meriter, inte i klump och inte utifrån ett speciellt geopolitiskt läge. Det måste vara resultaten i förhandlingarna som räknas. Tidtabeller får inte bli ett skäl att förskjuta utvidgningen.
Jag är, vilket framgår av betänkandet, entusiastisk över vad ett land kan åstadkomma under tio år av reformarbete. Jag är imponerad av den politiska samsyn som finns och av det ledarskap som premiärminister Mart Laar utövar. EU har mycket att lära av Estlands frihandelsval, landets väg mot den nya ekonomin och arbetet med integration av den rysktalande befolkningen. Det är självklart att grunderna för EU inte skall urvattnas och att kandidatländerna måste leva upp till gemenskapslagstiftningen. Många politiker i EU synes dock mer upptagna av att bygga ut unionen ännu mer och av att höja standarden. Viljan till detaljreglering synes inte avta. Det skapar nya hinder för ansökarländerna.
Som jag ser det får utvidgningsprocessen inte dra ut onödigt på tiden. Det är nu som vi kan säkra gemensamma värden och fördelar. Som moderat är jag oerhört sparsam med skattebetalarnas pengar. Genom ökat samarbete mot framför allt gränsöverskridande kriminalitet och miljöförstörelse kan vi göra enorma vinster. Miljöområdet kommer att utgöra en stötesten i förhandlingarna. Min uppfattning är att decenniers misshushållning genom planekonomi och kommunismens inneboende ansvarslöshet inte är Estlands fel och inte får bli ett skäl att fördröja medlemskap. Estland har, om landet fullföljer förhandlingarna effektivt och målinriktat, goda chanser att bli en av unionens nya medlemsstater.
Jag vill tacka för den välvilja som mitt betänkande har mött i utskottet. Det enda ändringsförslag som redan lagts fram är täckt i mitt betänkande, men jag är glad över att gruppen De gröna vill understryka vikten av likabehandling av medborgare.
Avslutningsvis är det viktigt med substantiella framsteg för att visa på vilja och handlingskraft i förhandlingsarbetet. Jag är litet oroad över det sätt på vilket parlamentet har hanterat detta utvidgningsbetänkande. Många av utskotts- och ändringsförslagen i betänkandet Brok går utöver dagens EU-nivå och kan upplevas som nya trösklar. Heder åt föredragande Brok, ordförande i utrikesutskottet, som har försökt, dock utan att lyckas, att koncentrera betänkandet. Parlamentets uppgift är nu, över alla gränser, att minska, inte öka, hindren för en framgångsrik utvidgning.

Schroedter
. (DE) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Vi betraktar Lettlands framsteg sedan det blev oberoende verkligen som en berättelse om framgång. Lettland, som 1991 fortfarande var en provins i Sovjetunionen, har nu byggt upp en grundläggande demokratisk ordning och ett eget statsväsende, infört marknadsekonomi och skapat nya egendomsförhållanden, för att bara nämna några punkter.
Föreställ er att en grundläggande ekonomisk och samhällelig omdaningsprocess skulle ha ägt rum i ert eget hemland på så kort tid. Jag tror att bara på så vis kan ni få en aning om vad människorna i Lettland har åstadkommit under de senaste åren. Ur den synvinkeln vore det helt enkelt skamligt om Europeiska unionen inte skulle lyckas att i Nice åstadkomma de reformer som är nödvändiga för att kunna ansluta de central- och östeuropeiska länderna, Malta och Cypern. Den som här fortsätter att trampa på bromsen visar att han är mycket mindre kapabel att åstadkomma reformer än varje kandidatland, i synnerhet det lilla Lettland. Och han har helt enkelt inte rätt att kritisera det baltiska landet som om det vore en dum skolpojke!
Det vore också en nedvärdering av de lettiska människornas prestation, om anslutningen även efter Nice skulle skjutas upp på obestämd tid. Förhandlingarna med Lettland togs upp först efter toppmötet i Helsingfors. Jag anser att landet trots detta är i stånd att avancera till frontstaterna i utvidgningsprocessen. Anmärkningarna och förslagen i mitt betänkande om absolut nödvändiga framsteg inom förvaltning och samhälle är enbart inriktade på att leda in Lettland i Europeiska unionen på ett snabbt och framgångsrikt sätt.
I nuvarande situation står en sak klar: Nyckeln till detta återfinns i en öppen förvaltning på alla nivåer. Hit hör inte bara en lag beträffande den offentliga tjänsten, utan också möjligheter till rimlig betalning för de unga anställda inom förvaltningen. Grundvalen måste vara klara regler som utesluter korruption och på så vis vinner medborgarnas förtroende för att förvaltningen verkligen är oberoende och tar beslut för det allmännas bästa. En sådan förvaltning måste vara i stånd att snabbt genomföra gemenskapens regelverk, men även utveckla möjligheter för medborgarna att delta, samt leda i bevis att det finns en effektiv kontroll av redovisningen. Därmed skulle Lettland nämligen uppnå att man erhåller mer europeiska bidrag. Som bekant har jag länge vädjat om att stödet inför anslutningen i högre utsträckning skall anpassas till mekanismen i de europeiska strukturfonderna. Jag kan fortfarande inte förstå varför man här alltid skall mäta med två olika mått. Medan hos oss en decentraliserad tilldelning är självklar i stödområdena, så beslutas ISPA-projekt i Bryssel. Medan det hos oss nu måste bevisas att arbetsmarknadens parter deltar och att kommunal förvaltning i regionerna är med och omsätter medlen, så tillämpas denna form fortfarande inte hos kandidatländerna.
Hur skall då människorna där verkligen kunna lära känna de lokala medborgarnas Europa? Då räcker det inte med en kommunikationsstrategi, hur bra den än är. Hittills har den fortsatt att vara hetluft, herr Verheugen, men de faktiska projektansvariga har ännu inte märkt något av den. Detta räcker inte, den totala strategin måste vara starkare inriktad på medborgarna.
Det är enormt viktigt att kandidatländerna äntligen också i högre utsträckning tas med när det gäller sysselsättningspolitiken. I samband med den ekonomiska omvandlingsprocessen och den snabba övergången har man inte bara noterat framgångar, utan den har också lett till sociala skillnader, en ökning av regionala olikheter och en hög dold arbetslöshet. Därför måste dessa frågor prioriteras i anslutningsstrategin.
Jag anser att det är absolut nödvändigt att man här satsar starkare på strukturpolitiska åtgärder, och att man som lösning för arbetslösheten i detta land inte glömmer bort den fria rörligheten. Det är vår uppgift att fortsätta att stödja Lettland när det gäller att integrera den ryska befolkningen. Vi bör också tänka på att den börda som vi har lagt på Lettland, nämligen att bygga fästningsmurar för Europeiska unionen, inte kan stödjas genom att principerna för människornas värdighet - även den mänskliga rättigheten till asyl - kränks. Detta gäller både för Lettland och för Europeiska unionen!

Hoff
. (DE) Herr talman, herr kommissionär! Mitt betänkande om Litauens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen slutar med följande mening: " Det är ännu för tidigt att säga när, och tillsammans med vilka, Litauen bör anslutas, men ansträngningarna bör inriktas på att möjliggöra en bred första utvidgning där Litauen ingår" . Litauen ansökte den 8 december 1995 om medlemskap i unionen. I februari 2000 påbörjades anslutningsförhandlingarna. Litauens måldatum för anslutningen är den 1 januari 2004.
Bedömningen av de politiska kriterierna för att uppfylla förutsättningarna för medlemskap är - det kommer man förhoppningsvis inte att opponera sig mot - utan tvekan positiv, utan inskränkning. Denna månad, den 8 oktober, äger parlamentsval rum i Litauen. Hur än resultatet av dessa val blir så kan man säkert utgå från att de större partierna oinskränkt kommer att stödja Litauens anslutning till Europeiska unionen.
Litauen är på väg att ansluta sig till Världshandelsorganisationen. Till att börja med en helt aktuell upplysning om detta: Förhandlingarna mellan Litauen och WTO avslutades i går framgångsrikt, dvs. efter ratificeringen kan Litauen snabbt förvänta sig ett medlemskap. Den allmänna utvecklingstendensen för den litauiska ekonomin är positiv i dag. Den ryska ekonomiska krisen 1998 gav negativa effekter på grund av den intensiva handeln med Ryssland. Ännu 1998 och 1999 gick bruttonationalinkomsten bakåt. I dag stabiliserar sig den makroekonomiska situationen. Litauen förfogar över en betydande potential för en långsiktig ekonomisk tillväxt. I år har den internationella valutafonden prognosticerat en tillväxt för bruttonationalprodukten om 2,1 procent. Chanserna till detta är bra, men det krävs fortfarande särskilda ansträngningar.
Det är även i fortsättningen viktigt att man i politiken koncentrerar sig på att skapa nödvändiga förutsättningar för innovation och modernisering i näringslivets nyckelbranscher. I detta sammanhang spelar också den bestående bindningen av den litauiska valutan till dollarn en roll, ty genom dollarns värde ökar också värdet för litas gentemot värdet för euron. Därigenom minskar utbytet vid export från Litauen till eurons valutaområde, och analogt med detta skärps naturligtvis konkurrensen för producenterna på den inhemska marknaden genom exportörer från eurons valutaområde. Det planeras att litas skall bindas till euron under andra hälften av 2001. Som sagt, trots vissa brister och svaga punkter har Litauen gjort goda framsteg inom ekonomin och befinner sig inte långt från en fungerande marknadsekonomi.
Om kärnkraftverket Ignalina kan man säga att det inte finns något tvivel om att det är nödvändigt att lägga ned de båda reaktorer som kan hänföras till Tjernobyltypen. I slutet av 1999 beslutade det litauiska parlamentet om en energistrategi, och i maj i år beslutade Seimas en lag om nedläggning av reaktor 1 år 2004. Nedläggningen av reaktor 2 skall beslutas år 2004. Jag är mycket tacksam mot kommissionär Verheugen för det klargörande påpekande han gjorde beträffande nedläggning av kärnkraftverk. Det är nämligen viktigt i denna fråga.
Nu till Kaliningrad. Denna fråga kräver en särskild ansträngning och kan, uppskattar jag, inte enbart behandlas som ett biproblem i samband med Litauens och Polens anslutning. I sin vidaste bemärkelse handlar den om Europeiska unionens samarbete med Ryssland. Det handlar om huruvida Kaliningrad skall inringas och isoleras, eller tas med i regionens utvecklingsperspektiv. De mångsidiga problemen, och de risker som utgår från den sociala och ekonomiska krisen i regionen, kan inte avvärjas eller rentav lösas genom isolering. Mottot måste i detta fall vara: Stabilisering genom samarbete. Bara på så vis finns det en chans att förbättra utvecklingsmöjligheterna också för Kaliningrad.
Litauen spelar en positiv roll i detta sammanhang. Litauen och Ryssland har nyligen lagt fram förslag i Nida-initiativet för gemensamma projekt på olika områden. Det finns ett önskemål om att EU tar med dessa i handlingsplanen " Nordlig dimension" . I hela regionens intresse bör man finna lösningar som leder till ett bra grannsamarbete. Det skulle också vara till gagn för samarbetet mellan Europeiska unionen och Ryssland.

Gawronski
. (IT) Herr talman, herr kommissionär! Polen, det land som jag är föredragande för, är det största och det viktigaste, men som vi också vet, det mest problemtyngda av de länder som förbereder sig att gå med i Europeiska unionen, så problematiskt att man hör röster som säger att man eventuellt borde utestänga landet från den första gruppen, den som omfattar länderna som först blir medlemmar.
Detta är ogrundade påståenden, och det gläder mig att kunna säger er, men framför allt våra polska vänner, att i går träffade vi den italienska utrikesministern, Lamberto Dini, som kategoriskt förnekade att han någonsin skulle ha hört en sådan hypotes i internationella möten. Polen kommer med när landet är redo, när Europeiska unionen är redo att ta emot landet, men Polen kommer utan tvekan att ingå i den första gruppen.
När detta är sagt får vi inte dölja svårigheterna, och det betänkande jag lägger fram är just en sammanfattning av de framsteg som gjorts och de svårigheter vi mött på vägen mot en anslutning. Regeringen och parlamentet i Warszawa har engagerat sig helhjärtat under de senaste månaderna för att skynda på införandet av gemenskapens regelverk. De polska myndigheterna har genomfört viktiga reformer, även detta nyligen, och även om kommissionens årsrapport om Polens framsteg på vägen mot en anslutning förra året var tämligen negativ, så tror och hoppas jag - och kommissionär Verhheugens ord nyligen styrker mig i det avseendet - att den rapport som kommer att offentliggöras om ett par veckor kommer att vara mer uppmuntrande.
Men, som sagt, i Polen återstår fortfarande mycket att göra: jag tänker på de administrativa reformerna, omstruktureringen av industrin och naturligtvis jordbrukssektorn, där omfattande strukturella förändringar behövs. För att överbrygga dessa svårigheter, för att lösa dessa problem, behöver polackerna - precis som medborgarna i andra kandidatländer - uppmuntran. Om vi till exempel betvivlar möjligheterna för medborgarna, för arbetstagarna i kandidatländerna, att röra sig fritt inom Europeiska unionen redan från början, om vi vill förvägra medborgarna i öst denna rättighet som utgör en av unionens grundpelare, så kommer vi ytterligare att försvaga det folkliga stödet för de svåra reformer som måste genomföras inför anslutningen.
Och här har vi den andra ömmande punkten: stödet från allmänheten, inom och utom Europeiska unionen. Detta stöd är svagt och det minskar ju mer tiden går, vilket Pat Cox och andra talare efter honom har påmint oss om: därför är den informationskampanj som kommissionären talade om välkommen, även om finansieringen av kampanjen verkar ganska dålig.
Från Bryssels sida - och detta trots de ord som vi hört från kommissionären, som påstår sig passionerat stödja utvidgningen - får man i bland en känsla av att man vill bromsa, och detta återspeglas i kandidatländerna där det sprids besvikelse och förvåning. Vi måste i stället övertyga medborgarna i den nuvarande unionen och i den som skall skapas, i framtidens EU, det utvidgade EU, att kostnaderna - stora och tunga - är mindre än de fördelar som kommer att uppkomma inom den närmaste framtiden.
Många av oss tror att för att kunna stimulera detta stöd och hålla det vid liv, så skulle det ha varit en bra idé att ange datum för anslutningen. Tidigare har det hjälp till att påskynda integrationsprocessen att man angivit datum, men när det gäller den frågan har det visat sig svårt att komma överens, och vi har därför gemensamt beslutat att avstå från att tala om slutdatum i våra respektive betänkanden för att i stället nämna det, om sanningen skall fram i ganska vaga termer, i betänkandet från Elmar Brok.
I Polen, åtminstone på officiell nivå, talar man fortfarande om år 2003. Det kanske inte blir år 2003, men det måste bli så snart som möjligt och vi måste göra alla ansträngningar i den riktningen för vi står i skuld till de här länderna - länderna i öst - som är européer som vi men som bara begick misstaget att utan egen förskyllan befinna sig på fel sida om en konstgjord linje som ritades upp genom hjärtat av vår kontinent, vilket också kommissionären påminde om.
Vi har gett Polen, länderna i öst, de före detta kommuniststaterna, alltför många löften som inte hållits. Kasta av er kommunismen, sade vi, så skall vi hjälpa er. De gjorde sig av med kommunismen och vi hjälpte dem inte. Därför skall man inte förvånas över att i de här länderna, ställda inför den ökande klyftan mellan rika och fattiga, inför en kriminalitet som sprider sig, inför prostitution och droger, ökar nu antalet människor som faktiskt skulle vilja återvända till att leva under den gamla regimen, under den kommunistiska diktaturen.Om denna tendens skulle hålla i sig, så skulle det bli den tydligast tänkbara bekräftelsen på att vår politik gentemot Östeuropa har misslyckats. Låt oss försöka undvika detta till varje pris, kära kolleger.

Schröder, Jürgen
. (DE) Herr talman, herr kommissionär! Mitt ämne är Tjeckiska republiken och dess önskemål om medlemskap i Europeiska unionen. Tjeckerna är inte bara mina direkta grannar, utan som medborgare i Sachsen har jag på sätt och vis i flera årtionden suttit i samma båt som tjeckerna. Nu skulle jag vilja att tjeckerna så snart som möjligt kommer med i båten igen, men denna gång i en båt som är solid och där tjeckerna i stor utsträckning kan vara med och besluta om kursen.
Även om jag verkligen önskar dem lycka till måste ett betänkande om Tjeckiens framsteg på vägen in i Europeiska unionen naturligtvis vara så objektivt som möjligt. Denna objektivitet har utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik bekräftat att den finns i mitt betänkande. Härtill kommer att betänkandet berikats med hjälp av det arbete som gjorts av kolleger från alla grupper, vilket jag härmed tackar för. Det gläder mig att betänkandet enhälligt antogs i utskottet den 14 september.
Den kritik som kommissionen 1999 utövade i sin regelbundna rapport upptogs visserligen inte entusiastiskt av Tjeckiska republiken, men man uppfattade den ändå som hjälp. Sedan dess har Tjeckien tagit ett steg framåt. Det har gjorts framsteg på det ekonomiska området. Efter en treårig konjunkturnedgång växer ekonomin åter. Av de central- och östeuropeiska kandidatländerna har befolkningen i Tjeckien, näst efter Slovenien, den näst högsta inkomsten per capita. Som följd av en klok skattepolitik belöpte sig de utländska direktinvesteringarna förra året till mer än 5,45 miljarder euro. Också beträffande privatiseringen av bankväsendet har en positiv utveckling ägt rum.
I fråga om kritiska punkter kan man i mitt betänkande läsa att Europaparlamentet understryker nödvändigheten av att garantera en hög säkerhetsstandard för kärnkraftsanläggningar och även genomföra vederbörliga provningar av miljökonsekvenserna.
Vidare talas det om förbättringar av rättsväsendet, vilka krävs för att ta itu med problemet med korruptionen, som kommissionären redan gått in på, och för att uppnå en större demokratisk säkerhet.
Ett särskilt problem i Tjeckien, respektive vid den tjeckisk-tyska gränsen, är prostitutionen, i synnerhet barnprostitutionen. Detta problem finns naturligtvis inte bara på den tjeckiska sidan, utan på båda sidor, så detta är ett problem som vi måste lösa gemensamt.
Det återstår en punkt, som alltid dyker upp när det gäller Tjeckien. Det är problemet med romerna. Där har vi i utskottet konstaterat att detta problem är ett komplext samhälleligt problem även i Tjeckien. Vårt parlament stöder Tjeckiska republiken i dess ansträngningar att fortsätta att förbättra livssituationen för den romerska minoriteten, men vi uppmanar den tjeckiska regeringen att vidta fortsatta konkreta åtgärder för en ekonomisk och social integrering av romerna.
Det finns också en passus i mitt betänkande som tar upp Benesdekreten. Det gläder oss att den tjeckiska regeringen är beredd att granska dessa dekret från 1945 och 1946 för att se i vilken mån de överensstämmer med gällande gemenskapsrätt och Köpenhamnskriterierna. Här vill jag helt klart säga att denna punkt inte är någon sorts försök att bemästra det förflutna. Det har ingenting med det att göra. Det handlar uteslutande om dagen i dag och om morgondagen. Det handlar för min del om - mina kolleger i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har stött mig på denna punkt - att Köpenhamnskriterierna, som tjeckerna också har erkänt - fortsätter att gälla, och jag önskar att tjeckerna själva granskar sitt eget rättssystem, om så måste vara, sida för sida, för att undersöka om det någonstans finns något som har en diskriminerande karaktär. Vi bör inte blanda oss i detta, absolut inte vi tyskar!
(Applåder)
Tjeckien har efter störtandet av det kommunistiska systemet för ett årtionde sedan upplevt omvälvningar som önskats och burits upp av majoriteten av befolkningen, men som samtidigt har krävt stora ansträngningar och bemödanden från just denna befolkning. Många svagheter, som fortfarande kan märkas i detta land, är arvet från en diktatur som rått i flera decennier. Därför bör politiker från den del av Europa, som råkade ut för ett bättre öde efter andra världskriget, vara måttliga med att uttala kritik mot länder som Tjeckien.

Wiersma
. Herr talman! Föredragande för länder beskylls ofta för att ha blivit obetalda ambassadörer för sina kandidatländer, att de låter sig förblindas av sin kärlek. Den risken finns och jag skall här försöka bevisa motsatsen i fallet Slovakien. En föredragande som tar sitt jobb på allvar utvecklar intensiva kontakter. På det sättet uppstår förståelse och även medkänsla.
Slovakien är inget objekt utan ett land där det bor människor, fulla av ambitioner och tyvärr också med många frustrationer och med, på sammanträdesspråk, en lång och tung dagordning. Jag vill inte göra den ännu svårare, men inte heller lättare. Ett dåligt förberett Slovakien kan inte ansluta sig till Europeiska unionen. Vi befinner oss mitt i förhandlingsprocessen. Slovakien hör till den så kallade Helsingforsgruppen och vill naturligtvis gärna nå upp till den högsta divisionen. Dit borde landet överhuvudtaget redan ha hört men under den förra regeringen var förbindelserna med Europeiska unionen kärva. Vi stöder den nuvarande regeringens ambitioner. Slovakien är inte dömt att tillhöra den andra gruppen och det är logiskt att landet skulle vilja ansluta sig samtidigt som Tjeckien.
Slovakiens regering försöker hämta in försprånget. Det försöket skall vi bedöma på grundval av våra kriterier. Slovakien har inte heller någon nytta av politiska undantag. De begärda reformerna är nödvändiga. Slovakien måste slå sitt slag nästa år. Då tas de riktigt viktiga förhandlingskapitlen upp. Mitt betänkande som behandlas i dag innehåller ett antal kritiska punkter som nästan samtliga kan sammanfattas under nämnaren genomförande. På papperet har eller kommer mycket att regleras på ett bra sätt men översättningen av det till praktiska resultat ger problem. Det är för övrigt inte bara så i Slovakien.
Jag skall nämna några saker i slumpmässig ordningsföljd. Slovakien är ett transitland för mycket brottslig verksamhet. Polisen måste förstärkas, även i samverkan med Europeiska unionen, och det måste investeras mer i bättre gränskontroller. Regeringen har upprättat ett program för korruptionsbekämpning, vilket jag vill uttrycka min beundran och uppskattning för. Det är bra, men vi väntar på utvärderingen med konkreta resultat. Som kommissionär Verheugen redan sade så är korruptionsbekämpning en viktig prioritet eftersom korruptionen undergräver demokratin och skrämmer dessutom bort utländska investerare. Situationen för romerna lämnar mycket i övrigt att önska, det har det också redan sagts mycket om i dag. Det behövs med pengar för att genomföra de befintliga regeringsförslagen. Även här är det så att planen finns men genomförandet har inte kommit igång ordentligt än. Dessutom finns det behov av en öppen debatt i Slovakien om hur människor tänker om romerna. Domar och fördomar måste hållas åtskilda, annars fortsätter vi ha en osynlig mur av oförståelse mellan dem och oss. Lagen om användande av minoritetsspråk är ett stort steg framåt, men det tekniska genomförandet av den lagen lämnar mycket övrigt att önska.
Dessutom har jag kritik, och även det har bekräftats när det handlade om andra länder, på Slovakiens styrelsekapacitet och organisationen av den finansiella kontrollen. Jag begär dessutom en aktiv regionalpolitik av Slovakien eftersom de socialekonomiska skillnaderna i landet fortfarande är alldeles för stora.
Sedan de goda nyheterna, de överskuggar nämligen egentligen min kritik. Den slovakiska demokratin utvecklar sig på ett stabilt sätt och vi har ju faktiskt varit med om det motsatta. Makroekonomiskt har det skett en avsevärd förbättring. Kommissionens rapporter hittills är positiva. Den förbättringen går till och med så långt att Slovakien fått tillträde till OECD:s exklusiva klubb och det vill jag verkligen gratulera landet till. Jag tror att det här beslutet trädde i kraft förra veckan. Privatiseringen av statliga företag, inbegripet banker, är schemalagd. Reformen av rättssystemet är enligt begäran i full gång och även avtalen om stängning av kärnkraftverken genomförs. Jag ansluter mig gärna till kommissionär Verheugens ord om detta. Införlivandet av regelverket sker också i en tillfredsställande takt. Regeringen jobbar dessutom ständigt på att upprätthålla den samhälleliga enigheten, det är i sig en särskild punkt, en viktig sak i de flesta utvidgningsländerna. Utan enighet i samhället kommer det inte att gå att genomföra det tunga reformprogrammet och, såsom det visar sig i Slovakien, kan det också ske på ett framgångsrikt sätt för stödet för medlemskap i Europeiska unionen är nämligen fortfarande mycket högt i Slovakien.
För Slovakien gäller det nu att bita ihop. Det inhämtningsförsök som jag nyss talade om kan göras. De problem som jag tagit upp är inte oöverstigliga. I Slovakien har det de senaste åren utvecklats en ny dynamik som skall göra det möjligt för landet att snabbt och effektivt närma sig Europeiska unionen och göra en anslutning lyckad.
Samtidigt vill jag avslutningsvis tillåta mig att göra en anmärkning om inrikespolitiken. Vi har inte för vana att blanda oss i inrikesfrågor, men det finns förslag om att anordna nyval i Slovakien, det har till och med hållits en folkomröstning där befolkningen tillfrågades om de var för ett sådant. Det är naturligtvis slovakernas sak att besluta om det. Jag tror inte att det skulle vara bra för Slovakien om det nu skulle hållas val. Det skulle återigen försena anslutningsprocessen och det har redan skett en gång under Meciars regering. Jag tror alltså att det vore klokt om den nuvarande regeringen försöker slutföra sitt uppdrag på den punkten.

Queiró
Herr talman, kära kolleger! Jag tycker det är lämpligt och riktigt att inleda detta inlägg med att nämna att det i dag, den 3 oktober, är tio år sedan den tyska återföreningen. Denna unika händelse, som symboliseras av Berlinmurens fall, den mur som skilde två block åt men också delade ett helt folk, innebar i viss mån ett banbrytande steg mot den europeiska utvidgningsprocessen mot Central- och Östeuropa.
Trots de allmänt kända svårigheterna, motsägelserna och de sociala och ekonomiska skillnader som fortfarande råder mellan östra och västra Tyskland, är sanningen den att ett projekt för ett kollektivt mål om fred, frihet och utveckling har lyckats, vilket troligen inte hade varit möjligt om inte de försiktiga rösterna och anhängarna av en viss teknisk-byråkratisk rationalism hade skjutits åt sidan. Efter denna återförening beslutade Europeiska rådet i Köpenhamn att integrera de associerade länderna i Central- och Östeuropa vilka vill ansluta sig till Europeiska unionen. Rådet i Köpenhamn 1993 gjorde klart att anslutningen till Europeiska unionen från länderna i Central- och Östeuropa, är avhängig av hur de uppfyller de krav som ställs för medverkan i unionen. Med andra ord skulle dessa länder uppfylla en rad nödvändiga ekonomiska och politiska villkor innan de kunde bli medlemmar. I mars 1998 kunde vi äntligen inleda förhandlingarna med den första gruppen länder, bland vilka fanns Ungern, ett land som är föremål för den uppföljningsrapport som Europaparlamentet nu debatterar.
Herr talman, kära kolleger! Jag tror att jag kan säga att denna rapport, efter att den har debatterats och förbättrats i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, där den fick ett enhälligt stöd, ganska väl beskriver och analyserar det nuvarande läget för Ungerns anslutning, enligt frågans dubbla perspektiv. Å ena sidan fungerar den som ett instrument för parlamentets bedömning av kommissionens periodiska rapport 1999 om de framsteg landet har gjort. Och å andra sidan som ett uttryck och resultat av den syn som föredraganden har befäst angående situationen i Ungern.
I detta inlägg vill jag betona och systematisera sex aspekter i Ungerns utveckling, när det gäller anslutningen till Europeiska unionen, vilka förtjänar att tas fram. När det för det första gäller uppfyllandet av de politiska kriterierna från Köpenhamn är Ungerns situation generellt sett tillfredsställande, och man kan se ett befästande av demokratin som förstärker de positiva tendenser jag redan nämnt. De problem som finns gäller alltså inte frågan om utövandet eller försvaret av de civila och politiska rättigheterna, utan om en effektivare kamp mot vissa mindre positiva aspekter.
I detta sammanhang fick frågan om integrering av den romerska befolkningen i det ungerska samhället stor betydelse i debatten i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Vi anser att ansträngningarna för att stoppa diskrimineringen av den romerska befolkningen måste inriktas på en serie positiva åtgärder, vilka till en del redan har lagts fram av den ungerska regeringen, genom en handlingsplan på medellång sikt som får stöd från Phare-programmet, framför allt inom utbildningsområdet och i specifika stödprogram till sysselsättning och bostäder.
Denna politik bör leda till en fri, inte forcerad, assimilation, av medlemmarna i denna befolkning. Detta var den inriktning vi ville ge denna del av betänkandet, varför vi inte helt instämmer i texten i skäl C, vilken är resultatet av ett ändringsförslag i utskottet, och som betonar den segregerade situation som ännu råder när det gäller barnuppfostran och en allvarlig diskriminering i flera samhällssektorer, i ekonomin och den offentliga sektorn, vilket inte motsvarar uppfattningen om den aktuella verkligheten, en verklighet jag har kunnat observera.
För det andra bör den ekonomiska situationen framhållas, där tillväxten har ökat och gjort Ungern till den ledande ekonomin i regionen. Man har genomfört en sanering av den offentliga ekonomin och uppnått en påtaglig förbättring av betalningsbalansen, konsumtionen har utvecklats på grund av ökade löner, låg arbetslöshet och en minskad inflationsnivå.
För det tredje, när det gäller jordbruket, vars produktivitetsnivå fortfarande är lägre än Europeiska unionens, är det viktigt att helt öppna jordbruksmarknaden för nödvändigt kapital, för privatisering av jorden, modernisering av anläggningarna och försäljningsstrukturerna, liksom att förbättra avkastningen. Trots allt utgör förbudet för icke-ungerska medborgare att skaffa jordbruksmark ett hinder för att fastställa ett rättvist pris för denna mark.
För det fjärde framträder den viktiga frågan om kampen mot organiserad brottslighet, framför allt den med ryskt ursprung. Den höga brottsligheten och den stora påverkan från denna typ av brott är kanske den allvarligaste inrikesfrågan i Ungern, trots att det ungerska parlamentet redan har röstat igenom en rad lagtexter angående penningtvätt, skärpta straff för narkotikahandel och prostitution, lagar om utmätning av kapital och ett program som ger uppgiftslämnare vittnesskydd.
För det femte, när det gäller införlivandet av regelverket måste vi medge att Ungern fortfarande inte är i balans. Slutligen har vi miljön och problemet med de gränsöverskridande föroreningarna vilka beror på Ungerns geografiska situation. Föroreningarna i floderna Donau och Tisza, som förorenats av cyanidutsläpp från Rumänien utgör ett klassiskt exempel på denna situation.
Jag skulle vilja säga några slutord angående den oro som uttryckts från några kolleger i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik angående kärnkraftsanläggningarna av sovjetiskt ursprung. Det är en fråga som måste behandlas seriöst, men i en allmän ram som omfattar inte bara Ungern utan också övriga kandidatländer med denna gamla och osäkra teknik. Jag blir därför glad över att se att denna fråga har tagits upp i Broks allmänna betänkande om utvidgningen. När vi har kommit till denna punkt kvarstår bara för mig att be mina kolleger om en klargörande debatt och omröstning som genom sitt uttryck och mening kan bidra till ett möte mellan de gamla västdemokratierna och de nya demokratierna i öst, det slutliga målet för utvidgningsprocessen i Europeiska unionen.

Bethell
Föredraganden av betänkandet om Bulgarien, Geoffrey Van Orden, har bett mig att tala för hans räkning, eftersom han måste närvara vid försvarsdebatten på det konservativa partiets konferens i Bournemouth, England, i dag.
Bulgarien har gjort stora framsteg i sina förberedelser inför anslutningen. Dagens resolution och betänkande inriktas på några av de mer kontroversiella frågorna, nämligen kärnsäkerhet, gränskontroller, behandlingen av minoriteter och frågan om korruption. Ekonomiska frågor kommer att behandlas senare.
Bulgarien är angeläget om att gå med i Europeiska unionen och Nato. Landet har redan visat sitt engagemang för regional säkerhet och stabilitet genom praktiska och politiska åtgärder, vilket bevisades under Kosovokonfliken, då Bulgarien ställde sig på de Natoallierades sida, kanske till skada för landets egna kortsiktiga intressen.
Sviterna efter konflikten, särskilt tilltäppningen av Donau, skadade den bulgariska ekonomin, och det är inte mer än rätt att världssamfundet ger ett brådskande bistånd. Men Bulgarien har gett ett bredare bidrag genom Stabilitetspaktens mekanismer.
För att övergå till en annan säkerhetsaspekt, har Bulgarien också gjort stora framsteg i fråga om gränskontrollerna, med det ambitiösa målet att gränsövervakningen skall motsvara Schengenstandarden senast år 2001. Detta har uppnåtts genom en grundläggande omorganisering av gränspolisen - från att tidigare ha varit en dåligt motiverad värnpliktsstyrka, är den nu en professionell frivilligtjänst. Mycket av detta har genomförts med bistånd från Europeiska unionen. Säkerheten vid Bulgariens gränser och övervakningens effektivitet och integritet är av avgörande intresse för unionen, med tanke på Bulgariens läge mitt på den främsta " genomfartsleden" till Västeuropa från Mindre Asien och Mellanöstern.
Inom sina gränser arbetar Bulgarien med minoritetsproblemet. Den bulgariska regeringen har gjort ansträngningar för att övervinna problemen med utestängningen av den stora romerska folkgruppen, som grovt räknat utgör 4 procent av befolkningen. Mycket mer måste göras.
Det kommer att ta tid innan fördelarna av de grundläggande förändringarna i Bulgarien blir märkbara för befolkningen som helhet. Under tiden, i ett öppnare samhälle med större möjligheter, måste folket försäkras om att de som har makten, antingen i regeringen eller i administrationen, utövar sina befogenheter till förmån för landet som helhet. Demokratin och marknadsekonomin är sjudande krafter i Bulgarien, men de är fortfarande nya och måste understödjas av hela befolkningens förtroende och tillit. Misstanken om korruption är en ytterst destruktiv kraft, som måste angripas som ett brådskande ärende.
Det är inte sannare någonstans än när det gäller kärnkraften, där befogade farhågor om kärn- och miljösäkerhet riskerar att stjälas av antikärnkraftslobbyn. Under de senaste veckorna har vi alla påmints om riskerna med ett överberoende av olja och om nödvändigheten av mångfald i energiförsörjningen. Kärnkraftverket i Kozloduy står för hälften av den inhemska kraftframställningen i Bulgarien. Säkerhetsöverväganden måste naturligtvis även fortsättningsvis sättas i främsta rummet, men även andra faktorer måste beaktas vid fastställandet av den lämpligaste långsiktiga energistrategin för landet.
Jag vill betona hur viktigt det är att Bulgarien bedöms på grundval av de egna meriterna, vad beträffar dess framsteg mot ett tidigt medlemskap i Europeiska unionen. Om Europa vill gripa detta historiska tillfälle till utvidgning, och därigenom avlägsna de skiljelinjer som skapades av Sovjetockupationen och kommunistexperimentet, måste kandidatländerna ges en chans att komma med inom en rimlig tidsram. Detta gäller för Bulgarien.
Avslutningsvis skulle jag vilja nämna ett mörkt moln som hänger över Europa, och jag talar här personligen. För 23 år sedan gav sig bulgariska hemliga agenter ut på ett mördarstråt i Västeuropa, under vilket de attackerade vissa personer, inklusive min vän Georgi Markov, den välkände författaren och radiorösten, som mördades i fullt dagsljus på en gata i London. Före detta Sovjetagenter har erkänt sin delaktighet i detta fega brott, men det har framkommit handlingar som riktar misstankar även mot bulgariska medborgare - kommunistregeringens bulgariska agenter. Inga framsteg har gjorts när det gäller att lösa detta brott. På varandra följande presidenter har lovat att vidta åtgärder, men ingenting har gjorts.
Jag kommer själv inte att kunna rösta för detta betänkande, såvida det inte görs framsteg för att lösa mordet på Georgi Markov.

Nicholson of Winterbourne
 - (EN) Herr talman! Rumäniens folk välkomnar helhjärtat Europeiska unionens beslut från Helsingfors om att placera Rumänien i den första gruppen av de nuvarande kandidatländerna. Faktiskt anser 80 procent av Rumäniens folk att Rumänien hör hemma i Europeiska unionen. Det är kanske ingen tillfällighet att samma opinionsundersökningar visar att Europeiska unionens ambassadör är den näst populäraste personen i Rumänien i dag.
Sedan i december har vi, följaktligen, sett många uppmuntrande tecken. Den akuta fattigdomen har varit ett huvudproblem i Rumänien sedan 1990, men under den sittande regeringen visar ekonomin äntligen verkliga tecken på en förbättring. De betydande lånen från Världsbanken, IMF och Europeiska unionen visar den framgången. Den nuvarande premiärministern, Mugur Isarescu, uppehåller själv annan tjänst vid centralbanken och har följaktligen utmärkta förbindelser med de internationella finansinstituten.
Den bättre ekonomin bör öka ett fortfarande svagt allmänt förtroende för de demokratiska institutionerna, och en avpolitisering av den civila förvaltningen måste vara en hög prioritet. Rumänien åtnjuter pressfrihet. Det måste uppmuntras och stödjas. Om korruptionen angrips på alla nivåer, kommer det att hjälpa till att bygga ett fritt och öppet samhälle.
Det är nära att Rumänien misslyckas med att uppfylla Köpenhamnskriterierna när det gäller barnen. Här måste vi komma ihåg att Sovjetunionens kollaps har lämnat tusentals barn i förtvivlade svårigheter runtom i unionen; barn vars familjer ovilligt har gett vika för påtryckningar, barn som felaktigt har placerats på anstalt, barn som behandlas grymt, barn som dör i onödan, barn som olagligen adopteras av andra länder, barn vars enda framtid är att växlas mot hårdvaluta eller hushållsvaror. Central- och Östeuropa och västra Balkan är en huvudkälla för den internationella slavhandeln med barn.
I Rumänien har regeringen, med kommissionär Verheugens, Världsbankens och Förenta nationernas aktiva stöd, gett oss en möjlighet att upprätta goda doktriner och bästa praxis i regionen. Inrättandet av en högnivågrupp är någonting som jag rekommenderar till mina kolleger.
Rumänien har många styrkor. Landet har en unik och blomstrande kultur. Det har ett erkänt artistiskt och musikaliskt arv. Det är starkt i motgångar. Ledamöterna kommer nog ihåg att vår hjälp i Kosovo var läglig och av stor betydelse. Detta kommer att återspeglas i OSSE:s kommande utmaning, som Rumänien antar i januari 2001, och kanske 2002, när Rumäniens troliga medlemskap i Nato kommer att granskas på nytt.
Vi gratulerar alla Rumänien till de olympiska guld-, silver- och bronsmedaljer som landet har vunnit under de senaste fjorton dagarna. Vi måste se fram emot att Rumänien blir en fullvärdig och aktiv medlem i unionen utan otillbörligt dröjsmål. Jag rekommenderar därför kammaren mitt betänkande och förslagen i detta och uppmanar Rumänien att skynda sig att genomföra gemenskapens regelverk och Köpenhamnskriterierna och bli en medlem i Europeiska unionen.

Martelli
. (IT) Herr talman, herr kommissionär! Er föredragande delar synpunkterna som framförs i kommissionens rapport om Slovenien och konstaterar att den kritik som framfördes 1998 utgjorde en hälsosam chock för de slovenska myndigheterna som därefter har påskyndat införandet av de åtgärder som krävs för anslutningen. Den ökande hastigheten gör Slovenien till ett av de länder som ligger längst fram när det gäller att anpassa sig till inträdet i unionen, varför jag anser det vara i högsta grad troligt att detta land kommer att bli ett av de första att bli medlem.
Naturligtvis återstår vissa olösta frågor, som för övrigt har debatterats inför olika fora, såväl bland de parlamentariska delegationerna som i utskottet för utrikesfrågor, och som kommer att bli föremål för ändringsförslag som vi kommer att diskutera i morgon: till exempel att taxfreebutikerna måste stängas innan året är slut, omstruktureringen av de statliga företagen, anpassningen av banksystemet och försäkringssektorn; mera allmänt, moderniseringen av hela rättssektorn, som måste lämna garantier för oberoende och neutralitet, och hela den offentliga administrationen. Jag hoppas att dessa frågor prioriteras av det nya parlament som kommer att invigas inom fjorton dagar, och av den nya regeringen.
Även när det gäller fallet Slovenien måste vi insistera på en lämplig och väl anpassad informationskampanj för att alla medborgare skall bli medvetna om betydelsen av en anslutning till Europeiska unionen. Parlamentet kan bidra aktivt till detta initiativ genom att öppna sina egna dokumentationskontor, engagera den breda allmänheten via skolorna, de sociala organen och organisationer inom arbete, kultur och olika yrkessektorer. I sin resolution i april 1999 underströk parlamentet hur Europeiska unionens och Sloveniens bedömningar sammanföll när det gäller den ekonomiska politiken och säkerhetsfrågorna och under det senaste året har Slovenien verkligen lämnat viktiga bidrag till stabilitetspakten för Sydösteuropa. Slovenien stödde Natos och medlemsstaternas handlande i samband med kriget i Kosovo och med tanke på svårigheterna i samband med ett sådant val kan vi säga att detta bär vittne om inte bara betydelsen av den roll som Slovenien spelar i regionen, utan också om gemensamma intressen med Europeiska unionen.
Jag tar detta tillfälle i akt att be kommissionär Verheugen att rikta en uppmaning till kommissionen och rådet om att Europeiska unionen måste revidera sin ståndpunkt och uppmuntra den serbiska oppositionen, som vann valet, att inte avstå från att rösta och på så vis skänka Milosevic en virtuell vinst utan någon politisk kamp, vilket skulle kunna bli en farlig ursäkt för Milosevic att stanna vid makten.
Stabiliteten i hela sydöstra delen av Europa beror på om man lyckas lösa de tvister som ställer olika länder mot varandra, länder som gränsar till varandra; det är därför det är viktigt, även i fallet Slovenien, att myndigheterna snabbt kommer överens med Kroatien om att avsluta alla bilaterala tvister och framför allt gränstvisterna. Detta skulle garantera en större stabilitet, ett bättre klimat i de bilaterala relationerna och fler möjligheter till ekonomisk utveckling för alla de berörda befolkningarna.

Poos
. (FR) Herr talman! Betänkandet om Cyperns anslutning som jag har äran att lägga fram för er innehåller, jämfört med raden av betänkanden som ni lyssnat till under eftermiddagen, en särskilt politisk aspekt. Det handlar om ett kandidatland där en tredjedel av territoriet är ockuperat av den turkiska armén sedan 1974 och där de grundläggande principerna i Europeiska unionen på grund av en ovanligt tät demarkationslinje inte kan tillämpas på hela territoriet
I det betänkande som jag har äran att lägga fram för er och som också enhälligt antagits i utskottet, konstateras att den del av territoriet som kontrolleras av den lagliga myndigheten uppfyller de politiska kriterierna från Köpenhamn. Cypern har en bärkraftig och blomstrande marknadsekonomi och borde inte möta några särskilda svårigheter när det gäller att genomföra regelverket. Jag måste emellertid påpeka att genomförandet av regelverket går alltför långsamt och att Cypern, liksom andra kandidatländer för övrigt, måste förstärka sina strukturer när det gäller administration, skattemyndigheter och domstolsväsende.
Cyperns anslutning, det är jag övertygad om, skulle kunna spela rollen som katalysator och vara drivande för att lösa det politiska problemet med öns uppdelning. Den fortsatta status quo-situationen, som kommer av den turkiska invasionen i juli-augusti 1974, kan inte accepteras av Europeiska unionen.
Det är anledningen till att vi uppmuntrar närliggande förhandlingar, som för närvarande genomförs under ledning av Förenta nationerna. Men vi betonar även att den definitiva, rättvisa och hållbara lösningen fullständigt måste respektera både relevanta resolutioner från FN:s säkerhetsråd, vilket inte är något annat än gällande internationell rätt, och de principer som styr Europeiska unionen. Jag tänker självfallet framför allt på de politiska principerna, men även på den fria rörligheten och den fria etableringsrätten.
I och med att Cypern och Turkiet nu är kandidatländer är den cypriotiska konflikten inte längre en konflikt i periferin. Den blir en konflikt inom gemenskapen. Vi måste därför utnyttja hela vår arsenal av medel och möjligheter. Omedelbara förtroendeåtgärder krävs för att komma ur den nuvarande återvändsgränden. förekomsten i det ockuperade området på norra Cypern av en militär per sex civila, inbegripet de turkiska kolonisatörerna, är en unik situation i Europa och till och med i världen.
Det är anledningen till att er föredragande föreslår att vi skall börja raden av åtgärder när det gäller förtroende och upplösning av status quo med att demilitarisera ön, vilket för övrigt krävts i flera resolutioner från säkerhetsrådet sedan 1983.
Det turkcypriotiska samhället har inget att förlora, utan bara allt att vinna på anslutningen. Såväl dess säkerhet som dess kulturella identitet kommer att respekteras fullständigt. Själva medlemskapet i unionen är en garanti för rättigheter. Europa måste bli en ansvarig aktör när det gäller att lösa det cypriotiska problemet. I det sammanhanget kommer en nyckelroll att spelas av vår höge representant för GUSP, Javier Solana, naturligtvis utan att det påverkar kommissionens egen roll.

Stenzel
. (DE) Herr talman, herr kommissionär! Jag talar här i min dubbla funktion som föredragande för Malta och som ordförande i den gemensamma parlamentarikerkommittén för Polen. Därför är jag också tacksam för att jag har fått förlängd talartid.
På grund av sitt geopolitiska läge som Europas yttersta utpost på gränsen mot Mellanöstern och Nordafrika är Maltas betydelse avgjort större än dess geografiska storlek och dess ringa befolkningsmängd. Europaparlamentet liksom Europeiska rådet i Wien, med Wolfgang Schüssel, som då fortfarande var Österrikes utrikesminister, i rådets ordförandeskap, välkomnade därför också Maltas beslut att åter aktivera sin ansökan om medlemskap, som hade frusits 1996. Det var bara logiskt att Europeiska rådet i Helsingfors i december förra året med uttänjningen av anslutningsförhandlingarna också gav grönt ljus för att anslutningsförhandlingarna med Malta skulle återupptas.
Det är ingen tvekan om att Malta skulle uppfylla de politiska kriterierna från Köpenhamn och som fungerande marknadsekonomi kunna hålla stånd mot konkurrenstrycket inom unionen, om det fortsätter med sina nu pågående åtgärder för att omstrukturera sin industri och minska sitt budgetunderskott. Malta förfogar dessutom över stabila, fungerande demokratiska institutioner. Den nationella handlingsplanen för att genomföra l'acquis skapar de nödvändiga förutsättningarna för en strukturomvandling och en modernisering av örikets ekonomi.
Som föredragande är jag naturligtvis medveten om att Malta har liknande problem med anpassningen till EU som andra kandidatländer, bara i kvantitativt väsentligt mindre omfattning, som därför också är lättare för EU att komma till rätta med. På den lilla ön var man naturligtvis van vid att under lång tid skydda sin ekonomi mot alltför stor konkurrens med hjälp av protektionistiska åtgärder och tariffer. Därför orsakar det naturligtvis betänkligheter hos små detaljhandlare och familjeföretag när man bryter upp dessa strukturer.
Men det orsakar också ängslan hos varvsindustrin som under lång tid varit starkt subventionerad och därigenom bidragit till statsskulden. Här pågår dock reformåtgärder som kan bidra till lönsamheten och överlevnadsförmågan i denna sektor. Malta är dessutom på god väg att öppna sina elektroniska medias monopolställning för den fria marknaden. Ett problem är utan tvekan det stora uppdämda behovet vad gäller miljöpolitik och avfallshantering. Detta är dock problem som kan bemästras inom skäliga tidsramar.
Det som är väsentligt för Malta är det ekonomiska stödet inom ramen för anslutningsstrategin och medvetandet om att det stödet för Malta bör motsvara de regler som gäller för de andra kandidatländerna. Men Maltas huvudsakliga problem består fortfarande i att anslutningsprocessen bedöms på olika sätt av regeringen och oppositionen, och Europeiska unionen fäster stor vikt vid att denna anslutningsprocess förlöper kontinuerligt. Därför krävs det omfattande information till allmänheten om de politiska, ekonomiska och samhälleliga aspekterna med ett medlemskap för Malta i Europeiska unionen, liksom en omfattande dialog med alla befolkningsskikt och politiskt relevanta grupper och partier, för att göra Maltas anslutning till en nationell fråga och utforma Maltas väg in i EU på ett kontinuerligt sätt.
Jag gör nu ett geografiskt språng till Polen, som ju utan tvivel är ett nyckelland för utvidgningsprocessen, inte bara därför att det är det mest expansiva av alla centraleuropeiska samhällsekonomier, utan på grund av sin storlek och sitt geopolitiska läge. Polen har alltid varit det första offret för europeiska konflikter, som till för inte så länge sedan utkämpades på dess mark. Det är inte Polens fel att det först så sent finner vägen in i Europeiska unionen. Trots alla problem, som Polens anpassning till Europeiska unionen medför, får vi just i fråga om detta land inte glömma den historiska dimensionen. Den kan inte mätas i rena siffror, som kostnader och intäkter.
Särskilt i dag, dagen för det tyska enandet, är det klokt att erinra sig att det var den polska Solidarnoscrörelsen som för 20 år sedan inledde processen med det sovjetiska maktblockets fall, och till slut möjliggjorde den tyska återföreningen. Det är absolut nödvändigt att beakta två saker: Någon gång måste EU avsluta sina inre reformer för att från och med 2003 vara förberedd för nya medlemskap. Men det är också absolut nödvändigt att omfattande informera den polska allmänheten om fördelarna och chanserna med anslutningen.
Hur svåra förhandlingarna mellan Polen och EU än kan bli, så krävs det av oss som företrädare för Europaparlamentet att vi gör allt för att ge trovärdighet åt processen med att integrera Polen. Här handlar det inte om ett exakt årtal. Men man får inte hysa något tvivel om Europeiska unionens vilja att utvidga sitt område med fred och stabilitet till Centraleuropa och till Polen. Tendensen i betänkandet om Polen, att uppmuntra dess politiker att påskynda den rättsliga anpassningen till EU och genomföra l'acquis, liksom avtalet om avreglering av den polska jordbrukshandeln som framgångsrikt slöts för några dagar sedan, ger här positiva signaler.
Låt oss trots alla svårigheter inte glömma en sak: Polens anslutning skall dock omsorgsfullt kunna fullföljas så snabbt som möjligt, till gagn för Europas återförening.

Berès
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! För utskottet för ekonomi och valutafrågor vill vi lämna vårt bidrag till debatten. Det förekommer ofta en livlig debatt på det ena eller andra stället om huruvida vi skall granska anslutningsprocessen för kandidatländerna med hänsyn till reella konvergenskriterier eller en nominell konvergens. I utskottet för ekonomi och valutafrågor anser vi att det handlar om en falsk debatt. Vi vill både observera den reella konvergensen och den nominella.
När man i tur och ordning tittar på kriterierna från Köpenhamn och från Maastricht förefaller det oss som om det där finns det viktigaste av det vi behöver för att anslutningen av kandidatländerna skall ske under goda förhållanden, dvs. med respekt för det ömsesidiga intresset, kandidatländernas intresse och intresset hos unionens nuvarande medlemsländer. Men om vi vill att saker och ting skall ske på ett bra sätt, anser vi att Europeiska unionen också måste bidra till att successivt anpassa kandidatländernas produktionsverktyg.
När man tittar på siffrorna är de imponerande. Enligt den senast kända utvecklingen kommer det sannolikt att behövas 200 miljarder euro för att infrastruktur och miljö i kandidatländerna skall kunna uppleva en verklig konvergens, dvs. främja en högre investeringsnivå för att göra det möjligt att i ekonomin i dessa länder respektera kriterierna från Köpenhamn.
Det förefaller oss också som en viss flexibilitet är på sin plats när det handlar om att granska kriterierna för att minska inflationstakten, eller förankra den i växelkurserna. Detta är beståndsdelar i en nominell konvergens, och vi har sett, vi har erfarenhet av det inom Europeiska unionen, att denna konvergens också kan bidra till att främja en reell konvergens. Man tänker självfallet på de italienska eller portugisiska erfarenheterna och vi noterar samma fenomen när det handlar om kandidatländerna, men för detta krävs en viss flexibilitet för att möjliggöra nödvändiga anpassningar i processen med att komma ifatt. Det gäller naturligtvis särskilt i fråga om priserna.
Inför denna framtidsutsikt anser vi att inrättandet av en verklig makroekonomisk dialog mellan jämbördiga, mellan kolleger, mellan finansministrar och centralbanker är grundläggande redan innan anslutningen äger rum. Och sannolikt inte bara om utmaningarna när det gäller valutan utan även om det som vi inom unionen kallar samordning av den ekonomiska politiken. Bakom denna samordning finns det frågor av gemensamt intresse, det gäller exempelvis frågan om arbetslösheten, innovationer och användningen av offentliga inkomster.
Särskild betydelse måste också, enligt utskottet för ekonomi och valutafrågor, fästas vid moderniseringen av anordningarna för tillsyn av banksed och banker, som i dag bara befinner sig i sin linda, vilket utgör en potentiell risk när det gäller små och medelstora företags tillgång till finansiering.
Parlamentet begär slutligen i Broks betänkande att avregleringen av kapitalet, särskilt på kort sikt, skall ske successivt för att undvika varje form av spekulation på valutamarknaderna.
En sista punkt, herr talman, när det gäller konsekvenserna av anslutningen till euron. Vi anser att denna anslutning är både en rättighet och en skyldighet. När väl villkoren är uppfyllda finns det ingen anledning, vare sig för kandidatländerna eller för de nuvarande medlemmarna i eurosamarbetet, att opponera sig mot att kandidatländerna går in i den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen.
Dessutom kommer denna anslutning att bekräfta ett engagemang i ett politiskt projekt och i en nära samordning av den ekonomiska och sociala politiken. Valutaunionen är inte ett valutaområde. Det är även en ekonomisk och monetär union. Av ömsesidigt intresse är avsaknaden av undantag för dessa länder, men inte heller vi kan undantas från euron, så länge de kriterier vi fastställt sinsemellan efterlevs. Dessa länder har rätt att komma med i unionen utifrån de kriterier som vi gemensamt fastställt.

Wuermeling
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har med stort engagemang, men också med stort allvar, diskuterat frågan om att utvidga den inre marknaden till kandidatländerna, ty en inre marknad mellan så olika ekonomiska områden som de som finns i Europeiska unionen och i kandidatländerna är i grund och botten utan motstycke i den ekonomiska historien. Enligt beräkningar i en studie som gjorts på uppdrag av kommissionen kommer det att dröja 35 år innan skillnaderna i välstånd mellan EU och kandidatländerna har halverats. Ingenstans på jorden är inkomstskillnaderna vid gränserna större än mellan EU och kandidatländerna.
Till och med mellan USA och Mexiko ligger nivåerna närmare varandra. Därför arbetar vi när det gäller den inre marknaden för en övervägd och flexibel strategi som motsvarar denna utmaning. I sitt initiativbetänkande kräver utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden därför också att instrumentet med övergångsbestämmelser skall användas, för att möjliggöra att ekonomierna växer samman på ett harmoniskt sätt.
Men dessa provisoriska lösningar skall inte stelt cementera status quo, utan vara intelligenta buffertar, som anpassar sig till de förhållanden som utvecklas. Jag är mycket tacksam mot Verheugen för att han i dag har försäkrat oss att utvidgningen österut förbereds noggrant, och han har också förmedlat intrycket att han kommer att hålla stånd mot politiskt tryck när man ber honom att han skall blunda med ett öga. Det stöds eftertryckligen av vårt utskott.
Vi välkomnar de framsteg som gjorts av kandidatländerna när det gäller tillnärmningen till den europeiska rätten, och vi uppmuntrar dem att fortsätta detta delvis mödosamma och svåra arbete. Personligen, vill jag säga, är jag särskilt imponerad av framgångarna i Ungern, Estland och Slovenien. Men just utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden är medvetet om att det inte räcker att bara stifta lagar. De måste också omsättas. Den europeiska gemenskapsrätten är ju inte bara en law in the books, utan måste också i kandidatländerna vara en law in action. Tillåt mig som ledamot från en region, som gränsar direkt till ett kandidatland, att rikta ert intresse på den specifika situationen där. Genomsnittslönen på den tyska sidan är ungefär tio gånger så hög som tio kilometer längre bort i våra grannstäder i Tjeckien. På grund av den tidigare järnridån var regionen avskuren och den har ekonomiskt drabbats av en avsevärd eftersläpning. Därför krävs det nu en strukturomvandling i turbotempo. För detta behöver sådana regioner, där det i hela EU hur som helst bor 20 miljoner människor - det är ungefär storleken på en medelstor medlemsstat - vårt stöd för kvalificering av arbetstagarna, för investeringar i de medelstora företagen och för infrastrukturen. Och vi uppmuntrar kommissionen att genomföra sin plan att utarbeta ett lämpligt åtgärdsprogram för gränsregionerna, som naturligtvis på samma sätt som när det gällde utvidgningen åt söder även skall innehålla konkreta ekonomiska löften.
Det är en tillfällighet att det just i dag sitter människor från en sådan region - från Oberfranken - på åhörarläktaren. Jag har nyss haft ett samtal med dem, och jag kan berätta för er att dessa medborgare är oroade över hur deras område kommer att utvecklas på grund av utvidgningen österut. Där handlar det inte bara om brister i informationen, utan det handlar om mycket berättigade och konkreta frågor. Vi måste se till att människorna där inte i första hand upplever utvidgningen österut genom förluster av arbetstillfällen och företagsnedläggningar.
Jag ber er därför att i resolutionen, som vi ger signal till i dag, också klargöra för dessa medborgare att man uppfattar deras oro i Europaparlamentet, och sedan kommer vi också att få dessa människors stöd för det europeiska målet med en utvidgning i fred och frihet.
Europaparlamentet måste rösta ja till anslutningsavtalen. Vi arbetar för större öppenhet och för större insyn i förhandlingarna, och vi ber ministerrådet uttryckligen att inte tillämpa någon mörkläggningsstrategi vad beträffar anslutningsförhandlingarna, utan redogöra för det som diskuteras där. Då kommer människorna att bortse från sina betänkligheter och stödja det stora projektet med utvidgningen av Europeiska unionen.

Glante
, föredragande av yttrandet från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. (DE) Herr talman! Mina damer och herrar! Även jag, som ledamot från Brandenburg, en östtysk förbundsstat, tillåter mig att här betona att jag är mycket stolt över att få tala för mitt utskott i denna debatt. Jag är, om ni så vill, företrädare för en region som för tio år sedan redan utgjorde ett stycke utvidgning åt öster - också jag levde då på andra sidan järnridån.
Men jag vill här också säga att jag har respekt för medborgarna i de central- och östeuropeiska länderna, som för tio år sedan hade modet att gå ut på gatorna och hjälpa till att sätta i gång denna process. Mitt tack går till dem, och mitt tack går naturligtvis också till de dåvarande medlemsstaterna i Europeiska unionen samt till kommissionen och parlamentet, som hittills har visat solidaritet med våra regioner.
Jag talar för - i förkortning - industriutskottet om områdena industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Det är ett stort politiskt område med mycket sprängstoff i detaljfrågorna, och det är en stor utmaning att täcka detta breda spektrum för de tolv olika kandidatländerna från Centraleuropa, Malta och Cypern. Låt mig gå in på några tyngdpunkter.
Den industriella omvandlingen äger redan rum på industriområdet, den står på dagordningen och skall genomföras i utökad omfattning. Denna omvandling ställer hårda krav på människorna i kandidatländerna, men säkrar samtidigt framtiden för dem och deras barn. Ombyggnaden av ekonomin sker inte för EU:s skull, det måste betonas. Det handlar om det egna landets konkurrenskraft, med eller utan medlemskap i EU.
Tre punkter bör särskilt framhävas på industriområdet. För det första: Anpassningen av de industriella strukturerna måste fortsätta åtminstone lika snabbt som tidigare. För det andra: Förbättringen och förenklingen av den rättsliga ramen för finansiering och tillgång till marknaden måste garanteras. Stabilitet främjar ekonomisk framgång. För det tredje: Kompletterande åtgärder som exempelvis utbildning av människorna, social trygghet och därmed social stabilitet och aktiv arbetsmarknadspolitik är också mycket viktiga.
På handelsområdet kan påpekas att en nationell handelspolitik inte längre är möjlig efter inträdet i EU. En samordning av handelspolitiken mellan EU och kandidatländerna fram till anslutningen är absolut nödvändig och äger rum i tilltagande utsträckning. Några påpekanden om den nya tekniken: Utvecklingen från industri- till informationssamhället pågår också i dessa länder. Denna process löper parallellt med utvidgningen. I syfte att skapa ett gemensamt informationsområde måste vi tillsammans företa stora ansträngningar på detta område. Informationssamhället är viktigt både för den gamla och den nya industrin. Den offentliga sektorn bör också avancera på ett föredömligt sätt i de central- och östeuropeiska samt de andra kandidatländerna. Forskningen i sin helhet måste förstärkas, särskilt på de nya teknikområdena, och det är av central betydelse att dessa länder införlivas i de europeiska nätverken.
Låt mig göra ännu ett påpekande om energiområdet, som redan har berörts en gång i dag. Inom energiproduktionen och energidistributionen måste effektivitetsökningen fortsättas; därvid måste miljönormerna iakttas. Den samlade europeiska energimarknaden kommer att förändras i och med anslutningen. Energimixen blir inte densamma.
Ett känsligt område har redan tagits upp i dag: kärnkraften. Iakttagandet av de befintliga säkerhetsnormerna och den överenskomna nedläggningen av anläggningar som inte kan moderniseras kommer i första hand. Även jag vill för mitt utskott betona att jag inte kan rekommendera någon koppling mellan anslutningsdatum och stängning. Det är separata processer. Hur gärna många än vill detta: Nedläggningen av kärnkraften hör inte till gemenskapens regelverk. Därför får vi, om vi skall vara ärliga, inte heller alltid bygga upp nya hinder på dessa områden. Omvandlingsprocessen och dynamiken i denna omvandlingsprocess kommer att orsaka strukturella anpassningssvårigheter på båda sidor.
Särskild uppmärksamhet - och här ansluter jag mig till föregående talare - bör ägnas gränsområdena. Å ena sidan kan man skönja utmärkta perspektiv på medellång sikt för gränsregionerna inom Europeiska unionen, men å andra sidan kommer vi också på kort sikt att ha stora anpassningssvårigheter som måste bemästras. Båda delarna styrks av erfarenheterna med utvidgningen från Spanien och Portugal. Vi - till att börja med medlemsstaterna, men även EU - är förpliktade att på lämpligt sätt stödja gränsregionerna.
Facit: Kandidatländerna har redan tillryggalagt en del av vägen. EU måste även i fortsättningen stödja dem på ett hållbart sätt och får inte försumma sina egna uppgifter i strukturomvandlingen, och inte heller på det institutionella området.

Smet
Herr talman, herr kommissionär! Socialpolitiken är en hörnsten i den europeiska sociala modellen. Den är också en produktiv faktor som bidrar till ekonomisk utveckling och även om kandidatländerna redan gjort stora insatser på det området så måste det fortfarande göras stora insatser för att få ner utvecklingsklyftan mellan Europeiska unionen och kandidatländerna till godtagbara proportioner. Jag kan ge er ett antal exempel på det: deras löner är fyra gånger så låga som våra, deras köpkraft är två och en halv gånger lägre än vår. Det är bara Prag och Bratislava som uppnår Europeiska unionens välfärdsgenomsnitt.
Jämfört med Europeiska unionen ligger deltagandet på arbetsmarknaden i de central- och östeuropeiska länderna cirka fem procent lägre, för kvinnor är det cirka tjugo procent lägre. Barndödligheten i Östeuropa är dubbelt så hög som i Västeuropa. I Rumänien är barndödligheten till och med fyra gånger så hög som i Europeiska unionen. Även tekniskt skiljer sig Öst och Väst fortfarande: hos dem finns det fyra Internetanslutningar per tusen invånare mot sexton hos oss.
Om det sedan talas om en snabb anslutning - datumet 2003 har nämnts, även om kommissionären inte vill binda sig vid det, fast det hindrar inte att även vissa västeuropeiska regeringschefer satt upp det datumet - så förutsätter det måhända övergångsåtgärder eller övergångsperioder och det finns det fortfarande oklarheter kring. Vilket förfarande skall till exempel användas för att besluta om de övergångsperioderna? Om gemenskapens regelverk inte införlivats helt eller ens kan införlivas helt eller om det inte helt tillämpas i praktiken, hur skall man då besluta vilken del av gemenskapens regelverk som i varje fall måste införlivas och för vilken del man, genom undersökning och tolkning, i nödfall kan acceptera en övergångsperiod? Det borde det skapas klarhet i. Vi får inte heller låta oss förblindas av andelen gemenskapsrätt som införlivats i den nationella lagstiftningen.
Ett exempel, den sociala dialogen: det är inte i första hand en fråga om upprättande och erkännande av arbetsmarknadens parter utan främst ett problem med avseende på kultur, på förtrogenhet med arbetsgivarrepresentanter och arbetstagarrepresentanter, på erfarenhet med upplysning, rådgivning, överläggningar och förhandlingar. Därmed vill jag alltså säga att dessa i praktiken inte alltid kommer att tillämpas, trots införlivandet av ett antal direktiv.
Avslutningsvis, utvidgning är inte bara en ordlek för det är inte genom att översätta förklaringen om mänskliga rättigheter till tibetanska som de mänskliga rättigheterna blir bättre i Tibet.

Ettl
Herr talman, mina damer och herrar! Det är inte bara klarhet i övergångsfasen, fru Smet, som är nödvändig för anslutningen, utan dessutom också flexibilitet och fantasi. Men principiellt gäller naturligtvis en sak: De anmärkningsvärda ansträngningarna och den absoluta viljan i kandidatländerna att ansluta sig till Europeiska unionen måste vara en tillräcklig sporre för oss att göra oss själva kapabla och beredda till en utvidgning. Därför bör nu i fasen inför anslutningen alla åtgärder vidtas, som kan hjälpa till att förbättra processen inför anslutningen, med väsentligt mer eftertryck och bättre samordning.
Kommissionen får i detta sammanhang inte lämnas ensam! Detta sägs med adress till rådet och naturligtvis också till medlemsländerna själva, särskilt som tillväxten i kandidatländerna faktiskt till övervägande del ligger under förväntningarna i prognoserna av år 1997, när vi för första gången befattade oss med denna fråga i Europaparlamentet. Därför skall vi också i kommande prognoser, herr kommissionär, vara lite försiktigare. Det är bättre med för mycket profylax och säkerhet än för litet!
Men vi måste alla också ha klart för oss att en kontinuerlig uppåtgående ekonomisk utveckling är grundvalen för den sociala vidareutvecklingen. Och detta återigen är förutsättningen för att stabilisera den europeiska socialmodellen, men också för att inte äventyra denna modell.
Den politiska realiteten tvingar oss emellertid att räkna med övergångsbestämmelser på olika politiska områden, för att förebygga friktionsförluster i denna anslutningsprocess. Det är till hjälp både för kandidatländerna och för medlemsstaterna själva. För arbetsmarknads- och sysselsättningspolitiken betyder detta att just medlemsländer som gränsar till kandidatländer i den första fasen behöver flexibla, ja intelligenta övergångsbestämmelser för den fria rörligheten för arbetstagarna, särskilt med tanke på gränspendlare, men detta bara tills skillnaderna i levnadsstandard har bättrats så mycket i kandidatländerna att man inte behöver räkna med några folkvandringar eller oroligheter. Gränsregioner behöver stabilitet. Men detta betyder att man måste utnyttja den första fasen efter anslutningen för att gemensamt jämna ut sociala skillnader, men också tillsammans kunna bygga upp förtroendeingivande förbindelser i gränsområdena.
Chansen består i att man med en lyckad socialiseringsprocess kan förhindra protektionism och nationalism. Detta är särskilt av betydelse i gränsområdena, där flera kulturer möts.

De Roo
konsumentfrågor. (NL) Herr talman, herr kommissionär, kolleger, mina damer och herrar! Europeiska unionens utvidgning med tio länder i Östeuropa och med Medelhavsländerna Malta och Cypern står för dörren. Förhandlingarna pågår mellan Europeiska kommissionen och de tolv ländernas regeringar. I det sammanhanget är de tre stora problempunkterna miljö, jordbruk och fritt tillträde för arbetstagare från de nya länderna till de gamla femtons arbetsmarknad.
Om miljöaspekterna har jag skrivit ett yttrande för miljöutskottets räkning. Endast en gång tidigare har Europa haft att göra med en liknande utmaning. Det var för nästan tio år sedan då DDR blev en del av hela Tyskland.
Europeiska kommissionen genomförde då att den inre marknadens regler skulle gälla från den första dagen av DDR:s anslutning till EU. För Europas miljöregler gällde oftast övergångsperioder på fem år. I det läget fick det tidigare Östtyskland massivt stöd med pengar från Västtyskland, 150 miljarder DM per år. De tio nya länderna i Östeuropa har ingen sådan rik och givmild morbror.
EU ger nu ut ungefär 500 miljoner euro per år på miljön i de tolv nya länderna tillsammans. För att uppfylla alla 200 miljölagar i EU måste de gemensamma myndigheterna i Östeuropa fortfarande ge ut 120 miljarder euro. Det är därför också förståeligt att de begär längre övergångsperioder, från tio till femton år, för de dyra EU-miljölagarna. Det betyder att miljön först om femton till tjugo år skall bli märkbart bättre i Östeuropa. Det är oacceptabelt länge.
Det är logiskt att miljöministrarna i de nya länderna efter anslutningen kommer att ställa sig på bromsen, vare sig de nu är gröna eller konservativa eller vilken politisk färg de än har. Deras argument kommer att vara att de först måste införa de gamla gemenskapsmiljölagarna innan Europa antar nya lagar eller skärper gamla lagar. För att undvika det dilemmat föreslår utskottet för miljö att de billiga miljölagarna, till exempel miljöeffektrapportering, miljöinformation, djurens välmåga, livsmiljö- och fågeldirektiven måste börja gälla från och med första dagen och att det införs övergångsperioder på fem år för de dyra miljölagarna.
För att hjälpa de nya länderna måste miljöstödet fördubblas. Om det ändå behövs längre övergångsperioder så måste Europeiska kommissionen lägga fram det för utskottet för miljö. Mest omstritt är förslaget att gamla kärnkraftverk av Sovjettyp måste stängas från och med den första dagen. I förhandlingarna har man hittills kommit överens om att den här sortens extremt farliga kraftverk, som i Litauen till exempel, får fortsätta drivas fram till år 2009.

Meijer
Herr talman! Vi kanske är benägna att tro att anslutningen av nya medlemsstater automatiskt leder till att man där måste uppfylla strängare skydd för miljö och natur. När det gäller skyddet av miljön så är det kanske delvis sant men för naturskyddet ser det helt annorlunda ut.
Kandidatländerna vill ha en snabb ekonomisk tillväxt, även om det sker på bekostnad av en tidigare fastställd naturskyddspolitik. Av kandidatländerna har främst de östeuropeiska länderna en omfattande tradition med avseende på anvisande och skydd för naturområden. De var också kraftiga i sitt betonande av järnvägstransport, som tar mindre utrymme i anspråk och släpper ut mindre förorenande ämnen än vägtrafiken. Det försprånget har hotats under de tio senaste åren, särskilt genom att en stor del av befolkningen blivit fattigare och genom strävandet mot en ny infrastruktur som är inriktad på biltrafiken. Vissa kandidatländer vill ha ekonomiska bidrag från Europeiska unionen för projekt som inte längre kommer att få utföras när de själva blivit medlemmar i Europeiska unionen. Ett exempel är motorvägen i Bulgarien mellan Sofia och Thessaloniki, tvärs genom den sårbara Kresjnaklyftan.
Naturens och miljöns tillstånd betraktas i vissa länder mer eller mindre som en statshemlighet. Därför är det så viktigt att befolkningen blir aktivt engagerad i dessa stater. Därför förtjänar bildandet och utvidgningen av icke-statliga organisationer för skydd av natur, miljö och djur vårt aktiva stöd. Eventuella övergångsperioder som skjuter upp uppfyllandet av natur- och miljökrav skulle även kunna frysa och hindra åtgärder i de nuvarande medlemsstaterna i Europeiska unionen.
Under de kommande åren hotar en avfolkning av landsbygden i Östeuropa och även ett storskaligt anskaffande av jordbruksmark för mekaniserade produktionsintensiva företag. Dessutom anläggs nya markområden för industriell verksamhet. Det kommer också att uppstå en stor transportström av jordbruks- och djuruppfödningsprodukter över långa distanser. Det gäller också för transporter av levande djur till slakterier, som är ovärdiga människan.
Vattendrag, häckar och stenmurar, de traditionella markgränserna på landsbygden har redan till viss del försvunnit på grund av storskalig kollektivisering, men även de rester som finns kvar befinner sig nu i farozonen. Livsmiljödirektivet och fågeldirektivet gäller för de nya medlemsstaterna först sedan de områden och arter som skall skyddas tagits upp i en bilaga. Det måste ske snabbt så att de kan gälla från och med den första dagen. Vi måste försöka skydda landsbygden och naturområdena mot negativa ingrepp.
Jag är glad åt det breda bifallet i utskottet för miljö och folkhälsa och jag hoppas på detsamma från parlamentet som helhet.

Bowis
. (EN) Herr talman! När Pandora öppnade sin ask, släpptes mänsklighetens alla sjukdomar fria. I hälsotermer är det hur det ibland måste ha känts när gränserna öppnades efter att järnridån hade rivits. Vi fick en dubbelriktad trafik med dåliga vanor, många av dem hälsorelaterade. Dåliga vanor rör sig naturligtvis snabbt, och goda metoder kommer saktare efter. Många av dessa dåliga vanor var hälsorelaterade - smittsamma sjukdomar, några som var läkemedelsresistenta och några som vi trodde att vi hade sett för sista gången. Dessutom drogmissbruk, aids och syfilis fasor samt problemen med tobak och alkoholism.
Detta skulle hända med eller utan utvidgning. Man kan inte resa någon ny ridå, någon " cordon sanitaire" , för att skydda väst från öst och öst från väst. Utvidgning eller inte, ligger det i vårt ömsesidiga och gemensamma intresse att sådana problem angrips. Jag är av den åsikten att utvidgningen kan hjälpa till i den processen.
Sedan 1950 har vi i Europa infört standarder för hälsa och säkerhet, och vi har under åren utvidgat befogenheter och standarder från folkhälsa till främjande av hälsa, tobak till blodsäkerhet, rättigheter från läkares och patienters rörlighet till mänskliga rättigheter och lagar, som de för mental hälsa. Läkemedelsföretag har reglerats, mediciner för människor och djur licensierats och en lång rad åtgärder har vidtagits vad avser forskning, spridning av goda metoder, undervisning och utbildning. Vi bygger upp ett kompendium med direktiv och förordningar om frågor som har ett tydligt samband med hälsa, som förorening, utsläpp av radioaktiva och annat farliga ämnen, avfallshantering, vatten-, luft- och markkvalitet, livsmedelssäkerhet samt ansvar för nya livsmedel och produkter. Vi går nu i riktning mot ett krav på att hälsoeffekterna skall bedömas i all viktigare lagstiftning.
Det är en lång lista, som medlemsstaterna oftare överträder än respekterar. Det finns ett budskap till EU:s regeringar och, förvisso, till kommissionen: till regeringarna om efterlevnad och till kommissionen om genomförande. Och vad viktigare är att det finns ett budskap till alla oss som är intresserade av utvidgningen: vi måste använda alla tillgängliga kanaler för att stödja framsteg bland ansökarländerna. Det är anledningen till att jag i mitt betänkande ägnar många av rekommendationerna åt behovet av att uppmuntra att man inom ramen för Phare-programmet gör mer på hälsoområdet och av att sluta partnerskap med länderna inom ramen för åtgärdsprogrammen för hälsa och på andra områden. Det omfattar att få med Europeiska investeringsbanken i partnerskapet.

Oomen-Ruijten
Herr talman! Med den kommande utvidgningen i tankarna är dagens debatt ett mycket bra tillfälle att ännu en gång ange vad vi i Europaparlamentet ser som prioriteter. Jag skall i det sammanhanget koncentrera mig på det delområde konsumentskydd som jag också ansvarar för i betänkandet och i resolutionen.
Om Europeiska unionen om några år berikas med flera miljoner central- och östeuropeiska medborgare så betyder det även lika många konsumenter. Även om gemenskapens regelverk angående konsumentskydd är relativt litet så har konsumentintressena beröringspunkter med många andra politikområden. Jag tycker därför också att det allra viktigaste som vi måste sträva efter är att konsumenten även i de här länderna, de nya anslutningsländerna, blir en fullvärdig partner i marknadsekonomin, vilket bidrar till bildandet av ett bra mittfält i samhället.
För att komma så långt måste det även finnas strukturerade konsumentorganisationer som är oberoende av de nationella myndigheterna och egentligen även bör stimuleras mer av EU, och enligt mig även av medlemsstater och andra icke-statliga organisationer.
Jag vill be om uppmärksamhet för tre andra områden också och det är i första hand telekommunikationsområdet. Telekommunikation, den tidspåskyndande tekniska utveckling som vi befinner oss mitt i just nu, den får inte gå konsumenterna i utvidgningsländerna förbi. De får inte hamna på efterkälken. Det behövs alltså kraftigare insatser där.
Samma sak gäller egentligen också för den ekonomiska sektorn. Jag tror att vi tillsammans med näringslivet bör göra extra insatser för att starta en bra organisation där. Kollega Bowis sade det nyss: livsmedelshjälp, livsmedelssäkerhet är en topprioritet. Topprioritet, inte bara för medborgarna där utan även för att den inre marknaden inom kort måste räkna med de här produkterna.
Ett europeiskt förenande ger väldigt många möjligheter och de måste vi gripa med båda händerna.

Görlach
Herr talman, kära kolleger! Vi vet att jordbrukssektorn är en av de besvärliga sektorerna vid utvidgningen. Men det gäller att inte skrämmas; utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling anser att om vi sätter in stödet inför anslutningen på ett riktigt sätt, så kan vi klara av det. Men vi måste ha vissa saker klara för oss: Strukturen i kandidatländerna är så annorlunda, mer annorlunda kan den inte bli. Och därför måste också alla åtgärder anpassas till de nu förekommande strukturerna i de enskilda medlemsstaterna.
Inom området import och export är det för närvarande så att bara Ungern har en positiv balans i utbytet av jordbruksprodukter med de femton länderna i EU. Alla andra importerar mer jordbruksprodukter till sina länder än de exporterar. Det bör vi hålla i åtanke, eftersom ju också många av våra jordbrukare är rädda för att när anslutningen sker, så går vi alla under, eftersom de alla är erfarna jordbruksländer. Så är inte fallet.
Riskerna ligger på ett helt annat plan. I utskottet för jordbruk är vi fast övertygade om att vi i fasen inför anslutningen skall lämna så mycket stöd som möjligt till dessa länder, till rätt ställe, med hjälp av Sapardmedel (Sapard - det särskilda föranslutningsprogrammet för jordbruket och landsbygdens utveckling). Vi behöver i positiv bemärkelse en omdaning av strukturerna, från slakthus via mejerier fram till förädling. Det är ingen mening med att vi importerar halva svin till de femton medlemsländernas union, förädlar dem här och sedan skickar tillbaka de färdiga produkterna till butikerna i dessa länder. Så får vi inte dessa länder på fötter. Allt som vi nu gör för att påbörja denna process, sparar pengar i fortsättningen.
Det måste också stå klart - även detta bör man diskutera öppet och ärligt med länderna - att den gemensamma jordbrukspolitiken inte får uppfattas som att man från medlemskapets första dag överallt, utan granskning av om det finns några prisförluster i de enskilda produktsegmenten, måste få ut samma betalning. Detta vore orättvist gentemot andra strukturer i de femtons union. Med en klok phasing-in kan det regleras förnuftigt.
Nu har vi naturligtvis problematiken med övergångsbestämmelser. På djurhälso- och växtskyddsområdet begär dessa länder övergångstider om 10, 12 och i vissa fall 15 år. Det går naturligtvis inte. Och eftersom det inte är möjligt är det viktigt att göra mycket nu, så att övergångsbestämmelserna, där de absolut måste skapas, blir så korta som möjligt. Att inleda åtgärderna nu är bättre än att sätta i gång ett långt gräl fem minuter före anslutningen.
Alla dessa saker som just har med jordbruket att göra får inte förvränga bilden av att följande gäller just inom jordbrukssektorn: Om de institutionella reformerna inte regleras ordentligt av oss i EU före anslutningen av de första kandidatländerna, kommer många saker inte att kunna regleras på det sätt vi vill. Naturligtvis kommer ingen att förvånas över att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling företräder uppfattningen att det viktiga jordbruksområdet, som fortfarande nästan kräver hälften av budgeten - och det kommer i huvudsak att förbli så - skall delta i parlamentets medbeslutande. Detta säger jag med eftertryck på uppdrag av hela vårt utskott, med adress till alla jordbruksministrar i medlemsstaterna, oavsett vilken hatt de bär, ty det är där man bromsar, där sitter de som inte vill detta. De blivande medlemsstaterna, våra kandidatländer, kommer in i en process med förändring av EU:s gemensamma jordbrukspolitik. Det vore ett dåligt exempel på utövad parlamentarisk demokrati, om de på ett område, som är mycket viktigare för dem än för de flesta av våra erfarna femton länder, även i fortsättningen är demokratiskt uteslutna från utformningen av den framtida gemensamma jordbrukspolitiken. Detta är en mycket viktig punkt. Jag vill säga en sak till: Det är i denna fas av regeringskonferensen nödvändigt att säga detta klart och tydligt till regeringarna i våra medlemsländer och framför allt till jordbruksministrarna.
Somliga områden kommer vi att tvista om, det gör vi redan nu. Då handlar det om pengar. Man antar att vi inte vill ge dem samma välsignelser i euro från den gemensamma jordbrukspolitiken. Det stämmer inte. Men rättvisa betyder inte att man mäter allt med samma mått. Det betyder att var och en, i enlighet med sin situation i kandidatländerna, får bistånd som jämställer honom med var och en i de femton länderna. Och det betyder inte att samma numeriska summor måste betalas per hektar, per ton eller per djur. Det behövs inte, utan det skulle rentav betyda orättvisa. Summa summarum: Inte skapa oro, men reformerna måste göras hos oss, annars fungerar inte heller inkluderandet i jordbrukssektorn.

Miguélez Ramos
. (ES) Herr talman! Utvidgningen är oumbärlig för uppbyggnaden av en stark och enad europeisk kontinent. Den ekonomiska och sociala sammanhållningen som förespråkas i fördraget, grunden för den europeiska solidaritetspolitiken, måste vara en av hörnstenarna i detta bygge. Men vi får inte glömma att unionens genomsnittliga BNI, efter utvidgningen och som en konsekvens av den låga levnadsstandarden i kandidatländerna, kommer att sjunka med minst 18 procent. Den omedelbara konsekvensen kommer att bli att över ett tjugotal av de nuvarande mål 1-områdena kommer att överskrida den gräns som krävs för att erhålla stöd - 75 procent av unionens genomsnitt - utan att deras inkomster för den skull har ökat i faktisk bemärkelse.
Det är inte alltid, mina damer och herrar, som vi har förmåga att tydligt förklara dessa funktionsstörningar för våra medborgare eller föreslå klara och godtagbara lösningar.
Någon sade i dag att utvidgningen inte är en prioritering för 60 procent av de tillfrågade i den senaste eurobarometern. Därför har yttrandet - som jag är föredragande för - från utskottet för regionalpolitik, transport och turism varit tvungen att spela en dubbel roll. Regionalpolitiken, den europeiska solidaritetspolitiken är det av gemenskapens politikområden som medborgarna uppfattar bäst och ett av de mest uppskattade. Därför talas det i mitt yttrande inte bara om vad som länderna för utvidgningen måste göra, utan även om vad Europeiska unionen måste göra. Kandidatländerna måste redan nu initiera sin egen regionalpolitik, utveckla lämpliga administrativa strukturer, göra framsteg i processen med en decentralisering och regionalisering, erbjuda metoder för de lokala och regionala myndigheternas och arbetsmarknadens parters deltagande, sinsemellan och med medlemsstaterna upprätta effektiva program för gränsöverskridande samarbete, för efter utvidgningen måste vi inte bara bekämpa de orättvisor som dessa länder har fått i arv, utan även de orättvisor som uppstår för närvarande. Inte bara för deras inrikespolitik, utan framför allt på grund av våra egna investeringar, de europeiska investeringarna eller, om ni så föredrar, medlemsstaternas investeringar, som förstärker de interna skillnaderna maximalt mellan regionerna i dessa länder. Det är därför de i mitt yttrande uppmanas att initiera sin egen regionalpolitik och fortsätta den processen.
Mitt yttrande måste även omfatta Europeiska unionen och det skall tydligt påpekas att de europeiska fonderna för den regionala utvecklingen inte kan fortsätta att utgå endast baserade på en fördelning som har räknats fram mellan regioner och områden. Om vi inte fastställer prioriteringar utifrån ett kontinentalt synsätt redan nu, kommer vi att gå miste om en fantastisk tid, mycket viktiga år, för vår uppgift att bygga upp en stark och enad kontinent. Det är nödvändigt, mina damer och herrar, att utforma en äkta europeisk politik med en regional utvecklingsplanering där strukturfonderna är en faktor, en beståndsdel, som utgångspunkt för ambitiösa åtgärder till förmån för en balanserad och integrerad utveckling av det europeiska området med dess olika dimensioner. Det är nödvändigt att utveckla en sådan europeisk plan, med en klar inriktning mot regionalpolitiken och den reform som skall genomföras år 2006. Vi måste börja diskutera denna integrerade och polycentriska europeiska utveckling. Tiden för framsteg kanske inträder efter nästa regeringskonferens. I Europaparlamentet och dess utskott för regionalpolitik, transport och turism som även har behörighet på området transporter och transeuropeiska nät är man medveten om att det är nödvändigt att samordna gemenskapens olika politikområden till förmån för en global politik med en regional utvecklingsplanering. Samma hypotes arbetar Europeiska kommissionen utifrån, ärade ledamöter, och den kommer att förhandsannonsera några av sina förslag i den andra treårsrapporten om sammanhållning som skall läggas fram för parlamentet i december. Vi är medvetna om att det kanske inte är den ideala politiska tidspunkten, men vi måste även tala om den aktuella budgetplan som förhandlats fram av Europeiska rådet i Berlin och som vi inte betraktar som tillräcklig för att möta utmaningarna i form av regionalpolitiken och den ekonomiska och sociala sammanhållningen i en utvidgad europeisk union.
För sammanhållning, mina damer och herrar, innebär även europeiskt medborgarskap. Helmut Schmidt och Valéry Giscard d'Estaing uttryckte det annorlunda: det enda realistiska och genomförbara integrationssättet förutsätter en politisk vilja och socioekonomiska villkor som är nästan identiska.

Rack
Herr talman! Låt mig börja med en inledande anmärkning, inte om Österrikefrågan, utan om en annan politisk fråga. Före föredragningen om de båda kandidatländerna Cypern och Malta ändrade det franska ordförandeskapet i rådet sin politiska närvaro här i kammaren. Jag hoppas att detta inte är något tecken på hur la grande nation vill behandla små partner; det vore en felaktig signal. Men nu till de riktiga signalerna.
Elmar Brok inledde helt riktigt sitt tal med påpekandet att vi alla kommer att dra nytta av utvidgningen, i synnerhet vi på denna sida av den nuvarande yttre gränsen. Kommissionär Verheugen, ni påpekade helt riktigt att det inte längre handlar om huruvida utvidgningen äger rum, utan om hur och när. Men just i fråga om detta hur och när måste vi alla se till att utvidgningen förbereds noggrant och genomförs seriöst, så att den blir framgångsrik.
Utskottet för regionalpolitik, transport och turism har försökt att inom sina ansvarsområden ta hänsyn till två delområden som kollegan Brok har berört, och som vi måste beakta, för att utvidgningen skall bli framgångsrik. Just när det gäller sektorn med regionalpolitik och regionalstöd har vi hört mildhet nämnas. Sett på så vis faller transport och turism i kategorin stränghet, eftersom det handlar om att vi på det området har en stor mängd regler, och eftersom det gäller - jag återkommer till detta - att också faktiskt tillämpa dessa regler.
Men först också ett påpekande om att transportinfrastrukturen är av central betydelse för att utvidgningen skall lyckas. En stor inre marknad med över 500 miljoner europeiska konsumenter behöver transportvägar för att marknaden skall fungera. Infrastrukturen för detta existerar delvis, i varje fall i ena hälften av den kommande unionen. Här har vi med de transeuropeiska näten (TEN) utvecklat passande viktiga infrastrukturåtgärder, respektive vi håller på att förbättra dem. Vi måste ordna liknande åtgärder för Central- och Östeuropa, och särskilt också anslutningen av dessa länder. Tina-rapporten ger lämpliga perspektiv. Budgetplanen innefattar en del av medlen. Frågan är om det kommer att räcka; för kandidatländerna har det i varje fall lagts en bra grund med Phare, ISPA och andra ekonomiska program.
Men det måste finnas en sund basis, och det är av särskild betydelse att det skapas en infrastruktur i kandidatländerna, så att man säkerställer att acceptansen av gemenskapens regelverk inte bara finns på papperet. För de enskilda transportmedlen har utskottet i huvudsak försökt rikta ljuset på och beakta de viktigaste aspekterna. Särskilt kan här två mycket viktiga aspekter påpekas vad gäller väg- och järnvägstrafik: Beträffande vägtrafiken, som ju redan i hög grad öppnats och avreglerats, måste det säkerställas att man i respektive medlemsland, vid ett medlemskap också faktiskt tillämpar gemenskapens föreskrifter inom arbets-, social- och skatterätten samt i fråga om avgifter, så att man särskilt i händelse av eventuell icke-tillämpning undviker störningar av marknaden i Europeiska unionen och i kandidatländerna, som vi sedan eventuellt åter måste avhjälpa genom stora insatser.
En liknande tidig åtgärd är nödvändig för att anpassa de väst- och östeuropeiska järnvägsnäten till varandra, respektive föra samman dem. Vi måste sörja för att det som nu finns av järnvägsinfrastruktur i Central- och Östeuropa inte ersätts med vägtransporter, så att man sedan med stor möda återigen måste försöka att finna en förnuftig lösning på det.
De inre vattenvägarna kommer att vara viktiga av miljöskäl, eftersom vi måste få bort massprodukterna från vägarna, och om vi inte kan transportera dem på järnväg, måste vi använda vattenvägarna. När Malta och Cypern ansluter sig kommer unionen att ha världens största handelsflotta. Det är mycket viktigt att det då inte handlar om bekvämlighetsflagg, utan att också faktiskt alla de åtgärder tillämpas som gemenskapens regelverk föreskriver, så att säkerheten spelar en stor roll. Ett sådant fall som Erika får inte upprepas.
Det finns ytterligare en rad punkter, som utskottet för regionalpolitik, transport och turism har påpekat i sitt betänkande. Jag hoppas att kandidatländerna och vi själva tar till sig dessa punkter.

Dybkjær
. (DA) Herr talman! Jag instämmer med dem som säger att den kommande utvidgningen är en av EU:s största uppgifter. Om inte den lyckas, så lyckas inte vi. Så kan vi sitta och mysa i vår lilla klubb, men meningen med det hela kommer att gå förlorad; vi kommer inte att kunna säkerställa de stora perspektiven - fred, frihet och stabilitet. Men vi kommer alltså inte heller att lyckas, om vi inte förstår att utvidgningen först och främst skall vara till nytta för inte bara vissa medborgare, utan för alla medborgare i ansökarländerna - eller i alla fall för de flesta av dem. Och med all respekt för det som sägs och skrivs i parlamentet, men folkliga är vi inte. Jag lyssnade därför mycket noga till kommissionär Verheugens ord om " förmedling av EU" till ansökarländerna, därför de flesta central- och östeuropeiska länder - om det nu inte är alla - har ju sagt att de kommer att hålla folkomröstningar eller i vilket fall inte sätta sig emot detta, och jag tror personligen att det är en god idé, men man skall bara göra klart för sig att man onekligen riskerar ett nej.
Vad var det då för problem som sysselsatte medborgarna, enligt Verheugen? Verheugen nämnde migration, konkurrens, social dumpning, priserna osv. Allt detta stämmer givetvis, men jag tror att det finns en sak som överskuggar alla andra: Hur kan vi överleva som land, nation och stat? Nu uttalar jag mig naturligtvis bl.a. mot bakgrund av att jag kommer från ett litet land som just har sagt nej genom en folkomröstning. Detta nej kommer nu att analyseras noga under den närmaste tiden. Det råder absolut inget tvivel om att det är högerkrafterna som varit i rörelse, vi har ju också sett vem som har betalat för annonserna. Det har också handlat om egoism och inte minst populism, och den fallande eurokursen har säkert heller inte hjälpt till i rätt riktning. Även om vi naturligtvis är många som känner till de historiska förutsättningarna för euron och meningen med det hela, så har detta inte varit tillräckligt för att övertyga folk. Men när det kommer till kritan, är det alltså funderingar om hur vi skall kunna överleva som stat som har sysselsatt folk. Hur undgår man det faktum att det är politikerna i de stora länderna som Tyskland och Frankrike som bestämmer? Jag tror att det är oerhört viktigt att vi beaktar detta element när vi skall förhandla med ansökarländerna. Jag lovar och garanterar att det är mycket lätt att frammana unionsspöket i dessa länder. De har faktiskt provat det riktigt länge på sin egen kropp.
En annan erfarenhet från Danmark som direkt har att göra med det utskott vars vägnar jag uttalar mig på, är att allt tyder på att det är långt fler kvinnor än män som har sagt nej. Om vi inte skall riskera en upprepning i ansökarländerna, är det alltså avgörande att vi gör klart för oss att denna utvidgning inte bara skall vara till nytta för männen, utan också för kvinnorna. Jag tror att alla nyktra undersökningar hittills har visat att övergången till marknadsekonomi drabbat kvinnorna i högre grad än männen. Det råder ett mycket stort tryck på de traditionella sociala värderingarna i de tidigare planekonomierna i Central- och Östeuropa. Den snabba omstruktureringen av de gamla statliga industrierna som sker för närvarande, har ju resulterat i en allvarlig arbetslöshet hos både män och kvinnor, samtidigt som den privata sektorn ännu inte har lyckats att fylla ut tomrummet; siffrorna tyder som sagt på att det verkligen är många kvinnor som blivit arbetslösa. T.o.m. i länder som Litauen, där det råder ekonomisk uppgång, är det inte kvinnorna som får möjlighet att få arbete inom den privata sektorn, utan det är männen.
Av ett eller annat skäl anser man tydligen att det är männen som har anlagen för att verkställa saker och ting. Vi blir alltså tvungna att göra klart för oss att kvinnorna är långt mer sårbara i förhållande till hela unionsprojektet än vad vi gett uttryck för hittills. Jag vill verkligen uppmana kommissionen att uppmärksamma detta under alla förhandlingar som sker med ansökarländerna. Om vi inte ser till att kvinnorna får arbete, om vi inte ser till att de icke-statliga organisationerna får delta och berätta om unionsprojektet, så kan vi glömma allt om att få ett folkligt ja - det kommer inte att lyckas. Därför är det naturligtvis också viktigt att vi i samband med utvidgningen ser till att jämställdhetslagstiftningen genomförs på ett förnuftigt sätt, så att den utvidgning som vi alla hoppas på - här vill jag betona att ett av de länder som är mest positiva till utvidgningen faktiskt är Danmark - också kan äga rum i praktiken. Men den kommer inte av sig själv, och jag uppmanar verkligen till att man uppmärksammar kvinnornas situation.

Oostlander
Herr talman! Meningen med Brokbetänkandet och alla tillhörande betänkanden är att lämna budskapet att kandidaterna är välkomna, även om vi inte döljer att förberedelsen är en jättelik uppgift. Därför anser Europeiska folkpartiets grupp att alla de ändringsförslag och ställningstaganden som underförstått innebär en ytterligare skärpning av kriterier och en höjning av anslutningshindren, måste strykas eller röstas bort. Vi har gått igenom texten och har på ett antal punkter försökt göra vissa saker litet kortare.
Vårt budskap till anslutningskandidaterna är att de inte skall låta sig förvirras av de aktuella rapporternas, dossierernas omfattning. Det har bara gjorts ett välmenat och ofta lyckat försök att ge er så många möjliga goda råd på vägen.
Inom EU-institutionerna är uppfattningarna om utvidgningen oförminskat positiva och ni måste säga emot varje ambassadör från era länder som påstår att det inte är på det sättet. Kommissionen har satt in sina bästa tjänstemän för den här uppgiften och parlamentet behåller sin entusiasm för det här projektet som kan fungera som det bästa understrykandet av att vi under ett helt sekel inte har befunnit oss i ett sådant gynnsamt politiskt klimat.
Om tonen blir nyktrare så är det - det har jag redan tidigare förvarnat kollegerna i Centraleuropa om - endast ett bevis på att vi övergår från bröllopsresefasen till den normala hushållsverkligheten i Europa. Allt det här håller på att bli verklighet och det färgar förhandlingarna om konkreta praktiska frågor och då måste man vara nykter.
PPE-gruppen vill inte ta över ansvaret för anslutningstakten från kandidatländerna, vi kan nämligen inte sätta upp något datum för det. Det frågas så ofta om datum för anslutning, särskilt från de berörda länderna själva, eftersom man så gärna skulle vilja dela ansvaret för anslutningsdatum litet. Det får vi inte göra, det ligger utanför våra möjligheter. Vi kan på sin höjd utlova ett anslutningsscenario, och det måste vi också göra för att tydligt markera vägen till EU.
Vi kan också lova att vi skall göra allt för att ordna en anslutning före år 2004, för att möjliggöra en ratificering före år 2004, så att man vid valet 2004 kan se att några kandidater också deltar i det parlamentsvalet.
Till allt det hör naturligtvis också en grundlig reform av institutionerna och det före år 2003. Det datumet måste vi sätta upp för oss själva. Rådets ordförande svarade att den reformen naturligtvis inte kan ske utan medborgarnas insyn. På statsrättsligt tankesätt tänkte jag då att han erkände parlamentets rätt att demokratiskt kontrollera dessa reformer. Vi har ju här medborgarnas mandat att göra det. Jag vet dock inte om ministern själv tänkte så statsrättsligt.
Det kommer naturligtvis inte att upphöra vid dessa reformer. Vi vill ha en ändamålsenlig kommunikationspolitik som ger medborgarna i Europeiska unionen och i anslutningsländerna möjlighet att på ett försvarbart sätt delta i de politiska överläggningarna. Politiken överensstämmer på den punkten fortfarande väldigt dåligt med demokratiska mått. Under tiden finns det krafter i de nuvarande och kommande medlemsstaterna som vill utnyttja den osäkerhet som råder. Vi vet alla att det ur valsynpunkt är intressant att spela med oroskänslor och partier som inte har några andra politiska mål än att samla mandat sysslar gärna med att manipulera osäkerhetskänslor. Det finns det inga skäl till.
Av min förra kollega Burenstam Linder, en svensk som var en expert på det här området, fick jag mig förklarat att varje utvidgning av Europeiska unionen när den än skett alltid har inneburit en mycket gynnsam lönsamhetsanalys för de nya medlemsstaterna och för dem som redan var EU-medlemmar. Man får inte offentligt börja tvivla på värdet, även det omedelbara materiella värdet, av den här utvidgningen.
Tyvärr är det just nu för många partier som kastat sina ideologiska fjädrar och därigenom visar för litet av idealism och för mycket materialism. President Havel från Tjeckien talade nyligen i sitt tal inför IMF (Internationella valutafonden) om bristen på spiritualitet i vår kultur, för få normer och målsättningar som omedelbart ger påvisbara fördelar.
Sättet vi umgås med utvidgningen på är prövostenen för vårt parlaments djupgående och spirituella engagemang. De uppgifter vi står inför i den här debatten är så stora att vikten av politiska visioner kan avläsas på dem. Reagerar vi som fullmättade västerlänningar som bara mal på om vår egen snabbt ökande välfärd och trygghet eller har vi ett bredare synsätt? Ett bredare synsätt som de hade som var med i början av den europeiska integreringen.
Herr talman! Låt oss säga till alla att det är just de nya möjligheterna med avseende på utvidgningen till före detta diktatoriskt och totalitärt styrda länder som kan få oss att överträffa oss själva. Jag hoppas att effekten av vår debatt skall vara en uppmuntran för de nya kandidatländerna.

Sakellariou
Herr talman, herr kommissionär! Jag har visserligen bara två minuter till förfogande och måste här avstå från att hänvisa till bröllopsresor. Trots detta vill jag tacka föredraganden Elmar Brok, som samtidigt är ordförande i utskottet, för den vidsynthet och den häpnadsväckande känslighet med vilken han lett debatten, framför allt i utskottet, vilket fått till resultat att vi i dag kan inta en samstämmig ståndpunkt för Europaparlamentet, som stöds av alla politiska krafter.
Efter denna så utförliga debatt vill jag uteslutande ta upp och understryka två frågor, som inte uppmärksammats eller som allmänheten tytt på felaktigt sätt. Den första är frågan om de erforderliga reformerna i själva Europeiska unionen. Resultaten från regeringskonferensen kommer att skapa förutsättningar som är absolut nödvändiga för att Europeiska unionen skall kunna utvidgas. Alltför ofta står vi med pekfingret höjt mot kandidatländerna och docerar om de förpliktelser som de ännu måste uppfylla. Vi borde hellre vrida fingret i riktning mot oss själva och äntligen begripa att vi ligger långt före kandidatländerna i tur med det som vi måste göra.
Den andra punkten är omnämnandet av datum. Jag är avgjort för att vi nämner ett datum, nämligen från och med när Europeiska unionen skall ha avslutat sina reformer och därigenom bli beredd att anta nya medlemmar. Att nämna ytterligare sammanlagt tolv datum vore enligt min åsikt oförsvarligt, av orsaker som i dag mycket ofta har nämnts, och skulle snarare öka frustrationen hos kandidatländerna än sporra dem.

Haarder
Herr talman! I den liberala gruppen har vi under dessa timmar och dagar haft besök av blivande parlamentariker från kandidatländerna, och jag kan hälsa och säga att de är otåliga. De ser stödet till detta gigantiska fredsprojekt minska, både i de nuvarande medlemsstaterna och i sina egna länder. Vi måste komma ihåg att det inte bara är för deras skull vi utvidgar, utan också i hög grad för vår skull. Vi är så sysselsatta med vad vi skall kräva av dem och vad vi kan lära dem. Vi kanske skulle sysselsätta oss litet mer med vad de med rätta kan kräva av oss, och vad de kan lära oss. De är stolta över sin nyvunna frihet och demokrati, och sin imponerande ekonomiska tillväxt, och kom ihåg att det inte var vi som gav dem friheten, det gjorde de själva för elva år sedan, när de förvånade alla diplomater och observatörer genom att ta tillfället i akt och kasta av sig det kommunistiska oket och därmed också bana väg för den tyska återföreningen. Vi tror att vi kan lära dem vad demokrati är, men jag undrar om det inte är länder som har prövat diktatur, som i högre grad än vi vet vad som är viktigt i demokratin? Vi har ju behov av att de nya medlemmarna från öst hjälper oss med att hålla fast vid det som är syftet med allt, dvs. en union bestående av fria och suveräna medlemsstater, där medborgarnas och ländernas frihet sätts främst. De kanske kan lära oss att använda närhetsprincipen på ett litet bättre sätt. Om det finns bestämmelser som inte passar till det nya landet, är det kanske bestämmelserna som skall justeras och inte det nya landet. Om det finns användning av långa övergångssystem på vissa punkter, låt oss då ta i bruk dessa långa övergångssystem. Om det finns behov av att uppskjuta den fria rätten att förvärva mark och bostäder till familjebruk, låt oss då göra det. Det viktigaste är att få de nya länderna till förhandlingsbordet, så att de kan vara med om att utforma Europas framtid. Det är viktigt för oss och inte bara för dem.

Schroedter
Herr talman! Det måste efter Nice finnas en tydlig tidtabell för utvidgningen. Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen vädjar om att förhandlingarna med den första gruppen länder skall slutföras i slutet av 2002, så att de första anslutningarna kan äga rum före nästa Europaval år 2004. Jag måste helt ärligt säga att jag är något förvånad, herr Verheugen. Var det då inte ert förslag att man efter Nice på grundval av lägesrapporterna skulle komma med klara tidtabeller med delmål och färdigdatum, så att man inte försenar reformerna i länderna, utan stimulerar dem? Vi vet ju själva från den monetära unionen, hur viktigt det var.
Det finns ännu en anledning. Gemensamma miljönormer och sociala bestämmelser är bara genomförbara om dessa länder har ett fullt medlemskap. Det känner vi till från Temelin. För mig råder det, med avseende på detta, inget tvivel om att ytterligare medel från år 2002, utgiftsområde 8, måste sättas in inom ramen för anslutningsstrategin.
Herr Verheugen, jag anser att det är en illusion att jordbruksproduktionen kan moderniseras och landsbygdens utveckling stärkas enbart genom att man avreglerar handeln. Till detta behövs det sannerligen helt andra åtgärder, som man i mycket högre utsträckning måste förbättra och fokusera på ekonomiskt, inom ramen för Sapard.

Brie
Herr talman! vi känner alla till hur djupt, och för att använda ett begrepp ur Broks betänkande, hur chockartat medlemskapet kommer att gripa in i ifrågavarande länders ekonomiska, sociala, politiska och kulturella utveckling. Jag skulle gärna konkret ha befattat mig med rådets utvidgningspolitik. Men det skulle ha förutsatt att denna politik hade definierats öppet och verkligt konkret, och när man i dag med all rätt hänvisat till den stora betydelse som Gorbatjovs glasnost haft för det senare tyska enandet, så borde man egentligen också begära att det praktiseras glasnost i EU hos rådet och vid utvidgningen åt öster.
Under förhandenvarande omständigheter finner jag det inte överraskande att utvidgningen knappast har trängt in i medborgarnas medvetande, eller rentav i allt högre utsträckning åtföljs av oro och misstankar. Men dagens debatt och alla tretton betänkandena kännetecknas däremot bland stora delar av parlamentet av gemensamt engagemang för utvidgningen och en ansvarsfull och framtidsorienterad utformning. För mig är i fråga om alla problem tre kriterier viktigare än den inte obetydliga kritik som jag har i detalj.
För det första bör det demokratiska önskemålet respekteras från ifrågavarande stater och folk efter anslutningen till EU. Det har existerat hittills, men äventyras möjligen på grund av byråkratisk brist på öppenhet och det uppenbara, men inte offentliga motståndet från några regeringar. Därför är det absolut nödvändigt att man inte tillåter att EU:s institutionella reform eller utvidgningen skjuts upp. Jag vädjar också om att man sätter upp möjliga måldatum för de enskilda länderna.
För det andra: Jag hör till dem som med oro ser på den aktuella EU-utvecklingen på grund av dess nyliberala tendens. De olika betänkandena återspeglar denna mainstream. Icke desto mindre måste den verkligt historiska chansen med utvidgningen för stabilitet och säkerhet, för utveckling av kulturell mångfald och för utformningen av ett stort ekonomiskt område i Europa försvaras.
För det tredje: Acceptansen av utvidgningen och dess positiva perspektiv för de enskilda länderna och för EU som helhet hänger - det har Danmark visat - på ett avgörande sätt samman med om de sociala och demokratiska bristerna i den europeiska politiken reduceras. Det får därför inte bara finnas krav på kandidatländerna. Utvidgningen är i huvudsak en utmaning till själva reformen av EU och en öppen möjlighet att garantera den sociala, sysselsättningspolitiska och demokratiska inriktningen på hela den europeiska integrationen. Om betänkandena, i synnerhet kollegan Broks betänkande, i omröstningen i morgon inte direkt försämras i dessa frågor, kommer jag att rösta ja till allesammans.
(Applåder)

Gollnisch
Herr talman, kära kolleger! Vi har i dag samlats för att diskutera ansökan om medlemskap i unionen för tolv europeiska länder: tio från östra Europa och två i Medelhavsområdet, nämligen Malta och Cypern.
Dessa länder ser i den nuvarande unionen en garanti för framtida framgång. Vissa av dem, som tidigare var förtryckta under kommunismen och styrdes av den sovjetiska makten, eller fortfarande är delade genom en militärockupation, vilket är fallet på Cypern, ser i unionen också en garanti för oberoende och säkerhet. Låt oss vara tydliga: de misstar sig. De misstar sig därför att det är inte Europeiska unionen och dess 80 000 sidor direktiv och förordningar som skapar välstånd. Var är för övrigt de miljontals arbetstillfällen som utlovades i Maastricht?
Det som skapar välstånd är återupprättandet av ekonomisk frihet och inget annat. Det är inte Europeiska unionen som skapar frihet och säkerhet - Österrike, å ena sidan, och Balkan å andra, vet det mycket väl, - eftersom unionens underkastelse gentemot regeringen i Washington tyvärr är total, och de stater som just återfått sin suveränitet snart kommer att inse att i morgon kommer man att be dem att avstå från den, för att underställa sig den föregivna världsordningen.
Till dessa europeiska stater, vars nationella höger hela tiden försvarat friheterna när nästan alla andra politiska tendenser fann sig i deras tvång, är vi alltså frestade att i dag skrika: " Gå inte in i detta hus där man redan kvävs. När ni nätt och jämt har kommit ut ur ett fängelse, gå inte in i nästa. Begå inte det irreparabla, Verheugen sade det för kommissionens räkning: processen är oåterkallelig. Han sade också att uttrycka en annan åsikt än hans är detsamma som populism. Populismen är det vanärande epitetet som teknokraterna ger till folkviljan när den uttrycker sig i en riktning som inte passar dem. Se därför till att bevara uttrycket för viljan hos era folk som äntligen befriats och som i morgon, precis som danskarna, kanske vill ta sig ur detta ok" .
Men om kandidatländerna framhärdade i sina intentioner, skulle vi avgränsa våra förbehåll till denna broderliga varning. Vi skulle faktiskt inte vilja ge det felaktiga intrycket av, jag vet inte vilken fientlighet, gentemot dessa systernationer, dessa europeiska nationer genom befolkningen, språket och geografin, kristna genom andligheten, västliga genom civilisationen och förhoppningsvis vaccinerade mot alla moderna enpartisystem, inbegripet de som visar sig genom decennier av fruktansvärt lidande.
Så om ni absolut vill komma, stig in! Men gör det med högt huvud, låt er inte imponeras av talen om korruption som kommissionens företrädare just hållit, eftersom inget land i unionen har rätt att tillrättavisa er. Acceptera inga granskningar av de mänskliga rättigheterna, när rådets ordförandeskap påstår sig beröva parlamentsledamoten Jean-Marie Le Pen hans mandat, enligt ett orättfärdigt förfarande. Vägra att stiga in eller stig in med högt huvud, utan ånger, och bli på så sätt våra olycksbröder.

Saint-Josse
Herr talman! Sex stater i går, femton i dag och tjugoåtta i morgon, men för vilket Europa? Har vi lyckats inrätta detta olikheternas Europa som våra befolkningar så gärna vill ha? Mer än en fråga är det en verklig utmaning som det åligger oss att anta.
Att sammanfatta utvidgningen i genomförandet av ett regelverk som vi håller på att göra, är att ägna sig åt en övning inom den högre teknokratin, genom att hävda att man låter kandidatländerna införliva tusentals gemenskapsförordningar, när vi i dag inte klarar av att tillämpa dem. De allt starkare förbehåll som uttrycks av våra befolkningar, liksom Danmarks förkastande av euron, finns där för att påminna oss. Medan vi håller på med att se över fördragen kräver redan vissa stater en ny reform. Även här visar detta ständiga famlande antingen att vi inte vet vart vi är på väg eller att vi vet det alltför väl, men att det är omöjligt att erkänna. Att vilja gå ännu längre skulle också vara lika oansvarigt.
Kommissionen har ju betonat risken för att kvalitet och snabbhet inte är förenliga. Jag tror att just genom att redan gå för snabbt fram med sex och sedan med femton länder har vi visat på vår oförmåga att bygga ett Europa som respekterar skillnaderna hos sina första medlemmar. Kan man rimligen gå framåt på detta sätt? Jag tror inte det och vi vägrar i dag att följa er på den vägen som, på sikt, bara skulle avliva hoppet om en hållbar pacificering av den europeiska kontinenten. Vi får se i morgon.

Talmannen
Mina damer och herrar, ni får nu en mat- och återhämtningspaus! Vi fortsätter kl. 21.00. Jag ber om fullständigt deltagande!
(Sammanträdet ajournerades kl. 19.05 och återupptogs kl. 21.00.)

De tolv kandidatländernas framsteg på vägen mot anslutning
Talmannen
Vi fortsätter nu den gemensamma debatten om de tolv kandidatländernas framsteg på vägen mot anslutning.

Stenmarck
Herr talman! Herr kommissionär! Många människor gör sig en bild av att EU:s utvidgning är ett projekt som kommer att kosta oerhört mycket pengar. Detta är inte en helt korrekt beskrivning av hur verkligheten ser ut. Det konstaterades redan under toppmötet i Berlin i mars 1999 då riktlinjerna för budgeten drogs upp. Då visades klart att vi faktiskt kan klara detta inom ramen för det tak som gäller för EU:s budget. I det yttrande till betänkandet Brok som jag har varit ansvarig för och som budgetutskottet har ställt sig bakom blir slutsatsen densamma.
De allra flesta internationella undersökningar visar på makroekonomiska vinster i samband med utvidgningen. Det gäller för kandidatländerna, men det gäller faktiskt också för samtliga nuvarande medlemsländer.
Till detta skall också läggas alla de andra fördelarna som inte går att mäta i siffror eller bedöma i ekonomiska termer. Genom utvidgningen kommer vi att medverka i den största gemensamma marknaden i världen med nära 500 miljoner människor och 25 procent av världshandeln. Vi kommer att få ökad konkurrens och en snabbare reformprocess även i Västeuropa. Bättre förutsättningar för ekonomisk tillväxt kommer att skapas i hela Europa. Vi kommer att få, om än i ett något längre tidsperspektiv, en gemensam valuta för hela kontinenten. Vi kommer gemensamt att kunna lösa Europas gränsöverskridande miljöproblem. Vi kommer att få en utvidgad och stabil demokrati och därmed möjligheter till varaktig fred på en ständigt krigshärjad kontinent.
Den sammanlagda bilden av utvidgningen visar därför inte på oöverstigliga kostnader utan på vinster, oavsett hur man gör beräkningarna. De är av en sådan storlek att utvidgningen bör genomföras så snart det över huvud taget är möjligt.

Volcic
Herr talman! Slovenien har lyckats uppnå de flesta av de prioriterade kortsiktiga målen i partnerskapet inför anslutningen och detta positiva omdöme kommer på nytt att sätta fart på förhandlingarna. Jag talar om Slovenien eftersom det är det landet jag sysslat med, och eftersom det landet utgör ett tydligt exempel på hur närheten till målet kan påskynda olika processer.
Få dagar återstår till valet i Slovenien. Perioden hör inte till de bästa när det gäller att ägna sig åt utrikespolitik och anklagelserna från de olika partierna kan även verka högljudda och manipulatoriska. Men med undantag av obetydliga minoriteter ifrågasätter ingen av de politiska grupperna huvudmålet för den slovenska politiken, som är att snarast möjligt bli medlemmar i Europeiska unionen.
Den politiska inriktningen ligger med andra ord fast. Att döma av inläggen från alla de talare som yttrat sig i dagens debatt om utvidgningen framkommer en bild som i mycket är densamma. I betänkandet om Slovenien presenteras ett problem som även rör frågan om Tjeckien, frågan om Kroatien och övriga nationer. I olika skeden, men alltid under eller omedelbart efter andra världskriget, vidtogs åtgärder som uppenbarligen inte motsvarar Köpenhamnskriterierna, med tanke på den anda som då rådde, och under alla omständigheter byggdes sedan periodens politisk-ideologiska arkitektur, inklusive fredsfördragen just på de lagarna.
Ta som exempel det tredje ändringsförslaget till det slovenska dokumentet: " Vi gratulerar den slovenska regeringen, som har för avsikt att undersöka om de lagar och dekret som gäller och som härstammar från åren 1943, 1944 och 1945, strider mot Köpenhamnskriterierna eller inte" . När det gäller dessa frågor kommer det att bli strid inom de enskilda länderna. Medan ett ändringsförslag, som sagt, gratulerar den slovenska regeringen som har för avsikt att undersöka om lagarna strider mot Köpenhamnskriterierna eller inte, har det slovenska parlamentets utrikesutskott, som har beslutande makt, sagt att den grund som lades under åren 1934 och 1935 och som Jugoslavien vilar på, är av avgörande betydelse, och kräver att den slovenska regeringen skall tillämpa denna ståndpunkt beslutsamt och i sin helhet, med en del av landet...
(Talmannen avbröt talaren.)

Väyrynen
Herr talman! I utvidgningsdebatten har man talat om en mycket stram tidtabell. Å andra sidan har man förutsatt att de nya medlemsländerna innan anslutningen måste godkänna och verkställa hela gemenskapens regelverk och att övergångsperioderna måste vara få och korta. Dessa ställningstaganden står i oförsonlig konflikt med varandra. Några har föreslagit att denna konflikt skall lösas genom att man till att börja med erbjuder ansökarländerna EES-medlemskap. Denna tanke är inte realistisk. EES lämpar sig inte för ansökarländerna och de nöjer sig för den delen inte med mindre än ett medlemskap i Europeiska unionen.
En snabb utvidgning av EU är en politisk nödvändighet. Därför har jag frågat och frågar även nu, varför ändrar vi inte villkoren för medlemskap? Vi kunde definiera en grundstadga som skulle innehålla de centrala delarna i EES-avtalet samt en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Förutom att godkänna och verkställa denna grundstadga måste de nya medlemmarna naturligtvis uppfylla Köpenhamnskriterierna, ha som långsiktigt mål att godkänna hela regelverket, samt att förbinda sig till unionens politiska mål. På detta sätt kunde vi skapa förutsättningar för flera länders eller till och med alla ansökarländers medlemskap redan under de närmaste åren. Genom att dela gemenskapens regelverk i två delar kunde man å andra sidan säkerställa de nuvarande medlemsländernas integrationsnivå och främja ett intensivare samarbete mellan dem.
Om unionen utvidgas snabbt, måste den kraftigt decentraliseras, såsom framförs i ELDR-gruppens utvidgningsställningstagande. Sålunda borde man skära ner unionens uppgifter och befogenheter och unionen skulle koncentrera sig på sådana kärnfrågor som endast kan skötas på EU-nivå. Samtidigt skulle unionen naturligtvis också differentieras så att några av de nuvarande medlemmarna framskred längre i integrationen än andra. Den utvidgade unionen skulle både splittras och differentieras. Pratet om ansökarländernas snabba anslutning till unionen är bara tomma ord om inte villkoren för medlemskapet ändras.

Korakas
Herr talman! Ledamöterna från Greklands kommunistiska parti kommer inte att rösta för Broks betänkande eller något av de andra betänkandena, för man anser i dessa att ansökarländernas anslutning är någonting mycket positivt för deras folk och stöder åtgärderna för att förbereda dem genom att införliva gemenskapens regelverk och, framför allt, främja en total privatisering och avskaffa de sociala landvinningarna med mera.
Men dessa förberedelser har, som folken uppfattar dem, rakt motsatta resultat. De leder till att den nationella suveräniteten och självständigheten avskaffas, att dessa länder plundras av det multinationella kapitalet, att arbetslösheten, fattigdomen, misären, korruptionen, prostitutionen och den vita slavhandeln ökar. Resurser till hälsa, utbildning, kultur, industrin, jordbruksekonomi tillhandahålls generöst genom dessa länders regeringar i utbyte mot stöd för den nya, ofta maffialiknande, rådande ordningen av USA, Europeiska unionen och Nato. Av alla dessa skäl, men också med utgångspunkt i våra egna, grekiska erfarenheter, är vårt motstånd mot Europeiska unionens utvidgning ett uttryck för en broderlig solidaritet med arbetstagarna och, mer allmänt, med folken i ansökarländerna.
Vi uppmanar dessa folk till en förenad kamp med Europeiska unionens folk mot den europeiska union som exploaterar, intervenerar - även militärt -, plundrar folkens rikedom och svett, avskaffar de sociala rättigheter som uppnåtts genom mångåriga, hårda kamper och offer. Vi uppmanar dem att kämpa för ett annat Europa, för alla folk, som är befriat från dessa omänskliga karaktärsdrag, ett Europa där folken försvarar sin framtid och sinsemellan utvecklar förbindelser av fred, frihet, broderskap och samarbete till ömsesidig nytta.
Vad Cypern beträffar, utöver det ovanstående och trots att det sägs många sanningar i Poos betänkande, kommer förfarandet för anslutning till Europeiska unionen och Helsingforsbesluten inte att lösa problemet med ockupationen i enlighet med FN:s resolutioner; de främjar tvärtom en legitimering av ockupationen och en definitiv delning av ön. Vi vill betona att erövraren utnämndes till kandidat till medlemskap utan att frågan om ett tillbakadragande av ockupationsstyrkorna ens togs upp.
Avslutningsvis, eftersom det i dag har talats mycket om att det är tio år sedan Tyskland enades, skulle jag vilja fråga rådet och Verheugen om de vet när det nu enade Tyskland avser att betala Grekland det påtvingade ockupationslånet och kostnaderna för uppbyggnaden efter kriget.

Gallagher
Herr talman! Jag skall rikta in mig på barnhemmen i Rumänien. Jag tror att den rumänska regeringen har problem med att uppskatta det antal föräldralösa som för närvarande finns i landets barnhemssystem. I korrespondens som Europeiska kommissionens delegationskontor i Bukarest har tagit emot från den rumänska regeringen uppskattas att det finns mellan 100 000 och 140 000 föräldralösa i Rumänien i dag. Ceaucescuregimens brutalitet såg till att så många barn blev föräldralösa i Rumänien från det sena 60-talet och framåt. Upp till 100 000 personer är anställda på de rumänska barnhemmen. Det är en försvårande faktor när man skall ta itu med denna fråga.
Jag besökte Rumänien i slutet av juli för att med egna ögon se hur ett av de största barnhemmen, som ligger i norra Rumänien, fungerar. Det står klart för mig att det stadgade anstaltssystemet i landet resulterar i många långsiktiga hälsokonsekvenser för föräldralösa barn. Det var också tydligt att personalen som arbetar på rumänska barnhem måste beredas ytterligare möjligheter till barnavårdsutbildning. Många av barnhemmen i Rumänien ligger i gamla, föråldrade byggnader. Nya, moderna anläggningar, som de som har byggts av organisationen " Romanian Challenge Appeal" , kommer att behövas, om de föräldralösa barnens livskvalitet skall förbättras. Jag besökte två av dessa hem som jag kan rekommendera vem som helst. Jag såg med egna ögon hur bra de föräldralösa barnen mår av att vara på dessa hem - och det är här verkligen fråga om hem.
Det är absolut nödvändigt att man i anslutningsförhandlingarna mellan Rumänien och unionen anger exakt vad den rumänska regeringen måste göra för att höja standarden och kvaliteten på barnhemmen i landet. Det räcker inte med löften. De måste handla.
Jag fick tillfälle att träffa enskilda organisationer i Rumänien som arbetar med barnhemmen. Jag vill offentligt berömma det arbete som utförs av dessa och, i synnerhet, av " Romanian Challenge Appeal" , som är baserad i Birmingham, och av andra från Irland, som stöds av olika personer, inklusive Daniel O'Donnell, den irländske underhållaren, som har utlovat 1 miljon brittiska pund och samlat in det i Irland och i andra delar av världen. Det är människor som dessa som har gjort så mycket.
Vi måste se till att Rumänien inte tillåts komma in i Europeiska unionen utan att ta itu med denna fråga.

Langenhagen
. (DE) Herr talman! Hatten av för huvudföredraganden och hans team! Jag anser att betänkandet är en storartad prestation. Utvidgningen omfattar inte bara människorna, utan också faunan och floran. Denna helhetssyn visar den oerhörda komplexiteten när det gäller utvidgningen. Många enskilda aspekter skall tas hänsyn till. Fiskeriutskottet vill också yttra sig, men uppfattar sig inte på något sätt som en bromskloss. Vi har helt konkreta föreställningar. Vi börjar inte vid noll, utan framhärdar i gemenskapens regelverk, naturligtvis i den s.k. acquis communautaire. Det gör även utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. I Broks betänkande finns det åtminstone tio punkter som behandlar utvidgningens jordbrukspolitiska aspekter. Det gäller dock inte för den gemensamma europeiska fiskeripolitiken. Denna är nu ändå verkligen en gemenskapspolitik, och därtill en omfattande sådan. Den omfattar alla områden i vårt dagliga liv och har direkta effekter på den europeiska arbetsmarknaden.
Konsekvenserna av att inte ta hänsyn till fiskeripolitiken skulle kunna bli katastrofala och bör inte avfärdas enbart med att man hänvisar till folkens solidaritet. Tyvärr har man i betänkandet hittills inte tagit hänsyn till dessa aspekter, med undantag för att det enhälliga yttrandet från fiskeriutskottet återfinns som bilaga. Det räcker inte. Därför ber vi föredraganden, kommissionen och rådet att den jordbrukspolitiska delen kompletteras med den fiskeripolitiska delen, exempelvis genom att vi gör om rubriken " utvidgningens jordbruksaspekter" till " utvidgningens jordbruks- och fiskeriaspekter" .
Den redaktionella ändringen torde lätt kunna genomföras. Fiskeriutskottet anser nämligen också att till exempel rättsliga föreskrifter och informationsplikter är elementärt viktiga. Jag ber om stöd för ifrågavarande förslag.

Hoff
Herr talman! Låt mig göra ännu ett påpekande om Polen. Där anser man att landet är redo för anslutning från och med den 31 december 2002, och i själva verket har man i Polen alltsedan anslutningsförhandlingarna påbörjades i mars 1998 gjort stora framsteg.
Det föreligger redan flera lägesrapporter, och även parlamentet, som utgör en viktig part i denna process, har upprepade gånger yttrat sig om det. Parlamentet stöder kommissionens strategi, enligt vilken varje kandidatland måste behandlas och bedömas i enlighet med sina egna framsteg och förtjänster. Men det finns också frågeställningar, som måste lösas gränsövergripande.
I Gawronskis betänkande uppmanas kommissionen till exempel av föredraganden att granska åtgärder för att främja utvecklingen och förstärka synergierna mellan Polen, Litauen och det ryska området Kaliningrad. Jag anser att det är en bön till kommissionen som absolut är rimlig, och där kommissionen också borde lägga fram ett förslag. Jag har under eftermiddagen i ett annat sammanhang redan nämnt detta.
Totalt sett kan man beträffande frågan om befolkningens positiva inställning till utvidgningsprocessen säga att enkäter i flera kandidatländer visar att begeistringen för ett medlemskap i EU fortsätter att avta. Inte i alla länder, men i några. Det är inte överraskande, ty alltsedan den historiska vändpunkten 1989/1990 har det nu gått ett helt årtionde, och det saknas fortfarande en omfattande informations- och kommunikationsstrategi för befolkningen. Verheugen talade redan om detta i eftermiddags.
Nu inriktar sig alla förhoppningar och förväntningar på Frankrike. Toppmötet i Nice måste framför allt skapa klarhet om och hur EU å sin sida själv kan klara av att i hög utsträckning och i god tid bli redo för en utvidgning. När den pågående regeringskonferensen avslutas bör den institutionella reformen skapa institutionella förutsättningar för ett utvidgat EU, det vill säga för en union med 25 medlemsstater eller fler. Funktionsdugligheten och handlingsförmågan i en utvidgad europeisk union är en helt central punkt. Det är inte enbart framgången för det franska ordförandeskapet som beror av detta, utan här står utvecklingen av hela utvidgningsprocessen på spel för de deltagande och även för Polen.

Van den Bos
Herr talman! Vi skall inte tala mer om utvidgningen, låt oss i stället tala om anslutningen eller ännu bättre, återförenandet av Europa. Kandidatländerna har gjort enorma insatser för att uppfylla kraven. Det är dock tydligt att det ena landet kommit mycket längre än det andra. Därför är det omöjligt att sätta upp ett allmänt anslutningsdatum, varje land är välkommet så snart Köpenhamnskriterierna uppfyllts, före eller efter det europeiska valet. Det är påfallande att betänkandena om de olika länderna ofta är mycket positivare än Brokbetänkandet. Kandidatländerna blir inte hjälpta av att kraven skruvas ner eller om situationen föreställs bättre än den är. Det återstår ju en hel del att göra. Jag tänker på demokrati, rättsstat, decentralisering, korruptionsbekämpning, gemenskapens regelverk, industriell anpassning, konsumentskydd, miljöåtgärder och jordbruksreformer. EU måste göra allt som står i dess makt för att stödja kandidatländerna i de här sakerna och naturligtvis inte lägga ut nya hinder. Alla parter måste också sträva mot så få och så korta övergångsperioder som möjligt. Hellre litet senare och bra än något tidigare och dåligt.
Jag kan konstatera en farlig utveckling. Frustrationen ökar i kandidatländerna eftersom de tycker att anslutningsprocessen tar alldeles för lång tid. Samtidigt ökar motståndet mot anslutning bland befolkningen i medlemsstaterna. Till och med vi, europeiska politiker, har för litet insikt i förhandlingsprocessen. Om den situationen inte förändras så kommer hela återföreningen att bli oviss.
Därför uppmanar jag regeringscheferna att ta sitt ansvar och sätta stopp för den utvecklingen. De måste gå i dialog med sin egen befolkning och naturligtvis kan den då övertygas om hur viktigt det är med fred, stabilitet och välfärd över hela världsdelen och om den historiska betydelsen av ett återförenande av Europa.

Graefe zu Baringdorf
Kommissionär Verheugen! Jag har utnyttjat tillfället som ordförande i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling att besöka de länder som ansöker om medlemskap. Man hör att även ni har rest mycket i dessa länder. Jag tror att ni delar min bedömning att mycket har hänt i dessa länder, men att det i huvudsak - även ekonomiskt - ändå beror på de egna ansträngningar som gjorts där.
EU är i huvudsak närvarande genom jordbruksprodukter till nedsatt pris, som driver ned priserna i dessa länder. Detta gällde särskilt när vi hade grisköttskrisen här, när redan nästan betalda svin via Sovjetunionen till slut hamnade i Polen. Detta skärpte kontroverserna. Om man nu talar om en avreglering av handeln genom den så kallade noll-lösningen, då har detta att göra med att kommissionen inte i tid hörsammade Europaparlamentets uppmaningar att absolut inte ge några exportbidrag till kandidatländerna.
Nu diskuteras i dessa länder, framför allt också i Polen, hur det står till med kompensationsbidragen. Polackerna frågar sig: Kommer de sedan, när vi har anslutit oss, också att utbetalas till oss, eller är vi andraklassens länder? Jag har försökt att klargöra att det kommer att ta lång tid i anspråk, och det kommer ju att diskuteras först efter anslutningen. Det kommer att dröja ytterligare ett par år. Det vore viktigare att nu koncentrera sig på strukturmedel. Det vore klokt om polackerna krävde en höjning av Sapard, möjligen också en modifiering så att dessa medel bättre kan tillämpas i enlighet med villkoren, i detta fall villkoren för Polen, men också för de andra kandidatländerna.
Man kan göra följande jämförelse: Det finns i Polen 168 miljoner euro Sapardmedel. Kompensationsbidragen belöper sig till 1,5 eller 1,8 miljarder euro, som är vitt spridda och inte på något sätt bidrar till utvecklingen av dessa länder. Det vore klokt om vi nu också efterkom polackernas krav på en ökning av dessa strukturmedel och vid nästa jordbruksreform, som jag förlägger till ett tidigare tillfälle - åtminstone idémässigt - vid anslutningen av dessa länder anpassade våra instrument och hos oss även förändrade kompensationsbidragen i riktning mot strukturmedel. Det skulle då motivera en gemensam målsättning i den senare gemensamma jordbrukspolitiken med dessa länder, och skulle då också på jordbruksområdet få en finalitet till följd, för att tala med Joschka Fischer.

Koulourianos
Herr talman, kära kolleger! Frågan om utvidgningen har många sidor och kan inte behandlas på två minuter. Jag kommer följaktligen att begränsa mig till ärendet Cypern. Mina gratulationer till Poos för hans utförliga och sakliga betänkande.
Poos närmar sig frågan om Cypern med europeiska ögon. Jag tror att Poos betänkande kommer att utgöra ett exempel att ta efter för parlamentet, och jag är säker på att kollegerna kommer att godkänna det enhälligt. När Cypern ännu var en brittisk koloni, skrev en poet: " Dina herrar har kommit och gått, men du har behållit ditt hjärta." Och Cyperns hjärta har alltid slagit med europeisk takt. Cypern är Europa, en del av kontinentens historia. Det är följaktligen hög tid att Europa nu sluter ön i sin famn. Med Cyperns nära band till folken i östra Medelhavet, kommer öns inträde att stärka unionens närvaro i det viktiga området. Cypern kommer att bli en slags bro till länderna i regionen. Det är inte nödvändigt att jag talar om frågans ekonomiska sida; den har redan behandlats utförligt i Poos betänkande och i rapporterna från Europeiska unionens andra organ. Jag påminner bara om att av alla ansökarländerna ligger Cypern främst när det gäller uppfyllandet av de ekonomiska kriterierna, och landet skulle också omgående kunna gå med i EMU. När det gäller Cypern, kommer det inte att finnas problem vad avser anpassningen till gemenskapens regelverk. I Poos betänkande påpekas att demokratin på Cypern fungerar oklanderligt, att respekten för de mänskliga rättigheterna och friheterna utgör en hörnsten i öns sociala och kulturella tradition samt att landets sociala strukturer är starkt inriktade på människan.
Självfallet kan vi inte ignorera frågan om uppdelningen av de två folkgrupperna. Jag är emellertid säker på att det, med god vilja och med Europeiska unionens hjälp, kommer att gå att finna en lösning som gör det möjligt för de två folkgrupperna att leva i harmoni och välmående, som de har gjort i århundraden. I Poos betänkande betonas med rätta att anslutningen till Europeiska unionen kommer att gynna bägge folkgrupperna. Det finns ingenting som skiljer grekcyprioter och turkcyprioter åt. Det är den utländska inblandningen som är skyldig till öns delning. Låt oss hoppas att ön inom kort åter kommer att vara enad i Europeiska unionens stora familj.

Hyland
Herr talman! Jag instämmer med mina kolleger i deras breda stöd för utvidgningskonceptet. Utvidgningen är ett naturligt steg framåt för EU:s nuvarande medlemsstater, som, när den är helt genomförd, kommer att bidra väsentligt till den ekonomiska och sociala utvecklingen i hela Europeiska unionen.
Som ledamot i delegationen till den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Malta och då jag kommer från en av de mest perifera öarna i Europa, stöder jag landets ansökan om medlemskap. Från ett EU-perspektiv kommer Maltas inträde att bära ytterligare vittnesbörd om de mål, ideal och aspirationer som Europeiska unionens grundare hade. Efter en splittrad start, är Maltas ansökan om medlemskap nu åter på rätt kurs, och landet uppfyller, enligt min åsikt, Köpenhamnskriterierna för medlemskap. Mycket arbete återstår dock för Malta, innan kraven i gemenskapens regelverk är uppfyllda. Icke desto mindre är den fart med vilken Malta har tagit itu med utvidgningskraven ett positivt tecken på dess vilja till europeisk integration och dess önskan att bli en fullvärdig partner i det europeiska projektet.
Jag stöder föredragandens åsikt att Malta bör beviljas medlemskap i den första utvidgningsgruppen och att förhandlingarna bör avslutas före utgången av 2001.
Jag önskar förhandlarna fortsatt framgång med deras arbete på detta viktiga område.

Pack
Herr talman! I utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott hör bara några få saker till gemenskapsrätten. Det betyder att vi har mycket som grundar sig på subsidiariteten, och även i fortsättningen skall göra så. Därför har vi också inskränkt oss till bara ett par frågor, och jag vill också bara ta upp två aspekter.
Det audiovisuella är mycket viktigt. Vi har konstaterat att det helt enkelt fortfarande gjorts för få ansträngningar på lagstiftningsområdet och att lagstiftningen för de audiovisuella medierna långt ifrån är i samklang med gemenskapens regelverk. Det är det ena.
Det andra är att det också när det gäller immaterialrätten, copyright, bara gjorts några få ansträngningar för att harmonisera lagstiftningen. Detta är de två viktigaste frågorna från vårt utskott.
Men vi har också tagit oss an frågan om minoriteterna, eftersom frågan om integration av minoriteterna, även deras språkliga integration, i dessa länder också är av betydelse. Vi har gjort några påpekanden vad beträffar ryssarna i Estland, Lettland och Litauen, och romerna i de andra länderna.
Men jag vill - för att inte bara komma med kritik och ställa frågor - framhålla något positivt. Just när det gäller uppfostran, utbildning och kultur har vi noterat något positivt. I flera år har dessa länder varit anslutna till oss genom Tempus-programmet, och sedan ett och ett halvt år tillbaka har de också varit berättigade till fullt deltagande i utbildnings-, kultur- och utbytesprogrammen för ungdomen. Jag anser att det är ett mycket bra brobyggande. Vi kan inte bara diskutera de ekonomiska frågorna, utan vi måste också finna och bygga ut samhörighet i dessa frågor. Den finns ju redan där.
Jag vill gärna påpeka för kollegerna att det i fråga om detta utbyte inom ramen för Sokrates-programmet inte går an att alla skall komma från öst till väst, utan vi skall inspirera vår ungdom att resa till de central- och östeuropeiska länderna. Då skapar vi samhörighet i Europa.

Swoboda
Herr talman! Kommissionär Verheugen ansåg för kort tid sedan i en intervju, som åstadkom mycken upprördhet, bland annat att kommunikationen, samtalen om utvidgningen framför allt från politikernas sida med den egna befolkningen i medlemsländerna inte verkligen fungerar. Han har rätt! Detta har inte fungerat, och fungerar fortfarande inte, och jag tror att detta samtal med medborgarna är en synnerligen viktig fråga. Det bör politikerna lägga sig varmt om hjärtat, inte bara enbart genom samtal, utan också genom handling.
För kort tid sedan gjordes i mitt land Österrike - som ju ändå gränsar till Tjeckien, Slovakien, Ungern och Slovenien - en undersökning, enligt vilken samtycket till utvidgningen entydigt ligger högre i de gränsregioner där samtal förts, åtgärder vidtagits och investeringar gjorts, än i de regioner som lämnats åt sitt öde. Vi är också ansvariga för hur vi förmedlar utvidgningen genom ord och handling.
Ett annat slags kommunikation är naturligtvis också viktig mellan våra länder och kandidatländerna, för att förmedla vad det handlar om för Europeiska unionen. Det handlar ju inte bara om generella målsättningar eller om att helt enkelt vara med, utan gemenskapens regelverk är också mycket viktigt. Jag får ofta höra i våra grannländer: Varför bråkar ni så mycket om gemenskapens regelverk - för oss är det ju avgörande att vi får bekräftat att vi är mogna för Europa! Men Europamognad mäts ju också enligt gemenskapens regelverk, och jag tror att detta är mycket viktigt.
Det tredje slaget av kommunikation, som jag ville gå in på, är kommunikationen inom kandidatländerna. Om det här mycket ofta brister i fråga om beredvillighet att samtala mellan regering och opposition eller mellan regering och allmänhet, så är också det något som borde organiseras bättre. Arbetsmarknadens parter måste engageras, alla grupper i samhället måste engageras, för att också förmedla till den egna befolkningen vad utvidgningen egentligen handlar om. Det är en svår väg, en väg som säkert också kommer att kräva offer, men som till slut verkligen kommer att föra till målet. Jag tror att i den bemärkelsen bör vårt arbete i Europaparlamentet bidra till att detta samtal och denna kommunikation fungerar bättre i framtiden.

Olsson
Herr talman! Dagens debatt handlar om millennieskiftets stora utmaning: att ena Europa för att skapa fred och trygghet samt social, ekonomisk och miljömässig utveckling. Tyvärr har denna känsla fått ge vika för de tekniska resonemangen under förhandlingarnas gång. Kravet för att bli medlem är egentligen att man uppfyller de grundläggande Köpenhamnskriterierna. Förhandlingarna måste i första hand syfta till att göra inträdet smidigt för de nya medlemmarna. Naturligtvis skall de uppfylla EU:s lagstiftning, men ibland tycker jag att det är litet hårt att säga att dessa länder skall göra det från den första dagen. Det finns medlemsländer i unionen som faktiskt inte har uppfyllt allt, trots att de har varit medlemmar från början.
Denna debatt har varit uppe i miljöutskottet. Från vissa håll sägs att det är en förutsättning att man uppfyller kraven när man skall bli medlem. Jag tycker att det är viktigt att konstatera att miljön inte blir bättre om dessa länder stannar utanför litet längre. I stället borde vi försöka hjälpa dem så mycket som möjligt och så tidigt som möjligt samt kanske hellre acceptera litet längre övergångsregler.
I detta sammanhang handlar det om att skapa opinion för utvidgningen. Vi har inte råd att förlora mer av det momentum som fanns i början på 90-talet. Vi har redan förlorat ganska mycket. Jag tror att det är angeläget att vi här, i denna kammare, i kommissionen och bland de nationella ledarna tar ansvar. Vi får inte längre gömma oss bakom demokratisk hänsyn och säga att vi skall lyssna på opinionen. Det är dags att leda opinionen i Europa åt rätt håll.
Det handlar om politiska mål och politisk vilja mer än om tekniska lösningar. Det måste vi förklara för människorna i ansökarländerna och inte minst i våra egna medlemsländer för att detta skall gå lyckligt - och det är bråttom.

Evans, Jillian
Herr talman! Som ledamot i delegationen för förbindelserna med Litauen, skulle jag vilja stödja de anmärkningar som Hoff gör i sitt betänkande. Det har gjorts anmärkningsvärda framsteg på flera områden, men en av de aspekter som inte har tagits upp i betänkandet är lika möjligheter. Vi har hört om utvidgningens fördelar, och detta är en av de frågor där vi kan lära av Litauen. 17,5 procent av ledamöterna i Litauens parlament är kvinnor, vilket är en bra bit över genomsnittet i ansökarländerna och även bättre än i många av de nuvarande medlemsstaterna. Litauen har utnämnt en ombudsman för att garantera lika möjligheter, som landet inte bara låtsas vara för, utan verkligen genomdriver.
Som Hoff sade, förblir kraftstationen i Ignalina det största problemet. Litauens regering har åtagit sig att stänga enhet ett, om än senare än ursprungligen planerat. Detta har varit en svår fråga, men det råder ingen tvekan om att anläggningen måste stänga, och ytterligare förseningar är oacceptabla. Utöver det ekonomiska stöd som EU ger till nedläggningsprogrammet, måste vi även ge stöd till utvecklandet av en verkligt hållbar energistrategi.

Seppänen
Herr talman! Utvidgningen genomdrivs inte kontrollerat och systematiskt enligt den tidtabell som kommissionen föreslår. Förhandlingarna behöver inte slutföras vid slutet av år 2002 enbart på grund av politiska ambitioner om problemen inte lösts fram till dess. Man måste stoppa den politiska brådskan.
Det största problemet är ländernas olika utvecklingsnivå, varav återföreningen av Tyskland är den bästa illustrationen. I Tyskland var inte de ekonomiska, sociala och kulturella skillnaderna lika stora som mellan många nuvarande medlemsländer och de flesta ansökarländer, men processen har redan kostat 600 miljarder euro. Var hittar vi dem som skall betala ännu större summor för att minska ännu mycket större utvecklingsklyftor?
Kommissionär Verheugens idé beträffande en folkomröstning om utvidgningen utdömdes och orsaken är klar: man kan inte låta betalarna besluta om saken. Jag föreslår att modellen för utvidgningen skall vara densamma som i samband med den förra utvidgningen. Ansökarländerna ansluter sig först till Europeiska ekonomiska sfären där de kan anpassa sin ekonomi till EU:s ekonomi utan politiska förbindelser och förpliktelser.

Cashman
Herr talman! Jag skulle först av allt, som socialistisk talare för betänkandet om Rumänien, vilja gratulera föredraganden till hennes utmärkta betänkande.
Jag anser att Rumänien har klarat av utmaningen att övergå till en öppen demokratisk marknadsekonomi. Landet har framgångsrikt genomfört reformer som är nödvändiga för att säkra en bättre och tryggare framtid. Och som erkänns i både kommissionens rapport och Baroness Nicholsons betänkande, har vissa framsteg gjorts i fråga om att förbättra förhållandena för vissa minoriteter. Rumänien har ratificerat viktigare konventioner om de mänskliga rättigheterna, som Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och den reviderade Europeiska sociala stadgan. Men det räcker inte med att ratificera. Vad som räknas är att genomföra rättigheterna i dessa konventioner.
Jag anser också att kommissionen felaktigt definierar minoriteters rättigheter bara som de romerska och ungerska folkgruppernas rättigheter. Dessa minoriteters rättigheter är väsentliga för ett fritt, öppet, demokratiskt och europeiskt Rumänien, men jag är också särskilt oroad över rättigheterna för andra minoriteter, som de grupper som anges i artikel 13 i EU-fördraget: de som drabbas av diskriminering på grund av kön, ras eller etniskt ursprung, religiös övertygelse, handikapp, ålder eller sexuell läggning. Lagar löser i sig själv inga problem. Det rumänska överhuset vägrar faktiskt att agera för att ta bort homosexualitet från brottsbalken. Det är ingenting mindre än en skandal!
Uppenbar diskriminering förekommer i andra länder, som Polen och Malta. I Polen sade den förre presidenten, Lech Walesa, nyligen på ett kampanjmöte: " Jag anser att dessa människor (homosexuella) behöver medicinsk behandling. Tänk om alla var som dem! Då skulle vi inte ha några avkomlingar." Det är lika okunnigt som felaktigt, och vi måste göra allt för att se till att de mänskliga rättigheterna och behandlingen av minoriteter är högst upp på dagordningen, när vi ser på kandidatländerna.

Flesch
Herr talman! Jag vill först av allt lyckönska föredragande Elmar Brok och samtliga föredragande som var och en studerat ärendena med kandidatländerna. Även om de innehåller ett eller annat motsatsförhållande ger dessa olika texter oss tillfälle att genomföra en detaljerad och individualiserad lägesbeskrivning av förhandlingarna. De gör det också möjligt för oss att samtidigt bedöma omfattningen av det arbete som genomförts av kommissionen och dess enheter inom ramen för screening och förhandlingarna. Herr kommissionär! Nu väntar vi otåligt på er egen lägesrapport i frågan.
Anslutningen av länderna i Central- och Östeuropa samt Cypern och Malta erbjuder oss en historisk möjlighet att samla alla europeiska folk, på grundval av ideal som vi delar, och stabilisera hela kontinenten.
I min egenskap av ledamot i delegationen för förbindelserna med Lettland, skulle jag också som exempel vilja säga några ord om detta särskilda ärende. Viktiga steg har tagits av Lettland på väg mot att genomföra politiska kriterier. Framsteg återstår förvisso fortfarande att göra på vissa områden såsom, för att bara nämna en punkt som inte togs upp av föredraganden, fru Schroedter, moderniseringen av rättsliga förfaranden och infrastrukturer, men viljan hos de lettiska politiska makthavarna att lyckas med reformprocessen är ovedersäglig och bådar gott för framtiden.
Inför den dubbla utmaningen med utvidgningen, som skall göra det möjligt för Europa att försonas med sig självt, och den institutionella reformen som skall förstärka demokratin och effektiviteten inom institutionerna, befinner sig Europeiska unionen - som så ofta - vid en viktig vändpunkt i sin historia.
Det handlar för institutionerna, för medlemsstaterna, för oss alla, om att visa att vi kan anta utmaningen, också vad gäller oron hos vår egen allmänna opinion, och hämta andan, återskapa ambitionerna och uppfattningen från Europas grundare.

Gomolka
Herr talman! Ursäkta att jag är försenad. Jag har tyvärr fortfarande inte begripit hur jag på kortaste väg skall hitta ut ur virrvarret i garagen.
Mina ärade damer och herrar, ärade kolleger! Jag vill tala om ett problem som finns i synnerhet i de baltiska staterna, och där särskilt i Lettland och Estland. Det är existensen av en relativt stor ryskspråkig folkgrupp, inklusive medborgare från Lillryssland och från Ukraina. Till övervägande del är dessa medborgare resultatet av en ockupation som pågått i årtionden, och därför är deras närvaro förknippad med avsevärda känsloladdade förbehåll.
Under de senaste åren har vi nu lyckats, inte minst genom påverkan från europeiska institutioner, att här åstadkomma en avgörande förbättring av situationen. Jag vill erinra om att fortfarande för några få år sedan spelade språklagen en roll vid den negativa bedömningen. Jag vill också erinra om de stora svårigheterna i fråga om rätten till medborgarskap, som behövde ändras och anpassas till de europeiska normerna.
Dessa lagliga hinder har nu avlägsnats, så att också många ryskspråkiga medborgare nu är beredda att erkänna de medborgerliga rättigheterna och plikterna, både i Lettland och i Estland, som är de mest drabbade länderna. Det är en process som försiggår på mycket olika sätt, men trots detta kan den inge mycket stora förhoppningar, ty den innefattar ju att dessa medborgare i framtiden också blir medborgare i unionen och därmed särskilt kommer att uppmuntras att söka kontakt med sitt hemland, som deras förfäder kommer från. Jag kan mycket väl föreställa mig att dessa medborgare kommer att bli huvudmän i ett gränsöverskridande samarbete i en utvidgad europeisk union i framtiden.

Maes
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill också tacka och gratulera Brok och de övriga föredragandena, men jag vill främst inskränka mig till Slovakien, i synnerhet till minoritetspolitiken.
Respekt för en gemenskaps kulturella identitet, även om den gemenskapen är en minoritet, ökar självrespekten hos dem som tillhör den gemenskapen och den självrespekten behövs för att ta till sig den egna utvecklingen. Det strävandet efter jämlikhet och självförverkligande blir då också den drivande motorn bakom att ge ett bidrag till helheten. Det är utifrån den filosofin som man bör se på minoriteterna - det skulle vara mycket positivare. I många av utvidgningsländerna nämner man minoritetsproblemen, romerna och andra. Så är fallet även i Slovakien.
I betänkandet ser man det som nödvändigt att det sker en attitydförändring gentemot romerna, jag menar betänkandet av Wiersma. Det säger något om den långa väg som fortfarande är kvar att gå men även den ungerska minoriteten är rädd för att, trots lagen om minoritetsspråk från år 1999, skall förbli vingklippt i sin sociala, kulturella och ekonomiska utveckling.
Jag kommer från Belgien, ett land där språklagar inte kunde lösa problemen mellan befolkningsgrupperna. Det behövdes det mer för, undervisning från lägre till högre utbildning, inbegripet universitet. Till det behövdes mer självständighet. Det här säger jag bara för att enkla lösningar oftast inte hjälper för att lösa komplicerade frågor.
Skillnaderna mellan folk och kulturer i Central- och Östeuropa och i Balkanområdet får otvivelaktigt nya chanser inom ramen för ett Europa som återförenas men samtidigt måste även Europa ta hänsyn till att ett problem som romerna är ett problem som gäller en nation utan land och det också vårt problem. Det kan vi inte bara överlåta åt Slovakien eller åt Rumänien eller de andra länderna.

Gahler
Herr talman! En månad före offentliggörandet av nästa lägesrapporter tänker jag inte här ge mig på att tolka den gamla. Som medföredragande i min grupp för Litauen vill jag dock gärna gratulera kollegan Hoff till hennes betänkande. Jag vill framför allt med adress till rådet, som tyvärr i huvudsak är frånvarande, ändå uttala några förväntningar och betänkligheter.
Tyvärr har jag fått det intrycket att denna utvidgningsprocess trots många vackra ord och trots att rådet flitigt påbörjar och avslutar talrika kapitel inte förs framåt med nödvändigt politiskt eftertryck. Det finns risk för att fönstret mot chansen, som kommissionär Verheugen talade om, vårdslöst stängs till, eftersom aktörerna i rådet, i synnerhet regeringscheferna själva, i första hand påverkas av sina nationella dagordningar och tyvärr inte har ambitionen att för hela Europas skull utveckla en egen profil.
Sedan Europas hedersmedborgare, Helmut Kohl, avgick från den europapolitiska scenen, kan jag spontant bara föreställa mig Jean-Claude Junker bland regeringscheferna, som har den europeiska saken som en äkta hjärteangelägenhet. Likväl kräver jag en politisk ledning från rådets sida i dess helhet, som gör rättvisa åt den stora uppgiften.
Ta avstånd från sådana funderingar som att ersätta principen " Var och efter hans prestation" med principen " Var och en efter hans prestation, men först efter valen där hemma" . Det gäller både för det franska ordförandeskapet och för det tyska valet till förbundsdagen. Dessa val är ingen anledning till att förhala avslutandet av förhandlingarna till efter dessa datum. Den som låter de historiska besluten underordna sig småaktiga nationella eller rent av partipolitiska överväganden, kommer inte att spela någon bestående roll i historien.
Jag uppmanar er att i Nice fastslå ett datum för när ni avser att avsluta förhandlingarna med de kandidatländer som hunnit längst - utan att nämna några namn. Låt oss alla upphöra att begära sådant av kandidatländerna som ligger utanför gemenskapens regelverk! Detta säger jag gentemot vissa personer i parlamentet, men framför allt också med adress till de nationella delegationerna i rådsförhandlingarna. Det är ovärdigt hur ibland enskilda regeringar inom ramen för förhandlingarna delvis låter sig påverkas av vissa lobbyister!
Min upprepade uppmaning till rådet blir: Visa på en politisk ledning och ge kandidaterna i Nice ett konkret tidsperspektiv, som de kan arbeta fram mot! För övrigt: De franska och alla andra jordbrukare finns kvar både före och efter varje val!

Carnero González
Herr talman! Jag vill börja med att tala om Bulgarien som på senare år har gjort avsevärda framsteg i övergången till ett demokratiskt samhälle med en fri marknad, dock inte utan ekonomiska och sociala problem.
Däremot uppvisar Bulgarien i dag en ekonomi som utvecklas i jämn takt. Visserligen avspeglas det inte i förbättrade livsvillkor för befolkningen i sin helhet. Kanske skulle en konstruktiv dialog mellan regeringen, oppositionspartierna och arbetsmarknadsparterna kunna ge en positiv impuls i rätt riktning.
En sådan dialog skulle dessutom bidra till att skapa den administrativa kapacitet som krävs för en effektiv förvaltning av landet, genom att skapa de strukturer som inte finns i dag och minska korruptionen.
Många länder i unionen har någon gång stött på liknande problem i sin utveckling och kan ge råd åt Bulgarien för att hjälpa dem att övervinna de problem som de i dagsläget tampas med.
I Bulgarien är 20 procent av den arbetsföra befolkningen arbetslösa. Det är vid problem som dessa, som inte är lätta att lösa, nödvändigt att skapa en gynnsam miljö för arbete inom industrin och konkurrenskraftiga ekonomiska strukturer.
Bulgarien intar också en viktig geopolitisk roll för Balkanländernas framtid. Landets samarbete med den internationella gemenskapen under Kosovokonflikten och dess balanserande roll den gången, är av stor betydelse för hela regionen. Bulgarien utnyttjar sitt läge som bro mellan Centraleuropa och Balkanländerna på ett sätt som är givande för oss alla.
Europeiska unionen bör fortsätta stödja Bulgarien i dess strävan mot ett inträde i unionen, naturligtvis genom att vidta en mer decentraliserad planering av stödet.
Herr talman, efter att ha talat om Bulgarien vill jag inte avsluta utan att göra ett mer globalt uttalande: bekräfta vårt ja till utvidgningen.
Om vi vill gå seriöst och ärligt tillväga innebär det att vi måste satsa på två avgörande frågor. Den första är att utvidgningen genomförs samtidigt som fördjupningen. Det förutsätter att regeringskonferensen blir ett effektivt steg framåt på vägen mot en politisk union.
För det andra att unionen tar sig an utvidgningen med tillräckliga budgetmedel. På det viset kommer utvidgningen att bli trovärdig för dem som vill vara tillsammans med oss i framtiden, och i samma ögonblick trovärdig för vår allmänhet.

Turmes
Herr talman! Jag kommer att inskränka mig till de demokratiska aspekterna i samband med Maltas medlemskap. Danmark har visat att den aktuella demokratiska förståelsen av EU stöter på kritik och avvisande hos medborgarna, jag skulle vilja säga hos de särskilt intresserade, ja välinformerade medborgarna. Malta skall bara erhålla fyra ledamöter i Europaparlamentet, enligt Dimitrakopoulos och Leinens förslag. Om Leinens förslag antas, så kommer detta att leda till en diskriminering av de små länderna, och till en diskriminering av de nya små partierna i de mindre medlemsländerna. Den politiska mångfalden i diskussionen blir därigenom kringskuren.
Om Malta enbart får fyra ledamöter kommer det tvåpartisystem som där i årtionden varit inriktat på konfrontation åter att cementeras och politisk innovation kommer att förhindras. Malta bör, liksom de andra mindre medlemsländerna, företrädas av minst sex ledamöter. Demokrati är inte bara en fråga om majoritet, utan framför allt också en fråga om rimligt medbeslutande från minoriteternas sida. Jag önskar att anslutningen av Malta kan fullföljas i den andan.

Schwaiger
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Från sorgebarn till mönsterelev - så skulle man kunna definiera den slovakiska regeringens och det slovakiska parlamentets beslutsamhet att snabbt beträda vägen mot ett medlemskap, och i två års tid göra alla ansträngningar för att uppfylla Köpenhamnskriterierna. Vi hoppas att det slovakiska parlamentet och regeringen konsekvent kommer att fortsätta på den inslagna vägen, och uppbringa tillräckligt med tålamod för att övervinna motstånd, samt styrka det slovakiska folket på dess väg till Europa.
Men hit hör också en konsekvent privatisering och omstrukturering av ekonomin. Bank- och finanssektorn måste reformeras fullständigt, och skattekonsolideringen bör fortsättas. Dialogen mellan arbetsmarknadens parter, de andra grupperna i det civila samhället, regeringen och parlamentet spelar därvid en viktig och - som vi kan konstatera - positiv roll. Differentieringen av ekonomin måste framför allt komma de små och medelstora företagen till godo. På sikt bör Slovakien i ökande utsträckning förtjäna sina pengar på de områden av näringslivet som inte har något att göra med förädling av mineralolja eller vapenproduktion.
Vi välkomnar det numera nära samarbetet mellan Ungern och Slovakien. Vi gläder oss särskilt åt att Slovakien är på väg att garantera rättigheter åt den ungerska minoriteten och de andra minoriteterna, som långsamt närmar sig Europarådets normer. Det är en viktig förutsättning för ett friktionsfritt medlemskap för Slovakien i Europeiska unionen. Den slovakiska regeringen gör för övrigt anmärkningsvärda ansträngningar för att modernisera statsapparaten och främja unionens yttersta randområden.
Vi ser med tillfredsställelse att det slovakiska parlamentet är medvetet om förutsättningen för en anslutning och försöker att systematiskt och snabbt få denna till stånd. Vi konstaterar också att Slovakien som genomgångsland i Centraleuropa och till Västeuropa har en särskild förpliktelse att effektivt bekämpa människohandeln, att ännu mer konsekvent än hittills föra kampen mot korruptionen och den organiserade brottsligheten, samt att stärka domstolarnas makt ytterligare genom de senaste lagändringarna.
Låt mig för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater avslutningsvis tacka vår föredragande Wiersma för hans utmärkta och omfattande betänkande och försäkra honom om vårt stöd från PPE-gruppen.

Paasilinna
Herr talman, kommissionsledamöter, kolleger! Utvidgningen över den gamla järnridån är ett fredsarbete. Fred skapar hopp och krig fördärvar det.
När vi kräver laglighet och nedbrytning av korruptionen i ansökarländerna måste även vi själva tillämpa principen om likvärdighet och ärlighet. Skillnaderna i inkomst och kompetens har hos oss bara ökat.
Utvidgningen får trots allt inte ske genom att först välja enbart nya Nato-länder. Det vore som att följa logiken hos ett stridsfordon. Vi kan inte heller utgå ifrån att något ansökarland naturligt anser sig vara det första och att utvidgningen inte kan påbörjas utan det. Ansökarländerna skall vara likvärdiga och deras anslutning skall bero enbart på deras egen utveckling. Vissa kända genvägsmakare beter sig som ohederliga domare i idrottstävlingar.
Unionen är inte redo att ta emot nya medlemmar om vår arbetslöshet fortsätter att vara så här hög. Det leder oundvikligen till konflikter och till ökad instabilitet förorsakad av extrema rörelser. Detta är vår arbetsplats. Vi måste fälla järnridån mellan oss själva, eftersom elimineringen av den sociala och kunskapsmässiga ojämlikheten är ett mycket viktigare villkor än viktningen av kommissionens och rådets röster.
Okunniga och utslagna människor bildar inget informationssamhälle, utan är ett tecken på dess misslyckande. Jag varnar dem som håller på att riva unionen i tu: i en inre krets och de övriga. Vi är ju precis på väg att sätta punkt för tudelningen av Europa, inte att skapa en ny. Det bästa sättet att förenkla byråkratin är att vi koncentrerar oss på de frågor som kräver en gemensam lösning. Det är nödvändigt att man i medlemsländerna och kommunerna kan besluta om saker som berör dessa gemensamma frågor, eftersom vi annars hamnar i ett skrämmande kontrollsamhälle som styrs av en allt dunklare kärna.
Herr talman, därför föreslår jag att kommissionen ger parlamentet en uppskattning beträffande utvecklingen av utvidgningens interna förutsättningar i ljuset av arbetslösheten, utslagningen och den digitala fördelningen.

Titley
Herr talman! Den utmaning som Europeiska unionen stod inför på 80-talet var att fullborda den inre marknaden. På 90-talet var utmaningen att åstadkomma en gemensam valuta. Utmaningen det första året av detta millennium är att utvidga Europeiska unionen på ett sätt som ökar freden, stabiliteten och välståndet på kontinenten och som inte undergräver den stabiliteten.
Därför måste utvidgningen nu ges högsta prioritet. Vi bör inte missa de " öppningsmöjligheter" som kommissionär Verheugen har talat om. Det betyder inte att vi bör gå framåt i blindo. Inget land har en absolut garanterad rätt att gå med. De måste vara redo. Det var därför många av oss oroades över den kritik som kommissionen framförde om Tjeckiska republikens ansträngningar i sin senaste rapport, som antydde något minskade ansträngningar. Vi hoppas bara att de enorma ansträngningar som har gjorts av regeringen den senaste tiden kommer att speglas i kommissionens nästa rapport. Samtidigt bör vi erkänna de ansträngningar som görs av länder som Litauen, för att kompensera för förlorad tid. Det speglades i kommissionens senaste rapport och kommer förhoppningsvis att göra det även denna gång.
Vi måste se till att länderna är redo att gå med och, i synnerhet, att de har den administrativa kapaciteten för att klara av gemenskapens regelverk. Det var därför några av oss blev oroade över att Tjeckiska republiken har försenat genomförandet av sin civilförvaltningslag och saktat ned sin reform av domstolsväsendet, medan Litauen, å andra sidan, har gjort enorma framsteg på det området, i det att man erkänner vikten av administrativ kapacitet.
Medlemsstaterna skulle kunna göra mer inom ramen för sina vänavtal för att hjälpa ansökarländerna med att utveckla deras administrativa kapacitet.
Avslutningsvis är det av avgörande betydelse att vi säljer ansökarländerna till Europeiska unionens väljarkår. Allt för många människor har en syn på ansökarländerna som är tio år gammal. De är nu mycket modernare ekonomier, på många sätt redo för att anta den utmaning som medlemskap i Europeiska unionen innebär, och vi måste sälja den idén till våra medborgare, om de skall stödja utvidgningen i framtiden.

Laschet
Herr talman! Kära kolleger! Rumänien är ett land som säkert inte kommer att bli medlem av Europeiska unionen i den första rundan, men det är ett bra exempel på att kommissionens strategi var riktig när den gjorde tolv länder till jämställda förhandlingspartner, för att sedan låta olika kriterier avgöra när respektive land blir medlem. Detta möjliggör å ena sidan för oss att minska rädslan bland våra befolkningar för att tolv länder, ända till Bulgarien och Rumänien, i ett svep kommer med i Europeiska unionen och överanstränger den; samtidigt kan man hävda att det fastslås mycket klara kriterier som skall uppfyllas innan ett land blir medlem. Allt detta finns med i baronessan Nicholson of Winterbournes betänkande, och i vår grupps namn tackar jag henne så hjärtligt för detta betänkande.
Rumänien slog mycket sent efter järnridåns fall in på vägen mot Europa. Först sedan 1996 har en demokratisk regering kunnat ta igen allt det som andra länder kunde påbörja mycket snart, och därför är de framgångar som uppnåtts under dessa fyra år mycket beaktansvärda. Låt mig också göra ett påpekande om säkerhetsläget: Rumänien är ett land som i Kosovokonflikten stod på Europas och på Natos sida.
Därför bör vi också redan nu överväga att ge en signal. Om anslutningen till Europeiska unionen kommer att dröja mycket längre, så bör Nato överväga att redan tidigare bygga in Rumänien i sina mekanismer. Det gäller också för vår europeiska säkerhets- och försvarspolitik. När man vet att Rumänien och Slovenien vid Natos första utvidgningsrunda redan fanns med i samtalen om att ansluta sig till Nato, så bör Nato inte bli stående i sin utvidgningsprocess.
Beträffande Rumänien kan man också klargöra för vår befolkning att det ligger i vårt intresse att stabilisera Europa. Rumänien kommer även i framtiden att utgöra en yttre gräns för Europeiska unionen. Rumänien är viktigt för stabiliseringen av hela Balkan, för hela den sydosteuropeiska regionen. Därför ligger det i vårt intresse att utvidga vårt rätts- och frihetssystem till Rumänien, och detta är säkert ett argument i en kritisk debatt med allmänheten. Om vi inte ger länder som Rumänien och Bulgarien några perspektiv, finns det fortfarande en instabilitet, och det ligger inte i det europeiska intresset.

Souladakis
Herr talman, herr kommissionär! Vi kan i dag, med de betänkanden om utvidgningen som vi diskuterar, i kombination med Broks betänkande men med även dagens diskussion om den institutionella reformen, utan överdrift beteckna dagen som en festdag för det tjugoförsta århundradets Europa.
Alla betänkanden innehåller väldigt många positiva saker, vilket gör att vi nu med glädje och entusiasm, kan man säga utan att överdriva, kan gå vidare till nästa fas. Tonen i betänkandena är mycket positiv, och belackarna måste därför kliva åt sidan. Vi får inte bara se träden, vi måste se skogen. Det är nu den historiska tiden sammanfaller med den politiska tiden. Det är nu vi måste göra övergången. Det är nu Europa måste motsvara sin framtid, det är nu vi måste ge utvidgningen även ideologiskt innehåll.
Utöver dessa allmänna tankar, skulle jag särskilt vilja ta upp de två sista öarna i Medelhavet som är öststater, Cypern och Malta, vilka nu har siktet inställt på att ansluta sig till Europeiska unionen. De är Europas mest " färdiga" regioner, särskilt Cypern. I det avseendet kommer utvidgningens logik här inte bara att bedömas på grundval av vissa ekonomiska eller icke-ekonomiska kriterier, utan även på grundval av respekt för allmänna principer som måste styra vår uppfattning av framtiden för Europa - fredens Europa, folkens Europa, staternas Europa, jämlikhetens Europa, ett Europa som respekterar de mänskliga rättigheterna.
I den meningen tror jag att Cypernfrågan är den fråga framför alla andra på vilken Europas förmåga att se sin politiska fysionomi kommer att bedömas. Frågan om Cypern och Malta kommer att vara den fråga som skall bevisa för Europa att en utvidgning välkomnas även på geometriska villkor, inte av skäl som geografisk symmetri utan av skäl som politiskt fullbordande av en förening av folk, en förening av kulturer och en förening av framtidsutsikter.

Carrilho
Herr talman! Diskussionen i dag kommer att vara kvar som ett av de viktigaste vittnesmålen för Europaparlamentets arbete när det gäller unionens utvidgning. Låt mig ge ett erkännande, främst till föredragandena av betänkandena, men också till Moscovici och Verheugen för deras inlägg. De har lyckats göra realismen och pragmatiken tydlig i analysen, utan att förlora de ideala målen ur sikte, vilka ger en verklig mening åt det europeiska projektet. Trots de uppenbara skillnaderna i synsätt kan vi iaktta en viktig enhällighet kring de grundläggande aspekterna. Bland dem skulle jag vilja nämna följande: att varje nytt land upptas helt och hållet i Europeiska unionen innebär ett fullständigt engagemang, där vi förenar den ekonomiska konvergensen med anslutningen till ett politiskt projekt. Detta projekt innehåller flera egenskaper som av nödvändighet måste respekteras av kandidatländerna och de nuvarande medlemmarna, om inte utvidgningen skall bli urvattnad. Bland dessa egenskaper, som måste ses som en del av det europeiska projektets identitet, framträder sammanhållningen och solidariteten mellan medlemsstaterna, en ansvarsfull demokrati och etik och en social dimension, samt lika möjligheter.
Slutligen, herr talman, är det faktum att denna diskussion förs vid en tidpunkt då Tyskland firar tioårsjubileet för sin återförening bör få oss att reflektera. Vi har övervunnit det förflutnas spöken. Och om 1900-talet innebar ett extremt splittrat Europa, med två fruktansvärda krig, kommer 2000-talet, om vi vill, att betyda enighet mellan de europeiska folken. Enighet kring ett gemensamt projekt som definitivt är ett fredsprojekt för européerna och mellan Europa och världen.

Andersson
Herr talman! Jag kommer från ett land, Sverige, där skepticismen mot EU-projektet fortfarande är ganska stor. Det finns dock en stor uppslutning kring en fråga, nämligen kring utvidgningen. Man kan fråga sig varför. Jag tror att möjligheten att omvandla EU till ett alleuropeiskt samarbete ger utvidgningen legitimitet.
Vinsterna finns framförallt på det politiska planet. Det är fantastiskt att länderna i detta Europa, som för bara ett tiotal år sedan var delat, skall fatta gemensamma beslut om gemensamma angelägenheter i en nära framtid. Denna förändring ger demokratiska fördelar, och också möjlighet att skapa fred och stabilitet i framtiden.
Det handlar om en ekonomisk kraftsamling, det skall erkännas, men denna kan också ge stora ekonomiska vinster i framtiden genom att vår marknad och tillväxten på vår kontinent ökar.
Vi kommer att se miljömässiga fördelar. Jag bor själv nära Östersjön som är en gemensam angelägenhet för oss alla. När vi skapar gemensamma regler som förbättrar miljön, skapar vi bättre livsbetingelser för framtiden. Det är vår gemensamma uppgift.
I betänkandet anges att varje land skall anslutas till EU på egna meriter. Det är viktigt att så sker, att ett land kan bli medlem av EU när det är färdigt för anslutning. Vi står nu inför två uppgifter: dels att uppmuntra medlemsländerna så att de inte ger upp i sina ansträngningar, varför vi snart måste presentera ett måldatum, dels att föra diskussionen med våra medborgare på hemmaplan, så att det här projektet också i framtiden åtnjuter legitimitet.

Scheele
Herr talman! Kommissionär Verheugen sade i eftermiddags att utvidgningen inte kommer att leda till någon social eller miljömässig dumpning. Jag tror att detta är ett väsentligt mål, och från alla sidor måste man bidra till det, så att vi också helt säkert uppnår detta mål.
De punkter som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har tillfogat i Broks betänkande är steg som är nödvändiga för detta, och en förutsättning för att man skall motverka en stagnation av den europeiska miljöpolitiken. Min grupp stöder därför att man sätter en tidsfrist för övergångstiderna på miljöområdet till maximalt fem år.
Det är ett politiskt krav från oss att man behandlar de ekonomiska problemområdena - vatten, luft och avfall - med prioritet. Om övergångsfrister garanteras är det nödvändigt och till stor hjälp om man i anslutningsfördraget lägger fast realistiska delmål och bedömer det som kränkning av fördraget om dessa delmål inte iakttas.
Parlamentet måste erhålla nödvändig information för att kunna bedöma situationen i kandidatländerna. Årliga rapporter från kommissionen gör det möjligt att följa hur genomförandet fortskrider. Frågan om nukleär säkerhet är en stor utmaning i utvidgningsprocessen. De ansträngningar som redan gjorts på detta område visar att utvidgningsprocessen även här innebär en stor chans till mer säkerhet i kandidatländerna, men också i hela Europa. Mer säkerhet för befolkningen i kandidatländerna och mer säkerhet för hela den europeiska befolkningen blir följden.
Första generationens kärnkraftverk med sovjetisk konstruktion gäller i Europa som särskilt farliga. Vi uppmanar kandidatländerna att senast till tidpunkten för anslutningen ta de kärnkraftverk ur drift som inte går att modernisera. Jag talar här om tre kärnkraftverk, Bohunice, Ignalina och Kosloduj.

Schierhuber
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Betydelsen av och räckvidden för den historiska chansen att förena vår kontinent i fred får inte underskattas av oss. Som politiker måste vi stödja denna djupgående process med ett entydigt " ja" , även om det fortfarande finns många punkter att diskutera och förhandla om. Den politiska visionen kvarstår. Det ansvar som vi som parlamentariker har i denna stund, måste leda till att kommande generationer på vår kontinent kan leva i fred och frihet. Levnadsstandarden kommer också att höjas i de central- och östeuropeiska länderna genom en marknadsinriktad ekonomi, med stöd av demokratiska regeringsformer. Även om det innebär stora ansträngningar för oss, är det rätt väg.
Vi österrikare är på grund av vår geografiska närhet särskilt intresserade och berörda av utvidgningen. Alltför väl kan jag personligen erinra mig järnridån, eftersom min bondgård bara låg några få kilometer från den. Jag har flera gånger hellre de problem, som vi kommer att få genom att öppna gränserna, än att även i fortsättningen leva med ryggen mot järnridån, så som vi gjort i flera årtionden.
Vid sidan av ett principiellt " ja" till unionens utvidgning vill jag betona att denna bör äga rum så snart som möjligt. Särskilt jordbruket spelar en viktig roll, eftersom en mycket större del av befolkningen i kandidatländerna är sysselsatt inom jordbruket. Vi måste säga till kandidatländerna att de här måste genomföra strukturomvandlingen för att vara konkurrenskraftiga på den blivande marknaden, och det måste i ökad omfattning erbjudas alternativa sysselsättningsmöjligheter på landsbygden. Sapard-programmet är en bra möjlighet till detta, och jag är mycket positiv till att kommissionen redan har godkänt sex program.
Övergångsfrister och övergångsbestämmelser bör hållas så korta som möjligt, men jag vill betona en sak: Gemenskapens regelverk måste genomföras fullständigt. Särskild uppmärksamhet bör riktas på villkor som gäller hälsofrågor, växtskydd och framför allt miljö, och på de frågor som är viktiga för oss som konsumenter och också är av stor vikt för oss som jordbrukare för att vi i fortsättningen skall få konsumenternas förtroende. Reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken måste egentligen vara en effektiv basis för de mångsidiga prestationer, som jordbrukarna åstadkommer på alla områden. Vad beträffar den principiella inriktningen på den europeiska jordbruksmodellen och utvecklingen av landsbygden finns det inte någon intressekonflikt mellan jordbrukarna i EU och jordbrukarna i de central- och östeuropeiska länderna. Vi vill lösa problemen gemensamt och gå in i framtiden gemensamt.

Myller
Herr talman! Vi måste absolut få igång en positiv utveckling för utvidgningen. Utöver många andra områden drar bland annat miljön stor nytta av utvidgningen. En förutsättning är dock att vi har klara spelregler för hur utvidgningen skall ske. Vad gäller miljön är det nödvändigt att vi har tillgång till begränsade övergångsbestämmelser och att det finns tydliga föreskrifter för hur man skall agera under övergångsperioden.
Vi diskuterar mycket hur utvidgningen skall finansieras. Vi har avsatt medel i budgeten enligt Agenda 2000, men man måste se till att de nödvändiga resurserna, som behövs särskilt på miljöns område, finns att tillgå uttryckligen före medlemskapet. Man måste allokera mera medel än vad som framställs i Agenda 2000 uttryckligen till verksamhet som föregår utvidgningen. Endast på detta sätt kan vi säkerställa att rättsakterna verkställs. Här måste man nog tillägga att man samtidigt måste se efter den administrativa beredskapen.
I det stora hela har den allmänna debatten präglats av kostnaderna i samband med utvidgningen. Därför är det synnerligen trevligt att höra Klaus Hänsch, som talat för PSE-gruppen, önska att kommissionen gjorde en reell uppskattning av utvidgningens konsekvenser och även av de ekonomiska konsekvenserna ifall det inte blir någon utvidgning. Låt oss fundera på vilka kostnader vi får om tudelningen fortsätter och vad detta innebär på det sociala planet och inom miljön.

Fiori
Herr talman, herr kommissionär! Många kolleger har redan påpekat att utvidgningen är ett viktigt och ambitiöst mål. Låt mig tillägga att det även är en moralisk skyldighet från Västeuropas sida: för elva år sedan kom den sovjetiska regimen till vägs ände och de länderna vände sig till oss med sina förhoppningar. Det är förhoppningar som vi måste reagera på med generositet och på lång sikt. Naturligtvis döljer vi inte svårigheterna i samband med detta projekt. Vi, å ena sidan, måste genomföra våra institutionella reformer och de, å den andra, måste genomföra viktiga interna reformer som bland annat gäller Köpenhamnskriterierna.
I det sammanhanget vill jag peka på de ändringsförslag som lagts fram av Oostlander till betänkandet som rör Tjeckien och Slovenien, om att man äntligen skall ta itu med de problem som ännu inte lösts när det gäller minoriteterna; jag tänker till exempel på den långa tvist som, just i Slovenien, rör den italienska befolkningsgruppen. Frånsett detaljer och mer specifika frågor, så får vi inte förlora den historiska betydelsen av denna process ur sikte. Debatten som har uppstått under den senaste tiden pekar på fyra nyckelfrågor: det datum när förhandlingarna avslutas, anslutningsdatum, den ordning i vilken de nya länderna skall bli medlemmar och övergångsperioden.
Min grupp har redan meddelat sin önskan att de första förhandlingarna skall avslutas under år 2003, vilket skulle ge en möjlighet till anslutning i juni 2004. Naturligtvis är det en öppen fråga när det gäller den ordning i vilken de olika länderna skall komma med, bl.a. för att man måste se hur långt deras interna reformer har kommit. Jag hävdar att det vore en klok lösning att hitta en bra kompromiss mellan en anslutning som är alltför splittrad tidsmässigt, och som utan tvekan skulle vara traumatisk för våra institutioners funktion, och en utvidgning som tar hänsyn till kandidatländernas legitima förväntningar när det gäller tidpunkten.
När det gäller övergångsperioderna så anser jag att vi inte bör falla för frestelsen att använda dessa instrument för att dämpa utvidgningens effekter, medan vi i själva verket späder ut de nya ländernas inträde i Europeiska unionen för att respektera de datum som vi har satt upp. Det är i stället sant att dessa övergångsperioder kan doseras utifrån samtliga länders allmänna intressen, med stor öppenhet, balans och ansvarskänsla.

Berger
Herr talman! I utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor var det vår uppgift att framför allt betygsätta den inre marknaden och den därmed sammanhängande lagstiftningen i kandidatländerna. Men eftersom det - som i dag flera gånger påpekats - handlar om ett av kärnområdena för den europeiska utvidgningen och det här bara kan göras en verklig bedömning av framstegen i detalj, vill jag än en gång beklaga att denna debatt om utvidgningen förs vid en tidpunkt när kommissionens lägesrapporter 2000 ännu inte föreligger. Det är bara på grundval av dem som vi skulle kunna göra en rättvis bedömning av framstegen i de enskilda staterna. Därför måste vi nöja oss med en snarast schablonmässig bedömning, som kanske inte är verkligt anpassad efter situationen i de enskilda staterna.
Vi kan utgå från att det sedan de senaste rapporterna har gjorts väsentliga framsteg. Som ordförande i vår gemensamma parlamentarikerkommitté med Tjeckien vet jag att detta är fallet åtminstone för Tjeckien, men jag antar att det också gäller för några fler stater.
Den inre marknaden är en central beståndsdel om utvidgningen skall lyckas, och det står därför klart för mig att man måste hantera undantag och övergångsfrister särskilt försiktigt. Ändå delar jag vår föredragande Wuermelings åsikt att detta, i båda fördragsparters intresse, inte kommer att gå utan övergångsfrister, och särskilt som ledamot från en gränsregion, där jag på samma sätt som kollegan Schierhuber har en bondgård i närheten av tjeckiska gränsen, är jag angelägen om att man kan komma till rätta med uppkomsten av nära gemensamma ekonomiska områden utan större problem, och att det på båda sidor leder till ett positivt resultat.
Jag vill avsluta med ett påpekande ur kollegan Schröders betänkande, som jag särskilt uppskattade, och som, tror jag, också är i samklang med det som kommissionär Verheugen sade i början av denna debatt. Kollegan Schröder skriver, även om han bara refererar till Tjeckien, men jag tror att det gäller generellt: " Många av de svårigheter som landet fortfarande lider av är ett arv från decennier av diktatur" . Därför gör politiker från de delar av Europa, som fick ett lyckligare öde efter andra världskriget, och detta gäller särskilt för Österrike, klokt i att vara måttliga när de kritiserar dessa länder.

Ebner
Herr talman! Det gläder mig att jag också får bidra med två minuter till denna brokiga diskussion, en diskussion som på grund av klockslaget - och en minut vill jag använda för denna kritik - ju understryker hur man ringaktar problemställningen. Jag anser att det helt enkelt är skamligt att vi diskuterar utvidgningen av Europeiska unionen, som rör 100 miljoner människor, vid midnatt! Vi bör i det avseendet gå till oss själva och överväga om vår parlamentariska diskussion av denna fråga bör ske i form av en så generell taktik för att raska över den. Vi bör inte förvånas över att vi som parlament inte får rimlig uppmärksamhet och respekt utanför denna kammare, när vi uppträder på det viset!
Den andra minuten vill jag använda till frågan om Slovenien. Det gläder mig att betänkandet är så positivt och att Slovenien - det har jag som ledare av delegationen flera gånger kunnat kontrollera, och kommissionsledamoten var ju flera gånger med - verkligen massivt har ansträngt sig för att uppfylla kriterierna. Det finns säkert fortfarande en hel del att göra, och det finns fortfarande frågor som bör klaras upp. Köpenhamnskriterierna är ju inte något statiskt, som man en gång uppnår, och sedan bibehåller, utan dem måste man ständigt utöva respektive tillämpa. Även vi i Europeiska unionen granskar regelbundet om de mänskliga rättigheterna vederbörligen iakttas överallt. I den bemärkelsen är det en utvecklingsprocess som vi följer uppmärksamt, men vi hoppas att Slovenien även i fortsättningen kommer att inta denna positiva ståndpunkt och vara med i den första gruppen.

Stockmann
Herr talman, kära kolleger! I dag är rätt tidpunkt för att diskutera utvidgningen. Tio års medlemskap i Europeiska unionen för det förenade Tyskland är för oss en historia om solidaritet, som nu bör komma andra till del, även om det vid utvidgningen inte bara handlar om solidaritet.
Beträffande Racks betänkande har utskottet för regionalpolitik, transport och turism fört in sin ståndpunkt i Broks betänkande. Tre punkter vill jag som socialdemokrat understryka. För det första: Vi behöver ett ambitiöst transportinfrastrukturprogram för kandidatländerna. Därför anser vi att budgetplanen inte är tillräcklig, ty klyftan mellan det diagnosticerade infrastrukturbehovet och de befintliga finansieringsinstrumenten i unionen, plus kandidatländernas egna möjligheter, är stor, och public private partnership-finansieringsmodeller kommer bara att kunna genomföras delvis. Men tidsrymder om 50 år för utvecklingen är dock politiskt oacceptabla.
För det andra: De transeuropeiska korridorerna har definierats genom samverkan mellan olika transportslag. Av det som till att börja med skedde på grund av nödvändighet - det gällde att lokalisera ett antagligt huvudsakligt flöde av gods- och persontransporter - skulle vi göra en dygd, det vill säga redan från början ta hänsyn till att transportsätten binds samman. Också bör de traditionellt starka godstransporterna med järnväg få störst stöd. Då kanske vi senare besparar oss den mängd ansträngningar för att revitalisera transporterna, som vi nu måste företa i våra egna länder.
För det tredje: För vägtransporterna vill vi ha övergångstider som möjliggör att de öppnas stegvis. De skulle kunna påbörjas redan före anslutningen. En ekonomisk och social balans ligger i båda parters intresse när det gäller att integrera transportmarknaderna, ty följderna av en snedvriden konkurrens på våra vägar håller oss redan i spänning.

Korhola
Herr talman! Idén som Elmar Brok framförde här i dag beträffande ett EES-liknande arrangemang som alternativ för de ansökarländer som inte uppfyller Köpenhamnskriterierna, kommenterades förhållandevis lite. Jag anser att förslaget är värt en granskning.
EES-avtalet får inte på några villkor ersätta det egentliga medlemskapet och lämna länderna i en evig väntehall utan möjlighet till avancemang, men det kunde fungera som ett slags verktyg som på ett belönande sätt sporrar ansökarländerna att verkställa gemenskapens regelverk. EES kunde fungera som ett slags kuvös där EU-fostren mognar till ett fullständigt medlemskap.
Om fullständigt medlemskap beviljas enligt en stram tidtabell blir de långa övergångsperioderna ett stort problem för företagen i medlemsländerna, eftersom konkurrensen snedvrids. Å andra sidan är en långsam takt ett uppenbart problem eftersom kandidatländerna blir frustrerade. I denna spänning ter sig EES-modellen intressant, eftersom den belönar den sökande redan i ansökningsskedet. Detta skulle innebära starkare förbindelse att verkställa gemenskapslagstiftningen än vad som krävs i nuvarande konvergensavtal. EES som omfattar frågor under den första pelaren ger näringslivet i ansökarländerna tillträde till den inre marknaden och ungdomarna och vetenskapen rättighet till utbytesprogram, men förpliktar ännu inte EU att utvidga sitt jordbruksstöd till dessa länder. På detta sätt skulle EES-avtalet innebära en positiv impuls framför allt för ansökarländernas ekonomier - de behöver ju tillväxt för att leda samhället i anslutningsskick - men även för EU:s nationalekonomi, eftersom man beräknar att så mycket som två tredjedelar av kostnaderna för utvidgningen skall kunna täckas genom den ekonomiska tillväxten, kanhända ännu mera med EES-modellen.
De östra mellaneuropeiska marknaderna anses med hjälp av konvergensavtalen vara så öppna att affärsmän från väst själviskt kan fråga vad en utvidgning egentligen tjänar till. Svaret är till verkställandet av gemenskapens regelverk. Om marknaderna öppnades ens i begränsat omfång utan social eller ekologisk reglering skulle medborgarna i ansökarlandet inte ha något skydd mot social och ekologisk dumpning. I sista hand behöver även vi själva skydd mot detta. EES-modellen är så intressant just för att den baserar sig på tanken att verkställningsansträngningarna belönas omedelbart. Förmåner och ansvarsfrågor går hand i hand.
EES-modellen som leder till medlemskap och samtidigt belönar skulle även vara fruktbar för medborgaropinionen. När det redan innan en egentlig anslutning uppstår positiva nationalekonomiska aspekter skapar det en grund för ett möjligast omfattande berättigande för utvidgningen. Detta gäller för medborgarna såväl i ansökarländerna som i de nuvarande medlemsländerna.

Prets
Herr talman! Det faktum att frågan om jämställdhet behandlas som sista punkt i betänkandet om utvidgningen säger förhoppningsvis ingenting om dess betydelse, även om det ibland verkar så. Desto viktigare är det därför att jämställdheten mellan könen integreras som en väsentlig del av de mänskliga rättigheterna i gemenskapens regelverk, och att skapandet av erforderliga institutioner på detta område är en avgörande förutsättning för genomförandet av gemenskapens regelverk.
Därför måste jämställdheten tas upp i anslutningsförhandlingarna parallellt med alla andra frågor, med samma intensitet och betydelse. Lagstiftningsprogram och direktiv från kandidatländerna måste innehålla mekanismer för genomförandet, som möjliggör jämställdhet och entydigt förbjuder diskriminering. Genom dialogen med Europeiska parlamentet och stödet från kompetent personal, samt integrerandet av icke-statliga organisationer, förbund och organisationer liksom av ekonomiska medel måste denna process underlättas för länderna.
De allmänna och privata institutionerna i kandidatländerna måste sträva efter jämställdhet på alla politiska områden, och införliva kvinnospecifika frågor på samtliga sociala, ekonomiska och kulturella områden. Det gör stor nytta att inrätta rådgivningscentraler för kvinnor genom det allmänna, vilka lokalt erbjuder kvinnor rådgivning, hjälp och arbetsförmedling.
I synnerhet bör man hålla ögonen på sysselsättningspolitiken. Samma tillgång till utbildning och som följd därav lika lön för lika arbete är ett måste. Kandidatländerna bör också uppmuntras att delta i gemenskapens program för jämställdhet, i synnerhet också i sådana som handlar om våld mot kvinnor. Statistiken belägger att våldet mot kvinnor i dessa områden har stigit med 10 procent sedan gränserna öppnades. Kvinnohandel är också en brutal och blomstrande affär. Dessa former av våld och kvinnohandel skall redan nu fördömas och bekämpas med alla medel, både i EU och i kandidatländerna.
Många framsteg har glädjande nog redan uppnåtts, men målet för alla ansträngningar får inte uteslutande vara den ekonomiska anpassningen. Respektfull samexistens, varlig och rättvis kontakt, måste utvecklas till att bli den väsentliga pelaren i vår europeiska gemenskap.

Sacrédeus
Herr talman! För Sveriges kristdemokratiska parti är östutvidgningen EU:s högst prioriterade uppgift. Efter två fasansfulla världskrig och femtio år av kommunistiskt förtryck och diktatur, då det trampades på det kristna och universella människovärdet, på demokratin, religionsfriheten och miljön i en förtryckande klasskamps namn, är det nu äntligen dags att ena vår kontinent och världsdel.
Jag vill vända mig personligen till kommissionär Verheugen med några kommentarer, men jag vill innan dess intyga att vi kristdemokrater i Sverige aldrig betvivlat att Verheugen önskar en östutvidgning, och att den kritik som har riktats mot honom delvis har byggt på onda avsikter.
Jag skulle nu vilja kommentera följande punkter: För det första: Låt varje kandidatland förhandla på egna meriter. Låt det löna sig att vara ambitiös i att uppnå EU-målen. För det andra: Säg nej till big bang-tanken om att uppta en stor grupp ansökarländer samtidigt, då detta skulle strida mot principen att varje land upptas på egna meriter. För det tredje: Utarbeta efter hand måldatum för varje ansökarland. För det fjärde: Uppvisa en stark europeisk solidaritet med ekonomiska insatser till förmån för en bättre miljö i östländerna, med tanke på det fruktansvärda miljömässiga arv de lider av från kommunismen. För det femte: Ställ inga nya krav på en ny regeringskonferens och nya fördragsförändringar efter Nice för att kunna ta upp nya ansökarländer. För det sjätte och sista: Se till att befintliga medlemsstater visar solidaritet och omdöme avseende det fördjupade samarbetet, så att vi inte skapar ett EU på nytt uppdelat i A-, B- och C-lag. Låt oss ena Europa!

Zacharakis
Herr talman, herr kommissionär! Jag skulle först av allt vilja uttrycka min uppskattning till föredraganden Brok och till föredragandena av betänkandena om de olika ansökarländerna för deras ytterst utförliga och balanserade arbeten. Jag skulle särskilt vilja uttrycka min förhoppning om och mitt intresse av att förhandlingsförfarandet med Bulgarien och Rumänien, trots de förståeliga svårigheterna, kommer att utvecklas smidigt och utan förseningar, så att dessa två Balkanländer, när de nödvändiga förutsättningarna har uppfyllts, kan anslutas till Europeiska unionen, något som kommer att befästa framstegen, säkerheten och freden i hela sydöstra Europa.
Till sist vill jag alldeles särskilt gratulera föredraganden Poos och uttrycka min tillfredsställelse över det framgångsrika genomförandet av anslutningsförhandlingarna med Cypern, vilka har kommit längst av alla anslutningsförhandlingar med kandidatländerna, med 16 redan avslutade kapitel, något som utan tvekan tyder på att även deras slutresultat kommer att bli gott. Självfallet hoppas vi alla att problemet med Cypern kommer att lösas under tiden i enlighet med FN:s resolutioner och toppmötesavtalen, så att öns hela inhemska - jag betonar: inhemska - befolkning, grekcyprioter och turkcyprioter, kan njuta av de fördelar som anslutningen för med sig.
Men om detta ändå, trots den cypriotiska regeringens konstruktiva inställning, som har erkänts av alla, visar sig vara omöjligt, på grund av den turkiska sidans ihärdiga vägran, då anser jag, herr talman, att Europeiska unionen inte kan tillåta att Cyperns anslutning hindras av den turkiska omedgörligheten, utan att vi i stället omedelbart skall välkomna Republiken Cypern och utnämna landet till medlem i unionen i avvaktan på ett framtida, fullständigt deltagande, något som för övrigt skedde även i fråga om en av de grundande medlemsstaterna, vars årsdag av förening vi firar i dag.
Avslutningsvis skulle jag vilja ta tillfället i akt och instämma i många kollegers tankar och funderingar när det gäller behovet av att äntligen ingående undersöka frågan om Europas gränser och, följaktligen, om omfattningen av Europas utvidgning, liksom om ett ändamålsenligt sammanställande av en särskild rapport om detta av Europaparlamentet.

Karas
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Som sista talare vill jag än en gång helt kort gå in på fyra punkter.
För det första: För oss är utvidgningen inte bara en förpliktelse. Vi vill ha den å ena sidan av moraliska orsaker, men också av fullaste politiska övertygelse. Utvidgningen är en win-win-situation. Båda sidor, medlemsstaterna i Europeiska unionen och kandidatländerna, kommer att dra nytta av denna utvidgning, när den har ägt rum.
För det andra: Det handlar i samband med utvidgningen - både utvidgningen av Europeiska unionen och av EMU - om att uppfylla kriterier. Å ena sidan skall Köpenhamnskriterierna, å andra sidan Maastrichtkriterierna uppfyllas. Till alla länder bör man säga att anslutningen till Europeiska unionen inte betyder direkt anslutning till EMU och euroområdet, utan att fristerna är olika. Det står klart att det inte skall finnas något opting out för EMU och att ingen av förhandlingarna är någon basar.
För det tredje: Vi måste göra allt för att till år 2003 förbereda Europeiska unionen för utvidgningsprocessen i den bemärkelse som nämndes av kommissionens ordförande Prodi i hans storartade tal.
För det fjärde till slut - något som är mycket viktigt för mig: Trots de pakter som måste uppfyllas är utvidgningsprocessen en politisk process. Det handlar om oro och förhoppningar hos människor, om chanser och risker, om fördomar och fakta. Denna politiska process måste vi ta på allvar, i enlighet med dess historiska dimension, och söka samtal med medborgarna. Vi behöver få en politisering av politiken i utvidgningsprocessen, i förmågan att föra en dialog med medborgaren. Utvidgningsprocessen och EMU är inte bara en sak för de europeiska institutionerna. Jag uppmanar medlemsstaterna och alla offentliga ledamöter och medier på alla områden att i ökad utsträckning ta del av denna process, ty bara på så vis kan vi också uppfylla medborgarnas förtroende i dessa nödvändiga initiativ, vars mål är positiva för oss alla.

Talmannen
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 22.45.)

