

Talmannen.
   – Vi ska börja med den gemensamma debatten om budgetförfarandet för budgetåret 2006. Vi ska gå igenom
– betänkande (A6-0309/2005) av Giovanni Pittella för budgetutskottet om förslaget till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2006 (avsnitt III, Kommissionen) (C6-0299/2005 – 2005/2001(BUD)) och
– betänkande (A6-0307/2005) av Valdis Dombrovskis för budgetutskottet om förslaget till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2006 (avsnitt I, Europaparlamentet, avsnitt II, Rådet, avsnitt IV, Domstolen, avsnitt V Revisionsrätten, avsnitt VI, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, avsnitt VII, Regionkommittén, avsnitt VIII (A), Europeiska ombudsmannen, avsnitt VIII (B), Europeiska datatillsynsmannen) (C6-0300/2005 – 2005/2002(BUD)). 
Giovanni Pittella (PSE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Två frågor har slagit mig flera gånger under denna långa process på vägen till omröstning i första behandlingen. För det första: Vad är budgeten? Är det en tråkig räkneövning eller en viktig politisk handling? För det andra: Motsvarar våra beslut – eller snarare ”medbeslut” – våra medborgares prioriteringar, och är det verkligen vårt jobb att finansiera dessa prioriteringar, eller skulle det vara mer rättvist om de finansierades ur nationella eller regionala budgetar?
Jag tror att dessa två frågor, som gäller både årsbudgeten och budgetplanen, uppstår varje gång man analyserar budgetposter och utgiftskategorier. De utgör kärnan i en debatt som måste övervinna torftiga teknikaliteter, eftersom den på det hela taget är en politisk debatt. Huruvida Europeiska unionen bör vidta vissa åtgärder men inte andra är ingenting som bör beslutas inom stängda dörrar och ge bränsle åt en förlegad och innehållslös dialektik mellan förespråkarna för en åtstramningspolitik och företrädarna för en låtgåpolitik.
Detta är en central fråga på den EU-politiska dagordningen, och jag måste säga till rådets företrädare att jag är förbluffad över att det inte finns något utrymme för dessa frågor vid morgondagens toppmöte mellan stats- och regeringscheferna. Hur kan man lägga fram ett förslag till unionens sociala agenda om man inte samtidigt förankrar den med de beslut som fattas i den årliga och den fleråriga budgeten? Detta är ett mysterium som jag hoppas att vi kommer att få svar på under dagens tal av ordförande Tony Blair.
De ekonomiska resurser som behövs för att utföra vårt arbete är en nyckelfråga. Det är dags att ta tjuren vid hornen. Frågan är följande: Finns det några ansvarsområden som måste behandlas på överstatlig nivå? Finns det ett europeiskt mervärde när det gäller nationella offentliga utgifter? Vilka är dessa politiska åtgärder och program och var i EU-budgeten hör de hemma?
Jag ska ge er några exempel. Det första gäller sammanhållningspolitiken. Detta är en nödvändig politik, men vem bör utforma den? Det råder inga tvivel om att unionen fortfarande är märkt av social, ekonomisk och regional obalans. Därför är det absolut nödvändigt att främja ekonomisk utveckling genom att ta itu med de strukturella bristerna, stimulera en hållbar tillväxt och kraftigt höja sysselsättningsnivån och öka konkurrenskraften. Denna politik måste genomföras på EU-nivå eftersom detta är den enda nivå där den kan bli effektiv när det gäller kostnader, rationalisering och standardisering av förfaranden, resursdelning, objektiv målsättning och utbyte av goda rutiner.
Mitt andra exempel rör forskningen. Måste forskningspolitiken utformas på EU-nivå? Bör det med andra ord, utöver de individuella medlemsstaterna och de privata aktörerna, även finnas ett engagemang för direkt forskning på EU-nivå? Den konkurrensklyfta som har bildats de senaste åren och som gör att vår kontinent sackar efter såväl tillväxtekonomier som etablerade ekonomier är uppenbar för alla. Kan vi täppa till klyftan enbart med hjälp av skyddsåtgärder, eller måste vi i stället förbättra det europeiska forskningsarbetet genom att inrätta forskningscentrum, skapa mervärde åt industrin och de små och medelstora företagen, främja samarbetet mellan den offentliga och den privata sektorn genom främst forskningsinfrastruktur och partnerskap mellan offentliga och privata företag, sprida kunskap samt upprätta kontakter mellan våra forskare världen över?
Som ni vet tar fler människor doktorsexamen i vetenskap och ingenjörsvetenskap i Europeiska unionen än i Förenta staterna, men många av dem beslutar sig för att emigrera eller byta karriär. För närvarande arbetar ungefär 85 000–90 000 europeiska forskare inom vetenskaplig forskning i Förenta staterna. Ökade investeringar på EU-nivå skulle säkerligen kunna bidra till att förbättra situationen. I detta avseende visar uppgifter från hela världen att Europeiska unionen har en lång väg att gå för att hinna ikapp sina största konkurrenter.
Under 2001 satsade Europeiska unionen 1,9 procent av sin BNP på forskning, medan Japan avsatte 3,1 procent och Förenta staterna 2,8 procent. Det huvudsakliga programmet för våra åtgärder inom detta område är, som vi alla vet, det sjätte ramprogrammet, och det sjunde ramprogrammet håller på att fastställas. Kan vi nöja oss med otillräckliga ekonomiska medel för dessa instrument?
Mitt tredje exempel gäller utbildning, yrkesutbildning, kultur och ungdomspolitik. Tony Blair har rätt när han – som i sitt passionerade och väl mottagna invigningstal för det brittiska ordförandeskapet här i kammaren – påminner oss om att vi måste modernisera vår sociala modell och drastiskt minska den förfärliga siffran 20 miljoner arbetslösa genom att öka produktiviteten, utbilda fler arbetstagare inom vetenskap och göra mänskligt kapital till vår främsta prioritering. Det är emellertid troligt att hans åsikt blir mindre effektiv om den inte åtföljs av konsekventa beslut om de ekonomiska medel som behövs för att genomföra den.
Vi har gjort några specifika val genom att öka summorna för ungdomsprogrammen. Det har kanske aldrig skett en så stor ökning för de tre grundläggande ungdomsprogrammen, dvs. Sokrates, Leonardo och Ungdom, före den här budgeten. Vi måste skicka ut starka signaler till Europas unga och vara konsekventa när det gäller ungdomspakten, som regeringarna själva lanserade för några månader sedan. Vi måste upprätta nya pilotprogram, som Erasmus för unga företagare och Erasmus för gymnasieelever (16–18 år).
Mitt sista exempel rör externa åtgärder. De senaste åren har vi sett en paradoxal situation utvecklas. Å ena sidan har Europeiska unionen med rätta uppmanats att spela en mer enad och tydlig roll i de globala frågorna, å andra sidan har det funnits ett krav, i synnerhet från medlemsstaterna, på att behålla såväl vetorätten i utrikespolitiken som en fullständigt inadekvat finansieringsnivå.
Människorna i EU har därför all anledning att klaga över unionens stora brist på inflytande på den större internationella arenan. Gemenskapsbudgeten, som i grova drag endast uppgår till 5 miljarder euro, förväntas nu täcka återuppbyggnaden i Irak, återuppbyggnaden i Afghanistan, tsunamikatastrofen, det humanitära stödet, stärkandet av demokratin, skyddet av de mänskliga rättigheterna i krisdrabbade regioner, kampen mot fattigdom och nöd, samarbetsprogrammen i Medelhavsområdet och på Balkan samt åtskilliga andra stora initiativ. Dessutom har det nyligen meddelats – med rätta – att vi måste öka vårt stöd till återuppbyggnaden i Pakistan efter jordbävningskatastrofen där. Sedan har det även meddelats att vi ska bidra mer till att stödja fredsprocessen i Mellanöstern.
Allt detta innebär att vi är fast i en ohållbar situation mellan dessa politiska uttalanden, åtaganden och – vågar jag påstå – skyldigheter, och anslagen i utgiftskategori 4, som endast uppgår till 5 miljarder euro. Denna motsägelsefulla situation gör att våra medborgare betraktar oss alla – Europaparlamentet, kommissionen och Europeiska rådet – som typexempel på ineffektiva ledare. Detta är alltså de frågor som jag anser gälla vår budget.
Jag anser att den strategi som budgetutskottet har antagit grundar sig på följande principer: att hålla sig till tidigare års strategier, att låta alla möjliga strategiska alternativ vara öppna för parlamentet så att ett slutligt beslut kan fattas vid förlikningen i november, utan att det interinstitutionella avtalet ogiltigförklaras vid denna tidpunkt, men att man utnyttjar flexibilitetsmekanismen maximalt för att stå fast vid alla våra prioriteringar, att garantera en tillräckligt hög allmän utbetalningsnivå, att se till att strukturfondsutbetalningarna är tillräckliga, att tillhandahålla maximalt stöd för att uppnå Lissabonmålen genom att öka stödet till små och medelstora företag, forskning, miljö och framförallt allt till ungdomspolitiska åtgärder och slutligen att öka de ekonomiska åtagandena under utgiftskategori 4 (externa åtgärder) där utgiftstaket inte ger utrymme för stöd till de nya katastrofer som varje år läggs till de som redan finns – Afghanistan, Irak, tsunamin. Detta ska ske parallellt med parlamentets traditionella prioriteringar. Jag ska bespara er siffrorna, som ni känner till minst lika väl som jag, och i stället gå vidare till den politiska slutsatsen.
Företrädare för rådet, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Detta är vår ståndpunkt. Det är en stark och förnuftig ståndpunkt för en ambitiös men opretentiös budget. Det är en ståndpunkt som vi är överens om tack vare ett ansvarsfullt bidrag från samtliga politiska grupper. Jag skulle vilja tacka alla gruppsamordnarna i budgetutskottet och alla de ledamöter som har bidragit till vårt arbete och gjort det möjligt för oss att undersöka de minst 900 ändringsförslagen, och som hittills har sett till att vi har haft ett mycket brett samförstånd för vår plattform. Jag tackar kommissionsledamoten för det samarbete som har etablerats och som har växt sig starkare och starkare och blivit så ovärderligt att våra ståndpunkter har sammanfallit i mycket stor utsträckning. Jag tackar rådets företrädare, Ivan Lewis. Jag tackar honom i dag för hans stora vänlighet i dialogen med parlamentet, och i morgon kan jag förhoppningsvis tacka honom för de positiva reaktioner som jag hoppas att rådet kommer att ge oss vid förlikningen.
Jag vill även tacka ordförande Janusz Lewandowski och den personal och de sekreterare som har assisterat mig, i synnerhet min unika assistent – ursäkta denna personliga anmärkning, men den är uppriktig och välförtjänt – för de senaste månadernas hårda arbete. Jag är säker på att hon kommer att fortsätta med det.
Mitt sista uttalande riktar sig återigen direkt till rådet. Vi säger ofta att det måste bli en förfärlig kraftmätning mellan parlamentet och rådet mellan första och andra behandlingen. Men jag frågar rådet: Stämmer verkligen detta? Är det oundvikligt att blod ska flyta i Karl den stores gyllene salar? Måste vi komma beväpnade med artikel 272 gömd i rockärmen? Är det så otroligt svårt att förstå att det inte rör sig om en samling dumdristiga korporativa krav, utan helt enkelt och dramatiskt nog om framtiden och ödet för EU, våra institutioner och det tillitsfulla förhållandet mellan oss och våra medborgare – ett förhållande som har blivit väldigt tunnslitet men som fortfarande går att laga och återuppliva?
Denna budget är en bro till den nya programperioden. Den kommer vid en förfärlig tidpunkt i unionens liv och historia. Det kan inte undgå er, herr Lewis, eller era representanter som finns här idag, eller ens Tony Blair, att det finns utmaningar som ingen kan ta itu med ensam, oavsett hur mycket ni tror på den brittiska traditionen, från Churchill och framåt, som gör att ni snarare är partner till, än en del av, det enade Europa. Unionen kan endast ta itu med dessa utmaningar, från sammanhållning till konkurrenskraft och externa åtgärder, om den har tillräckliga ekonomiska medel för att göra detta.
De nya globala förhållandena, som inte ens gick att förutse när den nuvarande budgetplanen fastställdes 1999, ställer oerhört stora krav på oss som vi måste leva upp till på ett lämpligt sätt. Jag tror att det är väldigt få människor som vill ha ett svagare EU, medan många kräver ett starkare EU. Min förhoppning är att den andra halvan av det brittiska ordförandeskapet ska förse oss med två lysande avgörande resultat som kan få oss tillbaka på fötter. Tillsammans kan vi lägga fram en bra budget för 2006 och tillsammans kan vi presentera den nya budgetplanen före årets slut och inleda en ny period av tro på det europeiska projektet. 
Talmannen.
   – Herr Pittella! Tack för era förklaringar och för att ni var så noggrann med att hålla er till er talartid. Fördelen med Europeiska unionen är att vi kan vara försäkrade om att allt annat än blod kan flyta genom salarna i Karl den stores byggnad. Tack för er illustration, som gör oss uppmärksamma på vår nuvarande situation. 
Valdis Dombrovskis (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! I morgon ska Europaparlamentet rösta om Europeiska unionens budget för 2006. Denna omröstning kommer att innebära mer än att bara fastställa de årliga anslagen för EU:s ekonomi. 2006 är det sista året för den befintliga budgetplanen. Därför kommer budgeten för 2006 även att utgöra en referenspunkt när det gäller att fatta beslut för nästa budgetplan, den för perioden 2007–2013.
Med hänsyn till 2006 års budget för de övriga EU-institutionerna är de viktigaste prioriteringarna EU:s utvidgning och det effektiva och mycket målinriktade utnyttjandet av EU:s budgetresurser. Den första prioriteringen hänger samman med det framgångsrika avslutandet av 2004 års EU-utvidgning, eftersom företrädarna för de nya EU-medlemsstaterna fullt ut integreras i EU:s institutioner. Den hänger också samman med förberedelserna för nästa EU-utvidgning, då Bulgarien och Rumänien kommer att ansluta sig. Vi har en oacceptabel situation där många fasta tjänster som avsatts för de nya medlemsstaterna fortfarande inte är tillsatta, trots att det redan har gått mer än ett år sedan EU-utvidgningen. Ett av de problem som måste betonas i detta sammanhang är den överdrivna byråkratin och de långsamma förfarandena för anställning av personal. För att se till att nästa utvidgningsomgång blir framgångsrik föreslås att stöd ges till alla de fasta tjänster som de övriga institutionerna begär i samband med utvidgningen samt till andra ytterligare utgifter som står i samband med EU-utvidgningen. Den andra prioriteringen är en effektiv och mycket målinriktad användning av EU:s budgetresurser. I denna prioritering ingår till exempel att fokusera EU-institutionernas utgifter på de grundläggande uppgifterna, att endast stödja nya budgetanspråk och begäran om fasta tjänster efter det att möjligheten att omfördela resurserna och personalen inom ramen för den befintliga budgeten har bedömts samt att endast stödja nya initiativ efter det att en bedömning har gjorts av initiativens inverkan på budgeten och det interinstitutionella samarbetet när det gäller ett ekonomiskt och effektivt utnyttjande av budgetresurserna. Båda institutionerna med beslutsrätt om budgeten – Europaparlamentet och rådet – förespråkar principerna om budgetdisciplin och förnuftig användning av EU-medborgarnas skattepengar. Rådet föreslår att man minskar de andra institutionernas administrativa utgifter med 15 miljoner euro jämfört med de belopp som institutionerna ursprungligen hade begärt. Det måste emellertid nämnas att denna minskning i många fall har genomförts på ett obetänksamt sätt utan att man har gjort någon grundlig undersökning av de särskilda karaktärsdragen och problemen i institutionernas arbete. Efter en noggrann genomgång av kraven i budgeten för de övriga institutionerna föreslås det att en del – totalt 7,5 miljoner euro – av de nedskärningar som Europeiska rådet gjort i budgeten återinförs. När det gäller Europaparlamentets budget skulle jag först och främst vilja betona frågan om taket för de gemensamma utgifterna. Efter en omfattande diskussion i budgetutskottet, där hänsyn togs till erfarenheterna från förra årets uppskruvade budgetomröstningar och misslyckandet till följd av detta att uppnå parlamentets budgeterade utgifter, föreslås det att parlamentets budgeterade utgifter minskas med 20 miljoner euro jämfört med administrationens krav. Jag anser att Europaparlamentets budget borde fastställas utifrån de behov som har fastställts efter en noggrann utvärdering. Att uppnå ett tak på 20 procent för totala administrativa utgifter är inte ett mål i sig.
Frågan om den summa på över 200 miljoner euro som varje år tillkommer för att Europaparlamentet ska ha ett säte i Strasbourg är naturligtvis fortfarande aktuell. Det största problemet är att underhålla två parlamentsbyggnader parallellt, en i Bryssel och en i Strasbourg. Det måste erkännas att denna fråga faller inom Europeiska rådets behörighet.
För att se till att information är tillgänglig och att Europaparlamentets arbete förklaras bättre för EU:s medborgare har det ägnats betydande uppmärksamhet åt informations- och kommunikationspolitiken i Europaparlamentets budget för 2006. I detta sammanhang bör man särskilt betona Europaparlamentets roll som företrädare för EU:s medlemsstater. Det har redan vidtagits olika åtgärder. Jag kan till exempel nämna lanseringen av Europaparlamentets nya hemsida, där man har lagt mycket större tonvikt på aktuell information om parlamentets arbete på alla officiella EU-språk. Det har föreslagits att Europaparlamentets besöksprogram ska förbättras under 2006 och att det bör upprättas en särskild informations- och kommunikationsreserv.
Avslutningsvis skulle jag vilja återgå till den fråga jag betonade i början av mitt anförande. Med tanke på att 2006 är det sista året i den nuvarande budgetplanen är det viktigt att de totala åtagandebemyndigandena och betalningsbemyndigandena för 2006 års budget stämmer överens med de åtaganden som Europeiska unionen har gjort, däribland de åtaganden som hör ihop med EU-utvidgningen. Jag håller fullständigt med om det som Giovanni Pittella sa om att det under 2006 måste finnas en tillräcklig summa betalningsbemyndiganden, däribland till strukturfonderna. Den ställning som Europeiska rådets intog i samband med EU-budgeten för 2005, när det på ett konstlat sätt satte stopp för summan av betalningsbemyndiganden, var oacceptabel. Nu har Europeiska rådets obefogade inställning blivit uppenbar. Europeiska kommissionen håller på att utarbeta ändringsförslag till 2005 års budget som innebär en större summa betalningsbemyndiganden till strukturfonderna. Om Europeiska rådet återigen försöker stoppa summan av betalningsbemyndiganden för 2006 års budget visar detta att rådet inte är berett att helt och hållet finansiera de åtaganden som EU har gjort inom ramen för den nuvarande budgetplanen. Det måste påpekas att denna hängivelse åt tomma löften utan stöd i form av handlingar ökar det främlingskap och den skepsis som medborgarna känner för EU.
Som avslutning skulle jag även vilja göra kommissionsledamot Dalia Grybauskaitė särskilt uppmärksam på den dåliga lettiska översättningen av den budget som Europeiska kommissionen har utarbetat. Det gäller till exempel budgetposterna 02 03 02 02 och 02 03 02 03 som gäller läkemedel mot sällsynta sjukdomar. I kommissionens lettiska översättning talar man om resurser för att behandla föräldralösa barn och om läkemedel för föräldralösa barn. Kommissionsledamoten bör därför inte bli förvånad om hon får förfrågningar från lettiska föräldralösa barn om finansiering av deras läkemedel, eftersom det faktiskt står så i den översättning som Europeiska kommissionen har utarbetat. Tack för er uppmärksamhet. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Dombrovskis. Vi ska alla försöka förbättra våra förfaranden för flerspråkig kommunikation. 
Dalia Grybauskaitė,
   – Jag skulle vilja tacka parlamentet för dess utvärdering av budgetförslaget för 2006 och Giovanni Pittella för hans uppskattning av vår växande förståelse. Jag vill också tacka för kommissionens och parlamentets samarbete och för sättet att diskutera och förbereda godkännandet av budgeten. För att undvika översättningsproblem kommer jag att fortsätta på engelska. 
 För att undvika tolkningsproblem gör jag min mer tekniska presentation på engelska. Giovanni Pittella föregick med gott exempel med sin presentation.
Jag ska gå igenom de olika rubrikerna. När det gäller jordbruksutgifter, under rubrik 1a, kommer kommissionen om en vecka att lägga fram sina nya beräkningar i enlighet med de senaste marknadstendenserna. Detta kommer, enligt den information vi har fått, att medföra en minskning av de utgifter som kommissionen har föreslagit för jordbruket.
När det gäller den andra rubriken – strukturella åtgärder – lades kommissionens budgetförslag fram på grundval av observerade trender och våra reviderade beräkningar, som inte exakt stämmer överens med medlemsstaternas. Kommissionen kommer att lägga fram en ändringsskrivelse i början av november, där vi tar hänsyn till de slutliga uppgifter vi får från medlemsstaterna i slutet av den här månaden. Under de första veckorna i november återkommer vi till er med det slutliga förslaget, som måste beslutas på trepartsmötet i november.
När det gäller intern politik har parlamentet lagt fram många ändringar, huvudsakligen om gemensamt beslutade program. Som vanligt bekräftar kommissionen alltså att alla förslag inom medbeslutanderamen kommer att stödjas, om två budgetmyndigheter kommit överens om detta.
Yttre åtgärder är den svåraste rubriken för oss alla, särskilt eftersom den innehåller påtryckningar när det gäller användning av flexibilitetsinstrumentet. Nästa år kommer vi att behöva utgifter åtminstone för tsunamin och för sockerreformen, och det står klart att ytterligare två utgifter kommer att bli nödvändiga: stöd till Gaza och till jordbävningen i Pakistan. Detta preciserar och karaktäriserar klart och tydligt hur vi bör se på eller tolka flexibilitetsinstrumentets användning i framtiden, och jag vill återigen bekräfta vad jag sa nyligen i budgetutskottet: kommissionen och dess rättstjänst menar att upp till 493 miljoner euro finns tillgängliga inom flexibilitetsinstrumentet för år 2006.
När det gäller administrativa utgifter och poster välkomnar jag ett återinförande av det preliminära budgetförslagets alla krav som vi har presenterat. Jag välkomnar också reaktionen från rådet och parlamentet på det meddelande om rekrytering som skickades ut i september, och jag vill korrigera en punkt i Valdis Dombrovskis redogörelse. Alla 1480 poster för nya medlemsstater har nu fyllts. Det finns inga vakanta platser kvar. Vi gör vårt bästa.
Om 16 miljoner euro ska reserveras på det sätt som föreslagits idag, enligt mycket stränga villkor som inte kan uppfyllas helt nästa år, kommer vi således att konfronteras med rekryteringsproblem för ungefär hälften av de nya posterna som föreslagits, ca 200 till 300 poster. Kommissionen vill ändå passa på att kommentera ändringsförslagen som helhet, särskilt de som ska läggas fram i vår skrivelse om genomförbarhet och som är av stor vikt för parlamentet. Jag skickar den till er före den andra behandlingen.
Vi vill önska föredraganden och parlamentet en mycket konstruktiv debatt och en lyckad omröstning i morgon. Kommissionen kommer att finnas vid er sida och hjälpa till att nå en överenskommelse för 2006 i november eller senast i december. 
Pasqualina Napoletano (PSE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! I egenskap av ställföreträdare för föredraganden, Véronique De Keyser, skulle jag vilja uppmärksamma tre punkter som tagits upp i utskottet för utrikesfrågor.
Den första gäller Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, där vi inte accepterar den 25-procentiga nedskärning som förslås av kommissionen, utan vi vill att en återställning ska göras till lägst nivån i 2005 års budget.
Den andra punkten gäller stöd för återuppbyggnad i Irak. Vi vill att gemenskapens pengar ska användas på ett sätt som medger insyn genom att de anförtros FN:s myndigheter i Irak.
Till sist uppmanar vi rådet att vara tydligare när det gäller användningen av medel för EU:s särskilda representanter. I väntan på förklaringar från rådet har utskottet för utrikesfrågor föreslagit att de betalningsbemyndiganden som avsatts för den aktuella budgetposten minskas med 1,5 miljoner euro. 
Nirj Deva (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden Giovanni Pittella till den utmärkta budgetredovisningen, och kommissionsledamoten.
Giovanni Pittella har varit vänlig nog att infoga ca 80 procent av budgetändringsförslagen från utskottet för utveckling. Vi vet allihop att den här budgeten är mycket stram. Giovanni Pittella har själv förklarat att yttre åtgärder har varit mycket svårt: Afghanistan, Irak, tsunamin, Gaza och jordbävningen.
Jordbävningen utgör en utmaning. Tre miljoner människor är strandsatta på bergssluttningar och håller på att frysa ihjäl. De har varken tält, mat eller vatten. Logistiskt är det omöjligt att förse dem med mat, vatten, värme etc. Vi vet inte hur mycket det kommer att kosta i år. Gensvaret efter tsunamin var enastående – jag befann mig mitt i det. Globalt samlades 5,3 miljarder US-dollar in, varav 160 miljoner euro var EU:s bidrag och sedan ytterligare belopp via flexibilitetsinstrumentet.
Jag är medveten om att det brittiska ordförandeskapet är mycket engagerat i jordbävningen och Pakistan. Men att mätta och ta hand om tre miljoner människor över vintern kommer att bli svårt. Kan vi adoptera en familj och be det pakistanska folket i Karachi, Lahore eller Rawalpindi att se efter dem i ett halvår och hjälpa dem med kuponger, ransoneringskort och förse dem med mat så att de inte svälter ihjäl uppe i bergen? Jag vet inte.
Jag är också mycket tacksam över att mycket av vad utskottet för utveckling har bett om har förverkligats. Jag är bara besviken över att handtvättprogrammet – som vi talade om i mitt utskott – inte togs upp av budgetföredraganden. Jag skulle vilja att det noteras. 
David Martin (PSE ),
   . – Herr talman! Jag tror att vi alla är överens om att handel kan göra mer för utvecklingen än allt bistånd vi ger och alla skuldavskrivningar vi gör. Med andra ord kan Hongkong i december bli viktigare för utvecklingen än toppmötet i Gleneagles i somras var. Handel är dock mer än bara liberalisering: vi måste hjälpa utvecklingsländerna att få ut sina varor på marknaden och vi måste hjälpa dem att uppnå vår tekniska standard och vår hälsostandard.
Därför föreslår utskottet för internationell handel en ny budgetpost: ”bistånd för handel”. Det är inte så att vi inte redan har handelsbistånd i vår budget, men för tillfället är den spridd över två hundra olika budgetposter. Vi i handelsutskottet skulle vilja att detta inordnades under en enda budgetpost. Vi vill ha en tydlig budgetpost så att bistånd för handel kan mobiliseras lättare samt göras synligare och mer tillgängligt för utvecklingsländerna. 
Christopher Heaton-Harris (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för att han kom hit idag. Jag vill också börja med att tacka föredraganden från budgetutskottet för att ha besökt några av budgetkontrollutskottets sammanträden och lyssnat på utskottets synpunkter och frågor. Detta är en mycket hälsosam process för oss alla att medverka i.
Budgetkontrollutskottets arbetsprocess ser ut som följer: vi går igenom våra betänkanden om ansvarsfrihet och tittar på slutsatser och punkter som vi har tagit upp och som parlamentet har beslutat om men som kommissionen inte har genomfört helt och hållet, och sedan föreslår vi ändringar för att garantera genomförande i framtiden.
Vi tittar också på OLAF:s budget i detalj eftersom det är ett av de områden där vi har stort intresse och kommer att ha stort intresse i framtiden. I år efterfrågade OLAF många fler tjänster, 25 nya tjänster faktiskt, och en ökning av budgeten med 10 procent. Vårt utskott, som bör vara det utskott som arbetar för och stödjer OLAF mest (vilket jag tror att vi faktiskt gör), ansåg inte att dessa nya tjänster faktiskt var nödvändiga. En av ändringsförslagen till budgeten i år innehåller detaljer om det här. Vi letar efter en tillfredsställande förklaring, som jag inte är säker på att vi riktigt har fått.
Vi bad också EG-domstolen och revisionsrätten att ändra sina respektive administrativa beslut före den 1 november i år, så att privat användning av tjänstebilar utesluts, och det finns ändringsförslag till budgeten om det.
Slutligen en helt annan sak, en personlig kommentar. Det finns ett ändringsförslag som undertecknats av alla ledamöter av parlamentet, som tillåter finansiering av EU-täckande evenemang för att främja social integration av unga människor och mentalt handikappade människor genom idrottsaktiviteter, som jag hoppas att föredraganden tar upp. 
Catherine Guy-Quint (PSE ),
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Som företrädare för utskottet för ekonomi och valutafrågor skulle jag vilja sammanfatta våra budgetprioriteringar.
Först och främst behöver vi lämpliga resurser för att åstadkomma hög kvalitet och sammanhängande ekonomiska analyser som gör det möjligt att skapa lämpliga ekonomiska framtidsutsikter för unionen. Ni vet att vi står bakom Princeprogrammet ”Euron, en valuta för Europa”, för som vi vet är en andra fas av införandet av euron nära förestående, och vi måste därför också hålla intresset för valutan uppe bland medborgarna i alla våra länder.
Slutligen är vi mycket angelägna om att hjälpa små och medelstora företag genom att arbeta både för en hållbar ekonomisk miljö för mikroföretag och för etiska finansieringsinstrument. När det gäller att ge stöd till Fiscalis-programmet, som syftar till att förbättra funktionen hos systemen för indirekt beskattning på den inre marknaden, håller vi på att utbilda de tjänstemän som behövs i varje land eftersom detta enligt vår mening garanterar att unionen har en framtid och är säker och framgångsrik. 
Jamila Madeira (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka Giovanni Pittella för hans omfattande arbete under budgetförfarandet för 2006.
Utskottet för sysselsättning och sociala frågor, för vars yttrande jag varit föredragande, välkomnar att budgetutskottet har erkänt och accepterat behovet av att utöka vissa utgiftskategorier och dessutom att återställa de summor som fastslogs i det preliminära budgetförslaget avseende Europeiska socialfonden, Equalprogrammet, EURES, åtgärder för att bekämpa och förebygga social utslagning samt Leonardoprogrammet.
Vissa av våra förslag hamnade dock på undantag, och eftersom vissa av dem ligger oss mycket varmt om hjärtat vill jag göra er uppmärksamma på dem. Exempelvis är Europass ett instrument för främjande av tydligheten i kvalifikationer, som är en nyckelfaktor när det gäller att uppnå Lissabonmålen, och instrumentet presenterades som en del av ett paket tillsammans med Leonardoprogrammet. Vi anser att tilldelningen till Europass borde ökas, men dessa aspekter har dock inte övervägts.
Jag vill också göra er uppmärksamma på situationen vid Europeiska arbetsmiljöbyrån, som utan budgetjusteringar sedan 2004, varken för inflationen eller för att kunna uppfylla behoven i utvidgningen, snart inte kommer att kunna bedriva sin verksamhet längre.
Till sist vill jag lovorda Giovanni Pittella för hans arbete för Europeiska året för arbetstagares rörlighet, först och främst för att han gjort det till en särskild årlig händelse, med tanke på att det inte kunde ses som ett pilotprojekt, och för det andra med tanke på hur viktigt det är och hur det objektivt sett effektivt medverkar till att göra den europeiska ekonomin konkurrenskraftig. 
Bogusław Liberadzki (PSE ),
   . –  Herr talman! Utskottet för transport och turism har granskat denna budget i ljuset av de nedskärningar som redan har gjorts inom den nuvarande budgetplanen, som snart går in på sitt sista år. Vi vill därför protestera mot förslaget att minska anslagen till de transeuropeiska nätverken med 120 miljoner euro. Vi anser att de transeuropeiska nätverken är ett nyckelverktyg för att förverkliga visionen om ett sammanhållet Europa och om regional utveckling.
Vidare kan vi inte gå med på rådets ändringsförslag om att minska utgifterna för organisationer för transportsäkerhet. Vi opponerar oss särskilt mot nedskärningarna av anslagen för förebyggande av havsföroreningar.
När det gäller dessa två nyckelfrågor vill vi göra det helt klart att ett effektivt transportsystem är av intresse för EU:s medborgare och för dess ekonomi, och jag vill be alla politiska grupper och parlamentsledamöter att ge oss sitt stöd. Jag vill gratulera Giovanni Pittella, som har gjort ett så omfattande arbete med detta budgetförslag. 
Constanze Angela Krehl (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Utskottet för regional utveckling har i sitt yttrande om budgeten samtyckt till kommissionens förslag och återställt det preliminära förslaget, med särskild hänvisning till betalningarna. Föredraganden tog hänsyn till medlemsstaternas behov genom att återigen öka betalningarna med 40 procent, och jag vill be dem om två saker. Den ena är att de bör använda pengarna på lämpligt sätt och med kännedom om aktuell information, och den andra är att de i debatten om budgetplanen för 2007–2013 beaktar detta och därmed budgeterar för en framtida sammanhållningspolitik.
Jag skulle vilja be parlamentsledamöterna att stödja ytterligare två förslag från regionutskottet. Det ena gäller ett projekt för ett europeiskt nätverk av små och medelstora företag, och det andra en studie av de särskilda behoven i de nya medlemsstaterna i fråga om återuppbyggnad av panelbyggda hus – ett problem som vi ofta har diskuterat i parlamentet utan att veta något närmare om vilka svårigheter som dessa innebär i de aktuella medlemsstaterna. 
Katerina Batzeli (PSE ),
   . – Herr talman! Även jag vill tacka föredraganden, Giovanni Pittella, som för denna budget har angivit både den politiska visionen och den tekniska visionen, som är direkt och funktionell.
Europaparlamentets trovärdighet kommer också att bedömas utifrån denna budget. Hittills har kommissionen sagt oss att jordbruksutgifterna kommer att öka eller fastställas på grundval av en korrigerande skrivelse. Jag anser inte att det är ett tecken på trovärdighet från vår sida att vi debatterar frågan om jordbruksutgifter, som är ett stort avsnitt, under påverkan av en korrigerande skrivelse. Europaparlamentet kommer dock inte heller att vara trovärdigt om det röstar för det ändringsförslag från budgetutskottet som bildar grunden för att gemenskapsbidrag reserveras, och med det menar vi fryses, vid en tidpunkt då reformen av den gemensamma marknaden för tobak, som alla medlemsstaters regeringar har röstat om, är ett faktum.
Jag skulle vilja fråga kommissionen varför den inte också har inkluderat tobak i det nya budgetförslaget, tillsammans med alla de produkter som den har inkluderat i underavdelningarna i kategori 1.
I fråga om jämställdhet mellan könen bör stöd ges till det ändringsförslag som redan godkänts av budgetutskottet om en förstärkning av Daphneprogrammet och programmen för att subventionera och hjälpa till att finansiera kvinnoorganisationer, särskilt Europeiska kvinnolobbyn.
Elspeth Attwooll (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag talar som ställföreträdare för Jan Mulder, som utarbetat yttrandet från fiskeriutskottet.
Vårt utskott har mer förtroende för kommissionens beräkningar i det preliminära budgetförslaget än för rådets uppskattningar. Därför föreslår vi ett återinförande av kommissionens beräkningar. Redan dessa är försiktiga och innehåller flera prioriteringar för oss. De inkluderar stöd till de nya medlemsstaterna för att göra justeringar i deras fiskerisektorer, investeringar i miljövänliga fiskerimetoder, lämplig finansiering för utvecklingen av regionala rådgivande nämnder, ekonomiskt stöd för att hjälpa dem som påverkas av åtgärderna för att minska fiskeansträngningarna, mer konsekvent fördelning av forskningsanslag, större hänsyn till avlägsna regioners behov och bättre genomförande av kontrollinstrument för att garantera att både innehållsmässiga och finansiella regler respekteras. Vi räknar med alla berörda institutioners stöd för detta. 

Gérard Deprez (ALDE ),
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! De ändringsförslag som godkändes av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till allmän budget för 2006 var främst inriktade på tre mål: kampen mot terrorism, kontrollen av EU:s yttre gränser och skyddet för medborgarnas personuppgifter.
I stort sett – och här vill jag tacka vår huvudföredragande och mina kolleger i budgetutskottet – har dessa ändringsförslag godkänts av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och kommer förhoppningsvis att godkännas av kammaren i morgon.
När det mer specifikt gäller kampen mot terrorism föreslår vi en betydande ökning av de verksamhetsresurser som ges till Eurojust, samtidigt som vi med närmare 30 procent ökar anslagen till det pilotprojekt som parlamentet ville ha för att mer effektivt samordna resurserna för att förebygga och möta terroristhotet.
Dessutom stöder vi den tilldelning av resurser som kommissionen begärt för att kunna ha en krishanteringsfunktion, och vi föreslår en ökning av anslagen för att hjälpa offren för terroristhandlingar så att de omfattar rättshjälp.
I fråga om kontrollen av EU:s yttre gränser föreslår vi en betydande ökning av resurserna för den nya europeiska gränsförvaltningsbyrån, och vi återinför de betalningsbemyndiganden som först inkluderades i det preliminära budgetförslaget för Schengens informationssystem och för informationssystemet för viseringar. Dessa betalningsbemyndiganden hade på ett mindre välbetänkt sätt minskats av rådet.
I fråga om skydd av uppgifter håller vi inne en del av de anslag som begärdes av kommissionen för passagerares rättigheter, med målet att tvinga kommissionen att stå fast vid de åtaganden den gjorde inför parlamentet om att ändra systemet för att vidarebefordra bokningsuppgifter till de amerikanska myndigheterna.
Vidare – och detta är det sista jag kommer att säga – betonar vi i resolutionsförslaget behovet av att införa en mekanism för att skydda personuppgifter i den tredje pelaren. 
Alexander Stubb (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera min vän Giovanni Pittella till ett väl utfört arbete. Jag vill göra tre påpekanden.
Det första är att utskottet för konstitutionella frågor lade fem förslag: vi ville ha mer pengar till Jean Monnet-programmet, mer pengar till kulturella organisationer, mer pengar till organisationer som främjar ett enat Europa, mer pengar till europeiska tankesmedjor och mer pengar till debatten om EU:s framtid. Vad hände? Vi fick inte någonting! Alla fem förslagen avslogs. Jag är säker på att Christopher Heaton-Harris är riktigt nöjd med det, men jag måste tyvärr medge för honom att jag är mycket glad åt hans förslag eftersom han gav mycket pengar till Princeprogrammet. Vi ville ha 9 miljoner euro och vi fick åtaganden för över 4 miljoner euro. Det är mycket bra, och därför är jag nöjd med de ändringar som budgetkontrollutskottet gjorde.
Mitt andra påpekande är snarare en fråga: Vad behöver vi pengarna till? Vi alla vet att fransmännen och nederländarna sa nej till konstitutionen i sina folkomröstningar och att vi måste börja debattera unionens framtid. Detta ligger i allas intresse. Konstitutionen är inte död utan kommer att leva vidare, och vi måste återuppta debatten om den. Till detta behöver vi pengar.
Mitt tredje och sista påpekande är också en fråga: Kan vi köpa debatten för pengar? Svaret är förstås nej. Ändå menar jag, personligen och som medlem av utskottet för konstitutionella frågor, att det är mycket viktigt att få igång debatten, och att kommissionen har fått ihop en plan B – förlåt, plan D – och får över 4 miljoner euro i åtaganden från budgetutskottet är bra, också för unionens framtid. 
Katerina Batzeli (PSE ),
   . – Herr talman! I fråga om gemenskapspolitiken för jämställdhet mellan könen vill jag börja med att tacka Giovanni Pittella, som accepterade ändringsförslagen om integrera jämställdheten i alla kapitel om gemenskapspolitiken. Jag skulle också vilja ha stöd för det ändringsförslag som redan har antagits i budgeten och som stärker finansieringen av Daphne II-programmet, ett program där man kommer att arbeta mot företeelsen våld mot kvinnor och barn.
Dessutom anser jag att det är viktigt att stöd ges till ändringsförslagen från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män om ökade anslag till kvinnoorganisationer, särskilt Europeiska kvinnolobbyn. Skälet är att åtgärder från dessa organisationer är av grundläggande betydelse för arbetet med att verka för jämställdhet mellan könen i det sociala, ekonomiska och politiska livet och för att man ska kunna nå målen i Lissabonstrategin om kvinnors ökade medverkan på arbetsmarknaden. 
Laima Liucija Andrikienė,
   . – Först vill jag gratulera föredragande Giovanni Pittella till hans utmärkta betänkande och tacka honom för hans konstruktiva samarbete under första behandlingen av budgeten i Europaparlamentet. Jag är nöjd med att vi i budgetutskottet lyckades ta beslut om de viktigaste prioriteringarna: EU:s konkurrenskraft och unionens förbättrade finansiering, stöd till små och medelstora företag, andra åtgärder för att förverkliga Lissabonstrategin, förbättringar av medborgarnas säkerhet, konsolideringen av EU:s nyligen genomförda utvidgning och EU:s stärkta roll som internationell partner. Dessa prioriteringar bör stå i fokus för våra ansträngningar under 2006. Om rådet godkänner Europaparlamentets förslag om ett flexibelt instrument kommer vi att ha tillräckliga medel för att finansiera återuppbyggnaden i Irak och Afghanistan och de hjälpåtgärder som är nödvändiga för återuppbyggnaden efter flodvågskatastrofen i flera asiatiska länder. 2006 är ett ovanligt år från budgetsynpunkt. Det är det sista året i denna räkenskapsperiod, och rådet har inte kunnat uppnå samförstånd om den nya budgetplanen. Eftersom förberedelser måste göras för nästa fas i EU:s utvidgning anser jag att rådets beteende är oansvarigt, eftersom utvidgningen nu diskuteras utan att det finns någon överenskommelse om hur den ska finansieras. Därför tvingas Europaparlamentet att överväga vitt skilda alternativ, inräknat de värsta tänkbara scenarierna. Jag tror och hoppas att Europaparlamentet i morgon kommer att stödja budgetutskottets viktigaste förslag och att vi kommer att vara redo för det andra förlikningssammanträdet med rådet i november. 
Catherine Guy-Quint,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag skulle vilja göra en inledande kommentar. Vi tycks behöva ändra förfarandet för den så kallade budgetdebatten, för det är absurt att begränsa talartiden för varje utskott till en minut. Ett nytt förfarande borde verkligen utformas.
Jag skulle vilja säga att våra föredragande och alla ledamöter i budgetutskottet har intagit en strategisk hållning till denna budget. Å ena sidan har EU vissa behov, och de är väldigt många: traditionell politik, jordbrukspolitik, strukturfondspolitik. Dessa behov är omfattande och kostar utan tvekan mycket pengar. Men vi får inte glömma att EU får allt fler nya behov: sysselsättning, hållbar utveckling och allt som Lissabonstrategin omfattar i fråga om forskning, nätverk, information till medborgarna, utbildning och säkerhet i ordets alla bemärkelser, vare sig det gäller säkerhet mot terrorism, gränssäkerhet eller säkerhet när det t.ex. gäller den aktuella fågelinfluensan.
Å andra sidan har EU också skyldigheter att uppfylla, till exempel att hjälpa de allra fattigaste människorna och de länder som väntar på att få bli medlemmar i EU, för att inte tala om hjälpen till andra länder där dödssiffrorna konstant stiger efter naturkatastrofer som flodvågskatastrofen, orkanerna eller jordbävningen i Pakistan, till länder och regioner som har hamnat i konflikter – Balkan, Afghanistan, Irak, Gaza – och i fråga om sockerreformen.
Trycket på EU:s budget ökar hela tiden, samtidigt som vi står inför minskade intäkter. Vi står inför en omöjlig och därför absurd uppgift. Så kan det inte längre få fortgå. Detta ligger bakom vår budgetstrategi, som gick ut på att tilldela betydande men på inget sätt överdrivna summor. Vi har dock inte ens kunnat fördela alla dessa summor. Vi står därför inför stora svårigheter.
Jag måste dock också säga att våra förbindelser med kommissionen håller på att förbättras. Därför tycker jag mig se att vi i år har gjort ytterligare framsteg med vårt arbetssätt just när det gäller att arbeta fram budgeten mer effektivt. Denna förbättrade situation måste fortsätta att råda.
I fråga om pilotprojekten behöver vi förstärka våra åtgärder, även de förberedande. Våra åtgärder får inte enbart vara inriktade på de pilotprojekt som vi sätter främst, utan på alla andra pilotprojekt: till exempel små och medelstora företag, stöd till ungdomar – särskilt inom Erasmusprogrammet – och hjälp till de fattigaste länderna att arbeta för vaccinationer över hela världen.
Avslutningsvis vill jag säga att vi framför allt måste fortsätta att sprida mer information. Problemet är dock att vi trots en mycket skälig budget, som kräver 115 miljarder euro i betalningsbemyndiganden – en siffra motsvarande 1,04 procent av vår BNP – kommer att upptäcka att rådet är orubbligt och bara har en enda sak att säga: Rör inte mina nationella budgetar!
Jag uppmanar rådet att samarbeta mer effektivt med oss. Vi är medvetna om att det finns vissa interna svårigheter, men man måste också förstå att EU inte kommer att kunna gå framåt utan att nya konkreta resurser tillförs. I vår budget har vi inte använt mer än vi haft befogenhet för inom ramen för den nuvarande budgetplanen, som gör det möjligt för oss att kräva en hög grad av flexibilitet. Detta är vad vi har gjort eftersom detta krav på flexibilitet, om vi verkligen vill ha en gemensam framtid, är grundläggande för att vi ska kunna genomföra den lägsta nivå av politiska åtgärder som EU eftersträvar. Till slut vill vi att ni ska förstå att parlamentet inte kan fortsätta att göra det omöjliga: att göra mer med mindre resurser. 
Anne E. Jensen,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag tycker att 2006 års budgetförslag, som vi nu har framför oss efter omröstningen i budgetutskottet, är välbalanserat, och jag hoppas att vi under morgondagens omröstning kan fortsätta att vara överens inte bara om budgetens allmänna inriktning utan också om detaljerna i den kompromiss som uppnåtts av en bred majoritet här i budgetutskottet.
Jag vill också rikta ett stort tack till Giovanni Pittella för hans stora ansträngningar att uppnå en kompromiss, för hans vilja att lyssna och för hans stora tålamod. Giovanni Pittella har gjort ungdoms- och utbildningsprogrammen till sin huvudprioritering, och jag tycker att han ska ha en eloge för detta. Det är just genom investeringar på detta område som vi kommer att uppnå betydande resultat med mycket små resurser.
Tack också till Valdis Dombrovskis för hans arbete med de andra institutionerna.
De delar av kompromissen som vi i gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa särskilt vill betona gäller ökade anslag till Lissabonprocessen, särskilt till forskning och till programmet för utveckling av kreditmöjligheter för småföretag i de nya medlemsstaterna. Vi vill också gärna betona att vi hade hoppats på mer realistiska anslag till det utrikespolitiska området, där utrikesministrarna tydligen anser att de fattiga länderna ska utstå umbäranden så att vi kan finansiera återuppbyggnaden efter flodvågskatastrofen och att det är de fattiga länderna som efter sockerreformen ska finansiera den ersättning som betalas ut till de länder som fråntas sina kvoter. Detta är förstås helt oacceptabelt, och det är därför rätt att göra det vi kommer att göra, nämligen använda flexibilitetsinstrumentet.
När det gäller strukturfonderna krävs naturligtvis lämpliga betalningsbemyndiganden, och vi kan se att våra projekt på senare år har genomförts på ett bättre sätt. Under två års tid har betalningsbemyndigandena i budgeten faktiskt varit för små, och det är den situationen vi förbättrar.
Under budgetrubrik Pilotprojekt och förberedande åtgärder, som är en liten post, behövs naturligtvis mer än vad som finns resurser för, och jag är glad över att resurser har öronmärkts för ett pilotprojekt för att bygga säkra rastplatser längs de europeiska motorvägarna, så att vi aktivt kan genomföra åtgärder för att förhindra överfall mot lastbilschaufförer och garantera ökad säkerhet. Detta är en liten men mycket viktig åtgärd.
I parlamentets budget vill vi ge vårt stöd till den kompromiss där vi reserverade medel för informationspolitik, inräknat webb-TV, liksom för fortsatta förvärv av fastigheter så att vi kan spara hyreskostnader i framtiden. Vi har helst inte velat gå under 20-procentsgränsen, men vi stöder kompromissen. Det är viktigt för oss att inte avsätta större reserver än nödvändigt i budgeten.
Den totala budget vi har nu är större än den som föreslogs av rådet, men den är inte så stor att vi inte kan försvara den. Det är uppenbart att denna budgetdebatt är påverkad av bristen på samförstånd om budgetplanen för 2007–2013. Min grupp stöder alltså eftertryckligt det förslag vi har framför oss. Anslagen är realistiska och nödvändiga. 
Helga Trüpel,
   . – Herr talman, kommissionsledamot Grybauskaitė, herr Lewis! I dag står ni återigen inför ett parlament fyllt av självförtroende, ett där man tydligt säger att EU:s åtaganden har blivit större och att vi därför behöver mer resurser om vi ska kunna möta dessa utmaningar. Kommissionens budgetförslag, med sina 1,02 procent, är försiktigt. Vi anser att de nedskärningar som rådet har föreslagit är helt oacceptabla. Vi måste vara djärva nog att finansiera de särskilt angivna områdena om vi ska kunna bemöta de framtida utmaningarna på lämpligt sätt.
Jag vill verkligen tacka föredragande Giovanni Pittella. Även om han och jag har närmat oss varandra i vissa grundläggande frågor skulle jag vilja ta upp ett antal punkter där min grupp anser att förändringar måste göras. Vi anser att exportsubventionerna för jordbruket inte kan försvaras i sin nuvarande form; att grönsaker från EU är billigare än lokalt producerade grönsaker i länder som Senegal är helt oacceptabelt, och genom att vidmakthålla den situationen ger vi inom EU människor en orsak att bli flyktingar. Denna politik får inte tillåtas fortsätta.
Tobakssubventionerna måste också minskas. Detta skulle ge oss chansen att frigöra medel som kan investeras på annat håll, särskilt i forskningspolitik eller i utbildning, kultur och ungdomar. Giovanni Pittella anser – och där håller jag med honom – att vi behöver investera mer på dessa områden för att göra det möjligt för studenter att bli mer rörliga inom Europa. Verkligt kulturella åtgärder når människorna där de finns, och när vi gör dessa åtgärder tillgängliga bör vi uppnå minst 2004 års siffror.
Vi måste också spendera mer på förnybara energikällor om vi verkligen vill ha en “bort från oljan”-strategi som en lämplig reaktion på klimatförändringarna. Vi måste göra detta inte bara av miljöskäl, utan också av skäl som har att göra med den ekonomiska politiken. Varje strategi av detta slag måste vara en del av Lissabonstrategin, för det är genom miljöteknik vi kommer att få ett försprång på världsmarknaden. Detta är något som vi som européer måste ha ett särskilt intresse för, och vi måste vara tillräckligt ambitiösa för att göra framsteg här.
För att övergå till utrikespolitiken gör rådet hela tiden vackra uttalanden om att vi behöver göra mer: mer i Irak, mer i Afghanistan, mer för offren för flodvågskatastrofen. Sedan skär man ned anslagen till den dagliga politiken. När man gör detta underminerar man på ett oansvarigt sätt EU:s trovärdighet. De nuvarande budgetförslagen gör det inte möjligt för oss att uppnå de mål vi som satte upp 2000 och som till exempel omfattade en mer beslutsam kamp mot fattigdomen. Liksom vissa ledamöter som redan har talat vill jag återigen tydligt säga till rådet att vi helt och fullt måste använda denna flexibilitet – i skepnad av dessa 493 miljoner euro – om EU ska kunna hålla huvudet högt i världen nästa år och verkligen kunna göra det som vi har lovat i olika delar av världen. Vi uppmanar därför rådet att inte vara stelbent i denna fråga, utan att ändra ståndpunkt och tillsammans med kommissionen förverkliga en verkligt bra budget för Europeiska unionen – en som visar engagemang för EU:s framtid. 
Esko Seppänen,
   . – Herr talman! Man skulle kunna säga att EU:s budgetekonomi blomstrar i en värld av överflöd. I åratal har Europaparlamentets egen budget bestått av 10 procent luft. Av detta skäl har Europaparlamentets presidium haft enorma svårigheter att använda de 20 procent av unionens administrativa utgifter som de andra institutionerna ger till parlamentet utan att fråga vad pengarna ska användas till. Alla sätt att använda pengarna som vårt presidium i all hast hittar på är dock inte acceptabla.
Under arbetet med budgeten har mycket strikta principer följts för avsnitt IV, där parlamentet vill höja utgiftstaket genom maximal användning av flexibilitetsinstrumentet. De siffror för budgetens genomförande som kommissionen föreslog för 2005 visar att det finns och länge har funnits mycket luft i detta avsnitt. Antingen är det så eller också uppfyller inte kommissionen parlamentets önskemål om budgeten.
Det märkligaste med budgeten är budgeteringen av strukturfondsbetalningar. Rådet har i sitt eget budgetförslag strukit 8 miljarder euro från de betalningskrav som framlagts av medlemsstaterna. Samma ministrar som för sina länders räkning skickade kommissionen sitt lands uppskattning av de summor som behövs för att göra betalningar för strukturåtgärder har i rådet minskat sina egna krav med en femtedel. Parlamentet har delvis uppfyllt medlemsstaternas önskningar genom att ta hänsyn till 40 procent av underskottet för finansiering av strukturåtgärder i budgeten, enligt medlemsstaternas råd till kommissionen.
Jag vill på min grupps vägnar säga att nästa års budget inte kommer att uppfylla de mål vi har prioriterat för utvecklingen av unionens sociala dimension. 
Dariusz Maciej Grabowski,
   . –  Herr talman! Jag vill berömma Giovanni Pittella och budgetutskottet för det arbete som de har utfört.
EU står inför följande utmaningar. För det första håller den ekonomiska tillväxten på att mattas av. För det andra håller företagen i EU på att bli mindre konkurrenskraftiga. För det tredje är arbetslösheten hög och klyftan mellan rika och fattiga håller på att vidgas. För det fjärde finns det ingen politisk vilja och inga initiativ för att stimulera ekonomierna i de nya medlemsstaterna, med resultatet att de f.d. kommunistiska länderna kommer på efterkälken och fortsätter att vara beroende rent ekonomiskt. För det femte har EU:s politiska ledare drivit igenom beslutet om Turkiets anslutning till EU trots att en majoritet av medborgarna är emot detta och trots att det saknas en samstämmig politisk vilja, vision eller strategi för Ukrainas anslutning.
I budgeten för 2006 görs inga försök att lösa några av de ovannämnda problemen, utan det är faktiskt tvärtom. Det är en fortsättning på den strategi som har tillämpats tidigare, vilket innebär ytterligare ekonomisk avmattning och ännu mer djupgående sociala och ekonomiska problem. Utbetalningsstrukturen är nästan identisk med den som gällde tidigare, vilket gör det oundvikligt att stora summor kommer att användas för poster som får mycket liten effekt rent ekonomiskt. Samtidigt kommer det inte att finnas tillräckligt mycket pengar för att finansiera forskning och utveckling, stora infrastrukturprojekt eller stöd till underutvecklade regioner och länder.
Omfattningen och strukturen avseende 2006 års budget kommer att göra det omöjligt att klara av utmaningarna efter utvidgningen av EU med 10 nya medlemsstater. I budgetförslaget misslyckas man också med att ta tillräcklig hänsyn till Bulgariens och Rumäniens framtida anslutning. Men ännu värre är att 2006 års budget innehåller en lång förteckning över onödiga utgifter för lång rad olika konsult- och reklamtjänster samt ökade utgifter för förvaltning och byråkrati.
För att sammanfatta anser vi att 2006 års budget är bristfällig och att den inte är förenlig med de ideal som hör samman med ett förenat Europa. Dessa omfattar en snabb ekonomisk tillväxt, fred mellan arbetsmarknadens parter och solidaritet med underutvecklade regioner och länder. 
Wojciech Roszkowski,
   . –  Herr talman! Jag vill tacka båda föredragandena för deras enorma insatser i samband med utarbetandet av budgetbetänkandena och gratulera dem till att de har tagit itu med den enorma mängd ändringsförslag som har lagts fram. Parlamentet står återigen inför den svåra uppgiften att anta ett budgetförslag som inte bara infriar våra förväntningar, utan som även kan antas tillsammans med rådet. Kommissionen ökade bara åtagandena och betalningarna med 4 procent respektive 5,9 procent i budgetförslaget för 2006, i tron att rådet annars skulle göra invändningar. Trots detta gjorde rådet ändå avsevärda nedskärningar som i slutänden minskade budgetförslaget från 1,02 procent till 1,01 procent av BNI.
Rådets ständiga nedskärningar av EU:s utgifter utgör ett hot mot principerna om sammanhållning och solidaritet, på vilka idén om europeisk integration är grundad. Jag behöver knappast tillägga att detta är en källa till stor oro för de nya medlemsstaterna, däribland Polen. Sådana nedskärningar reser även ett frågetecken när det gäller det visserligen minimala genomförandet av Lissabonstrategins principer, som de nya medlemsstaterna också är mycket intresserade av.
Den polska delegationen i UEN-gruppen firar segern i de parlaments- och presidentval som hölls nyligen i Polen. Vi har läst pressrapporter från många EU-medlemsstater i vilka man felaktigt anger att Lag och rätt-partiet och den valda presidenten, Lech Kaczyński, är emot EU. Vissa går t.o.m. så långt att de beskriver de fantasihot som Polen och EU kommer att ställas inför som ett resultat av dessa val. Jag vill ta tillfället i akt och verkligen betona att dessa hot är rena fantasin. Vi är för EU även om vi kritiserar dess brist på sammanhållning och solidaritet.
Jag undrar om den europeiska integrationen äventyras mer av ett av de många partier i EU som kritiserar EU:s mer kontroversiella verksamhet eller av de som stöder budgetnedskärningarna. Den ståndpunkt som har antagits av parlamentets budgetutskott och, hoppas vi, av parlamentet som helhet, kan verka anspråkslös. Vi är emellertid helt säkra på att den skulle kunna garantera åtminstone en lägsta utgiftsnivå och en som vi skulle anse vara godtagbar om den innebär att vi kan undvika en ännu mindre budget. 
Sergej Kozlík (NI ).
   – Det finns ett gammalt talesätt som lyder: ”Det är svårt att säga vad man vill ha och vad man vill glömma”. Detta stämmer dubbelt upp när det gäller den lavin av ändringsförslag i vilka man föreslår en ökning av budgeten. Jag vill uttrycka min uppskattning av det skickliga sätt på vilket föredragandena Giovanni Pittella och Valdis Dombrovskis från parlamentets budgetutskott har hanterat en verklig ”pandemi” av förslag till 2006 års budget. Trots att budgetutskottet har gjort stora ansträngningar för att noga överväga alla förslag, överstiger de resulterande budgetutgifterna Europeiska rådets förslag med 4 miljarder euro, vilket innebär en ökning med nästan 4 procent.
Jag anser att detta växlande och stärkande av budgetmedlen inte är egennyttigt. Ökningen är främst avsedd för områden som t.ex. strukturfonder, vetenskap, forskning och utbildning. Det är dessa områden som verkligen kan bli EU:s kraftverk, och ett inflöde av ytterligare medel kan, om de används på ett effektivt sätt, få en slags ”viagraeffekt” på den tröga europeiska ekonomin.
För att få stöd för denna ökning krävs emellertid avsevärda ansträngningar och en gemensam ståndpunkt under parlamentets förhandlingar med rådet och kommissionen. Jag vill särskilt betona behovet av att Europaparlamentarikerna utövar en viss politisk påverkan i sina hemländer för att få regeringarna att inta en positiv ståndpunkt om budgeten så att Europaparlamentet kan godkänna den i morgon. 
Salvador Garriga Polledo (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka kommissionen för att den är närvarande och jag beklagar djupt att rådets ordförande inte är det, eftersom han har varit det under hela budgetförfarandet, men just när vi har en debatt under första behandlingen och då vi måste hålla ett trepartsmöte har han beslutat sig för att inte närvara.
Jag vill tacka båda föredragandena för att de är närvarande och för det arbete som de har utfört. Jag hoppas att det fortfarande finns möjlighet att komma överens i dag om vissa ändringsförslag och vissa särskilda omröstningar.
Det är viktigt att vi får en sammanhållen första behandling, eftersom vi måste vara överens och säkra på att få stöd från de politiska grupperna och parlamentsledamöterna när vi inleder förlikningsförfarandet den 24:e.
Vår förhandlingsposition är mycket svår i år på grund av två exceptionella omständigheter. För det första har vi tänjt kategori 4 för externa åtgärder till det yttersta. Tre så pass viktiga prioriteringar som Irak, Afghanistan eller tsunamin fanns inte 1999 när den rådande budgetplanen inleddes. Kategori 4 har varit dåligt finansierad från första början, och vi har aldrig kunnat ge den en normal budget. Detta år har tyvärr inte varit något undantag.
För det andra verkar det inte vara någon ände på dödläget mellan medlemsstaterna när det gäller budgetplanen. Vi riskerar att träda in i 2006 utan någon fungerande budgetplan. Europaparlamentet måste vidta försiktighetsåtgärder, eftersom tillämpningen av artikel 272 i EG-fördraget för första gången – jag upprepar: för första gången – kan bli en verklig möjlighet.
Av alla dessa skäl lägger vi fram ett budgetförslag som inte överskrider budgetplanens tak men som ligger mycket nära det. Vi uppmanar också till en ökning av betalningarna och en användning av flexibilitetsinstrumentet som är mycket mer långtgående än vad rådet föredrar.
Min grupp stöder Giovanni Pittella och Valdis Dombrovskis, som har lagt fram ett mycket djärvt och innovativt budgetförslag för Europaparlamentet, och jag vill uppmana dem att behålla sina ståndpunkter under andra behandlingen och under förlikningen. 
Louis Grech (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka Giovanni Pittella och Valdis Dombrovskis för deras mycket goda arbete.
Valdis Dombrovskis har, som föredragande för andra institutioner, införlivat de flesta av vår grupps synpunkter i sin slutliga resolution. En av dem var att behålla parlamentets budget på 20 procent under rubrik 5. Om den används effektivt kommer denna riktlinje att bidra till den stabilitet och stränghet som varje budget behöver. Dessutom har vi utökat reserven som avsatts för fastighetsinvesteringar och vi förbehåller oss rätten att använda minskningen på 20 miljoner euro av beredskapsreserven som kapitaltillskott till det kommande förvärvandet av nya parlamentsbyggnader. Politiken om förvärvandet av fastigheter var mycket framgångsrik och finansiellt mycket meningsfull.
Däremot var kommunikations- och informationspolitiken en besvikelse, eftersom vi misslyckades med att övertyga EU:s medborgare om att Europaparlamentet företräder deras åsikter och deras intressen. I årets budget har vi gjort tillräckliga medel tillgängliga för att förhoppningsvis kunna börja genomföra en effektiv och medborgarvänlig informationsstrategi.
Naturligtvis behöver mer göras för att förbättra rationaliseringen av en verksamhetsbaserad budget och för att förbättra effektiviteten i våra åtgärder. Om vi var tvungna att på ett kritiskt och objektivt sätt utvärdera effekten av den här ”tävlingen”, måste man erkänna att några av dessa åtgärder faktisk varit framgångsrika. Men realistiskt finns det ingen anledning att tro att administrationen inte skulle uppnå de flesta av sina mål under det kommande året. Det finns mycket lite plats för självgodhet. Flaskhalsar måste elimineras och vi måste skärpa vårt fokus på kärnverksamheter, säkra en effektivare användning av våra resurser och skära ned på slöseri och dubbelarbete. Ordentlig bemanningsplanering, inklusive omplaceringar, harmonisering av rekryteringen och bättre utbildningstjänster måste också prioriteras under 2006. Vi måste initiera en prioriterad plan för våra framtida behov och komma ihåg att vi från och med 2009 skulle behöva budgetera för 100 miljoner euro varje år som en följd av ledamotsstadgan.
Dessa förändringar och reformer skulle förbättra kvaliteten och prestationen hos våra institutioner. Men i den slutliga analysen måste man undersöka hur detta påverkar de nya medborgarna, när man erbjuder dem mervärde som lever upp till deras förväntningar, och därigenom styrker bilden av och trovärdigheten hos Europaparlamentet och andra institutioner. 
Silvana Koch-Mehrin (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det är genom pengar som vi visar vad saker och ting är värda för oss. En titt på EU:s budget ger emellertid intrycket – häpnadsväckande nog – att jordbruket är ungefär sju gånger viktigare för oss än forskning och utbildning. En sådan inställning är falsk på två punkter, för om det finns något som EU anser vara politiskt önskvärt bör man använda budgeten för att skapa en grund för det, och EU bör investera i framtiden istället för att stödja föråldrade strukturer. Det spelar roll om man t.ex. investerar i nanoteknik eller garanterar inkomsten för en jordbrukare – ja, jag vet att CSU finns i ett annat område.
Därför är det bra att parlamentet har ökat utgifterna i samband med Lissabondagordningen och skurit ned tobaksstödet. Vi måste fortsätta på denna väg. 
Gérard Onesta (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I likhet med mina kolleger börjar jag med att berömma föredraganden, Giovanni Pittella, som har utfört ett hårt jobb när det gäller kommissionen. Valdis Dombrovskis uppgift var kanske ännu mer komplicerad därför att han hade ett svårt jobb att utföra inom själva parlamentet, där det alltid råder en svår kraftmätning mellan budgetutskottet och presidiet, och jag anser att han verkligen har genomfört sin uppgift även om det ibland var svårt att göra det.
Eftersom min kollega Helga Trüpel inriktade sig på den allmänna budgeten i sitt inlägg skulle jag vilja koncentrera mig på parlamentets budget för att på så sätt göra en markering, eftersom jag anser att vi förbereder oss för att rösta för en ganska absurd bestämmelse.
För första gången i historien överger parlamentet den teoretiska gränsen på 20 procent administrativa utgifter. Jag är inte onormalt fäst vid denna siffra men jag kommer ändå att göra två eller tre kommentarer. För det första vill jag inte höra någon säga här i kammaren att presidiet i slutet av året på ett brådskande sätt kan komma att skjuta till det kapital som vi inte kunnat använda. Detta är inte fallet. Det vi egentligen pratar om är en långsiktig politik i enlighet med vilken parlamentet systematiskt ville tillföra kapital för att köpa fastigheter. Detta har gjort att skattebetalarna har sparat hundratals – och jag menar hundratals – miljoner euro, därför att vi köpte våra byggnader i precis rätt tid istället för att betala fullständigt absurda räntor.
I sin resolution säger parlamentet att vi lämnar ifrån oss 20 miljoner euro. Å andra sidan säger det även att man är beredd att återkräva dessa pengar från rådet om de behövs för att man ska kunna genomföra fastighetsköp. Jag kommer att lämna kammaren om exakt fyra minuter för att gå och förhandla om försäljningen av vissa nya byggnader för parlamentets räkning. Det är därför redan uppenbart att vi kommer att behöva dessa pengar.
Som ett resultat av detta kan jag framför mig se rådet skratta när det ser vår begäran om en ändring av budgeten, när vi begär det som vi ganska brådstörtat ger tillbaka till rådet i dag för att göra en utåtriktad gest. Att göra en utåtriktad gest är en mycket trevlig idé, men i verkligheten skulle dessa 20 miljoner euro göra det möjligt för oss att tillföra kapital och göra avsevärda besparingar. 20 miljoner euro uppdelat på EU:s medborgare – jag har gjort en beräkning – blir drygt fyra cent som vi ger tillbaka till varje medborgare. Jag tror att medborgarna blir väldigt nöjda när de får tillbaka dessa fyra cent. Vi hade emellertid kunnat använda dessa 20 miljoner euro för att genomföra en annan strategi. 20 miljoner euro är antingen för mycket eller för lite. Saken är den att detta är ett synnerligen bra exempel på en situation som inte är att föredra. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I syfte att finansiera EU:s militära operationer utarbetade rådet och kommissionen skuggbudgetar som inte går att granska offentligt. Genom att använda det som kallas ”Athenamekanismen” betalar EU:s medlemsstater pengarna till EU:s militära operationer till en separat fond som inte specifikt har fastställts som en rubrik i EU:s budget. I och med detta lämnar de parlamentet utanför och omöjliggör nästan en granskning.
Jag har frågat utskottet för utrikesfrågor och underutskottet för säkerhet och försvar hur mycket pengar det finns i denna fond, men jag har inte fått något svar. Jag ställer därför nu samma fråga direkt till rådet och kommissionen. Detta förfarande används för närvarande för Eufor/Althea i Bosnien och Hercegovina, och avsikten är att man i framtiden ska använda den specifikt för att finansiera det som EU kallar sina krishanteringsinsatser, som innebär krigföring.
Det är tydligt att man använde utvecklingsbiståndsbudgeten till att finansiera EU:s diskutabla militär- och polisoperationer i Kongo och Sudan – det verkar i alla fall så med tanke på vad kommissionens företrädare sa till utskottet för utrikesfrågor. Man fastslog dessutom på detta möte att man genom det rådande Nicefördraget förbjuder varje form av självständig militärbudget för EU. Det är helt rätt! Sluta upp med att använda finansiella trick för att finansiera militära EU-operationer!
Jeffrey Titford (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag har svårt att ta seriöst på en debatt om omfångsrika dokument som bara en riktig ”EU-nörd” kan läsa och förstå. Och vad är syftet med debatten om 2006 års budget när vi alla vet att den ändå inte har något att göra med hur pengarna faktiskt kommer att användas?
Europeiska revisionsrätten har, av goda skäl, vägrat att skriva under EU:s redovisningar de senaste tio åren och har i sin senaste rapport sagt att 95 procent av EU:s budget varit öppen för bedrägeri. Ändå rycker parlamentet på axlarna varje år, suckar och tittar åt andra hållet. Detta är en pinsam anklagelse mot den här institutionen och visar hur värdelös den verkligen är.
Innan vi börjar diskutera hur nästa års pengar ska användas tycker jag att vi ska reda ut röran vi har lämnat bakom oss från tidigare år. Tills det vedervärdiga tillståndet för EU:s finanser har retts ut är det ingen idé att parlamentet diskuterar ytterligare utgifter. Därför ber jag er alla att med gott samvete rösta emot budgetförslaget för 2006. 
Seán Ó Neachtain (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill passa på att kommentera två specifika aspekter av budgetpolitiken: den gemensamma jordbrukspolitiken och fredsinitiativet. Efter vad jag har hört här i kammaren under förmiddagen vill jag peka på ett mycket grundläggande faktum: vi får inte på något sätt bryta våra löften om den gemensamma jordbrukspolitiken, varken i relation till budgeten eller till WTO-samtalen. Vi är klara med den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi gav vårt löfte i Berlin 2002 och vi måste hålla vad vi lovat. Vårt löfte borde räcka. Att ändra på det skulle betyda att förlora all trovärdighet. Det kan vi inte göra när det gäller landsbygdens utveckling i EU, som är lika viktig som att utveckla andra delar av den europeiska politiken.
Jag säger som min kollega, Irlands jordbruksminister Mary Coughlan med flera, att vi måste hålla våra löften. Våra löften om GJP bör inte på något sätt brytas före 2013, som vi sa i Berlin.
Jag skulle också vilja kommentera Peace II-initiativet. Som ledamöterna här i parlamentet vet stöder Peace II-programmet en rad politiska initiativ i Nordirland och de irländska gränsregionerna. Peace-programmet har varit mycket viktigt för utvecklingen i mitt hemland. Jag vill att detta, tillsammans med det goda arbete som parlamentet och inte minst EU verkligen har utfört för Peace-programmet, fortsätter i nästa strukturfondsomgång 2007–2013.
Jag tackar föredragandena för deras goda arbete och hoppas att fullföljandet av löftena som givits kommer att gynna unionen och de program som den har initierat. 
Jean-Claude Martinez (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Detta är den sista budgeten för budgetplanen och den ligger fortfarande på endast 111 miljarder euro, och som alla har sagt – Catherine Guy-Quint, Helga Trüpel – är detta en löjlig summa som på intet sätt motsvarar den mångfald av uppgifter som måste genomföras. Detta leder uppenbarligen till slöseri med energi för samordnarna, t.ex. Salvador Garriga Polledo, Janusz Lewandowski och 
 ... vår huvudföredragande Giovanni Pittella, som ledde debatten med förfinad skicklighet och skarp italiensk subtilitet. 
Som en följd av detta är problemen desamma år ut och år in: jordbruket är underbudgeterat och det fortsätter att råda – enligt Krustjovs modell på 1960-talet – diskrepans mellan strävan inom Lissabonstrategin att utveckla den kunskapsbaserade ekonomin och den ynkliga mängd resurser som finns tillgängliga. Detta innebär att Giovanni Pittella använder de inledande sidorna i sitt betänkande till att betona just hur patetiska budgetanslagen på 700 miljoner euro till transporter och 650 miljoner euro till utbildning är. Vi ligger alltså fortfarande mer än 2 miljarder euro under budgetplanen.
Orsaken är naturligtvis politisk men framför allt ideologisk. Det handlar om regeln om att budgeten måste balanseras på kort sikt, en fånigt matematisk regel som innebär att vi inte får resurser nog för att kunna uppfylla våra mål. Vi bör inte bara rikta in oss på jämvikt enligt Maastrichtfördraget, utan även en långsiktig jämvikt inom konjunkturcykeln och t.o.m. på social jämvikt. Härav det uppenbara skälet till varför EU-medborgarna är besvikna. Härav det specifika skälet till varför jag, bland 900 ändringsförslag, lade fram mitt ändringsförslag 146, som har godkänts av nästan alla grupperna och i vilket jag föreslår ett inrättande av ”Europeiska borgmästardagen” för att förankra EU i den lokala demokratin, ett gräsrots-EU som till viss grad är folkets EU, karakteriserat av solidaritet och fast rotat i sina byar och i vardagsdemokratin. 
Markus Ferber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det som gör vår diskussion på EU-nivå om 2006 års budget så spännande är att det är den sista budgeten enligt nuvarande budgetplan. Herr rådsordförande! Vi är alltså i färd med att besluta hur de grundläggande kriterierna för 2007 ska se ut utan någon budgetplan. Jag vill gärna påminna kammaren om detta, så att vi inte fullständigt glömmer detta faktum.
Här i kammaren måste vi också inleda någon slags omvärderingsprocess. Jag anser att vi inte längre kan ge ett övergripande stöd, utan vi måste istället koncentrera oss på vad som verkligen måste göras på EU-nivå och på frågan om hur mycket pengar som kan göras tillgängliga. Till Silvana Koch-Mehrin vill jag säga, i samband med hennes beräkningar om hur mycket som går till forskning och till jordbruk, att hon kan ta en titt på alla offentliga budgetar för att konstatera vilka oerhört små belopp jordbruket står för i jämförelse med vad som läggs ut på forskning. I den tyska federala budgeten läggs mycket mer på forskning än på jordbruk. När siffrorna läggs ihop tar de ut varandra. I detta fall är det vi som är ansvariga och denna budget måste återspegla det. Medlemsstaterna har ett större ansvar när det gäller forskning och detta är skälet till att deras budgetar återspeglar det. Dessa beräkningar tar inte ut varandra på samma sätt.
Låt mig emellertid göra detta fullständigt klart: Om vi kräver att medlemsstaterna ska följa stabilitetskriterierna – vilket innebär att de ska spara – innebär det att vi i parlamentet inte kan sprida ut pengar överallt. Alla enskilda problem i EU behöver inte en egen budgetpost i EU:s budget för att man ska kunna ta itu med dem. Parlamentet måste i framtiden vänja sig vid att lägga fram den typ av finansförslag som är norm i de nationella parlamenten. Om vi lär oss detta av budgeten för 2006 har vi åstadkommit mycket. 
Neena Gill (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill också gratulera föredraganden Giovanni Pittella till hans utmärkta betänkande. Det är ett radikalt betänkande som dock måste berömmas för den lägliga tonvikt det lägger på att uppnå Lissabonmålen och behovet av att förbättra strukturfonderna och de yttre åtgärderna.
Jag vill bara göra fyra påpekanden. För det första: när det gäller information och kommunikation står det klart att vi behöver bättre fokus och bättre ledning. Därför välkomnar jag kommissionsledamot Margot Wallströms initiativ att förnya kommunikationsverktygen genom plan D, men understryker att detta bara blir en framgång om lämpliga resurser ställs till förfogande. Därför ber jag rådet att göra det.
För det andra: den största utmaningen för detta års budget och för framtida finansiering återfinns under rubrik 4: yttre åtgärder. Om man ser på antalet nya regioner där EU nyligen varit tvunget att rycka in, och hur ofta och svårt dessa naturkatastrofers destruktiva krafter påverkar fattiga länder, särskilt jordbävningen i Pakistan och Indien nyligen, något som det är viktigt att öka resurserna för nästa år, anser jag att det är ytterst viktigt att rådet och kommissionen noga överväger hur dessa nya områden ska finansieras och även hur vi ska leva upp till våra åtaganden att uppnå millenniemålen. Situationen när det gäller denna rubrik förvärras ytterligare av oviljan att bli mer flexibel gentemot marknaden för socker, eftersom det är mycket viktigt för oss att hjälpa fattiga bönder, men samtidigt skulle det tillföra ytterligare tryck under rubrik 4.
Jordbruket för mig till min tredje punkt. Jag är mycket nöjd över att mitt ändringsförslag om minskade tobakssubventioner togs upp i budgetutskottet. Detta är ett stort steg mot att slutligen sätta punkt för hyckleriet inom EU, där vi å ena sidan finansierar hälsoprogram som varnar för tobaksanvändningens skadliga effekter, och å andra sidan subventionerar tobaksproduktion. Detta undergräver EU:s trovärdighet helt och hållet, och som om inte det var nog bränns och förstörs en betydlig mängd tobak eftersom den inte är tillräckligt bra för att användas. Därför ber jag alla kolleger att stödja detta ändringsförslag.
Slutligen, när det gäller parlamentets budget, måste jag medge att jag är lite förvirrad om vår strategi – eller bristen på – det är verkligen synd att ...
Nathalie Griesbeck (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Dombrovskis, herr Pittella! EU går för närvarande igenom en större institutionell kris, kombinerad med ekonomiska problem som ofta är omfattande i vissa EU-länder och som för med sig, som vi alla vet, brister i ländernas politiska möjligheter.
Nu, mer än någonsin, behöver EU-medborgarna framtidstro och återvinna förtroendet för EU. Européerna behöver tro på – och vill tro på – stora politiska projekt; sådana som inte kan genomföras om vi inte ger oss själva tillräckliga och ambitiösa budgetmedel. Alla – eller nästan alla – i denna kammare anser att det förslag till allmän budget som rådet har lagt fram varken motsvarar den befogenhetsnivå som medborgarna har gett EU eller de nya uppgifter som EU vill utföra i dag.
Som ständig föredragande för strukturfonderna i budgetutskottet vill jag belysa betydelsen av dessa fonder och behovet av att vi betonar dem, inte bara för att förtydliga våra åtgärder för EU-medborgarna utan även för att föra samman länderna i detta EU som består av 450 miljoner invånare.
Även om det gläder mig att vi kraftfullt betonar vårt stöd för forskning, utveckling och ungdomsfrågor vill jag slutligen å andra sidan protestera mot den fullständigt otillräckliga summa som tilldelats budgetposten externa åtgärder: där finns nyckeln till vår trovärdighet i Europa och till kraften i den europeiska drömmen. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – Även om parlamentets förslag förbättrar rådets förslag om betalningsvolymen lyckas det inte uppfylla de ekonomiska, sociala och miljömässiga behov och utmaningar som ett utvidgat EU för med sig.
Låt oss inte glömma bort att detta förslag inte uppfyller det som planerades i finansieringsramen för 2006, dvs. 1,08 procent av BNI. Med tanke på att den slutliga siffran kommer att ligga mellan 1,04 och 1,01 procent hoppas vi att parlamentet inte äventyrar det redan otillräckliga förslag som det har ingett för budgetplanen för 2007–2013.
Trots vår allmänt kritiska inställning uppmanar vi ledamöterna att anta de ändringsförslag som vi har skrivit under, vilka syftar till att upprätta ett pilotprojekt för åtgärder på textil- och konfektionsområdet, som i sin tur leder till ett gemenskapsprogram för området, som föreslagits av parlamentet. Ändringsförslagen syftar även till att upprätta återhämtningsplaner för fiskeresurserna mot bakgrund av de sociala och ekonomiska konsekvenserna av de tillfälliga fiskestoppen samt till att främja flerspråkighet, inte minst i de parlamentariska AVS–EG-församlingarna. 
Lars Wohlin (IND/DEM ).
   – Herr talman! Parlamentets förslag till budget för år 2006 innebär en ökning till 1,04 procent av medlemsländernas genomsnittliga bruttonationalinkomst. Jag beklagar att parlamentet försöker öka utgifterna på ett stort antal poster utan att föreslå motsvarande och tillräckliga besparingar på andra områden. Rådet, d.v.s. medlemsländernas regeringar, föreslår att utgifterna skall begränsas till 1,01 procent av bruttonationalinkomsten för 2006. Jag stöder det förslaget.
Det är de olika medlemsländerna som skall sätta ramarna för utgifterna. Detta är en nivå som medlemsländerna och nettobetalarna har velat acceptera. Min grundläggande inställning är att parlamentet skall ha stort inflytande över prioriteringar inom dessa ramar, men det politiska ansvaret i de olika länderna över hur mycket skatter som skall tas in ligger på de nationella regeringarna. Man skall inte hela tiden försöka tänja budgeten i parlamentet – det är att gå för långt. Parlamentet skall begränsa sig till huvuduppgiften att prioritera inom de ramar som medlemsländerna sätter upp. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! När man lyssnar på Markus Ferber får man känslan att det är mycket olyckligt att han ännu inte kallats till Berlin för att överta ansvaret för tyskarnas finansiella arrangemang i Bryssel, för då skulle ett och annat förändras. Det är också beklagligt, herr Ferber, att ni är i minoritet i er egen grupp. Ännu värre är det om man som f.d. huvudkandidat för socialdemokraterna – som jag är – måste lyssna på denna gentleman med sitt ständiga ”mer, mer, mer” och inget annat, utan några tecken på förståelse för att tiderna har förändrats och att mindre ofta kan innebära mer.
Så länge som de befintliga finansiella arrangemang ser ut som de gör är parlamentet ett levande exempel på hur man slösar med pengar. Faktum är att 2006 års budget i sin helhet är ytterligare ett exempel på girighet, oförmåga att förstå och förlorade möjligheter: girighet p.g.a. betoningen på ”mer”, oförmåga att förstå p.g.a. att ingen har kommit på hur man kan göra något nyttigt med de 90 miljoner vi redan hade, och vad gäller förlorade möjligheter så var det just det. 
Det blir allt tydligare att detta vårt Europa behöver verkliga alternativ. Vi behöver allianser – allianser som korsar Europa, allianser som är demokratiska, allianser som har öppenhet som mål och som till sist utövar påtryckningar för att i hela Europa ändra det som har gjorts fel så att det görs på rätt sätt och med medborgarnas bästa för ögonen. 
Janusz Lewandowski (PPE-DE ).
    –  Herr talman! Första behandlingen om EU:s budget för 2006 tjänar som bevis för att Europaparlamentet, som är en symbol för mångfald och som tillhandahåller ett forum för alla åsikter – även dem som är lika radikala som dem vi fick ta del av för en stund sedan – är kapabelt att komma fram till kompromisser om komplicerade budgetfrågor.
Trots att man inledningsvis lade fram över 900 ändringsförslag har vi nu kommit överens om en strategi som bör få stöd under morgondagens omröstning. Vi har lyckats att nå en kompromiss trots att 2006 är ett utmanande år i budgetavseende, av skäl som redan har nämnts. Utgifterna har ökat som ett resultat av omständigheter som inte kunde förutses i början av den gällande budgetplanen. Mycket beröm riktas till föredragandena Giovanni Pittella och Valdis Dombrovskis, till de politiska gruppernas frivilliga samordnare, till rådgivarna i dessa grupper och naturligtvis till sekretariatet som leds av Maria Sousa Fialho. Europaparlamentet har sålunda antagit en ståndpunkt om både 2006 års budget och om budgetplanen för 2007–2013. Tyvärr kan man inte säga detsamma om EU-regeringarna som agerar genom rådet. Vi förväntar oss att de når en ståndpunkt om den fleråriga budgetplanen och vi förväntar oss också att de ser till att de förlikningsmöten som ska hållas i november om 2006 års budget inte blir bortkastade möjligheter. Det krävs ett tydligt regeringsmandat om man ska kunna nå dessa mål, och detta blir en verklig prövning för det brittiska ordförandeskapet. Förlikningsmandatet i samband med 2006 års budget är en prövning som ordförandeskapet ställs inför i november i år.
Parlamentet har redan skisserat upp sin strategi. Det är värt att uppmärksamma att den innehåller en bekräftelse av parlamentets rätt att delta i 20 procent av förvaltningskostnaderna samtidigt som man börjar sitt sökande efter hur parlamentet självt kan göra besparingar.
Vi respekterar det interinstitutionella avtalet och vi utnyttjar fullständigt dess rättsliga kraft. Vi drar också fördel av flexibilitetsinstrumentet, i enlighet med kommissionsledamot Dalia Grybauskaitės uppfattning av denna mekanism. Vi är väl medvetna om att samförstånd i budgetfrågor är den goda nyhet som EU:s medborgare väntar på. 
Marilisa Xenogiannakopoulou (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill också börja med att gratulera vår föredragande Giovanni Pittella till hans utmärkta och – om jag får säga det – djärva arbete.
Budgeten för 2006 debatteras mitt under en allvarlig politisk kris i EU, vilket återspeglades i dödläget för den nya budgetplanen.
Olyckligtvis har ministerrådet – denna gång genom budgetförslaget – återigen uppvisat en enorm politisk svaghet. Trovärdigheten ifrågasätts nu på allvar när de politiska prioriteringarna bestäms på EU-nivå och då man inte garanterar tillräcklig finansiering för dem.
Återigen tänkte finansministrarna först och främst som revisorer. Vi såg detta i den linjära minskningen av anslag utan några politiska idéer eller kriterier. Det fanns tyvärr bara ett mål: att den allmänna budgeten inte skulle överstiga 1,01 procent. Rådet är mycket trångsynt och betraktar budgeten som en lägsta gemensam nämnare för kompromisser istället för ett medel för utveckling, omfördelning och solidaritet och ett verktyg för att genomföra EU:s politik.
Frågan som uppkommer är därför politisk. Kommer budskapet från medborgarna fram till rådet och regeringarna? Inser de att det är endast genom att stärka politiken för utveckling, sysselsättning, solidaritet och sammanhållning – särskilt nu efter utvidgningen – som de svarar på de behov som finns i samhället?
Vi här i Europaparlamentet ska rösta för de ändringsförslag som stärker gemenskapsbudgeten och den politik som EU och dess folk behöver i dag. Detta är emellertid inte tillräckligt. EU behöver i dagsläget en ny, framåtblickande strategi och en lämplig budget för att genomföra den. EU måste nu bryta sig loss från konservativa, styrelseliknande och nyliberala idéer. Vi måste utarbeta en ny plan för EU och uttrycka den riktiga politiska viljan att genomföra den. 
Kyösti Tapio Virrankoski (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill först och främst gratulera Giovanni Pittella, huvudföredraganden, och Valdis Dombrovskis, föredragande för de övriga institutionerna. Jag vill också tacka Janusz Lewandowski, ordförande för budgetutskottet, och kommissionsledamot Dalia Grybauskaitė till hennes utmärkta samarbetsvilja.
Utskottets budgetförslag återspeglar en stark vilja att förbättra sysselsättningen och konkurrenskraften i EU. Utskottet har ökat medlen till strukturpolitiken med 3,7 miljarder euro och medlen till forskning och informationssamhället, utbildning och kultur med totalt 243 miljarder euro. Detta är en logisk fortsättning på de prioriteringar i finansieringsramarna som godkändes av parlamentet.
Detta är den sista budgeten som utarbetas inom nuvarande finansieringsramar. Man har ännu inte kommit överens om de nya ramarna. Detta är en situation som bl.a. den medlemsstat som för närvarande är ordförande i rådet har ett stort ansvar för. Det viktigaste målet under den närmaste framtiden kommer att vara att upprätta den nya budgetplanen; annars kommer EU:s arbete att förlamas. 
Ville Itälä (PPE-DE ).
   – Herr talman! Budgeten för 2006 är viktig därför att det är den sista budgeten enligt den nuvarande budgetplanen. Denna budget kommer också att fungera som en bro till nästa budgetplan som man ännu inte har kommit överens om. Parlamentet godkände naturligtvis sin egen förhandlingsposition genom antagandet av Reimer Böges förtjänstfulla betänkande i våras.
Det är särskilt viktigt att säkra finansieringen för det framtida EU när det rör de viktigaste prioriteringarna, dvs. förbättrad konkurrenskraft i EU, investeringar i forskning och utveckling samt förbättringar av den allmänna säkerheten. Genom att investera i forskning och utveckling investerar vi samtidigt i EU:s framtid.
Vi bör emellertid inte fullständigt glömma bort EU:s övriga politikområden. Jordbruket måste omstruktureras i framtiden, men detta måste göras på ett sådant sätt att det kan gå att bedriva jordbruk i hela EU i framtiden, även i randområdena.
Under den senaste tiden har vi tyvärr sett att naturkatastrofer blir allt vanligare. I framtiden bör man skapa bättre förutsättningar för att ta itu med dessa genom EU:s budget, så att vi kan handla snabbt både inom och utanför EU:s gränser.
Valdis Dombrovskis, parlamentets egen föredragande för budgeten, bör gratuleras eftersom han har sett till att parlamentet statuerar ett gott exempel genom att budgetera enligt verkliga behov och inte enligt hur mycket pengar som möjligtvis kan ha använts för att utveckla olika mer eller mindre lämpliga nya program och projekt. Det är fullständigt oacceptabelt att budgeten utarbetas på ett sådant sätt att 20 procent, genom en ”gentlemen’s agreement”. 
Jan Mulder (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill också inleda med att uttrycka min besvikelse över att det brittiska ordförandeskapet lyser med sin frånvaro. Jag undrar om Ivan Lewis har råd med en liknande inställning i det brittiska underhuset.
För det andra skulle jag vilja gratulera båda föredragandena, och under den minut som jag har till mitt förfogande skulle jag främst vilja tala om demokrati. Under 2004 slöt vi ett avtal med rådet om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i vilket vi åtog oss att regelbundet hålla samråd på hög nivå om innehållet i denna politik. Rådet har aldrig uppfyllt detta åtagande och det har aldrig ägt rum några samråd på hög politisk nivå.
Rådet anser nu att vi har brutit den muntliga överenskommelsen eftersom vi har placerat ett visst belopp av dessa pengar i reserven, men jag har en annan uppfattning. Jag anser att det är rådet som har brutit den muntliga överenskommelsen. Denna överenskommelse handlar om både parlamentets och rådets förvaltningsutgifter. Jag förstår inte hur man skulle kunna betrakta utgifterna för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som förvaltningsutgifter. Det är därför demokratin bör bekräfta dessa. 
László Surján (PPE-DE ).
   – Herr talman! Under denna konjunkturcykel har vi ställt upp viktiga mål: förbättrade möjligheter till sysselsättning, bättre trafik, ett kunskapsbaserat samhälle, stark sammanhållning och vår synliga närvaro i världen. Budgeten för nästa år stöder inte uppfyllandet av dessa mål, men jag uppskattar verkligen att rådet överskred, om än bara lite, den ökända siffran på 1 procent. Därför ökar budgetutskottet, enligt föredragandens rekommendation, nästa års betalningar med fyra miljarder euro, och vi bör kunna använda ytterligare 3,7 miljarder euro för sammanhållningspolitiken. 
Till och med efter godkännandet av vårt förslag ligger vi fortfarande rejält under de öronmärkta belopp som specificerades i det tillämpliga medelfristiga förslaget till allmän budget. Om rådet under den andra rundan inte stöder denna mer eller mindre symboliska extra utgift, bekräftar det att det inte tar de nationella utvecklingsplanerna på allvar, att de nya medlemsstaterna har misslyckats att lära sig något av misstagen under de första åren och att de regeringar som anser att de kan lösa sina egna problem genom att hålla tillbaka EU fortfarande är i majoritet. Detta är ett stort misstag. EU:s ekonomi kan inte återupplivas genom minskade medel till EU, utan istället genom ett bättre utnyttjande av de möjligheter som EU ger. Lösningen är inte mindre EU, utan mer EU. Jag uppmanar er därför, kolleger och ledamöter i kammaren, att stödja det förslag som har lagts fram! 
Szabolcs Fazakas (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill också, först och främst, gratulera Giovanni Pittella till hans utmärkta arbete och fantastiska betänkande.
Den innevarande budgeten är oerhört viktig för Ungern och de övriga stater som nyligen har anslutit sig till EU. Å ena sidan därför att den står för en övergång till budgetplanen för 2007–2013 som kommer att fastställas inom den ram som har utvecklats av Europaparlamentet och förhoppningsvis kommer att godtas så snart som möjligt, och å andra sidan därför att företrädare för alla medlemsstater har deltagit som likvärdiga medlemmar i utarbetandet av denna budget, från det inledande arbetet till färdigställandet. Det tog lång tid, men här såg vi inte till någon åtskillnad mellan de femton gamla och de tio nya medlemsstaterna. Mot bakgrund av gårdagens debatter tror jag inte att jag behöver betona betydelsen av detta faktum.
Det nära samarbetet var tydligt inte bara under kommissionens möten, utan även under förlikningssessionerna i samband med utarbetandet av budgeten för 2006 och budgetplanen för 2007–2013. För första gången kunde vi säga att de 25 medlemsstaterna var likvärdiga partner och att det inte fanns några skillnader mellan dem. Detta är oerhört viktigt eftersom vi bara kan bygga ett gemensamt Europa om vi samarbetar.
De viktigaste siffrorna för Ungern i 2006 års budget är kända, de har redan beslutats genom Köpenhamnsavtalet. Vi kunde emellertid få igenom vissa ändringar av dessa siffror i avtalet genom ändringsförslagen, i syfte att uppfylla våra gemensamma europeiska värderingar. Vi är särskilt nöjda att vi till följd av ett ungerskt förslag vill säkra en större tilldelning till Serbien, vilket visar att EU inte bara inför villkor, utan även belönar genomförandet av dem. 
Antonis Samaras (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill göra tre korta politiska kommentarer.
För det första, att radera ut alla anslag i en sektor, som t.ex. tobakssektorn, återspeglar inte den känslighet som parlamentet traditionellt har haft gentemot de svagaste grupperna i samhället.
För det andra gör denna strama budget med sin begränsning på 1 procent att det inte är möjligt för oss att utöva en politik som är värdig strävandena i det EU som vill ha. Viktiga mål för gemenskapen, t.ex. konkurrenskraft, ekonomisk sammanhållning, hållbar utveckling, små och medelstora företag, forskning och innovation – i grunden, med andra ord, alla Lissabonmålen – har drabbats av rådets övergripande budgetnedskärningar. Samtidigt har man emellertid skurit ned auktoriteten hos EU:s politiska ledare, vilka hissade upp allas förväntningar och sedan kapitulerade villkorslöst för stramhetens filosofi, eller för att vara exakt: gnidighetens filosofi, inte stramhetens, eftersom stramhet råder när man skär ned på överflödet, när man skär bort ballasten. Att skära ner på investeringarna i framtiden och i människors förhoppningar kallas inte stramhet, utan gnidighet.
För det tredje har vi i dag kommit till den punkt där vi bara har 13 miljoner euro i vår katastroffond. När? När den natur som finns överallt hämnas på människan, när antalet jordbävningar och dödliga orkaner har blivit den nya globala mardrömmen har vi bundit ihop våra händer istället för att främja EU:s humanitära solidaritet på det internationella planet. Istället för att leda bildar vi eftertrupp.
Det brittiska ordförandeskapet kanske till sist kommer överens med fransmännen i slutet av året. I och med några smärtsamma kompromisser kanske det kan slutföra budgetplanen. Den europeiska idén kommer emellertid att vara bankrutt i och med att vi tyvärr har övergett alla våra ambitiösa mål för EU.
Richard Seeber (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag är ställföreträdare för min kollega och medledamot i utskottet för framställningar, Andreas Schwab, som tyvärr inte har möjlighet att närvara. Jag hänvisar till budgetberäkningen för Europeiska ombudsmannen, som utskottet för framställningar har ansvaret för.
Ombudsmannens funktioner är ytterst viktiga eftersom de har att göra med kommunikationen med medborgarna och att föra EU-institutionerna närmare dem. Genom att granska det växande antalet klagomål som handlar om dålig förvaltning i gemenskapen och vid behov utföra undersökningar, ser ombudsmannen till att medborgarnas rättigheter och skyldigheter garanteras. Hans arbete hjälper till att göra EU-myndigheternas tjänster mer genomsynliga och bättre utförda. Det är därför ytterst viktigt att Europeiska ombudsmannen tilldelas tillräckliga medel som gör det möjligt för honom att utföra sina uppgifter så effektivt som möjligt.
Utskottet för framställningar anser att ökningen av medlen med 3 procent jämfört med 2005 års budget är lämplig och försvarbar, särskilt med tanke på den övergripande ökningen av arbetsbördan som ett resultat av fler klagomål och en ökad kommunikativ verksamhet. Huvudskälet till varför det behövs ytterligare medel är emellertid att man ska vara tillräckligt redo för anslutningen av Rumänien och Bulgarien till gemenskapen. Vi stöder alltså även kravet på ytterligare personal för att hantera utvidgningen.
Budgetposten gör det emellertid också möjligt för framställarna, dvs. allmänheten, att under vissa förutsättningar kräva en partiell återbetalning på upp till 80 procent av resekostnaderna ur parlamentets budget om utskottets ordförande tidigare har godkänt detta. Kostnader för hotellvistelse och andra utgifter kan också ersättas. 
Utskottet anser att det är nödvändigt att man upprättar sådana kontroller, eftersom de redan har haft god effekt på utskottets egen förmåga och förbättrat dess gensvar på EU-medborgarnas behov. Vi får därför inte tvivla på att man inte kan få mer Europa för mindre pengar. 
Talmannen. 
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.30.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Caroline Lucas (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill bara föreslå att vi byter ut ordet ”mutation” mot ”rekombination” i förslaget. PSE-gruppen har angett att den stöder detta. Detta är huvudsakligen en teknisk ändring men i vetenskaplig mening kan vi inte förhindra mutation av H5N1, hur mycket vi än vill och hur mäktiga vi än tror att vi är. Det är dock möjligt att vi kan förhindra rekombination och därför vill jag få ordet ”mutation” utbytt. 


Carlo Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag röstade för andrabehandlingsrekommendationen av Avril Doyle om minskning av skadliga utsläpp i miljön för att skydda klimatet. I dag, den 26 oktober 2005, är emellertid vädret strålande i Strasbourg, vårlikt och varmt, och det är likadant i Bergamo, min hemstad, och i Aten.
Jag undrar alltså om vi verkligen ska betrakta klimatförändringarna som något dåligt; jag tycker att det istället är mycket behagligt. Framför allt, om Kina fortsätter med sina utsläpp som inverkar negativt på klimatet, vill vi inte då göra något för att stoppa importen av kinesiska produkter om de tillverkas på ett icke-miljövänligt sätt? 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill påpeka att jag följde föredragandens linje avseende andrabehandlingsrekommendationen av Avril Doyle och anser att artikel 175 är den korrekta rättsliga grunden, på grund av att Österrike och Danmark redan har antagit förbud utan åtskillnad mot användning av dessa flourerade växthusgaser, och deras erfarenheter visar att alternativen till dem, i princip, fungerar tekniskt och ekonomiskt och att dessa har en mycket mindre skadlig effekt på miljön. Om man fortsätter att använda flourerade kolväten i praktiskt taget all ny luftkonditioneringsutrustning, kan man frukta att dessa flourerade växthusgaser kommer att spridas ännu mer, med en 5-procentig ökning att räkna med till 2010, vilket inte är försvarbart. 
Edite Estrela (PSE ),
   . – Jag röstade för andrabehandlingsrekommendationen av Avril Doyle om utsläpp från luftkonditioneringssystem i motorfordon av följande skäl:
1. Det tar fasta på åtagandena enligt Kyotoprotokollet att minska utsläppen av växthusgaser i atmosfären.
2. Miljövänliga tekniker måste användas om vi ska kunna förhindra klimatförändringar och ett ökat antal naturkatastrofer. 
Glyn Ford (PSE ),
   . – Jag kommer att rösta för betänkandet om än med reservationer. Den rättsliga grunden är en viktig fråga. Förslaget om en uppdelning av den rättslig grunden mellan artikel 175 och artikel 95 för artiklarna 7, 8 och 9 föreföll vara den bästa lösningen, hellre än enbart artikel 175, för att behålla viktiga delar av inriktningen mot en inre marknad i stället för en förnyad nationalisering av industrin.
Argumenten för att tillåta högre standarder i de medlemsstater som så önskar är tilltalande. Men hur långt kan vi följa en sådan väg utan att riskera bredare intressen?
Jag välkomnar initiativen att begränsa en ytterligare utvidgning av listan över förbjudna gaser. Tekniskt är det möjligt men det kan bli dyrt, både för konsumenterna och för miljön, med kraftiga ökningar av energikonsumtionen på upp till 40 procent.
På det här stadiet bör vi lämna dessa ytterligare förbud till kommissionens bedömning liksom den generella effekt de skulle få på ekonomin och miljön. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ),
   . – När det gäller förordningen röstade jag för att behålla en tudelad rättslig grund. Jag anser verkligen att man genom denna text försöker att uppnå målen för att skydda miljön och harmonisera förordningarna för att garantera att den inre marknaden kan fungera på ett smidigt sätt. Att använda artikel 175 som enda rättslig grund skulle ha fått en negativ inverkan på den inre marknadens funktionssätt, utan att ge några egentliga fördelar för miljön.
Jag motsatte mig en utökning av förteckningen över förbjudna produkter och förbjuden utrustning, i synnerhet p.g.a. de konsekvensbedömningar som utfördes av kommissionen och p.g.a. bristen på alternativa lösningar på medelfristig sikt.
När det gäller direktivet motsatte jag mig en ändring av datumen när förbuden mot användning av fluorerade gaser ska träda i kraft. Saken är den att fastställandet av tidsfristerna för genomförandet – 2011 för nya fordonstyper och 2017 för alla helt nya fordon – är ett nödvändigt steg, eftersom växlingen från kylmedel inte bara innebär en utveckling av nya typer av luftkonditioneringssystem utan även att man gör strukturella förändringar av sättet att montera olika delar under motorhuven. 
Linda McAvan (PSE ),
   . – Parlamentsledamöterna i Labourpartiet är starkt för Doylebetänkandet, vars syfte är att begränsa och garantera säker användning och effektiv återvinning av fluorerade växthusgaser som bidrar till den globala uppvärmningen. Minskningar av fluorerade växthusgaser kommer att hjälpa medlemsstaterna att uppfylla kraven i Kyotoprotokollet. Vi kan dock inte stödja de ändringar av lagstiftningen som innebär att man inför förbud mot vissa fluorerade växthusgaser utan en ordentlig konsekvensbedömning. I artikel 10 finns en bestämmelse om översyn, vilket är det rätta sättet att hantera eventuella förbud. 
Frédérique Ries (ALDE ),
   . – De tre fluorerade gaser som vi talar om – fluorkolväten, perfluorkarboner och svavelhexafluorid – bidrar till den globala uppvärmningen. Det är därför viktigt att Europeiska unionen försöker minska användningen av dessa gaser och även förbjuder deras användning under vissa omständigheter, vilket förutsätter att det finns fullgoda alternativ och en bestämd tidsram.
Jag röstade för Doylebetänkandet av två skäl:
För det första på grund av de insatser som industrin redan har gjort. På 1990-talet ersattes klorfluorkarbonerna, som förstörde ozonlagret, av de fluorkolväten som vi i dag ondgör oss så mycket över. Detta visar att principen om att byta ut skadliga ämnen mot säkrare redan är verklighet.
För det andra motiverar det faktum att dessa tre gaser används för så skiljaktiga ändamål som kyl- och luftkonditioneringssystem, brandsläckare och medicinska aerosolsprejer för astmabehandling ett balanserat synsätt som både garanterar människornas välbefinnande och skyddar klimatet.
Slutligen vill jag påpeka att det går att bekämpa växthusgaserna effektivt utan att det hela blir en ”rent rättslig” uppvisning. Jag är därför emot att ha ”miljön” som enda rättsliga grund, vilket skulle ha fått en enda följd, nämligen att splittra den inre marknaden i 25 olika lagstiftningar.
Företagen, de anställda och medborgarna vill inte ha ett alltför petigt EU. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ),
   .–  Jag ska tala om Europaparlamentets och rådets förordning om vissa fluorerade växthusgaser och om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om utsläpp från luftkonditioneringssystem i motorfordon och om ändring av rådets direktiv 70/156/EEG.
Herr talman! Förordningen om fluorerade gaser är ännu ett exempel på överreglering utan verklighetsförankring. Vad är det för vits med att anta ytterligare en miljöförordning när statistisk analys visar att fluorerade gaser är så gott som ofarliga och att eventuella negativa verkningar förmodligen ligger inom den statistiska felmarginalen?
Synen på miljö- och industriutveckling i förordningen är fullständigt obalanserad.
Förordningen har en enda rättslig grund, nämligen artikel 95 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Det betyder att den gemensamma marknadens funktion skulle kunna störas, vilket är alarmerande.
Polen och de andra medlemsstater som inte har infört inskränkningar i användningen av fluorerade gaser motsätter sig kraftfullt detta beslut. Vi anser att förordningen bör ha två rättsliga grunder, nämligen artiklarna 95 och 175 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Detta skulle göra det möjligt att tillämpa identiska krav över hela Europeiska unionen när det gäller inskränkningar i och förbud mot utsläppandet av vissa produkter som innehåller fluorerade gaser på den inre marknaden, och det skulle betyda att principen för den gemensamma marknaden inte skulle kränkas.
Det råder inget tvivel om att inskränkningar i utsläppen av fluorerade gaser för flertalet nya medlemsstater skulle medföra ekonomiska förluster som inte alls skulle stå i proportion till miljövinsterna. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Dessa förslag är avsedda att ge kontinuitet åt förhandlingarna om kommissionens nya förslag, vars syfte är att på ett märkbart sätt bidra till EU:s mål enligt Kyotoprotokollet genom införandet av kostnadseffektiva minskningsåtgärder, som föredraganden konstaterar.
Även om dessa åtgärder är otillräckliga utgör de likväl ett bidrag, särskilt det nya direktivet och den nu behandlade förordningen.
De gamla modellerna kommer gradvis att avvecklas, och medlemsstaterna får börja främja installation av luftkonditioneringssystem som använder gaser, såsom koldioxid, som är effektiva och vars globala uppvärmningspotential är låg, i enlighet med ett av de förslag som parlamentet har antagit och som vi stödde.
Vi hoppas att kommissionen och rådet kommer att godta detta. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnar kommissionens förslag att minska de utsläpp från motorfordonens luftkonditioneringssystem som omfattas av Kyotoprotokollet. Jag är för en snabbare tidsplan för genomförandet av förslaget generellt men med en långsammare tidsplan för biltillverkare med produktion i liten skala. 

Carlo Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag röstade för betänkandet av Karl-Heinz Florenz, som jag gratulerar, eftersom betänkandet syftar till att minska det miljöskadliga bullret. I den tystnad som följer kommer regeringarna förhoppningsvis att kunna höra pensionärernas krav på högre pensioner, för de har inte hörts hittills. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Tack vare Florenzbetänkandet blir det möjligt att vid första bästa tillfälle anta kommissionens förslag om buller i miljön från utrustning som är avsedd att användas utomhus.
På grundval av den tekniska kunskap som fanns för fem år sedan och de framsteg som gjorts sedan dess har nya rön framkommit som innebär att vi kan göra nya ändringar av gränsvärdena.
De möjliga konsekvenserna på den inre marknaden för denna utrustning om det dröjer innan lagstiftningen ändras får inte förbises. Vi kan inte tillåta att utrustningen tvingas bort från EU:s marknad.
Följaktligen bör gränsvärdena för det steg som börjar den 3 januari 2006 bara betraktas som vägledande.
Om direktivet offentliggörs i Europeiska unionens officiella tidning före årets slut kommer de berörda tillverkarna att få nödvändig rättslig säkerhet för sina produkter.
Jag röstade därför för Florenzbetänkandet. 

Richard James Ashworth (PPE-DE ),
   . – Jag och mina brittiska kolleger från det konservativa partiet är i stort sett för TEN-projekten men avstod från att delta i den slutliga omröstningen på grund av vår oro över att de beloppshöjningar som föreslås är för stora och kommer att överskrida medlemsstaternas ekonomiska bidrag på 1 procent av BNI. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Betänkandet rör gemenskapens samfinansiering av planerade transport- och energinät, som en del av Lissabonstrategins mål, eller med andra ord fullbordandet av den inre marknaden – med prioritering av den inre marknadens utvidgning västerut – där privatisering och konkurrens uppmuntras på transport- och energiområdena.
I betänkandet föreslås till exempel att så kallade offentlig-privata partnerskap uppmuntras. Detta är ett instrument som har lett till att många allmännyttiga tjänster överlåtits åt det privata kapitalet ”genom rättsliga garantier som är förenliga med konkurrenslagstiftningen och lagstiftningen om den inre marknaden”, med andra ord den kapitalistiska konkurrensens företräde i EU, på bekostnad av vad som brukar kallas ”social och ekonomisk sammanhållning”.
Vi välkomnar förslaget i betänkandet om att höja nivån på gemenskapens samfinansiering av dessa projekt. Ändå sägs i betänkandet inte att det övergripande finansieringspaketet måste ökas för detta ändamål. Detta är en självmotsägelse, eftersom det antal projekt som omfattades av finansieringen skulle minska. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Jag gratulerar Mario Mauro till hans viktiga och lägliga betänkande om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om allmänna regler för gemenskapens finansiella stöd på området för transeuropeiska transport- och energinät och om ändring av rådets förordning (EG) nr 2236/95, som jag stöder helhjärtat. Jag välkomnar särskilt formuleringarna om att fastlägga bestämmelser som främjar de investeringar som krävs för att nå Lissabonmålen.
EU måste satsa på transport- och energiinfrastruktur. Likväl måste hänsyn tas till budgetplanen för 2007–2013 när de lägsta finansieringsbeloppen för förslaget bestäms. 
David Martin (PSE ),
   . – Rekommendationerna i betänkandet innebär en välkommen förstärkning av de transeuropeiska energi- och transportnäten. Förslaget är att öka budgeten med 10 procent och tillåta att upp till 50 procent av de gränsöverskridande projekten finansieras genom gemenskapsstöd. Jag välkomnar detta. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – I dag har ett nytt försök gjorts att utnyttja medel och regler som är till för att lösa gränsöverskridande problem. De transeuropeiska näten var avsedda att uppväga tidigare tillkortakommanden. Statsgränserna uppfattades ofta som hinder för byggandet och underhållet av snabba och långa direktförbindelser. Gamla järnvägslinjer och vägar var främst avsedda för inrikesresor. EU-samarbetet kunde lämna ett värdefullt bidrag när det gällde förbindelser mellan två grannländer eller, över ett tredjelands territorium, mellan två länder som inte var grannar.
Den ursprungliga samfinansieringsplanen på högst 10 procent var avsedd bara för det ändamålet. Bidragen har i dag ökat till 30 eller 50 procent och avser nu, enligt Mario Mauros ändringsförslag, även projekt för övervinnande av naturliga hinder inom en medlemsstat. Var syftet med dessa ändringsförslag möjligen att inom kort i hans land täcka halva kostnaden för en icke-jordbävningssäker bilbro till Sicilien? Jag borde ha röstat mot när förslaget antogs. Jag motsätter mig EU:s ökande inblandning i nationella administrativa överväganden och prestigeobjekt. Om det finns medel för de transeuropeiska näten borde de hellre satsas på gränsöverskridande järnvägsförbindelser, särskilt på de tidigare försummade förbindelserna mellan öst och väst. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – De transeuropeiska näten är ett mycket viktigt instrument för att bygga upp och utveckla infrastrukturen inom transport-, telekommunikations- och energisektorerna i EU.
Kommissionen avser att se över de allmänna reglerna för gemenskapens finansiella stöd på området för transeuropeiska transport- och energinät för 2007–2013.
Med tanke på förteckningen över 30 prioriterade transportprojekt anser jag att vi måste uppställa tydliga regler för det finansiella stödet, så att dessa projekt kan utvecklas i enlighet med annan gemenskapspolitik, på grundval av de effektivitetskriterier och öppenhetsregler som gäller vid projektfinansiering.
Slutligen tvivlar ingen på att betänkandet kommer att underlätta genomförandet av åtgärder som främjar de investeringar som krävs för att nå Lissabonmålen.
Jag röstade därför för Maurobetänkandet. 

Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Vi delar uppfattningen att en kontinuerlig översyn av gällande lagstiftning är nödvändig. Frågan är dock på vilken politisk nivå lagstiftningen skall stiftas. Vi är rent principiellt av uppfattningen att medlemsländernas respektive nationella livsmedelsmyndigheter i första hand skall avgöra vilka livsmedelstillsatser som skall tillåtas. Om livsmedelsmyndigheten i ett land bedömer att vissa specifika tillsatser skall vara tillåtna vid tillagning och försäljning av en maträtt, ser vi inget skäl för att ett EU-direktiv skall påverka denna bedömning. Livsmedelssäkerhet och folkhälsa är ytterst viktiga frågor. De bör därmed endast handhas av EU-myndigheter när det finns konkreta och gränsöverskridande vinster med att så sker.
Det finns goda skäl att anta att detta betänkande, och liknande lagstiftningsförslag, ytterligare kommer att förstärka EU-myndigheter såsom den Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet (EFSA). Vi har röstat för de ändringsförslag som framhåller att detta är ett minimidirektiv, och som därmed tydliggör att nationell flexibilitet skall tillåtas. Vi har röstat emot betänkandet i dess helhet. Vi hyser förtroende för att medlemsstaternas nationella livsmedelsmyndigheter är fullt kompetenta att handha denna betydelsefulla fråga på ett tillfredställande sätt. Vår hållning förutsätter naturligtvis att varor förses med ursprungslandsmärkning. Detta för att konsumenterna skall ha möjlighet att göra ett aktivt och upplyst val. 

Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Det är uppenbart att vi sedan den 11 september 2001 har ägnat större delen av vår uppmärksamhet åt att bekämpa terrorism och att vi har försummat kampen mot brottslighet. Denna missriktade tyngdpunktsförskjutning har gjort att kriminella organisationer, som vanligen har sitt ursprung i länder utanför EU, kunnat utöka sitt inflytande och decentralisera verksamheten.
Brottslig verksamhet är en finansieringskälla – om än inte den enda – för terrorism, så det är viktigt att vi åter och i högre grad ägnar vår uppmärksamhet åt att bekämpa brottslig verksamhet och organiserad brottslighet. Att statliga myndigheter tillfälligt samarbetar med brottslingar för att i ett senare skede kunna bekämpa dem är ingen lösning, utan snarare en tydlig inbjudan till mer korruption och mer vanskötsel.
Jag anser att det finns ett behov av gemensamma kommunikationsstrukturer för polisen och domarkåren, med mer samarbete mellan både enskilda organisationer och stater, jämte bättre vittnesskydd, även om stödet för brottsoffren inte får glömmas bort. 
Ole Christensen, Dan Jørgensen, Henrik Dam Kristensen, Poul Nyrup Rasmussen och Britta Thomsen (PSE ),
   . – För den danska socialdemokratiska delegationen, Poul Nyrup Rasmussen, Henrik Dam Christensen, Britta Thomsen, Ole Christensen och Dan Jørgensen. Delegationen har röstat för i blockomröstningen om 28 ändringsförslag. Vi är dock medvetna om att ändringsförslag 15, punkt F, inbegriper en möjlighet för medlemsstaterna att förklara dömda brottslingar obehöriga att inneha offentliga tjänster och icke-valbara till politiska befattningar. Vi är emot just denna punkt.
De danska socialdemokraterna är medvetna om att förslaget gäller en fråga inom avsnitt IV i Fördraget om Europeiska unionen för vilken Danmark har ett undantag. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Junilistan är för ett ökat samarbete och informationsutbyte mellan medlemsstaterna för att bekämpa organiserad gränsöverskridande brottslighet. Beslut om harmonisering av straff- och processrättsliga lagar bör dock fattas enbart med enhällighet av medlemsstaterna och vara underställt de nationella parlamentens kontroll. Fastställande av vad som utgör brott, förmildrande omständigheter liksom brotts straffvärde ska inte vara en fråga för Europaparlamentet. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Vi anser att kampen mot den organiserade brottsligheten, dess mångahanda nätverk och olagliga handel, penningtvätt och skatteparadis, måste prioriteras.
Vi delar likväl den oro som ledamöter av vår grupp har uttryckt över vissa aspekter av betänkande, däribland följande:
– Den utvidgade definitionen av ”kriminell organisation”, inom ramen för kampen mot organiserad brottslighet, som även omfattar personsammanslutningar som inte eftersträvar ekonomiska eller andra materiella fördelar och som kringgår definitionen i Förenta nationernas konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet, där organisationer som eftersträvar ekonomiska eller materiella fördelar klassificeras under rubriken organiserad brottslighet – vilket utesluter politiska och sociala drivkrafter.
– Den utökade möjligheten att anklaga personer på ett sätt som kan leda till tvetydighet. Med andra ord skulle personer som inte är inblandade i brottslig verksamhet kunna anklagas.
– Mycket återstår att göra för att bekämpa den organiserade brottsligheten, med tanke på de i dag tillgängliga resurserna, och i betänkandet förordas att en ”EU-polisstyrka” inrättas, samtidigt som de bakomliggande orsakerna till den organiserade brottsligheten undviks.
Vi vill betona vår besvikelse över att ändringsförslag som vår grupp hade lagt fram röstades ned. Vi beklagar särskilt att det ändringsförslag som syftade till att garantera parlamentarisk kontroll över Europols verksamhet röstades ned. 
Carl Lang (NI ),
   . – EU vill bekämpa den allvarliga organiserade brottslighet vars internationella förgreningar slår till i Europas hjärta. Det är utmärkt. Det är verkligen dags att vi börjar intressera oss för den skada som det beklagliga Schengenavtalet orsakar. Även om jag motsätter mig att en EU-polisstyrka – ett verkligt europeiskt FBI – inrättas är det faktiskt nödvändigt att stärka samarbetet mellan medlemsstaterna. Men detta måste ske med full respekt för den nationella suveräniteten på områdena polis, rättvisa och kamp mot gränsöverskridande organiserad brottslighet.
EU behöver inte skaffa sig en massa kommittéer av Théodule-typ som har som slutmål att beröva nationalstaterna alla deras suveräna rättigheter, det vill säga möjligheten att fastställa och tillämpa lagen. I dag överförs och hanteras de flesta polisuppgifter av Interpol. Eurokraternas besatthet av att inrätta ett EU-organ över Interpol medför en mängd förvecklingar, utöver de oundvikliga kostnaderna för att finansiera en organisation, särskilt till följd av den absoluta önskan att harmonisera definitionerna av straffbara gärningar samt straffskalan för dessa.
Låt oss överge denna önskedröm om standardisering och äntligen inrikta våra insatser på en konsekvent kamp mot alla brottstyper, och låt oss börja med att göra det genom att återupprätta våra nationsgränser. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Den internationella organiserade brottsligheten är ett enormt och växande problem.
Hur mäts denna tillväxt? Vilka uppgifter återspeglar egentligen vad som händer?
Ingen har en tydlig och enhetlig bild av den organiserade brottslighetens fulla utsträckning. Saker och ting kan inte tillåtas fortsätta som hittills.
Kan vi som politiker tolerera denna situation? Nej. Det finns ett trängande behov av att intensifiera kampen mot internationell brottslighet på EU:s territorium, av hänsyn till våra samhällens närmaste framtid.
Den nya texten syftar till att effektivisera kampen mot den organiserade brottsligheten. Texten är precisare och mer fokuserad. Till exempel definieras förhållandet mellan Europol och Interpol, vilket är särskilt välkommet.
Jag röstade för Dunnbetänkandet, eftersom jag anser att dessa åtgärder kan främja kampen mot den organiserade brottsligheten. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ),
   . – I rambeslutet och (vad som är viktigare) betänkandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor föreslås att en gemensam definition av och påföljder för deltagande i organiserad brottslighet införs, samtidigt som särskild vikt fästs vid ansvaret för juridiska personer, om de anses vara inblandade i organiserad brottslig verksamhet.
Likväl garanterar rättsordningen i alla medlemsstater fullgoda och tillräckligt stränga rättslig åtgärder för bekämpning av organiserad brottslighet, som är en integrerad del av det kapitalistiska systemet och som växer fram ur detta. Som med EU:s terrorlag antas dessa nya bestämmelser, som upphäver straffrättsliga grundprinciper, för att användas mot gräsrotsrörelsen och de demokratiska rättigheterna och för att stärka förtryckarmekanismer såsom Europol och Eurojust. Ett tydligt bevis på detta är den överlagda komplotten nyligen mot Irländska arbetarpartiets ordförande, Sean Garland, som riskerar att överlämnas till USA anklagad för att genom kommunistisk konspiration vilja undergräva US-dollarn. Här i Europaparlamentets plenum har vi redan hört ett kränkande anförande där en politisk organisations (Sinn Fein) verksamhet beskrevs som organiserad brottslighet.
Kommunisterna är och har alltid varit motståndare till brott enligt vanlig straffrätt, vilka ofta står i samband med den urbana statens mekanismer. Vi godtar dock inte åtgärder som kan vara en förevändning för att kriminalisera politisk verksamhet. 

Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill påpeka att det i princip är medlemsstaterna som ansvarar för att nödvändiga åtgärder vidtas för att förhindra den influensapandemi som förespås. Med detta sagt är det viktigt att kommissionen samordnar dem i detta arbete.
Att döma av de varningar som Världshälsoorganisationen och Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar har utfärdat är det tydligt att de ser extremt allvarligt på risken för ett pandemiskt utbrott. Det är nu dags att utarbeta krisplaner, vidta nödvändiga samordningsåtgärder och framför allt handla för att förhindra panik bland allmänheten.
Slutligen vill jag även tacka tolkarna för att de har offrat en del av sin lunchrast. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Den resolution som vi just har antagit är ett steg i rätt riktning i kampen mot denna sjukdom. Viktigast av allt är att stor vikt läggs vid förebyggande åtgärder, såsom vi har förordat, eftersom en potentiell pandemi kan undvikas genom förebyggande åtgärder. I texten framhålls med rätta att informationsutbyte är avgörande för att undvika panik. Vi måste arbeta med känsla för proportioner och tillsammans med nationella och internationella myndigheter.
Vi uppmanar därför kommissionen att ge ekonomiskt stöd för ett övervakningssystem, laboratorieprov, forskning om lämpliga vacciner och vaccinering i medlemsstaterna samt ekonomiskt och tekniskt stöd till tredjeländer, särskilt i Asien, för att garantera att förebyggande åtgärder och kontroller genomförs vid källan.
Vi har förordat att gemenskapen ger stöd i händelse av ett sjukdomsutbrott, eftersom fjäderfäuppfödare då skulle förlora inkomst när de återupptog verksamheten på nytt. Ett utbrott skulle även påverka ett betydande antal jordbrukare och andra som arbetar i eller i anslutning till fjäderfäsektorn samt utlösa en kraftig ekonomisk och social kedjereaktion i medlemsstaterna.
Alldeles bortsett från folkhälsoproblemen är det därför viktigt att komma ihåg att några länder – både EU-länder och länder vid sjukdomskällan i Sydostasien – kanske inte skulle klara av de höga kostnaderna i samband med en pandemi. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Denna resolution behandlar en fråga som i högsta grad är gränsöverskridande. Det finns därmed goda skäl för EU-länderna att samordna de åtgärder som vidtas, och de politiska beslut som fattas. Vi har därmed valt att rösta ja till resolutionen i dess helhet. Vi vill dock understryka att isolerade åtgärder av EU är otillräckliga för att komma tillrätta med de utmaningar den globala influensapandemin innebär. Det är därför av yttersta betydelse att EU agerar i samarbete med Världshälsoorganisationen WHO.
Vi ifrågasätter enskilda punkter i betänkandet, såsom nödvändigheten av att kommissionen skall utarbeta en omfattande kommunikationsstrategi tillsammans med Europeiskt Centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar (ECDC). Vi förutsätter att EU-länderna är fullt förmögna att klara av kommunikationen med medborgarna på egen hand, utan bistånd av EU-organ.
Vi anser att internationellt erkända organisationer såsom WHO skall arbeta med globala världshälsofrågor. Flera ändringsförslag negligerar detta, och framhäver istället EU:s internationella roll. Vi kritiserar det faktum att EU-parlamentet på detta sätt utnyttjar en betydelsefull politisk fråga för att stärka EU och dess internationella politiska roll. 
Diamanto Manolakou (GUE/NGL ),
   . – Av de för medlemsstaterna föreslagna åtgärderna är en del bra medan andra är ren och skär propaganda, såsom bestämmelsen om vacciner och läkemedel. Detta sker naturligtvis utan urskuldande, genom att medlemsstaterna uppmanas att ta första steget och göra stora beställningar och på så vis skapa incitament för vaccin- och läkemedelsföretagen att öka sin produktion.
Det behövs utan tvivel en mer omfattande plan som bygger på förebyggande insatser och innebär att de som arbetar på hönsfarmar får genomgå undersökning av företagsläkare, och som innebär ett integrerat (tekniskt, ekonomiskt och vetenskapligt) stöd framför allt till länderna i Fjärran östern, där sjukdomen har varit endemisk i sju år. Målet är att helt utrota sjukdomen hos fjäderfä för uppfödning och hos vilda fåglar, de arter som bär på och ger näring åt denna patogena organism. Om dessa aspekter saknas kan problemet komma tillbaka igen i framtiden.
Det nya EU-direktivet innebär heller ingen skärpning av de åtgärder som gäller i dag, utan medför snarare en uppmjukning på vissa områden och ger större fjäderfäuppfödare möjlighet att undantas från de förbud som finns mot att bedriva handel med fjäderfä inom EU, till och med i de områden som har drabbats av högpatogen influensa.
Till och med när det handlar om pandemier går EU:s politik ut på att använda dem till att skapa vinster för storföretagen, och det är just därför de är så skadliga för vanligt folk. Lösningen är att kämpa mot storföretagens EU och inte ge upp striden förrän detta EU har upphört att existera. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – För några år sedan tornade två dödliga epidemier upp sig, dels det mystiska sars-viruset som vid det här laget har hamnat mer i skymundan, dels en sammanslagning av aviär influensa och mänskliga influensaformer. Enligt min uppfattning intogs en alltför avvaktande hållning mot dessa sjukdomar.
Det internationella resandet från de platser där smittan fanns kontrollerades i obetydlig omfattning, om kontroller utfördes alls, liten uppmärksamhet ägnades åt forskning om uppkomsten av nya influensavarianter, ingen förebyggande vaccinering av fjäderfä ägde rum och lagren av vaccin för storskalig vaccinering av befolkningen mot redan kända influensavarianter var fullständigt otillräckliga.
Jag har vid tidigare tillfällen här i kammaren pekat på dessa brister. Jag gjorde detta den 7 april 2003 och den 13 maj 2003, och jag ställde frågor till kommissionen i ämnet under 2003 och 2004. Europeiska unionen och dess medlemsstater hade vid den tidpunkten knappast någon beredskap alls för den överhängande fara som på kort tid hade kunnat skörda miljontals människoliv. Dessutom borde man omedelbart ha inlett ett bortskaffande i stor skala av sällskapsfåglar. Även om dessa problem ännu inte har lösts intar parlamentet och kommissionen en annan hållning denna gång.
Endast en obetydlig minoritet har samma uppfattning som Unionen för nationernas Europa och anser att paniken nu sprider sig alldeles i onödan och att det framför allt är fågeljägarna som behöver skyddas. Det är av den anledningen jag kommer att rösta för denna resolution. 
Frédérique Ries (ALDE ),
   . – Vi har nu den aviära influensan inpå knutarna med konstaterade fall i Kroatien, Ryssland, Förenade kungariket och Tyskland.
Vilken bedömning kan vi göra efter 15 dagars krishantering?
Vi kan glädjas över att medlemsstaterna har vidtagit nödvändiga åtgärder för att förhindra risken för smitta inom EU genom att införa ett förbud mot vilda fåglar, genom att använda etiketter med texten ”lokalt producerat fjäderfäkött”, genom att slakta ett stort antal kycklingar, genom att införa kvoter för olika arter, och så vidare.
Men hur kan man trots detta låta bli att beklaga den bristfälliga samordningen mellan de 25 länderna, då varje enskilt land är mest angeläget om att isolera sig från alla typer av hälsorisker som förekommer i de övriga länderna, trots att det var just för att bekämpa den här typen av pandemirisker som man i EU efter sars-krisen 2003 beslöt att inrätta Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar?
Centrumet i Stockholm borde samordna och övervaka hälsosituationen i Europa. En sådan verksamhet bedrivs inte på långa vägar i dag.
Så medan vi väntar på att medlemsstaterna ska ha vänligheten att ge EU en chans när det gäller befolkningens hälsa är det av avgörande betydelse att vi förbereder oss inför de årliga flyttfågelsträcken nästa vår.
Lås oss hoppas att EU utnyttjar dessa sex månader väl genom att ta fram ett vaccin och se till att förhindra att de förutsättningar som krävs för ett utbrott av aviär influensa på EU:s territorium sammanfaller med varandra. 

– Resolutionsförslag: RC-B6-0551/2005
James Hugh Allister (NI ),
   . – I omröstningen i dag om de gemensamma resolutionerna om patent på biotekniska uppfinningar röstade jag för de ändringsförslag som klargör behovet av ett förbud mot patent på alla delar av människokroppen, vävnader och celler i naturligt tillstånd och deras DNA-sekvenser. Människokroppen och dess delar bör under inga omständigheter få bli en handelsvara. Eftersom jag starkt förespråkar skydd av mänskligt liv, inklusive i dess tidigaste stadier, motsätter jag mig både destruktiva processer och vetenskaplig ingenjörskonst som manipulerar med den underbara skapelse som den mänskliga kroppen är. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Biotekniken är utan tvivel ett av de viktigaste teknikområdena inför framtiden, och mot den bakgrunden är det viktigt att det finns en passande politisk ram till stöd för denna teknik. Även etiska, miljömässiga och hälsomässiga aspekter måste beaktas.
Ett av de allvarligaste problemen inom detta område handlar om patent. Vi menar att mänskligt liv, däribland mänskligt DNA, under inga omständigheter ska kunna bli föremål för patent. Därför röstade vi alla mot samtliga de förslag som banar väg för att man ska kunna ta patent på gener och på livet självt, och vi beklagar dessutom att det i slutresolutionen fanns ett mått av tvetydighet som skulle kunna lämna dörren på glänt för sådana patenträttigheter, trots att syftet var att förhindra ett annat förslag med ännu allvarligare följdverkningar.
Vi är uttalade motståndare till varje form av patent som omfattar livet och den kunskap vi betraktar som allmängods.
Ett annat område för debatt är de etiska principerna. Stamcellsforskningen bör inte stoppas, även om vi vänder oss mot mänsklig kloning, som man talar om i resolutionen.
Vi valde i slutändan att lägga ner vår röst i samband med omröstningen om resolutionen, på grund av de motstridiga aspekter den innehåller när det gäller våra principiella ställningstaganden. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   . – Europeiska patentverkets metoder är än en gång föremål för debatt i denna församling. Mjukvaru- och datorrelaterade uppfinningar var samtalsämnet för några månader sedan. Samtalsämnet för dagen är biotekniken, och den påverkar grundvalarna för våra moraliska principer och vårt mänskliga väsen på ett betydligt allvarligare sätt
Man har misslyckats med att anpassa den europeiska lagstiftningen och har nu börjat tillåta att den innehåller gråzoner. Detta har utan tvivel bidragit till den rådande situationen, där tillstånd har givits till patentering av mänskliga könsceller, och motståndet mot patentering av embryonala stamceller har gjorts ineffektivt. Denna lagstiftning måste ändras inom en snar framtid.
Vi kan emellertid inte helt och hållet befria Europeiska patentverket från ansvar i denna fråga.
Det kan inte sägas nog ofta att människan inte är patenterbar. En människa, i sin helhet eller delar av henne, är inte patenterbar, oavsett i vilket utvecklingsstadium hon befinner sig. Det är hög tid att detta formuleras uttryckligen i en bindande text. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ),
   . – Man får inte ha en känslomässig och förenklad hållning när man ska ta itu med de problem som är förknippade med den mänskliga genetiken.
Europeiska unionen får inte tillåta sig att gömma sig bakom sina internationella partner och låta en rad forskningsområden ligga i träda.
Med tanke på de höga grundläggande principer och universella värderingar vi står för är det helt avgörande att vi sätter fullständigt stopp för reproduktiv kloning och risken för arvshygien.
Samtidigt är det lika viktigt att man definierar vad som är passande och godtagbart inom genforskningen, i synnerhet på området terapeutisk kloning och stamcellsforskning med syfte att förbättra människors hälsa.
Vi vet att de ramar som gäller för patentering av biotekniska uppfinningar är en avgörande plattform för utveckling av nya typer av behandlingar, vilka för många sjuka människor innebär en möjlighet som de inte hade vågat hoppas på. 
Frédérique Ries (ALDE ),
   . – Jag röstade mot resolutionen och alla de ändringsförslag som lagts fram av gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater.
Denna text är ett alibi, ytterligare ett element i en sedan länge utarbetad strategi som inte har något annat syfte än att sätta stopp för det europeiska stödet till embryonal stamcellsforskning.
Det har förekommit tre riktade attacker inom loppet av mindre än nio månader.
Under mars 2005 tog gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater initiativ till en resolution om den olagliga handel med kvinnliga könsceller som äger rum i Rumänien. Syftet var uteslutande att brännmärka kloning, däribland terapeutisk kloning, och att kräva att EU stryper allt stöd till denna forskning.
Under oktober 2005 skrev 73 ledamöter till kommissionens ordförande på Europaparlamentets vägnar. Av vilken anledning? För att i den personliga övertygelsens namn, en övertygelse som jag för övrigt respekterar, än en gång gå till angrepp mot den fria forskningen i EU.
Några av oss har tagit itu med att besvara detta brev, och inte mindre än 127 ledamöter har klargjort för Barroso att det vore otänkbart att stänga EU ute från ett helt avgörande forskningsområde.
Nu skriver vi den 26 oktober 2005, och dessa grupper utför nu sin tredje attack genom att ta denna resolution som gisslan.
Genom denna obskuranta omröstning har nu 338 ledamöter beslutat att inte ge forskningen någon möjlighet överhuvudtaget. Detta är bara ytterligare ett i raden av bistra nederlag för genforskningen och för miljontals patienter i Europa. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ),
   . – Charlie McCreevy klargjorde i sitt anförande om ämnet i går kväll att han inte tänker respektera det direktiv som förbjuder all form av mänsklig kloning när han sa att han lämnade dörren öppen för möjligheten till terapeutisk kloning även om reproduktiv kloning var uteslutet enligt direktivet.
Därigenom ger Charlie McCreevy ännu en gång en föraktfull signal. Denna gång till ministerrådet och till biopatentdirektivet.
I rådets promemoria om den gemensamma ståndpunkten om biopatentdirektivet sägs följande i punkt 35:
”I artikel 6.2 a har rådet ersatt orden ’förfaringssätt för reproduktiv kloning av människa’ med orden ’förfaringssätt för kloning av mänskliga varelser’ eftersom det anser att adjektivet ’reproduktiv’ kan ha en alltför snäv betydelse. Uttrycket ’mänskliga varelser’ gäller naturligtvis den mänskliga varelsen från och med fosterstadiet. ”.
Det verkar som om Charlie McCreevy tänker ignorera EU:s befintliga direktiv och förekomma den nu skrinlagda konstitutionen. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Tekniskt och etiskt sett är detta ett mycket komplext ämnesområde. Även om jag är betänksam över vissa aspekter av resolutionen anser jag ändå att den bidrar till att uppnå en balans mellan å ena sidan behovet av forskning som kan komma att bli mycket välgörande och å andra sidan forskningens potentiella förmåga att skada mänskligt liv. Jag stöder därför i stora drag den kompromiss som parlamentet har uppnått i dag, men denna teknik måste hållas under ständig uppsikt. 

Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Det betänkande av Ewa Klamt som vi, olyckligt nog, godkände alldeles nyss, kan på bästa sätt beskrivas som en form av naiv önskelista och en beskrivning av ideologiska, vänstervridna uppfattningar som fullständigt saknar varje form av kontakt med verkligheten.
Bortsett från de obligatoriska hyllningarna till det multikulturella samhällets påstådda välsignelser, vilket för övrigt inte har något att göra med det som detta samhälle håller på att utsätta våra städer och stadsdelar för, är jag framför allt chockad över det som sägs i betänkandet om att en organiserad laglig invandring till Europa skulle kunna bidra till att lösa de enorma problem med falska asylansökningar, illegala invandrare och människosmuggling som vi står inför.
Enligt mitt synsätt har de sakerna ingenting med varandra att göra, för det är alldeles självklart att de personer och yrkesgrupper som skulle kunna komma i fråga för tillfällig eller permanent laglig invandring eller för arbetstillstånd inte är desamma som de personer eller yrkesgrupper som överväldigar oss med detta invandringsproblem. Varför skulle egentligen kampen mot den olagliga invandringen plötsligt bli bättre om det enda som stör dagens kamp är bristen på politisk vilja och mod och om de djärva åtgärder som så väl behövs i våra länder uteblir till följd av detta? 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Jag röstade mot Ewa Klamts betänkande, vilket innehåller en lång rad förslag som strider mot vår egen befolknings intressen. Det förefaller som om Europaparlamentet i allt större utsträckning gjort det till sin specialitet att rösta om texter av detta slag. Det är särskilt kortsynt att återigen söka vår frälsning i nya ekonomiska invandrare. Vi borde lära oss av våra tidigare misstag.
Den integrationspolitik som hittills antagits i de flesta, om inte alla, medlemsstater har till största delen varit misslyckad. Därav följer att problemen endast skulle förvärras om vi lockade till oss fler personer från länderna utanför Europa. Därför är det hög tid att vi i våra elfenbenstorn börjar inse detta. 
Romano Maria La Russa (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att uttrycka min solidaritet med Ewa Klamt, med tanke på vänsterns misslyckade försök att kullkasta betänkandet i utskottet. Eftersom det står klart att ändringsförslagen varken löser problemen eller medför förbättrade villkor för arbetslösa invandrare, håller jag med föredraganden om att legalisering av stora grupper olagliga invandrare inte är vare sig ett sätt att kontrollera den olagliga invandringen eller ett sätt att rekrytera ekonomiska invandrare. I stället ger sådana åtgärder näring åt marginalisering och utbredd kriminalitet.
Även om det ambitiösa förslaget att införa ett europeiskt grönt kort förtjänar stöd, kommer en politik som underlättar inresa för säsongsarbetare eller för personer med tidsbestämd anställning att ge upphov till en katastrofal och ohanterlig situation. Om invandrarna ska kunna bidra till välstånd och utveckling i stället för att ge upphov till instabilitet, krävs strikta förfaranden och kriterier. Förutom kravet på att invandraren ska ha en garant och kunna visa att han eller hon kan försörja sig själv, anser jag att det krävs ytterligare garantier. Ett arbete måste vara ett absolut villkor för att en invandrare ska beviljas inresa. Att skapa möjligheter till avvikelser och undantag är oacceptabelt.
Jag hoppas att kommissionen kommer att lägga fram ett konsekvent och pragmatiskt förslag med tydligt formulerade villkor som inte är godtyckliga. Den ekonomiska invandringen innebär en möjlighet för länderna, men den får inte betraktas som en mirakelmedicin mot alla åkommor, mot alltifrån en åldrande befolkning till bristen på arbetskraft. Därför har min grupp, Nationella alliansen eller gruppen Unionen för nationernas Europa, avstått från att rösta om detta betänkande. 
Antoine Duquesne (ALDE ),
   . – Jag avstod från att rösta om artikel 6 i Ewa Klamts betänkande om en gemensam syn på ekonomisk migration i EU, eftersom jag anser att det, även om det är acceptabelt att låta icke-européer rösta i lokalvalen, är betydligt mindre acceptabelt att låta dem rösta i valet till Europaparlamentet.
I samband med lokala val ska alla medborgare som har bott i ett europeiskt land under en viss tid, till exempel fem år, som i Belgien, ha rätt att uttrycka sina åsikter om sina levnadsförhållanden, städernas utveckling, barnens utbildning och så vidare.
Jag skulle dessutom önska att rösträtten, liksom i Belgien, beviljades icke-européer endast på villkor att de högtidligen lovar att följa bestämmelserna i värdlandets författning och lagar. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Initiativbetänkandet utgör en del av upprättandet av en europeisk immigrationspolitik där ett och samma förfarande ska gälla i samtliga medlemsstater.
Junilistan anser dock att medlemsstaterna själva ska vara fria att avgöra hur deras politik avseende ekonomisk migration ska utformas och att det inte bör vara en fråga för Europaparlamentet att föreskriva vilka regler som gäller på området. Vi menar att ekonomisk migration inte måste ses som ett problem som kräver harmonisering på europeisk nivå – tvärtom borde medlemsstaterna få hantera dessa frågor självständigt. En medlemsstat som till exempel vill tillåta generösa regler för ekonomisk migration bör få göra det i enlighet med principen om institutionell konkurrens. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Det föreliggande betänkandet innehåller vissa punkter som vi ställer oss bakom. Man riktar i betänkandet en uppmaning till kommissionen att garantera ett införlivande av alla bestämmelser i internationella konventionen om skydd för alla migrerande arbetstagare och deras familjemedlemmar, vilken antogs av FN:s generalförsamling den 18 december 1990, och uppmanar alla medlemsstater att ratificera denna konvention. Till de övriga aspekter som vi välkomnar hör även betänkandets fördömande av att EU:s nuvarande politik inriktas på repressiva åtgärder.
Betänkandet innehåller emellertid vissa motstridigheter i form av en invandringspolitik som främjar ett utnyttjande av mänskliga resurser, framför allt den mest kvalificerade arbetskraften, från tredjeländer. Vidare uppmärksammas i betänkandet vikten av att skriva in klausuler om migrationsflöden och obligatoriskt återtagande, med andra ord utvisning, i händelse av olaglig invandring.
Vi beklagar också att de förslag som lagts fram från vår grupp har förkastats, bland annat de förslag där vi uttrycker vårt motstånd mot ”tillfälliga läger” och mot andra åtgärder som förvägrar invandrarna deras frihet, och där vi fördömer det politiska misslyckandet med ”kvoterna”, vilket bara har förvärrat den olagliga invandringen och dessa arbetstagares prekära ställning på arbetsmarknaden. 
Carl Lang (NI ),
   . – Detta betänkande som är tänkt att utgöra ett svar på kommissionens grönbok om ekonomisk invandring, är ingenting annat än en lång klagovisa med villfarelser som är vådliga och livsfarliga för Europas nationer och befolkningar. Betänkandet är belamrat med förslag som är starkt vinklade till förmån för invandring och för utvecklingsländerna:
Att bevilja icke-europeiska invandrare rösträtt i lokal- och Europavalen, att mjuka upp reglerna och göra det möjligt för ekonomiska invandrare att komma till och stanna i Europa, att godkänna en legalisering av stora grupper illegala invandrare som ett medel för att skapa framtidsutsikter för illegala invandrare, att ta initiativ till upplysningskampanjer om invandringspolitikens positiva följdverkningar och föra in invandringens historia som ett ämne i läroplanen, att än en gång bekräfta invandrarnas rätt till omfattande familjeåterförening, att ge de ekonomiska invandrarna rätt att få socialbidrag från sina värdländer efter det att de återvänt till sina hemländer och dessutom att slopa bankavgifterna för de ekonomiska invandrare som skickar pengar från sina värdländer till sina hemländer.
Pricken över i är att man i betänkandet vägrar att ge förtur åt Europeiska unionens medborgare innan man vänder sig till tredjelandsmedborgare. Det är alltid samma gamla visa: tredjelandsmedborgare gynnas på bekostnad av Europas medborgare. 
Fernand Le Rachinel, (NI )
   . – Detta betänkande om hantering av ekonomisk migration är en vävnad av lögner, osanningar och ideologiska fördomar. Formuleringarna är så överdrivna att de gör invandrarna en otjänst såtillvida att de syftar till att på systematisk väg uppmuntra till att Europa ska översköljas av ekonomiska invandrare.
Inget nationellt parlament skulle kunna lägga fram ett sådant åtgärdspaket utan att förpassas i oppositionsställning vid nästa val.
Ewa Klamt vill använda sig av de europeiska kanalerna och låta allmänheten förbli okunnig om de brott som begås bekom deras rygg.
Lyckligtvis har rådet i sin stora visdom hållit fast vid enhällighetsprincipen när det gäller alla de frågor som har att göra med legal invandring.
Det behövs bara ett enda exempel för att peka på det orimliga i sådana förslag: ”genom ekonomisk invandring kan det bli lättare att hantera de befintliga migrationsströmmarna …” och ”invandring har visat sig ha positiva effekter på arbetsmarknaden”.
Detta är en uppenbar lögn: ju fler lagliga invandrare vi släpper in, desto mer explosionsartad kommer ökningen av antalet olagliga invandrare att vara, invandrare som hoppas bli lagliga invandrare inom en snar framtid, som i Spanien och Italien.
Europaparlamentet skulle göra bort sig och försämra sitt anseende om ett sådant betänkande skulle antas, och följden skulle bli att miljontals män och kvinnor samlas vid våra gränser, lockade av det förlovade land som utlovas av våra egna trollkarlslärlingar. 
Hiltrud Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja be kommissionen att komma med en förklaring inför församlingen, men kommissionen är tyvärr inte på plats. Skulle era tjänsteavdelningar eventuellt vilja ha vänligheten att framföra detta önskemål till kommissionen, så att de kan komma med en förklaring under veckan. Anledningen till denna uppmaning är kommissionsledamot McCreevys uttalande under debatten om patenterbarhet för mänsklig kloning i går kväll, ett uttalande som det inte finns något stöd för i lagstiftningen. Kommissionens tolkning av denna fråga är helt enkelt felaktig och strider mot det protokollförda uttalande av ministerrådet som rådet vidarebefordrade när direktivet antogs. I artikel 35 i det protokollet slås klart och tydligt fast att det inte bara är reproduktiv kloning som utesluts från patenterbarhet. Kommissionen, som ju är fördragens väktare, kan i ett anförande av en av sina medlemmar inte göra en tolkning som avviker från direktivet, är felaktig och strider mot rådets uttalande enligt protokollet.
Därför ber jag era tjänsteavdelningar att med det snaraste kräva av kommissionen att detta ska rättas till, för om så inte sker kommer konsekvenserna inte att utebli. Eftersom jag vet att många andra ledamöter här i kammaren har en liknande uppfattning vill jag verkligen be om ett klarläggande. Jag vill att denna begäran om ett klarläggande vidarebefordras till kommissionsledamot McCreevy och att han personligen ser till att rätta till misstaget under denna vecka. 


Talmannen.
   – Jag är glad över att kunna välkomna en delegation från Verkhovne Rada, Ukrainas parlament, hit till åhörarläktaren.
Denna delegation, som består av nio parlamentsledamöter, leds av Valeryi Pustovoytenko. De har kommit hit till Strasbourg för att delta i det åttonde sammanträdet i parlamentariska samarbetskommittén EU–Ukraina som kommer att äga rum i dag och i morgon. 
Jag vill önska hela parlamentariska samarbetskommittén EU–Ukraina ett givande sammanträde. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om rådets och kommissionens uttalanden om förberedelser inför Europeiska rådets nästa informella möte.
Storbritanniens premiärminister Tony Blair kommer att delta i denna debatt, och jag vill passa på och tacka honom särskilt för de ansträngningar som jag vet krävdes av honom för att han skulle kunna närvara här i idag. Det är väldigt positivt att Europaparlamentet omedelbart före mötet i Hampton Court får tillfälle att direkt lyssna till den sittande rådsordförandens förklaring av syftet med detta möte. Tack, Tony Blair. Ni har ordet.
Tony Blair,
   . – Herr talman, ärade kolleger! Jag är mycket glad över att vara här hos er i denna eftermiddag i Europaparlamentet i Strasbourg. Också jag vill hälsa våra kolleger från Ukraina välkomna. Om vi någon gång skulle tycka att vi saknar förtroende för Europeiska unionen och dess värden, bör våra ukrainska vänners intressen säga oss att unionens värden är starka och mycket avundsvärda för en stor del av resten av världen.
Jag kommer hit i dag för att rapportera om vad vi planerar för de närmaste veckorna av Förenade kungarikets ordförandeskap. Jag har med mig Douglas Alexander, som är vår europaminister, och när jag har gått kommer han att stanna kvar och svara på fler frågor – särskilt på de svåra frågorna!
Jag kommer dock att vara här i minst en och en halv timme, vilket jag är glad över, för att höra era kommentarer och för att svara på en del av frågorna själv.
Jag vill också redan från början förklara hur vi vill gå vidare med ordförandeskapet under de kommande veckorna. Den 23 juni i Bryssel lade vi fram en viktig strategi för hur vi bör tackla globaliseringens utmaningar. Jag tror att vi allmänt är överens i Europeiska unionen om att vi behöver få fart på unionen och få den att röra sig i rätt riktning. Frågan är hur vi åstadkommer det.
Vi har nu möjlighet både vid det informella toppmötet, som äger rum i morgon, och det formella toppmötet i december, att bestämma riktningen och genomföra specifika politiska åtgärder i överensstämmelse därmed. Under dessa två toppmöten är vår tanke att för det första komma överens om Europeiska unionens inriktning ekonomiskt, att för det andra besluta om en del nya prioriterade områden för unionens verksamhet och att för det tredje med detta som grund nå fram till en budgetöverenskommelse i december vid det formella rådsmötet.
Jag ska först av allt ta upp det informella toppmötet. Följande är vad jag vill få ut av det informella toppmötet. Det första är att jag vill att deltagarna i det informella toppmötet verkligen ska vara överens om den kommissionsrapport som lagts fram av ordförande José Manuel Barroso och Europeiska kommissionen. Kommissionens rapport är en analys av globaliseringsutmaningarna och hur vi ska tackla dem, både som medlemsstater och som Europeiska unionen.
Jag måste säga att det är en obönhörlig analys, men den är korrekt. Den visar vilken stor utmaning konkurrensen är från tillväxtländer som Kina och Indien. Förenta staterna och de övriga behöver vi inte bekymra oss om. Analysen visar hur viktigt det är att vi tar itu med de nästan 20 miljoner arbetslösa i Europeiska unionen. Den visar att vi måste göra våra arbetsmarknader mindre restriktiva, att vi inom forskning och utveckling, innovation och andra områden måste se till att vi kommer ikapp de bästa metoderna i världen. Den visar att Europeiska unionen inom områden som energi – där vi trots allt under de närmaste åren kommer att importera ungefär 90 procent av vår olje- och gasbehov – måste höja insatserna betydligt och den visar också den enorma demografiska utmaning som vi kommer att möta, med färre människor i arbetsför ålder, fler människor i pension och fler människor som därför behöver arbeta. Följden blir att frågor som balansen mellan arbete och fritid och hur vi ska göra det möjligt för människor både att bilda familj och att arbeta ute på arbetsplatserna blir allt viktigare.
Det första som vi vill göra vid det informella toppmötet är att få rapporten godkänd och låta den bilda grund för den diskussion som vi då har om Europeiska unionen, dess sociala modell och ekonomiska framtid. Vi vill emellertid också lägga till vissa specifika områden som prioriterade i Europeiska unionens framtida arbete. Jag skulle vilja nämna några av dem.
För dessa framtida arbetsområden kommer vi också som ordförandeland i dag att offentliggöra ett antal rapporter från akademiker inom Europeiska unionen om vissa aspekter av de utmaningar som möter oss inom vart och ett av dessa områden. Rapporterna kommer att offentliggöras och vara tillgängliga för parlamentsledamöterna och de personer som deltar i toppmötet i morgon. Men vilka är de nya prioriterade områden vi bör tänka på?
För det första är det forskning och utveckling samt innovation. Vi måste se till att Europeiska unionens budget ägnas åt dessa prioriterade områden, eftersom de är de framtida områdena för Europeiska unionens ekonomi.
Vi behöver också bättre samordna hur vi arbetar inom dessa områden. Vi föreslår särskilt ett forskningsråd för Europeiska unionen som motsvarar Förenta staternas National Science Foundation, som ska stödja finansieringen av forsknings- och utvecklingsprojekt och ge oss i Europeiska unionen möjlighet att bilda världsledande företag inom framtidens tekniker.
Ett av det viktigaste områdena för prioriterat arbete i framtiden är således forskning och utveckling. Det andra området är energi och energipolitik. Jag anser att det är dags att utveckla en gemensam energipolitik inom Europeiska unionen.
Allt för länge har vi varit i ett läge där energibehoven och energiprioriteringarna helt enkelt slumpmässigt bestäms av varje enskilt land efter dess behov, utan någon känsla för den förenade kraft som vi skulle kunna ha i Europeiska unionen om vi vore beredda att slå samman vår energi och våra resurser. Den politiken bör inte inriktas på nya regleringshinder utan på att uppnå en verkligt öppen energimarknad. Den bör till exempel handla om ett verkligt integrerat EU-nät. Detta sker redan bilateralt mellan länder. Tänk hur mycket större ekonomisk makt och konkurrenskraft vi skulle kunna ha, om vi vore beredda att se till att energipolitiken integrerades i hela Europeiska unionen.
För det andra bör vi liksom andra större länder i världen vara beredda att inleda en dialog på EU-nivå med viktiga energileverantörer för att göra vår röst hörd med hjälp av vår gemensamma vikt. För det tredje behöver vi utveckla ren teknik och energieffektivitet och komma fram till vissa gemensamma ståndpunkter, åtminstone om möjligheterna och perspektiven på frågor som gäller områden som exempelvis kärnkraft.
Jag misstänkte att vissa saker skulle få ett blandat mottagande.
Detta är områden som vi behöver arbeta med i framtiden.
Det tredje området gäller universiteten. Låt oss vara tydliga med läget i Europeiska unionen i dag. Vår universitetssektor konkurrerar inte så som den borde med Förenta staterna. Kina och Indien utvecklar sin universitetssektor på ett enastående sätt. Om vi inte bara ser till utgifterna för vår högre utbildning, utan också till var vi får ut ett mervärde från kopplingen mellan företag och universitet, har vi inte alls samma möjligheter i Europeiska unionen som de har i andra delar av världen.
Vårt förslag är att vi uttryckligen ger kommissionen i uppgift att rapportera tillbaka till Europeiska rådet nästa år om de utmaningar som Europeiska universitet möter, hur vi konkurrerar med Förenta staterna, hur vi får fler partnerskap mellan det offentliga och det privata för att stödja universiteten och fler forskarutbildningar som sammanbinder näringslivet med den akademiska världen i hela Europeiska unionen.
Det finns ett fjärde område där jag vill föreslå att arbetet prioriteras, och det är hur vi styr migrationen, men också hur vi utnyttjar den för att öka effektiviteten och konkurrenskraften i Europeiska unionens ekonomi. Vi behöver se till att vi har ordentlig kontroll över den olagliga invandringen samtidigt som vi erkänner att kontrollerad migration faktiskt kan vara till fördel för Europeiska unionens ekonomier.
En av rapporterna som vi offentliggjorde i dag kommer från Patrick Weil, en fransk akademiker som varit rådgivare till franska politiker. Han påpekar ironiskt nog att de länder som har öppnat sina arbetsmarknader för personer från de tio anslutningsländerna faktiskt har dragit ekonomisk nytta av detta. Vi behöver utveckla den lärdomen vidare.
Det femte område gäller behovet av att göra betydligt större framsteg i det som jag skulle vilja kalla demografiska frågor eller frågor om balansen mellan arbete och fritid. Nu är detta inte ett lämpligt område för Europeiska unionen att hänge sig åt omfattande extra reglering osv. Här bör dock den öppna samordningsmetoden fungera i fråga om t.ex. balansen mellan arbete och fritid, barnafödande och möjligheter för människor att både bilda familj och yrkesarbeta samt hur vi får de bästa lösningarna i systemen för pension och social trygghet över hela Europeiska unionen. Det vore klokt att undersöka hur vi kan modernisera Europeiska unionens ekonomi.
Det sista prioriterade arbetsområdet gäller det som Europeiska kommissionen kallat globaliseringsfonden. Jag vill bara göra en sak mycket klar här. Det viktigaste i fråga om globaliseringsfonden är att den inte bör vara en fond som skyddar företag som behöver omstruktureras eller misslyckade företag, eller en fond som håller igång företag som inte kan överleva. Vad den bör göra är att skydda och hjälpa personer i situationer där omstruktureringen har gjort dem överflödiga eller ställt dem inför en svår arbetsmarknad. För att ta ett exempel från Förenade kungariket nyligen, då tusentals människor friställdes från Roverfabriken: Vi stoppade inte omstruktureringen eftersom den tyvärr var ekonomiskt nödvändig även om den var tragisk för de berörda individerna. Vi gav dock verklig hjälp med omskolning och med att hitta nya arbetstillfällen för arbetsstyrkan för att på så sätt skydda den enskilde individen, och inte anställningen. En sådan fond kommer, om den används på rätt sätt, att kunna hjälpa i stället för hindra oss att möta globaliseringens utmaningar.
Vad vi vill föreslå vid det informella rådsmötet är att vi kommer överens om huvudinriktningen i kommissionens rapport och sedan om de sex arbetsområden jag just har beskrivit, att vi bör fastställa hur vi kan göra framsteg inom vart och ett av dessa områden för att kunna förbättra konkurrenskraften i Europeiska unionen och även den samhälleliga solidariteten genom att hjälpa människor att anpassa sig till globaliseringens utmaningar.
Dessutom vill vi i morgon, mot bakgrund av det särskilda rådsmöte vi höll den 13 juli, föreslå åtgärder för en strategi för bekämpning av terrorism så att vi sedan kan enas om dessa åtgärder vid rådsmötet i december. Åtgärderna bör inriktas på förhållanden som radikaliserar människor inom Europeiska unionen, skyddet av vår infrastruktur och särskilt hur vi kan utbyta information och skydd mer effektivt, hur vi vidmakthåller detta, hur vi får till stånd samarbete mellan de olika säkerhetstjänsterna och polisväsendena inom Europeiska unionen för att skydda vår befolkning bättre, och så som vår inrikesminister Charles Clarke sa till er när han var här i Europaparlamentet är vi glada över att hantera dessa åtgärder under den första pelaren, så att de kan ingå i medbeslutandeprocessen.
Om vi kan komma överens om detta i morgon tror jag att vi åtminstone har början till den rätta struktur där vi kan uppnå en ekonomisk överenskommelse.
Förutom dessa andra frågor finns det oavgjorda ärenden, och låt mig bara kort säga något om dessa nu. I fråga om arbetstidsdirektivet hoppas jag att vi kan bli eniga under Förenade kungarikets ordförandeskap – vilket vi verkligen kommer att försöka åstadkomma. I fråga om tjänstedirektivet vet vi vilken ståndpunkt Europaparlamentet har intagit. Jag hoppas dock att det är möjligt att nå politisk enighet om rätt väg att fortsätta, för uppriktigt sagt är tjänstedirektivet en nödvändig del för att slutföra den inre marknaden och det är viktigt för Europeiska unionen.
Jag bestämde mig för att komma till Europaparlamentet i dag och kunde därför inte delta i det brittiska parlamentet – detta är en slags påminnelse, så tack för det!
Jag skulle särskilt vilja säga – och detta kan ge mig ytterligare problem – till kommissionens ordförande, som jag gratulerar till det arbete han utfört under de senaste månaderna, att kommissionsledamoten Günter Verheugens förslag om avreglering är ett viktigt tecken på att Europeiska unionen är beredd att reglera när det är i dess medborgares intressen, men beredd att avreglera där det är nödvändigt för vår konkurrenskraft.
Detta torde ge våra ukrainska kolleger ett utmärkt exempel på vad en modern demokrati handlar om!
När vi kommer till rådsmötet i december tänker vi göra vårt yttersta för att nå en ekonomisk uppgörelse. Jag vill göra det helt klart, och jag vet från de samtal jag har haft med parlamentsledamöter från anslutningsländerna, att Europeiska unionens budget är viktig för oss alla. Som vi i Förenade kungariket vet är det stora frågor som uppkommer i samband med budgeten. Vi bör dock komma ihåg – det vill säga vi 15 medlemmar av det EU som fanns för en tid sedan – att för de tio anslutningsländerna är detta av avgörande betydelse. Jag är medveten om vårt ansvar som ordförandeland att göra vårt yttersta för att komma överens. Jag hoppas att vi kan göra detta oberoende av vad budgetnivån kan komma att bli.
Jag vill göra ytterligare en kommentar. Om vi ska få en budgetöverenskommelse, vilket jag vet att både Europaparlamentet och Europeiska rådet vill, har vi större chanser om vi först har kommit överens om en ekonomisk riktning och om nya prioriteringar för arbetet, och om dessa kan påverka utgången av budgetdebatten. Budgetdebatten måste ha sin utgångspunkt i denna ekonomiska uppgörelse, i omprioriteringarna, och genom översynen måste den kunna ge oss utsikter om hur vi på ett mer rationellt sätt kan använda Europeiska unionens budget i dagens värld.
Om vi vill att vår ekonomi ska klara av framtidens utmaningar måste vi vid någon punkt se till att budgeten stämmer med våra medborgares, våra företags och vår arbetskrafts ekonomiska prioriteringar.
I fråga om yttre förbindelser och klimatförändringar vet ni slutligen att vi med framgång avtalat med Kina och Indien, liksom med Ryssland, om hur vi ska fortsätta en verklig dialog om klimatförändringar. I synnerhet vill jag lovorda den demonstrationsanläggning för kolförbränning med nästan nollutsläpp som Europeiska unionen ska bygga enligt vårt avtal med Kina. Detta kan vara en viktig signal för framtiden. Jag vill gärna som svar på frågorna tala mer om klimatförändring om ett ögonblick.
Dessutom hoppas vi på en överenskommelse om en Afrikastrategi vid rådets decembermöte. Vi kan vara stolta över vad Europeiska unionen har gjort i fråga om utveckling, men sanningen är att vi behöver göra mer. Därför hoppas vi också på framgång vid WTO-förhandlingarna i Hongkong.
I fråga om försvar är det värt att påpeka att när vi inledde processen för ett EU-försvar var folk mycket skeptiska. I dag har vi nio olika uppdrag för militära styrkor från Europeiska unionen på olika håll i världen, och det visar att EU-försvaret verkligen kan fungera. Givetvis har vi också inlett anslutningsförhandlingarna med Turkiet och Kroatien. Vårt mål är därför att åstadkomma följande: överenskommelse om en ny ekonomisk riktning, nya prioriteringar för Europeiska unionens arbete inom områden som forskning och utveckling, energi, universitet, migrering, demografi och så vidare, samt en framtida ekonomisk uppgörelse som är rättvis, som börjar med att vi tar itu med dessa prioriterade områden och som ger utsikter om att vi i framtiden ska kunna förändra Europeiska unionens budget i grunden. Vi vill också få beslut inom området rättsliga och inrikes frågor som gör det möjligt för oss att bekämpa terrorism och olaglig invandring, samtidigt som vi kan dra nytta av en välordnad migrering. Vi vill utveckla vårt försvar, särskilt den gemensamma försvarspolitiken, inom områden som strategiska luftbroar och bränslepåfyllning i luften.
Vi vill få klara beslut i december om en EU-utvecklingsstrategi för Afrika och se till att vi i Europeiska unionen håller fast vid en stark förändringsprocess för att bekämpa utsläppen av växthusgaser och den miljömässiga utmaning vi står inför.
För ett par månader sedan nådde vi ett läge där det kändes som om Europeiska unionen var paralyserad efter det negativa resultatet i folkomröstningarna. Om vi vill få i gång Europeiska unionen igen, och i rätt riktning, måste vi komma överens om både vilken riktningen är och exakt vilka åtgärder som ska ta oss dit.
Om vi under de närmaste veckorna kan erbjuda minst några förklaringar och svar till våra medborgare om hur vi möter globaliseringsutmaningarna, hur vi åstadkommer ökad säkerhet inom området global terrorism och massmigrering och hur vi kan få en utrikespolitik som utnyttjar Europeiska unionens samlade tyngd till förmån för unionens medborgare, då har vi åtminstone börjat att ena Europeiska unionen igen, få den på rätt spår och fortsätta framåt.
Inget ordförandeskap kan åstadkomma allt detta, men om vi kan uppnå det som vi beskrivit kommer det enligt min mening att vara betydelsefullt.
Jag kom hit i dag för att rapportera om både vad vi har gjort och vad vi avser att göra under de kommande veckorna. Jag kan försäkra er att vi avser att rapportera igen och se till att ni ständigt är informerade om rådets överläggningar.
Om jag får avsluta med denna punkt är det viktigt att vi när vi tacklar dessa utmaningar ser till att Europeiska kommissionen, Europaparlamentet och Europeiska rådet arbetar tillsammans och mycket nära varandra. Det är vår önskan. Det framgår tydligt av de debatter ni håller och de diskussioner vi för med er att vi inte alltid är överens. Men för att återkomma till den kommentar jag gjorde inledningsvis är det också uppenbart för alla på åhörarläktarna som följer våra förhandlingar att Europeiska unionen har oerhört mycket att vara stolt över, och det är dags att vi visar våra medborgare att de kommande femtio åren kan bli lika bra som de gångna. 
José Manuel Barroso,
   . – Herr talman, herr Blair, mina damer och herrar! Jag hoppas att det informella mötet i Hampton Court kommer att innebära ett tillfälle att föra en verklig diskussion om de ekonomiska och sociala utmaningar som Europa står inför. Jag hoppas att det inte bara blir en debatt, utan också, såsom rådets ordförande Tony Blair uttryckte det, ett tillfälle att fatta beslut om vilken väg man ska välja i framtiden.
I Bryssel i förra veckan presenterade jag för er de beslut som samma dag hade fattats av kommissionen inför toppmötet i Hampton Court. Jag ska inte upprepa det jag sa då, utan bara påpeka att kommissionen, utöver dokumentet om de ekonomiska och sociala utmaningarna till följd av globaliseringen, också har godkänt ett initiativ till att på nytt inleda förhandlingar om budgetplanen, och att vi bidragit till att nå en politisk överenskommelse som vi anser vara både nödvändig och brådskande.
Jag vill tacka er för det stöd ni har gett till det dokument som utarbetats av kommissionen och jag vill här i kammaren, inför er och Tony Blair, på nytt bekräfta att vi vill hjälpa till att finna en lösning på budgetfrågan, för om vi verkligen vill visa att EU utvecklas i rätt riktning måste vi se till att enas om budgetplanen.
Som vi vet har vi i Europa genom historien haft goda resultat vad gäller välstånd, social sammanhållning, miljöskydd och livskvalitet, jämfört med andra delar av världen. Man kan emellertid samtidigt konstatera att det råder brist på social rättvisa. I dag finns det 19 miljoner arbetslösa i unionens medlemsstater. Klyftan mellan rik och fattig är alltför stor.
Många stora städer brottas med integrationsproblem och detta kräver omedelbara åtgärder. Sanningen är att situationen riskerar att förvärras på grund av de utmaningar vi samtidigt står inför i form av globaliseringen och en åldrande befolkning. Globaliseringen skapar utan tvivel stora möjligheter, men den utgör också ett hot mot vissa branscher här i Europa.
En sak är säker: att avstå från förändringar är ingen framkomlig väg. Det finns ett akut behov av reformer, och EU måste moderniseras. Om vi vill ha kvar våra europeiska värderingar måste vi modernisera vår politik. Därför föreslår vi nu ambitiösa reformer genom att betona behovet av att avvärja två hot.
Å ena sidan finns det en risk som härstammar från dem som anser att EU endast, eller i huvudsak, är en marknad. Dessa människor har misstagit sig, för ett utvidgat EU, dagens EU med 25 medlemsstater och morgondagens med ännu fler, måste bygga på social sammanhållning och politisk samstämmighet, såväl internt som gentemot omvärlden, om vi vill stödja detta projekt. Vi får aldrig ta vårt fina europeiska projekt för givet, vi måste kämpa varje dag för att stärka det.
Å andra sidan finns det en risk som härstammar från dem som anser att det är möjligt att göra EU starkt och samtidigt ha 25 mikromarknader för energi och 25 mikromarknader för tjänster. Om vi vill att EU ska bli en sann maktfaktor måste vi genomföra den inre marknaden fullt ut. Vår konkurrenskraft i dagens globaliserade värld är avhängig av huruvida vi lyckas med detta eller inte.
 Jag anser att Europeiska unionen har en central roll att spela i vidareutvecklingen av dessa ambitiösa reformer och moderniseringen av våra samhällssystem. Om vi lyckas eller inte beror på om vi kan hitta rätt kombination av åtgärder på EU-nivå och på nationell nivå. Vi behöver till fullo utnyttja alla de instrument som står till buds: lagstiftning, som premiärminister Tony Blair sa, och vi verkar för bättre reglering. Det finns fall där vi behöver mer lagstiftning och andra där vi behöver mindre byråkrati och mindre lagstiftning. Vi kan inte genomföra Europeiska unionens framtida budget utan dessa instrument, tillsammans med multilateral övervakning, delade erfarenheter och alla mekanismer som vi har till vårt förfogande. Kommissionens verkställande befogenheter, kommissionens initiativrätt, ett effektivt utnyttjande av konkurrensregler: vi har instrument för att komplettera och tillföra värde till – inte ersätta – det som vi gör på nationell nivå.
Även på internationell nivå är Europeiska unionen rätt nivå för handling. Låt oss vara uppriktiga: inte heller de största medlemsländerna i gemenskapen har kraft nog att hantera globaliseringen eller att tala på jämställd fot med andra globala makter. Vi är ett framgångsrikt exempel på globalisering i regional skala. Vår djupgående integration, vår gemensamma politik och vår värdegemenskap ger oss en ökad styrka som inget enskilt medlemsland kan hävda för egen del.
Därför är det bättre att klart och tydligt fastslå att vi behöver en stark EU-dimension om vi vill angripa fattigdomen i världen, sprida unionens värden över hela världen och förhandla i våra medlemsstaters intressen. Jag säger detta mycket tydligt: Nu behöver vi mer än någonsin ett starkt EU i denna globaliserade värld.
Dessa instrument förstärker varandra. De är beroende av varandra för framgång. I den rapport som kommissionen förberedde för det informella toppmötet presenterar vi vissa handlingslinjer. Låt mig understryka några av dessa aspekter.
För det första inrättandet av fonden för anpassning till globaliseringen för att hantera konsekvenserna av globaliseringen för de människor som exempelvis drabbas av omstrukturering. Som premiärminister Tony Blair sa – och det är också kommissionens ursprungliga idé – är syftet med fonden inte att skydda företag som inte är konkurrenskraftiga eller ekonomiskt livskraftiga utan att hjälpa människor. Samtidigt som vi stöder öppnandet av våra ekonomier bör vi visa att vi också bryr oss om människor. Människor är inte statistik. Vi måste föra en aktiv politik för att ta itu med deras problem och infria deras förhoppningar.
Jag är mycket tacksam mot premiärminister Tony Blair för det stöd han har gett denna fond.
Vi har också identifierat vissa områden där partnerskapet mellan kommissionen och medlemsstaterna kan utforskas närmare och förstärkas – områden som framför allt faller inom medlemsstaternas domän, men där kommissionen kan spela en viktig roll, antingen som en hederlig mäklare, en katalysator eller som fokus för prestationsjämförelser, för ömsesidig övervakning och för gemensam handling. Till exempel är vi, som premiärministern sa och som vi nämner i vår rapport, för en gemensam energistrategi på EU-nivå. Jag vill lägga till ytterligare ett till de mycket goda exempel han tog upp: det viktiga området bioenergi. Jag anser att vi kan göra mycket mer inom detta område genom att sammanföra områdena miljö, jordbruk, forskning och de fonder som vi redan har till vårt förfogande. Det finns således möjligheter till samarbete mellan EU:s institutioner och medlemsstaterna.
Ett annat område är forskning och utveckling, och vi hoppas att få de medel som krävs för åtgärder på EU-nivå eftersom vi behöver den dimensionen. Vi måste fråga oss själva varför de bästa hjärnorna i Europeiska unionen, och också i Kina, Indien och i många delar av världen, åker till Förenta staterna för att studera när vi vet att de bästa universiteten grundades här. Universiteten är en europeisk skapelse, så varför reser de åt annat håll när de kunde ha stannat här? Vi behöver också komplettera handling på nationell nivå med handling på EU-nivå för universiteten, för forskning och för innovation.
Slutligen är kommissionen redo att presentera en plan för Europeiska rådet som stakar ut vägen till en modern europeisk union som kan ge ekonomiskt välstånd och social rättvisa.
Mitt budskap till toppmötet är alltså otvetydigt: Om vi vill behålla våra europeiska värden måste vi modernisera vår politik, och det är bättre om vi gör det tillsammans. Vi bör uppmana alla Europeiska unionens ledare att personligen engagera sig. Vi, Europeiska unionens institutioner – parlamentet, rådet och kommissionen – måste göra det tillsammans. Medlemsstaterna, regionala och lokala myndigheter och arbetsmarknadens parter – vi måste alla arbeta för denna förändring. Jag vet att förändring aldrig är enkelt, men då måste jag säga er: inaktivitet är mycket värre och mycket kostsammare. Om vi inte gör något kommer det att bli mycket mer smärtsamt än om vi väljer förändring nu med våra värden och med vår beslutsamhet.
Jag anser att Hampton Court också bör ge ett positivt budskap till våra medborgare om den roll Europeiska unionen kan spela i världen i fråga om säkerhet och genom att sprida våra värden, antingen det gäller utvecklingsbistånd eller hanteringen av globaliseringen. Det är viktigt att vi också definierar denna nya roll för Europeiska unionen i världen.
Jag hoppas att våra diskussioner i morgon leder till samförstånd om vilka stora och överhängande utmaningar vi står inför och om behovet att avancera. Jag anser att detta samförstånd, denna gemensamma vision, är nödvändig. Detta nya samförstånd är nödvändigt för att återigen knyta samman Europeiska unionen med dess medborgare och också bereda marken för fortsatta framsteg i vårt europeiska projekt.
Detta samförstånd och denna insikt om situationens allvar är nödvändiga för att komma överens om budgeten och om budgetplanen, förhoppningsvis före årets slut. Jag tackar premiärminister Tony Blair för det stöd som han själv återigen visade här i dag för dessa mål. Det är svårt men det är möjligt och det är nödvändigt. Det är de ansvarskännande politikernas uppgift att möjliggöra det som är nödvändigt. Det är därför som vi nu arbetar mycket hårt. Vi har samarbetat mycket nära och mycket intensivt med det brittiska ordförandeskapet. Jag vill tacka premiärminister Tony Blair och hela hans stab för det mycket kompetenta arbete de utför och jag vill återigen försäkra er, Europaparlamentet och premiärminister Tony Blair, att vi kommer att arbeta hårt för att inte bara morgondagens toppmöte utan även decembermötet ska bli framgångsrikt, så att vi i Europeiska unionen återigen är på frammarsch.
Hans-Gert Poettering,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Herr rådsordförande, jag vänder mig avsiktligt till er i just denna egenskap och inte i er egenskap av premiärminister. Även om ni är ordförande i Europeiska unionen tack vare att ni är premiärminister, sitter ni inte på den posten för att försvara i första hand brittiska utan snarare europeiska intressen, och vi kommer att döma er utifrån hur väl ni lyckas med denna uppgift under kommande veckor och månader.
Denna debatt hålls vid rätt tidpunkt och på rätt plats. I morgon kommer ni och stats- och regeringscheferna att träffas i ett palats med, som det anstår er, en celeber inramning. Jag hoppas att namnet Henrik VIII inte är ett illavarslande tecken som har ett fördärvligt inflytande på Europas framtid. Även om det är allmänt känt att varken ni som premiärminister, herr rådsordförande, eller ert parti tillhör min, eller vår, politiska familj, måste jag ändå berömma er för att ni kommit hit i dag, hit till Europaparlamentet och företrädarna för EU:s befolkning. Det är alltså i morgon som stats- och regeringscheferna möts i Europeiska rådet, och därmed inträffar saker och ting i rätt ordning: först Europaparlamentet i Strasbourg och sedan Hampton Court i utkanten av London.
Herr rådsordförande, vi önskar er lycka till med att återskapa förtroendet bland de 25 stats- och regeringscheferna. Er närvaro här i dag bidrar verkligen till att bygga upp ett förtroende, eftersom alla tre EU-institutionerna är på plats. Jag vill dessutom uttrycka min uppskattning av att Europaparlamentets talman kommer att delta hela dagen i morgon, för även detta är någonting nytt. I framtiden borde det vara en självklarhet att Europaparlamentets talman ska delta i Europeiska rådets samtliga möten. Lyckas ni göra detta till en berättigad tradition gör ni den europeiska demokratin en stor tjänst.
Vi önskar er lycka till med att uttrycka vår strävan att skapa ett starkt EU i en enad värld, och med detta menar jag att vi inte får skilja Europa från övriga världen, utan tvärtom se till att vårt EU kan hjälpa till att finna lösningar på de stora världsproblemen. En sak är emellertid uppenbar, nämligen att vi inte skulle kunna ta itu med något av dessa allvarliga problem utan Europeiska unionen. EU kanske inte är lösningen på alla problem, men vi kommer inte att klara av att lösa ett enda av problemen utan de europeiska folkens gemensamma insatser inom ramen för Europeiska unionen.
Globaliseringen påverkar inte bara ekonomin, även om det är detta alla talar om. Globaliseringen är naturligtvis en ekonomisk process, men i slutändan handlar det ändå om att vi alla lever i en och samma värld, och detta innebär en utmaning, intellektuellt, moraliskt, kulturellt, politiskt och givetvis ekonomiskt. Om den hanteras på rätt sätt innebär globaliseringen någonting mycket positivt. Det vi är och det vi gör bygger på de mänskliga rättigheterna och den mänskliga värdigheten. Länder som Kuba eller folkrepubliken Kina kommer i framtiden inte längre att kunna säga att deras insatser, eller frånvaro av insatser, på det människorättsliga området är en rent intern angelägenhet. Tvärtom innebär globaliseringen att alla invånare på vår planet har ett människovärde, oavsett om de är amerikaner, européer, kineser eller kubaner. Människovärdet gäller alla människor, ty även detta är den del av globaliseringen.
Nu för tiden är allting sammanlänkat. I morse berättade en kollega att kommissionen, som redan gör ett utmärkt arbete inom WTO, mycket väl skulle kunna öka sitt engagemang när det gäller dess närvaro i kommittéerna. Jag kan själv inte bedöma hur det förhåller sig med den saken, men det är vad jag har fått höra. Men faktum är att det som sker inom WTO inte bara handlar om ekonomi, och jag skulle vilja nämna ett exempel för att belysa vad jag menar. Jag har vid flera tillfällen besökt Marocko. Om man går längs gatan i en marockansk stad ser man många ungdomar, och det är förstås mycket positivt, men om dessa unga marockaner förnekas framtidsutsikter, om vi inte öppnar våra marknader, till och med för jordbruksprodukter, vilket endast kan ske genom en stegvis process och inte över en natt, så kommer dessa ungdomar att sakna framtidsutsikter i sitt eget hemland och i stället börja söka sig till Europa, vilket vi har kunnat konstatera i Ceuta och Melilla. Därför är världshandelsavtalet en djupt mänsklig och inte bara en ekonomisk fråga, och när vi tar itu med den frågan måste vi ta vårt politiska och moraliska ansvar på största allvar.
Det har talats om en fond, och vår grupp föreslår att vi ska göra en ny och mer djuplodande granskning av detta förslag. Vid ett tillfälle för många år sedan, då jag var verksam inom Regionkommittén, gjorde man omstruktureringar inom stålbranschen, och Europa hjälpte till med detta, inte genom att betala ut verksamhetsstöd utan genom utbildningsåtgärder. Man kan naturligtvis tänka sig att någonting liknande görs för de industrier som har råkat illa ut till följd av avregleringarna och globaliseringen, till exempel genom att utnyttja dessa medel till att finansiera omskolningsprogram. De pengar som behövs för en sådan åtgärd finns redan tillgängliga inom Europeiska regionalfonden, och jag ber er därför att vi ska ta en ny och närmare titt på detta alternativ.
Det rådet inga tvivel om att vi behöver en mer flexibel arbetsmarknad. Dessutom måste vi minska på byråkratin. Tack, herr kommissionsordförande, för att ni har lagt fram ett bra förslag om hur detta skulle kunna göras. 
Herr premiärminister! Jag ber er – inte i er roll som premiärminister utan som Europeiska rådets ordförande – att vad ni än bestämmer er för i morgon inte fatta några formella beslut. Men vilka beslut ni än förbereder, exempelvis i arbetsgrupperna, måste ni inbegripa Europeiska kommissionen. Vi kommer inte att tillåta att Europeiska unionens framtid beslutas i en process som enbart involverar medlemsstaternas regeringar. Vi vill att Europeiska unionens institutioner ska vara engagerade i hela processen att utveckla unionens framtid. 
 Det är tråkigt att behöva meddela att min talartid är slut. Ni är en god kommunikatör, det känner vi alla till. Om resultaten av ert ordförandeskap i slutet av 2005 är lika goda som era kommunikationsfärdigheter kommer vi att vara mer än nöjda. Vi kommer att meddela vårt slutgiltiga svar i december eller i januari. Jag önskar er lycka till, för om ni lyckas innebär det en framgång för oss alla.
Martin Schulz,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Rådets ordförande nämnde i sitt anförande att diskussionerna i morgon vid Hampton Court kommer att vidröra bekämpningen av terrorismen, så jag börjar med att säga något om den 7 juli.
Attackerna i London den 7 juli var attacker mot det europeiska civila samhället. Det var attacker mot det brittiska folket och mer än så: det var attacker mot oss alla. Därför var ert svar, inte bara som Förenade kungarikets premiärminister utan även som rådets ordförande, ett svar på alla våra vägnar. Labourregeringens svar med en lämplig kombination av den allmänna säkerheten och dialogen med människorna var det rätta svaret. Det var en av framgångarna för det brittiska ordförandeskapet i rådet, och jag vill tacka er för det.
Men när ni i morgon diskuterar den europeiska sociala modellen diskuterar ni och stats- och regeringscheferna en social modell som utvecklats successivt i Europa under 50 års tid sedan slutet av andra världskriget. I centrum för denna utveckling stod en följdriktig koppling mellan ekonomiska och tekniska landvinningar och sociala framsteg för första gången i den ekonomiska historien. All ekonomisk och social tillväxt gick hand i hand med mer sociala rättigheter och ökad social stabilitet. Det är den formeln som har gjort den europeiska sociala modellen till en sådan framgång.
Fler och fler så kallade ekonomer, till och med på regeringsnivå, har nu i åratal sagt oss att ett villkor för ytterligare ekonomisk och social utveckling är att den sociala sammanhållningen urholkas, med lägre löner, längre arbetstider och färre rättigheter för arbetare och fackföreningar som följd. Vi säger nej till det eftersom det förstör den europeiska sociala modellen. Det är den väg som kommissionsledamot McCreevy har stakat ut, och vi ber er att stänga av den i morgon.
Herr ordförande! Ni har rätt i att den europeiska inre marknaden och dess utveckling ställer oss inför en väldig möjlighet. Naturligtvis vill vi ha fri rörlighet för tjänster men vi vill inte ha fri rörlighet för social dumpning i Europa. Om ursprungslandsprincipen ska användas som ett sätt att rasera de sociala standarderna är detta inte det tjänstedirektiv vi vill se.
Marknaden producerar många saker, men solidaritet är inte en av dem. Den måste vi skapa själva och detta är framför allt en uppgift för staterna. Vi här i Europaparlamentet måste hjälpa dem att göra det.
Detta är också vad de som röstade på er förväntar sig. Hans-Gert Poettering hade något att säga om allt men han har inte haft mycket att säga om toppmötet som väntar er i morgon. Med tanke på toppmötet vill jag be er om en sak, herr rådsordförande: se till att toppmötet fokuserar på vad kommissionen har angett som sitt ledmotiv. Det handlar om att en grundförutsättning för en framgångsrik ekonomi i Europa inte innebär att den sociala sammanhållning raseras utan att företagens vinster är bra eftersom det är vad företagen är till för. Men de arbetare vars arbetskraft genererar dessa vinster måste gagnas av dem och de måste ha anständiga arbeten med anständiga inkomster som de kan försörja sina familjer med. Det är målet med Europeiska unionen, herr rådsordförande, då sluter vi socialdemokrater upp sida vid sida med Labour.
Graham Watson,
   . – Herr Blair! När ni i juni redogjorde för huvuddragen i er vision för det brittiska ordförandeskapet uppmanade ni EU:s ledare att anpassa sin politik till världen av idag: att återskapa EU:s kontakt med medborgarna, att få medborgarna att inse kraven från en global marknad och att få dess politiker att beakta det som är mest väsentligt för EU. Ändå har ert mottagande här sex månader senare visat att många inte kan, eller inte vill, tänka på något annat sätt än i termer av det liberala Europa kontra det sociala Europa.
Låt mig tala klarspråk. Över 90 procent av euroområdets BNP kommer från länder vars sociala utgifter är alltför höga. Detta utgör en fara för vår ekonomiska framtid. Gårdagens lösningar är inte längre något alternativ.
Det är dags att inse att globaliseringen inte hör morgondagen till utan är något som pågår idag. Den förebådar enorma möjligheter till skapande av välstånd och interkulturellt utbyte, men också gränsöverskridande utmaningar som migration, klimatförändringar och internationell organiserad brottslighet. Den utmanar vår sociala välfärdsstat, och den tyska modellen, som verkade fungera för 20 år sedan, gör det inte längre. Som mina tyska vänner säger mig, den är .
Om EU ska lyckas i en global gemenskap måste vi kombinera reformen av dyra sociala modeller med en ny beslutsamhet att skapa en gemensam marknad för varor, tjänster, kapital och personer. Med större investeringar i forskning, innovation och utbildning kommer den gemensamma marknaden att producera det välstånd som betalar vår sociala politik. Detta är inget ekonomiskt och socialt lyckoland, skyddat mot alla krav som världen ställer, men det sörjer för ett gemensamt svar på en gemensam utmaning.
Låt oss gå vidare och skapa den gemensamma politik på energiområdet och det inrikespolitiska området som ni talar om. Förenade kungariket motsatte sig en sådan under Europeiska konventet och vi välkomnar er vändning i frågan. Många på vänsterkanten, särskilt i det här parlamentet, ser reformer av välfärdssystemen och en öppning av marknaden som hot. Men, som min kollega Bernard Lehideux påpekade i förra veckan, en fri marknadsekonomi kan gå hand i hand med social solidaritet. Faktiskt, om ekonomisk liberalism kompletteras med social liberalism, så kan vi erbjuda våra medborgare den säkerhet, det välstånd och de möjligheter som de förväntar sig.
Detta är varken den amerikanska vägen eller den franska vägen. Det är, kanhända, den tredje vägen, som socialdemokraterna söker men inte har funnit. Problemet med alltför många på vänsterkanten är nämligen, som Richard Crossman varnade er för flera år sedan, inte att de saknar ideologiska kartor över det nya område som de beträder, utan problemet är att deras ledare tror att erfarna resenärer inte längre behöver sådana kartor.
Herr ordförande! Jag avundas er inte er uppgift vid Hampton Court. Men ge inte upp. Europeiska unionen har inte bara förmågan att genomföra reformer, den längtar också efter att genomföra dem. Vad den behöver från ordförandeskapet är ledarskap. Ledarskap måste bestå i mer än ett bra tal då och då, vilket den brittiska konservativa gruppen kanske snart kommer att anmärka med bedrövelse.
Det är dags att leda från fronten. Om det brittiska ordförandeskapet varit framgångsrikt eller inte kommer att kunna bedömas fullt ut först i december. Ni måste övertyga tvivlarna om att EU under ert ledarskap kan leva upp till de höga förväntningar ni ger oss.
Det innebär höga ideal. Vilka är era ideal för Europa, herr Blair? Att överge sin ideologi och förlita sig på målgrupper för att få en regering omvald är inte att leda. Det är att följa efter. Ideologin ger oss moralisk styrka att fatta svåra beslut på hemmaplan och att stå upp mot skurkar i frågor om mänskliga rättigheter utomlands, vilket ger oss en utrikespolitik som vi kan vara stolta över, i stället för en som vi skäms för. Det gör oss stolta över att vara européer.
Jag misstänker att er svårighet är att vissa medlemsstater tvivlar på Förenade kungarikets solidaritet. De ser Förenade kungariket som den där upptäcktsresanden i djungeln som, när truppen av upptäcktsresande stelnade till vid åsynen av en tiger redo att kasta sig över dem, lugnt tog av sig djungelkängorna och drog på sig ett par löparskor. Till den kollega som viskade, ”du måste vara galen, du kan aldrig springa ifrån en tiger!” svarade han, ”mina vänner, det är inte tigern jag behöver springa ifrån”.
Om Förenade kungariket var med i eurosamarbetet och till fullo med i Schengen för att visa sin solidaritet, så skulle dess auktoritet och inflytande vara större.
Monica Frassoni,
   – Herr rådsordförande! Ni har i dag åter visat prov på era färdigheter som artist och charmör, kvaliteter som ni kanske kunde lära ut till några av våra vänner, mina landsmän, på någon av era många resor till Italien.
Men dessa färdigheter väger inte upp att det stora toppmötet om återupplivandet av den europeiska sociala dimensionen nu verkar ha nedgraderats till trivsamt småprat bland vänner om de mest varierande samtalsämnen, främst ekonomisk reform och konkurrenskraft. Å andra sidan vill ni fortfarande inte diskutera den gemensamma energipolitiken som redan ingår i konstitutionen, även om den nu bara verkar användas för att återuppliva den gamla kärnkraftsdebatten. Ni kunde ha valt något bättre för att föra EU närmare människorna. 
 Låt oss tala klarspråk. Om ni överger principen om ursprungsland, så tror jag att vi kan komma överens, eller åtminstone inleda en diskussion för att komma överens. Om ni vill göra det, låt oss försöka att diskutera det. Om ni inte vill överge den tror jag att det blir mycket svårt att nå en överenskommelse med parlamentet. Jag tror att ni i vilket fall som helst, även om ni försöker att få till stånd en politisk överenskommelse i december, kan behöva vänta ett tag innan ni gör anspråk på segern, eftersom vi inte röstar förrän i januari. 
 Herr talman, herr Blair, mina damer och herrar! Det räcker inte att säga att vi behöver mer forskning och innovationer, vi behöver även bestämma vad forskningen ska handla om och vilken inriktning den ska ha. Herr Blair! Vi skulle gärna vilja veta vilka genomförbara konkreta förslag ni har för att stärka EU:s konkurrenspotential på områdena förnybara energikällor, miljöteknik och energieffektivitet, förutom kärnkraft eller skydd av kemiindustrins giganter, förstås. Det skulle hjälpa till att skapa verkliga samordningsvinster mellan de strategiska ekonomiska fördelar och de miljömässiga utmaningar som globaliseringen ger oss.
I ert och kommissionens anförande saknade vi helt konkreta förslag om den internationella dimensionen i kampen för den europeiska sociala modellen eller en strategi för att på global nivå främja värden som solidaritet, demokrati, mänskliga rättigheter, som alla säger sig vilja upprätthålla.
Herr Blair! Vi tror inte att det finns en plan D eller B som kan fungera. Den verkliga vändpunkten för det sociala EU – och för EU rätt och slätt – skulle vara att ni överger den hemska tanken att det europeiska projektet kan återupplivas genom att unionens budget skärs ned. Vi vill verkligen att ni ändrar åsikt på den punkten.
Francis Wurtz,
   . – Herr talman, herr Blair, herr Barroso! Herr Blairs anförande i juni innehöll minst tre obestridliga uttalanden. För det första att det finns en allvarlig förtroendekris mellan våra medborgare och EU-institutionerna. För det andra att uppfattningen att EU har gjort 20 miljoner människor arbetslösa måste förändras. För det tredje att det behövs en grundläggande debatt om vad den europeiska sociala modellen behöver vara i dag. Så långt är allt som det ska.
På den sista punkten, den om den sociala modellen, verkade den brittiske premiärministern rentav ha en rekommendation till hela EU som han själv ger konkret form åt i sitt eget land. Är det inte så att arbetslösheten bland den aktiva befolkningen har minskat till fem procent i Förenade kungariket? En sådan framgångssaga förtjänar en mer djuplodande analys. Vad är då så speciellt med Blairmodellen med tanke på att det brittiska ordförandeskapets prioriteringar helt är i överensstämmelse med hela unionens? Vad kan väl vara mer Blair-likt än Lissabonagendans handlingsplan, som reviderades 2005?
Ändå har de flesta av dessa reformer redan genomförts eller är på gång att genomföras fullt ut i Förenade kungariket i motsats till i andra medlemsstater. Därför ansåg min grupp att det kunde vara en bra idé att före det extrainsatta mötet vid Hampton Court undersöka hur det pilotexperiment som utförts av ett 2000-talsliberalt EU uppfattas av dem som det påverkar mest, britterna själva. Därför lyssnade vi i två hela dagar under förra veckan i London till vad medlemmar av de större fackföreningarna, medlemmar av feministrörelserna, parlamentsledamöter från Labour och arbetstagare vid brittiska universitet hade att säga. Det sista man kan säga är att det vi lärde oss inte pekar på att den här typen av modell skulle kunna hjälpa unionen att bli av med befolkningens missnöje med EU.
Så vill jag tala om sysselsättningen. Våra talare radade upp ett antal instrument som använts för att minska arbetslöshetssiffrorna. Det är också så att det i Förenade kungariket finns mer än två miljoner människor som lider av långtidssjukdom och andra som lider av arbetsoförmåga. Som av en slump uppgår andelen arbetsoförmögna till två procent i ett välmående samhälle i södra England medan den ligger på 32 procent i den fattiga regionen South Wales. Våra talare berättade också om en enorm brist på anställningstrygghet, särskilt för kvinnor, eftersom tre femtedelar av dem arbetar deltid i låglöneanställningar utan framtidsutsikter, medan männens arbetstid är bland de längsta i Europa.
Fattigdomens utbredning var en annan aspekt av situationen som våra brittiska vänner lyfte fram. Utöver de många arbetslösa och fattiga arbetande lever en av fyra kvinnliga pensionärer i fattigdom i Förenade kungariket. Barnfattigdomen har till och med nått den svindlande siffran 54 procent i Londons innerstad.
Låt mig säga något om tjänster i allmänhetens intresse. Även om ingen förnekade de ökade utgifterna de gångna tre åren fick vi veta att förmånerna som erbjuds och metoderna som används i den offentliga sektorn har utformats med den privata sektorn som förlaga, där lönsamheten är en viktig aspekt. Tiotusentals sjukhussängar har därför försvunnit de senaste åtta åren. En forskare sammanfattade den allmänna uppfattningen att medborgarna i vårt samhälle alltför ofta är utlämnade åt sig själva och marknadens krafter. Skratta ni, mina damer och herrar! Jag talar om vad företrädarna för den sociala delen av arbetsmarknaden i Förenade kungariket berättade för oss. Skratta ni.
Däremot kom en underbar frisk fläkt av mänsklighet emot oss från vårt möte med de fackliga företrädare som organiserade en vild solidaritetsstrejk under sommaren vid British Airways. Denna omfattade 800 manliga och kvinnliga utländska arbetstagare för den amerikanska underleverantören Gate Gourmet som samtliga just sagts upp för att deras platser skulle kunna intas av andra och mindre kostsamma arbetstagare. De slog tillbaka tillsammans och segrade så att värdigheten fick råda.
Herr talman! Vi är övertygade om att den europeiska sociala modellen som begrepp är för dyrbar för att få skadas. Det rimmar illa med marknadens kallhamrade och okänsliga lagar. När människor till sist vaknar och blir varse detta uppenbara faktum kan det gå bättre för Europa, men först då. 
Nigel Farage,
   . – Herr Blair! Under ert tal här i juni kunde jag knappt tro mina öron. Ni sa att folket stöter i basuner utanför stadsmurarna, att arbetslösheten var 20 miljoner och att produktivitetsnivåerna släpade efter USA, och ni lovade att skära ner på byråkratin, vilket var musik för EU-motståndarnas öron.
Kanske är det därför ni har valt Hampton Court för toppmötet i morgon. Henrik VIII var ju, när allt kommer omkring, den förste engelske Europamotståndaren. Så vad har hänt sedan dess? Kommissionen deklarerade att den skulle stoppa 68 nya lagar, och i går informerade man oss om att ytterligare 200 rättsakter skulle upphävas under loppet av de kommande tre åren. Så det hela ser ganska lovande ut. Sanningen är emellertid att det hela bara är en fasad. Det är ett skuggspel och ledtråden var kommissionsledamot Günter Verheugens kommentar att bättre reglering inte är avreglering. Europeiska kommissionen kommer inte att avstå från sin makt. Inga verkliga ekonomiska reformer kommer att äga rum.
Sedan 1497 har det brittiska parlamentet stiftat 25 000 lagar. Sedan ni blev ordförande för Europeiska rådet har inte färre än 2 500 lagstiftningsinstrument antagits. Om ni inte kan finna vägen ut ur denna labyrint, vid Hampton Court i morgon, så kommer detta att vara vad ni lämnar efter er samt ett bevis på att EU inte fungerar!
Brian Crowley,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka premiärministern för att han i dag möter oss på nytt. Jag skulle också vilja tacka kommissionens ordförande för hans närvaro.
När vi nu lyssnat till några av bidragen från både premiärministern och några av mina kollegor i egenskap av gruppordförande, kan situationen sammanfattas i fraser som ”att möta globaliseringens utmaningar” och ”att utnyttja de möjligheter den för med sig”. I verkligheten, när vi ser på vad vi har att behandla vid Europeiska rådets kommande informella toppmöte, bör det finnas fyra vägledande principer för detta: solidaritet, generositet, ansvarstagande och kompetens.
Solidariteten i fråga handlar inte bara om att se till att det finns skydd för den sociala modellen, som vi ser den, med grundsatserna för vad denna sociala modell bör innefatta, utan det ska också finns en solidaritet med de andra medlemsstaterna och med dem som kräver den största inkomsten nu och den största överföringen av tillgångar som en hjälp att återuppbygga och förbättra sin infrastruktur, sina system och marknader.
Det bör finnas generositet, från de rikare och större medlemsstaternas sida, mot de mindre staterna för att se till att de skyddas och ges möjlighet att dra nytta av dessa nya fördelar.
Det bör finnas kapacitet så att vi kan åstadkomma något för våra medborgares räkning. Vilken ideologi man än talar om, vilken ism man än vill anta, så handlar det verkliga provet för det politiska arbetet, det verkliga provet för ny lagstiftning, om att förbättra människors liv dag för dag och se till att vanligt folk på gatan kan leva ett bättre liv, att de har arbete, social trygghet, en ordentlig hälso- och sjukvård och ordentliga utbildningsinstitutioner. Dessa är de viktiga frågor som vi bör ha för ögonen i vårt fortsatta arbete.
Slutligen bör vi se förhandlingarna om budgetplanerna i ett mindre sammanhang, eftersom ansvaret, kompetensen, generositeten och solidariteten som jag talade om är lika viktiga på det området oavsett vilka procenttal som är inblandade.
Men låt oss inte stjälpa det avtal om den gemensamma jordbrukspolitiken som ingicks 2002. Låt oss se till att vi inte slår mot en del av samhället till så kallad förmån för andra delar av samhället. Jordbrukare och jordbruksarbetare har redan haft det svårt nog.
Jag säger till er, herr Blair: Var stark, var bestämd, var lojal, men viktigast av allt, var inte rädd. För att parafrasera George Bernard Shaw: Vissa ser verkligheten som den är och undrar varför, jag drömmer om verkligheten som de borde vara och säger, varför inte? 
Roger Helmer (NI )
   . – Herr talman! I egenskap av den förste brittiske konservative talaren idag skulle jag vilja hälsa premiärministern välkommen till Strasbourg. Det är trevligt att se er.
Liksom era föregångare, John Major och Margaret Thatcher, kom ni till makten med en beslutsamhet att sätta traditionen av brittisk ambivalens inför EU åt sidan. Ändå konfronterades ni liksom de snart med den hårda verkligheten. Liksom de tvingades ni inse att EU:s ambitioner och strävanden står helt och hållet i motsats till brittiska intressen.
År 1997 välkomnades ni av de europeiska ledare som trodde att ni var den som äntligen skulle föra in Förenade kungariket i Europas hjärta. Ändå tordes ni aldrig tysta ner det brittiska folkets fientliga inställning mot euron och nu kommer ni aldrig att göra det.
Ert utlysande av en folkomröstning om EU:s konstitution omintetgjorde hela projektet. Det ledde omedelbart till den franska folkomröstningen och till nej-rösterna i Frankrike och i Nederländerna.
I juni i år höll ni ett mycket framgångsrikt tal här i parlamentet, och trots det har ert ordförandeskap runnit ut i sanden. Ni har lite eller ingenting att visa upp. Ni är här för att syna de spridda vrakspillrorna av era brustna europeiska drömmar. Kommissionsledamöterna från ert eget parti har vid varje vägkrök ifrågasatt ert moderniseringsprogram, speciellt när det gäller direktivet om arbetstid. I Westminster må det vara New Labour, men i Bryssel är det Old Labour.
Så jag skulle vilja ge er ett positivt och konstruktivt förslag: Beroende på utgången av den pågående tävlan om ledarskapet för det konservativa partiet, verkar det mycket troligt att konservativa parlamentsledamöter kommer att lämna gruppen för Europeiska folkpartiet, kanske redan vid jul. Den är alltför vänsterorienterad och federalistisk för de flesta konservativa. För er del måste ni vara utled på de gammaldags socialisterna i PSE-gruppen, så varför inte dra ut era trupper ur PSE-gruppen och ansöka om att gå med i PPE-gruppen? Jag är säker på att PPE-gruppens ledare, Hans-Gert Poettering, kommer att vara mycket positiv till er ansökan. Hans-Gert Poettering är ju praktiskt taget så mycket New Labour som man kan vara!
Tony Blair,
   – Tack så mycket, herr Helmer, för dessa konstruktiva tankar. Om ni verkligen är det brittiska konservativa partiets framtid, så ser vi fram emot en lång mandatperiod!
Låt mig försöka ge ett svar på de tankar som har förts fram, och, som Henrik VIII sa till sina fruar, ”jag kommer inte att uppehålla er länge”!
Låt mig först av allt börja med att uttrycka min stora uppskattning för vad ordförande Barroso sa. Självklart instämmer jag helt i detta. Ordförandeskapet och Europeiska kommissionen har arbetat omsorgsfullt med det dokument från kommissionen som är ämnet för vårt möte i morgon. Jag ska försöka att behandla några specifika frågor för att därefter komma till en allmän fråga.
Angående vad Hans-Gert Poettering sa instämmer jag till fullo i uttalandet om WTO. Det är mycket viktigt, och alla förstår att vi inte kan få en omedelbar förändring av grunderna till den gemensamma jordbrukspolitiken, men det är viktigt att vi har ett framtidsperspektiv som innefattar förändring. Vad fonden beträffar tror jag att vi är eniga. Om den här fondens syfte är att hjälpa människor att hantera globaliseringens konsekvenser, då är det bra. Om det bara handlar om att hålla uppe företag som har misslyckats så är det självklart inte något som vi vill göra. Men det är väldigt mycket det förra och inte det senare.
För det andra, apropå vad Martin Schulz sa, vill jag först av allt ge er ett stort tack för vad ni sa om den 7 juli och terroristattackerna i Förenade kungariket. Det betyder mycket för mitt land att ni säger det. Tack!
När det gäller den sociala modellen hoppas jag att jag kan besvara några av de frågorna om ett ögonblick, men redan inledningsvis vill jag repetera att vi aldrig bör förstöra den sociala solidariteten. Vad vi alltid bör göra är att anpassa den till dagens värld. Det är syftet med vad vi gör.
Angående det uttalande som Graham Watson gjorde håller jag med. Inte heller jag tror att det är ett val mellan ett liberaliserat Europa och ett socialt Europa på ett så onyanserat sätt. Jag hoppas att kommissionens dokument och de nya arbetsområden som vi föreslår kan få människor att sluta känna att det handlar om ett antingen eller mellan dessa två.
Fru Frassoni, – det är nog tyvärr allt jag kan! Ni frågade vid ett tidigare möte och åter i dag om de områden inom vilka vi skulle samarbeta med forskning och utveckling. Jag sa till er då att bioteknik är ett mycket uppenbart område. Det är ett betydande område för hela utvecklingen av hälsovården och för näringslivet i framtiden. Europa bör vara en ledare inom bioteknikområdet, och om vi inte ser upp kommer också länder som Indien att gå om oss.
Miljöteknik är ett annat område. Jag vill ge ett exempel som jag tror att folk skulle ha varit djupt skeptiska till för omkring 20 eller 30 år sedan. På den tiden krävdes det en viss fantasi för att skapa sig en bild av Airbus. Under loppet av de senaste åren har vi gått från ett läge där Boeing praktiskt taget helt dominerat marknaden till en situation där Airbus idag är en europeisk satsning som vi kan vara stolta över och som konkurrerar med de allra främsta i världen.
Ibland hjälper det om vi i EU förenar vår forskning, vår utveckling och vår innovation för att få den grad av utmaning som vi behöver uppnå. Om vi kan göra det, och om vi kan möta utmaningens omfattning på det sätt som jag har föreslagit, tror jag att vi i hela EU kan utveckla företag av världsklass även inom andra områden.
Herr Wurtz! Jag vet inte vilka era samtalspartner i Förenade kungariket var, men jag kommer att ge er några nya när ni kommer nästa gång, om ni inte har något emot det! Låt mig bara säga er, när det gäller arbetslösheten, att har vi två miljoner fler arbetstillfällen i Förenade kungariket. Vårt program för arbetslösa, New Deal for the Unemployed, är det största program som något land i Europa har för att ta itu med arbetslösheten. Vi var den regering som för första gången införde en lagstadgad minimilön, i strid med den konservativa oppositionen. Vi har de arbetande familjernas skatterabatt och annan hjälp för låginkomsttagare. Vi har lyft 700 000 barn ur fattigdom och två miljoner pensionärer ur akuta svårigheter, och vår offentliga verksamhet har inneburit att vi har de bästa skolresultaten, samtidigt som sjukhusens väntetider sjunker, för första gången på 20 år. Det är mycket bra meriter på det sociala området.
Emellertid måste jag säga er att det alltid har varit min erfarenhet inom politiken att det vid en viss tidpunkt finns delar av vänstern som allierar sig med högern för att nedvärdera moderna, reformvänliga regeringar.
Herr Farage! Ni talade om kommissionsledamot Günter Verheugens program för att eliminera överflödig lagstiftning, och så vitt jag kan förstå applåderade ni det han gjorde men menade att han hade använt fel terminologi. Jag bryr mig egentligen inte om vilken terminologi han använder, men som jag sa till er vid vårt möte tidigare är det viktigt, när Europeiska kommissionen gör sig av med onödig reglering, att det finns plats både för bättre reglering och för avreglering. Ibland behöver EU reglera, och då är det rätt för EU att göra det. Men EU bör reglera endast där det är nödvändigt och EU bör inte lägga sig i där det inte är nödvändigt. Jag menar att det är den rätta hållningen för oss.
Herr Crowley! Jag hörde vad ni sa om den gemensamma jordbrukspolitiken. Återigen, jag förstår. Självklart säger vi inte att vi kan ändra hela systemet över en natt. Vad vi säger är att vi i framtiden bör ha ett annat perspektiv i reformarbetet.
Jag vill avsluta med följande betraktelse: Det vilar ett ansvar på det brittiska ordförandeskapet och rådet. Det vilar självklart ett ansvar på Europeiska kommissionen. Det vilar även ett ansvar på det här organet, på parlamentet, och vårt gemensamma ansvar är detta: För närvarande är den stora fara som vi står inför i EU att våra medborgare och vårt folk mer och mer upplever globaliseringen som ett hot. Emellertid är globaliseringen, om vi hanterar dess konsekvenser på ett intelligent sätt, inte ett hot utan en möjlighet för oss.
Ja, det är sant att man, om man åker till Kina eller Indien, slås av den mycket kraftiga tillväxten hos deras industri och näringsliv. För övrigt är det inte längre sant att Kina, Indien och andra liknande länder konkurrerar med varor och tjänster med lågt förädlingsvärde. De konkurrerar nu också i marknadens toppskikt – det är sant. Detta gäller för övrigt inte bara Kina och Indien. Det finns länder som Vietnam, till exempel, som människor för några år sedan tänkte på i ett helt annat sammanhang, men som idag är en ekonomi under utveckling. Allt detta är sant. Det innebär en enorm konkurrensutmaning, men det innebär också en enorm konkurrensmöjlighet för oss, för dessa länderna kommer att behöva finansiella tjänster, dessa länder kommer att behöva teknologi, dessa länder kommer att importera varor lika väl som de exporterar varor.
Vi inom EU måste ha självförtroende så att vi kan övervinna denna konkurrensutmaning. Det är inte en fråga om att överge den sociala solidariteten. Att diskutera i de termerna kommer inte att leda någonstans. Ingen kommer att anse att det är rätt att EU överger sin sociala dimension. Jag stöder EU:s sociala dimension, men denna måste öka vår konkurrensutmaning i dagens värld. Varför? För att, om vårt näringsliv inte lyckas, om vår arbetskraft inte är konkurrenskraftig, om vi inte får människor att komma tillbaka till arbetslivet, vad är då den sociala dimensionen? Det kan bara vara en sann social dimension om den ökar vårt folks välstånd och levnadsstandard och tryggar deras ekonomiska framtid. Det är vad den här debatten handlar om.
Så självklart är det sant att det i den moderna världen, med en fullbordad inre marknad, kommer att finnas konkurrensutmaningar när vi öppnar våra marknader, men det kommer också att finnas möjligheter. Ja, det är sant i dagens värld att det kommer att förekomma utlokaliseringar, det kommer att ske. Men vi kan skola om oss och lära oss nya färdigheter. Vi kan ge folk stöd så att de kan finna nya jobb. Vi kan, till exempel inom områden som balans mellan arbete och privatliv och i systemen för social trygghet, finna nya och bättre sätt att stödja folk.
Detta är inte en process som handlar om att överge Europas sociala dimension, det är en process som handlar om förändring. Och förändring är, när allt kommer omkring, vad EU alltid har handlat om. EU bör vara den institution, framför andra, som kan förändras med tillförsikt. Det var förändring som ledde fram till EU. Det var förändring som fick Europa att, efter krigets ödeläggelse, besluta att dess framtid skulle bli annorlunda än dess förflutna. Se på vad vi har i dag: länder som lever och arbetar tillsammans i solidaritet.
Svaret till vem som helst – brittisk EU-motståndare eller EU-motståndare från andra länder – är ”se på det här parlamentet i dag, de olika länder som är här, anslutningsländerna som är befriade från förtryck och diktaturer, de är här, som en del av detta parlament”. Varför skulle vi inte hysa förtroende?
Ja, och ert land är nu med i EU tack vara Europas styrka!
Självfallet kan vi dra nytta av den här konkurrensutmaningen. Vi i Europa, som har lyckats övervinna krig och sjukdomar, som har skapat 50 år av välstånd – är vi verkligen oförmögna att modernisera vår sociala modell på det sätt vi önskar? Självklart inte! Vi kan göra det, och vi kan göra det om vi har självförtroende. Vi kan göra det om vi är beredda att ta itu med utmaningarna på ett realistiskt sätt. Och vi kan göra det om vi lyssnar på vårt folk.
Vad folket säger till oss i dag om EU är något väldigt enkelt. De säger inte – vilket är anledningen till att jag inte håller med EU-motståndarna – ”vi vill inte ha EU”. De säger ”låt EU ge ett svar på den oro vi känner. Vi är oroliga över globaliseringen, vi är oroliga över säkerheten och terrorismen, vi är oroliga över hotet mot vår miljö”. Låt EU ge relevanta svar på dessa frågor. Det är så vi återskapar stödet för EU.
När jag kom till det här parlamentet i juni berättade jag för er att första gången jag fick rösta var i EU-omröstningen. Jag röstade ”ja” och jag har aldrig ångrat det. Jag är Europavän, det har jag alltid varit och det kommer jag att förbli. Men det är Europavännerna som behöver tala för modernisering och förändring.
Tror ni att EU-motståndarna vill ha förändring? De skulle vara förtjusta om EU inte förändrades eftersom det skulle tillåta dem att repetera vad som väsentligen är ett trångsynt nationalistiskt argument inom ramen för att göra EU effektivare.
Det är därför upp till oss att gå vidare med dessa åtgärder.
I morgon kommer det informella toppmötet att hållas. Låt oss anta kommissionens dokument. Låt därefter handling följa, inte endast från rådet och kommissionen, utan också härifrån parlamentet. Låt oss agera tillsammans och förverkliga ett EU som har relevans för medborgarna. Vi kan göra det. Vi kan göra det om vi har tillförsikt, tror på oss själva och har modet att åstadkomma de förändringar våra medborgare vill ha. Detta är vad jag säger och detta är vad vi ska göra.
Timothy Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag beklagar att premiärministern var tvungen att gå. Men i min egenskap av talare för den uppriktiga och ansvarstagande konservativa delegationen av Europaparlamentariker, som tror på konstruktivt engagemang här i parlamentet och i EU, vill jag tacka ordförandeskapet för premiärministerns uttalande. I juni gav han oss en inköpslista, men i dag gav han oss ingen information om leveransen av föremålen på listan. Istället gav han oss ytterligare en inköpslista, förtjänstfull som den må vara, och jag vill veta när leveransen kommer att äga rum – jag är säker på att ministern kommer att besvara detta. Premiärministern talade om en gemensam energipolitik. Det tycks mig som att det är en omsvängning från en tidigare hållning och jag skulle vilja att detta förtydligades något.
Vid ett tidigare tillfälle meddelade premiärministern här i parlamentet: ”Europas folk talar till oss. De ställer frågorna. De behöver vårt ledarskap. Det är dags att vi ger dem det.” Jag välkomnade dessa påståenden men jag måste säga att de inte verkar ha klarat provet. Faktiskt lär premiärministern själv ha sagt att hans ordförandeskap har kört fast. Andra över hela det politiska spektrumet har samlats för att uttrycka sin besvikelse över avsaknaden av framsteg.
Jag välkomnar överenskommelsen om att gå försiktigt fram i anslutningsförhandlingarna med Turkiet, och det är viktigt att vi sänder en signal till folket i det landet, men resten av dagordningen verkar ha kört fast i gamla hjulspår. Rådet kommer i morgon att diskutera ekonomiska reformer och de utmaningar som EU står inför i och med globaliseringen, men var är ordförandeskapets konkreta förslag? Var är svaret på den verkliga utmaning som EU möter från Indien och Kina? Var finns ledarskapet i Doha-rundan? Premiärministern säger att det vi behöver är framsteg i liberaliseringen av världshandeln, men processen verkar ha kört fast i avsaknad av politisk vilja från EU:s sida.
Var finns ledarskapet för EU:s framtida finansiering? Helt säkert måste man inse att Förenade kungariket och andra har viktiga intressen. Är premiärministern beredd att försvara dessa? Skulle han eller hans ministrar kunna säga oss var de står? Instämmer han med vice premiärministern, John Prescott, i hans yttrande att Förenade kungariket var redo för en uppgörelse om den brittiska rabatten utan någon grundläggande reform av den gemensamma jordbrukspolitiken? Var finns ledarskapet när det gäller Europas framtid? Vi trodde att vi skulle få några svar under perioden av eftertanke om konstitutionen, men det har vi inte fått.
Jag sa under ordförandeskapets början att det inte skulle bedömas utifrån retoriken, utan utifrån resultaten. Två toppmöten planeras nu att hållas under premiärministerns vaktpass, så det finns tid för verkliga framsteg mellan nuvarande tidpunkt och periodens slut. Vi hade hoppats att retoriken i hans tal i juni vid det här laget skulle matchas av några påtagliga framsteg. Att sopa svåra problem under mattan så att kommande ordförandeskap får brottas med dem är inte den typ av ledarskap vi har haft anledning att vänta oss från premiärministern.
Tiden är knapp, vintern närmar sig. Vi väntar på verkliga resultat.
Harlem Désir (PSE ).
   – Herr talman, herr Barroso, fru Wallström, herr Blair, mina damer och herrar! Många européer är bekymrade inte bara över riktningen som globaliseringen går i, som Tony Blair nämnde, utan även över riktningen som den europeiska politiken går i. De tror nu att EU inte riktigt skyddar dem mot de värsta konsekvenserna av den internationella konkurrensen och ibland rentav att dessa olika politikområden angriper deras sociala rättigheter.
Toppmötet i Hampton Court måste bemöta dessa farhågor och sända ut en tydlig signal om att det europeiska folket kommer att försvara sin sociala modell och också att sätta stopp för att den ställs i motsats till konkurrenskraft.
Nej, i motsats till vad premiärministern anförde vid Europaparlamentet i Bryssel för fyra månader sedan är det inte den europeiska sociala modellen som ska lastas för att 20 miljoner är arbetslösa i EU. Det är den svaga tillväxten i de stora länderna i euroområdet, bristen på samordning mellan budget- och penningpolitiken, som inte främjar intern efterfrågan och investeringar, samt bristen på investeringar i forskning och utveckling som är orsaken. På den sista punkten förstår jag att vi är ense.
Men jag konstaterar också att ni har gett upp denna retorik som var tänkt att ge ert ordförandeskap extra kraft men som i stället lett till stagnation, viss isolering och risken att vi kör fast. Vi skapar inte ny konkurrenskraft för våra ekonomier eller förtroende för EU genom att förstöra den sociala modellen. I stället behöver vi framhäva EU:s starka sidor mer: infrastrukturens och kommunikations- och energiinfrastrukturernas kvalitet, som ni nämnde, arbetstagarnas kunskaper, bättre samordning mellan forskningscentrum och universitet och en gemensam industripolitik för framtidens sektorer.
Därför skulle vi vilja att man tar efter politiken som förs i de skandinaviska länderna. Mer investeringar i forskning, mer rättigheter till livslångt lärande, fortsatt hög nivå på solidaritet och omfördelning samt högkvalitativa tjänster i allmänhetens intresse. Uttryckt som konkurrenskraft utgör deras framgång ett alternativ till nedmonteringen av de kollektiva trygghetssystemen och sänkningen av solidaritetsnivån. De visar att reformer inte behöver vara det samma som tillbakagång. Reform och modernisering av våra sociala system kommer bara att accepteras och förstås av medborgarna om de medför nytt skydd, nya möjligheter och nya vapen att ta till i konkurrensen, förändringen och globaliseringen.
Om reform och modernisering innebär att våra sociala system och ekonomier anpassas till de hårdaste marknadsekonomierna kommer det varken att leda till medborgarnas förtroende eller stöd för reformerna. Därför är det mycket viktigt att förhandla med arbetsmarknadens parter om dem och återinföra dem i den sociala dialogen i syfte att harmonisera rättigheter så mycket som möjligt och förhindra social dumpning medlemsstaterna emellan. Därför är vi också för en inre marknad för tjänster men emot Bolkesteindirektivet som mindre syftar till en inre marknad för tjänster än en försvagning av den sociala modellen och av tjänster i allmänhetens intresse.
Till sist blir det inget dynamiskt EU utan en ambitiös budgetplan. Det är helt nödvändigt att snarast nå en överenskommelse med rådet, särskilt för medlemsstaterna. Vi gläds verkligen åt beskedet om en överenskommelse om ett antal direktiv som antagits av parlamentet i första behandlingen och som nu blockerats, nämligen arbetstidsdirektivet, men vi hoppas att överenskommelsen går i samma riktning som Europaparlamentets omröstning i första behandlingen, det vill säga att undantaget upphävs. Det gäller också direktivet om personal som hyrs ut av bemanningsföretag, översynen av direktivet om europeiska företagsråd för att öka arbetstagarnas rättigheter när de ställs inför omstruktureringar och slutligen skrivningen av ett ramdirektiv om tjänster i allmänhetens intresse. När det gäller avregleringsåtgärder ...

Silvana Koch-Mehrin (ALDE ).
   – Herr talman! I juni delade Tony Blair med sig av sina åsikter i Europaparlamentet om EU:s framtida budget, som skulle innehålla mindre jordbruksstöd och satsa mer på forskning och utbildning. Jag är skyldig honom att säga det jag säger nu. Trots att detta återgav verkligheten och människors åsikter var det modigt sagt, och reaktionerna från de andra stats- och regeringscheferna vittnar om det. Men jag vill be er att hålla fast vid era prioriteringar. De behövs nämligen för vår framtid, och när personer som Gerhard Schröder kritiserar, kom då ihåg att han har röstats bort från sin befattning och inte längre har mandat att föra Tysklands talan.
I dag välkomnade Europaparlamentariker som tillhör gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa Tony Blair med plakat med vädjan ”stifta EU-lagar offentligt”. När vi gör det reagerar vi på ett annat av hans besked, nämligen att han avsåg att göra rådsmötena tillgängliga för allmänheten. Vi ber honom att förverkliga även det tillkännagivandet. Gör det, bara! Vi väntar på er.
Ian Hudghton (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Jag beklagar att premiärminister Blair har funnit det lämpligt att gå och berätta historier för journalister i stället för att lyssna till hela den här debatten. När premiärministern talade till oss i Bryssel i juni sa han att det brittiska ordförandeskapet ville lösa svårigheterna med tjänstedirektivet och direktivet om arbetstid, samt att de ville nå en budgetöverenskommelse. I dag sa han precis samma sak om dessa mycket svåra problem.
I detta sena skede av det brittiska ordförandeskapet tycks det vara ett innehållslöst ordförandeskap. Vi har inga framsteg och vi har fortsatt ovisshet. Fortfarande ingen budget för 2007, och det är inte enbart i anslutningsstaterna som detta är viktig angelägenhet. Den brittiska regeringens förslag skulle leda till att Skottland förlorade en miljard pund i strukturfonder och att Wales gick miste om mål 1-stöd. Det råder osäkerhet i våra landsortssamhällen eftersom Förenade kungariket plötsligt har dragit tillbaka sitt stöd för åtgärdspaketet för jordbruksstöd, som man helt nyligen enades om. Det råder också osäkerhet om vad som kommer att ta den nu döda konstitutionens plats.
Inga framsteg. Vilken kontrast mot Irlands och Luxemburgs nyligen avslutade ordförandeskap. Små, framgångsrika, oberoende nationer vilkas insatser under deras sex månader långa ordförandeskap var utomordentliga och utmärkta exempel på den oberoende status som jag tror skulle vara bäst för Skottland och som mina walesiska och katalanska kollegor också strävar efter för sina länder. Inga framsteg, tycks det, fram till toppmötet i december. Jag är av den uppfattningen att om man samlar så många svåra olösta problem på dagordningen för ett enda formellt toppmöte, så är det ett recept på potentiell katastrof.
Avslutningsvis kan jag bara säga att slutakten från det brittiska ordförandeskapet kommer att bestå i att sitta som ordförande i rådet (jordbruk och fiske) i december. Får jag vädja om att den brittiska regeringen för en gångs skull – bara en enda gång – gör överlevnaden av Skottlands kust- och ösamhällen till en ekonomisk och social prioritet, och inte något som offras vid förhandlingsbordet? 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   – Tack för ert enastående anförande här i juni, herr Blair. Om ni erbjuder hela den brittiska rabatten når ni ingen budgetkompromiss i december. Ni får ingen fjäder i hatten av de gamla centralisterna i Bryssel och jordbruksstödens förkämpar. Ni är för modern för dem. För oss är ni inte tillräckligt modern.
Vi saknar en deklaration från er om att konstitutionen är död och begraven och ett uttalande om att vi börjar om på nytt och låter konstitutionens tillskyndare och belackare att utarbeta ett gemensamt diskussionsdokument. Då kan vi direkt välja ett nytt konvent som tar fram antingen ett eller två förslag som alla länderna kan folkomrösta om samtidigt. På så vis skulle väljarna besluta om vår gemensamma framtid och vi få den maktfördelning mellan medlemsstaterna och EU som väljarna vill se. Sedan kan ni använda era sista månader som EU-ordförande till att garantera öppenhet och insyn i rådsmötena och se till att valda företrädare på begäran får tillgång till samtliga dokument från ministerrådens 300 hemliga arbetsgrupper, där 85 procent av all lagstiftning antas inom stängda dörrar. Ni kan också tvinga kommissionen att offentliggöra namnen på medlemmarna i de 3 000 hemliga arbetsgrupperna som bereder våra lagar. Ge de valda företrädarna lite inblick i lagarna och i det arbete som pågår.
Av 220 möjliga ledamöter i Europeiska konventet stödde 200 att allt ska göras öppet så länge det inte slöts, i motsats till dagens situation där allting är slutet såvida det inte öppnas. Alla valda företrädare skrev under på detta liksom 23 av 28 regeringar, dock inte Storbritanniens, trots att Peter Hain hade velat lägga till sin signatur. Han kunde inte göra det på Tony Blairs utrikesministeriums vägnar. Som EU-ordförande kan Tony Blair gå rakt på sak. Det behövs bara enkel majoritet för att ändra rådets arbetsordning så att allting i framtiden är öppet såvida inte en kvalificerad majoritet beslutar om ett undantag. Det är ett mycket enkelt förslag som behöver undertecknas av 20 av 25 närvarande länder. Har ni viljan att lägga fram förslaget för omröstning? 
Roberta Angelilli (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Precis som han gjorde i juni har rådets ordförande Tony Blair i dag åter hållit ett anförande som är rikt på bra EU-vänliga förslag. Vi har i dag hört tydliga uttalanden om strategiska sektorer för återupplivande av den europeiska ekonomin, inklusive energi och infrastruktur. Men det är bara ord eftersom allting beror på en överenskommelse om budgetplanen. Därför är vi inte övertygade om att den beslutsamhet finns som krävs för ett avslut, trots de lugnande uttalandena.
Dessutom sades för lite om den nya europeiska sociala modellen, särskilt alldeles inför ett toppmöte som är avsett att behandla just detta. Förutom det övertygas vi inte av Tony Blairs entusiasm över översynen av arbetstidsdirektivet som riskerar att bli ett verktyg för avtalsreglerad utpressning mot en växande grupp tillfälliga arbetstagare som inte är typiska för vår arbetsmarknad. Vi övertygas inte heller av hans entusiasm över det så kallade Bolkesteindirektivet, som i sin nuvarande form hotar arbetstagares och konsumenters rättigheter samtidigt som i allra bästa fall 600 000 arbetstillfällen skapas. Det är en elefant som föder en mus!
Avslutningsvis var Tony Blair inte övertygande i fråga om den europeiska sociala modellen, och om han inte hade snoppat av parlamentet en aning genom att ge sig iväg …
Ashley Mote (NI ).
   – Herr talman! Douglas Alexander vet att jag vet att han inte är särskilt bra på att besvara frågor. Jag ska ändå försöka igen. Vad planerar den brittiska regeringen att göra åt den institutionaliserade plundringen av offentliga medel som här har pågått under årtionden? Sedan Förenade kungariket blev medlem har 600 miljarder euro – enligt revisionsrätten själv – inte tagits med i redovisningen, och det är fem gånger det bidrag vi har givit under samma period.
På Tony Blairs skrivbord på Downing Street finns det ett brev som rekommenderar att den brittiska regeringen ska sätta en tidsgräns för att fullborda den grundläggande reformen av EU:s redovisningsrutiner, så att de till fullo överensstämmer med IFRS (international financial reporting standards). Samtidigt bör Förenade kungariket göra klart att ett misslyckande att uppnå detta inom tidsramen skulle föranleda Förenade kungariket att åberopa Wienkonventionen om traktaträtten.
Under mellantiden bör Förenade kungarikets 1,25 miljoner pund sterling per timme omdirigeras till en villkorsdepå. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman! Fru vice ordförande, mina damer och herrar! Efter att för ett par dagar sedan ha konstaterat att rådets ordförande saknades ville jag säga ”Välkommen åter!”, men han är borta igen. Jag hoppas inte vi behöver vänta till december innan han återvänder till den europeiska scenen.
Skälet till att jag meddelande att han försvunnit är att han är alltför tystlåten och undfallande i sin hållning under den allmänna europeiska debatten och när det gäller att försöka hitta svar på frågor som allmänheten ställer och till de problem vi står inför. Det saknas ett aktivt ordförandeskap på rådsnivå. Även om hans anförande den 23 juni var bättre har vi i dag fått höra ett andra bra tal av honom med rätt analyser, vaga förslag och mängder av tillkännagivanden. Herr ordförande! Jag vill säga att ni nu är gott och väl inne på andra halvan av ert ordförandeskap, och facit hittills pekar inte på framgång. Det återstår mycket arbete för att göra ert ordförandeskap till ett framgångsrikt sådant. För detta räcker inte fin retorik och polerade anföranden.
Jag uppmanar er att ge Europeiska unionen kraft att uträtta det ni vill att den ska göra. För att ge bara två exempel är vi inte ansvariga för universiteten eller för den nationella energipolitiken, och ändå kräver ni att vi tar itu med dem. Ge Europeiska unionen finansiering så att den kan uträtta det ni kräver och genomföra de saker ni medverkat till att anta. Tro oss när jag säger att Reimer Böges betänkande är ett bevis på att parlamentet inte kan ställa sig bakom budgetplanen eftersom vi vill kunna vara i stånd att göra det vi är skyldiga att göra.
Som vi ser det är den sociala marknadsekonomin den europeiska sociala modellen, och tiden för eftertanke kring konstitutionen börjar nu snarare än den 30 juni. Möt människorna där de finns, få fart på EU, agera!
Bárbara Dührkop Dührkop (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Först vill jag beklaga att några som helst försök att komma vidare med budgetplanen skjuts upp till december, eftersom det är farligt att arbeta på ett påskyndat sätt. Ni vet att det får återverkningar för politiken för ekonomisk tillväxt, solidaritet med de nya medlemsstaterna, investeringar i innovationspolitik och stärkandet av social rättvisa och konkurrenskraft inom ramen för globaliseringen. Dock inte för jordbruket, som plikttroget ska betalas som en obligatorisk utgift.
Men jag vill även gratulera er eftersom vi har återvänt till något viktigt från en tidigare tidsperiod, en princip som användes under perioden för de så kallade Delorspaketen. Först definierar och enas vi om EU:s politiska prioriteringar, helst gör vi båda samtidigt, och därefter enas vi om det nödvändiga budgetpaketet, som rådets ordförande Tony Blair påpekade. Men det blir aldrig något mer än ord om vi fortsätter bakbinda oss med en procentsats eftersom bokföringen inte går jämnt upp med de prioriteringar som nämnts. Av Tony Blairs ord kan man kanske sluta sig till att de siffror som hittills bollats fram och tillbaka i rådet kommer att omförhandlas. Vi måste agera i enlighet med vad vi förordar och tillhandahålla de nödvändiga ekonomiska instrumenten.
Parlamentet fullgjorde i juni sina skyldigheter som budgetmyndighet. Nu ligger den ansvarsfyllda uppgiften hos er att utföra och söka en gemensam ståndpunkt inom Europeiska rådet. Det är så sant som det är sagt: ”Det som inte finns i budgeten existerar inte.” Om inte alla våra ord och prioriteringar går hand i hand med en politisk vilja och de medel som krävs är de inte till någon nytta alls.
Jag vill avsluta med att säga: 
Jag håller fullständigt med om att Europa är på rätt väg. Konstitutionen är karossen, euron är motorn och budgeten är bränslet. 
Marielle De Sarnez (ALDE ).
   – Herr talman! EU har brutit samman. Konstitutionen har brutit samman. Budgeten har brutit samman. Inspirationen har försvunnit. Det brittiska ordförandeskapet har tagit på sig en del av ansvaret för krisen, dock inte hela. Ni hindrade en överenskommelse om budgetplanen i juni, och hittills verkar det som om ert rådsordförandeskap bara har åstadkommit en förhandlingsöppning med Turkiet, som om visionen har ersatts av ett språng i blindo in i framtiden.
Herr ordförande! Ni löser inte den här krisen utan att nå en överenskommelse om EU:s budget. Ni löser inte den här krisen utan utsikter om starka, demokratiska institutioner. Ni löser inte den här krisen med mindre Europa. Framför allt löser ni inte den här krisen genom att ge intryck av att EU kan begränsas till ekonomiska avtal eller till en stor marknad. EU är främst ett politiskt projekt. Det finns förväntningar på EU, dels inom unionen av dem som vet att det är det enda möjliga svaret på globalisering, dels utanför unionen av alla dem som längtar efter en bättre maktbalans i världen. Gör dem inte besvikna! Sluta göra dem besvikna! 
Jean Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med tjänstedirektivet. Jag hoppas att budskapet har nått fram till ordförandeskapet att det är många i parlamentet som menar att tjänster av allmänt intresse inte hör hemma inom ramen för direktivet, även om de är viktiga i ett socialt sammanhang och för den sociala rörligheten.
För det andra vill jag ta upp energin. Antagligen kommer en gemensam energipolitik att omfatta en dynamisk rörelse mot ekoeffektivitet. Vilken fingervisning ger ordförandeskapet om det? Vilken ändring i budgeten kommer att frigöra medel för att göra alternativ energi åtminstone likvärdig med kärnkraften?
Det stämmer att det är nödvändigt att göra framsteg när det gäller klimatförändringarna, särskilt om vi vill minska fattigdomen i Afrika. Hur kopplar ordförandeskapet klimatfrågorna till andra frågor, t.ex. inom ramen för Lissabonstrategin, och hur gör det för att, som jag förmodar, stödja exempelvis en genomgripande utbildningsstrategi för att arbetskraften ska kunna hantera klimatförändringen?
Till sist, vad kommer ordförandeskapet att göra i globaliseringsfrågan för att höja standarden på arbetsmarknaden och i miljön på ett internationellt plan? 
Mirosław Mariusz Piotrowski (IND/DEM ).
    –  Herr talman! Det brittiska ordförandeskapets toppmöte om globaliseringen kommer att föra samman EU-medlemsstaternas stats- och regeringschefer och är ett extremt värdefullt initiativ. Globaliseringen är en ny form av politisk, ekonomisk och kulturell kolonialism som rika länder tvingar på fattiga och mindre utvecklade länder. Ett av dess största hot är den ineffektiva användningen av jordens naturtillgångar.
Europeiska kommissionen har föreslagit att en särskild fond inrättas för att bekämpa effekterna av globaliseringen. Min fråga är om denna fond även kommer att användas för att stödja forskningen och utvecklingen av miljövänliga tekniker och främja miljöansvar bland företag, även multinationella företag. Man kan hoppas att morgondagens toppmöte utgörs av de faktorer som gör att EU-medlemsstaterna kan lansera en långsiktig politik med åtgärder för att förebygga globaliseringens oönskade effekter. 
Konrad Szymański (UEN ).
    –  Herr talman, herr Alexander! Det råder inga tvivel om att EU är i stort behov av en uppriktig debatt som den som äger rum vid Hampton Court, och jag tror att toppmötet var en god brittisk idé. Jag vill reagera på två frågor som premiärminister Blair ställde i sitt brev till sina gäster. För att skapa mer arbeten och tillväxt i EU behöver vi bara uppfylla de enkla löften vi utfäste för 50 år sedan. Jag menar då lika tillträde till en öppen marknad för arbetskraft och tjänster. Jag föreslår att sådana frågor behandlas innan man ger sig in på EU:s dunkla politiska framtid.
Är det möjligt för oss att uppnå mer tillsammans? Svaret är ett rungande ja, men våra framgångar är avhängiga av i vilken utsträckning vi tror på det europeiska projektet. Den tron har en fast koppling till att det finns en öppen marknad för arbetskraft och tjänster som alla har lika tillgång till, och till att de gamla medlemsstaterna visar solidaritet med de nya EU-medlemsstaterna i budgetära termer. Ovilja att fullborda den inre marknaden eller att anta en budget som bygger på solidaritet underminerar tron på det europeiska projektet i de länder där den tron är som starkast, till exempel i länder som Polen.
Påminn Tony Blair om den kopplingen, herr Alexander, och be honom komma ihåg den och klargöra den för andra gäster vid Hampton Court, trots att vissa kan uppfatta det som utpressning.
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Jag läste på den officiella webbplatsen att man vid detta möte med Europeiska rådet ska behandla åtgärder för att bättre garantera europeiska medborgares säkerhet. Enligt medierna kommer de franska och spanska premiärministrarna under toppmötet att lägga fram ett gemensamt initiativ till en omfattande invandringspolitik för EU, och om detta skulle jag vilja säga ett par betänklighetens ord. Trots allt är det den socialistiska regeringen i Spanien som med sin politik om massreglering är ansvarig för de fruktansvärda händelserna runt de spanska enklaverna i Marocko. Ärligt talat har båda ländernas invandringspolitik misslyckats.
Därför behöver vi en enkel bekräftelse på att vår kontinent inte är ett område för invandring och att våra medlemsstater i dag redan tampas med enorma problem som ett resultat av att det finns miljontals invandrare på vårt territorium som inte kan assimileras.
Vi bör respektera våra medborgares vilja och erbjuda Turkiet ett privilegierat partnerskap i stället för att inleda förhandlingar med ett land som tyvärr inte kan kallas europeiskt på något sätt överhuvudtaget. Det vore en bra början. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman! När vi lyssnade till Tony Blairs anförande i juni sa vi till oss själva att allt skulle förändras. I själva verket har det tagit Tony Blair fyra månader att lägga fram förslag för oss, förslag som vi måste enas om eftersom de redan är en del av våra egna planer.
När han talar om forskning och utveckling, energi, utbildning, invandringskontroll och demokratins utmaning finns det ingenting nytt i Tony Blairs förslag. Det är ingenting annat än tom retorik. Från det ena storslagna anförandet till det andra: Ett EU i kris saktar farten samtidigt som världen rör sig mycket snabbt. Tack, herr Blair! Tony Blairs ordförandeskap är ett frånvarande ordförandeskap som inte kommer med några förslag.
Vad har då hänt sedan i juli, rent konkret? Jag har letat överallt men ännu inte hittat några åtgärder som motsvarar medborgarnas förväntningar. Förhandlingarna har förvisso inletts med Turkiet, men det var inte riktigt vad Europas medborgare ville ...
I juni beklagade sig Tony Blair över att bara två av världens 20 bästa universitet är europeiska, men vad han gjort i praktiken för att ändra på det? Tony Blair hävdade att forskningen var en grundförutsättning för att fortsätta vara konkurrenskraftig. Vi håller helt med, men var är hans specifika förslag? Vad tänker han göra för att stoppa kunskapsflykten?
Till sist herr Blair, vad har ni gjort för att göra EU mer populärt? Vi vill inte att EU offras på de knussliga regeringarnas altare! En lågprisbudget kommer aldrig att accepteras i detta parlament, och det handlar inte om att växla den brittiska rabatten inom jordbrukspolitiken utan om att till sist ge EU de medel som behövs för att matcha strategin. Vi kan inte bygga EU på bara drömmar och vackra tal. Jag är rädd för att Tony Blair har tittat för mycket på Shakespeare som sa att ”ärelystna ... tar hellre mot förlust än sådan vinst som skymmer honom själv”. 
Gary Titley (PSE ).
   – Herr talman! Jag är säker på att Tony Blair blir smickrad av att Françoise Grossetête tror att han är ”Super-Tony”, som genom att knäppa med fingrarna kan förvandla Europa över en natt, och att han är en diktator och därför kan få övriga 24 medlemsstater att lyda hans vilja lika enkelt. 
Jag vill däremot välkomna många av de framsteg som ordförandeskapet har gjort, särskilt dess engagemang för parlamentet och att ministrarna har varit ständigt lyhörda för parlamentets önskningar.
Jag välkomnar de framsteg som gjorts på området för rättsliga och inrikes frågor och den brittiske inrikesministerns personliga engagemang för att göra parlamentet delaktigt i fråga om lagring av kommunikationsuppgifter och göra detta till en fråga inom första pelaren, vilket är ett stort steg framåt för samarbetet mellan rådet och parlamentet.
Jag välkomnar de framsteg som har gjorts när det gäller Afrika, framstegen mot bättre lagstiftning, särskilt fortsättningen på de sex ordförandeländernas gemensamma initiativ på området, och ordförandeskapets första åtagande att arbeta med Europeiska kommissionen. Jag välkomnar framstegen med utvidgningen, särskilt de inledande förhandlingarna med Turkiet. Vi vet att det var ett svårt beslut att fatta och att många medlemsstater verkligen oroar sig, så den brittiske utrikesministern är väl värd beröm för att han lyckades hålla processen levande. Det hade varit en katastrof för EU om den hade dött. Vi har inlett förhandlingar med Kroatien, och jag vet att den brittiske vice premiärministern är där idag för att fortsätta förhandlingarna. Dessutom gör vi framsteg med länderna på Balkan.
Självfallet välkomnar jag det som rådets ordförande sa idag, särskilt angående energipolitiken, för som ordföranden nog minns var detta något som jag tog upp på Labourpartiets kongress. Det viktiga är vårt misslyckande med att färdigställa den inre marknaden och infrastrukturerna för transport och energi. Problemet i EU är att vi levererar för lite resultat. Regeringarna måste avsätta medel för det de talar om och genomföra vad de lovar. Jag hoppas att de gör det på toppmötet. Medlemsstaterna kommer att bli tvungna att inse att EU bara kan utvecklas om de håller vad de lovar. 
Bronisław Geremek (ALDE ).
    –  Herr talman! Jag måste medge att premiärminister Blairs anföranden är tilltalande. Efter att ha hört talet han höll inför Europaparlamentet i juni och hans avslutande tal i dag vill jag börja med att säga att jag ser premiärminister Blair som en av få verkliga statsmän i Europa. Men han tog charmen med sig när han gick, och därför blir det lite andra tongångar i mina kommentarer.
Det kommer allt fler tecken på att resultatet av det brittiska ordförandeskapet innebär dåliga nyheter för EU. Det kringgår frågan om vilka steg det brittiska ordförandeskapet avser att ta de kommande två månaderna för att se till att verkliga framsteg nås om dessa två sista frågor. De nya medlemsstaterna ser också budgetplanen som problematisk eftersom de kommer att drabbas som ett resultat av den. Har det brittiska ordförandeskapet någon idé om hur dessa länder kan kompenseras för de förluster de kommer att lida? Det andra jag vill säga är att EU behöver en politisk dimension. Vilka förslag har det brittiska ordförandeskapet till EU i det avseendet? 
Jaime Mayor Oreja (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först vill jag upprepa att Tony Blair höll ett utmärkt anförande i Europaparlamentet. För det första för att det var ett klart politiskt tal, och vi behöver sådana i Europaparlamentet eftersom de utgör ett avsteg från rutinen och samtidigt kan skapa förnyelse och pånyttfödelse, något jag inte tror att vi får underskatta. Vi kan fortsätta och säga många saker, men vi får inte på något sätt underskatta eller tona ned betydelsen av anförandet i eftermiddags eller det han höll den 23 juni i år.
Framför allt välkomnar jag att han identifierar vissa prioriteringar, vissa problem, och att han samtidigt anger vad ledarskapet innebär, dvs. förmågan att välja, sammanfatta och koncentrera de politiska ansträngningar som EU måste göra.
Därmed inte sagt att bara Tony Blair måste anta denna problemlista, utan det måste även rådet göra under helgen i Förenade kungariket.
För det andra bör det betonas att det finns ett element som Tony Blair inte nämnde men som ligger mellan betydelsen av de olika inriktningar han angav och de åtgärder som måste vidtas – och detta är vad jag saknade mest i hans tal. Han nämnde det inte, men han måste anstränga sig för att definiera den politiska roll som EU behöver spela när det gäller dessa frågor, precis som min kollega Othmar Karas betonade för en stund sedan. Inriktning räcker inte och åtgärder räcker inte. Det finns en mellanliggande nivå, nämligen att definiera EU:s roll i kampen mot terrorismen, inom invandringen och när det gäller universitet. Detta betyder ansträngningar av rådet, och Europeiska rådet måste kräva att EU lämnar ifrån sig några av sina behörigheter och lite av sin suveränitet så att EU och dess institutioner kan spela den roll som EU utan tvivel måste spela.
Slutligen är det min förhoppning att detta utmärkta anförande, som jag inte undervärderar, inte bara slutar i ytterligare frustration i slutet av detta sex månader långa ordförandeskap för Europeiska rådet. 
Enrique Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja använda den minut som har givits mig för att sända några direkta budskap till det brittiska ordförandeskapet, och jag vill börja med den liknelse som Bárbara Dührkop Dührkop använde sig av.
Om vi vill röra oss framåt, som rådets tjänstgörande ordförande har föreslagit, behöver vi en motor, som är euron – och eftersom vi pratar om ekonomi måste vi komma ihåg att det mest konkurrenskraftiga landet i världen är Finland, som tillhör euroområdet. Vi behöver också bränsle, det vill säga överenskommelsen om budgetplanen, och dessutom behöver vi en fungerande kaross, som i grund och botten utgörs av konstitutionen.
Låt mig säga något om de områden som premiärminister Tony Blair har tagit upp. Forskning och utveckling samt innovationer, de finns med i budgetplanen, och på dessa områden har de största nedskärningarna gjorts. Energipolitiken kan vi gå vidare med eftersom den inte är ett gemenskapsområde. Universiteten är inte heller det. Erasmus, ja, det kan också stärkas, liksom invandringen, som är mycket viktig: vi måste främja den europeiska gränsmyndigheten, återtagandeavtalen och hjälpen till Afrika.
Slutligen har ståndpunkten när det gäller kampen mot terrorismen ändrats sedan den 7 juli. Inrikesminister Charles Clarke sa här att det skulle vara ett viktigt steg om konstitutionen flyttade denna till den första pelaren.
Därför anser jag att det brittiska ordförandeskapet har mycket goda möjligheter att lägga fram förslag som syftar till att förverkliga dessa mål. 
Antonio Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag håller med om innehållet i Tony Blairs tal om morgondagens toppmöte, men jag vill be rådet att särskilt uppmärksamma en viktig fråga som var central i både Tony Blairs och José Manuel Barrosos tal: den stora påfrestning på unionens ekonomi som vårt samhälles åldrande befolkning kommer att innebära. Födelsetalen sjunker och den totala arbetskraften minskar på ett oroväckande sätt, och enligt siffror som Eurostat publicerade så sent som i går är invandring det enda sättet att kompensera för detta underskott.
Ett födelsetal på 1,5 barn per par är långt under den naturliga reproduktionsnivån på två barn för två föräldrar. Den totala arbetskraften år 2020 kommer att vara 20,7 procent mindre än den var 1980, vilket motsvarar 20 miljoner färre arbetare. EU:s befolkning åldras: år 2020 kommer det att finnas 19,1 procent fler äldre människor än det gjorde 1980. Allt detta har en negativ effekt inte bara på folkhälsan, pensionerna och de offentliga utgifterna, utan också på förutsättningarna för den europeiska tillväxten, eftersom vi förlorar dynamik.
Anledningarna till detta är många, men bland dem finns helt klart oförmågan att skydda och främja familjen, samhällets hörnsten och ett grundläggande värde i den europeiska civilisationen. Vi håller på att lära oss att det inte bara får sociala följder utan också en mycket negativ inverkan på ekonomin om vi inte respekterar våra värden. Sådana omständigheter skulle troligen göra det svårt att uppnå Lissabonmålen.
Vad ska vi då göra? Vi måste återgå till de värden som inspirerade EU:s grundare för att förverkliga en dröm som riskerar att krossas just när den håller på att gå i uppfyllelse. Därför måste varje institution vara beroende av individens centrala betydelse om vi verkligen vill skapa en ny europeisk modell. Denna sociala modell bör vara inspirerad av principerna för den sociala marknadsekonomin, där konkurrenskraften, konkurrensen samt det fria initiativets och företagandets roll som helhet bör ha som huvudmål att uppnå full sysselsättning och ett välfärdssamhälle.
För att skapa en balanserad tillväxt krävs det en hel del, bland annat att vi ser över – och här håller jag med Tony Blair – våra energival och att vi utvecklar ekonomiska instrument och projektinstrument. Under de kommande veckorna kommer rådet, kommissionen och parlamentet att stå inför svåra frågor: avregleringen av tjänster, budgetplanen och jordbrukspolitiken. Men om de börjar utan en strategisk plan baserad på de värden som ligger till grund för vårt samhälle kommer alla deras ansträngningar att vara förgäves. Tony Blair har rätt när han säger att vi har ett viktigt arv att förvalta. Låt oss göra det på ett sätt som inte förstör det. 
Martine Roure (PSE ).
   – Herr talman! Kampen mot den organiserade brottsligheten är en av ert ordförandeskaps viktigaste frågor.
När Förenade kungarikets prioriteringar lades fram i juni påpekade jag för er att våra medborgare vill ha ett beskyddande, generöst EU som är präglat av solidaritet, och att den känsliga balansen mellan frihet och säkerhet därför måste bibehållas. Denna princip är fortfarande på dagordningen när det gäller direktivet om lagring av uppgifter. Jag välkomnar ert ordförandeskaps ansträngningar att stödja ett medbeslutande med parlamentet. Vi har antagit utmaningen och vi arbetar med sikte på en överenskommelse vid första behandlingen.
Vi håller dock ett vaksamt öga på ett antal saker som är mycket viktiga för oss, särskilt uppgiftsskyddet i detta direktiv. Bara strikta tillgänglighetsbestämmelser och hårda straff kommer att göra det möjligt för oss att garantera att lagringen av uppgifter inte kommer att ha någon negativ inverkan på våra medborgares frihet. 
Jacek Emil Saryusz-Wolski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag var en av dem som uppskattade ordförandens tal, men dessvärre blev jag nog varken förförd eller övertygad. Jag blev inte övertygad om att löftena kommer att infrias. Vad EU behöver är inte vackra ord, utan konkreta resultat, och därför är en flerårig budget ett brinnande och akut behov.
Två tredjedelar in i detta osynliga ordförandeskap står vi på samma ställe som i juni. Förhoppningarna ökade hos de nya medlemsstaterna. Idag är de besvikna och oroliga på grund av luckan mellan löften och handling. Bristen på en budgetplan hindrar deras ansträngningar och långsiktiga ekonomiska planering och berövar dem förmånerna av medlemskapet. 2004 års utvidgning måste utrustas med de finansiella verktygen för att överbrygga klyftan och behålla en social och ekonomisk sammanhållning som grundar sig på solidaritetsprincipen.
I juni talades det om politiskt ledarskap. Många hoppades att vi skulle få se ett sådant ledarskap i budgetfrågorna. Är vi närmare en tillfredsställande lösning? Det talades om ett starkt Europa som såg utvidgningen som en historisk möjlighet att skapa ett bättre EU. Kan vi verkligen ha ett större EU med mindre pengar, om ens några pengar alls? Varför finns inte budgeten på dagordningen vid Hampton Court? EU:s trovärdighet står på spel. Dödläget måste brytas. Vi har knappt någon tid på oss. Hur ska vi ta itu med problemen kring globaliseringen och den sociala modellen? I Hampton Court tänker ni diskutera om EU är utrustat med de rätta finansiella instrumenten. Det är att spänna kärran framför hästen. Vi har visioner istället för handling, men visioner utan egentligt innehåll är illusioner, och hjälper föga våra medborgare.
Herr rådsordförande! Ni har två månader på er att uppfylla löftet om att ta oss framåt mot en budgetöverenskommelse. Vår vädjan till er är att ni använder ordförandeskapets alla kunskaper för att åstadkomma en budgetplan. Det finns ett polskt talesätt: Den som ger snabbt, ger tvåfalt. Europaparlamentet har lagt fram en lämplig och rimlig större budget. Den är inte idealisk, men bra – bättre än vad rådet kan lägga fram, om det kan lägga fram något överhuvudtaget. Varför kan inte rådet ta upp och godkänna den? Tänk över saken, snälla ni. 
Borut Pahor (PSE ).
   – Herr talman! Låt mig fortsätta där föregående talare slutade. Jag instämmer helt och hållet i den brittiske premiärministerns bedömning att EU:s budgetstruktur är föråldrad och inte längre återspeglar Europeiska unionens moderna behov. Det gläder mig att Förenade kungariket kommer att föreslå några strategiska förändringar i denna riktning vid morgondagens informella möte.
Jag skulle verkligen bli glad om själva budgetplanen återspeglade detta nya samförstånd inom EU-politiken när det gäller prioriterade uppgifter. Som företrädare för de nya länderna, däribland Slovenien, anser jag dock att det är min uppgift att understryka att försöken att formulera nya prioriterade uppgifter i budgeten inte bör användas som ursäkt för att skjuta upp antagandet av budgetplanen till december. Det är faktiskt mycket viktigt, särskilt för de nya länderna, att budgeten antas så snart som möjligt eftersom vi annars inte hinner formulera våra egna budgetprogram ordentligt för att kunna säkra medel från de europeiska fonderna. 
Douglas Alexander,
   – Herr talman! På premiärminister Tony Blairs vägnar tackar jag för detta tillfälle att få tala inför parlamentet om alla de frågor som vi har tagit upp under eftermiddagen inför det informella mötet för regeringscheferna i morgon på Hampton Court.
Inte minst på grund av att eftermiddagens debatt och diskussion kommer så lägligt tycker jag att det har varit en aktuell och fruktbar debatt om de strategiska frågor som EU kommer att ställas inför under de kommande åren. De här frågorna rör själva kärnan i hur EU tar sig an globaliseringen. Och som vår premiärminister också kom fram till gäller detta både hoten från globaliseringen och möjligheterna.
Var så säkra på att Förenade kungarikets ordförandeskap vill nå samförstånd om EU:s framtida utveckling och att vi vill att de åsikter som parlamentsledamöterna har framfört här i dag kommer att avspeglas i förslagen inom detta område. All heder åt ledarna för alla de politiska grupper som vi har hört idag för att de så klart och koncist lägger fram sina åsikter. Jag vill också tacka ordförande José Manuel Barroso för hans bidrag till diskussionen. Kontentan i hans inlägg, tillsammans med kommissionens meddelande – Europeiska värderingar i en globaliserad värld – som han hänvisade till, visar i vilken grad medlemsstaterna och kommissionen har en gemensam vision och dessutom en känsla för hur brådskande det är med hänsyn till de frågor vi ställs inför idag.
Jag ber om förståelse från parlamentet om jag inte svarar på varje specifik punkt som tagits upp under denna långa, men viktiga, debatt. Låt mig istället i mån av tid ta upp de viktigaste frågorna som många tog upp.
Med största respekt är jag rädd att Timothy Kirkhopes anmärkningar speglar riskerna med att skriva ett tal som svar på ett tal som man ännu inte har hört, i och med att han ifrågasatte ordförandeskapets engagemang i frågorna som ska utvecklas. På ordförandeskapets vägnar klargjorde premiärministern inte bara det viktiga framsteget för Turkiets anslutning, vilket jag strax ska återkomma till, utan även vikten av att koppla samman debatten om EU:s framtid med frågan om EU:s framtida finansiering. På hans specifika fråga om var det brittiska intresset hamnar är mitt svar till parlamentet att det brittiska ordförandeskapet står inför samma utmaningar som alla andra. Vi måste nå samförstånd i Europa, som jag har föreslagit, men det samförståndet omfattar nödvändigtvis och passande nog det brittiska nationella intresset.
Harlem Désir tog upp viktiga frågor om energiinfrastruktur och universitet. Jag noterade med stort intresse att det togs upp intressanta åsikter om tjänstedirektivet. Detta är bara några av de bidrag som kommer att prägla den pågående diskussionen i den frågan.
Silvana Koch-Mehrin, som verkar ha lämnat sin plats i kammaren, talade om vikten av andra prioriteringar jämsides med forskning och utveckling, och särskilt frågan om öppenhet, som har tagits upp både i kammaren och i flera andra forum där premiärministern varit delaktig idag. Jag kan åter meddela er att det hölls en formell diskussion om öppenhet mellan de ständiga representanterna den 19 oktober. Vi klargjorde från början av vårt ordförandeskap att vi gärna vill komma framåt i frågan och att utvecklingen pågår. Men diskussionerna har redan tagit fart, vilket märktes genom debatten i Coreper den 19 oktober.
På sitt karaktäristiska och välkänt varma sätt lade Ian Hudghton fram åsikten att det brittiska ordförandeskapet inte hade gjort några framsteg överhuvudtaget. Jag påpekar bara att förhoppningen om en turkisk anslutning har funnits hos det turkiska folket i 42 år. Det passar sig inte för någon här i kammaren att undergräva den historiska vikten av vad som åstadkoms i Luxemburg, vare sig man är för eller emot en turkisk anslutning. Med tanke på mitt ansvar som företrädare för ordförandeskapet idag står jag emot den mycket stora frestelsen att ta upp kampen med honom om alla de frågor som han i egenskap av skotsk nationalist ville ta upp i parlamentet idag. Allt jag säger, och även jag gör det som stolt skotte, är att hans bidrag till dagens debatt är svårt att förväxla med en solstråle.
Jag hoppas att Jens-Peter Bonde redan har fått de svar han sökte om öppenhet. Angående Roberta Angelillis ifrågasättande av om det finns tillräckligt engagemang för att nå ett avtal om framtida finansiering upprepar jag helt enkelt det som premiärministern sa under diskussionerna tidigare idag, då han klargjorde att vi anser att det är både nödvändigt att diskutera EU:s framtid på Hampton Court i morgon och att diskussionen är en nödvändig förutsättning för de framsteg som vi är beslutna att göra i fråga om den framtida finansieringen.
Ashley Mote tog upp den mycket specifika korruptionsfrågan, men han verkar ha lämnat kammaren, vilket kanske beror på hur jag har besvarat hans frågor tidigare. Ordförandeskapet arbetar med kommissionen och andra medlemsstater på kommissionens meddelande om en färdplan för en positiv revisionsförklaring, som är en åtgärdssamling som ska reformera kommissionens revisionssystem och göra det enklare för revisionsrätten att förklara redovisningen oförvitlig. Vi hoppas nå en överenskommelse vid Ekofinrådets möte i november.
Othmar Karas ville se en ”öppen och offentlig debatt”. Jag menar att det var just det vi såg i parlamentet tidigare idag – en ärlig debatt om vikten av flera olika frågor inför mötet på Hampton Court. När det gäller andra frågor, särskilt kompetensen beträffande universitet och framtida finansiering lyssnade jag noga till de specifika punkter som han lade fram från sin grupps sida.
Bárbara Dührkop Dührkop tyckte att det fanns ett behov av en diskussion om riktlinjer i samband med frågan om framtida finansiering, men jag upprepar igen att vi helt klart anser att det rätta förloppet är att ha EU:s riktning klar innan vi tar oss an frågan om framtida finansiering.
Jag vet att kolleger i parlamentet är skeptiska till att processen kan genomföras. Men jag minns ett tidigare brittiskt ordförandeskap, 1992, då ordförandeskapets förslag om framtida finansiering lades fram i november, innan man nådde en överenskommelse i december. Marielle de Sarnez tog upp samma fråga. Hon hävdade att det skulle bli svårt för oss att lösa budgetfrågan. Så jag upprepar helt enkelt att om vi inte kan lösa frågan om EU:s framtida riktning blir det lika svårt att lösa frågan om EU:s framtida finansiering.
När det gäller Jean Lamberts kommentarer, särskilt om klimatförändringar, kan jag vara väldigt tydlig angående de framsteg vi vill se. Vi vill skapa samförstånd om hotet från klimatförändringar och behovet av akuta handlingar för att hantera dem. Under ledning av ordförandeskapet kom man därför på mötet i rådet (miljö) den 17 oktober överens om en gemensam ståndpunkt inför FN:s förhandlingar om klimatförändringar i december. Vi vill gärna göra ett stabilt grundarbete för EU:s klimatförändringsstrategi på medellång och lång sikt, vilket flera rådskonstellationer och EU:s externa toppmöten bidrar till.
Slutligen vill vi nå en överenskommelse om behovet av kostnadseffektiva och flexibla lösningar för att hantera utsläppen från flyget inom EU, och som ordförandeland välkomnade vi en ny studie som beställts av kommissionen, vilken förordar handel med utsläppsrätter som den bästa lösningen. Vi planerar att inleda en diskussion om dessa frågor på rådets möte i december.
Mirosław Mariusz Piotrowski och Konrad Szymański talade båda två om utmaningarna med globalisering, och tog upp viktiga frågor som jag tror kommer att prägla diskussionerna mellan regeringscheferna på Hampton Court i morgon.
Med all respekt för Frank Vanhecke, så tog han upp några punkter om Turkiet som jag inte håller med om. Jag talar inte bara för ordförandeskapet, utan jag är glad att kunna säga att rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) var enigt om att hålla fast vid de tidigare åtaganden som fastslogs vid de europeiska stats- och regeringschefernas möte i december 2004 och därmed kunde inleda anslutningssamtalen om ett fullständigt medlemskap för Turkiet den 3 oktober. Françoise Grossetête framhävde till min glädje den specifika historiska vikten av frågan och av att samtalen med Turkiet inleddes. Men för att, som jag såg det, försöka kritisera ordförandeskapet sa hon: ”Vi kan inte bygga ett Europa på drömmar.” Jag säger med all respekt att vi har mycket större chans att bygga ett EU i den riktning vi önskar om vi gör det utifrån våra förhoppningar och drömmar, än om vi bara gör det utifrån våra minnen och tidigare bedrifter.
Som premiärministern så välformulerat sa i summeringen av dagens debatt är det inte svårt att framhäva betydelsen av EU:s arbete de kommande 50 åren om man ser på de utmaningar som EU står inför i framtiden, vare sig det är klimatförändringen eller att trygga välståndet och bevara det sociala skyddet inför globaliseringens utmaningar. Därför tror jag inte att det är skadligt för EU:s intressen att medvetet bedöma de framtida utmaningar vi står inför. Jag hävdar att det är en bättre grund för att bygga ett bredare stöd för EU än att bara tala om vad man åstadkommit tidigare.
Gary Titley gav ett generöst erkännande av ordförandeskapets arbete tillsammans med parlamentet. Jag vet inte om dagens närvaro i parlamentet speglar det relativa intresset för premiärministerns och den brittiske Europaministerns kommentarer, men jag är ändå tacksam och ska framföra de vänliga orden till mina ministerkolleger. Jag är lika tacksam för att han värdesatte den punkt som jag redan försökt framhäva i mitt bidrag, alltså den historiska vikten av att ha inlett anslutningssamtal med Turkiet. Det gladde mig också att höra ledamoten ta upp den bredare frågan om Afrika och det viktiga arbete som har framskridit under det brittiska ordförandeskapet i samband med denna internationellt viktiga fråga.
Därför vill jag betona den vikt som ordförandeskapet, tillsammans med kommissionen, lägger vid det viktiga arbete som fortfarande återstår i utvecklingsfrågorna vid det mycket viktiga mötet i Världshandelsorganisationen i Hongkong i december, då vi går mot slutet av det brittiska ordförandeskapet.
Alla vi som under det brittiska ordförandeskapet har ansträngt oss hårt för att få till stånd ytterligare åtgärder både för skuldlättnader och för hjälpbetalningar ser detta som en nödvändig och viktig möjlighet som måste tas om vi ska lyckas gå framåt inom det tredje viktiga området för utveckling, som förstås är handelsfrågan.
Bronisław Geremek tog också upp frågan om framtida finansiering, och jag kan direkt säga att med tanke på vad premiärministern har betonat här idag tycker jag inte att det är lämpligt för oss att diskutera den kompensation som erbjuds de nya anslutningsländerna, de s.k. A10-länderna, eftersom man inte har nått en överenskommelse om framtida finansiering. Nu har vi möjligheten att åter engagera oss i den verkliga strävan att komma fram till en överenskommelse om framtida finansiering, som självklart är viktigt för det land som innehar ordförandeskapet, men även för alla andra medlemsstater. Men jag vet att det är viktigast för de medlemsstater som nyligen gått med i EU. 
Jaime Mayor Oreja ställde breda frågor om EU:s framtida roll och undrade särskilt angående terrorismfrågan om vi skulle kunna komma att omsätta de bredare arbetsområden som premiärministern stakat ut i handling. Jag vill åter påtala för parlamentsledamöterna att det är just därför vi har tagit initiativ till meddelandet – för att kunna använda de bredare arbetsområdena konkret så småningom.
Enrique Barón Crespo tog upp frågan om konstitutionsfördraget, vilket ger mig möjlighet att förstärka en av grundidéerna bakom mötet på Hampton Court, som vår diskussion föregår. Efter att ha sett röstresultaten i Frankrike och Nederländerna ansåg vi helt klart att det vore fel lösning att mekaniskt fortsätta att diskutera den institutionella strukturen när den antagligen mest rättvisande beskrivningen av omröstningen var att den relaterade både till texten och till kontexten, särskilt i Frankrike, men även i Nederländerna enligt min mening. Det vore därför fel av oss att bara diskutera texten, när det finns en bredare fråga om hur EU tar sig an globaliseringen som medborgarna vill ha svar på. Detta förblir inspirationen och syftet bakom mötet som sker i morgon.
Antonio Tajani tog upp flera viktiga frågor, och det gjorde även Martine Roure. Men låt mig avsluta genom att åter betona vikten av vad Jacek Emil Saryusz-Wolski påpekade, nämligen frågan om framtida finansiering. Jag har som sagt försökt klargöra för er här i parlamentet idag vikten av att vi försöker nå en överenskommelse om framtida finansiering vid rådsmötet i december om vi kan.
Men för att stödja denna åsikt vill jag även nämna den skrivelse som premiärministern, i egenskap av ordförande för EU, skickade till sina kolleger för att bjuda in dem till Hampton Court i morgon. Han skrev, och jag citerar: ”Jag vet att flera av mina kolleger vill veta hur ordförandeskapet ämnar föra frågan om förhandlingar om framtida finansieringar framåt. Vi har haft breda överläggningar och jag tror att det finns en gemensam vilja att nå en överenskommelse i december. Ordförande Barroso har lagt fram några nya förslag om hur vi ska föra arbetet framåt.”
Jag menar att den skrivelse som premiärminister Tony Blair skickade till sina regeringschefskolleger klart och tydligt visar vår ärliga intention att nå en överenskommelse om vi kan, och även vikten av att följa upp arbetet, som jag har nämnt.
Herr talman! Jag tackar än en gång för möjligheten att få besvara frågorna i den viktiga och lägliga debatten. Jag är övertygad om att morgondagens möte på Hampton Court blir en verklig och viktig chans för medlemsstaterna att få visa både enighet och gemensam strävan och att få visa EU:s nyckelroll när det gäller att hantera de utmaningar som vi har hört så mycket om idag. 
Margot Wallström,
   . – Herr talman! Douglas Alexander nämnde strategin för Afrika. Förra veckan hade vi besök av Afrikanska kommissionen, och när de visade sitt politiska program, särskilt angående svält, krig, aids, ökenspridning och analfabetism, så såg våra problem i Europa plötsligt hanterbara ut.
Det har varit en intressant debatt på två och en halv timme om de problem som ligger framför oss. Självklart går åsikterna isär om vissa saker, men det finns också en bred enighet i flera frågor, bland andra behovet av att upprätta en budget så snart som möjligt.
Jag blev bara besviken över en sak. Jag skulle ha velat höra lite mer om hur vi kan uppmuntra medborgarnas förtroende för och tillit till vad vi sysslar med. Vi vet att vi inte kan agera utan demokratisk legitimitet och demokratiskt stöd och deltagande, och som ni vet är det min uppgift att se till att vi är väl utrustade ur ett kommunikativt perspektiv. Det handlar om innehållet, om att visa att vi kan göra någonting för Europeiska unionen, men vi måste också föra en bra dialog med EU:s medborgare de närmaste åren.
Eftersom Douglas Alexander har talat uttömmande om den frågan, har jag väldigt lite att tillägga. Jag tackar honom än en gång och jag kommer att se till att kommissionen informeras om alla de sakfrågor som tagits upp. 
Talmannen
   – Debatten är avslutad.
Richard Corbett (PSE ).
   – Vi befinner oss i en ”period av eftertanke” när det gäller det framtida konstitutionsfördraget.
Ordförandeskapet har gjort rätt i att inte fokusera debatten på fördragstexten, utan på sammanhanget. I stället för att föreslå att skriva om fördragsartiklar har diskussionen handlat om framtiden för EU:s sociala modell (med Europeiska rådets extra möte), på ekonomin, på att omforma budgeten, på utvidgningen och på hur man bäst uppnår en inre marknad för tjänster.
Framgång på dessa punkter skapar ett nytt sammanhang där vi sedan kan avgöra vad som bör göras med texten. Det finns en bred samling scenarier, allt från att överge alla reformer till att be Frankrike och Nederländerna att göra om sina omröstningar. I praktiken skulle något mittemellan dessa två extrema linjer vara troligt. Men vare sig det handlar om att klargöra den nuvarande texten, göra tillägg, ändra den, skriva om den eller att skriva en ny text, så är en sak helt klar: Behovet av en reform har inte försvunnit. Frågorna som fick alla 25 regeringarna att komma fram till att ett nytt konstitutionsfördrag är nödvändigt kvarstår och måste besvaras.
Först och främst måste sammanhanget förändras, och Förenade kungarikets ordförandeskap har inlett arbetet väl. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – I stället för att lägga fram förslag på effektiva lösningar på de sociala problemen i EU – mer än 22 miljoner arbetslösa människor och 72 miljoner människor som lever under existensminimum – fortsätter rådsordföranden att verka för åtgärder för att stödja konkurrenskraften och konkurrensen. I detta sammanhang betonas alltid forskning, utveckling och innovation som ett sätt att skapa rätta förutsättningar för företagandet och inte som ett välbehövligt svar på frågorna om bättre hälsa för alla, högre nivåer på den allmänna utbildningen och skapandet av arbetstillfällen av god kvalitet och med rättigheter. Rådets tjänstgörande ordförande Tony Blair har alltså lagt tyngdpunkten på behovet av större flexibilitet på arbetsmarknaden och på rörlighet och hjälp till omstruktureringar. En sådan politik leder till att arbetstillfällen försvinner, vilket i sin tur innebär ökad arbetslöshet och en osäkrare arbetsmarknad. 
Han upprepade också sitt stöd för de föreslagna direktiven om skapandet av en inre marknad för tjänster och om arbetstidens förläggning. Mot denna bakgrund är det tydligt att vad som väntar är en betoning på avreglering, vilket skulle förvärra de befintliga ekonomiska och sociala problemen, enbart tillgodose intressena för de ekonomiska och finansiella grupperna i EU samt uppmuntra dagordningen för Europeiska sammanslutningen av industri- och arbetsgivarorganisationer. 
Bruno Gollnisch (NI ).
   – Vid Hampton Court i morgon kommer stats- och regeringscheferna att diskutera den utmaning som globaliseringen utgör för våra ekonomiska och sociala modeller.
Bara det att detta möte, trots dess konsekvenser för politiken och budgeten, har förkortats till bara en dag är oroande.
Ännu värre är att man redan har kommit på en lösning, om man får tro Gordon Brown, Förenade kungarikets finansminister. Enligt honom måste vi få ett slut på protektionismens dödläge. Men var har Gordon Brown sett protektionism i Europa? Det är världens mest öppna marknad, och den marknad som bäst rättar sig efter WTO:s regler. Våra konkurrenter däremot använder sig skamlöst av metoder som dumpning, handelshinder, dolda subventioner och så vidare.
Kommissionen föreslår å sin sida en globaliseringsfond till det furstliga värdet av 500 miljoner euro – 1 euro per person! – för att hjälpa människor som blivit arbetslösa på grund av dess politik att leta efter ett nytt jobb. Så otroligt cyniskt!
Så länge vi fortsätter att försöka anpassa våra sociala modeller till globaliseringen kommer arbetslösheten, fattigdomen och osäkerheten att öka. Vi måste göra precis tvärtom: endast införliva de aspekter av globaliseringen som inte strider mot de politiska målen att uppnå välstånd och full sysselsättning. 
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   – Jag har lyssnat på hela den här debatten och blivit allt mer sorgsen över att den imponerande och ambitiösa retoriken hos det brittiska ordförandeskapet helt enkelt inte matchas i praktiken. Efter utvidgningen fanns ett tydligt mål att verkligen reformera snarare än att bara prata om det, men där har Förenade kungarikets inrotade ställning och dåliga stil verkat fjärmande snarare än entusiasmerande. Om Förenade kungariket hade lagt fram meningsfulla förslag så tror jag att kammaren skulle ha varit en användbar allierad. Istället har vi fått lyssna på ännu mer tomt prat från alla håll, medan EU:s befolkning rör sig allt längre bort ifrån oss. Vi har inte lärt oss läxorna från omröstningarna i Nederländerna och Frankrike, och nu har inte det här ordförandeskapet någon tid kvar att göra något meningsfullt, och man har därmed i högsta grad gått miste om ett bra läge. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B6-0332/2005). 
John Purvis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag talar för min kollega, Syed Kamall, som förra månaden lade fram fråga H-0688/05 till rådet angående Kinas textilkvoter. Han har ännu inte fått något som helst svar. Jag undrar om ni kan fråga ministerrådet när han kan förväntas få ett svar. Under normala förutsättningar förväntar vi oss ett svar följande dag. 
Talmannen.
   – Herr Purvis! Jag har fått information om att rådet kommer att ge sitt svar vilket ögonblick som helst. Faktum är att rådet är närvarande i kammaren, och jag vill be det att svara på denna fråga i första hand.
Anser rådet att de ändringar som nyligen gjorts i förordningen om den gröna linjen i Cypern tjänat sitt syfte att märkbart öka handeln mellan den norra och den södra delen av Cypern?
Är dessa ändringar ett lämpligt och tillräckligt svar på rådets politiska åtaganden från april 2004 att främja utvecklingen i den norra delen av Cypern? 
Douglas Alexander,
   . – För att svara på den förra punkten kan jag inte påstå att jag är insatt i just den frågan. Om jag hade sett frågan skulle jag troligen ha kunnat lämna ett svar, men jag försäkrar er att rådet kommer att ta upp frågan och se till att det kommer ett svar.
När det gäller den här frågan antog rådet förordningen om den gröna linjen den 1 maj 2004 för att försöka främja återföreningen av Cypern genom att uppmuntra den ekonomiska utvecklingen av det turkcypriotiska samhället genom att främja handeln mellan den norra delen av Cypern och EU:s tullområde. Som ledamoten helt riktigt påpekar i sin fråga antog rådet ändringar i förordningen om den gröna linjen i februari 2005 för att försöka utvidga tillämpningsområdet och effektiviteten och därigenom bidra ännu mer till öns integration.
I den första rapporten om genomförandet av förordningen om den gröna linjen från den 1 maj 2004 till den 30 april 2005 drog kommissionen slutsatsen att persontrafiken flyter bra, men att mängden och värdet av varor som passerar linjen fortfarande är begränsade.
Även om man i rapporten nämner de senaste ändringarna som antogs i februari 2005 förbereddes fortfarande genomförandet av kommissionens beslut om de nya varor som berördes. Därför kunde inte en fullständig utvärdering av effektiviteten i ändringarna göras.
Kommissionen ska avlägga en rapport om förordningen om den gröna linjen igen 2006 och ska då ta upp genomförandet av bestämmelserna. När det gäller andra åtgärder som är tänkta att underlätta Cyperns återförening genom att uppmuntra det turkcypriotiska samhällets ekonomiska utveckling är rådet medvetet om sitt ansvar, och det läggs kontinuerligt ner arbete på det. 
Andrew Duff (ALDE ).
   – Tack till rådets ordförande för hans svar. Kan han, som ett viktigt led i sin och kommissionens bedömning av framstegen, också ge en kvantifierad bedömning av volymen på handeln över den gröna linjen på väg till tredjeländer?
Kan han också förklara varför turkcypriotiska lastbilar hindras från att resa söderut? Det faller på sin egen orimlighet att ett turkcypriotiskt fordon tillåts på gatorna i Strasbourg, medan det hindras på gatorna i södra Nicosia. 
Douglas Alexander,
   . – Jag vill tacka ledamoten för de åsikter som han har tagit upp. Jag kan försäkra honom om att jag har lyssnat noggrant och tagit fasta på dem. Med parlamentets tillåtelse ska jag skicka dem direkt vidare till kommissionen, så att de kan genomsyra det pågående arbete som kommissionen för framåt. 
Chris Davies (ALDE ).
   – Tjänstemän vid kommissionen sa förra året, när jag var i Nicosia just efter att förordningen om den gröna linjen trätt i kraft, att grekcyprioterna i praktiken hela tiden letade efter anledningar att förhindra att den tillämpades fullt ut och att handeln fortfarande var mycket starkt begränsad. Jag inser att den här frågan är mycket frustrerande för medlemmarna i rådet, varav de flesta vill se en direkt handel med norra Cypern.
Ingen i rådet gillar att trassla till det, men är det inte dags för lite fler offentliga utpekanden när EU-medborgare, vars valda företrädare tyvärr fortfarande inte erkänns av unionen, förtrycks av en medlemsstat?
Douglas Alexander
   , – Europeiska unionens utrikesministrar uttryckte en önskan att bryta turkcyprioternas isolering vid mötet i rådet (allmänna frågor) i april 2004. På rådets begäran lade kommissionen fram två förslag till förordningar för att uppfylla detta åtagande. Kanske något av den frustration som parlamentsledamoten känner beror på att det ännu inte har varit möjligt att anta dessa förslag. Jag försäkrar emellertid parlamentet om att vi fortsätter att anstränga oss att träffa en överenskommelse. Flera medlemsstater kommer med säkerhet att ingå. Jag kan försäkra er att vi är fast beslutna att, om vi kan, nå en överenskommelse som uttrycker rådets (allmänna frågor) beslut. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Jag tackar rådets ordförande för hans svar, men är det inte skamligt att det fortfarande inte finns någon direkt handel eller ekonomisk hjälp ett och ett halvt år efter rådets löfte om att bryta turkcyprioternas isolering? Kan han lova att det kommer att finnas en överenskommelse i december, i slutet av det brittiska ordförandeskapet?
Vet rådets ordförande att vissa delar av gränsen mellan norra och södra Cypern ibland är stängd, så att flygförbudet till och från norra Cypern på ett effektivt sätt hindrar turkcyprioterna från kontakt med omvärlden? Utrikesministeriet har haft vissa rättsliga funderingar på att tillåta direktflyg till norra Cypern. Kan han säga oss vad som hänt med dessa funderingar?
Douglas Alexander,
   Jag påminner respektfullt frågeställaren om att jag idag svarar på ordförandeskapets, snarare än på den brittiska regeringens, vägnar. Hon är välkommen att korrespondera separat med mig vid ett annat forum om det brittiska utrikesministeriets syn på att tillåta flyg. 
Sedan detta sagts delar jag ledamotens frustration över de framsteg som vi hade hoppats på att göra efter rådets (allmänna frågor) tidigare åtagande. Men som sagts tidigare i de ingående diskussionerna om en framtida finansiering, beror en överenskommelse ofta inte bara på ett enda lands vilja, inte ens om det är ordförandelandet, utan på förmågan att skapa stöd i alla länder. Trots att vi delar hennes djupa frustration kan jag därför bara försäkra henne om vi kommer att fortsätta att göra vårt bästa för att träffa en överenskommelse. På det här stadiet kan jag dock inte ge något datum för när denna överenskommelse kommer att nås.
Talmannen.
I april 2005 lade Europeiska kommissionen fram ett förslag till förhandlingsmandat för slutande av stabilitets- och associeringsavtal mellan EU och Serbien-Montenegro för rådet. Trots Serbien-Montenegros strategiska betydelse för säkerheten och stabiliteten i området och att landet har erkänts av EU, så har det hittills varit det enda land på Västra Balkan vars utsikter till EU-medlemskap har uteslutits inom det växande EU.
Varför tar det så lång tid att utreda och anta förhandlingsmandatet så att förhandlingarna kan inledas? När tänker rådet godkänna och ge mandatet till kommissionen? Vad beror det på att EU i fallet Kroatien inte har låtit kravet på samarbete med den internationella domstolen för f.d. Jugoslavien hindra ett inledande av anslutningsförhandlingar, när det i fallet Serbien och Montenegro har ställt upp det som ett oeftergivligt krav och därigenom skapat en dubbel praxis? Varför inleder inte rådet omgående förhandlingarna, med förbehållet att senare, och i vilket fall som helst före slutförande av förhandlingarna och undertecknande av avtalet, kontrollera att alla relevanta krav har uppfyllts? 
Douglas Alexander,
   Jag håller fullständigt med parlamentsledamoten om betydelsen av att Serbien och Montenegro närmar sig Europeiska unionen. Därför gläder det mig att rådet godkänt att kommissionen inleder förhandlingar om stabilisering och associering, och jag är också glad över överenskommelsen med Serbien och Montenegro vid rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) möte den 3 oktober, som jag redan talat om. En formell öppningsceremoni för förhandlingarna, där kommissionsledamoten med ansvar för utvidgningen, Olli Rehn, närvarade, hölls därefter i Belgrad den 10 oktober.
Beslutet att inleda förhandlingar om ett stabiliserings- och associeringsavtal är en följd av den positiva genomförbarhetsstudie som Serbien och Montenegro fick från kommissionen i april 2005. Som ett av målen under ordförandeskapet ser Förenade kungariket detta som ett betydelsefullt steg för Serbien och Montenegro på vägen mot ett medlemskap i Europeiska unionen. Det bekräftar också Europeiska unionens åtagande enligt Thessalonikiagendan, där man understryker att västra Balkans framtid finns inom Europeiska unionen.
Rådet anser att hastigheten och slutförandet av förhandlingarna i synnerhet kommer att bero på Serbien och Montenegros utveckling inom lagstiftnings- och förvaltningsområdet, ett framgångsrikt införlivande av den konstitutionella stadgan och naturligtvis på fullt samarbete med Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien. Innan förhandlingarna avslutas kommer rådet och kommissionen tillsammans att granska Serbien och Montenegros agerande på de här punkterna. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill ställa två korta frågor till rådsordförande Douglas Alexander.
För det första: Vi vet att en folkomröstning kommer att hållas i Montenegro 2006 om ett eventuellt utträde ur den gemensamma staten Serbien och Montenegro. I vilken omfattning kommer utvecklingen av förhandlingarna om stabiliseringsavtalet påverka denna folkomröstning i Montenegro?
För det andra: I vilken omfattning kommer förhandlingarna om stabiliserings- och associeringsavtalet att påverkas av de parallella förhandlingar som är klara att inledas om Kosovos slutliga status, och anser Douglas Alexander för övrigt att Serbiens ståndpunkt i frågan om Kosovo kommer att påverka utvecklingen av förhandlingarna om stabiliserings- och associeringsavtalet? 
Douglas Alexander,
   Under vårt ordförandeskap har jag personligen haft förmånen att resa till Belgrad och lyssna direkt till företrädare för Serbien och Montenegro om deras önskan att i framtiden bli medlem i Europeiska unionen och deras önskan att processen för att sluta stabiliserings- och associeringsavtal ska gå framåt. Med tanke på det formella meddelande som uttrycktes när kommissionsledamot Olli Rehn nyligen besökte Belgrad tror jag därför att vi skulle springa om oss själva om vi föregrep vad som skulle kunna bli resultatet, eller vad som inte skulle kunna bli resultatet, av en framtida potentiell folkomröstning.
Jag skulle dock vilja påpeka att samarbetet med Internationella tribunalen är en omedelbar och samtida utmaning, vilket jag också var mycket tydlig med på Europeiska unionens vägnar när jag mötte företrädare från både Serbien och Montenegro. Vi har uppmuntrats av några av de framsteg som gjorts i Belgrad under de senaste månaderna och av samarbetsnivån jämfört med tidigare samarbetsnivåer. Låt oss dock ha klart för oss vid mötet här i kammaren denna eftermiddag att fler stora framsteg måste göras för att garantera ett fullt samarbete med Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien.
Bart Staes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag ber om ursäkt för att jag är sen, vilket innebär att jag missade en del av rådsordförandens svar, men eftersom vi talar om Serbien vill jag säga att jag var i Kosovo förra veckan – i den albanska delen av Serbiens norra region för att vara exakt – där människorna är mycket oroade för vad som har hänt de 2 500 människor som fortfarande saknas. Serbien vägrar att hjälpa till att återfinna dessa kroppar.
Ett av de villkor som vi i Europeiska unionen bör ställa för att vi ska fortsätta att stödja Serbien bör vara att landet måste samarbeta med UNMIK och de albanska myndigheterna i Kosovo för att se till att de människor som har förlorat sina släktingar åtminstone vet var de är, var kropparna är, och att dessa kroppar återlämnas så att de kan få en ordentlig begravning. Kan rådsordföranden lova att detta kommer att vara ett villkoren för fortsatt samarbete med Serbien? 
Douglas Alexander,
   Jag förstår att sådana frågor väcker starka känslor, inte minst eftersom jag själv, som jag just sa, haft förmånen att resa till Serbien och Montenegro samt till Kosovo de senaste månaderna och med egna ögon se de högst påtagliga utmaningar som Kosovo i synnerhet och området i allmänhet fortfarande står inför.
Jag betonade under samtalen i Belgrad och Pristina vikten av att i detta avseende vänta på ambassadör Eides rapport. Vi hoppas på så sätt att detta skulle vara grunden för en lösning som inte bara tillfredsställer bara en del av samhället, utan som tjänar de bredare intressena för fred och säkerhet i området.
Talmannen.
Programperioden 2000–2006 närmar sig sitt slut. Hur bedömer rådet resultaten av utnyttjandet av strukturfonderna och andra finansiella instrument när det gäller frågor som social involvering, allmän utbildning och yrkesutbildning samt yrkesutveckling för unga människor som lever i jordbruksområden, på öar, i bergstrakter och glest befolkade områden samt i geografiskt isolerade regioner och i områden med demografiska problem?
Rymmer de nya planerna för perioden 2007–2013 åtgärder som riktar sig till denna grupp, åtgärder som främjar ett införlivande av dessa ungdomar med deras naturliga miljö och alltså ger dem möjligheter att fortsättningsvis leva i denna miljö? 
Douglas Alexander,
   Rådet har inte gjort någon bedömning av verkningarna som strukturfonderna och Sammanhållningsfonden haft på social integrering, utbildning, yrkesutbildning samt vidareutbildning för unga människor som lever i områden med demografiska problem.
Den tredje sammanhållningsrapporten om ekonomisk och social politik, där man redogör för de framsteg som gjorts för att skapa ekonomisk och social sammanhållning genom SCF, EIB och andra finansiella instrument, antogs av kommissionen den 18 februari 2004. Delar av rapporten är inriktad på gemenskapspolitikens verkningar, konkurrenskraft, sysselsättning och sammanhållning samt verkningarna och mervärdet av strukturpolitiken inom dessa områden.
Rådet är medvetet om den viktiga roll unga jordbrukare har, särskilt för utvecklingen av jordbruksområden och bevarandet av miljön. Under 2003 drevs 24 procent av jordbruksföretagen av en person under 45 år. Ett generationsskifte måste främst garanteras genom särskilda åtgärder för förtidspensioner i kombination med starta eget-bidrag.
Under den nuvarande programperioden, dvs. 2000–2006, kommer ungefär två miljarder euro att ha avsatts från gemenskapsbudgeten som etableringsbidrag direkt till unga jordbrukare. Detta belopp har öronmärkts för att finansiera investeringar och som stöd till att etablera sig genom konsulttjänster. 
För att tala om framtiden har rådet nyligen vidtagit en rad olika åtgärder, särskilt stöd upp till 55 000 euro per anläggning, stöd till modernisering och möjlighet att använda den nationella reserven för att hjälpa unga bönder att etablera sig, inom ramen för förordningen om landsbygdens utveckling 2007–2013. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tackar ministern för hans svar, och jag hoppas att frågan om finansieringen kommer att beslutas snabbt så att allt han har berättat om kommer att vara förverkligat senast 2010 och 2013.
Jag vill också fråga huruvida lämpliga åtgärder kommer att vidtas för utbildning och kultur på dessa områden, som naturligtvis baseras på återväxten av utbildad arbetskraft. 
Douglas Alexander,
   Låt mig först ta upp frågan som rör framstegen i riktning mot en överenskommelse om framtida finansiering. Jag skulle helt enkelt vilja upprepa vad jag sagt tidigare denna eftermiddag, nämligen att vi på allvar strävar efter att träffa en överenskommelse i december. Frågan visar att inte bara en medlemsstat, utan flera olika medlemsländer, anser att vi snabbt måste nå en överenskommelse om framtida finansiering.
Jag lade fram innehållet i den tredje sammanhållningsrapporten om ekonomisk och social politik, där man redogör för framstegen på området, för rådet. Det skulle underlätta att säga att måldatumet för att anta EU:s strategi för landsbygdsutvecklingen är hösten 2005. Ramen för kontroll och utvärdering bör fastställas i slutet av 2005 och medlemsländerna kommer då att lägga fram nationella strategiplaner i linje med en övergripande EU-strategi. Det kommer i det skedet alltså helt klart att finnas såväl en nationell som en europeisk grund. Dessa planer kommer att innehålla kvantitativa mål för utgifterna för landsbygdens utveckling, anpassade efter regionala omständigheter, mot vilka man sedan förstås kan mäta effektiviteten av dessa utgifter.
Josu Ortuondo Larrea (ALDE ).
   – Herr talman, herr minister! Den brittiska regeringen har angett att den stöder en inskränkning av den gemensamma jordbrukspolitiken och en minskning av jordbruksstödet, och därför vill jag fråga rådets tjänstgörande ordförandeskap om rådet anser att unga människor som bor på landsbygden och i bergsområdena kommer att kunna införlivas bättre i sin naturliga miljö och om de kommer att ha fler livsmöjligheter som ett resultat av detta förslag att överge den gemensamma jordbrukspolitiken. 
Douglas Alexander,
   Om parlamentsledamoten menar samtalen inom Världshandelsorganisationen, så slöts ett ramavtal som omfattade både Förenta staterna och Europeiska unionen år 2003 och som i allt väsentligt fick handelssamtalen på rätt spår igen. 
Ståndpunkten under de kommande handelssamtalen de närmaste avgörande dagarna diskuterades vid rådet (allmänna frågor) förra veckan och är en fråga som är av ständig vikt och av direkt intresse för kommissionen, som leder oss på detta område.
Det finns dock en risk att diskussionen om vikten av Doharundan om utveckling begränsas till att bli en diskussion om jordbruk och landsbygdens utveckling. Europeiska unionen har mycket att vinna på att slutföra samtalen med Världshandelsorganisationen med framgång, inte bara när det gäller jordbruk, utan också tjänster och marknadstillträde för produkter som inte är jordbruksprodukter. Så vi alla, oavsett om vi bor i landsbygds- eller stadsområden, har ett gemensamt intresse av att världshandelssamtalen får ett lyckat slut. En sporre för utökad global handel är en sporre för större global välfärd.
Talmannen.
Vad gör rådet under det brittiska ordförandeskapet för att, mot bakgrund av de senaste chockerna på energimarknaden som höjda oljepriser och den ökande oron bland allmänheten över klimatförändringarnas effekter, se till att det föreslagna direktivet om effektiv slutanvändning av energi och om energitjänster (KOM(2003)0739 – C5-0642/2003 – 2003/0300(COD)) tar i beaktande de mer långtgående åtgärderna för att uppmuntra energisparande som stöds av en stark majoritet i parlamentet? 
Douglas Alexander,
   Rådet är väl medvetet om frågan som parlamentsledamoten tar upp och delar hennes syn på att åtgärder för energieffektivitet är ett av de viktigaste sätten att tackla problemet med klimatförändringar. Mot bakgrund av detta kan jag försäkra parlamentsledamoten om att rådet gör allt för att träffa en överenskommelse med Europaparlamentet vid den andra behandlingen av detta viktiga förslag till direktiv.
När det gäller frågan om i vilken utsträckning rådet tar hänsyn till de ändringsförslag som Europaparlamentet antog vid den första behandlingen, kan jag bekräfta att rådet arbetar på att beakta de viktiga delarna i ändringsförslagen. Flera delar, såsom hur länge direktivet ska tillämpas, nivån på besparingsmålen, den offentliga sektorns roll, användandet av indikatorer och riktlinjer för energieffektivitet och pålitliga granskningssystem, måste beaktas för att skapa en kompromiss som kan leda till ett effektivt direktiv.
Det är tydligt att vi måste hitta en lämplig balans mellan realistiska mål som kan uppnås och överambitiösa mål som bara leder till att tilltron till gemenskapslagstiftningen minskar.
Fiona Hall (ALDE ).
   – Tack för ert uppmuntrande och positiva svar, men jag måste säga att det är en besvikelse att rådet försvagar förslagen inför parlamentet, särskilt genom att sänka målen och göra dem icke-bindande. Det betyder att målet sänkts så mycket under det brittiska ordförandeskapet att det i stora stycken motsvarar det som har uppnåtts med hjälp av redan befintliga åtgärder i Förenade kungariket.
Om regeringen har ett verkligt engagemang för energieffektivitet, när kommer vi då att få se tuffhet i de pågående förhandlingarna mellan rådet och parlamentet? Vi har hört mycket retorik kring klimatförändringar och energihushållning, men har fortfarande inte sett något resultat i den föreliggande texten.
Douglas Alexander,
   Jag är tacksam för tillfället att svara. Jag blev smått rörd av att mitt svar beskrevs som uppmuntrande, även om jag inte blev förvånad när det sedan beskrevs som en besvikelse. Låt mig försöka trösta parlamentsledamoten så gott jag kan genom att gå in på den specifika frågan om för- och nackdelarna med bindande mål.
Vi har klargjort att alla medlemsstater ska öka sitt energisparande enligt målen som angivits i direktivet. Obligatoriska energibesparingsmål kan dock leda till att kortsiktiga åtgärder vidtas endast för att uppnå målen, i stället för det långsiktiga fokus som behövs. Det kan också på ett felaktigt sätt rikta uppmärksamhet och resurser på att mäta i stället för att handla.
Medlemsstaterna ansåg att det vore olämpligt att införa möjligheten att ställas inför rätta på grund av att den föreskrivna nivån för besparingar inte uppnåtts. Om en medlemsstat till exempel endast uppnådde 5 procent av besparingarna efter sex år istället för de föreskrivna 6 procenten, skulle målen delvis kunna uppnås genom förändrade konsumentvanor. Medlemsstaterna siktar på att påverka detta genom de olika åtgärder som föreslås i utkastet till direktivet. Åtgärdernas verkningsfullhet är dock inte helt förutsebara eller helt och hållet inom medlemsstaternas kontroll.
Dessutom har vi redan mål som är bindande enligt Kyotoavtalet. Genom att skapa särskilda mål för enskilda delar av åtgärdspaketet, såsom energieffektivitet i syfte att nå målet, skulle den flexibilitet vi behöver för att kunna uppfylla kraven minska. 
Talmannen.
Sporrar EG-domstolens beslut om gemenskapslagstiftningens lämplighet när det gäller utdömande av straff för brottsliga handlingar (mål C-176/03 av den 13 september 2005) rådet att använda gemenskapsramen snarare än den otillfredsställande mellanstatliga ramen i samband med brottsbekämpningsåtgärder? Har det brittiska ordförandeskapet övervägt möjligheten att tillämpa artikel 42 i EU-fördraget för detta ändamål? På vilket sätt kommer det brittiska ordförandeskapet att försäkra sig om att sådana forum som G5 och G8, samt den nya utvecklingen när det gäller Schengen-avtalet, inte försvårar ett öppet, demokratiskt och omfattande samarbete inom hela EU? Kommer rådet åtminstone att hålla Europaparlamentet och nationella parlament informerade om hur mellanstatliga förhandlingar och framtida planer framskrider? 
Douglas Alexander,
   Domstolen har upprepat att valet av rättslig grund för att anta ett rättsligt bindande instrument måste vila på objektiva faktorer. Domstolens dom bekräftade att gemenskapslagstiftaren kan vidta åtgärder när det gäller medlemsstaternas strafflagstiftning om det är nödvändigt för att genomföra gemenskapspolitiken i frågan. Domstolen upprepade också att straffrättsliga frågor i allmänhet faller utanför räckvidden för gemenskapens behörighet. Den fastställde inte tillämpningsområdet för kapitel 6 i Fördraget om Europeiska unionen och begränsade inte heller tillämpningsområdet för kapitel 6 utöver det specifika mål som är föremål för domstolens beslut.
Tillämpningen av artikel 42 övervägs inte för närvarande. Rådet varken kan eller borde kunna hindra medlemsstaterna från att samarbeta bilateralt och multilateralt när det gäller polisiära och rättsliga frågor, så länge som de följer bestämmelserna i fördragen. Rådet har per definition inget samarbete utanför ramen för fördragen. Därför kan varken rådet eller ordförandeskapet ge någon information om sådant samarbete till Europaparlamentet.
Information om polisiärt och rättsligt samarbete enligt kapitel 6 överförs till Europaparlamentet med artikel 39 i EG-fördraget som grund. När det gäller information till nationella regeringar är det ett ärende som berör endast den individuella medlemsstaten, varken rådet eller dess ordförandeskap. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Herr ordförande, tack för ert svar! Spridningen av forum vid vilka säkerhets- och gränskontrollsfrågor tas upp är emellertid ett stort problem. För ett par månader sedan talade den franske premiärministern, Dominique de Villepin, om Förenade kungarikets, Tysklands, Spaniens, Italiens och Frankrikes framsteg i diskussionerna om polissamarbete, om utbyte av underrättelseinformation, gränskontroll och inre säkerhet. Sedan har vi Prumkonventionen, som sju medlemsstater antagit och som verkar gå tillbaka till Trevisystemet på 1970-talet. Detta är inte bara odemokratiskt och lider brist på öppenhet, utan det ger helt klart inte heller något mervärde i form av en verkligt gemensam behandling av frågor om terrorism och immigration. Detta kan väl ändå inte ligga i Europeiska unionens intresse som en helhet? 
Douglas Alexander,
   Jag är mycket medveten om de informella möten som parlamentsledamoten beskriver. Det finns emellertid inget tydligare exempel på det steg vi har tagit där hela EU deltar i dessa diskussioner, än den roll som vår inrikesminister Charles Clarke har spelat såväl med parlamentet som med andra medlemmar inom det aktuella rådet.
Jag anser också, om ni tänker på vad vår premiärminister sa tidigare idag, att det står klart att behandlingen av frågan om personlig och fysik säkerhet, inte minst mot bakgrund av terrorattackerna i London den 7 juli, fortsätter att ha huvudprioritet under vårt ordförandeskap. Vår ambition är att verkligen lyfta fram detta arbete, som naturligtvis kommer att omfatta alla medlemsstater, då vi nu närmar oss slutet av vårt ordförandeskap vid rådets möte i december. 
Richard Corbett (PSE ).
   – Jag välkomnar rådets beskrivning av verkningarna av domstolens avgörande, som var ett riktigt beslut, men jag efterfrågar att pressens reaktion på avgörandet, inte minst i Douglas Alexanders eget hemland, bemöts när det är möjligt.
Pressen har gett intrycket av, vilket förstärks av EU-skeptikerna, att kommissionen själv nu kommer att kunna utforma straffpolitiken i olika medlemsstater; det vill säga att den skulle kunna besluta om straff för olika brott. Detta är långt ifrån fallet. Även inom gemenskapsramen är det kommissionen som ger förslag, men rådet och parlamentet som beslutar. 
Douglas Alexander,
   Jag är tacksam över att parlamentsledamoten funderat över vikten av mitt svar. Jag hoppas att riktigheten i mitt svar uppfyller syftet. Ordförandeskapet i Europeiska unionen är ansvarigt för många saker, till exempel att hitta sätt för framtida finansiering eller att staka ut vägen för ett modernt Europa i en globaliserad värld.
Trots dessa mycket viktiga utmaningar är jag glad över att vi inte är ansvariga för många av de aktuella tidningarnas utgivningspolitik. Det ligger i sakens natur att det finns en fri press i en union av demokratier och det bästa sättet att bemöta några av de eviga missförstånden och myterna i den här specifika frågan och i allmänhet är att se till att den sakliga information jag har givit idag når ut utanför kammaren och förstås av en större krets. 
Talmannen.
Det brittiska ordförandeskapet uppmanas att stödja José Manuel Barroso i hans ansträngningar att sätta stopp för onödiga och betungande lagstiftningsinitiativ från Europeiska kommissionen. Trots det brittiska ordförandeskapets försäkran om insatser för att förebygga överflödig lagstiftning och främja subsidiaritetsprincipen, ser vi att detta ordförandeskap förespråkar ytterligare ogenomförbar lagstiftning, t.ex. att arbetstagare skall skyddas mot solljus, vilket föreslås i direktivet om optisk strålning. Kommer ni som ordförandeland att ta tillfället i akt och bidra till att göra denna sorts ”skrattretande” EU-lagstiftning mer meningsfull? 
Douglas Alexander,
   Bättre lagstiftning i alla avseenden har hög prioritet hos rådet och inte minst ordförandeskapet. Rådet kommer med stort intresse att ta del av kommissionens rapport om resultatet av genomgången av lagförslag under behandling, som parlamentsledamoten hänvisar till. Vi har planerat en politisk debatt om bättre lagstiftning, inklusive den genomgångna lagsamlingen, i rådet (konkurrenskraft) i november.
Parlamentsledamoten nämnde särskilt direktivet om optisk strålning. Hon kommer att uppskatta att vi som ordförande nu måste rådfråga alla medlemsstater och träffa en överenskommelse som accepteras av både rådet och parlamentet. Vi är alla överens om att förbättra sättet att lagstifta på i EU. Vi, rådet, kommissionen och parlamentet måste samarbeta för att förverkliga detta åtagande. 
Elizabeth Lynne (ALDE ).
   – Tack för ert svar, herr ordförande. Det gläder mig att ni påminde om åtagandet att införa bättre lagstiftning, men nu måste vi vidta åtgärder. Vi vet att vi kommer att gå till förlikning med direktivet om optisk strålning. Jag förstår att ministerrådet tänker stryka naturlig strålning från direktivet om optisk strålning, men varför lades detta fram i första början? Det var ministerrådet som lade fram det. Jag skulle vilja veta vilka ministrar och medlemsländer som gjorde påtryckningar. Det visar verkligen behovet av att göra Europeiska rådets möten offentliga. Då skulle vi få veta vilka medlemsländer som gör påtryckningar för den här sortens skrattretande lagstiftning, som försämrar EU:s rykte. Kommer rådets ordförande själv att göra påtryckningar för att Europeiska rådets möten ska bli offentliga? 
Douglas Alexander,
   Jag inser att parlamentsledamoten ber mig att klargöra rådets arbetsmetoder, men med tanke på direktivet i fråga tvekar jag att göra det.
När det gäller den viktiga frågan om öppenhet hade vi en diskussion om detta tidigare idag, mot bakgrund av vad premiärministern sa på ordförandeskapets vägnar tidigare den här månaden som svar på en fråga som ställdes i parlamentet inför det brittiska ordförandeskapet. Förberedelser pågår för att förverkliga hans löfte att ta upp frågan om öppenhet inom rådet.
I överensstämmelse med rådets initiativ som hon inledningsvis beskrev, behövs det ett visst mått av stöd bakom ordförandeskapet i rådet. För att kunna göra framsteg på området för öppenhet är det därför nödvändigt att vi har de andras stöd. Därför förberedde vi ett tillvägagångssätt att hantera den här frågan under vårt ordförandeskap. 
Richard Corbett (PSE ).
   – Är detta inte bara ännu ett exempel på att EU-skeptikerna helt tar över en viktig fråga i pressen och i politiken? Den välbefogade frågan om bättre lagstiftning framställs av EU-skeptikerna som att byråkrater i Bryssel ålägger företagen bördor. Ändå vet vi alla att ingen europeisk lagstiftning kan antas utan att den godkänts av både rådet och parlamentet och att bra europeisk lagstiftning är en förenkling av det omfattande regelsystemet: ett patent i stället för tjugofem, ett varumärke och ett registreringsformulär istället för tjugofem, ett enda administrativt dokument för våra lastbilar vid gränserna i stället för fyrtiotalet som tidigare användes.
Bra europeisk lagstiftning är bra, dålig europeisk lagstiftning är dålig, men vi borde inte låta EU-skeptikerna hävda att allting är dåligt. 
Douglas Alexander,
   Jag håller med om frågan som parlamentsledamoten ställt om behovet av att beskriva när det är lämpligt att stifta lagar och på vilka områden det finns alternativ till lagstiftning som bör beaktas.
Jag ska dock bortse från frågan om hur pressen bör handskas med dessa frågor, som ingen av oss tyvärr är direkt ansvarig för. I stället vill jag i mitt svar understryka att grunden i hans fråga påminner mig om vikten av att alla EU-institutioner strävar efter att föra dagordningen för bättre lagstiftning framåt. Med största respekt för kommissionsledamot Günter Verheugen och ordförande José Manuel Barroso är detta något som inte kan uppnås endast genom deras insatser eller endast genom parlamentet. Arbetet måste delas mellan rådet, ordförandeskapet och parlamentet. Om det finns ett verkligt engagemang för den här frågan, jag tror att det finns ett växande engagemang inom var och en av de nämnda institutionerna att ta tag i och driva den här saken vidare, då kommer vi förhoppningsvis i framtiden inte så ofta att se den sortens rubriker som parlamentsledamoten beskriver. 
Jag skulle dock lite mera optimistiskt vilja beskriva mediabevakningen i Förenade kungariket av ordförande José Manuel Barrosos och kommissionsledamot Günter Verheugens tidigare meddelande om att lagförslag ska förkastas om de möter motstånd eller om de anses onödiga. Detta välkomnades nästan på samma sätt av alla, även de mest skeptiska, brittiska tidningar. För att skapa trovärdighet för kommissionen, ordförandeskapet och parlamentet måste vi vidta bestämda åtgärder för att lösa detta, som utan tvekan är ett problem inte bara för affärsgemenskapen i Europa utan också för våra medborgare. 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr ordförande! Jag välkomnar era kommentarer och ert svar. Jag stöder ert engagemang för avreglering, och ett antal kolleger kommer att försöka hjälpa er att åtgärda detta. Men för att återgå till utgångspunkten om avreglering och till direktivet om optisk strålning sa premiärminister Tony Blair i parlamentet i eftermiddags att det finns ett behov av att lagstifta då så är nödvändigt, men också att avreglera om det är nödvändigt för att vara konkurrenskraftiga.
Skulle ni, ifråga om avreglering i syfte att vara konkurrenskraftiga, hålla med om att vi bör se över moderdirektivet för direktivet om optisk strålning, som var det ursprungliga direktivet 1989? Jag ställde denna fråga förra gången och fick till svar att det är upp till kommissionen att ta initiativ till en översyn av direktivet. Vi vet det, men skulle ni kunna be kommissionen att göra en översyn av ramdirektivet eller åtminstone be rådet att uppmana kommissionen? 
Douglas Alexander,
   Det mest konstruktiva vore att överföra de starka känslor som parlamentsledamoten har uttryckt till kommissionen. Jag är medveten om att det inte är första gången som ärendet tas upp och jag lovar att se till att kommissionen får besked om frågan som han ställde idag. 
Talmannen.
År 2004 infekterades 4,9 miljoner människor med hiv, vilket är fler än någonsin tidigare. Det faktum att 75 procent av de unga som infekterats är kvinnor eller flickor visar tydligt att kvinnor i allt större utsträckning är utsatta och att det är nödvändigt att utveckla nuvarande förebyggande metoder, i synnerhet för kvinnor.
Partnerskapet mellan de europeiska länderna och utvecklingsländerna avseende kliniska försök (EDCTP) inrättades i februari 2004. En tredjedel av budgeten skulle anslås av medlemsstaterna (plus en tredjedel av kommissionen och en tredjedel av den privata sektorn).
Kan rådet mot bakgrund av det ökade antalet hiv-infektioner och inrättandet EDCTP informera om vilka anslag medlemsstaterna betalat ut till EDCTP och vilka kliniska försök med mikrobicider som till följd av detta för närvarande finansieras av EDCTP? 
Douglas Alexander,
   . – Vi kan inte vara mer överens, ledamoten och jag, om den tragedi som breder ut sig i form av hivfall bland kvinnor och flickor. Som vi vet är Partnerskapet mellan Europa och utvecklingsländerna inom området klinisk prövning (EDCTP) en grupp som består av 14 medlemsstater samt Norge utanför Europeiska unionen.
Den inledande investeringen för att upprätta partnerskapet kom från Europeiska kommissionen som bidrog med 200 miljoner euro under fem år genom sjätte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling som löper från 2002 till 2006. Partnerskapet har en budget om totalt 600 miljoner euro för perioden 2003–2007: Utöver de 200 miljoner euro som anslås av gemenskapen kommer 200 miljoner euro från medlemsstater, och ytterligare 200 miljoner euro kommer att efterfrågas från näringslivet, välgörenhetsorganisationer och privata organisationer.
Det är varje medlemsstats ansvar att bidra in natura genom nationell forskning. Olika projekt som finansieras med allmänna medel i varje medlemsstat räknas med på vägen mot den sammanlagda insatsen på 200 miljoner euro.
Rådet har noterat att det finns ett behov av gemensamma åtgärder från kommissionen och medlemsstaterna tillsammans med partnerskapet inom området klinisk prövning (EDCTP) för att stödja forskning och utveckling av nya verktyg för att bekämpa hiv/aids, malaria och tuberkulos, vilket underströks i slutsatserna från allmänna rådet den 24 maj i år. Partnerskapet har fastställt ett antal specifika forskningsområden och kommer att utfärda en förfrågan om forskning inom dessa områden över en två–treårsperiod.
Förra året finansierades endast ett försök med anknytning till hiv där man kommer att studera behandlingen av hiv-smittade barn med s.k. bromsmediciner. De förfrågningar som utfärdades förra månaden inbegrep en särskild förfrågan om forskning om mikrobicider. Rubriken är Kapacitetsuppbyggnad för genomförande av faserna I, II och III i försök med vaginala mikrobicider mot sexuell överföring av hiv. Ansökningarna kommer in de närmaste månaderna och beslut om anslag fattas nästa år. 
Catherine Stihler (PSE ).
   – Uppenbarligen skulle mikrobicider kunna revolutionera det förebyggande arbetet mot aids i hela världen. Kliniska försök som har gjorts nyligen visar redan positiva resultat, men det krävs anslag.
Som rådets ordförande är medveten om har Förenade kungarikets biståndsmyndighet, the United Kingdom Department for International Development, i stor omfattning stött forskning om mikrobicider. Håller ni med mig om att stödet till kliniska försök med mikrobicider är helt nödvändigt för att angripa problemet med aids, och kommer ordförandeskapet, mot bakgrund av den prioritet som det brittiska ordförandeskapet har givit Afrika, att uppmana andra medlemsländer att delta i Partnerskapet mellan Europa och utvecklingsländerna inom området klinisk prövning (EDCTP)? 
Douglas Alexander,
   . – Mitt enkla svar är ”ja”. Det återspeglar vårt engagemang inte bara för det hårt drabbade Afrika – som kanske är den enda världsdel som har gått bakåt de senaste åren på många viktiga områden, vilket åskådliggjordes tydligt i den brittiske premiärministerns rapport från kommissionen för Afrika – utan också för att stödja andra länder i deras strävan att uppnå millennieutvecklingsmålen som upprepades i september vid toppmötet i New York.
Det understryker också betydelsen av att den kliniska forskningen går framåt om vi ska finna lösningar på den stora utmaning som hiv/aids utgör.
Jag kan försäkra ledamoten, som jag vet har ett orubbligt och lidelsefullt engagemang för att kämpa mot orättvisor, inte bara hemma utan även utomlands, att vi är fast beslutna att stödja partnerskapets arbete, som jag sa, inte minst genom vårt biståndsorgan, the Department for International Development, som hon själv framhöll i sin fråga, men också genom att uppmana andra medlemsstater att spela en viktig roll i det enormt viktiga arbetet från EU och Norge för att möta en verklig global utmaning och ett världsproblem. 
Talmannen.
Den 29 augusti 2005 lyfte ett turkcypriotiskt plan från den illegala flygplatsen i den s.k. ”Turkiska republiken norra Cypern” och dess destination var Baku, Azerbajdzjans huvudstad. Detta hade föregåtts av en direktflygning från Azerbajdzjan till den ockuperade delen den 27 juli 2005. Dessa flygningar har skett i strid med reglerna för europeiskt och internationellt civilflyg. Mot bakgrund av förslaget till rådets beslut om ingående av ett avtal mellan Europeiska gemenskapen och Republiken Azerbajdzjan om vissa luftfartsaspekter (KOM(2005)0060 slutlig), vilket skall ersätta de bilaterala avtalen mellan medlemsstaterna och Republiken Azerbajdzjan, vill jag fråga rådet hur det via de politiska medel som det förfogar över tänker hantera denna attityd från Azerbajdzjans sida? 
Douglas Alexander,
   . – Det förslag till avtal som ledamoten hänvisar till omfattar inte flygtransporter mellan Cypern och Azerbajdzjan. Det enda syftet med förslaget till avtal är att se till att eventuella bilaterala överenskommelser mellan en medlemsstat och Azerbajdzjan inte strider mot gemenskapsrätten. Eftersom det inte finns någon sådan bilateral överenskommelse mellan Cypern och Azerbajdzjan har förslaget till överenskommelse inget att göra med den fråga som ledamoten tar upp om flygningar från Azerbajdzjan till republiken Cypern där republikens regering inte utövar någon verklig kontroll. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill tacka ministern för hans mycket utförliga svar. Tillåt mig dock att påpeka att han har givit mig tekniska svar på en rent politisk fråga. Naturligtvis vet vi alla att Azerbajdzjan måste rätta sig efter Förenta nationernas och Internationella civila luftfartsorganisationens riktlinjer, men jag vill veta vad rådet tycker om att Azerbajdzjan fortsätter att upprätthålla flygförbindelser till flygplatser i de ockuperade områdena i republiken Cypern. 
Douglas Alexander,
   . – Jag vill endast upprepa de sakupplysningar som jag gav. I vissa politiska frågor är det formella svaret ofta det bästa. Men det kan också vara viktigt – med tanke på den kompletterande frågan – att tydliggöra att Europeiska kommissionen inte har behörighet att blanda sig i denna fråga; det är en bilateral fråga mellan republiken Cyperns regering och den azerbajdzjanska regeringen. Det återspeglar också rådets inställning, som hoppas att man kan nå en lösning i frågan på bilateral grund. 
Talmannen.
Som svar på den debatt om situationen i Mellanöstern som hölls i parlamentet den 7 september 2005 upprepade Douglas Alexander, å det brittiska ordförandeskapets vägnar, rådets tydliga uppfattning om den israeliska barriären i östra Jerusalem. Han försäkrade ledamöterna att när rådet oroas över israeliska åtgärder som rör de mänskliga rättigheterna har man tagit upp och kommer att ta upp dessa farhågor med den israeliska regeringen. Alexander förklarade vidare att rådet i vederbörlig ordning skall överväga vilka frågor som skall tas upp vid associeringsrådet EU–Israel, som planeras äga rum i slutet av året.
Kan rådet redogöra för det förförande där dagordningen för associeringsrådet EU–Israel beslutas? Kan rådet vidare – mot bakgrund av Israels fortsatta underlåtenhet att rätta sig efter Internationella domstolens utlåtande av den 9 juli 2004 – på något sätt motivera varför genomförandet av utlåtandet från den högsta internationella domstolen, i vilket samtliga medlemsstater tydligt åläggs lika an svar, inte bör vara den viktigaste punkten på dagordningen? 
Douglas Alexander,
   . – Rådet har redan, i svaret på den skriftliga frågan E-3041/05 från ledamoten, tillkännagivit Europeiska unionens inställning till separationsbarriären och det rådgivande yttrandet i frågan från Internationella domstolen i Haag.
Frågan om separationsbarriären är en stående fråga på dagordningen i de fortlöpande politiska kontakterna mellan Europeiska unionen och Israel, inklusive de kontakter som är inplanerade i samband med det kommande mötet för associeringsrådet EU–Israel. 
Fiona Hall (ALDE ),
   . – Tack för det svaret. Trots den tidiga optimism som vi kände efter Israels ensidiga tillbakadragande från Gaza kan vi nu säga att bilden är mycket mer dyster än vi hoppades på. Förra veckan bröt Israel de diplomatiska kontakterna med den palestinska myndigheten sedan tre unga bosättare dödats nära Hebron. I tidningen i går påstås James Wolfensohn ha anklagat Israel för att ha handlat nästan som om något tillbakadragande inte skett, för att ha skjutit upp svåra beslut och föredragit att återföra svåra frågor till saktfärdiga underkommittéer.
Hur tänker rådet, i sin roll som medlem av kvartetten, göra för att få Israel och den palestinska myndigheten tillbaka till förhandlingsbordet och se till att de tidiga känslorna av optimism inte är bortkastade? 
Douglas Alexander,
   . – Jag instämmer absolut med ledamoten om att det finns perioder av frustration och besvikelse medan vi försöker finna en väg framåt i fredsprocessen i Mellanöstern. Oaktat detta måste vi erkänna att det tillbakadragande ledamoten beskriver utgjorde ett betydelsefullt steg framåt och innebar en viktig möjlighet att komma framåt med färdplanen, på ett sätt som inte har varit lika tydligt tidigare år. Jag instämmer alltså i hennes beskrivning av tragedin och de konsekvenser som har följt därav.
När det gäller de närmare detaljerna om hur vi kan fortsätta framåt, som medlem i kvartetten, vill jag emellertid för rådets räkning framföra vår tacksamhet och vårt stöd för det arbete som alltjämt utförs av James Wolfensohn. Han har, med tanke på den mycket konstruktiva roll han har kunnat spela hittills, en mycket viktig personlig roll som särskilt sändebud för tillbakadragandet.
Europeiska unionen är redo att hjälpa. Detta är en verklig prövning för den palestinska myndigheten och Israel men också en viktig möjlighet.
Vi måste se det långsiktigt, trots besvikelsen och frustrationen. Alla som önskar se ett fredligt och stabilt Mellanöstern måste fortsätta att stödja kvartettens arbete och särskilt det speciella sändebudet. 
David Martin (PSE ).
   – Det svar som rådets tjänstgörande ordförande ger är hoppingivande. Skulle ni, via diskussionerna mellan EU och Israel och via Medelhavsprocessen, kunna framföra till Israel och dess grannar att säkerheten inte garanteras bäst genom åtskiljande, staket eller barriärer utan genom ekonomisk och politisk integration och genom kulturellt, vetenskapligt och tekniskt utbyte? Enbart genom ett sådant ömsesidigt förstärkande av kontakter kommer säkerheten för palestinier och israeler och området som helhet att kunna garanteras. 
Douglas Alexander,
   . – Jag instämmer helhjärtat i de synpunkter som frågeställaren har framfört. Självfallet har Israel rätt att försvara sig mot terroristhandlingar, men på samma sätt förstår vi alla att det är nödvändigt att finna en väg framåt och en politisk lösning på Mellanösterns utmaningar. I det avseendet, oaktat de konkreta svårigheter som Mellanöstern alltjämt står inför, menar jag att vi ska vara stolta över det arbete som Europeiska unionen har kunnat utföra i detta hemsökta och svåra område i världen, och vi bör särskilt känna oss uppmuntrade av den styrka som James Wolfensohn har kunnat lägga i sin roll som kvartettens speciella sändebud.
Självklart finns det mera arbete att utföra, självklart är Europeiska unionen redo att tala om det direkt för Israel och för de palestinska myndigheterna och självklart är Europeiska unionen redo att hjälpa till på andra sätt om vi kan.
Jag skulle dock vilja upprepa att ansvaret till syvende och sist ligger främst hos Israel och hos de palestinska myndigheterna. Det är ett viktigt prov för dem samtidigt som det är ett viktigt tillfälle, exakt av de anledningar som frågeställaren nämnde. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Jag instämmer i den senaste följdfrågan och det svar som gavs, och noterar i samma anda hur idiotiskt det var att kräva att associeringsavtalet mellan EU och Israel skulle avbrytas tillfälligt, som vissa gjorde, eller att tala om en bojkott av universitet i Israel. Det är fullständigt kontraproduktivt.
Kan ordföranden, med hänvisning till den önskan om utökade möjligheter för palestinier som ordförandeskapet nämnde, ge oss någon ytterligare uppmuntran om EU-stödet för ekonomisk utveckling i Gaza och informera oss om ifall EU skulle kunna bidra till att säkra Gazas gränser, särskilt gränsen mot Egypten? 
Douglas Alexander,
   . – Jag vill först och främst svara ledamoten att frågan om ekonomisk utveckling oupplösligt hänger samman med frågan om säkerheten. Europeiska unionen har förbundit sig att fortsätta med det utökade stödet för palestinsk civil polis genom Europakåren för att hjälpa till att bygga upp den nödvändiga säkerheten i Gaza efter det israeliska tillbakadragandet, för att den nödvändiga ekonomiska utvecklingen ska kunna komma till stånd.
Vi välkomnar också överenskommelsen mellan regeringarna i Israel och Egypten om grundläggande säkerhetsarrangemang utmed gränsen mellan Gaza och Egypten. Det behövs också en lösning på frågan om övergången vid Rafahgränsen, vilket är nödvändigt för framtiden för andra övergångar såsom hamnen och flygplatsen.
EU är också fortsättningsvis en av de största internationella biståndsgivarna till den palestinska myndigheten. Förra året uppgick biståndet till palestinierna från Europeiska gemenskapen till närmare 250 miljoner euro. Däri ingick bistånd till flyktingar, livsmedelsbistånd, bistånd till hälso- och utbildningsområdet, den privata sektorn, kommuner och institutionsbyggande. Kommissionen har nyligen tillkännagivit ett stort biståndspaket till palestinierna och kommer att anslå omkring 280 miljoner euro 2005. Den summan inbegriper ett mycket stort bidrag för att ta itu med de prioriterade frågor som James Wolfensohn har pekat ut. Europeiska unionens mål är att se till att tillbakadragandet blir en framgång och ett steg mot förverkligandet av färdplanen.
Kommissionen sätter upp stränga villkor för det ekonomiska bistånd som den har lämnat till den palestinska myndigheten. I villkoren betonas främst behovet av öppenhet i den palestinska myndighetens offentliga finanser, en försiktig budgethantering och stöd till övergripande ekonomiska och administrativa reformer. 
Talmannen.
Trots reaktionerna såväl från Europaparlamentet när det gäller den rättsliga grunden och den bristande överensstämmelsen mellan syfte och medel, från humanrättsliga organisationer när det gäller brist på respekt för de medborgarrättsliga friheterna och från industrin när det gäller de höga kostnaderna fortsätter rådet förfarandet för att anta rambeslutet om bevarande av uppgifter. Delar rådet vissa högt uppsatta tjänstemäns åsikt att kostnaden inte är ett politiskt problem? Hur tänker rådet garantera de mänskliga rättigheterna och hantera konstitutionella hinder i medlemsstaterna när det gäller den breda tillämpningen av ett sådant här rambeslut? Hur kommenterar rådet brittiska ministrars invändningar om att det inte är nödvändigt att ha samma system i hela EU, eftersom säkerhetsbehovet kan fyllas bättre genom 25 nationella system? 
Douglas Alexander,
   . – Efter terroristattackerna i London den 7 juli 2005 framförde rådet på nytt det akuta behovet av ett EU-instrument för bevarande av kommunikationsuppgifter, något som har efterlysts i efterdyningarna av bombningarna i Madrid, och förband sig att gå med på det senast i oktober 2005.
Syftet med utkastet till rambeslut som lades fram av fyra medlemsstater i april 2004 är inte att möjliggöra upptagning av innehållet i kommunikation utan snarare bevarande av s.k. trafikuppgifter. Dessa uppgifter, t.ex. namn på personer som knyts till ett telefonsamtal eller en tid då kommunikation har ägt rum, är nödvändiga för att brottsbekämpande organ på ett effektivt sätt ska kunna utreda kriminella handlingar och framgångsrikt väcka åtal i en tid då brottslingar utnyttjar den moderna kommunikationsteknikens fördelar.
Förslaget till direktiv om bevarande av trafikuppgifter, som kommissionen antog den 21 september 2005 och som rådet behandlade i oktober, gäller också trafikuppgifter, inte innehållet i kommunikationen. Det återstår ännu för rådet att fatta ett beslut om rambeslutet eller direktivet är den riktiga rättsliga grunden för sådana regler om bevarande av uppgifter. Under tiden kommer arbetet i sakfrågan att fortsätta, självfallet genom överläggningar med kommissionen och Europaparlamentet.
Vid mötet den 2 juli 2004 underströk rådet behovet av att särskilt överväga om åtgärderna stod i relation till kostnaderna, skyddet för privatlivet och effektiviteten. Rådets målsättning är ett instrument som innebär en avvägning mellan kraven på brottsbekämpning och rätten till privatliv samt kostnader och som står i överensstämmelse med medlemsstaternas konstitutioner. 
Adamos Adamou (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, herr minister! Tack för ert svar. När tänker rådet dra tillbaka sitt förslag med tanke på slutsatserna från rådets rättstjänst, de rättsliga problem som uppstår om detta förslag godkänns inom ramen för tredje pelaren och informationen om den nederländske ministerns åtagande att inte gå med på ett förslag inom ramen för tredje pelare? 
Douglas Alexander,
   . – Vår uppfattning, såsom den brittiske premiärministern har uttryckt det under tidigare möten, är att vi ska försöka nå enighet under det brittiska ordförandeskapet. Det tyder på att vi skulle kunna se resultat i fråga om detta instrument i december, med det scenario vi önskar, inom ramen för första pelaren, som vår inrikesminister Charles Clarke har föreslagit. Jag hoppas att det är ett direkt svar på frågan, för vi fortsätter att försöka finna en grund inom första pelaren snarare än tredje pelaren, som antyddes i frågan. 
Claude Moraes (PSE ).
   – Som rådets tjänstgörande ordförande just sa har Charles Clarke fattat ett efterlängtat beslut som innebär att Europaparlamentet nu kan yttra sig om förslaget. Eftersom parlamentet nu håller på att föra fram sin åsikt vill jag be rådets tjänstgörande ordförande att allvarligt överväga säkerhetsargumentet. Vi accepterar att det finns ett behov av att bevara uppgifter och vi ser nu på valet av tidpunkt. Vi rör oss åt rätt håll, men vi behöver konkreta och kollektiva säkerhetskontroller. Kan rådets ordförande garantera att den aspekten kommer att beaktas noga, för parlamentet vill att rådet prioriterar den frågan? 
Douglas Alexander,
   . – Jag vill göra några kommentarer som direkt svar på de frågor som ledamoten ställde.
Först och främst vill jag säga att det brittiska ordförandeskapet strävar efter att nå enighet om åtgärder för bevarande av uppgifter före årets slut, som jag sa, och för det konkreta arbetet framåt genom överläggningar med kommissionen och Europaparlamentet, som har framfört dessa synpunkter. Vi är också fortfarande övertygade om att bevarande av speciella kommunikationsuppgifter under en bestämd period är en väl avvägd reaktion på hotet från terrorismen och att de därmed förenade kostnaderna inte är orimliga. 
När det gäller frågan om inom vilken pelare vi ska gå fram är det viktigt att tillägga en sak till de diskussioner som har förevarit i kammaren i dag, och det är att jag, ärligt talat, inte tror att medborgarna bryr sig om ifall åtgärderna ligger inom den första eller den tredje pelaren. Vad vi behöver är ett förslag som vi kan enas om snabbt och som medger effektiv brottsbekämpning utan att hota de grundläggande rättigheterna för medborgarna i Europeiska unionen.
Till svar på det som ledamoten tog upp vill jag säga att vi instämmer i att alla bevarade uppgifter måste hanteras säkert i linje med principerna för skydd av uppgifter och att utbyte av information måste åtföljas av en hög skyddsnivå. Polis och andra myndigheter kommer inte att få obegränsad tillgång till bevarade uppgifter, och de måste leva upp till nationella krav för att få tillgång till privata uppgifter. Innehållet i samtal eller meddelanden kommer – som jag försökte antyda tidigare – inte att bevaras. Det är bara en fråga om att operatörerna för register över vem som ringer till vem, var och när. Det är en del i den avvägning, som vi menar är nödvändig, mellan att skydda människor från terrorism och allvarlig brottslighet och att å andra sidan respektera de medborgerliga rättigheterna.
Vi menar därför att vår reaktion måste vara avvägd och respektera gängse demokratiska värderingar. Vi måste försvara våra samhällen mot hot om attacker och samtidigt upprätthålla de mänskliga rättigheterna i enlighet med internationell rätt och europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Och låt oss vara mycket tydliga: Terroristerna vill inte bara gå till angrepp mot våra liv utan också mot vårt sätt att leva. 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Jag vill tacka ministern för svaret; jag instämmer verkligen i hans oro. Jag vill dock berätta om en irländsk medborgare på Irland som nyligen vann omkring 100 miljoner euro – jag minns inte den exakta summan – på ett internationellt lotteri. Genast kunde man se närmare 60 träffar på hennes privata försäkringskasseuppgifter och ytterligare träffar på hennes privata taxeringsuppgifter, som nu undersöks av den irländska skattemyndigheten.
För mig verkar det som om vi måste vara försiktiga och se till att uppgifter inom den offentliga sektorn inte används av terrorister som en källa för underrättelser, där organisationer som provisoriska IRA ibland har underrättelsetjänstemän på plats i myndigheten. Jag vill be ministern att vara mycket noga med att se till att noggranna avvägningar görs och att de som för eget ändamål missbrukar underrättelser eller uppgifter som samlats in på något sätt i allmänhetens intresse behandlas mycket strängt.
Jag vill göra ytterligare en kommentar. Jag har förstått att t.ex. privatdetektiver har folk i olika myndigheter, men de betalar ...
Douglas Alexander,
   . – Jag kan inte kommentera det enskilda fallet med den tursamma vinnare som, som det visade sig, inte var så tursam när privatlivets helgd bröts, på det sätt som beskrevs. Ni förväntar er väl inte heller att jag ska kommentera era anklagelser och antydningar om myndigheter och skydd av uppgifter i enskilda medlemsstater, hoppas jag.
Ordförandeskapet vill snarast se att framsteg görs i fråga om skydd av uppgifter, och vi instämmer i att alla bevarade uppgifter måste förvaras säkert i linje med principerna för uppgiftsskydd och att en mycket hög nivå av skydd ska krävas vid utbyte av information.
Polisen och andra organ får inte obegränsad tillgång till bevarade uppgifter, och det är viktigt att nationella regler för tillgång till privata uppgifter uppfylls. Om dessa regler anses otillräckliga i ledamotens hemland föreslår jag att frågan tas upp med den medlemsstaten, precis som den togs upp med ordförandeskapet när vi diskuterar skydd av uppgifter på EU-nivå. 
Talmannen.
Utsmält animaliskt fett omfattas av direktiv 2000/76/EG(1) om förbränning av avfall, och efter december 2005 måste detta fett förbrännas under mycket stränga villkor. För närvarande används det som bränsle i ångpannor i konverteringsanläggningar och i framställningen av biodiesel. Villkoren i direktivet om förbränning av avfall tycks dock förbjuda att fettet används för dessa syften. Strider inte detta mot kommissionens miljöpolitik att främja konkurrenskraftiga och effektiva alternativa energikällor? 
Douglas Alexander,
   . – Användningen av avfall som en konkurrenskraftig och effektiv alternativ energikälla varken förbjuds eller motverkas i direktivet om förbränning av avfall. Syftet med direktivet är snarare att förebygga eller begränsa, i den mån det är praktiskt, negativa konsekvenser för miljön och människors hälsa av förbränning och samförbränning av avfall.
Vid lagstiftning gör gemenskapens lagstiftare alltid en noggrann avvägning i förhållande till andra mål för gemenskapens riktlinjer. Avfall i form av animaliskt fett omfattas av direktivet endast om det är föremål för förbränning eller samförbränning. Annan avfallshantering eller återvinning som omfattar avfall i form av animaliskt fett, t.ex. omvandling till biodiesel, omfattas inte av kraven i direktivet men är dock underkastad kontroll i enlighet med ramdirektivet om avfall. 
John Purvis (PPE-DE ).
   – Tack för svaret. Kommissionen svarade faktiskt på en liknande fråga i går men menade då att det fanns praktiska problem med genomförandet av direktivet, särskilt i tre medlemsstater – däribland den medlemsstat som rådets ordförande och jag bäst känner till – som hade genomfört direktivet i dess allra strängaste form. Får jag fråga om det skulle vara möjligt att skjuta upp genomförandet i dessa tre medlemsstater till dess kommissionen kan få fram en mer praktisk tillämpning av direktivet? Detta måste väl ändå vara i linje med vår önskan om en mer förnuftig form av EG-lagstiftning. Det skulle också gynna jordbrukarna i våra skotska valkretsar och den skotska miljön. 
Douglas Alexander,
   . – Även om det är mycket frestande att svara både som skotsk ledamot av parlamentet och som brittisk minister ska jag ödmjukt påminna mig själv och denna kammare om att jag i dag svarar som företrädare för ordförandeskapet.
Mot bakgrund av det vill jag säga att det verkar mera passande att dessa frågor förs fram till kommissionen av de enskilda medlemsstaterna som handlar i sitt eget intresse snarare än att det i första hand skulle vara en fråga för ordförandeskapet, även om jag kan ha förståelse för de synpunkter som ledamoten framför om behovet av att göra något åt dessa praktiska svårigheter.
Låt mig emellertid, på vägen fram och i hopp om att Europeiska kommissionen ska handla, ta tillfället i akt och säga att kommissionen har uttryckt sin avsikt att ge ett konsultuppdrag inom den närmaste månaden om en studie av effekterna på miljön, regelverket och verksamheterna av att förbränning av animaliskt fett omfattas av direktivet om avfallsförbränning. Studien kommer också att omfatta rekommendationer till kommissionen om huruvida det är lämpligt att föreskrifterna i direktivet om avfallsförbränning tillämpas på förbränning av animaliskt fett. Dessa rekommendationer förväntas komma i mitten av nästa år. 
David Martin (PSE ).
   – Jag vill säga till rådets ordförande att detta i vissa avseenden kan förefalla vara ett märkligt ämne, men det är otroligt viktigt. Ni har rätt i att det görs en granskning, men problemet är – som ni nämnde sist – att granskningen inte kommer att vara färdig förrän i juni nästa år. När företag, jordbrukare m.fl. väl har slutat att bränna animaliskt fett i förbränningsugnar är det osannolikt att de går tillbaka till det, så vi behöver ett beslut före årets slut.
Kommissionen har inte lovat något utan bara sagt att man skulle se positivt på om animaliskt fett undantogs från direktivet. Det är bara i 3 av de 25 medlemsstaterna som animaliskt fett omfattas av direktivet.
Det skulle vara en enkel lösning om ordförandeskapet bad kommissionen överväga att komma med en rekommendation där det fastslås att animaliskt fett inte ska anses ingå i direktivet om förbränning av avfall. Jag tror att det skulle mötas med förståelse från kommissionen. 
Douglas Alexander,
   . – Låt mig först och främst föra till protokollet att jag har förståelse för att detta är en viktig fråga, inte minst mot bakgrund av mina åtaganden hemma, och att det är ett begränsat antal medlemsstater som har gått mycket fortare fram än andra i genomförandet av direktivet.
Det har inte framförts till mig tidigare att ordförandeskapet borde föreslå kommissionen att utfärda en rekommendation eftersom inställningen till denna fråga och dess förhållande till andra direktiv hittills har varit tydlig. Det är ett affärsmässigt beslut som får fattas av berörda företag och biodieselföretag som använder animaliskt fett som bränsle, om man ska investera i nödvändig utrustning för att efterfölja direktivet när det träder i kraft fullt ut vid årets slut.
Men om situationen är den som ledamoten beskriver, att det nu föreligger en stor osäkerhet om det är fördelaktigt eller inte att göra dessa investeringar eftersom direktivets status är osäker, ska jag självfallet ta under positivt beaktande de synpunkter som har framförts, och kanske kommer jag att kunna skriva till ledamoten för att bekräfta hur vi går framåt. 
Elspeth Attwooll (ALDE ).
   – Jag tackar rådets ordförande för det svaret. Det är inte bara animaliskt fett som utgör ett problem, även om det är det mest brådskande.
Det finns ett stort behov av att uppnå koldioxidneutralitet och av att undvika att lägga på företagen onödiga kostnader. Om man menar att David Martins förslag är en väg framåt undrar jag om rådet skulle vara berett att stödja ledamöter i Europaparlamentet och be kommissionen att göra en lista över ämnen för vilka man bör avstå från att sätta i gång några processer inom ramen för direktivet om avfallsförbränning innan en analys har genomförts av den sammanlagda effekten på miljön när de används som bränslekälla. 
Douglas Alexander,
   . – Med tanke på de olika åsikter som redan har uttryckts i fråga om den rätta vägen att gå framåt för ordförandeskapet skulle det vara förnuftigt att fundera över båda förslagen och skriva till båda ledamöterna i sinom tid, när den här debatten väl är avslutad. 
Talmannen.
Kan rådet, mot bakgrund av sin positiva inställning till medlemskapsförhandlingar för Turkiet, uppdatera oss om de framsteg i förhandlingarna som gjorts under det brittiska ordförandeskapet? Kan rådet kommentera den särskilda situationen för kurderna när det gäller kultur och mänskliga rättigheter samt ange om denna fråga ingår i ett eventuellt förhandlingspaket? 
Douglas Alexander,
   . – Som ledamoten är medveten om inledde unionen anslutningsförhandlingar med Turkiet måndagen den 3 oktober. Det var ett historiskt ögonblick och ännu ett viktigt steg i utvecklingen av förhållandet mellan Europeiska unionen och Turkiet. Det utgjorde början till en lång och omsorgsfull process som kommer att styras av den förhandlingsram som rådet antog samma dag. Kommissionen började genomgången av kapitlet om vetenskap och forskning den 20 oktober.
Europeiska unionen kommer att fortsätta att övervaka hur det kurdiska folkets mänskliga och kulturella rättigheter respekteras och förhållandena i den sydöstra delen av landet i allmänhet. Turkiet ska, som stadgas i förhandlingsramen, stärka och bredda lagstiftningen och vidta åtgärder för bl.a. yttrandefrihet, religionsfrihet och minoriteters rättigheter. Utvecklingen på dessa områden måste vara oåterkallelig och genomföras fullständigt och effektivt. Kommissionen kommer därför att fortsätta att övervaka den nära och regelbundet rapportera till rådet.
Rådet kan försäkra ledamöterna att unionen fäster största vikt vid denna fråga som en del i den pågående reformprocessen i Turkiet. Utvecklingen framöver kommer att övervakas och utvärderas i alla relevanta organ. 
Claude Moraes (PSE ).
   – Jag måste ta tillfället i akt att gratulera rådets ordförande till hans insats i Luxemburg, en förhandling som han antagligen inte kommer att glömma.
Jag har kontakt med den största samlade kurdiska befolkningsgrupp som finns i Förenade kungariket om den mycket viktiga kurdiska frågan. De är tacksamma för förhandlingarna men samtidigt oroliga för att den positiva energi som nu flödar i förhandlingarna ska hämma utvecklingen av den mycket konkreta frågan om mänskliga rättigheter som fortfarande är aktuell för den kurdiska befolkningen. De menar att den frågan bör utgöra en viktig del i varje förhandling – det är en symbolisk del – och vi ber rådets ordförande att fortsätta att ta den frågan på allvar. 
Douglas Alexander,
   . – Låt mig ta tillfället i akt att få fört till protokollet min respekt och beundran för det arbete som ledamoten har utfört under ett antal år för befolkningsgrupper såsom den kurdiska gruppen i London. Till svar på hans generösa hyllning till min roll i förhandlingarna och hans övertygelse att jag aldrig kommer att glömma den vill jag säga att jag förmodligen riskerade att glömma vad jag hette efter närmare 30 timmar av förhandlingar utan uppehåll! Jag är dock glad att kunna säga att vi, trots sömnbristen, med avsevärda ansträngningar från alla sidor, lyckades finna vad jag menar är en konstruktiv väg framåt som återspeglar den långa historiska föreningen mellan Turkiet och Europa, när nu utsikterna för Turkiet att bli medlem i EU funnits där i 42 år. Det var ett äkta historiskt ögonblick i Luxemburg, ett ögonblick som jag menar att många av Europaparlamentets ledamöter kan vara genuint stolta över.
Den vikt som jag fäste vid detta historiska ögonblick, som jag hoppas framgick av mitt inledande svar, ligger i att det utmärker nästa etapp i den resa som Turkiet gör. Målet är viktigt på många sätt, men det är också den resa som Turkiet gör för att nå fram till målet. I det avseendet menar jag att de av oss som länge har argumenterat för att Turkiet ska bli medlem i Europeiska unionen ser till det bästa för dem som i det förflutna har fruktat för sina mänskliga och medborgerliga rättigheter i Turkiet, därför att själva anslutningsprocessen och den noggrannhet som jag försökte återspegla i mitt tidigare svar på många sätt utgör en av de främsta garantierna för sådana grupper om att de framsteg som vi alla vill se, medan Turkiet gör den resan under det närmaste årtiondet, faktiskt kommer att ske, och att det kommer att vara en öppen process där tyngden och takten i framstegen kan bedömas, inte bara av grupper inom Turkiet utan också av det större internationella samfundet inom Europeiska unionen. 
Talmannen.
Kommer rådet, när hälsodelen av det sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling övervägs, att beakta den betydelse som olika typer av hälsofrågor har för Lissabonagendan?
Känner rådet till att respiratoriska sjukdomar kostar hälso- och sjukvården i EU mer än 102 miljarder euro och är de sjukdomstillstånd som oftast kräver besök hos allmänläkare och akuta inläggningar på sjukhus, vilket innebär en enorm belastning i fråga om förlorade arbetsdagar?
Håller rådet med om att forskning på detta område torde ge såväl hälsomässiga som ekonomiska vinster och därför skulle vara ett viktigt bidrag till Lissabonstrategin? 
Douglas Alexander,
   . – Som ledamoten är medveten om håller rådet nu på att undersöka kommissionens förslag från april 2005 om sjunde ramprogrammet för 2007–2013 – eller FP7 – som kommer att bli föremål för beslut i parlamentet och rådet genom medbeslutandeförfarandet.
Rådet har vid flera tillfällen bekräftat att man fäster stor vikt vid forskning och teknisk utveckling mot bakgrund av Lissabonmålen. Jag hoppas att den brittiske premiärministerns och ordförandeskapets engagemang för de målen framgick tydligt för alla ledamöter i parlamentet genom premiärministerns inlägg tidigare under eftermiddagen.
Det särskilda forskningsprogrammet är gemenskapens huvudinstrument. Ytterligare forskning om luftvägssjukdomar behövs. Luftvägssjukdomar är numera den vanligaste dödsorsaken i EU, och ändå talar man mindre om dem än om många andra sjukdomar såsom hjärtbesvär.
Ledamoten gör rätt i att fästa uppmärksamheten på det avsevärda ekonomiska avbräck som dessa sjukdomar ger upphov till. I Europeiska unionen orsakar enbart kronisk obstruktiv lungsjukdom en förlust på 41 300 arbetsdagar per tusen invånare.
Produktionsförlusten på grund av denna sjukdom uppgår till 28,5 miljarder euro årligen. I kommissionens förslag om FP7 prioriteras hälsa och miljö som forskningsområden. Följande forskningsområden framhålls som särskilt relevanta för luftvägssjukdomar: innovativa behandlingssätt som kan användas vid olika sjukdomar, gränsöverskridande forskning om infektionssjukdomar och svårare sjukdomar, däribland cancer, hälsovårdssystemens kvalitet, effektivitet och solidaritet, utökat sjukdomsförebyggande och bättre användning av mediciner samt interaktion mellan miljöfaktorer såsom föroreningar och människors hälsa.
I ramprogrammet dras de breda linjerna för forskning upp, och därför finns inte någon fullständig lista över tänkbara enskilda forskningsområden. Dessa kommer att arbetas fram i de särskilda besluten om programmet och medan programmet genomförs, vilket är kommissionens ansvar.
Forskningsprojekt väljs ut huvudsakligen utifrån öppna förfrågningar till forskarsamhället och utifrån flera kriterier såsom vetenskaplig spetskompetens och ett europeiskt mervärde. 
Richard Corbett (PSE ).
   – Jag tackar ordförandeskapet för ett uppmuntrande svar och för det engagemang som Tony Blair visade tidigare för att lyfta fram forskning och teknisk utveckling i Europeiska unionens budget.
Forskning är ett område där ett allmänt program snarare än 25 olika nationella program kan ge mervärde och spara pengar. Hälsa har ett egenvärde för de människor som berörs men också för ekonomin. Den statistik ni citerade visar att detta är ett område som kan stämma in med Lissabonmålen och bli ett gott exempel på hur de kan omsättas på forskningens område.
Jag vill verkligen uppmana rådet att hålla fast vid den linjen i de interna överläggningarna. 
Douglas Alexander,
   . – Jag kan försäkra er att jag kommer att fundera på och ta med mig de synpunkter som ledamoten har framfört.
Jag vill åter betona vårt engagemang för ramdirektivet och den vikt vi fäster vid att det ska användas på det sätt som jag skisserade i mitt inledande svar. Om jag kan ge ledamoten en strimma av hopp skulle det vara genom att berätta att han inte är ensam i parlamentet om att plädera för denna sak.
Medan jag fortfarande satt i bänk nr 2 och den brittiske premiärministern talade till parlamentet i eftermiddags skickade en av era kolleger i den socialdemokratiska gruppen en lapp till mig med budskapet att man tolkade det kraftfulla engagemang som den brittiske premiärministern visade för forskning och utveckling i sitt tal som ett mycket tydligt tecken på att sjunde ramprogrammet skulle finansieras fullt ut, i den omfattning hon önskade.
Jag kan inte framföra ett sådant budskap i dag eftersom ett sådant löfte skulle innebära att finansieringen av många andra saker skulle påverkas, men för mig återspeglar det, på sitt sätt, den starka känsla som finns, inte bara i rådet – som jag menar kommer att framgå i morgon vid mötet på Hampton Court – utan också hos en stor del av ledamöterna i parlamentet, av att forskning och utveckling är ett av huvudmålen för unionen i framtiden. 
Talmannen.
Hur bedömer rådet att situationen för etniska och religiösa minoriteter i Turkiet har förändrats jämfört med förra året, särskilt i fråga om religionslagen? 
Douglas Alexander,
   . – Europeiska kommissionen menar att de senaste årens reformer har stärkt minoriteternas rättigheter. Ett antal frågor kvarstår dock som kommissionen kommer att ta upp i den återkommande rapport som ska komma den 9 november. Kommissionen och rådet kommer att fortsätta att följa dessa frågor nära.
Icke-muslimska grupper har fortfarande svårigheter med frågor om juridisk status, äganderätt, utbildning, rätt till fri bosättning och arbetstillstånd för turkiska och icke-turkiska präster, skolor och intern ledning. En ny lag om stiftelser förväntas lösa vissa av dessa problem.
Europeiska kommissionen har uttalat att det senaste lagförslaget är en avsevärd förbättring jämfört med tidigare förslag. Unionen har uppmanat Turkiet att anta en sådan lag snarast och att se till att man uppfyller EU-kraven helt och hållet.
Kommissionsledamot Rehn uppmanade vid sitt besök i Ankara den 6–8 oktober 2005 turkiska myndigheter att beakta kommissionens kommentarer till lagförslaget. Europeiska unionen har också upprepat sina krav att Turkiet åter ska öppna det grekisk-ortodoxa Halki-seminariet.
Vissa framsteg har nåtts i fråga om rättigheter för etniska minoriteter, särskilt när det gäller kulturella rättigheter, men ytterligare framsteg är nödvändiga. Dessutom är situationen i sydöstra Turkiet fortfarande en källa till oro.
I det förhandlingsmandat som Europeiska unionen har enats om och som kommer att vara vägledande i anslutningsförhandlingarna med Turkiet under månader och år framöver stipuleras att Turkiet ska arbeta för ytterligare förbättringar av respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna liksom för att förstärka och bredda lagstiftningen och genomföra åtgärder för bland annat religionsfrihet och minoriteters rättigheter.
Rådet kan försäkra ledamoten att unionen fäster största vikt vid dessa frågor. Övervakning och utvärdering av framstegen kommer att fortsätta i alla aktuella organ. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Dessa problem påverkar främst den kristna minoriteten i Turkiet, som riskerar att försvinna. Deras antal krymper och den ekumeniske patriarken är orolig för att det inte kommer att finnas några kristna kvar i Turkiet när väl anslutningsförhandlingarna är över. Därför har jag en väldigt specifik fråga att ställa till er. Religionslagen skickades till kommissionen, som riktade en del skarp kritik mot den. Turkarna sa att deras parlament skulle förbättra den. Har ni några bestämda uppgifter om några sådana förbättringar har gjorts, speciellt när det gäller egendomsrätten och prästutbildningen? Har ni fått några bestämda uppgifter och kommer ni att kräva att de ska omsättas i handling under de kommande veckorna, eller tänker ni vänta tills Turkiets kristna dött ut innan ni tar er an problemet? 
Douglas Alexander,
   . – Jag menar att det är bäst att avvakta kommissionens rapport om just dessa frågor eftersom det är viktigt att ha bevis att grunda sina påståenden på, i stället för att agera på grundval av individuella exempel eller ibland till och med på hörsägen.
Det är definitivt så att unionen fortsatt uppmanar den turkiska regeringen att snarast åter öppna det grekisk-ortodoxa Halki-seminariet, som jag sa, som stängdes redan 1971. Den turkiska regeringen har förbundit sig att göra det och letar efter en lösning som är både förenlig med turkisk lag och acceptabel för prästerskapet.
Kommissionsledamot Rehn skrev i juni till den turkiska utrikesministern om konfiskeringen av den grekisk-ortodoxa kyrkans egendom och pekade särskilt på frågan om äganderätt och brister i lagförslaget om stiftelser.
Avslutningsvis – mot bakgrund av den mycket negativt uppbyggda frågan om utsikterna för de kristna i Turkiet – vill jag få fört till protokollet att de kristna ledarna själva har noterat de framsteg som har gjorts de senaste månaderna i inledningen av anslutningsförhandlingarna. Med all respekt för ledamotens inlägg vill jag säga att vi också behöver lyssna till de kristna röster i Turkiet som uttrycker att själva processen och utsikterna till EU-medlemskap hjälper dem och garanterar rättigheter som, sorgligt nog, inte har funnits för dem under tidigare förhållanden. 
Talmannen.
Genom förordning (EG) nr 639/2003(2) sänktes åldersgränsen för exportbidrag för kor och kvigor från 36 till 30 månader. Tidigare var man enligt förordning (EG) nr 615/1998(3), berättigad till bidrag för djur som var upp till 36 månader gamla vid exporten.
Detta har gjort livet svårare för uppfödare i bergsområden. De är bundna av höstkalvningar i alpcykeln. Dessutom utvecklas alpina nötkreatursraser som betar på alpängar långsammare än andra på grund av den hårda miljön och de kan av biologiska skäl inte betäckas förrän de är 24 månader gamla.
Kan rådet omgående bevilja ett undantag för alpina nötkreatursraser och höja exportåldern för nötkreatur i bergsområden till den tidigare gränsen på 36 månader? 
Douglas Alexander,
   . – Enligt förordning (EG) nr 639/2003, som ledamoten hänvisar till, är kommissionen ansvarig för att lägga fram förslag till förvaltningskommittén om att ändra tillämpningen av bestämmelserna om utbetalning av exportbidrag. Rådet kan bara agera när en majoritet av delegationerna i förvaltningskommittén inte har kunnat enas om ett yttrande över ett sådant förslag. Kommissionen har inte lagt fram något sådant förslag. 
Bernd Posselt (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Detta är ett stort problem för bergsområdena, som framför allt hotas om odlade områden försvinner och av ökenspridning. Med detta i åtanke och de alpina nötkreatursrasernas betydelse för en miljö som ändå befinner sig i ekologisk kris, vill jag fråga er om rådet tänker godkänna ett sådant tillvägagångssätt eller om det tänker förbli helt objektivt och avböja att redovisa en ståndpunkt i frågan? 
Douglas Alexander,
   . – Europeiska unionen har en lång rad olika instrument för att hjälpa olika typer av jordbrukare. Inget av dem är, såvitt jag känner till, speciellt inriktat på alpina nötkreatursraser, men många riktas mot jordbrukare och ger bidrag till sådant som många EU-medborgare skulle förknippa med alpint jordbruk, t.ex. bruk av känsliga naturtyper och miljöer och för att bevara den biologiska mångfalden.
Till svar på ledamotens inlägg vill jag helt enkelt åter peka på de olika institutionernas ansvar för denna förordning. Om det finns återkommande frågor av den här arten föreslår jag att ledamoten, med tanke på kommissionens och ordförandeskapets olika ansvarsområden, vänder sig direkt till kommissionen. 
Talmannen.
Europeiska rådet kunde inte i juni nå fram till någon överenskommelse om den nya budgetplanen, som skall gälla för 2007–2013. Ett av hindren för detta var den nedsättning av medlemsavgiften som Förenade kungariket fått (den brittiska rabatten). Tänker det nuvarande ordförandelandet lägga fram för behandling i Europeiska rådet ett förslag om likabehandling av alla medlemsländer, alltså om avskaffande av de särskilda nedsättningarna av medlemsavgifterna för Förenade kungariket och vissa andra medlemsländer? 
Douglas Alexander,
   . – Ordförandeskapet är till fullo medvetet, som den brittiske premiärministern och jag har fastslagit vid ett flertal tillfällen i dag, om vikten av att nå en överenskommelse om den nya budgetplanen före årets slut, om vi kan. Vi kommer att arbeta för att lyckas med det. Ordförandeskapet har just genomfört en rad bilaterala möten med alla medlemsstater och de två anslutningsländerna för att fastställa den grund på vilken en sådan överenskommelse kan vila.
Mot bakgrund av dessa överläggningar hoppas ordförandeskapet kunna skissera ett förslag som kan läggas fram för rådet. Premiärminister Tony Blair sa i sitt brev till regeringscheferna inför det informella mötet i morgon på Hampton Court att han menar att en överenskommelse kan och bör nås vid rådets möte i december och att han personligen kommer att göra allt som står i hans makt för att lyckas med det.
Med detta sagt vill jag också framhålla att det vid Europeiska rådets möte i juni bekräftades mycket tydligt att ett enda land inte ensamt kan råda över om en överenskommelse nås om den nya budgetplanen – låt vara att det är ett land som innehar ordförandeskapet – utan alla 25 medlemsstater i Europeiska unionen måste arbeta för att se till att man når samförstånd. 
Esko Seppänen (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! I juni drevs denna fråga av ett fåtal länder, framför allt det nuvarande ordförandelandet Förenade kungariket. Då stjälpte ni effektivt förslaget som skulle ha tillåtit oss att komma fram till en budgetplan för 2007–2013. Nu när ni själva utarbetar förslaget uppkommer frågan om det bör utgöra ett slags paket. Jag skulle därför vilja fråga er detta: Finns det en möjlighet att den gemensamma finansieringen av jordbruket blir en del av detta paket och att medlemsstaterna därmed själva börjar betala en del av de obligatoriska jordbruksutgifterna? 
Douglas Alexander,
   . – Låt mig ta upp de båda frågorna i tur och ordning.
Först och främst vill jag säga att det, även om det skulle stämma överens med ledamotens fråga att Förenade kungariket skulle ha varit en helt isolerad minoritet vid Europeiska rådets möte i juni, faktiskt inte alls var så det låg till. Jag vet, för jag var där. Fem medlemsstater kunde inte gå med på det luxemburgska ordförandeskapets förslag. Vi var mycket tydliga med att det ur brittisk synvinkel fanns särskilda skäl som gjorde att vi inte kunde gå med på det. Det är emellertid inte på sin plats att jag i dag, med mitt uppdrag att företräda ordförandeskapet, redogör för eller upprepar de argument som framfördes från brittisk sida i juni.
Den brittiske premiärministern tog i sina inlägg i dag också upp jordbruket mer allmänt och sa att vi menar att det är nödvändigt att gå framåt med reformer för att möta de framtida utmaningar som Europeiska unionen kommer att stå inför under den nya budgetplanen.
Därutöver kan jag bara upprepa det som jag inledde mitt svar med, nämligen att vi, som den brittiske premiärministern i sina inlägg i parlamentet i dag tydligt har deklarerat, är ärliga i vår strävan att nå en överenskommelse om den nya budgetplanen, inte bara därför att det på något sätt skulle anses vara en framgång för det brittiska ordförandeskapet eller ligga i en medlemsstats intresse utan därför att det ligger i alla unionens medlemsstaters intresse att ha en budget som återspeglar unionens moderna, prioriterade mål i en tid av globalisering. Det har framförts särskilda krav från de nya anslutningsländerna – de s.k. A10-länderna – till ordförandeskapet, och de har återkommande gånger tagit upp sin tydliga önskan om säker framtida finansiering. Vi har lyssnat noga på dessa synpunkter i enlighet med vårt uppdrag som ordförande. I ljuset av de svårigheter som uppstod vid Europeiska rådets möte i juni har vi inte omedelbart lagt fram förslag utan snarare försökt lyssna till de synpunkter som uttryckts i andra medlemsstater. Vi menar att de politiska diskussionerna om den framtida finansieringen skulle tjäna på att man hade förberedande samtal om EU:s framtida inriktning, och därför har vi arrangerat ett informellt möte för regeringscheferna i morgon. Efter mötet på Hampton Court i morgon kommer vi att försöka göra konkreta framsteg för att möta de utmaningar som vi alla är medvetna om. 
Talmannen.
En studie av det nuvarande ordförandeskapet visar att det föredrar att inte ge direkta svar på direkta frågor under frågestunderna. Följer det medvetet mönstret från det brittiska underhuset, där landets ministrar sätter en ära i att avslöja så litet som möjligt, stick i stäv med verkliga demokratiska principer, eller planerar det att använda det kontinentala systemet att hjälpa medborgarna – som är de som betalar deras löner – genom att lämna konkret information när det får frågor, eftersom nu ordförandeskapet företräder rådet som helhet och inte underhuset? 
Douglas Alexander,
   . – Utkast till svar på muntliga frågor vid frågestunden utarbetas av rådets sekretariat i samarbete med ordförandeskapet och medlemsstaterna för att ge så korrekta svar som möjligt på de frågor som ledamöterna i denna kammare ställer.
Jag vill dock påminna om att rådets ordförande under frågestunden agerar som rådets företrädare och följaktligen måste avböja att svara på frågor som ligger utanför rådets kompetens, t.ex. frågor som enbart rör inrikespolitik. 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ),
   . – Jag tackar rådets ordförande för svaret och för att han har nått fram till fråga nr 17. Vid de föregående två tillfällena tog tyvärr tiden slut och min fråga besvarades inte.
Min fråga är en uppföljning. Jag menar att ordförandeskapet vid den förra sammanträdesperioden i Strasbourg ensidigt beslutade att förändra systemet för besvarande av frågor så att hela rådet nu skulle vara inblandat. Jag har förstått att talman Josep Borrell Fontelles har gjort en formell framställan och bett att vi ska återgå till det system som har fungerat bra i Europaparlamentet i närmare 30 år. Jag vill be er att skyndsamt göra så. Det är möjligt att vi inte är så många här, men de som kommer hit sätter stort värde på detta tillfälle och önskar att de frågor som inte kan besvaras nu inte skjuts upp ytterligare. 
Douglas Alexander,
   . – Jag kan försäkra er, i samband med den pågående dialogen med talman Borrell, att det inte finns någon som helst avsikt att begränsa ministrarnas förmåga att ställas till svars och svara på direkta frågor från ledamöterna i den form som vi nu har nöjet att tillämpa. Jag vet inte om vi båda tycker att det är ett nöje, men ni gör det definitivt! Jag kan också försäkra er att det inte låg någonting personligt i att vi inte lyckades nå fram till fråga nr 17 vid de två tidigare frågestunderna.
Jag menar att det är viktigt att ministrar tar sitt ansvar att försöka besvara de frågor som framställs. På grundval av min växande erfarenhet av att besvara frågor här i Europaparlamentet vill jag säga att det ställs direkta frågor till oss som berör nationella intressen snarare än ordförandeskapets ansvarsområde och att det, oundvikligen, återspeglas i de svar som ges. 
Talmannen.
   – Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har löpt ut kommer frågorna nr 18–46 att besvaras skriftligen.(4)
Frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om Afghanistan. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Fru talman! Förra månaden gick närmare 7 miljoner afghaner till valurnorna för att välja ett parlament, för första gången på 36 år. Det var kulmen på en politisk övergångsprocess som man enades om i Bonn för fyra år sedan.
Jag besökte Afghanistan i början av september för att studera valförberedelserna och själv se det konkreta resultatet av vårt bistånd på plats. Jag hade också möjlighet att diskutera de utmaningar som ligger framför oss och nästa fas av stabiliseringsprocessen såväl med president Hamid Karzai och hans ministrar som med det civila afghanska samhället och med FN. Därför vill jag ta tillfället i akt att säga några ord om valet, förberedelserna för perioden efter Bonn och det framtida förhållandet mellan EU och Afghanistan.
Europeiska unionen har stött valet i Afghanistan nyligen på flera sätt. Det är ingen överdrift att säga att valet inte kunde ha skett utan Europeiska unionen, däri inbegripet medlemsländernas bidrag. Vi finansierade 40 procent av budgeten för valet och bidrog med 159 miljoner euro.
Vi har också försökt öka insynen genom ett valobservatörsuppdrag från EU under ledning av Emma Bonino, som är här i dag. Valobservatörerna har följt utvecklingen sedan juli. De har också kunnat dra nytta av samarbetet med en observatörsdelegation från parlamentet under ledning av José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra, som också är här i dag. Vi kan nog säga att EU:s valobservatörsuppdrag var den största enskilda internationella observatörsgruppen i landet. Dess närvaro var högst betydelsefull.
Valobservatörerna har, i sitt preliminära utlåtande, rapporterat att själva valdagen var i det stora hela lugn, att processen fram till valdagen allmänt hade skötts bra och att valet utgjorde ett steg framåt för den demokratiska utvecklingen i Afghanistan. Men man tog också upp ett antal problem, t.ex. hela valkampanjen, valet av valsystem och hanteringen av klagomål. Jag har förstått att valfusk och oegentligheter har upptäckts i vissa provinser under rösträkningen. Valobservatörerna har uppmanat valmyndigheterna att skyndsamt ta itu med dessa frågor.
Jag skulle vilja gratulera Emma Bonino till det förträffliga arbete hennes grupp har uträttat hittills. Jag ser fram mot den slutliga rapporten som kommer att innehålla en heltäckande utvärdering av hela valförfarandet liksom rekommendationer inför kommande val. Emma Bonino kommer att resa till Kabul på nytt före årets slut för att lägga fram rapporten för berörda parter.
Vad följer då härnäst, efter Bonnprocessen? Afghanistan har haft en lång väg att gå sedan talibanregimen föll. Jag är stolt över att Europeiska kommissionens bistånd har haft en påtaglig effekt. Vi har fullföljt arbetet med en kombination av synlig återuppbyggnad, hållbar kapacitetsutbyggnad och förbättringar i det vardagliga livet för det afghanska folket. Vi är på väg att överlämna den summa om 1 miljard euro som vi utlovade i Tokyo för tiden 2002–2006.
Om vi tänker tillbaka på det kaos, den förödelse och det förtryck som rådde i Afghanistan för fyra år sedan är det uppenbart att landet har gjort framsteg. Fem miljoner barn är åter tillbaka i skolan, och en tredjedel av dem är flickor. Av barnen har 80 procent blivit vaccinerade mot mässling och polio. Man bygger vägar, skolor och sjukhus, och många av dem är redan i bruk.
Situationen är dock fortfarande skör, och förbättringarna är ännu inte helt hållbara. Det är uppenbart att landet fortfarande har lång väg kvar. Mera arbete krävs, särskilt i fråga om bra styrning, rättssäkerhet, säkerhet, arbete mot narkotika och för utveckling. Därför välkomnar jag varmt FN:s idé som kom i slutet av augusti om en större internationell konferens, förhoppningsvis i början av 2006, för att dra upp linjerna för en överenskommelse mellan Afghanistan och det internationella samfundet om vad som ska ske efter Bonnavtalet. Europeiska unionen kommer att vara en betydelsefull deltagare i den konferensen.
Vad bör denna överenskommelse innehålla? Den bör särskilt fokusera på afghansk äganderätt och hållbarhet. En hållbar stabilisering är inte möjlig med mindre än att den afghanska sidan vill och kan ta större ansvar för övergångsprocessen och för att göra den hållbar. Bonnavtalet visade på värdet av entydiga mål och tidtabeller för att se till att man kommer i gång. Vi bör alltså sträva efter att sätta upp tydliga riktmärken i avtalet efter Bonnöverenskommelsen. Det skulle också vara bra med någon form av gemensam afghansk och internationell övervakning av utvecklingen. Avtalet bör vara ömsesidigt: Det bör innehålla tydliga åtaganden från den afghanska sidan och åtaganden från världssamfundet om fortsatt ekonomiskt, politiskt och militärt stöd.
Slutligen vill jag ta upp Europeiska unionens roll. Europeiska unionen och dess medlemsstater har spelat en viktig roll i Afghanistan. Tillsammans stod vi för en tredjedel av de 12,5 miljarder US-dollar som utlovades vid konferenserna i Tokyo och Bonn. EU:s medlemsstater bidrar för närvarande med 80 procent av trupperna i den internationella säkerhetsstyrkan (ISAF). EU:s särskilde representant i Afghanistan, Francesc Vendrell, har gjort ett mycket gott politiskt arbete.
Inom ramen för det brittiska ordförandeskapet diskuterar vi för närvarande med president Hamid Karzais regering en gemensam deklaration om ett partnerskap mellan EU och Afghanistan. Detta skulle vara en viktig politisk signal om EU:s fortsatta engagemang för Afghanistan. Det skulle också tydliggöra våra förväntningar och vilken typ av utveckling som vi vill stödja i Afghanistan på områden som förvaltning, utveckling och mänskliga rättigheter. Det är min förhoppning att diskussionen kan slutföras de närmaste veckorna så att det partnerskapet kan vara på plats före en eventuell konferens om vad som ska följa efter Bonnprocessen och så att det kan bidra till att styra diskussionerna där.
Avslutningsvis vill jag säga att jag menar att Europeiska unionen kan och bör spela en viktig roll i arbetet för att nå framgång efter Bonnavtalet. Kommissionen kommer i vilket fall som helst att fortsätta sitt engagemang. 
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra,
   . – Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner, dels till hennes positiva och aktiva åtagande att konsolidera demokratin i Afghanistan, dels till att mycket välbetänkt ha skickat observatörer till valet i ett land som just nu lever under väldigt svåra omständigheter. Detta har garanterat närvaron för Europeiska unionen, som är vid liv trots den kris som vi går igenom. Och debatten som vi har hållit i kväll tillsammans med rådets ordförande, den brittiske premiärministern Tony Blair, visar tydligt att vi inte är helt försjunkna i våra egna problem utan att vi är solidariska med andra länder som lider och som upplevt extremt svåra förhållanden, vilket är fallet med Afghanistan.
Det gläder mig att se att ledamöterna i Europaparlamentets delegation är här idag. Jag ser Robert Evans, Karin Scheele, min vän Philippe Morillon, baronessa Nicholson of Winterbourne och Jürgen Schröder. Jag vill ta tillfället i akt under denna debatt i kammaren att, precis som under den presskonferens som vi höll tillsammans med Emma Bonino i Afghanistan, hedra minnet av de kandidater som dog under valprocessen, valarbetarna och framför allt de EU-medborgare som fick sätta livet till under den ädla uppgiften att hjälpa landet att konsolidera demokratin.
Jag tänker på den franske soldaten som omkom när vi utförde vårt uppdrag och även de sjutton modiga spanska soldater som omkom i en helikopterolycka. Till deras minne uttryckte vi tacksamhet och erkännande när vi besökte Herat, där huvudkontoret låg, samt under vårt besök hos guvernören, presidenten, FN-myndigheterna, kvinnliga kandidater och Natostyrkornas lokala befälhavare i landet.
Rent generellt vill jag säga att ledamöternas uppdrag stämde helt överens med slutsatserna efter det fantastiska arbete som Emma Bonino utfört. Även politiskt redovisade vi våra synpunkter på de prioriteringar som Europeiska unionen bör följa i framtiden.
Vi tror i grunden på en konsolidering av demokratin i det landet, både ur institutionell synvinkel och i fråga om respekten för de mänskliga rättigheterna. Speciellt gäller det kvinnors rättigheter, för en demokratisk utveckling kan inte uppnås i ett land utan deltagandet av såväl män som kvinnor och deras rätt att själva bestämma över sin egen framtid.
Fru talman! Europaparlamentets delegation framförde åsikten att vårt parlament bör bidra till processen efter Bonn och stå värd för och organisera en bred konferens där kommissionen, de medlemsstater som deltog i Natos gemensamma åtgärder och självklart de nya ledamöterna i det afghanska parlamentet deltar, för att de på så sätt ska kunna fortsätta definiera och staka ut sin egen framtid.
Vi anser också att det var viktigt att Europaparlamentet gav sitt fulla stöd åt det gemensamma uttalande som kommissionen kommer att underteckna tillsammans med de nya myndigheterna och den afghanska regeringen, samt när det gäller att skapa en institutionell ram och en kanal för det breda och generösa samarbete som vårt parlament har visat.
Vidare vill vi uppmana kommissionen att undersöka om vi i framtiden bör ingå ett brett associeringsavtal som skulle kunna ligga till grund för ett institutionellt samarbete i framtiden.
Fru talman! Vi känner oss mycket lugnade efter kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldners uttalande. Hon sa att Europeiska unionen kommer att fortsätta att bidra till att Afghanistan, som hittills har lidit så mycket, ska få njuta frukterna av fred, förståelse, samverkan och försoning.
Jag vill avsluta, fru talman, med att tacka Emma Bonino, som vi haft ett fantastiskt samarbete med, för den gästfrihet och det stöd hon visade Europaparlamentets delegation. 
Robert Evans,
   . – Fru talman! Förra månadens val i Afghanistan var en betydelsefull milstolpe, och jag kan bara instämma i hyllningarna till Emma Bonino och hennes medarbetare för det arbete de har gjort. Detta var faktiskt de första parlamentsvalen sedan 1979. Valdeltagandet, över 50 procent, står sig bra i konkurrens med andra val i världen.
Det fanns problem, men de som vill kritisera – inte nödvändigtvis personer här i parlamentet – bör komma ihåg utgångspunkten. Kommissionsledamotens ordval ”kaos” och ”förödelse” var en bra sammanfattning. Afghanistan är fortfarande långtifrån perfekt; landet har haft en lång väg att gå. Vi var, som valobservatörsgrupp, mycket stolta över att bevittna inte bara att kvinnor kom för att rösta i vallokalerna – många av dem hade valt att inte bära burka, vilket är deras val – utan också att många kvinnor var valförrättare och även att kvinnor ställde upp som kandidater i valet. Vi vet nu att många kvinnor blev valda. Afghanistan, med alla sina problem, har gått en lång väg.
Ett av de första namnen på listan som tillkännagjordes som vald var kvinnorättsaktivisten Malalai Joya. Hon kommer att vara en av de 62 kvinnliga ledamöterna i parlamentet, en stor framgång och helt otänkbart för kort tid sedan. Några av dem kom in i parlamentet av egen kraft och några tack vare 25-procentsgränsen. Några gamla spöken från Afghanistans våldsamma förflutna har dock dykt upp på nytt medan andra resultat har sipprat fram.
Vid valobservationen förklarade president Hamid Karzai sitt val av valsystem, eller rättare sagt av valsystem – som också kommissionsledamoten har hänvisat till – som grundas på röster på enskilda personer som inte kan överföras. Det innebär att inget politiskt parti måste stå på valsedeln utan de röstande får en lista med hundratals namn att välja mellan. Gömda i dessa namnlistor finns människor vars bakgrund bäst kan beskrivas som icke tillfredsställande, några enligt människorättsorganisationer delaktiga i krigsförbrytelser. Den tidigare guvernören och talibanen Maulavi Mohammadi som, även om han inte var personligen ansvarig, i varje fall bevittnade förstörandet av Buddhastatyerna, valdes i en provins med mindre än 10 procent av rösterna, något som många anser vara en brist i systemet. Mullah Raketi, talibansk militär befälhavare, valdes i en annan provins.
Det är ingen lätt uppgift som ligger framför president Hamid Karzai. Det gäller att hjälpa de olika krafterna att förenas i ett användbart, praktiskt och effektivt lagstiftande organ. En av de utmaningar som de står inför och som är oerhört viktig är att ta itu med landets allvarliga drogproblem, som kommissionsledamoten också tog upp. Militären, polisen och de rättsvårdande myndigheterna måste arbeta tillsammans med alla internationella organ för att finna alternativ för vallmoodlarna. Ett annat problem är att det är så skrämmande lätt att få tillgång till vapen, vilket vi märkte mycket tydligt i Kabul och övriga Afghanistan.
Förra året talade det nederländska ordförandeskapet mycket om sina planer på att stötta och hjälpa Afghanistan. De planerna får inte falla i glömska. Valobservatörsuppdraget, som jag är stolt över att ha deltagit i, måste ingå i en längre och djupare process med stöd till Afghanistan. 
Emma Bonino,
   –Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill ta detta tillfälle i akt för att på kammarens vägnar tacka ledamöterna i min kärntrupp, långtidsobservatörerna och de personer som tillbringade fyra månader med mig i detta fantastiska men väldigt svåra land under väldigt spända och ovanliga, men ibland också känslomässiga och inte speciellt lätta, förhållanden. Ni kommer aldrig att träffa dem, men de existerar och de var där under EU-flagg. Jag anser att de gjorde bra ifrån sig som representanter för demokratin, som är den gemensamma grunden för oss alla och det grundläggande värde som vi vill stödja.
Delegationen kommer att offentliggöra sin slutrapport om valet efter samråd med kommissionen. Vi kommer också, återigen efter samråd, för första gången att utarbeta en rapport om demokratiseringen och dess framsteg. Naturligtvis hade valprocessen sina obehagliga inslag, vilket vi dessutom hade räknat med i förhandsförklaringen. Men det förekom vissa orosmoment, som till exempel arresteringen av Mohaqui Nasab – en journalist som är redaktör för en veckotidskrift om kvinnors rättigheter – som förklarades olaglig till och med av representanter för de afghanska myndigheternas mediekommission. Det är bekymmersamt, och jag hoppas att EU-institutionerna påpekar detta för våra afghanska vänner och landets myndigheter, eller påminner dem om behovet av att respektera både lagen och rättsstatens principer.
Med tanke på vad ni sa om en framtida uppföljning av Bonnkonferensen vill jag dessutom betona två saker. För det första måste vi vara medvetna om att detta är ett åtagande på medellång till lång sikt, oavsett vilken formel som godkänns. För det andra vill jag framhäva den regionala dimensionen, som är så viktig om Afghanistan ska lyckas. Oavsett om man talar om säkerhet, handel eller ekonomisk utveckling så är den regionala dimensionen definitivt någonting att ta i beaktande.
Dock stämmer det också att Afghanistan är ett av de länder där ett internationellt åtagande, speciellt från EU, kan göra skillnad. Afghanistan är ett land fångat mellan en möjlig framtid och ett alltför omodernt förflutet. Enligt min åsikt har landet dock de mänskliga resurser som krävs för att kunna se framåt. Jag anser det vara framtiden när tusentals unga flickor kan ses komma ut från skolan i svarta uniformer och vita huvuddukar, med normala böcker i sina fickor, även om det fortfarande kan dröja många år innan det förverkligas fullt ut. Det är dock just i områden som detta som vi kan göra en skillnad, men inte på egen hand. Våra amerikanska vänner måste också stanna kvar i landet vid en tidpunkt då det fortfarande finns svårigheter på säkerhetsfronten, samtidigt som de förhoppningsvis uppträder med större respekt för lokala traditioner, något som inte alltid är fallet.
Jag anser fortfarande att en framtid är möjlig. Det beror självklart på det afghanska folket men även på oss. Jag antar att det var detta hopp och detta åtagande som motiverade ert besök hos oss, liksom besöket från EU-delegationen, samt även vår närvaro där under så många veckor. En närvaro som, enligt min åsikt, också gjorde sig förtjänt av det afghanska folkets respekt och tacksamhet. 
Marie Anne Isler Béguin,
   . – Fru talman, fru kommissionsledamot! Först och främst vill jag på min kollega Angelika Beers vägnar be om ursäkt. Hon kan tyvärr inte delta i denna debatt, men hade väldigt gärna velat vara här idag. Som våra parlamentskolleger har sagt anser jag att vi kan vara väldigt nöjda med parlamentsvalet i Afghanistan den 18 september 2005. Även om det förekom en del våldsamheter under de sista månaderna, speciellt mot kandidater och rösträknare, kunde själva valet genomföras utan våldsamheter. Detta är ett gott omen för resan mot demokrati och rättsstatsprincipen i Afghanistan.
Just nu behöver vi européer klargöra våra åtaganden på fältet. Vi stöder en utvidgning av den internationella säkerhetsstyrkans (ISAF) uppdrag, eftersom det uppdraget består av återuppbyggnad och nationsbyggande. Detta uppdrag är viktigt, fru kommissionsledamot, för det skapar ett gynnsamt klimat för landets utveckling efter decennier av konflikter.
I det avseendet måste en väldigt viktig punkt betonas: vi får inte blanda ihop de två uppdragen, ISAF:s och Operation varaktig frihet. Den senare, som leds av Förenta staterna, har som mål att bekämpa terrorismen, med andra ord talibanerna. Detta är krigsoperationer. Om vi blandar ihop dessa två uppdrag kommer vi att förlora befolkningens förtroende och skada uppdragets goda anseende.
Dessutom kommer det att göra situationen väldigt svår för de icke-statliga organisationer som för närvarande samarbetar med ISAF. Vi måste även ta upp frågan, som ni gjorde, fru kommissionsledamot, om narkotikan i landet. Vi behöver en plan som ser till alla aspekter av detta problem och som i samma utsträckning påverkar jordbruks- och hälsosektorn samt den afghanska ekonomin i allmänhet. Givetvis påverkar detta problem även grannländerna.
Jag skulle vilja ta upp en sista viktig punkt. President Karzais nuvarande regering har undertecknat ett avtal om att amerikanska trupper ska stationeras i Afghanistan på obestämd tid. Vi anser inte att detta gynnar stabiliteten i regionen. När nationsbyggandet väl är färdigt kommer Afghanistan att vara en suverän stat utan behov av utländska trupper. 
Luisa Morgantini,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Jag beklagar att jag inte kunde delta i valet i Afghanistan. Jag skulle gärna ha gjort det, men Europaparlamentets d’Hondt-system hindrade mig.
Jag är fullständigt övertygad om att de förändringar som är på gång i Afghanistan är konkreta, effektiva och verkliga. De är dock långsamma, svåra och komplicerade. Ett exempel på den ökande demokratin kommer faktiskt från en flicka, Malalaia Joya, 26 år, som jag lärde känna i Afghanistan när hon var 18 år. Hon var hemligt engagerad i kvinnors utbildning och har nu blivit vald i en av de svåraste provinserna i Afghanistan. Det var hon som för två år sedan i Loya Jirga klart sa ifrån: ”Krigsherrarna är fortfarande kvar.”
Det faktum att en sådan kvinna, med alla de påfrestningar och hot som hon måste ha utstått, lyckas bli vald – och jag är säker på att hon kommer att bidra till uppbyggandet av demokratin i Afghanistan – är någonting extraordinärt och anledningen till att jag anser att dessa val har varit positiva. Jag vill också tacka Emma Bonino – som jag litar på, även om vi har olika uppfattning i många frågor, som till exempel Mellanöstern, men vars demokratiska grundinställning jag har fullt förtroende för – för hennes närvaro i Afghanistan, och det gläder mig att Europeiska unionen kunde spela en så positiv roll.
Om Malalaia Joya är ett exempel på det nya Afghanistan, så är även Omar det. Det är en pojke som jag lärde känna när talibanerna fortfarande var kvar och som sa: ”Jag vill leva: det är inte bara för kvinnornas skull som jag slåss mot talibanerna, utan det är också för min egen, därför att jag inte vill vara tvungen att ha skägg, och jag vill lyssna på musik.” Han har också blivit vald, vilket jag tycker är ytterligare ett extremt positivt tecken.
Vi kan dock inte bortse från de komplexa och svåra val som president Karzai står inför. Han har faktiskt valt att inte straffa krigsherrarna, något som till exempel Human Rights Watch anser att han borde göra. I stället har han valt vad som för närvarande kanske är den enda möjliga vägen för honom, nämligen att också låta krigsherrarna ställa upp i valet.
Jag anser dessutom att det finns ett allvarligt problem med den internationella säkerhetsstyrkan, som utan tvivel spelar en extremt positiv roll, även om jag personligen är emot all militär inblandning. Den roll som de amerikanska styrkorna spelar är dock inte till någon hjälp vid konfliktlösning, försoning och utveckling i Afghanistan. Jag tänker nu inte bara på den förfärliga synen av två brända talibanska kroppar – eller så kallade talibaner, i slutändan anses alla vara talibaner – utan jag talar om bristen på lag och ordning och regler, vilket man till exempel kan se i fängelset i Bagram, där talibanerna hålls fångna utan några kontroller.
Det är på grund av vårt behov av att diskutera, förstå och förändras tillsammans som jag anser att vi inte bör undvika sanningar, som att döma av reaktionerna från de afghaner som vi sett på TV kan komma att skapa konflikt. I det avseendet anser jag att rollen som EU spelar här är väldigt viktig. Jag vill tacka inte bara kommissionsledamoten utan också hela Europeiska unionen, som arbetar på ett alternativt sätt för att se till att demokratin främjas i Afghanistan. För att kunna uppnå detta mål behöver vi dock arbeta mycket hårt med att stödja de offentliga institutionerna, så att både de icke-statliga organisationerna och civilsamhället kan göra sina röster hörda. 
Vytautas Landsbergis (PPE-DE ).
   – Än så länge är Afghanistan det enda fallet där en terroristorganisation med känd adress har förklarat krig mot världens mäktigaste demokratiska stat. Adressen var en bakåtsträvande stat, som skyddade en specifik terroristorganisation, det var Afghanistan styrt av Talibanpartiet. Därmed kunde den demokratiska alliansen rikta sin vedergällning mot en definierbar geografisk punkt som avlägsnade talibanernas tyranni och öppnade för möjligheten till demokrati för det afghanska folket. Det var svårt att inte beröras av åsynen av ett stort antal vanliga människor, speciellt kvinnor från landsbygden, som för första gången i sina liv gick till valurnorna i hopp om ett bättre system, frihet och respekt för alla människor. Vi kommer att få se att ingen terroristorganisation, även om de kanske har stöd sedan talibanerna avlägsnats, gör om misstaget att ge ut sitt visitkort med en specifik adress att slå till mot. De har tvingat in andra i en situation där allt de kan göra är att försvara sig, och det skapas ännu mer förvirring när terrorister från Jordanien, Iran, Saudiarabien och andra håll, som är aktiva i Irak, inte kallas för angripare, utan rebeller. Hur som helst håller Afghanistan, den plats där det globala kriget mot terrorn startade, redan på att skapa en demokrati. Irak befinner sig nu i den ödesdigra frontlinjen i fanatikernas totalkrig mot väst, medan Afghanistan ligger nästan helt bakom den fronten. Icke desto mindre är möjligheten till demokrati och mänskliga rättigheter i Afghanistan ett stort test för alla. Europeiska unionen har gjort en betydande insats, och hela Europa måste hjälpa till i den historiska uppbyggnaden av den nya staten. Jag är stolt över att mitt land, Litauen, hjälper till genom att ansvara för en hel region. Litauerna hjälper till att bygga det nya Afghanistan. Fler europeiska stater skulle kunna göra detsamma. Framgång i Afghanistan innebär samtidigt den första förlusten för fronten av globala terrorister och ett hopp om att denna nya typ av totalitär aggression ska kunna drivas tillbaka. Tack. 
Karin Scheele (PSE ).
   – Fru talman! Som deltagare i den delegation som skickades att övervaka valet vill jag rikta mitt varmaste tack till vår ordförande José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra för delegationens utmärkta arbete i Afghanistan, och självklart också till Emma Bonino, som ledde Europeiska unionens observationsuppdrag, samt till Europeiska unionens långtidsobservatörer, som gjorde ett förträffligt arbete och även fortsätter att göra det.
Som så många redan betonat idag betyder detta val ett steg i Afghanistans demokratiska utveckling. Jag skulle därför vilja koncentrera mig på den enskilda frågan om de afghanska kvinnornas deltagande i det politiska livet. Medan talibanernas regim fortfarande var vid makten läste vi självklart en hel del om förtrycket av de afghanska kvinnorna, och det är med stor glädje som man av valresultatet kan sluta sig till att kvinnor utgör 27 procent av de kommande parlamentsledamöterna. Kvoteringen med 25 procent kvinnor har varit mycket användbar i det här avseendet.
Men jag tänker inte bortse från det uppenbara faktum att det inte kommer att räcka med kvoter eller att hålla givarländerna på gott humör för att de afghanska kvinnorna i framtiden ska kunna delta mer i det politiska livet och se sin social position förbättras. De sociala indikatorerna visar tydligt att situationen fortfarande är väldigt svår. Det betyder mycket att ledaren för vår delegation, José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra, under en presskonferens i Afghanistan sa att Europeiska unionen kommer att granska de mänskliga rättigheterna, och då framförallt kvinnornas rättigheter, när man bevakar utvecklingen i Afghanistan.
Man måste även nämna de villkor som vissa icke-statliga organisationer måste arbeta under i Afghanistan. Kommissionen måste göra alldeles klart att de icke-statliga organisationerna alltid kommer att vara våra partner, för att förhindra att de utsätts för förtryck. 
Nicholson of Winterbourne (ALDE ).
   – () Fru talman! Benita Ferrero-Waldner slog an den rätta tonen i början av sitt anförande när hon sa att detta var ett historiskt ögonblick: det första valet på årtionden och vad vi tror det första parlamentsvalet någonsin där kvinnorna har rösträtt.
Jag tyckte personligen att det var en stor ära att få ingå i den grupp som fick möjligheten att bevittna denna betydelsefulla händelse. Jag vill framföra ett hjärtligt tack till vår kollega Salafranca Sánchez-Neyra, som var en så fantastiskt god ledare. Detta är den andra gången som jag har arbetat nära tillsammans med honom vid ett val; innan dess arbetade vi tillsammans i Libanon. Jag vill också tacka min kollega sedan lång tid tillbaka som jag alltid har beundrat, Emma Bonino, som har varit engagerad i Afghanistan under en lång tid. Hon var tillräckligt modig för att resa dit medan talibanerna hade makten. Det finns få kvinnor som kan uppvisa ett sådant mod och engagemang som hon, och hon fortsätter sitt arbete.
Jag valde att övervaka de vallokaler som enbart var avsedda för kvinnor. Jag såg tusentals kvinnor, de flesta i burkor med beslöjade ansikten. Naturligtvis vek de upp slöjorna när de kom in i vallokalerna som enbart var avsedda för kvinnor. De kunde inte göra så mycket när de var där. Några ägnade en halvtimme åt desperata försök att förstå vad papperet framför dem betydde, vad man skulle göra och hur man skulle göra en markering. De hade ingen utbildning. Låt oss inte glömma att Afghanistan är ett av de två fattigaste länderna i världen. Landets hälsostatistik kan bara jämföras med Somalias. Vi kommer att hjälpa Afghanistan i många år framöver med utbildning och förebyggande hälsovård – det grundläggande. Det är rätt och riktigt att vi gör detta.
Vi bör dock också komma ihåg de människor från Europeiska unionen som redan har offrat sina liv för Afghanistan. Under ledning av Salafranca Sánchez-Neyra fick vi bevittna en fantastisk och rörande hyllning till de 17 döda spanska soldater vars namn för alltid kommer att bevaras på den plats där de dog. De offrade sina liv för det afghanska folkets framtid.
Vi får inte ge upp. Landet lider av stor fattigdom. Vi kommer att finnas där under en mycket lång tid, men det är den sortens arbete som passar så fantastiskt bra för Europeiska unionen.
Georgios Toussas (GUE/NGL ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Folket i Afghanistan har i decennier fått betala med blod och fruktansvärd förödelse för den ständiga imperialistiska inblandningen på grund av landets enorma geostrategiska betydelse.
De amerikanska och europeiska imperialisternas hycklande intresse för terroristattacker, mänskliga rättigheter och demokrati i Afghanistan är en förolämpning och ett hån mot historien eftersom det var de som gav sitt politiska, moraliska, ekonomiska och militära stöd till den blinda och mest reaktionära utav krafter, för att på så sätt kunna blockera vägen mot utveckling för det afghanska folket och förvandla landet till en avancerad militärbas.
Kriget släpptes löst 2001 av Förenta staterna och Νato med Europeiska unionens samtycke och hade som mål att uppnå militär och politisk kontroll över det land som idag är ockuperat.
Därmed har en av Förenta staternas största baser byggts upp, vilket hotar grannländerna. Landet har fallit offer för USA:s maktgalna tjänare, och den enda synbara utvecklingen är odlingen av och handeln med opium.
Ansträngningarna hos Förenta staternas och EU:s medlemsstaters ockupationsarméer är inriktade på att stabilisera makten och skapa regeringar som de kan ha fullständig kontroll över.
Förutsättningen för en lösning som gynnar folket är att alla ockupationsstyrkor lämnar landet och att medborgarna själva, mitt uppe i verkligen förfärliga svårigheter, får hitta sin egen väg till fred och självständighet. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Fru talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten och Emma Bonino för hennes proaktiva strategi. Jag vill också tacka José Ignacio Salafranca, som ledde delegationen, för hans arbete.
Denna fråga är extremt komplex. Afghanistan kan se tillbaka på en stolt historia då afghanska ”highlanders” kämpade mot angripare. Samtidigt är det otvivelaktigt så att landet kan sägas exportera narkotika till resten av världen. Det gläder mig att Europeiska unionen inte vänder Afghanistan ryggen och att EU:s skattebetalare, för att säga det rent ut, betalar för demokratifrämjande åtgärder i ett land som Gud och resten av världen kan tyckas ha glömt bort. Det säger sig självt att det skulle vara inget mindre än en katastrof ifall amerikanarna var de enda som visade något intresse för Afghanistan. Oavsett kostnaderna gläder det mig att Europeiska unionen finansierar den svåra och omständliga demokratiuppbyggnaden i Afghanistan och att vi konkret stödde dem under det senaste valet. Jag anser att detta var en vändpunkt, även om det återstår att se hur länge trenden håller i sig.
Vi bör självklart hålla i minnet att många länder utövar ett inflytande på Afghanistan, oavsett om det är politiskt eller ekonomiskt. Det är värt att uppmärksamma att landet helt klart står i fokus för iranska och pakistanska intressen, liksom amerikanska intressen.
Man bör även nämna det något otroliga faktum att den breda majoriteten av Afghanistans inkomster kommer från narkotikahandeln, där den statliga budgeten endast täcker en tredjedel av statstjänstemännens löner. Utan stöd från Förenta staterna och Europeiska unionen skulle landet helt enkelt inte kunna existera. Vi bör fråga oss själva om Afghanistan inte skulle exportera terrorism till resten av världen i ännu större utsträckning än vad de gör idag om det inte var så att vi gav dem ekonomiskt stöd. Jag anser det vara värt att stödja deras demokratiseringsprocess.
Ytterligare en punkt bör tas upp. Det är ett välkänt faktum att européer värderas högre, eller kanske är mer accepterade, i Afghanistan än våra amerikanska vänner. Detta är en signal om att Europeiska unionen bör bry sig mer om Afghanistan och att vi bör behålla vår närvaro i landet. Jag vill tacka alla parlamentsledamöter som hissade EU-flaggan i Afghanistan och visade det afghanska folket att vi ville hjälpa dem.
Jag anser att denna debatt bevisar Europaparlamentets intresse för denna nyckelfråga. Afghanistan är inte något land långt borta utan ett konkret europeiskt problem. 
Jürgen Schröder (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot! Jag vill börja med att varmt tacka Emma Bonino och José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra för ett suveränt jobb med att leda oss runt i Kabul. Jag vill också uttrycka min tacksamhet till alla de parlamentsledamöter som var med oss där.
Jag vill återvända till ett ämne som har dykt upp ett antal gånger i kväll, nämligen kritiken mot Afghanistan, ett land som jag anser har tagit ett gigantiskt steg framåt och håller på att ta ännu fler. Vi bör vara väldigt, väldigt omdömesgilla i vår kritik; vi européer har ingen rätt att peka finger åt detta land som har lidit så mycket och säga till dem vem som borde bli straffad och vad som har gått fel.
Naturligtvis har många saker gått snett och ännu fler kommer att göra det, men låt oss se på Europas historia under det förra seklet, t.ex. mitt hemlands historia: Till och med i den gamla förbundsrepubliken, efter andra världskriget, tilläts många personer med länkar till den gamla regimen vara i civil tjänst och göra karriär. Nyligen har dessutom väst – som vi tillhör – börjat flirta med den före detta sovjetiska nomenklaturan; att stå på god fot med forna KGB-chefer har blivit något som det kan skrytas om och så vidare. Jag vill avråda från att hela tiden tala om för Afghanistan, utifrån vår egen position, vad de ska göra.
En hel del bra saker håller på att hända; jag blev speciellt imponerad av den mottaglighet och det engagemang som ungdomarna visade. Det var många ungdomar som hjälpte till vid vallokalerna, och när vi frågade dem vad de helst av allt ville ha svarade de ”Vi vill ha utbildning, utbildning, utbildning”.
Avslutningsvis skulle jag verkligen vilja att parlamentet upprättar en delegation för förbindelserna med Afghanistan, för jag anser det vara det bästa sättet att hjälpa parlamentsledamöterna där. 
Józef Pinior (PSE ).
    –  Fru talman! Jag vill visa det afghanska folket och landets myndigheter, framför allt president Karzai, min uppskattning av att de har lyckats hålla fria val. Detta är ett avgörande steg i upprättandet av demokrati och fred i Afghanistan. Femtusensjuhundra kandidater ställde upp i valet som hölls den 18 september i år till provinsråden och till Wolesi Jirga, underhuset i nationalförsamlingen, och den siffran inkluderade 575 kvinnor.
Ett mått på problemens omfattning är att 26 000 vallokaler öppnades över hela landet. Valsedeln för Kabul, för att ta ett exempel, var sju sidor lång och inkluderade 617 kandidater som ställde upp för de 62 platserna i valkretsen. 30 procent av platserna i Wolesi Jirga och provinsråden är reserverade för kvinnor. Medan antalet röstande kvinnor i presidentvalet 2004 var över tre miljoner, så var det över 7 000 kvinnliga förstagångsväljare som registrerade sig för valet i år, vilket motsvarar 44 procent av förstagångsväljarna.
Detta är endast det första steget mot demokrati i Afghanistan. Europaparlamentets förvalsdelegation, som besökte Afghanistan den 14–19 juli i år under ledning av Elmar Brok, ordförande i utskottet för utrikesfrågor, och Luisa Morgantini, ordförande i utskottet för utveckling, hade möten med valkandidaterna, kvinnoorganisationer, människorättsgrupper och icke-statliga organisationer i Kabul, Herat och Bamiyan. De människor vi mötte var hoppfulla att demokratin skulle segra, även om de också oroades av hoten mot denna process.
Som jag ser det är de huvudsakliga hoten säkerheten i landet, våldet mot kvinnorna och korruptionen. Många forna militära ledare som anklagas för kränkningar av de mänskliga rättigheterna och andra förbrytelser ställde upp i valet och vann platser. Det finns också en risk att kriminella element, framförallt narkotikabaroner och narkotikasmugglare, kommer att få inflytande över landets politik. Europeiska unionen måste göra allt som står i dess makt för att stabilisera demokratin och det framväxande civilsamhället i Afghanistan. 
Philippe Morillon (ALDE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! När jag förra månaden följde med delegationen som leddes av min kollega och vän José Ignacio Salafranca var det femte gången på fem år som jag återvände till detta land, där jag inte bara har besökt huvudstaden, utan även rest runt i största delen av landet, från Panjshirdalen i norr till Kandahar, huvudstaden i den pashtunska sydliga regionen, via Herat, Mazar-e Sharif och Bamiyan, den plats där de jättelika Buddhastatyerna år 2001 förstördes av talibanernas idiotiska barbari.
Varje gång har jag slagits av den längtan efter fred och försoning som närs av en majoritet av befolkningen, en befolkning som har fått nog av våld efter trettio år av inbördeskrig och internationellt krig, en befolkning som dessutom har vaccinerats mot varje risk för att islamiska fundamentalister ska återta makten, som en följd av dess lidande under mulla Omars regim.
Vid varje ny kontakt kan jag också se hur besvärligt återuppbyggnadsarbetet fortfarande är och hur nödvändigt det därför är för EU att fortsätta tillhandahålla bistånd. Jag ska här bara nämna en aspekt av detta bistånd, i anslutning till arbetet med att återställa säkerheten, som alltför ofta fortfarande hotas i vissa provinser. Biståndet tillhandahålls för närvarande genom gemensamma insatser av Afghanistans armé och internationella styrkor, som i sin tur är uppdelade i två kategorier med olika mandat. Den USA-ledda koalitionen är framför allt verksam vid gränsen mot Pakistan. ISAF består som ni påpekade främst av europeiska styrkor och sätts gradvis in på olika håll i resten av landet.
Denna uppdelning ger upphov till ineffektivitet. Jag välkomnar att Nato nu planerar att samla uppdraget under ett gemensamt befäl och ett nytt FN-mandat. Fru kommissionsledamot! När det gäller att diskutera villkoren för detta vill jag göra mig till tolk för det afghanska folket. De betonar att det finns ett akut behov av att skydda sig mot inblandning från grannländerna Pakistan och Iran och menar att de, när så väl har skett, kommer att kunna lösa sina egna problem internt. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – () Herr talman! Jag vill kommentera några saker som har kommit upp under debatten. En av dessa är frågan om att personer som kränkt de mänskliga rättigheterna har valts in i parlamentet, för detta är något som oroar oss alla.
Tyvärr har inte Afghanistan påbörjat någon process för att komma till rätta med sitt förflutna, och jag hoppas att landet tar sig tid till detta. Under dessa omständigheter är det djupt beklagligt, men antagligen oundvikligt, att detta första val efter konflikten kommer att leda till att en del tvivelaktiga personer väljs in i parlamentet.
Politiskt sett är den viktigaste frågan hur mycket inflytande dessa personer kommer att ha i parlamentet, och jag tror att det är för tidigt att bedöma detta eftersom röstsystemet är mycket invecklat, vilket jag och många med mig har påpekat. Det finns inga tydliga partiblock. Parlamentet kommer helt säkert att bli splittrat.
Jag vill också understryka några positiva saker om några av de människor som valdes. Många modiga människor som har gjort sig kända för att kämpa för rättvisa och de mänskliga rättigheterna i Afghanistan blev också valda, varav en betydande andel var kvinnor, vilket många av er har påpekat. Jag träffade några av de kvinnliga kandidaterna, och jag måste medge att jag verkligen blev överraskad och jag uppskattar verkligen deras mod. När jag träffade dem sa de att de hade varit ute och arbetat med många kvinnor, och jag är säker på att alla sa: ”Vi kommer att bli valda.” Och så blev det också till slut. Det är en mycket positiv utveckling.
Dessutom är det också positivt att notera att trots att ett fåtal talibaner valdes hade många framstående talibaner ingen framgång i valet. Den förre utrikesministern, den förre vice inrikesministern och den förre vice justitieministern förlorade allesammans i valet. Jag är säker på att väljarna visste vilka de inte skulle rösta på.
Jag skulle också vilja säga några ord om narkotika. Vi inser att narkotikafrågan fortfarande är mycket viktig. Vi har också diskuterat frågan med president Hamid Karzai, och vi arbetar tillsammans med det brittiska ordförandeskapet för att se vad vi kan göra för att med större kraft ta itu med detta problem på två fronter som måste stärkas – odlingsalternativ samt lag och rätt.
Till sist vill jag säga att utbildning är en av de viktigaste frågorna. Jag vill lyfta fram denna fråga för framtida program, inte bara för att den gäller hela samhället, utan särskilt för att kvinnor i flera decennier inte har haft några möjligheter, och vi måste kompensera för detta på något sätt. Bara under 2004 byggde vi 50 skolor och institutioner för barnomsorg. Vi hade också ett särskilt projekt för gatubarn. Jag besökte detta projekt och än en gång måste jag säga att jag såg hur mycket mod och entusiasm som finns bland de unga barnen, de vackra flickorna och riktigt stiliga pojkarna som har en framtid. De vill komma bort från gatan, där de vanligtvis säljer grönsaker och andra små saker. Jag håller med om att utveckling och hälsovård kommer att vara de viktigaste frågorna, och vi kommer absolut att fortsätta att lägga tonvikten på de frågorna.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum under sammanträdesperioden i november. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om situationen i Azerbajdzjan före valet. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – () Fru talman! Azerbajdzjan är en av Europeiska unionens viktigaste partner i regionen södra Kaukasien, huvudsakligen på grund av dess geostrategiska läge och energiresurser. Förra året föreslog vi därför för rådet att vi skulle låta Azerbajdzjan ingå i den europeiska grannskapspolitiken tillsammans med Armenien och Georgien för att stärka våra förbindelser genom att bygga vidare på det partnerskaps- och samarbetsavtal som gäller sedan juli 1999.
Kommissionen har följt förberedelserna inför parlamentsvalet den 6 november 2005 mycket uppmärksamt och med viss oro. 
Händelserna i förra veckan, så kort tid före valet, har vållat ytterligare oro. Några ministrar i den azerbajdzjanska regeringen sades upp av president Ilham Alijev och arresterades därefter, anklagade för allt från korruption och förskingring av statsfinanserna till att ha försökt genomföra en statskupp.
Vi kan inte bedöma dessa anklagelser, inte heller vill vi lägga oss i de beslut som har fattats av det azerbajdzjanska rättsväsendet. Vi vill dock påpeka att det är mycket viktigt att Azerbajdzjan genomför en öppen, rättvis och ingående utredning och om nödvändigt en balanserad rättegång för att ta reda på sanningen.
Arresteringarna bidrar oundvikligen till en oroande försämring av klimatet i valrörelsen. Tyvärr har valrörelsen redan kännetecknats av flera våldshändelser och några särskilda incidenter.
Som en konsekvens av detta har vi fått höra att dussintals kandidater har dragit sig tillbaka i sista minuten. Oppositionspartierna får inte längre någon tillgång till den statliga och allmänna televisionen, eller så är denna tillgång föremål för så många restriktioner att den inte kan anses vara tillfredsställande.
I alla de kontakter kommissionen har haft under den senaste tiden med de azerbajdzjanska myndigheterna har vi insisterat kraftigt på respekten för de grundläggande friheterna, däribland förstås yttrandefriheten, samt möjligheten för politiska partier att hålla öppna valmöten utan restriktioner och få tillgång till massmedierna. Vi har också flera gånger understrukit, även för företrädare för oppositionen, behovet av att dessa rättigheter utövas på ett lugnt och fredligt sätt.
Vi instämmer helt med den bedömning av valrörelsen som Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE) och Kontoret för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter (ODIHR) har gjort i de två interimsbetänkanden som har publicerats hittills. Det råder ingen tvekan om att vissa framsteg har gjorts jämfört med parlamentsvalet 2000 och presidentvalet 2003. Fler kandidater än någonsin registrerade sig, de statliga myndigheterna har visat sig vara samarbetsvilliga gentemot internationella observatörer och alla partier har fått viss tillgång till televisionen.
Slutligen välkomnar vi de azeriska myndigheternas beslut att införa system som till exempel att markera väljarnas fingrar med bläck för att minska risken för att de röstar flera gånger, även om det dröjde länge innan detta skedde.
Samtidigt som vi berömmer Azerbajdzjan för dessa framsteg håller vi med OSSE och ODIHR om att det kanske inte är tillräckligt. Den oroande försämringen av valrörelsens politiska klimat under de senaste dagarna hotar att helt överskugga dessa begränsade framsteg.
Vi kommer att fortsätta att övervaka situationen mycket noggrant under valrörelsen, på valdagen och omedelbart efter valet den 6 november. I enlighet med vår väl etablerade praxis kommer vi inte att skicka ett separat valobservatörsuppdrag; liksom OSSE-länderna kommer vi att ge stöd till det OSSE-kontor och det ODIHR-kontor som kommer att ta på sig uppdraget.
Som vi har påpekat flera gånger under den senaste tiden kommer detta val att bli ett eldprov för Azerbajdzjan och dess strävan att komma närmare Europeiska unionen inom ramen för den europeiska grannskapspolitiken. När det gäller frågan om grannskapspolitiken kan jag bara säga att vi kommer att inleda samråd om handlingsplanerna inom en snar framtid. Vi hoppas att vi kommer att kunna utarbeta tillfredsställande handlingsplaner till nästa år. 
Charles Tannock,
   . – () Fru talman! I juni talade jag i kammaren i debatten om de mänskliga rättigheterna. Situationen i Azerbajdzjan vid den tiden var särskilt allvarlig, med anklagelser om att regeringen hade politiska fångar och att det var vanligt med tortyr och misshandel av fångar. Denna gång talar jag i egenskap av medförfattare till resolutionen, eftersom parlamentet ska skicka mig till Baku som officiell observatör vid valet den 6 november. Men jag är också Europaparlamentets föredragande för den europeiska grannskapspolitiken, som nu utvidgas till de tre kaukasiska republikerna.
Jag välkomnar president Ilham Alijevs dekret som, åtminstone teoretiskt, beordrar statliga tjänstemän i Centrala valkommissionen att säkerställa fria, rättvisa och öppna val. Jag anser också att den senaste tidens avskedande av det gamla gardets kompromisslösa ministrar som motsatte sig alla politiska förändringar är ett tecken på att det dominerande regeringsvänliga YAP-partiet slutligen har insett att det är dags för en fredlig övergång till en flerpartidemokrati och att föra Azerbajdzjan närmare Europas demokratiska praxis.
Det nyvalda parlamentet kommer utan tvekan att bli mer politiskt blandat, med så många registrerade kandidater att välja mellan, och det kommer också att få nya, yngre och mer oberoende teknokratiska parlamentsledamöter. Styrelseskicket ger fortfarande mycket makt till presidenten, så parlamentsvalet kommer snarare att bli ett test av statens vilja att permanent övergå till en demokrati av västerländsk typ än ett verkligt maktskifte, vilket inte kan ske förrän vid nästa presidentval 2008.
Trots detta finns det fortfarande skäl att oroa sig när det gäller pressfriheten, balanserad politisk tillgång till medierna samt rätten att träffas och protestera öppet. Det är också sant att Azerbajdzjan fortfarande är påverkat av den olösta och frusna konflikten om Nagorno-Karabach som endast kan lösas fredligt genom dialog via Minskgruppen.
Jag beklagar den enorma ökningen av militära utgifter i regionen samt hoten om upptrappning och att stridigheterna skulle inledas på nytt. Azerbajdzjan kommer inom kort att få ett stort kapitaltillskott eftersom olja – nu till historiskt höga priser – kommer att flöda från Baku via Tbilisi till den turkiska Medelhavshamnen Ceyhan. Det är viktigt att dessa pengar används för att berika hela landet på ett rättvist sätt, och det måste råda öppenhet och finnas ett förnyat åtagande från regeringens sida att bekämpa korruptionen i den offentliga sektorn.
Avslutningsvis hoppas jag att förhandlingarna med Azerbajdzjan om handlingsplanerna snart kommer att återupptas, så fort de direkta flygförbindelserna med den av Turkiet ockuperade norra delen av Cypern upphör, eftersom detta uppenbarligen är en mycket viktig angelägenhet för republiken Cypern som medlemsstat i EU.
Som medförfattare för min politiska grupp rekommenderar jag kammaren att anta denna resolution. Den kommer att sända ett tydligt budskap till den azerbajdzjanska regeringen om kammarens ståndpunkt och särskilt Europaparlamentets förhoppningar om landets demokratiska framtid. 
Hannes Swoboda,
   . – Fru talman! Jag är tacksam för att kommissionsledamoten har gett oss en så nyanserad bild. Vi kan förvisso peka på en del framsteg, och dessa förtjänar att nämnas och lovordas, men det har nyligen förekommit en hel del spänningar igen, som lett till en rad åtgärder som inte kan sägas vara förenliga med fria val.
Det är väldigt viktigt att vi inte bara övervakar valet den dag folket går till valurnorna – då vissa av de åtgärder ni nämnde verkligen kan innebära förbättringar – utan även under tiden fram till valet. Vi måste övervaka hur öppen processen är, i vilken utsträckning medierna tillåts bevaka den och vilket utrymme det finns för oppositionen att nå ut och ta plats.
Vår delegations samarbete med Azerbajdzjans parlament gav oss tillfälle att diskutera en rad olika omständigheter som gav en hel del att tänka på. Landets ambassadör hade fullt sjå med att förklara varför oppositionens massmöten hela tiden ställdes in, varför tiderna för dessa möten ändrades och varför de måste hållas i Bakus ytterområden, något som helt klart bör ha hindrat oppositionen i dess försök att presentera sitt program och sina kandidater under valkampanjens slutspurt.
Jag är därför långt ifrån överraskad av att höra er berätta att ett antal personer som tänkt kandidera har ändrat sig, eftersom de ansett att varken valkampanjen eller valet varit rättvist.
Azerbajdzjan blir tvunget att acceptera att man måste göra stora framsteg mot demokrati och öppenhet. Det råder inget tvivel om att man har en besvärlig förändringsprocess framför sig, men dessa steg måste tas – den pyrande konflikten i Nagorno-Karabach till trots.
Något som slog oss under vårt besök i Azerbajdzjan – och som vi inte kunde undgå att notera – var att den pågående och djupgående konflikt som landet levde under anfördes som en standardförklaring till varför åtgärder för att främja modernisering, öppenhet och demokrati ständigt bromsades. Vi inser att det ligger i Azerbajdzjans intresse att konflikten får en lösning, och vi hoppas verkligen att så ska ske, men detta får inte hindra regeringen från att modernisera och vidareutveckla landets inre organisation.
Ni nämnde mediernas frihet. Medierna brottas med stora problem, inte minst när det gäller deras egen säkerhet. Kritiskt sinnade och självständigt tänkande journalisters säkerhet kan inte garanteras. En som jag kommer att tänka på är framlidne Elmar Husejnov. Mordet på honom har ännu inte utretts på ett tillfredsställande sätt. Vi skulle självklart välkomna att Azerbajdzjan tog i tu med dessa frågor på ett mycket mer beslutsamt sätt.
Det finns något annat jag vill nämna i detta sammanhang. Azerbajdzjan befinner sig nu tack vare landets snabbt ökande oljeinkomster i en position där man kan skaffa fram en hel del extra ekonomiska resurser. Under vårt besök hörde vi det sägas att vi inte längre kan utöva något verkligt inflytande genom vår europeiska grannskapspolitik, eftersom landet inte längre är beroende av europeisk finansiering.
Det borde vara uppenbart för Azerbajdzjan att folkets eget intresse gör det nödvändigt att säkerställa sociala och ekonomiska framsteg och att man om så ska kunna ske kommer att behöva mycket mer investeringar, som i sin tur förutsätter mer öppenhet, offentlighet och demokrati.
Fru kommissionsledamot! Ni har helt rätt i vad ni säger, och jag vill ställa mig bakom era synpunkter. Vi – och med det menar jag kommissionen och parlamentet – bör tillsammans göra allt vi kan för att se till att det nya parlamentet ska kunna sätta mer omfattande reformer i verket under perioden efter valet. Det ligger i det azeriska folkets intresse att vi inte sparar på våra ansträngningar i det avseendet. 
Sarah Ludford,
   . – () Herr talman! Det tredje parlamentsvalet sedan landet blev självständigt äger rum under förhållanden som är djupt nedslående i detta autokratiska och korrupta system. Våld och trakasserier drabbar oppositionsanhängare, journalister och människorättsaktivister. Den framstående oppositionsledaren Rasul Gulijev tilläts registrera sig som kandidat, men myndigheterna vägrade sedan att låta honom återvända till Baku och lät arrestera honom i Ukraina. Jag hjälpte nyligen till att befria en medlem av hans familj. En brittisk medborgare, som dessutom är en av mina väljare, fängslades i Baku när tulltjänstemännen påstod att de hade ”hittat” en pistol – det är uppenbart att den hade placerats där – i hennes bagage. Hon drabbades av kronisk ohälsa efter att ha suttit fängslad och håller nu på att återhämta sig.
Västvärlden – det vill säga Europa och Förenta staterna – har frestats att betona kontinuitet och så kallad stabilitet. De tittar lystet på oljan sedan den nya oljeledningen Baku–Tbilisi–Ceyhan öppnades i maj av British Petroleums koncernchef Lord Browne.
Den utländska kritiken av presidentvalet 2003 och de lokala valen 2004, som hade stora brister, tystades på ett oförlåtligt sätt. Har vi inte lärt oss att det inte kan finnas någon riktig stabilitet utan demokrati, rättssäkerhet och en ärlig ekonomi? Den här gången måste Europeiska unionen sända en mycket tydlig signal om att det inte kan bli något partnerskap med Azerbajdzjan utan demokrati och mänskliga rättigheter där.
President Alijev måste bestämma om han vill ansluta sig till den demokratiska processen eller försöka upprätthålla ett autokratiskt styre med enbart en tunn fernissa av legitimitet. Vi måste säga honom att det bara finns ett val om han vill ha Europeiska unionen som vän. 
Marie Anne Isler Béguin,
   . – Fru talman! Kommissionsledamotens förslag visar verkligen att något saknas i Baku. Det finns verkligen ett behov av att en delegation från kommissionen följer upp vår politik i syfte att hjälpa Azerbajdzjan – för det är förvisso så att situationen i landet knappast är strålande – så att vi inom några månader kan sätta upp detta land på dagordningen igen.
Azerbajdzjan befinner sig nu i ett mer avgörande skede än någonsin förr. Landet måste nu visa det internationella samfundet att det kan betraktas som en demokrati och att det kan följa spelreglerna. Azerbajdzjan måste slå in på rättsstatens väg. Genom att gå med i Europarådet har Azerbajdzjan inte bara närmat sig Europa, utan också åtagit sig att följa europeiska värden som demokrati och mänskliga rättigheter, som är orsaken till att vi alla samlas här.
Idag bygger EU och Azerbajdzjan på allvar en gemensam väg, precis som de båda grannländerna i södra Kaukasus, eftersom de deltar i den nya grannskapspolitiken. I den egenskapen har de nya rättigheter och skyldigheter. Budskapet som Europaparlamentet måste sända till våra vänner i Azerbajdzjan är tydligt. Om landet vill bli en verklig demokrati är fria och öppna val en milstolpe på vägen. De parlamentsval som kommer att hållas den 6 november måste äga rum med full insyn och enligt reglerna, utan vare sig påtryckningar eller tvångsåtgärder.
Under valkampanjens inledningsskede och i nuläget har vi emellertid sett hur polisens tvångsåtgärder har ökat, vilket är oacceptabelt. Den brutalitet, det våld och de trakasserier mot oppositionen som iakttagits och oppositionens bristande tillgång till medierna är oacceptabla. I vår tidigare resolution uppmanade vi båda sidor, regeringsmajoriteten och oppositionen, att inte tillgripa våld, så att valkampanjen skulle kunna äga rum under bästa tänkbara förhållanden. Alla hade vi då skäl för optimism, efter maj månads presidentdekret om att anordna de kommande valen. Vi kände också optimism över att se hur många kandidater som registrerat sig i de 125 valkretsarna. Även meningsmotståndare tilläts delta! Idag kan vi dock inte undgå att notera att det spända läget skärps ju mer valet närmar sig, vilket ni just påpekade, och att de fastställda reglerna inte alls tillämpas. Genom att sända en delegation av parlamentsledamöter som ska övervaka att omröstningen löper smidigt visar Europaparlamentet sitt intresse och sin önskan att stödja den pågående demokratiseringsprocessen i Azerbajdzjan.
Vi måste idag uppmana alla parter som ifrågasätter valet, i synnerhet den sittande majoriteten, att visa att detta land förmår fullfölja sin strävan att hålla fria och öppna val, där alla medborgare med hjälp av sin enda valsedel kan välja vilka kandidater som ska styra landet framöver. Fru talman, jag vill påminna er om något mycket viktigt, nämligen att Azerbajdzjan står inför oerhörda utmaningar – att hitta en lösning på den låsta konflikten i Nagorno-Karabach, den ökande dominansen ...
Jaromír Kohlíček,
   . –  Herr kommissionsledamot! Efter att ha lyssnat till era inledande synpunkter hade jag svårt att tro att ni skulle fortsätta att tala om Azerbajdzjan. Så sent som för hundra år sedan var rykten det enda Azerbajdzjan var oerhört rikt på, även om Baku var och fortsätter att vara ett av världens ledande centrum för oljeproduktion. Det är väl känt att folket i Azerbajdzjan är ytterst fattigt, trots landets rika naturresurser. Hundratusentals flyktingar fördrevs från sina hem under konflikten i Nagorno-Karabach och lever fortfarande i flyktingläger i Azerbajdzjan. Hur tillståndet för demokratin i landet ser ut framgår också med all önskvärd tydlighet av att jag en gång hörde en berömd upptäcktsresande kalla det ett khanat, dvs. ett furstendöme. På kort sikt måste dock siktet vara inställt på demokratiska val.
Alla våra överläggningar i denna fråga måste i första hand styras av de resolutioner som parlamentet och den interparlamentariska delegationen har antagit sedan 1999. Vi bör inte glömma att de kaukasiska länderna är en del av Europa. Det är därför av avgörande vikt att våra förbindelser med Azerbajdzjan förstärks, och att detta sker med utgångspunkt i EU:s grundläggande demokratiska värden. Framför allt måste miniminormer tillämpas på det sociala området och på miljöområdet. Under valkampanjens slutspurt har det en avgörande betydelse att oppositionens partier och politiker kan verka i ett positivt klimat. Tillgång till medier och föreningsfrihet är också viktigt. Att värna om dessa rättigheter måste också innefatta mer än att enbart diskutera lämpliga rättsliga och administrativa normer. Jag finner det något förvånande att man i skäl L i resolutionen hänvisar till diskussionerna om Nagorno-Karabach, utan att säga något om att regeringsföreträdare från Stepanakert deltog.
Jag vill avsluta med att uttrycka mitt stöd för resolutionsförslaget. Jag är väl medveten om hur komplicerad situationen i södra Kaukasus är och förstår därför att det är långtifrån enkelt att utveckla mer demokratiska normer i en tid då hotet från extremistattacker är allestädes närvarande. Samtidigt får dock inte de grundläggande principerna och förfarandena överges under valkampanjen, och valet av lagstiftande organ måste ske i enlighet med OSSE:s standarder. 
Bastiaan Belder,
   . – Fru talman! Det är bara 11 dagar kvar tills parlamentsvalet i Azerbajdzjan inleds. Vad som i det sammanhanget är ganska anmärkningsvärt är att medierna i Baku domineras av rapporter om spektakulära avskedanden och arresteringar av regeringsmedlemmar och högt placerade tjänstemän i landets oljeindustri. I officiella uttalanden och beskyllningar talas det om oppositionens inblandning i konspirationer mot landets lagliga myndigheter och om korruption.
Jag är därför mycket förvånad över att dessa nyligen inträffade händelser inte alls nämns i den gemensamma resolutionen. I resolutionen avfärdas oppositionen, för den offentliga opinionens skull, som en part som står i begrepp att genomföra en statskupp samtidigt som president Ilham Alijev kan framställa sig själv som den oförvitlige upprätthållaren av lag och ordning. Inte undra på att jag i går kväll hörde en framstående expert på Azerbajdzjan beklaga sig över att ”det där parlamentsvalet den 6 november är ett slöseri med tid och pengar”!
Det kommer dock inte på något sätt att hindra honom i hans åtagande. Också han kommer att resa till Azerbajdzjan som observatör. Samma sak kan i kväll sägas om EU:s institutioner, kommissionen och parlamentet. Alla förbättringar när det gäller valet är välkomna. Därför innehöll min uppmaning till kommissionen och alla internationella organisationer en uppmaning om att enträget trycka på för att de azeriska myndigheterna noggrant ska registrera alla väljare (exempelvis genom bläckmärkning av tummen). Detta är en försiktighetsåtgärd som president Alijev i ett tal inför regionala domare i går sa att han allvarligt skulle överväga. På senare tid har det när allt kommer omkring inte saknats exempel på valfusk, en i sann mening inhemsk tradition som i dessa tider antar allt mer raffinerade former i Azerbajdzjan.
Jag vill ta tillfället i akt att betona att tystandet och marginaliserandet av den demokratiska oppositionen i Azerbajdzjan i sinom tid kan få allvarliga politiska konsekvenser, inte bara på nationell nivå, utan minst lika mycket på regional nivå. Ett repressivt och auktoritärt styre av den sittande regimen leder till en politisk polariserings- och radikaliseringsprocess bland de krafter som står i opposition till den, vilket kommer att ta sig uttryck i allt mer västfientliga attityder. Jag vill varna kommissionen för att underskatta riskerna med denna utveckling.
Denna radikalisering kommer att märkas lika mycket i form av ökade islamistiska strävanden. Detta framgår exempelvis tydligt av en opinionsundersökning som genomfördes under vintern 2004–2005, där 23,2 procent var för tanken på en islamisk stat och ytterligare 28,9 procent välkomnade att man införde delar av den islamiska sharialagen – en vag fingervisning, särskilt om det ses mot bakgrund av den strängare islamiska regimen som för närvarande har makten i Teheran.
Jag måste säga till kommissionen att Azerbajdzjans rika energiresurser, eller vackert tal om sådant som demokratisering och (geo)politisk stabilitet, inte får göra oss tillfälligt blinda för vad Azerbajdzjan och landets folk i grunden saknar – ett demokratiskt rättssamhälle. Jag vill enträget uppmana er och rådet att tydligt och rättframt ställa ledarna i Baku till svars i denna fråga – utan hänsyn till den inhemska valstriden – i synnerhet som så tunga anklagelser som planer på en statskupp och förskingring av offentliga medel riktas mot framstående medborgare.
Sammanfattningsvis bör vi först och främst vara vaksamma på det skumma maktspel som president Alijev och hans uppenbart ombytliga kretsar i dag ägnar sig åt. Spelet handlar om att sinsemellan girigt dela upp de rikt flödande oljeinkomsterna och om att spela ut äldre partimedlemmar och reformivrare mot varandra. Här bör EU verkligen avvakta och vara försiktigt för det azerbajdzjanska samhällets skull. 
Árpád Duka-Zólyomi (PPE-DE ).
   – Fru talman! I det framlagda resolutionsförslaget pekar man ut de mest akuta problemen i Azerbajdzjan, som äventyrar ett rättvist, demokratiskt och pluralistiskt genomförande av parlamentsvalet den 6 november. Det verkar som om regeringens företrädare säger ett och gör ett annat.
Trots de ansträngningar som hittills gjorts av Europaparlamentets delegation för förbindelserna med södra Kaukasien har de rättsliga myndigheterna, parlamentet och regeringen i Azerbajdzjan ett mycket märkligt sätt att tolka begrepp som demokrati, rättssäkerhet och mänskliga rättigheter. Statschefen och hans följe styr enväldigt. Som kommissionsledamoten nämnde måste vi konstatera att president Alijev förra veckan avskedade flera högt uppsatta regeringstjänstemän eller gav order om att de skulle arresteras och fängslas, anklagade för att ha planerat en statskupp. Sålunda arresterades dussintals oppositionella och aktiva inom området för mänskliga rättigheter mitt under pågående valkampanj. Allt tyder på att myndigheterna har för avsikt att med maktmedel försvara sitt envälde och att man försöker att förhindra oppositionens massmöten.
Eftersom Azerbajdzjan omfattas av den europeiska grannskapspolitiken ligger det i vårt intresse att få en grundläggande förändring av den nuvarande situationen, och det kommande valet utgör det bästa tillfället för förändring. Europaparlamentet är intresserat av att få till stånd en lagstiftningsprocess kring ett flerpartisystem som garanterar oppositionen lika möjligheter. Jag menar att det är ett ytterst viktigt förslag vi har lagt fram. I detta förslag förklarar Europaparlamentet att den internationella opinionen endast accepterar rättvisa och fria val med lika möjligheter. Detta är inte bara en varning från Europaparlamentet till Azerbajdzjan, utan också ett viktigt budskap till hela regionen i södra Kaukasien. Baku kan visa vad man går för den 6 november. 
Libor Rouček (PSE ).
    –  Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Azerbajdzjan har starka historiska, kulturella och ekonomiska band till Europa, och landet har också starka europeiska ambitioner. Jag kunde själv märka detta när jag nyligen besökte landet, både under samtal med vanligt folk på gatan och under överläggningarna med de politiska aktörerna. Det är ett av skälen till att jag välkomnade Europeiska rådets beslut i juni förra året att låta Azerbajdzjan omfattas av den europeiska grannskapspolitiken, tillsammans med Armenien och Georgien. Det är min övertygelse att denna politik erbjuder en lämplig ram för att utveckla ömsesidiga och multilaterala förbindelser, och för att uppfylla både EU:s och Azerbajdzjans strävanden.
Om detta ömsesidiga partnerskap ska kunna utvecklas och stärkas måste också vissa gemensamma värderingar delas, exempelvis respekten för de mänskliga rättigheterna, de medborgerliga fri- och rättigheterna, demokratin och rättsstaten. Val är en viktig åtgärd för att respektera dessa värden i alla länder. Jag vill därför ta tillfället i akt att uppmana de azeriska myndigheterna att följa de grundläggande demokratiska principerna under det kommande parlamentsvalet. Dessa principer omfattar föreningsfrihet och yttrandefrihet, både för regeringens och oppositionens kandidater. Myndigheterna måste också se till att valet genomförs i en lugn och fredlig atmosfär.
Som tidigare talare redan har nämnt får vi motstridiga signaler under valkampanjens slutspurt. Å ena sidan är det uppenbart att vissa framsteg har gjorts sedan förra valet. Exempelvis finns det över lag fler kandidater och även fler oberoende oppositionspartier. Å andra sidan förekommer dock fortfarande tvångsåtgärder och oppositionen utsätts fortfarande för förtryck. Det är min tro att det sätt som detta val genomförs på även kommer att få stor betydelse för våra kommande åtgärder. Med detta menar jag att om vi kan säkerställa att vissa förfaranden följs under detta val – och jag kommer själv att delta i valövervakningsgruppen – då kommer detta att få positiva effekter för vårt arbete med den föreslagna handlingsplanen. Om vårt bestående intryck är övervägande negativt kommer detta att påverka vårt arbete i motsvarande grad. 
Tadeusz Zwiefka (PPE-DE ).
    –  Fru talman! Yttrandefriheten är en av demokratiseringsprocessens nyckelfaktorer. Ett bra mått på hur stor frihet som har uppnåtts är vilken grad av frihet som medierna åtnjuter.
Azerbajdzjan blev medlem av Europarådet för fyra år sedan. Landet åtog sig då att garantera yttrandefrihet, oberoende medier och journalisters rätt att arbeta fritt. Vi är väl medvetna om dessa frågor, men det finns ett kontinuerligt behov av att informera och påminna folk i Azerbajdzjan om den viktiga roll som medierna spelar. Vi måste också påminna dem om vikten av fri och lika tillgång till medierna för alla medborgare och politiska krafter, i synnerhet under valkampanjer. Detta gäller även den kampanj som förs under slutspurten inför det kommande valet i november.
Faktum är att en av landets mest välkända journalister, Elmar Husejnov, har mördats. Ingen vidtog några åtgärder för att förhindra detta mord, trots att hans fru hade rapporterat att han förföljdes av okända personer och trots att många av hans vänner hävdade att han förutsåg att han skulle bli mördad. Efter denna händelse aviserade president Alijev att detta var en allvarlig provokation mot staten och anklagade förövarna för att skada Azerbajdzjans goda rykte. Regeringen bad även andra länder om hjälp, men utredningarna har hittills varit resultatlösa. De har istället lett till en massa spekulationer. De mest lästa tidningarna kontrolleras fortfarande av regeringen, och det är bara en minoritet som läser oppositionspressen. Tidningen upphörde efter Husejnovs död, och även om hans efterträdare har lanserat en ny tidning, , stötte han nästan omedelbart på enorma problem för att publicera den. För närvarande har tidningen en upplaga på endast 3 000 exemplar.
Chefredaktören för tidningen , som också är parlamentsledamot och ledare för Musavatpartiet, är en av de oppositionsledare som fängslades i oktober 2003. Även om han nu har fått en ursäkt av presidenten var hans redaktionsgrupp tvungen att sluta jobba på grund av de kraftfulla påtryckningar som utövades av de styrande partierna och de orimliga böter som utdömdes av domstolarna. Det är i denna situation oppositionspressen befinner sig i dagens Azerbajdzjan, både till vardags och i valkampanjens slutskede. Trots att den statliga televisionen privatiserades för flera månader sedan arbetar de största kanalerna fortfarande praktiskt taget på samma sätt, och med det menar jag att de utestänger oppositionen. Även om det är meningen att de nya TV-kanaler som är under planering ska behandla ett bredare tvärsnitt av samhället är chansen att de kommer att göra det praktiskt taget obefintlig.
Avslutningsvis finns det en möjlighet att fria medier en dag kommer att verka i Azerbajdzjan. Det är emellertid för sent att inrätta ett verkligt pluralistiskt medielandskap före novembervalet. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Fru talman! De många överträdelserna mot de demokratiska friheterna och de mänskliga rättigheterna, fängslandet av politiska motståndare och angreppen på de fria medierna underminerar möjligheten att fria och demokratiska val ska kunna hållas i Azerbajdzjan. Under presidentvalet 2003 såg vi att det förekom allvarliga oegentligheter. Dock hördes inte några som helst reaktioner från det internationella samfundet.
Vilken beredskap har Europeiska kommissionen idag för att aktivera klausulen om avbrytande av partnerskaps- och samarbetsavtalet för brott mot de mänskliga rättigheterna?
Den azeriska regeringen tillåter flyg till den ockuperade delen av Republiken Cypern, vilket strider mot den internationella rättsordningen. Europeiska kommissionen måste vara tydlig och bestämd i sitt budskap till azerbajdzjanerna. Samma beslutsamma budskap om att deltagandet i den europeiska grannskapspolitiken är i farozonen måste också sändas ut under tiden fram till parlamentsvalet.
Frigivning av alla politiska fångar, respekt för rättsstaten, anordnande av fria val och demokratisering av institutionerna måste utgöra de grundläggande villkoren för att fortsätta att utveckla förbindelserna mellan EU och Azerbajdzjan. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – () Fru talman! Jag vill bara göra några påpekanden om denna debatt.
För det första vill jag säga att jag delar er oro när det gäller denna valprocess. Vi har sett att det ibland har skett brott mot pressfriheten och yttrandefriheten och vi måste följa hela denna process mycket noggrant. Jag kan dock säga att handlingsplanen för den europeiska grannskapspolitiken – som inte är färdig ännu eftersom vi nyss har inlett förhandlingarna – kommer att ge möjlighet att främja demokratiska reformer. Den kommer också att göra det möjligt för oss att göra många av våra erbjudanden avhängiga av ytterligare demokratiska reformer och respekt för rättsstatsprincipen. Jag håller dock med om att det med de nya oljemöjligheterna inte kommer att bli lika enkelt som vi först trodde eftersom det kommer att finnas mer pengar i framtiden.
För det andra har jag nyligen talat med representanter för de tre länderna i Kaukasus under millennietoppmötet och ministerveckan i New York. Vi diskuterade också frågan om flyglinjen. Vi hoppas att det kommer att ske en förändring. Situationen är mycket uppenbar och jag var obeveklig. Vi väntar nu på att en trojka på hög nivå ska återkomma för att se hur vi kan inleda förhandlingarna om handlingsplanerna.
När det gäller Nagorno-Karabach är vi redo att utveckla ett rehabiliteringsprogram så fort vi har nått en överenskommelse om fredsplanen. Det verkar som om det sker en viss positiv utveckling – detta hörde jag när jag talade med de två ministrarna. Jag hoppas att detta kommer att ske efter både valet i Azerbajdzjan och folkomröstningen i Armenien. Det är en mycket invecklad fråga. Jag har själv ofta fått bevittna positiva framsteg, till exempel 2000 när jag var ordförande för OECD. Det slutade med att man hamnade i ett dödläge än en gång. Det finns dock möjligheter, och vi vill utforska dem.
Låt mig också säga att vi för närvarande har en fullvärdig delegation i Georgien och en regionaliserad delegation som täcker Armenien, och vi har för avsikt att öppna en fullvärdig delegation i Azerbajdzjan 2007. Vi ville öppna en regionaliserad delegation, men myndigheterna i Azerbajdzjan vägrade. De ville ha en egen delegation. Det är också en ekonomisk fråga om finansiering för utrikestjänsten. Jag hoppas att vi kommer att få viss finansiering under utgiftskategori 4.
Slutligen var vårt budskap till president Alijev mycket tydligt när det gäller den radikala islamismen. Vi sa att han verkligen skulle öppna vägen för den radikala islamismen om han inte tillät den politiska oppositionen något andrum. Av denna debatt har jag förstått att vi alla håller med om det. Jag hoppas att azerbajdzjanerna lyssnar till vårt budskap. 
Talmannen.
   – När debatten om kommissionens uttalande nu avslutas vill jag informera kammaren om att jag har mottagit sex resolutionsförslag(1), som har ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum den 27 oktober kl. 11.30.
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Azerbajdzjan är en strategisk partner för EU när det gäller ekonomi, säkerhet och utrikespolitik. Av det skälet har EU välkomnat Azerbajdzjan som partner i den europeiska grannskapspolitiken och följer med intresse den inrikespolitiska utvecklingen i landet. Det kommande valet är ett avgörande ögonblick i Azerbajdzjans historia som kommer att visa i vilken riktning landet vill gå och dess villighet att följa andra före detta Sovjetrepubliker i fotspåren i riktning mot ökat demokratiskt deltagande, öppenhet och yttrandefrihet.
Inför en sådan händelse är en viss nervositet begriplig. Jag anser dock inte att den attityd som den nuvarande regeringen hittills har visat är berättigad. Regeringen verkar med avsikt skapa ett klimat präglat av rädsla, som urartar i våld och olaglig inblandning i valprocessen, vilket framgår av att många kandidater har dragit sig tillbaka.
Även beslutet att använda bläck för att minska risken för valfusk kom sent och föregicks av alltför många invändningar, något som med nödvändighet sätter regeringens vilja att agera öppet och med insyn i en dålig dager. EU:s hållning framöver och vår mottaglighet för ett mer ömsesidigt fruktbart partnerskap kommer att vara avhängig av hur denna sista vecka före valet avlöper, och framför allt av hur omröstningen i sig utvecklas. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om ett betänkande (A6-0280/2005) av Anneli Jäätteenmäki för utskottet för utrikesfrågor om den omgestaltade Barcelonaprocessen (2005/2058(INI)). 
Anneli Jäätteenmäki (ALDE ),
   . – Fru talman! Av EU:s grannregioner är kanske Medelhavsområdet den region som genom århundradena har haft störst inflytande över EU-ländernas kultur och historia. Vårt språk, vår religion, våra ords och siffrors ursprung har sina rötter i Medelhavsområdet. Regionen är också strategiskt viktig, men viktigast av allt är att länderna söder om Medelhavet är våra grannländer.
Detta är dock historia. År 1995 innebar en vändpunkt i förbindelserna mellan EU och unionens sydliga grannländer. Det var då Barcelonaprocessen inleddes. Idag, tio år senare, är Medelhavspolitiken en av EU:s utrikespolitiska prioriteringar. Vi skulle därför kunna säga att vi i detta avseende har sett stora förändringar och en snabb utveckling.
Nu, tio år senare, kanske vi ändå bör fråga om vi idag behöver Barcelonaprocessen. Europa är så annorlunda jämfört med hur det var då processen inleddes. Det är min tro och övertygelse att parlamentets unisona svar är att vi verkligen behöver detta partnerskap. EU behöver det, vi européer behöver det och förhoppningsvis behöver våra samarbetspartner det, mycket mer än de gjorde när samarbetet på denna nivå inleddes. Vi behöver emellertid ett mer effektivt samarbete och förvisso också mer samarbete. Det gläder mig att säga att Europaparlamentet alltid har varit en stark supporter till Barcelonaprocessen, och många enskilda parlamentsledamöter har gjort mycket för att utveckla detta partnerskap.
Med tanke på denna situation vill jag nämna några frågor som jag hoppas att Barcelonaprocessen kommer att inrikta sig mer på i framtiden. En sådan fråga är utbildning. Det finns en utbredd analfabetism i våra partnerländer. I våra egna länder betonar vi behovet av utbildning och kompetens. Det är det enda sättet för oss att nå framgång. Exakt samma situation råder där. Jag vill särskilt betona hur viktigt det är för unga flickor och kvinnor att få möjlighet till utbildning och för EU att satsa på att i slutänden utrota analfabetismen. Här i EU vill vi betona hur viktigt det är med en fungerande demokrati, men innan vi kan förvänta oss att demokratin ska fungera måste människor kunna läsa. Läsförmågan är därför viktig för demokratin.
För det andra vill jag ta upp frågan om ekonomisk tillväxt och reformerna på detta område. EU har aktivt stöttat ekonomisk integration och frihandel, och är faktiskt de enskilda partnerländernas största handelspartner. Drygt 50 procent av dessa länders handel sker med EU, medan endast 13 procent sker med Förenta staterna. Det finns dock ett visst dilemma förknippat med detta förhållande. Den livliga handel som finns mellan EU och partnerländerna återspeglas inte i något ökat politiskt inflytande för EU. 50 procent av handeln betyder inte att vi har 50 procent av inflytandet.
Jag vill också framhålla det viktiga arbete som Anna Lindh-stiftelsen uträttar. Jag hoppas att det under kommande år kommer att satsas mer tid och ansträngningar på detta, eftersom dialogen mellan religioner och kulturer är viktig. Det måste tyvärr sägas att Barcelonaprocessen inte har varit helt framgångsrik i detta avseende, något som behöver rättas till.
Migrationen är en viktig aspekt av partnerskapet mellan EU och Medelhavsländerna, och idag tycks det som om problemen bara ökar, så vi behöver också satsa tid och pengar inom detta område.
Till sist vill jag säga att jag som företrädare för en nordlig region har haft en angenäm uppgift som föredragande. Jag har lärt mig mycket och jag har också noterat att det finns ett behov av dialog mellan kulturerna i norra och södra Europa. Till min förvåning har jag insett att det för närvarande inte heller i Europaparlamentet finns tillräckligt mycket av en sådan dialog. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Fru talman! Det betänkande som Anneli Jäätteenmäki har lagt fram för kammaren är lysande. Dess titel – ”Den omgestaltade Barcelonaprocessen” – kan vid första anblicken te sig lite märklig, men jag kanske kan tolka den som att fokus läggs på att stärka och fördjupa partnerskapet mellan EU och övriga Medelhavsländer, något som uttrycks ganska tydligt i resolutionsförslaget.
Den tionde årsdagen av Barcelonaprocessen är inte bara ett tillfälle att värdera tidigare framgångar, för sådana har vi haft, även om allt vi önskade inte har gått i uppfyllelse. Det är också synnerligen nödvändigt att vi blickar framåt och med beslutsamhet och politiskt mod bygger vidare på den grund som har lagts genom dessa framgångar och fullt ut använder oss av detta samarbetes potential inför framtiden.
Jag instämmer med Anneli Jäätteenmäki när hon säger att det är en självklarhet att Barcelonaprocessen kommer att behövas också i framtiden. Det är skälet till att jag fäster särskild vikt vid det stora toppmöte som ska hållas i Barcelona i slutet av november, då stats- och regeringscheferna för första gången kommer att kunna yttra sig om denna fråga.
Kommissionen har på mitt förslag åstadkommit ett eget meddelande. Jag noterar särskilt att kommissionen tar upp precis samma frågor som alla här i kammaren ser som särskilt angelägna – eftersom jag har hört er nämna precis samma saker. Det finns tre huvudfrågor, och till dem vill jag lägga kulturen.
Först av dessa frågor kommer de politiska reformerna, och allra främst främjandet av mänskliga rättigheter, demokrati och goda styrelseformer. Jag ska återkomma till detta senare. För det andra kommer utbildning och yrkesutbildning. Anneli Jäätteenmäki har helt rätt när hon säger att detta är något vi måste arbeta vidare med, ett område där vi måste bli bättre. Detta är något jag särskilt månar om och jag tänker se till att det händer något här.
Den tredje frågan är den ekonomiska utvecklingen. Det är kanske inom detta område som vi hittills har gjort flest framsteg, men det är också ett område där vi måste göra ytterligare framsteg. Jag vill återkomma till detta och diskutera det i detalj.
Det återstår självfallet mer arbete för oss att uträtta inom det kulturella området, genom Anna Lindh-stiftelsen samt dialogen mellan civilisationer och kulturer, och detta nätverk har en oerhört viktig tillväxtpotential. Kommissionen står självklart till förfogande med sitt stöd.
Låt mig börja med att titta på frågan om politiska reformer, demokrati och mänskliga rättigheter, där vi inte får förhålla oss avvaktande, utan måste anstränga oss för att stödja reformer utifrån. Självklart kan vi inte tvinga dem på någon, utan vi måste istället erbjuda ett tydligt stöd och möjligheten till stödinsatser. Det betyder att det är mycket viktigt att grannskapspolitiken bygger på Barcelonaprocessen när det gäller att göra rätt instrument tillgängliga. Under de senaste veckorna har jag besökt många av Medelhavsländerna – bland dem Tunisien, Jordanien och Libanon – och sett hur effektivt vi kan arbeta med dessa instrument, även när människorättsliga frågor tas upp under olika rubriker, vilket är fallet i dessa länder.
Vi har tänkt ut något särskilt i syfte att främja de mänskliga rättigheterna. Planen är att vi ska göra ett kompletterande stöd tillgängligt i form av en demokratiseringsmekanism. Vi tror att det blir från nästa år och framåt, och i alla händelser från 2007. Detta innebär att länder som gör särskilt stora framsteg med reformer kommer att få åtminstone ett extra tilläggsstöd på 10 procent utöver de medel de redan får. Jag hoppas att detta ska ge dessa länder ett incitament till att arbeta ännu mer engagerat och uppmuntra andra, som för närvarande släpar benen efter sig, att göra likadant.
Det förutsätter att de politiska och säkerhetspolitiska aspekterna av partnerskapet breddas och fördjupas. På grund av att det politiska ramverket måste användas mer effektivt ser jag parlamentets sammanträden tillsammans med Euromed som särskilt viktiga, men ministerrådets möten och mötena i trojkakonstellationen kan också bidra till att främja en fortsatt utveckling.
För det andra är det avgörande att vi beaktar utbildningens mycket stora betydelse, inte minst när det gäller dess påverkan på samhället. I Medelhavsländerna är en tredjedel av befolkningen under 15 år, vilket innebär att vi särskilt måste inrikta oss på utbildning. Av UNDP-rapporten om mänsklig utveckling framgick att utbildning, och i synnerhet kvinnors lika ställning, kommer att driva utvecklingen framåt.
Jag har därför gjort utrotandet av analfabetismen till en särskilt prioriterat område, med utgångspunkt i åsiktsförklaringen i FN:s millennieutvecklingsmål om att detta ska genomföras senast 2015. Jag hoppas verkligen att vi ska uppnå detta mål. Jag skulle vilja se flickor och pojkar få samma möjlighet att skriva in sig på samma skolor och få samma utbildning. Jag vill också att särskilda stödåtgärder för kvinnor ska prioriteras. För detta ändamål planerar vi ett stipendieprogram som framför allt ska förmedla stipendier till kvinnor på forskar- och doktorandnivå i syfte att påskynda utvecklingen inom detta område.
Jag anser också att de migrationsrelaterade problemen hör till de centrala samhällsfrågorna. Idag välkomnade jag exempelvis Marockos utrikesminister Taieb Fassi Fihri, och vi diskuterade självfallet de senaste händelserna i Ceuta och Melilla, som vi inte kan förhålla oss likgiltiga till. Vi måste gemensamt arbeta på att försöka hitta lösningar – lösningar inte bara för EU som helhet och dess förbindelser med Medelhavsområdet i stort, utan även för länderna söder om Sahara och för Afrika. Samtidigt som vi självklart måste försöka stoppa människosmugglingen, så att människor inte faller offer för denna fruktansvärda hantering, måste vi också skapa ytterligare utvecklingsmöjligheter för dessa länder, så att migrationsströmmar av detta slag inte uppstår.
Flyktingarna måste behandlas enligt konventionen och med absolut respekt för de mänskliga rättigheterna, men strömmen av illegala flyktingar måste hejdas, och detta är absolut en av huvudpunkterna för Barcelonatoppmötet.
På det ekonomiska området har vi gjort mycket för att säkerställa en normal handel och ett frihandelsområde till 2010, men mycket återstår att göra i fråga om tjänster och handel med jordbruksprodukter, och syd-syd-handeln, även kallad Agadir-processen, måste vidareutvecklas. Andra viktiga frågor inbegriper transport, energi och miljö. Det kommer att hållas en transportkonferens i december i Marrakech. På energiområdet måste ett stort antal subregionala nätverk utvecklas. När det gäller miljön bör man så långt som möjligt garantera att Medelhavet hålls rent.
Anneli Jäätteenmäki betonar med all rätt det kulturella samarbetet, som även vi vill uppmärksamma mer framöver.
Det är givetvis allmänt bekant att själva Barcelonaprocessen, även om den innebär ett tillfälle att få Israel och Palestina att sitta ner vid samma bord, hela tiden överskuggas av fredsprocessen i Mellanöstern. Därför är det mycket viktigt att vi gör framsteg här. Jag har kvartettens sändebud James Wolfensohn i åtanke när jag säger detta. Han har gjort en utmärkt insats här och vi stöder honom helhjärtat. 
Kader Arif (PSE ),
   . – Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera Anneli Jäätteenmäki till hennes betänkande om den omgestaltade Barcelonaprocessen.
Jag ska nu tala om mitt förslag. Nästa månad kommer de europeiska stats- och regeringscheferna att sammanträda med sina kolleger från Medelhavsländerna för att fira tioårsjubileet av Barcelonaprocessen. Den ambitiösa målsättningen för Europa–Medelhavspartnerskapet var att skapa en bättre, förändrad framtid – politiskt, ekonomiskt, socialt och kulturellt. Resultaten tio år senare är blandade. Vi har skapat ett forum för diskussion och samarbete med våra grannländer i Medelhavsområdet, vilket jag välkomnar, men vi är långt ifrån att ha uppnått alla de uppställda målen. Konflikten i Mellanöstern är ännu inte löst. Situationen i regionen är fortfarande instabil. Inga framsteg görs när det gäller de mänskliga rättigheterna och demokratiseringen, eller också är framstegen otillräckliga. Länderna på den södra Medelhavskusten och deras befolkning har inte märkt av den förväntade ekonomiska och sociala välfärden. Arbetslösheten är fortfarande alltför hög, särskilt bland ungdomarna, vilket leder till omöjliga migrationsströmmar.
På det ekonomiska området ska jag endast nämna ett exempel: multifiberavtalets upphörande, som har orsakat ytterligare problem i regionen. Även om de nya reglerna om ursprungskumulation, som föreslagits av kommissionsledamot Peter Mandelson, är ett steg i rätt riktning, är den ekonomiska syd–syd-integrationen fortfarande långt ifrån fullständig. Vi är den privilegierade parten i regionen och alla förhoppningar riktas mot oss. Att bry sig om dessa människor betyder först och främst att vi måste vidta åtgärder för att hjälpa dem att lösa sina problem och nå sina mål, med andra ord skapa en större social sammanhållning och en hållbar ekonomisk utveckling.
Den nya grannskapspolitik som har lagts fram för oss är positiv, eftersom den syftar till ökad demokrati, även om stödet måste fördelas bredare mellan våra östra och södra grannländer. Jag hoppas att målsättningarna för den nya politiken kommer att vara desamma som för Barcelonaprocessen, och att de specifika svårigheterna i denna region kommer att beaktas. Jag är också bekymrad över att millenniemålen inte nämns särskilt i det grannskaps- och partnerskapsinstrument som kommissionen föreslagit.
I den globala miljö där vi lever kan liberalisering inte vara svaret på problemen. Detta gäller miljöskyddet – eftersom vi ansvarar för vår planet – och i ännu högre grad de offentliga tjänster som tillgodoser befolkningens grundläggande behov, nämligen utbildning, hälsovård, kultur samt tillgång till vatten och energi, som det anges i förslaget från det utskott där jag är ledamot, nämligen utskottet för internationell handel, men som inte antogs av utskottet för utrikes frågor.
Vi instämmer i att arbetet ännu inte är avslutat. Låt oss i morgon enas om att arbeta för ett gemensamt mål. 
Rodi Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ),
   . – Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera Anneli Jäätteenmäki till hennes betänkande och hennes samarbetsförmåga, som har resulterat i ett komplett resolutionsförslag som innehåller både information och politiska förslag.
Tioårsjubileet av Barcelonaprocessen innebär en utmärkt möjlighet att granska det som åstadkommits och, vilket är viktigare, omdefiniera vår politiska vision och vår strategi i ljuset av den nya situationen efter utvidgningen av Europeiska unionen, de utmaningar som globaliseringen medför och det ökade hotet från terrorismen.
Barcelonaprocessen förtjänar vår särskilda uppmärksamhet, eftersom den är det mest integrerade uttrycket av Europeiska unionens utrikespolitik genom att vara ett multilateralt, globalt partnerskap som uttrycks genom en integrerad strategi. Den är helt i linje med Europeiska unionens grundläggande intressen, eftersom den kan bidra till fred och säkerhet inom vårt territorium samt främja fred och stabilitet i världen.
Resultaten hittills har inte varit tillfredsställande. Båda sidor har visat prov på svaghet och har gjort sig skyldiga till förbiseenden. Klarsyntheten, den politiska viljan och finansieringen har varit otillräckliga, och parterna har varit oförmögna att främja reformer och samarbete med varandra i syfte att utvecklas till attraktiva marknader och ekonomier.
Det som jag finner oroande är att de multilaterala förbindelserna och förfarandena inte har bidragit till att lösa de varaktiga problemen, såsom konflikten mellan israeler och palestinier eller Cypernfrågan. Det är också oroande att man inte har lyckats nå ut till befolkningen. Medborgarna har inte gjorts delaktiga i processen, utan är omedvetna om den på bägge sidor av Medelhavet. De är inte medvetna om de utmaningar som innebär att vi måste leva tillsammans, eller om de frågor som är gemensamma för oss, eller ens om vad våra meningsskiljaktigheter egentligen handlar om.
Jag är övertygad om att man vid toppmötet 2005, tio år efter det första toppmötet, i prioriteringarna tydligt kommer att infoga att det är nödvändigt att engagera det civila samhället i Barcelonaprocessen.
Vi förväntar oss att man uppmuntrar olika initiativ, t.ex. den plattform för Euromed som Anneli Jäätteenmäki nämnde, liksom andra samarbetsformer på alla nivåer, t.ex. mellan lokala myndigheter, regioner och universitet. Rörligheten för medborgarna i alla samhällsgrupper och yrkesgrupper måste främjas. Europa–Medelhavskonferensen är mycket viktig och har redan börjat visa sitt värde, och vi hoppas att den kommer att bidra till att det skapas ömsesidig förståelse och ett gemensamt medvetande. Vi förväntar oss en verklig dialog mellan de olika kulturerna, i ordets fulla bemärkelse, inte endast en sammankomst där man utbyter visitkort, utan där vi kan inleda en dialog och vara beredda att avslöja våra olikheter och finna våra gemensamma punkter. Denna dialog mellan kulturerna måste vara både bred och djup och omfatta ordets alla aspekter, dvs. kulturella normer, historietolkning, livsstilar och kvinnornas ställning. Jag är glad över att kommissionsledamoten särskilt nämnde detta, men jag vill framhäva det värdefulla arbete som utförts av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, inte endast genom det yttrande som är bifogat betänkandet, utan också genom det betänkande som utarbetades 2002 och som utgjorde grunden för det första regionala kvinnoprogrammet i Medelhavsområdet. Vi efterlyser mer än bara utbildning och arbeten. Vi efterlyser en verklig granskning av kvinnornas situation, och från Europeiska kommissionens sida efterlyser vi en kvantitativ och kvalitativ analys av resultaten av vår politik hittills samt en integrering av jämställdhetsperspektivet i Barcelonaprocessens alla tre pelare. 
Charles Tannock,
   . – () Fru talman! Som föredragande för den europeiska grannskapspolitiken anser jag att det helt klart finns ett ömsesidigt intresse av att stärka de band med våra partner i södra Medelhavsområdet – i Nordafrika och Mellanöstern – som formellt knöts i och med Barcelonaprocessen för 10 år sedan den 28 november.
Tillsammans med våra amerikanska allierade sänder detta en tydlig signal om att vi i denna region stöder stärkandet av det civila samhället, en öppen marknadsekonomi, demokratisk pluralism och respekten för de grundläggande mänskliga rättigheterna, inklusive mediefrihet, oberoende rättsväsende och rättsstat samt i synnerhet kvinnors rättigheter, som föregående talare nämnde. Tunisien är ett land som i arabvärldens ögon har kommit långt i detta sammanhang. Samarbete i miljöfrågor är också en av våra prioriteringar.
Dessa länder, och särskilt deras växande befolkningar, kommer att utgöra växande marknader för våra egna produkter. Jag anser att det ligger i Europeiska unionens intresse att sikta på ett betydande utvecklingsstöd genom det aktuella Medaprogrammet, som jag tror uppgår till cirka 3 miljarder euro per år, och så småningom genom det nyligen planerade ENPI – det europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet – för att bistå länderna i Europa–Medelhavsområdet med förbättrad ekonomisk tillväxt för att förhindra stigande arbetslöshet och ökade spänningar, vilka i sin tur ur ett europeiskt säkerhetsperspektiv kan utgöra en rekryteringsgrund för hårdföra islamister. Vi har sett detta den senaste tiden under bombdådet i Casablanca, de senaste årens tragiska inbördeskrig i Algeriet och ökningen av anhängare till Hamas, Hizbollah och Islamiska Jihad i de ockuperade palestinska områdena. Vi måste naturligtvis komma ihåg att det tragiska bombdådet i Madrid utfördes av Maghreb-salafister.
Vi måste också försöka förhindra stora okontrollerade flyktingströmmar till Europeiska unionen. Annars kommer det att leda till en total kollaps av de goda relationer mellan befolkningsgrupperna som vi har för närvarande.
Vi hoppas alla på ett frihandelsområde till år 2010. Den nya Euromedkonferensen underlättar dialogen mellan traditionella fiender som Israel och arabvärlden. Detta forum låter dem på ett unikt sätt lösa sina problem på fredlig väg. Jag anser att Israels tillbakadragande från Gaza är en bra början för att sätta tillbaka färdplanen för fred på dagordningen. Denna konferens är också ett forum för utbyte av idéer mellan den islamiska världen och den till största delen kristna Europeiska unionen.
Jag är optimistisk när det gäller spridandet av demokratiska värden i denna region med tanke på den senaste tidens val i Irak, Palestina och Libanon, och nu till och med trevande demokratiska förslag i denna riktning från Egypten.
På min politiska grupps vägnar rekommenderar jag kammaren varmt att anta Anneli Jäätteenmäkis betänkande. 
Luis Yañez-Barnuevo García,
   . – Fru talman! Jag vill först gratulera föredraganden Anneli Jäätteenmäki, som har gjort ett så gott arbete med att utarbeta betänkandet och som har varit så öppen för de ändringar som min politiska grupp har föreslagit. Jag vill också tacka kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner som är här med oss denna sena kväll.
Det är nu tio år sedan man antog den historiska Barcelonaförklaringen, som ledde till det första toppmötet mellan EU och Medelhavsländerna, för vilket premiärminister Felipe González var värd i egenskap av ordförande för Europeiska unionen. De utsikter till ett Europa–Medelhavspartnerskap som öppnades den gången ingav oss stort hopp. Visserligen har resultaten varit ojämna och mycket återstår att göra, men hindren och svårigheterna har varit enorma och det är inte förnuftigt att bortse från dem.
Medelhavsområdet, den europeiska kulturens vagga, har varit och är fortfarande delvis ett område där konfrontationer och konflikter är vanliga. Europa–Medelhavspartnerskapet är meningsfullt om det utnyttjas för att undanröja hindren och främja dialogen och samarbetet mellan nord och syd, men också för att prioritera syd–syd-förbindelserna i området, vilka är mycket svaga.
När det gäller toppmötet i Barcelona i november, Barcelona + 10, är det viktigt att fastställa tydliga, genomförbara och realistiska prioriteringar som samtidigt är ambitiösa. Vi har nu en referensram, nämligen den allians mellan civilisationer som har föreslagits av premiärminister José Luis Rodríguez Zapatero och som antogs av Förenta nationerna genom ett uttalande av dess generalsekreterare i juli i år. En förutsättning för att uppnå målen är att spänningarna i regionen minskas, särskilt spänningarna mellan israeler och palestinier, som utgör den verkliga Akilleshälen i Europa–Medelhavsförbindelserna. Huvudmålsättningen med partnerskapet är att skapa ett område med delat välstånd, där framsteg görs för att minska fattigdomen, överbrygga det socioekonomiska gapet mellan nord och syd och, som det redan sades, främja politiska reformer, demokratisering och rättsstatsprincipen samt respekten för de mänskliga rättigheterna.
Många andra frågor har tagits upp i denna debatt: problemet med hanteringen av migrationsströmmarna, diskrimineringen av kvinnor, de allvarliga miljöproblem som hotar Medelhavet, dialogen mellan de tre monoteistiska religionerna, behovet av lokalt och regionalt samarbete, kampen mot terrorism, kontrollen av massförstörelsevapen, befolkningens delaktighet etc. Men det som framför allt krävs av Europeiska unionen och medlemsstaterna – och med detta avslutar jag – är en enorm politisk vilja och ekonomiska åtaganden samt verklig insikt om att det är mycket som står på spel och som beror på förbindelserna mellan EU och Medelhavsländerna.
Medelhavet är Europeiska unionens mest sårbara flank, och om vi inte tar denna fråga på allvar kommer vi att få betala priset i framtiden. 
Cecilia Malmström,
   . – Fru talman! Inför 10-års jubileet finns det alla skäl att utvärdera Barcelonaprocessen. Världen idag ser ju väldigt annorlunda ut än vad den gjorde för 10 år sedan. Vi har haft utvidgningen med bl.a. Cypern och har inlett förhandlingar med Turkiet och Kroatien, grannskapspolitiken har utvecklats och vi har sett hur demokratiseringen i många av våra partnerskapsländer har gått framåt och i vissa fall tyvärr också bakåt. Kampen mot terrorismen har blivit allt viktigare. Kriget i Irak och den svåra process som landet nu genomgår på sin väg mot demokrati präglar också relationerna med området. Vi har Iran och problemen kring kärnbränslepolitiken där, Gazauttåget och det palestinska valet, men samtidigt en stagnation i fredsprocessen. De spännande händelserna i Libanon och Syrien och den fortsatta tragiska situationen i Afrikas sista koloni Västsahara visar att det finns fortfarande väldigt mycket att göra i regionen.
Med detta som bakgrund är det naturligt att ompröva och diskutera Barcelonaprocessen. Den har skapat strukturer, väldigt viktiga sådana, och en form för ett fastare samarbete mellan oss. Associationsavtalen med alla länderna har lett till närmare utbyte, handel, projekt, många mötesplatser och det har skapat ett långsiktigt engagemang för hela unionen. Beviset är att här står ledamöter från hela Europa, inte bara syd, och debatterar ikväll.
Vi har en gemensam historia och kultur och också gemensamma problem och lösningar, terrorism, migration, tillväxt, utveckling, handel, miljö, energi, ja, de är många. Men framför allt handlar det i framtiden om mänskliga rättigheter och demokrati. Detta är det allra viktigaste och här har Barcelonaprocessen på många sätt misslyckats. Även om det i associationsavtalen finns människorättsklausuler så används inte dessa, eftersom vi inte har några bra mekanismer för att hantera grova kränkningar i de länder vi samarbetar med. Intresset är också ganska begränsat ibland.
Detta är den stora utmaningen för Barcelonaprocessen i framtiden. Vi måste omstrukturera hela samarbetet så att det blir ett ramverk för en gigantiskt demokratisatsning i hela regionen. Ingenting bidrar mer till stabilitet än övergången till demokrati. I Mellanöstern koncentreras den ofriaste regionen i hela världen och detta skapar grogrund för fanatism, frustration och kanske också terrorism. Därför måste vi inom Barcelonaprocessen utforma strategier för omfattande demokratisatsningar, stödja dissidenter, det civila samhället, rättssamhället, yttrandefriheten osv. Medlet för detta är naturligtvis handel, utbyte, utbildningsprogram och kultursamarbete.
Barcelonaprocessen måste därigenom bli ett slags alternativ till länder som aldrig kan bli medlemmar i EU. Den måste ge konkreta fördelar i utbyte mot att vi ställer krav på reformer. Lyckas vi med detta gör vi ett historiskt bidrag. Avslutningsvis vill jag berömma min kollega Jäätteenmäki för ett mycket bra betänkande. 
Hélène Flautre,
   . – Fru talman! Jag anser att Margot Wallström och ni själv, fru kommissionsledamot, liksom andra har satt fingret på ett område där man inte har lyckats infria alla de löften som getts inom ramen för Barcelonaprocessen. Nu talar jag naturligtvis om de mänskliga rättigheterna och demokratin. Om ni inte är övertygade räcker det att se på situationen när det gäller pressfriheten i regionen – detta talade vi om under eftermiddagen på uppmaning av Béatrice Patrie – eller yttrandefriheten i Tunisien, så här strax före Världstoppmötet om informationssamhället. Det räcker att se på antalet brott som begås mot föreningsfriheten, yttrandefriheten och mötesfriheten, på rättssystemen som i många av länderna har stora brister, på förekomsten av tortyr som är vanlig eller till och med systematisk i en del länder och på antalet människorättsaktivister som världen över fråntas sina rättigheter och utsätts för trakasserier.
Barcelonaprocessens alla löften på detta område har således inte infriats. Jag anser, liksom Anneli Jäätteenmäki, att det finns vissa brister när det gäller kvinnors rättigheter, de ekonomiska och sociala rättigheterna och de mekanismer som inrättats för en effektiv politik för demokrati och mänskliga rättigheter. Trots allt detta har Barcelonaprocessen gjort det möjligt att inrätta mekanismer och forum för en politisk dialog om dessa frågor och har därför lagt den nödvändiga grunden för en ambitiös politik för främjande av mänskliga rättigheter och demokrati.
Fru kommissionsledamot, ni sa att frågan om invandringen kommer att stå i centrum för diskussionerna vid toppmötet i Barcelona. Tillåt mig i detta sammanhang att fästa er uppmärksamhet på en sak. Jag anser att vi inom ramen för kampen mot terrorismen och den illegala invandringen uppmuntrar länderna att bryta mot folkrätten. Detta är ganska uppenbart och har än en gång visats av händelserna i Lampedusa, där Libyen var inblandat, och på senare tid händelserna i de spanska enklaverna Ceuta och Melilla i Marocko. När vi begär att dessa länder ska stoppa flödet av flyktingar från de afrikanska länderna söder om Sahara, uppmuntrar och uppmanar vi dem att begå brott mot de mänskliga rättigheterna. Innan vi försöker dämpa flödet av dem som vi kallar ”illegala invandrare”, måste vi i EU själva definiera vad vi menar med laglig invandring och hur vår politik ska se ut. Men ni är säkert medveten om att vi knappt gör några framsteg alls i denna fråga.
Jag är övertygad om att det civila samhället och parlamentsledamöterna kan hjälpa till med att förbättra genomförandet av vår politik för mänskliga rättigheter och demokrati i denna region. Därför hoppas jag verkligen att kommissionen kommer att närvara i Rabat vid nästa extra möte i den parlamentariska församlingen för Europa–Medelhavsområdet. 
Adriana Poli Bortone,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Först av allt vill jag tacka föredraganden för hennes hårda arbete med detta betänkande och kommissionsledamoten för hennes hoppingivande ord om de plågade länderna i Medelhavsområdet.
År 1995 inleddes en oåterkallelig process i Barcelona, som syftade till närmare samarbete mellan länderna i Medelhavsområdet. Pessimisterna säger att förväntningarna inte har infriats, att de ekonomiska framstegen i länderna söder om Medelhavet har varit otillräckliga, att den politiska dialogen har varit besvärlig och fragmenterad, att EU inte har kunnat göra sin röst tillräckligt väl hörd i fråga om mänskliga rättigheter och demokrati, att det ekonomiska syd–syd-samarbetet fortfarande är i sin linda och att resultaten av den gemensamma förvaltningen av invandringen inte har varit tillfredsställande. Det internationella geopolitiska landskapet i Medelhavsområdet har förändrats mycket, och Barcelonaprocessen, som är ett ambitiöst projekt, måste därför ändras och anpassas till det nya internationella sammanhanget, om Europa–Medelhavspartnerskapet ska klara av de nuvarande utmaningarna.
Låt oss emellertid börja med det som har gjorts. Vi har inrättat gemensamma mekanismer för samarbete mellan ministrarna – som inte behöver diskuteras ytterligare – för att gemensamt lösa problemen inom respektive områden. Som ett komplement till samarbetet på regeringsnivå har vi inrättat en parlamentarisk församling för Europa–Medelhavsområdet, där vi samarbetar enligt parlamentariska regler. Vi har startat ett stödprogram – Meda – till ett värde av 700 miljoner euro per år för att kanalisera resurser och utveckling mellan nord och syd, och för vilket genomförandetakten är riktigt tillfredsställande. Vi har satt igång den demokratiska processen, som i varje fall har påbörjats, i länder som Libanon, Egypten och i viss mån den palestinska myndigheten. Associeringsavtal har undertecknats mellan Europeiska unionen och alla länder söder om Medelhavet, och det finns massor med exempel på samarbete som kan synas mindre betydelsefullt men som är mycket effektivt på den kulturella nivån och som i samtliga fall har startats inom den vidare ramen för Barcelonaavtalet.
Allt som har gjort att vi kan förstå varandra bättre, när vi nu med viss optimism öppnar dörren för ytterligare tio år då vi måste befästa de positiva aspekterna av processen, gör det möjligt att konkretisera våra målsättningar och vår planering och hjälper oss att korrigera de misstag som gjorts, så att vi kan uppnå stabilitet, fred, demokrati och socioekonomiska framsteg, som kan delas av allt fler länder och medborgare i Medelhavsområdet.
En sista sak som jag vill ta upp är frågan om kultur, som inte endast handlar om utbildning och skolning, utan också om det kulturella arvet. Om vi bevarar vårt kulturella arv kan vi förstå och respektera varandra bättre genom våra egna identiteter och vår egen mångfald. 
Francisco José Millán Mon (PPE-DE ).
   – Fru talman! Medelhavsområdet är viktigt för medlemsstaterna och för Europeiska unionen som helhet. Det är uppenbart att länderna vid Medelhavets södra kuster inte har nått samma nivå i fråga om politisk utveckling och/eller ekonomiskt välstånd. Ändå måste de flesta av dessa länder ta itu med olika brister i större eller mindre utsträckning. Det rör sig om politiska brister såsom brist på demokratisk utveckling och begränsad pluralism. Det handlar också om ekonomiska brister, eftersom vi talar om föråldrade ekonomier som inte har förmåga att skapa sysselsättning för en växande befolkning och som inte är tillräckligt attraktiva för att dra till sig de nödvändiga utländska investeringarna. Och det handlar om sociala brister såsom stor fattigdom och social ojämlikhet, analfabetism, diskriminering av kvinnor – vilket har nämnts – och de offentliga institutionernas bristande kapacitet som får negativa följder för hälsan, utbildningen, ekonomin, gränskontrollerna och mycket annat. 
Medelhavsområdet måste därför prioriteras av unionen, inte bara på grund av de många historiska, politiska, ekonomiska och sociala banden mellan länderna på båda sidor om Medelhavet, utan också av andra skäl som till exempel säkerhet, inbegripet hotet om terrorism, eller den utmaning som invandringen innebär. Det är därför viktigt med samarbete mellan båda sidor, ett samarbete som måste omfatta ett mycket brett spektrum av olika verksamheter. Samarbetet måste ske i båda riktningarna – jag upprepar – i båda riktningarna.
Problemen i dessa grannländer påverkar oss eftersom vi har en gemensam framtid. Det är omöjligt att skapa en mur mellan Medelhavets norra och södra kuster, i synnerhet i dagens globaliserade värld. Vi måste därför stärka våra förbindelser med dessa länder, stimulera dem och hjälpa dem att bemästra de svårigheter jag nämnde tidigare. 
I det betänkande som vi kommer att godkänna i morgon understryks därför behovet av politisk, ekonomisk, social och institutionell modernisering och även förbättringar i fråga om de mänskliga rättigheterna. I detta avseende välkomnar jag kommissionsledamotens ord och den betydelse hon tillmäter dessa frågor. 
Vi behöver incitament till reformer i länderna längs Medelhavets södra kuster, och detta anser jag att vi alla bör vara eniga om. Europeiska unionen får inte enbart bekymra sig om stabiliteten i dessa länder. Stabiliteten får trots allt inte tjäna som ursäkt för att inga framsteg görs. Om vi hävdar att det behövs reformer i våra länder, hur kan vi då avstå från att kräva reformer i deras länder? Dessa länder måste utvecklas. I annat fall kommer problemen att öka, och de politiska och ekonomiska kriserna – även på området invandring och säkerhet – kommer bara att öka, och till sist blir det bristen på reformer som leder till instabilitet. 
Därför är Barcelonaprocessen och den europeiska grannskapspolitiken viktiga. De måste vara grundläggande instrument för unionen, för det första för att visa dessa länder att de är prioriterade i vår utrikespolitik, och naturligtvis för att hjälpa dem och kräva att de också ska samarbeta med oss på ett trovärdigt sätt för att lösa de problem som berör oss, och slutligen för att stimulera dem att genomföra reformer som kan leda till välstånd, frihet och slutligen större stabilitet för dessa länder och därigenom för hela Medelhavsområdet. 
Jag vill att nästa toppmöte i Barcelona ska anta utmaningen och jag vill naturligtvis avslutningsvis tacka Anneli Jäätteenmäki för hennes insatser. 
Pasqualina Napoletano (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill helt kort uppmärksamma tre aspekter i denna process. Den första är sambandet mellan Europa–Medelhavspartnerskapet och den europeiska grannskapspolitiken, som kommissionsledamoten tog upp. Jag anser att denna aspekt inte får leda till att vi enbart inriktar oss på bilaterala handlingsplaner utan att den bör uppmuntra oss att skapa ett geografiskt och politiskt livsrum som omfattar både Europa och Medelhavsområdet. 
Det främsta medlet att nå detta mål är den politiska dimensionen, och man måste säga att den har fått ökad betydelse eftersom Europaparlamentet har bidragit till skapandet av den parlamentariska församlingen för Europa—Medelhavsområdet och eftersom de civila samhällena har skapat det civila forumet. Vad som saknas är regeringarna. Var är regeringarna? För att komma framåt i denna process anser jag att vi behöver parlament, samhällen och regeringar som ägnar sig något mer åt dialog, vilket i sin tur kommer att göra det möjligt för oss att skapa en mer avancerad människorättsdimension. Slutligen har sociologen Edgard Morin alldeles rätt när han påpekar att det inte är kulturer, religioner och civilisationer som för en dialog utan människor, individer, män och kvinnor. Jag anser att den allvarligaste begränsningen under alla de år som denna mycket generösa och intelligenta process har pågått har varit att man har misslyckats med att skapa kontakt mellan våra olika samhällen, och därför hotar terrorism och invandring i dag att vidga klyftan ytterligare. Jag håller med vår föredragande när hon säger att vi måste stärka alla program och instrument som främjar dialog och förståelse mellan våra samhällen – dvs. utbildning, kultur, yrkesutbildning och information. Kort sagt stöder vi föredraganden därför att hennes betänkande rör sig i denna riktning och därför att Europa–Medelhavspolitiken behöver mindre retorik och betydligt mer substans. 
Bernat Joan i Marí (Verts/ALE ).
   – () Fru talman! De senaste åren har Europeiska unionen noga observerat länderna i Öst- och Centraleuropa. Den största delen av unionens uppmärksamhet har fokuserats på utvidgningen, den nya anslutningsprocessen och framtida utvidgning.
Tyvärr fick Sydeuropa och södra Medelhavet endast uppmärksamhet när problem eller specifika frågor uppstod – som när tusentals invandrare anlände till Ceuta, Melilla eller Lampedusa, eller när situationen blev ytterst komplicerad för de västsahariska flyktingarna i Tindouf. Situationen för de mänskliga rättigheterna runt södra och sydöstra Medelhavet har inte förbättrats. Det har inte skett några tydliga framsteg på detta område, eller när det gäller demokrati, frihet och öppenhet. Jag måste påpeka att de ekonomiska skillnaderna också har ökat under åren.
I Europeiska unionen fortsätter medlemsstaterna att ömt vårda sina bilaterala relationer med regeringarna i länderna söder om Medelhavet. Detta gör partnerskapet mindre enhetligt. Detta är ett gammalt problem som handlar om den europeiska politikens oförmåga att agera med en röst, även när det gäller så strategiska områden som området söder om Medelhavet. Den återkommande frågan är vem som ska ta upp telefonluren och tala på Europas vägnar.
Låt mig nämna en annan viktig brist i vår interkulturella dialog. Vissa väldigt viktiga kulturer och språk utesluts och är inte representerade. Jag vill nämna amazighfolkets språk och kultur, som åsidosätts och till och med förbjuds i flera länder i Nordafrika, samt katalanernas språk och kultur. Jag hoppas att nästa sammanträde i Barcelona kommer att ge möjlighet att uppnå mer synliga och konkreta resultat på kort tid. 
Filip Andrzej Kaczmarek (PPE-DE ).
    –  Fru talman! Utvidgningen av Europeiska unionen har automatiskt lett till en ökning av antalet länder som har intresse av Barcelonaprocessen. Jag vill betona att processen är av betydelse inte bara för Malta och Cypern utan också för länderna i Central- och Östeuropa. En del av orsakerna till detta är historiska medan andra är i högsta grad aktuella och praktiska. 
Så sent som för 20 år sedan betraktade genomsnittspolacken Libyen som det enda Medelhavsland som Polen hade nära förbindelser med. På den tiden var förbindelserna mellan Europeiska gemenskaperna och landet betydligt mindre vänskapliga. Tusentals polacker arbetade i Libyen, och ett stort antal exemplar av Khadaffis ”Gröna bok” gavs ut i polsk översättning. Situationen i dag är helt annorlunda. Tiotusentals polska turister besöker Tunisien och Egypten varje år, och ett ganska stort antal polacker gör pilgrimsresor till Israel. Polska vetenskapsmän bedriver forskning i alla länderna i regionen, från Syrien till Marocko.
Därför är det inte bara politiker och diplomater som är intresserade av den europeiska grannskapspolitiken i vidare mening, utan också stora delar av befolkningarna i de nya medlemsstaterna. Problem som gäller illegal invandring, respekt för de mänskliga rättigheterna, lika rättigheter för kvinnor och främjandet av demokrati och ekonomisk utveckling i länderna runt Medelhavsområdet har också blivit våra problem. 
Europa har aldrig varit och kommer helt säkert aldrig att bli en isolerad ö. Våra förbindelser med våra närmaste grannar är ett mått på vår solidaritet och ansvarskänsla. Med detta menar jag solidaritet inte bara som en plikt mot partner inom Europeiska unionen utan också som ett uppdrag som går långt utöver Europas gränser och som för oss till alla länder där människor vill ha fred, stabilitet, rättssäkerhet, ekonomisk tillväxt och frihet. 
Europeiska unionen kommer att ha nytta av att så många som möjligt av dessa värden verkligen tillämpas i de länder som gränsar till oss i söder och öster. De nya EU-medlemsstaterna vill verkligen vara med om att bygga upp ett politiskt partnerskap som gäller säkerhet men också ett ekonomiskt och finansiellt partnerskap och ett socialt, kulturellt och humanitärt partnerskap. 
Carlos Carnero González (PSE ).
   – Fru talman! Europa–Medelhavsprocessen är tio år gammal, och den första slutsats man kan dra är att det skulle ha varit nödvändigt att uppfinna den om den inte hade funnits, helt enkelt därför att den trots sina brister har varit en framgång, vilket påpekas i vår föredragande Anneli Jäätteenmäkis betänkande. Det har varit en ofattbar utmaning att försöka lösa Medelhavsländernas strukturella och historiska problem under ett decennium. Men vi har arbetat hårt och vi börjar finna en lösning på några av dessa problem. 
Därför anser jag att målet med ett frihandelsområde senast 2010 inte bör vara ett slutmål utan snarare att det måste vara ett etappmål för den fortsatta utvecklingen, och mycket annat måste läggas till. Samtidigt som vi reformerar Europa–Medelhavsprocessen måste vi förbättra den. Vi måste betona den grundläggande idé som inspirerade den, och i detta fall måste vi se till att potentiella landvinningar blir påtaglig verklighet. 
Den internationella situationen visar dessutom att Europa–Medelhavsprocessen är det bästa sättet att främja samarbete. Andra strategier, som bygger på aggression och hot, leder inte till resultat. Förutsättningen för att det ska göras framsteg, vilket är vad Europa–Medelhavsprocessen går ut på, är dock att insatserna visar sig vara effektiva. Jag var till exempel ordförande för en delegation av observatörer från Europaparlamentet vid parlamentsvalet i Libanon, som är en partner i Europa–Medelhavssamarbetet. Det har hållits val, visserligen med problem, men det har hållits val. Även i andra stater har det gjorts demokratiska framsteg även om tyvärr ingenting förändras i andra stater. 
Låt oss arbeta för demokrati, mänskliga rättigheter och jämlikhet. Jag vill naturligtvis framhålla de bra aspekterna i ert förslag. Låt oss också tänka på att vi behöver ett Europa–Medelhavsområde med frihet, säkerhet och rättvisa, låt oss arbeta för att frihandelsområdet kompletteras med den viktiga principen om ekonomisk, social och territoriell sammanhållning, en princip som är lika giltig för våra partner som för oss, och låt oss också verka för politisk delaktighet. 
Den parlamentariska församlingen för Europa–Medelhavsområdet är en utomordentlig framgång. Vi hade redan den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen, och detta är den andra institution som vi har skapat. 
Därför, fru talman, tror jag att toppmötet i Barcelona kommer att vara positivt eftersom det kommer att göra det möjligt för oss att skapa ett Europa–Medelhavsmedborgarskap inom ramen för en process, Europa–Medelhavsprocessen, som är den bästa konkreta manifestationen av den eftersträvade alliansen mellan civilisationer. 
Simon Busuttil (PPE-DE ).
   – () Fru talman, fru kommissionsledamot! Om jag sa till mina väljare att jag talade i Europaparlamentet klockan 23.30 tvivlar jag på att de skulle tro mig, och jag tvivlar verkligen på att de skulle säga mig att de surfade in på den nya webbplatsen Europarl för att lyssna. Debattens sena timme har dock inte hindrat oss från att göra en saklig bedömning av Barcelonaprocessen, och föredraganden måste verkligen berömmas för sitt uppriktiga betänkande.
Efter tio år har Barcelonaprocessen inte levt upp till förväntningarna, och det vore rättvist att dra slutsatsen att vi inte har mycket att fira. Det innebär dock inte att vi bör vara pessimistiska; snarare bör vi ta till oss erfarenheten av de senaste tio åren och visa att vi kan lära oss något av den.
Jag skulle vilja dra följande lärdomar: För det första bör vi undvika att överallt pytsa ut småskvättar. Om nödvändigt bör vi erkänna att Barcelonaprocessen kanske var alldeles för ambitiös och i stället fokusera på färre prioriteringar där vi verkligen kan åstadkomma en förändring.
För det andra måste vi erkänna att problemen för våra Medelhavspartner också är våra problem. Ta till exempel invandringen. Barcelonaprocessens begränsningar av invandringen har förvandlats till ett enormt problem vid gränserna till Europeiska unionens medlemsstater. Genom att hjälpa våra Medelhavspartner hjälper vi i själva verket oss själva. Det skulle kunna bli en situation som båda parter vinner på.
För det tredje måste vi behandla våra partner i Medelhavsområdet som riktiga partner. Alldeles för ofta har Europa hamnat i fällan att låta nedlåtande och verka diktera villkoren för dem när detta inte alls är rätt samarbetsstrategi.
Slutligen behöver processen synliggöras, både för EU-medborgare och medborgare i medlemsstaternas partnerland. Om inte människor inser att processen kan påverka dem och ge dem direkta fördelar kan man knappast begära att de ska stödja den. 
Béatrice Patrie (PSE ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag gratulerar Anneli Jäätteenmäki till hennes analys. Jag instämmer i den. Tack, fru kommissionsledamot, för era konkreta förslag. 
Genom Barcelonaprocessen, associeringsavtalen eller mer nyligen inom ramen för den europeiska grannskapspolitiken erbjuder EU partnerskap till länderna längs Medelhavets södra kuster. Detta partnerskap omfattar ekonomiska, sociala och kulturella dimensioner, men framför allt måste det bygga på ömsesidigt erkännande av en politisk plattform som består av oförytterliga värden: demokrati, grundläggande friheter, mänskliga rättigheter och jämställdhet mellan könen. De grundläggande friheterna innefattar rätten till personlig säkerhet, åsiktsfrihet och yttrandefrihet. 
Detta måste vi komma ihåg i en tid då människorättsaktivister hindras att hålla sitt möte i Tunisien, i en tid då vi diskuterar slutsatserna i Mehlis rapport om mordet på Rafiq Hariri. I detta sammanhang är pressfriheten, som jag vill framhålla i dag, och journalisternas ställning utan tvivel de bästa exemplen på denna uppsättning gemensamma värden. Utan personlig säkerhet för dessa journalister finns det ingen yttrandefrihet, och om pressen inte har yttrandefrihet finns det inte någon demokrati! Yttrandefrihet är inte något västerländskt värde: den lyste klarare under Omajjadernas kalifat än i inkvisitionens skugga. 
Efter mordet på Samir Kassir och efter det förfärliga angreppet på May Chidiac mer nyligen kom jag därför överens med mina kolleger i delegationen för förbindelserna med Mashrek-länderna och även med utskottet för utrikesfrågor om initiativet att anordna en utfrågning i dag, under vilken vi har lyssnat till journalister från hela Europa–Medelhavsområdet. I morse framförde vi en symbolisk vädjan till Europaparlamentets talman där vi kräver en fri press i Europa–Medelhavsområdet. Mitt förslag i kväll är att vi bör låta pressfriheten ingå i Barcelonaprocessen som ett oeftergivligt villkor för våra partnerskapsavtal. 
Libor Rouček (PSE ).
    – Mina damer och herrar! I dag firar vi tioårsdagen av Barcelonaprocessen och de förändringar som har ägt rum under dessa tio år. Även om en del av dessa förändringar har varit positiva har väldigt många varit negativa. Jag vill rikta parlamentets uppmärksamhet mot en av de förstnämnda, närmare bestämt Europeiska unionens utvidgning till att omfatta länderna i Central- och Östeuropa, eftersom jag anser att dessa länder har någonting att erbjuda när det gäller Barcelonaprocessen. De har till exempel fortfarande tydliga minnen av sina erfarenheter av övergången från en auktoritär till en demokratisk regim eller av genomförandet av ytterst framgångsrika ekonomiska reformer och bemästrandet av de negativa sociala följderna av dessa reformer. Alla dessa länder har också starka band med länderna i Nordafrika av såväl politisk och ekonomisk som kulturell natur. I några fall har dessa band funnits i många år medan de i andra fall är av senare datum. 
Jag vill påpeka att det ligger i vårt intresse eller med andra ord i både EU:s och våra nordafrikanska partners intresse att dra nytta av dessa nya medlemsstaters erfarenheter och att förbättra Barcelonaprocessen genom deras kunskaper. Jag tror att vi då skulle ha bättre möjligheter att samarbeta för att lösa de problem vi diskuterar i dag, till exempel migration, det långsamma genomförandet av politiska reformer och i ett stort antal fall otillräckliga ekonomiska och sociala reformer. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Fru talman! Det har nu gått tio år sedan Barcelonaförklaringen och därför är det dags att göra en uppriktig och saklig översyn av politiken och insatserna inom ramen för det verkligt historiska initiativet till Europa–Medelhavssamarbete.
År 1995 ställde vi upp ambitiösa mål eftersom den regionala miljön var mycket gynnsammare. Tyvärr fruktar jag i dag att det geopolitiska regionala scenariot i Mellanöstern och Medelhavsområdet över huvud taget inte är gynnsamt för genomförandet av Europa–Medelhavssamarbetet. Dödläget i fredsprocessen i Mellanöstern och den palestinska frågan har fortfarande en avgörande och negativ inverkan på Europa–Medelhavssamarbetet. Detta var och är den grundläggande förutsättningen för uppfyllandet av målen. 
Alla talade om resultat som inte var särskilt uppmuntrande. Men jag vill kommentera två huvudpunkter. Frågan är hur Barcelonaprocessen kommer att fortsätta under kommande år. Jag anser att det är särskilt svårt för den europeiska grannskapspolitiken att samexistera med Europa–Medelhavsprocessen när målen och politiken överlappar varandra. Det är svårt för Europeiska unionen att övertyga våra Medelhavspartner om sina uppriktiga avsikter utan betydande ekonomiska resurser och med en begränsad gemenskapsbudget. Det har skett en institutionell inflation i Europa–Medelhavssamarbetet genom det ständiga inrättandet av nya institutioner och organ. Hur kommer de att fungera utan tillräcklig finansiering? Hur kommer seriösa initiativ att genomföras, som till exempel den spanske premiärministern José Luis Rodríguez Zapateros initiativ om en allians mellan civilisationer och en dialog mellan religioner? Vid Barcelonakonferensen i november kommer det inte att räcka med önskelistor för att övertyga Medelhavspartnerna. Vad som behövs är en realistisk vägkarta och realistiska prioriteringar för att målen för Europa–Medelhavssamarbetet ska kunna förverkligas. 
Józef Pinior (PSE ).
    –  Fru talman! Jag vill fästa parlamentets uppmärksamhet på två frågor.
Genom Europeiska unionens Medelhavspolitik inrättas ett Medelhavspartnerskap mellan samhällen som bygger på judisk, kristen och muslimsk tro. I en tid som denna när fundamentalismen är på uppåtgående och hotet om terrorism ökar är det av grundläggande betydelse att vidta gemensamma åtgärder i samarbete med universitet, skolor, medborgarinstitutioner och kyrkor för att främja ömsesidig förståelse och tolerans mellan unga människor i Medelhavsländerna. Jag kan tala om för parlamentet att de nya medlemsstaterna söker inspiration i erfarenheterna från Medelhavspartnerskapet när de arbetar för att planera unionens östpolitik. Vårt svar på de chauvinistiska rörelserna i världen i dag är att skapa ett gemensamt kulturområde som bygger på mänskliga rättigheter och demokrati och som samtidigt tar avstånd från all slags fanatism. 
Den andra fråga jag vill ta upp är migrationsproblemet. Migration kan uppfattas som ett hot, vilket Oriana Fallaci nyligen har gett utförliga exempel på i sina skrifter. Det verkliga budskapet i hennes böcker är att det bör införas en ny form av apartheid i Europeiska unionen. Men samtidigt kan migrationen också innebära en möjlighet att främja EU:s utveckling och att skapa en internationell ordning som bygger på fred och mänsklig värdighet. Barcelonaprocessen bör tjäna som bevis för att en sådan ordning är möjlig att skapa och den bör vara EU:s svar på hotet om konflikter mellan civilisationer. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Fru talman! Tack så mycket för denna mycket intressanta debatt. Jag tror att det står klart för oss alla att Barcelonaprocessen, vars 10-årsdag vi snart får anledning att fira, är en mycket viktig och historisk process, även om vi hyser lite olika uppfattningar om den.
Jag tror att vi alla kan säga att Barcelonaprocessen redan har åstadkommit en förändring, även om vi inte har utnyttjat dess fulla potential. Jag håller med dem som sa att vi måste fördjupa och förstärka den, och vi måste motivera oss till att fortsätta arbetet.
Låt mig än en gång säga att jag är en varm sympatisör, för att inte säga aktivist, för denna Barcelonaprocess, och därför har jag inlett denna dialog, som jag nämnde tidigare, där vi åtminstone enligt mig har prioriterat de viktigaste områdena. Vi kan inte göra allting på en gång: utbildning, demokrati, de mänskliga rättigheterna samt reformer och ekonomisk utveckling är prioriteringar, men vi får inte glömma den kulturella aspekten och också vårt kulturarv – kom ihåg kulturprogrammet för Europa–Medelhavsområdet.
Vad är skillnaden mellan Barcelonaprocessen och grannskapspolitiken? Detta kanske är förvirrande för vissa. Låt mig förklara. Barcelonaprocessen är den multilaterala plattformen, den multilaterala processen, det är processen från region till region. Det utesluter inte den kompletterande bilaterala processen i grannskapspolitiken, med ett skräddarsytt program för varje land.
Varför är det så viktigt? Som många av er vet har olika länder olika attityder. Jag har just återvänt från Libanon, där vi arbetar med premiärministern i hans reformprojekt, och med vår handlingsplan. Där är jag mycket hoppfull. Jag var också nyligen i Jordanien, där vi kommer att göra allt vi kan för att stödja den nationella dagordningen. Marockos viceminister var här i dag och vi kommer att ha ett mycket nära samarbete med marockanerna.
Det finns andra länder som jag är något missnöjd med och där vi behöver samarbeta. Men länderna måste själva åstadkomma förändringar; vår uppgift är endast att stödja dem. Även om vi måste dela ansvaret och visa solidaritet bör varje land först och främst ansvara för sina egna processer och reformer. Vi får inte glömma att länderna själva bär det största ansvaret för sin egen utveckling.
Den icke-statliga plattformen för Europa–Medelhavsområdet lade fram sina idéer i Luxemburg den 1–3 april 2005, och detta mycket lyckade civila forum organiserades med hjälp av en rad nationella samråd och avslutades med godkännandet av en stadga för den icke statliga plattformen, liksom valet av en styrelse. Det förekom en mängd förslag, vilket är mycket positivt. Detta förstärktes i den förklaring som kommer att avges i Barcelona. Jag vet att det brittiska ordförandeskapet har för avsikt att låta dessa frivilligorganisationer föra talan och jag anser att det är mycket positivt och berikande för oss alla.
Kommissionen har organiserat tre presskonferenser och en mediearbetsgrupp kommer att inrättas 2006 för att arbeta med detta.
De som inte verkar för reformer i sina egna länder bidrar till instabilitet i dessa länder och därmed i hela regionen, medan de som främjar reformer förbättrar stabiliteten i sina egna länder och i regionen.
Avslutningsvis vill jag säga att jag beklagar väldigt mycket att jag inte hade möjlighet att medverka vid sammanträdet med parlamentarikerkommittén för Europa–Medelhavsområdet i Rabat, men det ägde rum samma dag som rådet (allmänna frågor), det vill säga utrikesministrarnas råd, sammanträdde, och jag var i första hand tvungen att närvara vid det sammanträdet. Annars hade jag naturligtvis medverkat. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum den 27 oktober 2005 kl. 11.30. 

