Slutsatserna från Europeiska rådets möte (den 28-29 oktober) och ekonomisk styrning (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är den viktiga debatten om slutsatserna från Europeiska rådets möte (den 28-29 oktober) och ekonomisk styrning.
Jag vill hälsa rådets ordförande, Herman Van Rompuy, och kommissionens ordförande, José Manuel Barroso välkomna. Dessutom finns företrädare för det belgiska ordförandeskapet och för kommissionen närvarande. Vi börjar med information från rådets ordförande, Herman Van Rompuy.
Herman Van Rompuy
Herr talman! Europeiska rådets möte den 28-29 oktober ägnades åt den ekonomiska styrningen av vår union, särskilt rapporten från arbetsgruppen för ekonomisk styrning. Rapporten - som Europeiska rådet stödde - om den senaste tidens händelseutveckling, särskilt i Irland, har visat hur viktig frågan är i allmänhet och hur viktig den snabba finansiella mekanism som vi beslutade om i maj är i synnerhet.
Jag välkomnar finansministrarnas snabba agerande den senaste veckan och jag betonar att detta visar hur beslutsamma vi är gällande att bevara eurons stabilitet.
”Finansiellt stöd från EU och euroområdet kommer att lämnas inom ramen för ett kraftfullt politiskt program som kommissionen och IMF ska förhandla fram tillsammans med de irländska myndigheterna och Europeiska centralbanken. ... Med tanke på den starka grunden för Irlands ekonomi bör det gå att återgå till en robust och hållbar tillväxt och skydda den ekonomiska och sociala sammanhållningen genom att genomföra programmet beslutsamt.” Här citerar jag eurogruppen och Ekofinministrarna.
Arbetsgruppen arbetade inte som en mellanstatlig konferens utan gjorde en översyn av våra arbetsmetoder, prioriteringar och förfaranden inom detta område. Vi ville skapa rätt balans mellan att å ena sidan införa en EU-omfattande ram i fråga om behovet av att undvika allt för stora statliga budgetunderskott och allt för stor ekonomisk obalans inom unionen, och att å andra sidan låta de nationella regeringarna själva välja vad de vill beskatta och hur de vill använda sin statsbudget i enlighet med sina nationella politiska förfaranden och EU-lagstiftningen.
Vi vill se till att varje medlemsstat fullt ut tar hänsyn till hur ekonomiska och skattemässiga beslut påverkar dess partner och stabiliteten i EU som helhet. Samtidigt vill vi stärka förmågan att reagera på unionsnivå när politiken i en medlemsstat utgör ett hot för resten av unionen.
I likhet med andra rekommendationer från arbetsgruppen ligger även dessa ytterst nära kommissionens förslag. Jag har också diskuterat dessa frågor två gånger med gruppledarna i Europaparlamentet och med ordförandena för de behöriga utskotten så som ni har begärt.
Jag vill göra ett förtydligande. Vissa säger sig vara besvikna över att beslutsfattandet inte sker mer med automatik. Mer automatik är exakt vad vi föreslår. Rådet - och det var rådet enligt fördraget - kommer att besluta om sanktioner på grundval av en ”omvänd majoritet”. Det betyder att ett förslag från kommissionen om sanktioner antas såvida inte en kvalificerad majoritet röstar emot detta, medan regeln hittills har varit att en majoritet måste godkänna sanktionerna.
För bara några veckor sedan var vissa medlemsstater mycket ovilliga att gå med på den omvända majoriteten. Detta är verkligen ett genombrott och dessutom föreslog arbetsgruppen en rad andra åtgärder för stabilitetspakten, t.ex. större politisk samordning - den europeiska terminen - god statistik och oberoende finanspolitiska råd.
Medlemsstaterna bör känna att deras politiska beslut påverkar alla deras partner och EU som helhet. Detta är den stora lärdomen av krisen. En allmän anmärkning: arbetsgruppen utgjorde en politisk ram som syftade till att snabbt nå samförstånd. Alla de genombrott som vi åstadkom måste nu omsättas i lag. Detta arbete måste utföras av kommissionen, rådet och parlamentet. Jag litar på att alla institutioner kommer att hålla farten uppe. Det är ett avgörande ansvar.
När det gäller arbetsgruppens tredje och sista viktiga del vill jag också ta upp uppföljningen av arbetsgruppen. Vi rekommenderar en robust och trovärdig permanent krismekanism för att skydda den finansiella stabiliteten i euroområdet som helhet. Alla stats- och regeringschefer var överens om det behovet och om att detta kräver en begränsad fördragsändring.
Innan jag avslutar detta ämne vill jag betona att arbetet med stabilitetspakten inte bara handlar om att straffa medlemsstater eller korrigera gamla misstag. Det är viktigt att se den i ett större sammanhang. Vi får inte glömma bort den mer omfattande utmaningen att förbättra EU:s struktur, den hållbara tillväxten och det övergripande ekonomiska resultatet.
Detta var centralt för EU 2020-strategin, som Europeiska rådet antog tidigare i år. Svaret till dem som är rädda för att budgetåtstramningar kommer att strypa tillväxten är att vi i högre grad måste betona de underliggande strukturella faktorer som begränsar våra ekonomiska resultat och åtgärda dessa. Detta kommer att vara det främsta målet vid Europeiska rådets möten i februari och mars nästa år.
Europeiska rådet diskuterade också kort EU-budgeten, bl.a. med anledning av er talmans anförande då vårt möte öppnades. Vi kom överens om att ta upp detta på nytt i december.
Under tiden konstaterade vi helt enkelt i vår slutsats att det, och jag citerar, ”är av stor vikt att Europeiska unionens budget och den kommande fleråriga budgetramen återspeglar medlemsstaternas strävan efter konsolidering i avsikt att få underskottet och skulden att utvecklas i en mer hållbar riktning. Europeiska rådet kommer vid sitt nästa möte att diskutera hur man ska se till att utgifter på europeisk nivå på lämpligt sätt bidrar till detta arbete, samtidigt som de olika institutionernas roll och behovet av att uppnå Europas mål respekteras” - och jag betonar detta, ”respekteras”.
Jag försäkrar att vi erkänner parlamentets nya roll i enlighet med Lissabonfördraget. Europeiska rådet intog naturligtvis inte någon ståndpunkt i fråga om 2011 års budgetförfarande, eftersom detta är en fråga för ministerrådet och parlamentet.
Som ordförande för Europeiska rådet vädjar jag till alla berörda parter att forsätta sina samråd för att nå en kompromiss om 2011 års budget så snart som möjligt. I en kompromiss måste hänsyn tas till de olika ståndpunkterna, samtidigt som fördragen naturligtvis måste respekteras.
Vid detta möte i Europeiska rådet arbetade vi också - precis som vi kommer att göra vid alla möten - med gemensamma ståndpunkter för Europeiska unionen inför stora internationella händelser. I det här fallet ägnade vi oss åt förberedelserna inför G20-mötet, klimatkonferensen i Cancún och ett antal bilaterala toppmöten.
När det gäller G20-mötet, som förstås nu har hållits, kom vi överens om prioriteringarna, som sedan fördes fram av företrädarna för unionen och av de EU-medlemsstater som är medlemmar i G20. Vi har bland annat arbetat för att se till att Basel III-avtalen om kapitalkrav godkänns och att Internationella valutafonden reformeras. I det senare fallet vill jag betona att denna avgörande reform blev möjlig tack vare européernas öppna och konstruktiva inställning. Vi gav upp två platser för att nå en slutlig överenskommelse och tog alltså ett stort ansvar för anpassningen.
När det gäller frågan om obalanser i den globala ekonomin och valutakurspolitiken var diskussionerna spända inför G20-mötet. Toppmötet gjorde en riktig analys och kom överens om en process. Vi välkomnar besluten om att inrätta en uppsättning indikatorer på obalanser och den bedömning som kommer att göras under 2011. Nu är det mycket viktigt att komma överens om politiska slutsatser och, vid behov, om korrigerande åtgärder på grundval av denna bedömning.
När det gäller Cancún utarbetade Europeiska rådet också EU:s ståndpunkt inför de förhandlingar som ska inledas i slutet av denna månad. Sedan Köpenhamnskonferensen förra året har det hållits flera samtal - både formella och informella - men de har gått långsamt och är fortfarande mycket besvärliga. Cancún kommer sannolikt endast att bli ett steg på vägen mot en global ram för kampen mot klimatförändringen. Europeiska unionen beklagar naturligtvis detta.
När det slutligen gäller våra bilaterala toppmöten diskuterade Europeiska rådet våra prioriteringar och strategier inför de kommande toppmötena med Förenta staterna, Ryssland, Ukraina, Indien och Afrika. Detta är ytterst användbart för José Manuel Barroso och mig och garanterar att vi vid dessa tillfällen inte enbart talar på Brysselinstitutionernas vägnar utan också talar för de 27 medlemsstaterna som helhet. Jag tänker föra in detta som ett regelbundet inslag vid Europeiska rådets möten.
Därmed avslutar jag min sammanfattning av det senaste mötet i Europeiska rådet, som hölls för nästan en månad sedan. Jag kommer i vilket fall som helst att fortsätta informera ledarna för era politiska grupper omedelbart, inom några timmar efter varje möte i Europeiska rådet. Jag ser fram emot att få höra era synpunkter.
José Manuel Barroso
Herr talman, ärade ledamöter! Om en vecka betraktas som lång tid inom politiken kan en månad verka som en evighet. Det har hänt mycket sedan Europeiska rådets förra möte, inte minst den senaste händelseutvecklingen i Irland. De planerade åtgärderna innebär ytterligare ett avgörande steg för att skydda den finansiella stabiliteten i Irland, euroområdet och EU som helhet. De två instrument som vi inrättade i maj är effektiva verktyg som kan utföra det jobb de är avsedda för. Irland har mycket specifika problem att hantera och dessa instrument kan användas för detta. Genom detta ingripande bör den irländska ekonomin kunna gå tillbaka till hållbar tillväxt med hjälp av sina inneboende styrkor.
De senaste månaderna har varit besvärliga. Vi har kommit mycket långt på vägen, men arbetet är ännu inte slutfört. Vår ekonomiska styrning håller på att omvandlas. Arbetsgruppen har med Herman Van Rompuy som ordförande redovisat sina resultat, som är mycket positiva. Med hjälp av viktiga bidrag från kommissionen har arbetsgruppen lyckats åstadkomma en övergripande konvergens i fråga om kommissionens lagstiftningsförslag och även tagit upp vissa andra mycket viktiga aspekter på ekonomisk styrning.
Framför allt har man behållit strängare skatteregler och mer omfattande ekonomisk övervakning - som båda är hörnstenar i kommissionens paket. Jag har många gånger betonat hur viktigt det är att sätta det nya regelverket i drift så snart som möjligt. Därför gladde det mig att Europeiska rådet ställde sig bakom vårt förslag om en ”snabbehandling” och att det satte som mål att nå en överenskommelse om kommissionens lagstiftningsförslag senast sommaren 2011.
Det är värt att notera att de frågor som väcktes i september förra året i fråga om kommissionens framlagda lagstiftningsförslag nu har vänts i en önskan att snabbehandla dessa förslag. Nu måste det vanliga lagstiftningsförfarandet ha sin gång under de kommande månaderna. Jag räknar med att gemenskapsmetoden kommer att fungera lika bra som alltid och hjälpa oss att stärka den ekonomiska styrningen i euroområdet och i Europa.
Jag tror att vi i slutändan kommer att få tuffa bestämmelser som bygger på lämpliga incitament för efterlevnad, halvautomatisk tillämpning och en effektiv ram för att hantera större makroekonomiska obalanser. Vi behöver en stärkt och sträng ekonomisk styrning för att åstadkomma en stabil och hållbar tillväxt, vilket är avgörande för sysselsättningen och invånarnas välfärd.
En permanent krishanteringsmekanism för euroområdet är en avgörande pusselbit här. Den tillfälliga mekanism som är i kraft just nu kommer att löpa ut 2013. Därför är det mycket viktigt att vi inrättar något som är trovärdigt, robust, varaktigt och förankrat i den tekniska verkligheten innan dess. Kommissionen har därför redan börjat arbeta med de övergripande egenskaperna hos en kommande ny mekanism för euroområdet. Denna mekanism, som vi utformar i nära samråd med Europeiska rådets ordförande, bör betraktas utifrån det övergripande arbetet med att stärka den ekonomiska styrningen i EU och i euroområdet.
Jag vill göra klart att även om mekanismen finansieras ur nationella budgetar kommer den att fortsätta vara ett europeiskt initiativ och kommer naturligtvis att kunna dra nytta av kommissionens sakkunskap, oberoende och opartiskhet i sin funktion. Mekanismen kommer att ha tre huvudkomponenter: ett makroekonomiskt anpassningsprogram, ett finansieringsarrangemang samt deltagande från den privata sektorn. Det sistnämnda kan ta sig många former, men först och främst vill jag göra det klart att vad som än beslutas i fråga om den privata sektorns deltagande kommer detta först att tillämpas efter 2013.
Stats- och regeringscheferna beslutade enhälligt att det krävs en fördragsändring för att införa denna mekanism. När vi ingick Lissabonfördraget förra året hade ingen en tanke på att någon skulle föreslå nya ändringar så snart. Vi vet alla att detta aldrig är någon lätt process och vi är alla medvetna om riskerna. Det är en av anledningarna till att jag - under Europeiska rådets möte och även innan dess - förklarade att vi inte bör gå med på en ändring av fördraget där medlemsstaternas rösträtt ifrågasätts. Det gläder mig att detta argument accepterades och att en eventuell ändring kommer att bli begränsad - rentav kirurgisk.
Det verkar också förnuftigt att vi har en så okomplicerad process som möjligt. Därför varnar jag för frestelsen att börja koppla detta till andra ämnen som inte har med den här saken att göra.
Dessa åtgärder vidtas inte i ett tomrum. Europeiska rådet, G20-mötet, toppmötet mellan EU och USA i Lissabon förra helgen - alla är de anhalter på vägen, ett led i vår större plan att återställa Europas stabilitet och tillväxt. Vi kommer att tala om G20-mötet i nästa debatt här i parlamentet, varför jag nu mycket kortfattat vill ta upp toppmötet mellan EU och USA i Lissabon.
Stämningen vid toppmötet var personlig, vänlig och koncentrerad. Tillsammans med rådets ordförande Herman Van Rompuy var vi överens med president Barack Obama om att det behövs en transatlantisk agenda för tillväxt och sysselsättning som omfattar konvergens av regelverk och tidiga samråd i frågor som konkurrenskraft och globala reformer. Vi har gett ministrar och kommissionsledamöter i uppgift att gå vidare med detta konkreta arbete, inte minst genom transatlantiskt ekonomiskt forum.
Den globala ekonomin, G20 och tillväxtekonomierna stod också högt på dagordningen. Det jag vill framföra är att EU bara kommer att kunna uppnå sina mål om vi arbetar aktivt med samtliga politikområden, om vi drar nytta av våra förbindelser med alla våra viktiga partner, om vi använder vårt inflytande på ett integrerat sätt på alla nivåer - nationellt, på EU-nivå och på global nivå. En sak är uppenbar: vi kommer att få större inflytande utåt om vi kan komma överens internt, inom EU. I detta sammanhang är jag oroad över att en del av den positionering som har ägt rum nyligen inte har bidragit till inriktningen och samstämmigheten i vår gemensamma åtgärd.
Jag anser att de framsteg som vi har gjort hittills i fråga om ekonomisk styrning visar att vi med tillräcklig politisk vilja hos alla parter kan göra Europa till en starkare kraft i världen, till nytta för våra invånare, men för att åstadkomma detta måste vi vara klara över att vi behöver politisk vilja och en känsla av ett gemensamt syfte, inte bara hos EU-institutionerna utan hos alla våra medlemsstater. Detta vill jag vädja om i dag: mer samstämmighet, mer konvergens, mer gemensamt syfte.
Joseph Daul
Herr talman, mina damer och herrar! Enligt en opinionsundersökning jag läste i en tidning i går anser 70 procent av fransmännen att de fortfarande befinner sig i en kris och att den ännu inte är löst. Jag är säker på att en bredare undersökning i Europa skulle ge samma resultat.
Vi måste alltså bemöta våra invånares berättigade oro. De lever under svåra tider och har inte tid med den långsamma och komplicerade beslutsprocessen på europeisk och global nivå. Många av dem har också frågat mig vad vi gör och vad Europa gör för dem och deras familj. Människor är rädda. Samtidigt ser jag att allt fler politiker och allt fler länder, till och med i detta parlament, utnyttjar, manipulerar och exploaterar denna rädsla och oro och inte kommer med några förslag.
Denna populistiska inställning, som undergräver vår politik, är allvarlig och detta är inte rätta sättet att lösa de allvarliga och verkliga problem som våra länder och Europa står inför här i världen. Jag anser att det är upp till de politiska partier och parlamentariska grupper som är emot denna populism och demagogi att ta bladet från munnen.
Nej, lösningen på krisen är inte att skygga för den eller att tillgripa protektionism. Nej, det finns ingen snabb eller enkel lösning på den kris vi står inför. Nej, vi kan inte vända ryggen till solidaritet eller vårt arbete med att stärka alla våra länder inför globaliseringen och sedan sent omsider inse att vi behöver partner när tiderna är svåra.
Vi måste lära oss något av det som sker i Irland, och detta är inte någon kritik av Irland, herr rådsordförande och herr kommissionsordförande. Vi måste dra lärdomar, eftersom de svårigheter som det landet ställs inför inte bara är bankernas fel utan även beror på den nuvarande regeringens skattepolitik och ekonomiska politik över åren. Den keltiska tigern, som ansvarade helt för sin egen tillväxt, med ett onormalt skattesystem, minimal bankreglering och en investeringskod som inte liknar det som gäller i något annat land i EU, bevittnar i dag en kollaps av fastighetsbubblan, hushållens skulder, rekordhög arbetslöshet och en skadskjuten banksektor. Den irländska regeringen har garanterat hela banksystemet och har anslagit 480 miljarder euro, eller tre gånger landets BNP, vilket ökar deras statsskuld till 32 procent.
I dag har den irländska regeringen begärt och med rätta fått ta del av den europeiska solidariteten. Jag välkomnar detta och, som kommissionsledamot Olli Rehn sade just i detta parlament i måndags, kommer det stöd Irland snart bör få att skydda stabiliteten i hela euroområdet. Men har den irländska regeringen själv genom åren visat denna europeiska solidaritet, som Dublin med rätta tar emot i dag, precis som de gjorde när de anslöt sig till EU?
Hur många gångar har medlemsstaterna försökt harmonisera skattereglerna - en förutsättning för en god styrning av euron, vilket bara är alltför uppenbart i dag? Och varje gång är det samma fåtal av länder som emotsätter sig det.
Jag pekar inte ut någon, men jag anser att det är dags att vi drar lärdomar inför framtiden av detta beteende. Som jag har sagt flera gånger här i parlamentet innebär en kris en möjlighet till förändring och vi får inte vara rädda för att ändra några av våra vanor, som inte har fått de goda effekter vi räknat med.
Mina damer och herrar, de åtgärder som Europeiska rådet antog för några veckor sedan och de riktlinjer man kom överens om vid G20-mötet i Seoul är ett steg i rätt riktning, men de går inte tillräckligt långt. Det krävs med andra ord en medvetenhet om behovet av samarbete i Europa och andra stora regionala grupperingar för att hantera finansmarknadernas instabilitet och obalansen inom handeln och även för att undvika ett valutakrig.
I dessa frågor kan våra länder inte på egen hand komma fram till en hållbar långsiktig lösning för att uppfylla förväntningarna hos de 500 miljoner européer som, precis som jag sade i inledningen, förväntar sig att deras politiker - det vill säga alla vi här och hemma i våra huvudstäder - fattar framåtblickande beslut.
Herr rådsordförande, om krisen har lärt oss något är det att gårdagens lösningar inte nödvändigtvis är morgondagens. Vi betalar ett högt pris för den insikten under en kris, men vi kommer att få betala ett ännu högre pris om vi fortsätter att blunda för den. Jag uppmanar EU-institutionerna och våra medlemsstaters regeringar att ändra sig, att dra politiska lärdomar av krisen och att sluta fråga efter solidaritet först när det är för sent.
Herr talman! Jag vill tillägga en sista sak. Detta handlar inte om att rådet och parlamentet bekämpar varandra, detta handlar om att tillämpa fördragen, visa solidaritet och samarbeta. Detta är det budskap jag vill få fram till er, så att vi kan lösa krisen för våra medborgares skull.
Martin Schulz
för S&D-gruppen. - (DE) Herr talman! När jag lyssnade på ordföranden för Europeiska rådet, hörde jag en annan ton än hos kommissionens ordförande. Rådets ordförande har gett oss en rapport och om jag tillåter mig att förtrollas av den kan jag verkligen bara dra slutsatsen att allt är hur fint som helst. Om jag däremot lyssnar till José Manuel Barroso, får jag mer intrycket av - och jag citerar - ”en del av den positionering som har ägt rum nyligen inte har bidragit till samstämmigheten”. Det är vad kommissionens ordförande sade om rådet, som du påstår befinner sig i fullständig harmoni.
Nej, verkligheten i Europa är inte riktigt sådan. Verkligheten i Europa är uppdelad i tre delar: de tysk-franska beslutsfattarna, resten av euroområdet och återstoden som inte tillhör euroområdet, med en särskild ställning för Storbritannien. Det är verkligheten i Europa.
Storbritanniens särställning behöver granskas i synnerhet. Det tysk-franska Merkel-Sarkozy-beslutsfattarpartnerskapet har gjort upp med David Cameron. Alla vet det och det behöver också sägas öppet. Uppgörelsen är så här: ”Jag behöver en ändring av fördraget för stabilitetspakten.” ”OK”, säger David Cameron, ”det blir svårt för mig, för jag har ledamöter av parlamentet som inte vill ha det här, men å andra sidan får jag en annan budget.” Angela Merkel och Nicolas Sarkozy säger då: ”Bra, så gör vi.”
Det är verkligheten i Europa. Detta står inte bara fullständigt i strid med gemenskapsandan, det är en inställning som kommer att förstöra sammanhållningen i EU och på lång sikt också förstöra Europeiska unionen. Jag är rädd att det finns vissa som vill att detta ska ske. De applåderar detta ivrigt. Dessa ledamöter sitter där borta.
(Applåder)
Om vi inte vill att dessa människor ska fatta besluten på denna kontinent i framtiden måste vi föra Europa i en annan riktning.
(Häcklande)
Jag ska försöka fortsätta. Werner Langen har alltid lätt att hetsa upp sig. Reformen av stabilitetspakten i EU blir beroende av att godkännas av ett land som inte ens tillhör euroområdet. Angela Merkel går med på en översyn av fördraget vid en tidpunkt när ingen här i parlamentet kan förutsäga vad som kommer att hända i Irland. Dessutom vet jag inte om översynen av EU-fördraget kommer att accepteras lika lätt i Irland som din rapport från Europeiska rådets möte vill göra gällande.
Angela Merkel säger att den privata sektorn måste tas med. Jag vill bara ställa en fråga till dig, Olli Rehn, om den privata sektorn i Irland. Hur kunde de irländska bankerna klara stresstesterna? Kan du förklara det för oss?
Det Angela Merkel håller på med är ett stresstest för euron. Jag ska tala om för er vad som pågår: det är bra att den privata sektorn blir involverad och det är rätt att involvera den. I Europaparlamentet - och jag står fast vid detta - beslutade vi med brett samförstånd om ett sätt att involvera den privata sektorn, nämligen genom att införa en Europaomfattande finansiell skatt på transaktioner.
(Applåder)
Detta diskuterades kort vid G8-mötet och sedan sade de: ”Nej, vi vill inte ha någon skatt på finansiella transaktioner.” Och då sade vi: ”OK, då glömmer vi det.” Skatten på finansiella transaktioner begravdes till eftermiddagskaffet. Om det funnes något sätt att involvera den privata sektorn som verkligen skulle påverka denna privata sektor skulle detta vara lösningen. Nu säger folk att Storbritannien inte vill ha den. Bestämmer Storbritannien verkligen allt i Europa? Tänk om vi skulle börja med en skatt på finansiella transaktioner i euroområdet till exempel och sade att vi skulle ta upp avgifter från den privata finansiella sektorn inom euroområdet på detta sätt.
(Häcklande)
Jag ska bara upprepa vad han sade, så att tolken kan säga det: ”Ett folk, ett imperium, en ledare.” Det var vad den mannen sade.
Jag är nästan klar. Det är bara det att när denna ledamot går här genom kammaren och skriker ”ett folk, ett imperium, en ledare” har jag bara en sak att säga: de personer som sade detta i Tyskland är personer vars synsätt jag bekämpar, men att jag anser att denne herres synpunkter ligger närmare deras åsikter än mina.
Joseph Daul
(FR) (riktar sig till Godfrey Bloom) Jag kan inte acceptera det du sade. Vi lever i en demokratisk tid under ett demokratiskt system. Jag uppmanar dig att be om ursäkt officiellt, annars kommer vi att lämna in ett officiellt klagomål. Det finns de som har sagt mindre än så - det är inte rätt.
(Applåder)
Han var mycket nära att tillägga att det höll på att uppföras koncentrationsläger för att lösa frågan.
Talmannen
Kära kolleger, vi måste gå vidare. Jag kommer att ta hänsyn till detta. Låt mig läsa upp artikel 152.1 i arbetsordningen: ”Varje ledamot som uppträder störande under ett sammanträde eller uppträder på ett sätt som strider mot tillämpliga bestämmelser i artikel 9 ska kallas till ordningen av talmannen.” Jag uppmanar dig att be kammaren om ursäkt.
Godfrey Bloom
(EN) De åsikter som Martin Schulz uttryckte bevisar saken. Han är en odemokratisk fascist.
Talmannen
Kära kolleger! Vi väntade oss något helt annat. Vi vill inte att vår diskussion ska störas på detta sätt. Jag kommer att kalla dig, Godfrey Bloom, till ett möte med mig och vi måste besluta om vilka åtgärder som ska vidtas härnäst.
Det går inte att föra våra diskussioner i ett sådant klimat. Som du ser protesterar kammaren mycket kraftfullt mot ditt beteende. Jag ska läsa upp artikel 152.3 på mitt modersmål.
Guy Verhofstadt
Herr talman! För det första anser jag att det som har inträffat är mycket allvarligt. Dessutom tycker jag att de politiska grupperna måste reagera i dag med en gemensam ståndpunkt om detta och jag hoppas att alla politiska grupper, naturligtvis med undantag för den grupp som den berörda ledamoten tillhör, mycket tydligt ställer sig bakom de åtgärder som du har vidtagit för att förhindra att detta någonsin upprepas.
(Applåder)
Jag menar att det Joseph Daul sade om Irland - för han gjorde en komplett analys av Irlands situation - är fullständigt sant, men jag vill ändå säga honom att om vi när den finansiella krisen bröt ut hade inrättat en europeisk undsättningsplan för bankerna i oktober 2008, precis som kommissionen föreslog, men som medlemsstaterna förkastade, skulle Irland aldrig ha ställts inför de problem som landet har i dag. Det förslaget avslogs i oktober 2008 med orden: ”Nej, det behövs inte. Vi i Tyskland har tillräckligt med pengar för att lösa våra egna problem.” Nåja, vi såg vad resultatet blev av det.
För det andra vill jag ta upp den aktuella frågan, eftersom det fortfarande finns spänningar i samband med den. Själv hoppas jag att euron kommer att stabiliseras igen i morgon eller i övermorgon, för hittills har den inte gjort det. Därför anser jag att vi måste ta det som Europeiska centralbankens ordförande och Olli Rehn sade i går på största allvar.
Jag menar att det som Jean-Claude Trichet sade under gårdagens debatt - det var inte särskilt många närvarande under debatten - är mycket viktigt. Han sade att paketet inte var tillräckligt för att återställa stabiliteten i euroområdet. Vi i parlamentet har därför ett särskilt ansvar eftersom vi är med och fattar besluten inom alla dessa områden. Vi måste ta detta på allvar. Vad är det egentligen som är problemet? Ingenstans i världen finns det en valuta som saknar stöd av en regering, en gemensam ekonomisk politik, en gemensam obligationsmarknad. Vi tror att det inom euroområdet är möjligt att agera med 16 regeringar, 16 obligationsmarknader och 16 olika sätt att bedriva ekonomisk politik. Jag menar att detta måste vara utgångspunkten för våra åtgärder och de slutsatser vi måste dra. Vi måste gå längre än rådets beslut. Olli Rehn, jag anser till och med att vi måste gå längre än kommissionens förslag och att vi måste stödja Jean-Claude Trichet.
Om Jean-Claude Trichet, som ändå har ansvar för eurons stabilitet, uppmanar parlamentet och de andra europeiska myndigheterna att stärka paketet är det enda beslutet vi kan fatta för finansmarknaderna att stärka paketet, skapa gemenskap, införa fullständigt automatiska sanktioner - som inte finns i dag - och skapa en obligationsmarknad i euro. Skillnaderna mellan Grekland och Tyskland och mellan Irland och Tyskland kommer inte att försvinna utan en gemensam obligationsmarknad. Dessutom skulle det kunna införas en verkligt effektiv ytterligare sanktion för länder som inte följer stabilitetspakten.
Slutligen vill jag säga att vi behöver en verklig ekonomisk styrning som stimulerar investeringar och att om den tyska regeringen kräver att artikel 136 i fördraget ska ändras för detta ändamål, låt oss också göra det som krävs och införa en verklig ekonomisk styrning och helautomatiska sanktioner i artikel 136 i framtiden. Låt oss göra dessa fördragsändringar framför oss till en verklig möjlighet att förbereda euron för framtiden, det vill säga att införa ekonomisk styrning inom euroområdet och i Europeiska unionen.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen.)
William
(EN) Herr talman! Om kommissionen får till stånd den ekonomiska styrning den strävar efter och som du strävar efter, hävdar du då, Guy Verhofstadt, att kommissionen alltid kommer att fatta riktiga beslut?
Guy Verhofstadt
(EN) Herr talman! Jag har större förtroende för Europeiska kommissionens avsikt att vidta åtgärder mot länder som inte tillämpar stabilitetspakten än för rådets, där ju regeringscheferna sitter. Jag tillbringade nio år i rådet och jag har aldrig sett ett land peka ut något annat och säga ”ni följer inte stabilitetspakten”.
Vi såg detta 2004 och 2005 i fråga om Frankrike och Tyskland. De tillämpade inte stabilitetspakten och det infördes inte några sanktioner mot någotdera landet. Därför måste Europeiska kommissionen, som är en gemenskapsinstitution och verkligen följer Jean Monnets och Robert Schumans metod, ta ledningen i detta.
Barry Madlener
(NL) Herr talman! Det är riktigt. Jag kunde inte ingripa när du förvisade vår kollega från UK Independence Party (UKIP), men jag vill ändå invända mot den partiska tillämpningen av reglerna. Martin Schulz kallade min kollega, Daniël van der Stoep, fascist här i detta parlament och du gjorde ingenting: inga ursäkter gavs. Inga åtgärder vidtogs mot Martin Schulz. Det Martin Schulz gör nu är exakt samma sak...
(Talaren fortsatte men hans mikrofon stängdes av.)
Talmannen
Jag måste avsluta detta samtal. Om du har några frågor om det som har hänt kan du ta upp det med mig. Jag är villig att tala med dig. Vi ska tala om det tillsammans.
Rebecca Harms
Herr talman, mina damer och herrar! Det är ganska svårt att tala i denna laddade atmosfär. Det är också till viss del en illustration av den situation som Europeiska unionen skulle kunna hamna i om vi inte än en gång utformar den europeiska politiken på ett mer noggrant och kraftfullt sätt. Jag menar att problemet inte ligger i de små fördragsändringar som Tyskland vill ha och behöver - för finanskrisen är ingen naturkatastrof. Problemet är i stället att Europeiska rådet, och särskilt de stora ländernas företrädare i Europeiska rådet, under denna kris inte längre är i stånd att garantera att en positiv gnista från mötet i Bryssel sprider sig ut i samhället i EU:s medlemsstater. Jag tycker det är fullständigt bisarrt hur snabbt den Europavänliga andan har försvunnit. Jag tycker också att det är bisarrt att Tyskland av alla länder, som gynnats så mycket av solidaritet både längre tillbaka och mer nyligen under vår gemensamma historia, inte längre förmår leda oss bort från en diskussion som i dag präglas av egoism och småsinthet, mot en diskussion om varför det är rätt av EU:s medlemsstater att knyta samman sina öden så nära och varför rådet - och inte heller du, Herman Van Rompuy - inte längre lyckas förklara för invånarna, vars osäkerhet Joseph Daul beskrev så väl, varför det bara går att lösa denna kris om vi samarbetar i stället för att konkurrera med varandra. Den totala avsaknaden av denna anda är ett av våra problem.
Det andra problemet är att det inte finns något ärligt politiskt uttalande om det faktum att vi inte bara räddar alla greker eller irländare, utan att vi i båda fallen också räddar bankerna och att Irland inte bara är en irländsk kris utan även en tysk och en brittisk kris, även om det är ett budskap som ni kanske inte vill höra. Jag anser att denna uppriktighet kommer att skapa grunden för att övertyga invånarna om att verkligen stödja de beslut som fattas i Bryssel under dessa kristider.
För det tredje vill jag säga att jag tycker att Guy Verhofstadt har helt rätt. Ekonomisk styrning är vad som måste ta form nu. Det vet vi alla. Det spelar ingen roll hur ofta rådet eller kommissionen deklarerar att de vill vidta de åtgärder som krävs så snart som möjligt. Varningsklockorna ringer ändå hos mig, eftersom det är just denna avsaknad av en Europavänlig anda av solidaritet som innebär att dessa nödvändiga och logiska steg mot integrering inte kommer att tas. Det är en sak att tala nu om skattedumpning i Irland. Något måste ändras här. Hur detta ska ske är en annan fråga. När och inom vilka tidsramar är en annan. Medlemsstaterna behöver dock samordna sin skattepolitik överlag, annars kommer det inte att fortsätta väl för EU.
Det finns en diskussion som vi bör ta på allvar eftersom den också har lyfts fram: kreditgivarnas delaktighet, omstruktureringen av skulder, även bland dem som direkt orsakade krisen. Jag måste säga att det är mycket svårt för mig att bedöma vad som är rätt och fel här. Vi vet att nedräkningen har börjat för Spanien och Portugal. Vi vet att det bara är en tidsfråga innan de också söker solidaritet och krishantering. Jag vet inte om vi gör oss själva en tjänst om vi nu involverar kreditgivarna eller om det inte vore bättre att säga att vi vill ha denna ekonomiska styrning, vi vill ha en striktare reglering av banksektorn, vi vill ha en skatt på finansiella transaktioner eller kapitalavgifter för dem som tjänar på krisen. Detta är något vi måste avväga tillsammans. Det är absolut ingen mening med att agera som om vi inte behöver fatta något beslut här. Tack för er uppmärksamhet.
(Talmannen avbröt talaren.)
Kay Swinburne
Herr talman! För en gångs skull är de två viktigaste frågor som diskuteras av Europeiska rådet desamma som diskuteras i medierna hemma i min walesiska valkrets. För det första, hur ska EU hantera läget i Irland och för det andra, hur ska dödläget för EU:s budget lösas. I Wales är vi fullt medvetna om de EU-medel vi har fått och alla mina väljare är medvetna om behovet av ett stabilt euroområde. Men skillnaderna i hur de båda ämnena diskuteras i Cardiff och i Bryssel är markanta.
I Bryssel, i Europaparlamentet, tar vi de båda frågorna och diskuterar dem var och en för sig. Europaparlamentets och rådets lösning för att rädda euron är att vi behöver en bättre ekonomisk styrning, fler regler för nationella regeringar och genomförande med hjälp av böter och sanktioner.
I min huvudstad Cardiff - och säkert också i Dublin - konstaterar vi när det gäller budgeten att medlemsstaterna måste sluta att vara själviska och sätta mer Europa framför sina egna länders behov och att allt handlar om hur och var skattebetalarnas pengar ska användas. Folk vet att åtstramningspaketen är nödvändiga. De får höra precis hur skuldsatta deras länder är varje dag. De vet att det måste fattas tuffa beslut, men de vill också bestämma hur deras surt förvärvade slantar spenderas. Att uppmanas att sätta av ännu mer pengar för att finansiera EU-projekt genom en större EU-budget i en tid när de tvingas ge upp en del av sina offentliga pensioner, eller rentav i vissa fall grundläggande välfärd som de har blivit beroende av, är för många väljare att gå för långt.
När Europeiska unionen själv medger att den inte har gjort ett tillräckligt bra jobb när det gäller att genomdriva sina egna bestämmelser och normer inom euroområdet lockar detta knappast medborgarna att ge unionen ännu mer pengar. Under dessa tider av stora offentliga åtstramningar och när vi ser över bestämmelserna om ekonomisk styrning för medlemsstaterna, måste vi här i Europaparlamentet respektera de påfrestningar som medlemsstaterna drabbas av och acceptera att alla projekt som inte är brådskande inom EU-institutionerna bör skjutas på framtiden, så att vi kan fastställa en EU-budget som avspeglar de svåra ekonomiska tiderna.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen.)
William
(EN) Herr talman! Är talaren medveten om att de så kallade EU-medel som hon sade att hennes väljare tagit emot helt enkelt är Storbritanniens egna pengar som betalas tillbaka, men endast betalas tillbaka till en del, efter det att Europeiska unionen har tagit sin andel som croupier? Inser eller förstår damen det?
Kay Swinburne
(EN) Herr talman! Som gentlemannen mycket väl känner till är jag fullständigt medveten om var pengarna kommer ifrån och vilka nettobidragsgivarna är till EU:s budget. Men mina väljare i Wales ser bara att de får investeringar i viktiga projekt när de faktiskt har en BNP som är lägre än någon annan region i Storbritannien. Så jag kommer alltid att försvara EU:s satsningar i min valkrets.
Lothar Bisky
för GUE/NGL-gruppen. - (DE) Herr talman! Om stats- och regeringscheferna har kommit överens om att inrätta en permanent krismekanism för att skydda den finansiella stabiliteten i euroområdet kan jag bara välkomna detta. Resultaten av det flera månader långa arbetet i Herman Van Rompuys arbetsgrupp för ekonomisk styrning lämnar en hel del övrigt att önska - även om mina åsikter om det varierar. Det görs ett försök att införa en så sträng budgetkontroll som möjligt för att undvika långsiktiga underskott, men den försiktiga återhämtningen från krisen kommer att hotas direkt på nytt av den radikala nedskärningen av offentliga utgifter. Detta är inte bara fullständigt kontraproduktivt, dessutom tycker jag att det är absurt. Det verkar som om vi inte har lärt oss någonting av våra tidigare erfarenheter av stabilitets- och tillväxtpakten. Ni kan inte införa ytterligare böter för ett land som redan är kraftigt skuldsatt. Förbudet mot räddningsinsatser och stabilitets- och tillväxtpakten förstör solidariteten mellan staterna inom den monetära unionen.
Dikterar ekonomin vår politik? Än en gång kommer folket att få bära följderna av krisen. Vi kan förvänta oss lönedumpning och social dumpning, nedskärningar inom utbildningssektorn och ökad arbetslöshet. Detta kommer att öka bördan ytterligare för de drabbade ekonomierna och försvåra deras återhämtning. Det verkar helt bakvänt att sätta ännu större press på länder som Irland, Grekland och Portugal. I stället borde de stora ekonomiska skillnaderna i Europa minskas. Det vill säga, vi behöver ekonomisk styrning. Vi vill ha ett socialt och rättvist Europa som bygger på solidaritetsprincipen. Politikens företräde framför ekonomin måste bevaras eller återupprättas.
Nigel Farage
för EFD-gruppen. - Herr talman! Herman Van Rompuy har innehaft sitt ämbete i ett år och på den tiden har hela byggnaden börjat rasa. Det råder kaos. Pengarna håller på att ta slut. Jag borde tacka Herman Van Rompuy. Han kanske borde vara ett affischnamn för den euroskeptiska rörelsen.
Men se dig bara omkring här i kammaren denna morgon, Herman Van Rompuy. Titta bara på dessa ansikten. Titta på rädslan. Titta på ilskan. Stackars gamle Barroso här ser ut som om han har sett ett spöke. De börjar förstå att spelet är slut, men ändå vill de i sin desperation efter att bevara sin dröm avlägsna de sista spåren av demokrati från systemet. Det är ganska klart att ingen av er har lärt sig någonting. Herman Van Rompuy, när du säger att euron har skapat stabilitet antar jag att jag kunde applådera för att du har humor. Men är inte detta bara bunkermentalitet?
Din fanatism har blivit uppenbar. Du sade att det var en lögn att tro att nationalstaten kunde existera i 2000-talets globaliserade värld. Det kanske är sant i fråga om Belgien - som inte har haft en regering på ett halvår - men när det gäller oss andra säger människor i varje medlemsstat i denna union (och kanske är det därför vi ser fruktan i deras ansikten) allt oftare: ”Vi vill inte ha den där flaggan, vi vill inte ha hymnen, vi vill inte ha denna politiska klass, vi vill att allt det där ska förpassas till historiens skräphög.”
Vi hade den grekiska tragedin tidigare i år och nu har vi situationen i Irland. Jag vet att de irländska politikernas dumhet och girighet har mycket att göra med detta. De borde aldrig ha gått med i euroområdet. De drabbades av låga räntor, en falsk högkonjunktur och ett kraftigt fall. Men titta på ditt svar till dem. Samtidigt som deras regering håller på att falla samman får de höra att det vore olämpligt av dem att hålla allmänna val. Kommissionsledamot Olli Rehn här sade faktiskt att de måste anta sin budget först innan de kunde få hålla allmänna val.
Vilka i helvete tror ni att ni är? Ni är verkligen mycket farliga människor. Er besatthet av att skapa denna eurostat innebär att ni med glädje raserar demokratin. Ni verkar nöjda med att miljontals människor är arbetslösa och fattiga. Oräkneliga miljoner måste lida för att er eurodröm ska kunna fortsätta.
Men det kommer inte att fungera, för Portugal står näst på tur. Med sin skuldnivå på 325 procent av BNP står de närmast på listan. Därefter misstänker jag att det blir Spaniens tur. Räddningsaktionen för Spanien skulle bli sju gånger så stor som Irlands och då kommer alla räddningspengar att vara borta. Det kommer inte att finnas några mer.
Men detta är ännu allvarligare än ekonomin, för om ni berövar människor deras identitet, om ni berövar dem deras demokrati är nationalism och våld det enda som blir kvar. Jag kan bara hoppas och be att europrojektet förstörs av marknaderna innan detta verkligen inträffar.
Angelika Werthmann
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! För att lösa den pågående finansiella krisen behöver vi grundläggande förändringar i det ekonomiska ansvaret i Europa: en större finansiell disciplin och en förbättrad samordning av krishanteringen. En förstärkning av stabilitets- och tillväxtpakten skulle oundvikligen leda till ett ökat ekonomiskt ansvar.
Successiva sanktioner skulle kunna införas i ett tidigt skede i budgetövervakningsprocessen och man skulle ta hänsyn till underskottskriteriet och statsskulden. Slutligen innebär en ny krismekanism bland annat att banker och försäkringsföretag till exempel kan hållas ansvariga. Jag uppmanar dessa institutioner att ta större ansvar gentemot skattebetalarna.
Jag vill bara säga en sak till om Cancún. EU behöver tala med en röst. Dessa svåra tider skapar framför allt en möjlighet att investera i förnybar energi, till exempel, och på så sätt förbättra miljön samtidigt som vår tillväxtpolitik.
Marianne Thyssen
(NL) Herr talman, herr Van Rompuy, herr Barroso, mina damer och herrar! I och med bankkrisen, den ekonomiska krisen och krisen i de offentliga finanserna har vi verkligen lärt oss och mer än någonsin upplevt vad kriser innebär under de senaste två och ett halvt åren. Hittills har myndigheternas reaktioner, särskilt på europeisk nivå, varit bra. Förekomsten av och motståndskraften hos euron och även Europeiska centralbankens välriktade ingripanden har förhindrat att situationen eskalerar. ”Styrka genom enhet”, har vi lärt oss i Europa, och solidaritet fungerar. Men sakernas nuvarande tillstånd visar att vi måste fortsätta att göra strukturanpassningar och att vi verkligen behöver gå mot ekonomisk styrning. Även om euron fick oss att slappna av rätt mycket måste vi betrakta allvaret i denna kris som en väckarklocka som säger oss att vi måste utnyttja vår europeiska styrka fullt ut i framtiden. Det behövs strikta bestämmelser och tillräckliga verkställighetsmekanismer för den finansiella sektorn, de offentliga budgetarna och de offentliga skulderna och även för att korrigera makroekonomiska obalanser. De behövs för att återupprätta förtroendet, stärka konkurrenskraften, främja den ekonomiska tillväxten och öka möjligheterna till arbete och välstånd. Jag hoppas att ingen avskräcks från strikta åtgärder av rädsla för att EU ska framställas som den elaka gubben av medlemsstaterna, eftersom sanningen är den att medlemsstaterna behöver yttre påtryckningar, kanske rentav en elak gubbe, eftersom de inte kan hantera uppgiften ensamma i globaliseringens tidevarv. De slutsatser från Europeiska rådet som vi har läst och som till mycket stor del har utformats av er arbetsgrupp kommer att föra unionen mot de strukturanpassningar som krävs och i detta avseende välkomnar vi dem. Jag har dock två frågor: För det första måste mer än halva styrningspaketet beslutas genom medbeslutandeförfarandet, ändå begär ni att beslutsfattandet ska ske genom snabbförfaranden. Då undrar jag om ni ger rådet (ekonomiska och finansiella frågor, Ekofin) tillräckligt med utrymme för att förhandla med parlamentet och för att tillåta parlamentet att spela sin roll fullt ut, vilket vi vill. För det andra och det sista, emotsätter sig Europeiska rådet automatiken i sanktionssystemet: ingen ändring av fördraget betyder att Pandoras ask inte öppnas. Å andra sidan föreslår ni själva att fördraget ska ändras för att göra det möjligt att skapa den permanenta krismekanismen, som vi behöver. Var finns då Pandora, undrar jag. Tack på förhand för era svar.
Stephen Hughes
(EN) Herr talman! Jag är säker på att vi alla kan hålla med om att stats- och regeringscheferna är mycket upptagna män och kvinnor. Jag tycker därför att det är mycket underligt att de samlas var tredje månad eller så och slösar en enorm massa tid och pengar på att besluta väldigt lite inför en kris som tveklöst framhävs dubbelt så tydligt av vad som nyss har skett i Irland.
Titta bara på tanken på en skatt på finansiella transaktioner. Den stod på dagordningen för toppmötet i mars, toppmötet i juni och toppmötet i oktober, där varje råd skickade frågan vidare till nästa möte. Nu har den skickats vidare till rådets möte i december och förmodligen vidare efter det, ända in i framtiden. Vi behöver verkligen komma framåt när det gäller ekonomisk styrning, vi behöver visioner och åtgärder, ömsesidig solidaritet och en nära samordning. I stället får vi inget annat än förvirring, tvivel och ömsesidig misstro, vilket leder till permanent instabilitet i stället för stabilitet.
Några saker är uppenbara. För det första kommer en ytterligare åtstramning av stabilitets- och tillväxtpakten inte att räcka. Och ännu värre är att det finns stor risk för att det nya föreslagna systemet i slutändan kommer att vara konjunkturdrivande och därmed kontraproduktivt i fråga om tillväxt och sysselsättning. För det andra behöver den ekonomiska och monetära unionen göras mycket mer effektiv genom en verkligt balanserad och effektiv samordning av den ekonomiska politiken, inte bara övervakning och sanktioner. För det tredje måste det på ett eller annat sätt införas ett system för gemensam skuldhantering för åtminstone en del av de offentliga skulderna - kanske upp till 60 procent av BNP.
De ekonomiska fördelarna med ett sådant system med euroobligationer är enorma och uppenbara. Herman van Rompuy, det är dokumenterat att du har sagt att du inte tycker om politiker som har en vision. Jag tror att du föredrar konkreta åtgärder: Jag förstår det. Men jag anser att du nu kan börja arbeta för att sammanföra de båda. Jag hoppas att vägen är tydlig och att skatten på finansiella transaktioner och ett balanserat system med samordning av den ekonomiska politiken handlar om mer än enbart övervakning och gemensam skuldhantering. Jag tycker att tiden är mogen för visioner och åtgärder.
Alexander Graf Lambsdorff
(DE) Herr talman! Det finns en sak som det är viktigt att även våra medborgare förstår: Europeiska unionen är inte skuldsatt. Vi talar här om en skuldkris i våra medlemsstater. Europeiska unionen är den enda politiska nivån i Europa som är skuldfri. Jag skulle också vilja att den förblir så. Vi förenas dock i ett gemensamt öde genom euron. Här beklagade Rebecca Harms och Martin Schulz med rätta bristen på en europeisk anda. Deauville var ett misstag. Tyskland och Frankrike har blivit utsatta för utpressning av Storbritannien. Kommissionen måste införa sanktionerna, inte finansministrarna. Automatiken i sanktionerna under den förebyggande fasen offrades i Deauville. Finansministrarna måste fatta beslutet på nytt här. Det är de som tidigare var ansvariga för att krisen och skuldkrisen utlöstes i medlemsstaterna.
Vad är ekonomisk styrning? Alla talar om ekonomisk styrning, men vad betyder det egentligen rent konkret? Vill vi verkligen att Europeiska unionen ska lägga sig i detaljerna i vår arbetsmarknadspolitik och socialpolitik? Det finns ett stort frågetecken här. Att fastställa den rättsliga ramen för entreprenörskap, stimulera tillväxten - det är mycket gott och väl, men att i synnerhet få ordning på statsfinanserna igen i medlemsstaterna - det är utmaningen. Det är därför den europeiska terminen är så viktig och det är anledningen till att den måste genomföras.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen)
Martin Schulz
(DE) Alexander Graf Lambsdorff, du är förstås ledamot i den federala verkställande kommittén i det fria demokratiska partiet. Är ditt påstående att Deauville var ett misstag också en åsikt som delas av din partiledare och av Tysklands vice förbundskansler, eller är detta din personliga uppfattning? Ska vi uppfatta detta som FDP:s åsikt eller endast som Alexander Graf Lambsdorffs åsikt?
Alexander Graf Lambsdorff
(DE) Herr talman! Jag besvarar förstås gärna detta. Martin Schulz ingår förstås i partiledningen för det tyska socialdemokratiska partiet och kommer också ibland att göra uttalanden här som troligen inte är helt sammanhängande. Jag skulle dock vilja säga en sak och det är att om Martin Schulz kan visa mig vem från FDP som var närvarande i Deauville så vore jag tacksam. Vi gjorde ett ganska tydligt uttalande om detta vid toppmötets slut.
Jag anser att den viktigaste punkten, nämligen att faktiskt avstå från automatiseringen av sanktionerna i den förebyggande fasen, kritiserades mycket tydligt av oss. Om vi får ändra i fördraget kommer detta att rättas till i efterhand. Beslutet som fattades i Deauville var dock uppenbart ett misstag.
Philippe Lamberts
(FR) Herr talman! Under de senaste 25 åren har alltför många medlemsstater levt med en ekonomisk tillväxtmodell som i huvudsak baseras på skulder - både offentliga och privata. Problemet är att dessa skulder främst har finansierat ekonomisk spekulation och konsumtion i stället för investeringar och detta samtidigt som resten av världen, som Kina, Indien och Brasilien, började att investera. Kanske historieböckerna kommer att beskriva detta som tidpunkten då Europa verkligen gick vilse.
Men det måste inte vara så här. Naturligtvis behöver vi en stark europeisk ekonomisk styrning, men först måste vi ta itu med det kaos som denna skuld har orsakat. Om vi tror att vi kan lösa problemet genom att enbart dra ner på de offentliga utgifterna så ser vi inte verkligheten i vitögat. Vi kommer inte att lösa denna kris utan en omstrukturering och omplanering av skulderna i de fall de har överskridit hållbara nivåer och det inte finns någon realistisk möjlighet för låntagarna att betala tillbaka den.
Vi måste vara tydliga här. Både låntagare och långivare har ansvar för ackumuleringen av skulderna. Låntagarna lånade mer än de hade råd med, men långivarna var oansvariga med sin utlåning i hopp om att göra stora riskfria vinster, eftersom skattebetalarna naturligtvis alltid skulle finnas där för att klara skivan åt dem.
Därför måste såväl låntagare som långivare delta i detta arbete, och om vi inte ser till att det blir så kommer vi att döma oss till ett scenario som det i Japan, det vill säga en lågkonjunktur i Europeiska unionen. Jag tycker att invånarna på denna kontinent förtjänar mycket bättre än så.
Vicky Ford
(EN) Herr talman! Detta är en debatt om ekonomisk styrning. I hela Europa står många länder, även mitt eget, inför svåra ekonomiska tider. Nu i helgen gav EU och Storbritannien stöd till våra vänner på andra sidan Irländska sjön. Detta är inte rätt tid för Europaparlamentet att skälla ut någon eller peka finger. Det är tid att lära av våra misstag och att fatta bättre beslut i framtiden.
I förra veckan, i mitten av november, ändrade Grekland sina årsräkenskaper för december för tredje gången. Jag hoppas att vi äntligen har fått den sista versionen av den redovisningen. Om det någonsin funnits goda skäl för länderna att skapa bättre redovisning och prognoser var det det här.
Europeiska rådet har kommit långt i sina detaljerade planer för att dela information under den europeiska terminen. Detta behöver tillämpas i praktiken. Ja, vi borde dela god praxis mellan olika länder, men också erkänna att alla länder inte är lika och att det går att få till stånd en god ekonomisk styrning på olika sätt och ändå skapa fördelar för alla.
Bairbre de Brún
(GA) Herr talman! När Internationella valutafonden, Europeiska centralbanken och kommissionen ställer hårda villkor är det uppenbart att det kommer att göras nedskärningar med flera miljarder euro i Irland. Arbetstillfällen kommer att gå förlorade, offentliga tjänster kommer att begränsas kraftigt och inkomstskatten kommer att höjas för människor med låga löner. Bankerna kommer att behålla sina vinster medan de fattiga, sjuka, pensionärerna och andra sårbara grupper kommer att bli förlorarna i allt det här. Detta är inte hjälp från Europa och därför sätter vi oss kraftigt emot det.
I stället för att söka mandat att göra dessa nedskärningar, efter IMF:s och EU:s granskning av räkenskaperna, beslutade den irländska regeringen sig för att det inte skulle göras något val förrän denna budget hade antagits. Det fanns en annan möjlighet och den irländska regeringen valde att inte utnyttja den. De beslutade sig för att göra det som var bra för deras vänner i bankerna och inte för de vanliga människorna i Irland.
Mario Borghezio
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Öronen måste verkligen vara röda på Europeiska centralbankens ordförande, Jean-Claude Trichet, när den här debatten fortsätter. Om vi hade befunnit oss i den gamla romerska senaten skulle en senator säkert ha ställt sig upp i sin toga och sagt till Jean-Claude Trichet: ”Quousque tandem abutere, Trichete, patientia nostra?” - hur länge ska du pröva vårt tålamod, Jean-Claude Trichet?
Vi måste fråga oss själva om den rätta lösningen är att undvika en upplösning av euron - en mycket svår uppgift - eller att i stället förhindra att euron räddas till priset av förstörda ekonomier i våra medlemsstater, efter det att den eurofila politiken som bedrivs av Romano Prodi med flera har förstört vår industri, framför allt de små och medelstora företagen, till exempel i Padania, som endast medfört friställningar och arbetslöshetsunderstöd.
Varför skulle de länder som överlever krisen åderlåtas på nästan 100 miljarder euro för att rädda Irland som med sin bolagsskatt på 12,5 procent fram till nu har konkurrerat på orättvist sätt med de andra länderna?
Var fanns den europeiska styrningen när Anglo Irish Bank rasade till ett underskott på 8 miljarder euro bara en månad efter att banken hade klarat stresstestet? Var fanns Jean-Claude Trichet? Är vi säkra på att räddningsinsatsen för Irland inte står i strid med Maastrichtfördraget? Som tur är finns det en konstitutionell domstol i Tyskland som kommer att förklara att det strider mot konstitutionen att ta upp ett annat lands underskott i de tyska räkenskaperna. Så det är dags att säga hej då till euron.
Werner Langen
(DE) Herr talman! Jag har hört mycket kritik mot Deauville-beslutet här, men alla vet att när det förra mötet i arbetsgruppen inleddes fanns det fortfarande oavslutade 20 punkter. Eftersom de omfattas av principen om enhällighet var man tvungen att hitta en lösning. Alla känner till det. Alla känner till att de två största medlemsstaterna, Tyskland och Frankrike, bröt mot stabilitets- och tillväxtpakten 2004, trots att det samtidigt, vilket vi också vet, satt en socialdemokratisk/grön federal regering i Tyskland. Martin Schulz utskällning är därför helt omotiverad.
Om vi i dag säger att stabilitets- och tillväxtpakten borde vara kraftfullare är den första förutsättningen för detta att medlemsstaterna äntligen håller sig till pakten. Vad är det för mening med att den blir kraftfullare om ingen följer den? Det har funnits en bristande efterlevnad här. Vi har sex lagstiftningsförslag, varav två är förordningar från rådet och fyra är gemensamma förordningar från rådet och Europaparlamentet. Jag förstår bara inte en del av dessa klagomål. Vi kommer att få säga vårt under medbeslutandeförfarandet. På min grupps vägnar kan jag säga att vi kommer att stödja kommissionens förslag inom detta område. Sedan kommer vi att förhandla om frågan på nytt med rådet. Så ser verkligheten ut. Varför är vi så anspråkslösa och förolämpar tredje parter som ingår i denna lagstiftningsprocess i stället för att utöva våra egna rättigheter?
Låt mig säga något om behovet av att ändra i fördraget. Jag anser att fördraget töjdes till bristningsgränsen den 9 maj. Det krävs en motivering av undsättningspaketet i enlighet med artikel 122. Att medlemsstaterna inte vill ha detta eftersom kommissionen och parlamentet då skulle kunna involveras anser jag är ett misstag. Det kommer inte att räcka med att ändra artikel 136. I stället behöver vi en solid rättslig grund för undsättningspaketet och sedan kommer alla andra problem att lösa sig.
Elisa Ferreira
(PT) Herr talman! Låt oss vara uppriktiga. Solidaritetsmekanismen för statsskulder har inte fungerat och fungerar inte. Priset för den grekiska skulden har inte minskat, Irland befinner sig i ekonomiskt kaos och smittan har inte isolerats. När en process inrättades var det för sent. Den är mellanstatlig och borde ha funnits i ett annat format från det att euron inrättades.
Nu föreslår kommissionens ordförande en konsolidering av detta förslag. Men för en tredjedel av de föreslagna instrumenten föreslås att den privata sektorn ska involveras. Vi har redan hört detta förslag läggas fram för förbundskansler Angela Merkel och marknaderna gick upp kraftigt till följd av det förhastade och olägliga tillkännagivandet. Parlamentet kommer att utnyttja alla sina befogenheter och visa största ansvar och samarbetsvilja i det medbeslutandeförfarande som åtföljer lagstiftningspaketet om ekonomisk styrning, men det kommer inte att göra det genom att offra allvaret och snabbheten och låta kvaliteten komma i andra hand. För att förtydliga, så kommer parlamentet att delta aktivt, men en så allvarlig fråga som att hantera statsskulder kan inte avgöras som ett marginellt ärende eller utan att den europeiska allmänheten och deras företrädare får vara delaktiga - dessa båda delar går hand i hand.
Slutligen behöver vi här i Europa en tydlig europeisk vision i dessa kristider. Vi behöver en europeisk mekanism för att konsolidera statsskulder. Det behöver emitteras euroobligationer och euroområdet måste skyddas på ett hållbart sätt genom europeiska, inte mellanstatliga, system. Den europeiska budgeten måste stärkas, eftersom vi inte kan fortsätta med 1 procent av den europeiska budgeten och tillväxt och verklig konvergens borde ligga i centrum för Europas politiska prioriteringar. Kommissionen och den nya ordföranden måste försvara denna agenda. Kommissionens ordförande får inte stå i tacksamhetsskuld till Ekofinrådet. Detta är vad vi måste visa för den europeiska allmänheten.
Mirosław Piotrowski
(PL) Herr talman! Krisen i euroområdet är ett faktum. Ett bevis på situationens allvar är de ansträngningar som görs för att till och med ändra bestämmelserna i Lissabonfördraget, som antogs under så kraftigt motstånd. Å ena sidan är det lätt att förstå Tysklands och Frankrikes inställning. De vill inte betala för krisen i Grekland eller Irland och kanske i andra länder. Å andra sidan bör vi uppmärksamma tidigare likartade fall i samband med ikraftträdandet av Lissabonfördraget. I princip var det tänkt att förbättra Europeiska unionens funktion. Helt uppenbart har raka motsatsen inträffat.
Men eftersom vi är tvingade att ändra Lissabonfördraget bör detta inte gälla enbart frågor som berör euroområdet utan även frågor som berör andra institutionella mekanismer som har svårigheter. Många ekonomier säger att den grekiska krisen inte skulle finnas på europeisk nivå om Grekland hade behållit sin egen valuta, för vilken man då hade kunna sänka växelkursen avsevärt. Detta visar att nationella valutor skulle ha gett unionen mer stabilitet än vad euroområdet har gjort.
Mario Mauro
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill göra en politisk bedömning av det som har sagts under den här debatten.
Vi som är medlemmar i de största europeiska politiska grupperna kritiserar med rätta euroskeptikerna för att de inte tror på Europa. Men jag anser att det verkliga problemet är att vi kanske inte själva tror på Europa och då kan vi inte klandra euroskeptikerna för något som vi egentligen har ansvar för själva. Vi är de största europeiska politiska familjerna och vi har alltid haft starka, ambitiösa europeiska ideal. Faktum är dock att alla de regeringar som är ett uttryck för våra politiska familjer sätter käppar i hjulen för arbetet varje dag för att dessa storslagna politiska projekt ska kunna förverkligas. Det de på dagen säger sig vilja göra omintetgörs i många fall över en natt.
Detta innebär ännu större ansvar för oss. Om vi inte kan styra genomförandet av vissa projekt genom debatten, från euroobligationer till utfärdandet av Europeiska unionsobligationer - för att vara specifik - blir det mycket svårt att förklara för våra invånare att vi är samma partier som där hemma lägger skulden på Europa för allting och säger att vi bara kommer att kunna ta oss ur krisen när EU har minskat sina utgifter.
Jag anser att det är en princip som bygger på grundläggande ansvarstagande och som, om vi glömmer bort den, leder till att själva grunden i det europeiska projektet går förlorad i utbyte mot tomma parlament och övergivna valurnor, tills endast 40 procent av våra invånare deltar.
Anni Podimata
(EL) Herr talman! Om det finns en enda grundläggande slutsas man kan dra av de beslut som fattades vid Europeiska rådets senaste möte, är det att de misslyckades med att övertyga marknaderna, de misslyckades med att lugna marknaderna. Eftersom marknaderna nuförtiden har det första och sista ordet måste vi fråga oss själva varför.
Kanske är det för att marknaderna bortsett från de mycket strikta reglerna för budgetdisciplin förstår att vi ökar den ekonomiska och politiska sammanhållningsklyftan inom euroområdet, i stället för att hantera den?
Kanske är det för att det föreföll som om den behandling som en grupp av stater reserverade för något som, allt annat lika, var en riktig idé om att skapa en permanent krishanteringsmekanism skulle upphäva mervärdet med en sådan mekanism i praktiken och på så sätt skicka fel budskap till marknaderna och utsätta oss för risken att vi i slutändan fick en mekanism som var en självuppfyllande profetia om kontrollerad konkurs?
Om vi verkligen är fast beslutna att involvera den privata sektorn, att fördela bördan, varför vägrar vi då envist att gå vidare och anta en skatt på transaktioner på europeisk nivå?
Varför kan vi inte förstå att det finns en stor lucka mellan en skärpning av bestämmelserna om budgetdisciplin och en permanent krishanteringsmekanism? En lucka som vi skulle kunna täppa igen om vi kunde bestämma oss för att på allvar överväga att inrätta en gemensam mekansim för att hantera en del av medlemsstaternas skulder genom att emittera euroobligationer.
Danuta Maria Hübner
(EN) Herr talman! Inledningsvis vill jag säga att de långsiktiga förutsättningarna för konkurrenskraft i enskilda medlemsstater kommer att variera i åratal framöver. Därför kommer det även fortsättningsvis att finnas strukturella orsaker till obalanser, medan den ekonomiska styrningen fortfarande kommer att vara ganska svag, eftersom den fortfarande är under utformning.
I detta sammanhang är det oerhört viktigt att kommissionen skyndsamt prövar så många delar av den nya ekonomiska styrningen som möjligt, i samband med den första årliga tillväxtundersökningen vid lanseringen av den europeiska terminen 2011, och särskilt prövar resultattavlans relevans och operativa kapacitet.
För det andra förstår jag att ett system med fullständigt automatiska sanktioner skulle kräva en fördragsändring och att det föreslagna systemet bara kan ta oss så långt som det går inom fördragets ramar. Därför litar jag på att kommissionen och rådet kommer att göra sitt yttersta för att undvika ytterligare steg i behandlingen som skulle försena förfarandet i onödan.
För det tredje är EU:s ekonomiska hälsa inte bara en enkel summa av de nationella situationerna. Eftersom systemet bygger på en identifiering av enskilda medlemsstater som inte uppför sig korrekt kan dessutom en korrigering av deras dåliga beteende få negativa externa effekter.
Framför allt kan behandlingen av obalanser påverka andra medlemsstater i euroområdet och i resten av unionen. Hänsyn bör tas till dessa eventuella effekter i enskilda behandlingar, så att den ekonomiska hälsan i unionen som helhet förbättras.
Slutligen förstår jag att en fullständig och djupgående konsekvensbedömning av ritningen för den ekonomiska styrningen skulle ta tid som vi inte har. Något som underlättar här är att kommissionen under de två senaste åren har skaffat sig en stor och ingående kunskap och förståelse av de 27 ekonomierna och därför skulle jag vilja be om två åtgärder nu. Skapa jämförbarhet för alla delar och förbindelser mellan interna och externa obalanser.
(Talmannen avbröt talaren.)
