
McCartin
Herr ordförande! Jag ber om ert stöd i frågan om bidrag som betalas till parlamentsledamöter och parlamentspersonal som går på språkkurser. Jag gick en sådan kurs i iriska för några månader sedan och förvägrades bidrag, även om sådana kurser under åren som gått har varit sanktionerade av parlamentet. Detta språk är vardagsspråk för ett stort antal människor i min valkrets. Det är ett språk som man översätter fördrag till. Det är ett språk för domstolen och europaskolorna. Har något hänt som ändrat språkets status? Kurser godkändes för andra blott för några år sedan. Om det har skett en statusförändring, vem fattade det beslutet och när?

Ordföranden
Jag ber att få tacka ledamot McCartin. Jag har ingen konkret information till er just nu. Vi registrerar era frågor så länge och vi skall inte bara ta upp dem i presidiet, utan i även det utskott som hanterar försvaret av flerspråkigheten. Därefter återkommer vi till er.

Social trygghet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0291/97) av Weiler för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande om modernisering och nydaning av social trygghet i Europeiska unionen (C4-0143/97).

Weiler
Herr ordförande, kära kolleger! Socialpolitiken har under de senaste åren, trots Maastrichtfördraget, snarast varit ett styvbarn i den europeiska politiken. Kommissionen har mycket tveksamt lagt fram initiativ, och dessa få initiativ har i regel dessutom också blockerats av ministerrådet. Inte heller den sociala dialogen har uppfyllt de förväntningar som vi som politiker ställde på den.
Just nu förändras debatten. Stilleståndet bryts upp. Det hänger naturligtvis dels samman med att vi har stora förväntningar på Amsterdamfördraget, som hur som helst har åstadkommit att britterna nu kommer att gemensamt med oss sitta i den socialpolitiska båten, och att det sociala protokollet kommer att bli en del av fördraget. Dessutom förväntar sig naturligtvis medborgarna och arbetstagarna i Europa att en säker social trygghet gentemot de största riskerna garanteras av staten i tider av ekonomisk omvälvning, och jag tror att vi som politiker också har en förpliktelse till detta.
Jag kan inte acceptera de nykapitalistiska slogans som alltid påstår att man måste sörja för mer privat omsorg, ty vi får inte glömma att arbetstagarna och medborgarna mycket väl betalar för sin sociala trygghet, antingen genom bidrag från sina arbetsinkomster eller genom skatterna.
Att det har uppstått en rörlighet beror säkerligen också på genomförandet av den inre marknaden. Allt fler arbetstagare vill också förverkliga och använda sig av friheten att själv välja bostad och arbetsplats som vi har garanterat dem i fördrag. Å andra sidan upplever de diskrimineringar i den sociala tryggheten när de utnyttjar friheten att själv välja bostadsort och arbetsplats, och också diskriminering vid val av arbete.
Vi har efter kommissionens meddelande i dag lagt fram ett andra betänkande, efter det att det första betänkandet om framtiden för den sociala tryggheten i Europa antogs i februari med stor majoritet. Vi har nu ett betänkande framför oss, som går in på problemen ännu mer konkret, under rubriken "Modernisering och förbättring av den sociala tryggheten i Europeiska unionen" . I betänkandet har jag principiellt välkomnat att kommissionen har gjort konkreta förslag, att kommissionen har tagit upp temat ytterligare, dvs. kontinuerligt, och skulle vilja betona några särskilt viktiga punkter ur betänkandet som antogs med stor majoritet i utskottet.
Vi beklagar att områden inom den sociala tryggheten och skattepolitiken trots resultaten i Amsterdam fortfarande kräver enhällighet i ministerrådet. Detta - förmodar vi på grund av resultaten i det förflutna - kommer i fortsättningen att leda till blockader, för vi har tidigare haft mycket dåliga erfarenheter med Storbritannien och framför allt med Förbundsrepubliken Tyskland, som i ministerrådet alltid praktiserat blockadpolitik just när det gäller den sociala tryggheten.
Vi är av den åsikten, att införandet av Maastricht-EMU-kriterierna inte står i motsatsställning till det sociala trygghetssystemet, även om detta delvis påstås i medlemsländerna, och också alltid propageras av vissa grupper. Vi förväntar oss dock att kommission och råd antar utmaningarna som orsakas av den ekonomiska och valutaunionen vad gäller prestationssystem och sysselsättning.
Vi förväntar oss - jag tror att detta är en mycket viktig punkt för alla kolleger i denna kammare - att man praktiserar en aktiv sysselsättningspolitik. Toppmötet i Luxemburg kommer att vara prövostenen även för vår trovärdighet, eftersom en aktiv sysselsättningspolitik och en reducering av arbetslöshetssiffrorna är de skyddsåtgärder som är de bästa garantierna också för en adekvat social trygghet.
Vi vill inte minska åtgärderna för arbetslösa och sociala understödstagare, utan vill ha en aktivering av åtgärderna inom ramen för en allmän politik för vägledning, utbildning och möjligheter till arbetslivserfarenheter. Vi förväntar oss, att kommissionen i enlighet med principen good practices framlägger förslag för oss rörande en flexibel övergång från arbetet till pensionen och finansieringen av nya system.
Vi ber kommissionen att årligen lägga fram en rapport om utvecklingen av fattigdom och rikedom, och på denna punkt vill jag direkt säga: Jag är beredd att acceptera PPE: s förslag att lägga fram en rapport enbart vartannat år. Viktigt för mig är att denna rapport faktiskt visar på utvecklingen av fattigdom och rikedom i Europeiska unionen och erbjuder en tillförlitlig analys. Då är jag också gärna beredd att tänja ut tiden till vartannat år.
Jag har ännu en gång framhållit, liksom i det första betänkandet, att vi absolut behöver en överföring av belastningen från produktionsfaktorn arbete till andra resurser. Alla medlemsstater har sedan dess enats om det, och jag tror att det är hög tid att vi också kommer fram till ett resultat. Det betyder att det kan vara en CO2 -skatt, en värdebeskattning eller också en beskattning av spekulativa kapitalrörelser. Vi behöver med det snaraste en ny intensiv debatt om könsfördelning på arbetsmarknaden, om möjligheterna till jämställdhet, hur jämställdhet äntligen skall kunna förverkligas. 1957 förankrades detta i Romfördragen, och i dag - årtionden senare - är det fortfarande inte realitet. Vi behöver ett tillförlitligt skydd för atypiska och flexibla arbetsförhållanden. Det, mina kära företrädare för kommissionen, som framlagts för oss beträffande deltiden, motsvarar inte detta krav! Herr Flynn, ni meddelade i er rapport att ni i slutet av detta år kommer att ställa nya fakta och analyser till förfogande om utvecklingen av den sociala tryggheten i Europa. Jag vill säga till er: Det räcker inte för oss! Vi behöver en balansräknng också för kommissionens agerande när det gäller vad ni har gjort av det som stod i det första betänkandet av februari i år, och ni kan vara säkra på att vi kommer att kritiskt uppmärksamma vad ni genomför av kraven på denna nya rapport.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, herr kommissionär, kollegor! Det som ligger framför oss är ett bra betänkande om det sätt på vilket vi kan modernisera den sociala tryggheten inom EU. Som föredragande av yttrandet från ekonomiutskottet gör det mig mycket glad att kunna fastställa att mitt utskott och sysselsättningsutskottet är på samma våglängd på ett antal viktiga punkter.
För det första vill vi än en gång understryka att i motsats till vad många tror är inte förverkligandet av Maastrichtkriterierna på kollisionskurs med en bra social trygghet. Sunda statsfinanser lättar räntetrycket, ger handlingsutrymme åt näringslivet och skapar således ett gynnsamt företagsklimat. Den breda grunden inom skattelagstiftningen erbjuder i sin tur möjligheter till ett bättre socialt trygghetssystem. Kort sagt, EMU är visserligen en utmaning men utgör därför ännu ingen fara.
Vidare ger båda utskotten utryck åt den allmänna opinionen i Europa när de pläderar för en förskjutning av skattetrycket från arbete till exempelvis miljöovänlig energiförbrukning. Det har också vuxit fram ett samförstånd kring nödvändigheten att åtminstone koordinera bolagsskatten på europeisk nivå. Förhållningsreglerna beträffande bekämpandet av otillåten beskattningskonkurrens är ett steg i rätt riktning.
Den så kallade individualiseringen av sociala trygghetssystem är av stort intresse. Det gäller särskilt för medarbetande makar till egenföretagare. Vad pensionssystemen beträffar intar ekonomiutskottet en något mindre defensiv hållning än kollega Weiler. Vi menar att den nuvarande självkostnadsförsäkringen inte är hållbar. Premiereservsystem kan utgöra ett bra komplement. Detta är anledningen till att vi uppmanar de nationella regeringarna att undersöka om båda systemen är kombinerbara.
Slutligen fattas det fortfarande en hel del vad beträffar de sociala trygghetssystemens överflyttbarhet inom EU. Därför uppmanar vi Europeiska kommissionen att omarbeta förordning 19/71 beträffande samordning av socialförsäkringsvillkoren för människor som flyttar till en annan medlemsstat inom EU. Den inre marknaden må till stora delar vara en realitet för varor och kapital, men den är allt annat än en realitet för människor som förtjänar sitt levebröd utanför sitt fädernesland.
Sammanfattningsvis är jag glad att kunna säga att vi är mycket nöjda med de punkter som ekonomiutskottet tagit upp i betänkandet, förutom då punkten om premiereservsystem i samband med pensionsutformning.

Sornosa Martínez
Herr ordförande, fru Weiler! Jag vill gratulera er till ert betänkande och jag ansluter mig helt och fullt till det. Det är positivt till kommissionens meddelande och tar samtidigt upp kritiska aspekter som bör beaktas för att förbättra rapporter som kommer att göras senare.
Som föredragande av yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter har jag ingivit nio slutsatser som jag tackar för att ni har tagit med och förbättrat. De handlar om lika behandling av män och kvinnor, kvinnors sårbarhet, utarbetande av omsorgssystem för vårdbehövande, där vi pekar på att vi kvinnor utgår ifrån ojämlika villkor mot männen och att det är nödvändigt att åtgärder för att förändra denna situation tas med i de europeiska institutionernas rapporter.
Varje reform av de sociala trygghetssystemenen måste räkna med kvinnans närvaro i det aktuella samhället. Den allmänna rätten till social trygghet borde vara en inriktning för alla Europeiska unionens länder. I moderniseringen och förbättringen av den sociala tryggheten och för att befästa den europeiska modellen är det nödvändigt att, när studierna av effektiva modeller väl har genomförts, utarbeta en lagstiftning som förutom att garantera rättigheterna blir ett lämpligt instrument att använda sig av.
Weiler, jag anser att detta är det slutgiltiga syftet med ert betänkande och gratulerar er därför.

Andersson
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka Weiler för ett alldeles utmärkt betänkande som har tagit upp dessa frågor i ett oerhört brett perspektiv. Jag hinner inte under denna korta tid beröra alla aspekter. Jag skall börja med att säga att jag delar hennes uppfattning om att det i grunden inte är så att Maastrichtkriterierna strider mot ett socialt välfärdssystem. Tvärtom är det så att goda statsfinanser och balans i statsfinanserna är en långsiktig förutsättning för att vi skall kunna bevara och utveckla våra välfärdssystem. På detta område ser vi en framgång i Europa, dvs. att finanserna börjar bli bättre.
På ett annat område som också påverkar de sociala trygghetssystemen ser vi inte samma framgångar. Det gäller sysselsättningen. Den höga arbetslösheten kostar våra väldfärdssystem stora pengar. Genom att så många människor i Europa är arbetslösa, blir också intäkterna till våra välfärdssystem mindre än vad de skulle ha blivit om vi hade kunnat minska arbetslösheten och öka sysselsättningen. Därför blir det en huvudfråga för framtiden, också för välfärdssystemen, att vi får ned arbetslösheten och ökar sysselsättningen.
Något om pensionssystemen: Det förslag som föredraganden har lagt fram om en successiv ingång i pensionsåldern tror jag är alldeles utmärkt. Den andra aspekten som föredraganden tar upp är att vi måste ha statliga pensionssystem som är så goda att vi minimerar behovet av privata lösningar. Jag delar den uppfattningen, eftersom de statliga pensionssystemen har den fördelen att de är lika för män och kvinnor. I de privata pensionssystemen är det så att kvinnorna får betala mer, eftersom de lever längre. Jag föredrar själv ett pensionssystem som har en grundtrygghet i botten, som man sedan bygger på med en inkomsttrygghet. Jag delar också uppfattningen om harmonisering av skattepolitiken och en skatteväxling som innebär att skatten på arbete minskas och skatten på miljö ökas.

Pronk
Herr ordförande! Jag skulle också vilja framföra mitt hjärtliga tack till föredraganden för det stora arbete som hon lagt ned på sitt betänkande. Jag tror att framtiden för den sociala tryggheten utgör ett av de viktigaste temana för EU under den närmaste tiden. Därför är det bra att Europeiska kommissionen har kommit med meddelandet. De sociala trygghetssystemen i medlemsstaterna har alla sin egen historiska utveckling bakom sig. Därför finns det också många olikheter mellan de olika systemen.
Europeiska folkpartiet anser att det måste förbli medlemsstaternas ansvar att reglera den sociala tryggheten. Det är dock nödvändigt att det sker en bättre koordinering mellan de olika systemen på grund av rörelsefriheten för personer och arbetstagare i Europa. I synnerhet nu när reformer för den sociala tryggheten genomförs i många medlemsstater är det bra att närmare utarbeta en gemensam konvergensstrategi. Målsättningen för denna sociala strategi måste vara att förbinda EU: s sysselsättningspolitik med ordentlig social trygghet.
I detta sammanhang är vi inte överens med Weiler som vill undersöka idén om en "social orm" med minimirättigheter inom den sociala tryggheten. Det är en ödesdiger väg. Detta gäller så länge det inte finns något samförstånd om på vilket sätt de nationella sociala trygghetssystemen kan konvergera med varandra.
Det finns en väldig klyfta mellan de system som är baserade på greve Bismarcks system och systemet som bara erbjuder socialt minimiskydd. Bismarcksystemet utgår framförallt från det yrkesbaserade systemet. De andra systemen försöker att ta med alla.
Kommissionen förbigår tyvärr denna motsättning ständigt. I Nederländerna har en kompromiss mellan de båda systemen utformats. Men där ser vi ibland att faran hotar att yrkesriskerna inte längre fångas upp, eftersom man menar att det allmänna systemet erbjuder tillräckliga garantier.
Änkorna i Nederländerna betalar ett mycket högt pris för detta. De nederländska erfarenheterna säger dock att det är möjligt att finna kompromisser mellan båda systemen. Kommissionen utgår dock i allt för hög grad från att endast systemet med socialt skydd skulle vara tillräckligt och offrar därmed fördelarna med greve Bismarcks beprövade system.
Föredraganden instämmer lyckligtvis inte i detta eftersom hon vad det beträffar är van vid den tyska situationen. Jag uppmanar kommissionen att snabbt bilda sig en uppfattning om hur dessa huvudmotsättningar i de europeiska sociala trygghetssystemen skall kunna överbryggas. Det märkliga är att ju längre norrut man kommer, desto mer träder det sociala skyddet i förgrunden, och ju längre söderut man kommer, desto mer framträder det inkomstrelaterade sociala trygghetssystemet.
Det är mycket som har förändrats i samhället sedan Bismarck ställde upp sitt första system, men de fem huvudriskerna som hotar alla som arbetar är desamma: döden, sjukdom, invaliditet, ålderdom och arbetslöshet. Det åligger nu oss att under iakttagande av subsidiaritetsprincipen konvergera de olika sociala systemen till nya former, men att samtidigt inte glömma de risker som det måste finnas försäkringar mot.
Det finns också privata försäkringar mot en del av dessa risker. Ibland i dess helhet, ibland delvis men för andra överhuvudtaget inga eller mot ett alltför högt pris. Subsidiariteten skapar två problem som vi speciellt måste uppmärksamma. För det första gränsarbetarna. För dessa vill jag gärna påkalla speciell uppmärksamhet eftersom de inte kan ta med sig vissa försäkringar om de arbetar i det ena landet och bor precis över gränsen. Detta leder till att de ofta hamnar mellan två stolar. Detta hämmar den fria rörligheten för arbetstagare. Det går emot EU: s målsättningar. Därför stöder jag förslaget från Weiler att aktualisera förordning 148/71 som undanröjer nackdelarna för gränsarbetare.
Det andra problemet som förorsakas av subsidiariteten är betalningen av den sociala tryggheten. Uppbörden av premien utgör grunden för den sociala tryggheten i en ekonomisk och monetär union. Därför behövs mer samarbete inom denna union. Detta bland annat för att bekämpa gränsöverskridande socialt trygghetsbedrägeri liksom andra former av skattebedrägeri.
PPE-gruppen kommer att stödja Weilers resolution och ber kommissionen att komma med ett förslag för att överbrygga motsättningarna mellan de europeiska sociala trygghetssystemen.

Hermange
Herr ordförande, mina kära kolleger! Våra sociala trygghetssystem som togs fram alldeles efter andra världskriget står i dag överallt i Europa inför samma problem med lämplighet och varaktighet och samma svårigheter att utvecklas. De måste därför anpassas och bevaras men samtidigt moderniseras för att anta det tjugoförsta århundradets utmaningar vilka är tre till antalet.
För det första den demografiska utmaningen, som enligt min mening är den viktigaste när det gäller problem med social trygghet, eftersom befolkningen över 60 år inom Europeiska unionen under de tio till femton närmaste åren kommer att öka med 50 % och andra sidan fyra personer i arbetsför ålder i dag kan uppfylla pensionstagarnas behov i dag kommer de år 2020 att bara vara två. Den ekonomiska utmaningen är också stor eftersom vi står inför verkligt stora arbetslöshetsproblem, något som också framkom vid en debatt nyligen. Den sociala utmaningen, slutligen, är ännu svårare att bemöta eftersom vi internt inom våra samhällen på nytt måste bygga upp den sociala sammanhållningen.
Det är mot bakgrund av detta som jag och min grupp med tillfredssställelse ser fram emot de möjliga åtgärder som kommissionen lägger fram i sitt meddelande. I samma anda skulle jag vilja säga till Weiler, som jag gratulerar till hennes betänkande, att jag ansluter mig till hennes förslag beträffande en strategi för social konvergens, som motvikt till den ekonomiska och sociala unionen, med inrättandet av lägsta godtagbara sociala gränser. Jag tror att vi måste undvika social dumping inom unionen om den gemensamma valutan skall bli framgångsrik.
Men våra system för social trygghet måste också utmärkas av naturlig solidaritet. Denna naturliga solidaritet, denna mänskliga solidaritet, som är grundläggande för mänsklig och social jämvikt, är fortfarande nödvändig i våra samhällen och det är anledningen till att jag motsätter mig föredragandens förslag om en individualisering av det sociala skyddet i Europa, eftersom det enligt min mening skulle vara ett misstag. Jag anser att man bredvid strukturerade system för social trygghet aktivt måste stödja naturlig solidaritet och bl.a. en stark familjepolitik för att främja ett mer mänskligt synsätt, mindre strukturerat och mindre kostsamt inom vår sociala trygghet.
Därför anser jag att barnfamiljerna i unionen måste få stöd för de bidrag de lämnar till vårt samhälle i form av nya generationer, investeringar i framtiden och dynamiska ekonomier. Vi kommer emellertid att rösta för denna text, herr ordförande, kära kolleger, men vi kommer att ha i minnet att vi har ett ansvar gentemot våra barn att efterlämna ett Europa som är mer gynnsamt för deras utveckling.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! Det bästa skyddet för den sociala tryggheten är fortfarande att skapa arbete i Europa. Jag har läst i tidningen och i morse hörde jag på belgisk TV att rådet inte gjort några framsteg eller knappast några framsteg på den punkten. Jag skulle vilja få höra av kommissionär Flynn inom vilka delar man möjligen gjort framsteg med avseende på sysselsättningstoppmötet och om ärenden som förnyelse av skatterna, annan användning av momsen har någon chans där. Jag har i varje fall förstått att bekämpandet av ungdomsarbetslösheten, på det sätt som vi föreslagit, inte honorerats.
Den andra punkten som jag vill ta upp är pensionsfrågan. Kollegor! Detta betänkande heter "Modernisering av social trygghet" , och det är vår uppriktiga övertygelse att det i moderniseringen av den sociala tryggheten också kan ligga ett nytt tillvägagångssätt vad vårt pensionssystem beträffar. Inte för att bringa ned pensionssystemet, utan för att göra det modernare. Det är i själva verket så att vid sidan av en grundpension skulle tilläggspensionerna kunna läggas mer i individens händer. Just på en flexibel arbetsmarknad skulle det vara nödvändigt att ge individen mer inflytande över pensionerna och tilläggspensionerna. Inte för att därigenom göra individen maktlösare, utan just för att ge individen mer makt. Jag tycker att det är ytterst beklagligt att ett ändringsförslag från oss i ärendet inte tycks ha en chans, framförallt för att tyskarna inte har kommit så långt ännu och för att inte ens kristdemokraterna skulle stödja det.
Kvinnoutskottet har framfört en fråga angående barnomsorg. Vi är i högsta grad för barnomsorg. Men vi skulle hellre se att det går via konvergerande avtal än via bindande avtal på europeisk nivå.
Slutligen vill jag understryka den punkt som Pronk framfört angående gränsarbetarna och även vad det beträffar gratulera Weiler till hennes betänkande. Jag tycker helt klart att hennes betänkande är bättre än förra årets betänkande, men när vi talar med varandra om den sociala tryggheten, då måste vi också verkligen våga att modernisera, och det saknar jag fortfarande lite grand.

Ojala
Herr ordförande! Fru Weilers betänkande är i mitt tycke utmärkt genom att det mycket tydligt visar hur viktig en social trygghet av hög kvalitet är för tillväxten, konkurrenskraften och välståndet i Europa. Själv vill jag emellertid här ta upp den betydelse som offentliga tjänster har, just när det gäller att erbjuda social trygghet.
Jag är förvånad över det synsätt som kommer fram i kommissionens redogörelse och som antyder att bara privata tjänster på marknadens villkor kan vara förmånliga och högklassiga. Den nordiska erfarenheten är att offentliga tjänster ofta håller en högre kvalitet och är samhällsekonomiskt fördelaktigare än privata. När man jämför till exempel kostnaderna för hälsovården i olika länder, ser man att det fullt privata, försäkringsbaserade systemet i USA är avsevärt mycket dyrare än det system som staten och kommunerna erbjuder i Norden.
Offentliga social- och hälsovårdstjänster kan också trygga att tjänsterna är tillgängliga för alla. Också i glesbygder som inte är att marknadsområde av intresse för privata serviceföretagare. Tjänster som är gemensamma för alla medborgare är också en garanti för att alla, rika och fattiga, kan få högklassig service. Det betraktar jag som en grundsten för social jämlikhet. Därför hoppas jag att vi i debatten om social rättvisa inte automatiskt skall utgå ifrån att tjänsterna skall vara privata.

Wolf
Herr ordförande, kära kollegor! Weiler har lagt fram ett betänkande här, som verkligen har mätt upp och för framtiden satt väsentliga dimensioner av det europeiska sociala trygghetsnätet i sitt perspektiv. Nu kommer det an på att kommissionen verkligen också omsätter denna klara orientering i handling.
Jag vill nu inte än en gång gå in på alla detaljer, utan bara diskutera ett principiellt problem som fortfarande lägger hinder i vägen för den sociala tryggheten i Europa. Det är den föreställningen, att det skulle handla om att skapa ett enhetligt europeiskt system för det sociala tryggheten. Jag tror att denna föreställning, som förmodligen grundarna - och det var ju knappast vi - omhuldade, är falsk. Vi måste ta avsked från den.
Även om vi har en enhetlig inre marknad, har vi fortfarande olika levnadsförhållanden, inte bara vad beträffar nivån, utan vi har också kvalitativt olika vanor och förväntningar på livet och därigenom också olika traditioner för den sociala säkerheten, olika styrkeförhållanden och arrangemang mellan avtalspartnerna, mellan de socialt agerande. Detta har i medlemsstaterna utmynnat i den historiska kompromissen, som inte så lätt låter sig lösas upp.
Men att av detta nu dra slutsatsen att det skulle vara omöjligt att skapa en europeiskt framtid på den gemensamma sociala trygghetens område, är felaktigt. Här måste man tänka om, man måste tänka i riktning mot gemensamma målsättningar, som måste läggas bindande. Man kan schematiskt säga, att det å ena sidan handlar om att skydda alla personer som lever och arbetar i Europa mot riskerna med anställningsförhållanden, risker som sammanhänger med åldrande, sjukdom, arbetslöshet, diskvalificering.
Å andra sidan handlar det om att säkerställa för alla som lever och arbetar i Europa, att de i det sammanhanget inte trängs ut från välståndsnivån i de nuvarande medlemsstaterna och regionerna till fattigdom och social utstötthet. Detta är de båda egentliga helt enkla målen. Om man resonerar på ett så enkelt sätt, kan man också börja med att tänka ut de mekanismer med vilka olika medlemsstater i olika situationer med olika traditionella lösningar gemensamt kan medverka till att närma sig varandra för att skydda, inte på en konkret nivå, men för att skydda dessa intressen, närma sig varandra när det gäller att skapa trygghet mot denna risk, och garantera en verklig medborgarrätt för alla Europas medborgare på den inre marknaden - även för beroende arbetare. Det är högsta tid för det i ett läge, där man alltjämt försöker underminera just dessa förbättringar av medborgarrättsstatusen för beroende arbetare.

De Lassus
Herr ordförande, mina kära kollegor! Gruppen Europeiska radikala alliansen ansluter sig fullständigt till Weilers utmärkta slutsatser. Jag vill lyckönska henne till att på detta sätt ha bidragit till att lysa upp vägen som för oss mot inrättandet av en politik för europeisk social trygghet.
Vi måste med kraft erinra om att den skillnad som fortfarande föreligger mellan våra skyddssystem för att täcka medborgarna i de olika medlemsländerna leder till att den dåligt fungerande verksamheten inom vår inre marknad rekonstrueras, så att säga enas, enbart genom avregleringen och att den kvarvarande skillnaden medför en snedvridning av konkurrensen och resulterar i fullständigt absurda omlokaliseringar inom Europa. Vi måste snarast på ett konkret sätt påbörja de sociala byggen som Amsterdamfördraget öppnade för.
Kommissionen måste enligt vår mening beslutsamt inleda förhandlingar som gör det möjligt att fastställa miniminivåer, beslutsamt börja inrätta en gemensam relation för stabilisering som sannolikt förtjänar en mer tilldragande benämning än "social orm" , jag föreslår i detta avseende "sociala band" , helt enkelt börja fastställa en hög målsättning beträffande kvalitet och effektivitet som gör att medlemsstaternas politik på högsta nivå kan bli konvergent. Vi måste bestämt och överallt ta itu med att avskaffa det diskriminerande skydd som uppstår när man övergår från en skyddsorganisation grundad på familjeförsörjaren till en organisation som respekterar varje individs frihet. Jag vill i det sammanhanget erinra om hur bråttom det är med direktivet om social trygghet för hustrur till egna företagare.
Vi måste slutligen eftersträva en större effektivitet och sänka de ökade sjukvårdsutgifterna, genom att satsa på information och förebyggande, såsom Weiler noterar, men den allt äldre befolkningen och sofistikerade medicinska tekniken gör att vi inte kan förvänta oss att kostnaderna för vården kan sänkas i absoluta tal. Den europeiska livskvalitén och kulturen förutsätter att vi kan erkänna egenarten i den sociala modell vi skall bygga tillsammans. Där finns rätten till en lägsta godtagbara inkomst. Där finns rätten att inte betrakta hälsan som en handelsvara.
Vi förstår alla intuitivt att vi inte kan fortsätta mot en avreglering av marknaderna, bekräftelsen av den fria konkurrensen och betoningen på individualismen om vi inte samtidigt utvecklar de mekanismer för sammanhållning och balans i vårt samhälle som solidaritetsordningarna innebär. Kommissionen måste se till att dessa system bibehålls och utvecklas. Den skall inte förenkla dem genom att använda samma regler som för försäkringar inom handeln.
Kommissionen skall i stället snarast förbereda ett direktiv som identifierar dessa system genom att erkänna att de har en särprägel genom sin sociala nytta, som utmärks av deras struktur av ett samhällle för människor, avsaknaden av urval pga. risk, referenstjänster inom social verksamhet som belastar kostnaderna och fastställa de bäst anpassade formuleringarna för information och förebyggande.
Det är i riktning mot både en fördjupad och konvergent socialförsäkringspolitik i medlemsstaterna samt fastställande av tillämpliga regler för de solidariska systemen som Europeiska unionen bestämt går, med förvissningen om att tjäna både sina organisationers ekonomiska makt, sina medborgares sociala sammanhållning och den humanism kulturen genomsyras av.

Lis Jensen
Herr ordförande! Weilers betänkande om modernisering och förbättring av det sociala skyddet i Europeiska unionen anger bland annat att det skall krävas aktivering för att få ta emot sociala tjänster. Det är väl något av det som slagit igenom mest i medlemsstaternas politik på området. Således även i Danmark, där det hela tiden sker skärpningar med hänsyn till hur och när arbetslösa betraktas som stående till arbetsmarknadens förfogande. Barbara Weiler uttalade i sin inledning till dagens debatt att hon inte menar att EMU: s konvergenskriterier hindrar ett rimligt socialt skydd. Det är jag nu inte så säker på att hon har rätt i. Tänk bara på de stora protestdemonstrationer som har förekommit i några av medlemsländerna när de sociala nedskärningarna som en följd av EMU-anpassningen har varit så grova att folks har tvingats manifestera sina protester mot det. Det har jag full förståelse för, även för att EMU ju långt ifrån har ett folkligt stöd. I Danmark har vi en förhållandevis stor offentlig sektor, de absolut flesta sociala tjänsterna är fortfarande en nationell angelägenhet. Men det härskar en osäkerhet i befolkningen om det framtida sociala skyddet, och detta inte minst på grund av EMU-anpassningen, som den danska regeringen ju satsar så hårt på att leva upp till, även om Danmark inte skall vara med i tredje fasen av EMU.
Med hänsyn till Amsterdamfördraget skulle jag vilja säga att jag är mycket nöjd med att det fortfarande krävs enhällighet i rådet rörande socialt skydd men jag skulle önska att det inte bara var Storbritannien och Tyskland som blockerar. Jag saknar ett tydligt danskt avståndstagande på området, för i den danska debatten gör man en stor sak av att notera att socialpolitik även fortsättningsvis skall vara en angelägenhet för medlemsländerna och fortsättningsvis skall vara ett nationellt åtagande. Det är uppenbart inte det som praktiseras i rådet av de danska förhandlarna.

Raschhofer
Herr ordförande! Jag välkomnar betänkandet av Fru Weiler om modernisering och förbättring av den sociala tryggheten i EU, eftersom det visar på två viktiga punkter. För det första: De sociala ramvillkoren i EU har förändrats dramatiskt. För det andra: Det sociala trygghetssystemet i medlemsstaterna kan bara finansieras i fortsättningen om det moderniseras omgående, varvid medlemsstaterna är ansvariga både för finansieringen och för moderniseringen.
Jag tror att ett enhetligt socialsystem är en utopi i ett Europa med alla dess olikheter i regional mångfald, olika historisk utveckling, och framför allt med olika finansieringssystem, . Därför välkomnar jag också ändringsförslag 16 från PPE. Jag talade i inledningen om de förändrade ramvillkoren. Särskilt dramatiskt berörda av detta är kvinnorna. I många fall är fattigdomen kvinnlig. Därför instämmer jag i förslagen i detta betänkande, om att skapa en social trygghet för kvinnan. Det är särskilt viktigt, att perioder av barnuppfostran och vård värderas som pensionsgrundande. Allt annat betyder att man bestraffar kvinnor för att de ägnar sig åt uppgifter inom familjen, och detta är när allt kommer omkring ett angrepp på familjen.

Waddington
Herr ordförande! Det finns tydliga bevis för att Europas legendariska socialmodell och medlemsstaternas system av socialt skydd misslyckas med att möta de nya utmaningarna från förändrade arbetsmönster, förändrade ekonomiska, sociala och demografiska mönster och marknadernas globalisering. Dessa nya utmaningar har varit föremål för flera betänkanden i detta parlament: höga arbetslöshetsiffror, en åldrande befolkning, ökad social utestängning och ihållande men förändrade orättvisor mellan män och kvinnor.
Detta meddelande från kommissionen och Barbara Weilers utmärkta betänkande åtgärdar behovet av att modernisera och förbättra det sociala skyddet i Europa för att möta dessa utmaningar och att åstadkomma en social modell som respekterar den mänskliga värdigheten. Vi måste tydligt söka nya vägar för att åstadkomma ett socialt skydd på en tillräcklig nivå som möjliggör och uppmuntrar fler män och kvinnor i arbetsför ålder att söka arbete och tjäna en skälig inkomst så att de kan ta hand om sina familjer och lära för livet samt att behålla ett jobb. Vi behöver ett socialt skyddssystem som erkänner att många människor, särskilt kvinnor, hotas av fattigdom efter pensionering eftersom de inte haft möjlighet att bygga upp tjänstepensioner och ett socialt skyddssystem som värdesätter Europas barn och som bryr sig om att alltför många av dem, t.ex. ett av tre i Förenade kungariket, fortfarande växer upp i hushåll som ligger under fattigdomsgränsen.
Olyckligtvis har påverkan av ekonomiska och industriella förändringar alldeles för ofta burits av individen, familjer och lokalsamhällen som är offer för den nya ordningen utan tillräckligt med stöd. Jag har sett detta i min egen valkrets där man stängt kolgruvor och den förgörande effekt som detta har haft. Dessa frågor måste åtgärdas på ett rigoröst och systematiskt sätt i ekonomisk planering, sysselsättningspolitik, utvecklande av pensionsplaner, undervisnings- och utbildningsinitiativ, samt bestämmelser för samhällsvård. Detta betänkande pekar på ytterst viktiga områden som kräver åtgärder och jag hoppas att detta parlament, genom att stödja betänkandet, kommer att ge ett viktigt bidrag till moderniseringen av socialskyddssystemen som visar vår solidaritet som européer.

Theonas
Herr ordförande! Jag skulle först av allt vilja gratulera fru Weiler till kvaliteten på hennes arbete. Jag skulle dock vilja göra några anmärkningar:
För det första, ändringen av finansieringskällorna för socialförsäkring för arbete inom miljö- och energiområdet, vilken envist framhävs från många håll och vilken även föredragandens betänkande föreslår, innehåller faran för en total omstrukturering av det sociala trygghetssystemet, åtminstone vad gäller dess inkomster
För det andra, de lokala sysselsättningsinitiativ som framhävs i form av partnerskap mellan lokala offentliga myndigheter, privata entreprenörer och fackförbund och vilka skall avskaffa reglerande, finansiella och institutionella hinder, som det står i betänkandet, utgör i verkligheten inte en drivkraft för sysselsättningen, utan ett speciellt effektivt fordon för omstörtningen av vissa av arbetarklassens grundläggande rättigheter och erövringar eftersom de flest lokala initiativen inte regleras av vare sig gemensamma överenskommelser eller av andra arbetslagstiftningsregleringar.
För det tredje, skall jag hänföra mig till stärkandet av Europaparlamentets röst gällande den sociala trygghetens framtid. Ärade kolleger, den europeiska sociala modellen jämnas bokstavligen med marken. Vår röst skulle behöva bli till ett skri mot det brott som drabbar de svagare grupperna i samhället och en sådan karaktär har inte det betänkande vi diskuterar. Vi nämner inte de verkligt ansvariga vid deras rätta namn.

Ribeiro
Herr ordförande, ytterligare en röst som sällar sig till gratulationerna till föredraganden och tackar vår kollega Weiler för hennes arbete, för hennes utmärkta intentioner och meriterande förslag.
Jag vill understryka och stödja det som försöker modernisera den så kalla "europeiska sociala modellen" , solidariskt beslutad och ett skydd för medborgarna mot den ökande sociala utslagningen. Jag understryker och stöder förslagen om ändringar i processen, ändringar som bidrar till att få slut på den diskriminerande behandlingen av kvinnan. Men jag skulle också, vilket är särskilt passande, vilja bekräfta att moderniseringen av det sociala skyddet inte får fördärva det, inte får transformera det till en produktionsfaktor och en byteshandel för sysselsättningen inom ramarna för en konkurrenskraft som ignorerar sociala miniminormer. Det sociala skyddet är en samling sociala rättigheter som kostat på och som utvecklats i en process. Det är inte acceptabelt att dessa sociala rättigheter på ett smygande sätt omvandlas till individuella rättigheter, till en belöning enbart för den som i dag kan betala för att i framtiden få fördelar av försäkringsplaceringar och andra placeringar i nya och mycket lönsamma privata affärer.

Flynn
Herr ordförande! Vårt meddelande om modernisering och nydaning av social trygghet i Europeiska unionen bygger på den ram för europeisk debatt om framtiden för social trygghet som inleddes i oktober 1995. Debatten har varit en stor framgång och Europaparlamentet har tagit aktiv del i processen bakom den gemensamma ståndpunkten. Jag skulle vilja ta tillfället i akt att tacka parlamentet och särskilt dess föredragande fru Weiler för ett mycket detaljerat och inspirerande bidrag till debatten.
Debatten har visat på en klar konsensus i ett antal frågor. För det första att social trygghet är ett nyckelelement i den europeiska socialmodellen och en vital faktor i bibehållandet av social sammanhållning och solidaritet. Social trygghet är lika viktigt idag som när våra system skapades för flera decennier sedan. När arbetsvärlden blir allt mindre säker är behovet av en effektiv social trygghet starkare. Social trygghet måste anpassas till nya behov och omständigheter och jag vill understryka att detta inte innebär att man skall riva ner välfärdsstaten. Det betyder att man skall modernisera den. Och samtidigt, i enlighet med subsidaritetsprincipen, måste staterna besluta vad de skall spendera och hur de skall spendera det.
Vi har också den europeiska dimensionen av denna anpassningsprocess. Medlemsstaterna kan lära sig av varandra och här har kommissionen en nyckelroll att spela. Meddelandet som ni debatterar i dag bygger på den processen och pekar på vägar framåt mot de fyra huvudutmaningarna. För det första behovet att anpassa socialt skydd till nya arbetssätt och att förfina våra system så att de blir mer effektiva i att hjälpa människor att komma in på och stanna kvar på arbetsmarknaden. Detta är nyckelsvaret här denna morgon.
Medlemsstaterna måste särskilt se till att skatter och bidragssystem fungerar tillsammans för att öka incitamenten för att ta ett jobb. Det finns en nära koppling här till kommissionens förslag till riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik 1998 som starkt betonar förstärkning av individuell anställningsbarhet, Boogerd-Quaak frågade hur diskussionerna inför sysselsättningstoppmötet gick. Ekofin-rådet sammanträdde i går och diskussionen var bra. När allt kommer omkring är det viktiga för finansministrarna att få dem att prata " jobb" . Detta är i sig själv ett betydande steg framåt. Men diskussionen i går var bra och ett antal av ministrarna - i olika utsträckning - stödde kommissionens inställning. En del negativa kommentarer fälldes om målen men ordförandeskapets premiärminister och ordförande förklarade tydligt att de globala målen är en konsekvens av riktlinjerna och inte kvantitativa vad gäller medlemsstaterna.
Stödet var bra för de tre europeiska målen för ungdomsarbetslöshet, långtidsarbetslöshet samt utbildning. Vi ser fram emot sammanträdet i rådet om sociala frågor och sysselsättning i dag och den 17 november kommer vi att ha jättesammanträdet med Ekofin-ministrarna och arbetsmarknadsministrarna som föregår toppmötet för arbetsmarknadens parter och sedan vidare till toppmötet. Men i går var en början och jag är relativt optimistisk när det gäller hur saker och ting går.
Den andra utmaningen är den åldrande befolkningen och detta har påpekats denna morgon. Den snabbt ökande andelen befolkningen i beroendeställning skapar helt nya behov och liksom tvingar fram en snabbare reformering av pensionssystemet. Den tredje utmaningen är att främja lika möjligheter genom att anpassa socialskyddssystemen så att de avspeglar och främjar ett ökat kvinnligt deltagande på arbetsmarknaden, vare sig detta sker genom förbättrade familjeförsäkringar eller går mot individualisering av rättigheter. Även här finns en klar koppling till riktlinjerna.
Den sista utmaningen är att uppdatera samordningen av socialskyddssystem för människor som flyttar inom unionen. Här finns ett klart behov av att förenkla de nuvarande reglerna och att utvidga ordningen, t.ex. till försäkrade anställda och egenföretagare som inte är medborgare i europeiska unionen. Så sent som förra månaden lade kommissionen fram ett förslag till direktiv om skydd för tilläggspensionsrättigheter för människor som flyttar inom gemenskapen. Jag ser detta som ett betydande framsteg.
Sammanfattningsvis lägger detta meddelande upp en ambitiös och progressiv dagordning. Jag tänker inte sticka under stol med att detta innebär att en del ordentligt tuffa beslut måste fattas och val göras. Men det underliggande budskapet är mycket positivt. Våra sociala skyddssystem är inte dömda att vittra sönder inför internationell konkurrens och stränga budgetkrav. Det har länge varit en källa till Europas styrka, en solidaritetsriktning och en produktiv faktor och som kan förbli så även i framtiden.
Men för att åstadkomma rättvisa krävs anpassning och modernisering av våra system. Waddington och föredraganden Weiler har rätt i detta avseende. Den debatt som vi initierade för två år sedan har visat sitt värde. Resultaten kan redan ses i sysselsättningsriktlinjerna och jag hoppas att kommissionen kan förlita sig på det fortsatta stödet från parlamentet i att driva denna process framåt. Jag tackar föredraganden och henne kollegor för deras stöd i detta avseende.

Ordföranden
Jag ber att få tacka kommissionär Flynn.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 11.00.

Rapport om konkurrenspolitiken 1996
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan betänkande (A4-0316/97) av Areitio Toledo för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens XXVI: e rapport om konkurrenspolitiken - 1996 (offentliggjord tillsammans med Allmän rapport om Europeiska unionens verksamhet - 1996) (SEK(97)0628 - C4-0209/97).

Martens
Herr ordförande! Jag skulle vilja be om ursäkt för kollega Areitios räkning, som inte har möjlighet att personligen presentera sitt betänkande. Han har varit tvungen att åka tillbaka till Spanien med tåg för att genomgå ett kirurgiskt ingrepp. Läkarna har förbjudit honom att delta i några som helst aktiviteter.

García-Margallo y Marfil
Herr ordförande! som ordföranden i min grupp nyss sade har en beklaglig olycka tvingat min gode vän och kollega Javier Areitio att återvända till Spanien. Jag skall så gott jag kan, försöka ersätta honom i hans frånvaro och i stora drag, förklara de motiveringarna i hans betänkande angående kommissionens rapport.
Först och främst föreslår Areitios betänkande att denna kammare understryker att kommissionens rapport är ett bra dokument, ett dokument som förtjänar en detaljerad analys, en analys i vilken det ömsesidiga förtroendet som måste finnas mellan parlamentet och kommissionen tydligt uttrycks.
Sedan begärs det mer medel för kommissionen i beaktande av de uppgifter kommissionen förser oss med, samtidigt som det yrkas på en mer effektiv samordning av kommissionens interna avdelningar och mellan kommissionen i sin helhet och medlemsstaterna, för att bedöma de konsekvenser konkurrenspolitiken, industripolitiken, handelspolitiken och politiken för den inre marknaden har för sysselsättningen, konsumenterna, den kulturella mångfalden och yttrandefriheten. Jag upprepar, herr kommissionär: en större samordning mellan avdelningarna som har hand om denna politik inom kommissionen och en större samordning mellan kommissionen i sin helhet och medlemsstaterna.
Som en konkret tillämpningspunkt av denna allmänna princip krävs i betänkandet att analysen av koncentrationerna beaktar vissa okränkbara faktorer som jag just har nämnt, och framför allt de som handlar om sysselsättningen, vilka gör det möjligt för kommissionen att utfärda rekommendationer om det inflytande konkurrenspolitiken har för att skapa nya arbetstillfällen vilket alla institutioner i unionen behandlar just nu.
Därefter gör betänkandet en detaljerad analys av de stora frågor som har betydelse för konkurrensen: i första hand tillämpningen av artikel 85 och 86, det vill säga, om metoder för att begränsa konkurrensen, i andra hand missbruket av dominerande ställning, i tredje hand monopolens roll i ljuset av nya anvisningar i Amsterdamfördraget, i fjärde hand kapitlet om statsstöd och slutligen det internationella samarbetet i en globaliserad omgivning med ömsesidigt beroende mellan världens olika ekonomiska regioner vilket tvingar oss att slå fast nya infallsvinklar.
Tillåt mig, herr kommissionär, att understryka några av de motiveringar som finns i den indelning som jag har redovisat. Vad avser tillämpningen av artikel 85 och 86 uttrycker parlamentet sitt stöd till förordningen om gruppundantag för avtal om tekniköverföring, men påminner kommissionen om att detta undantag är villkorat och avhängigt av respekten för de fyra ekonomiska fördelar som beslutet grundas på. Vad utgör respektive inte utgör undantag? Detta klargörs för att undvika oklara rättsliga uppfattningar som är farliga i alla sammanhang men särskilt i detta.
För det andra underordnas undantaget ett strikt uppfyllande av de skyldigheter som tas upp i förordningen.
För det tredje ett förfarande för anmälning och godkännande.
Och för det fjärde, men inte sista, respekten för tröskelnivån på 40 % för licenstagare, framför allt när samarbetet gäller små och medelstora företag.
Som en mindre detalj beklagar man i betänkandet också att det saknas en inre marknad för motorfordon. Kommissionen uppmanas att decentralisera kontrollen av konkurrensbegränsande metoder vilket skulle förbättra den kontroll kommissionen måste genomföra. Kommissionen uppmanas också att skaffa nya kontrollinstrument för att upptäcka hemliga karteller som i så hög grad undergräver konkurrensen.
Slutligen, och jag hoppas att också föredraganden av yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt tar upp det, krävs en lämplig balans i behandling och ansökningar om tillgång till ett företags akt mellan parternas olika intressen: det allmänna intresset att känna till grunden för kommissionens beslut och behovet att skydda företaget, framför allt dess industriella sektorer.
Beträffande missbruk av dominerande ställning, det andra ämne som kommissionens rapport tar upp, skall jag göra två anmärkningar. Det ena, av mer allmän karaktär, är ett beklagande av att ofullständig konkurrens snarare utgör regel än undantag, det andra en uppmaning till kommissionen att öka insatserna för att avslöja underprissättning och andra illojala metoder för konkurrensen. Konkurrensen utgör en av den inre marknadens grundpelare och jag menar att varje insats i denna fråga är för liten.
Vad gäller monopol, det tredje området som betänkandet tar upp, uppmanas kommissionen att undersöka vilka följder Amsterdamfördraget kommer att få för allmännyttig sändningsverksamhet och kreditinstituten i Tyskland. Enligt vår åsikt, parlamentets åsikt, bör kommissionen, i sin analys av följderna av Amsterdamfördraget, fästa speciell uppmärksamhet på följande aspekter: definition och innebörd av begreppen tjänster av allmänt ekonomiskt intresse; vad är tjänster av allmänt ekonomiskt intresse; vilka är de offentliga åtagandena som de inrättningar skall handha som får i uppdrag att ombesörja dessa tjänster; allmänt tillgängliga tjänsters kvalitet; principen om likabehandling; servicekvalitet och principer om allmänt intresse. Alla, relevanta principer i den nya etapp vi nu inleder.
I andra hand erkänner man, i enlighet med subsidiaritetsprincipen och nya ekonomiska tider, den nya relevanta roll som regeringarna får inom nyckelsektorer som telekommunikation, energi, post, transport och sändningsverksamhet och man avslutar med att applådera och stödja den liberalisering som görs inom energimarknaden och infrastrukturen på flygplatser och i hamnar.
Den tredje aspekten, som jag lägger en speciell vikt vid herr kommissionär är statsstödet. Och jag lägger speciell vikt vid det därför att kommissionen tyvärr inte har lyckats ge parlamentet och övriga gemenskapsinstitutioner information om mängden statsstöd för de senaste åren. Och detta utelämnande av information är så mycket allvarligare som dessa statsstöd hela tiden ökar och effekterna på konkurrensen är betydelsefull.
Tillåt mig erinra kammaren om några uppgifter. Just nu uppgår statsstöden till 95 miljarder ecu. Detta översatt till varje anställd, det vill säga vad man ger i direkt offentligt stöd, jag räknar då inte skattelättnader eller krediter, innebär 713 ecu per anställd. 45 % av detta stöd går till industrin medan 55 % går till jordbruket och tjänstesektorn.
I detta ämne vill jag göra en viktig precisering. Medan betänkandet understryker stödens nytta för ett gemensamt intresse inom viktiga områden som regionalstödet, forskning och utveckling, små och medelstora företag, utbildning, energisektorn, energibesparingar och miljö, beklagar man i betänkandet att denna typ av stöd till allmänna intressen med horisontella ändamål minskar, samtidigt som stödet till privata företag ökar. Och detta beklagar man, herr kommissionär, för att dessa stöd har en störande effekt på konkurrensen på den inre marknaden och på den inre marknadens förhållande till de internationella marknaderna.
Ytterligare en viktig precisering, herr kommissionär: vi måste finna balansen mellan de stöd som kan skada marknaden och sträva efter att inte skada den europeiska industrin i förhållande till industriföretagen utanför gemenskapen. Det är en balans som vi alla måste söka efter, en balans som vi måste söka dagligen och det är verkligen viktigt.
Därför anser vi, som konkreta förslag, herr kommissionär, att det är nödvändigt att stabilitets- och konvergensprogrammen analyserar konkurrenspolitiken och fastställer en parameter som begränsar det statliga stöd som medlemsstaterna får bevilja. Vi ger också ett konkret förslag om att den metod som er kollega Monti har fastställt för skattesubventioner, en uppförandekodex, också utvidgas till statsstödet.
Jag avslutar med två observationer angående det internationella samarbetet: världen är inte längre vad den har varit. Det är nödvändigt med en ny infallsvinkel och det är nödvändigt att samarbeta med "ansökarländerna" och Världshandelsorganisationen för att fastställa en ram för den internationella konkurrensen, som kan möta de nya utmaningar som ny teknik och det ömsesidiga beroendet kräver.
Jag lyckönskar kommissionären för kommunikationsfrågor. Jag hoppas att ni bryr er om detta magnifika betänkande som Areitio har utarbetat och som jag har presenterat så gott jag kunnat.

Thors
Fru ordförande! Allra först vill jag poängtera att det är ytterst viktigt att kommissionen använder sig av alla de medel som den har för att konkurrensen skall vara verklig i EU. Jag vill vidare gratulera kommissionen till den avvärjningsseger som vi kan notera att ni vann i Amsterdam, dvs. att ni lyckades avvärja försöken att genom vaga bestämmelser om allmänna tjänster grumla konkurrensreglerna och era befogenheter.
Såsom också föregående talare pekar på är den ökade statsskulden en anledning till oro. På detta område hoppas jag verkligen att vi får en ökad förutsägbarhet genom de nya regler som kommissionen har aviserat. Också skattereduktioner är ett icke-neutralt konkurrensmedel och bör därför, som föregående talare sade, ägnas mer uppmärksamhet.
Förutsägbarhet i konkurrensärenden är också viktigt. I detta sammanhang vill jag säga att det finns vissa tvivel när det gäller den nya koncentrationsförordningen. Praktiker pekar på att den inte är så förutsägbar som den kunde vara.
Juridiska utskottet har i sitt yttrande pekat på några frågor. Vi ifrågasätter starkt att det finns en rättslig grund i kommissionens meddelande av den 10 juli 1996, dvs. det som gäller nedsättning av eller befrielse från böter i vissa fall. I motsats till vad kommissionen har angivit finns det i rättspraxis inga exempel på att nedsättning skulle ha beviljats för någon som har initierat en sådan procedur i kartellärenden. Därför ställde sig juridiska utskottet avvisande till meddelandet och frågande till den rättsliga grunden. Politiskt bör vi fråga oss om det är ett sådant angivarsamhälle vi vill ha som detta meddelande i förlängningen skulle innebära.
Kommissionen är i många ärenden beroende av aktiva tredje parter. Därför är det också viktigt att dessa parter har rättigheter. Offentlighet skall inte finnas för offentlighetens skull, utan den är till för att vi skall kunna avgöra om kommissionen behandlar olika parter på ett rättvist sätt inom en acceptabel ram när det gäller kommissionens prövningsfrihet.
I och med att Amsterdamfördraget förutsätter nya regler om just offentlighet bör också reglerna om tillgång till handlingar i konkurrensfrågor klargöras. Juridiska utskottet uppfattar att det meddelande som nu har antagits inte är tillräckligt och vill att kommissionen skall se över det, så att vi får en balanserad behandling å ena sidan av affärshemligheter och å andra sidan av de viktiga rättigheterna för tredje parter.

García Arias
Fru ordförande! Jag vill börja detta inlägg med att från min grupp gratulera Areitio Toledo, som tyvärr inte är här, för det utmärkta betänkande han har gjort. Och eftersom detta är ett av de instrument vi har för att kontrollera kommissionen och konkret kommissionären eller de ansvariga avdelningarna för konkurrenspolitiken, skulle jag vilja nämna kommissionens och kommissionärens goda omdömesförmåga genom sitt tillmötesgående mot utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik vad gäller detta meddelande.
På den korta tid jag har, fru ordförande, vill jag bara peka på tre saker. För det första har vi nyligen sett förhandlingarna och undertecknandet av Amsterdamfördraget avslutas och att det i fördraget har inkluderats en artikel som bör framkalla en viktig tanke hos alla angående hur man skall garantera tjänster av allmänt intresse och hur man skall balansera detta med konkurrenspolitiken.
För det andra skulle jag, i denna tid av privatiseringar av den offentliga sektorn eller delar av den offentliga sektorn, återigen vilja insistera på att en analys genomförs av andra koncentrationer av intressen som kan uppstå genom utströmningen av offentligt kapital från dessa sektorer. Är verkligen de duopoler som i många fall skapas stimulerande för konkurrensen och en förbättrad service eller löper man risken att förlora en viss social kontroll över vad en förbättrad service är? Och vad ska man säga om koncentrationen av den ekonomiska sektorn genom dessa privatiseringar?
För det tredje skulle jag vilja ta upp den aspekt som García-Margallo utvecklade angående frågan om statsstöd och dess effekter på den regionala utvecklingen och på konkurrensen, inte mellan medlemsstater men mellan industrisektorer i de olika medlemsstaterna. Detta är en mycket viktig sak eftersom vi går mot den inre marknaden och därför att vi genomför en del saneringsansträngningar genom konvergensprogrammen och vi kan stöta på en mekanism som skadar den inre marknaden men som dessutom omöjliggör industrins utveckling i många områden, just de områden i Europeiska unionen som är mest övergivna på grund av ojämlikheten mellan de nationella budgetarnas förmåga att stödja företagen.
Förutom detta bör vi tänka på sysselsättningen. Det är mycket svårt i förhållande till konkurrenspolitiken. En högre konkurrens medför en större kostnadsreduktion och ibland har, som alla vet, kostnadsreduktionerna för att förbättra konkurrenskraften, effekter på sysselsättningen och på sektorernas sysselsättningsgrad. Men å andra sidan borde det generera en större ekonomisk verksamhet och också högre sysselsättning. Denna tanke tror jag att kommissionsledamoten, som är insatt i dessa ämnen, måste trycka speciellt på för att den skall tillämpas.
Slutligen ett ämne som är mycket viktigt för den socialdemokratiska gruppen och som har tagits med i detta betänkande. Det är att gå längre i en effektiv samordning av de olika politikområdena: ekonomi, konkurrens, industri, inre marknad och handel.
Och så den sista obligatoriska reflektionen om globaliseringen. Globaliseringen måste vara rättvis och en av reglerna för internationell rättvisa är att liknande konkurrensbestämmelser skall gälla. Det vore en motsägelse om Europeiska unionen ansträngde sig för en tydlig och konkurrensinriktad politik medan andra länder och andra ekonomiska sektorer fortsatte att tillämpa konkurrensbegränsande åtgärder. Vi skulle då utgöra ett svagt stöd för vår industri och följaktligen för sysselsättningen och den sociala utvecklingen i våra medlemsstater.

Konrad
Fru ordförande, mina damer och herrar, kära kollegor! Låt mig å PPE-gruppens vägnar komma med ett par grundläggande anmärkningar angående denna konkurrensdebatt. Varje nationell lokalisering blir i dag mer än någonsin tidigare utsatt för global konkurrens, och världen blir till marknadsplats. Detta, menar jag, ska vi se som en chans. Företag rycks ur sitt nationella sammanhang, och det betyder, att detta, som jag tycker, utövar ett hälsosamt tryck på politiken. Det som är bra med det rörliga kapitalet är att det skakar om alla dem som slår dövörat till för reformer, i synnerhet strukturomvandlingen.
Fördelningen av varuströmmar visar däremot vilket land som har kostnadsfördelar vid varuproduktionen och på faktorsströmmarna kan man urskilja, var effektiva lokaliseringar kan finnas. Så är det, och därför ligger det i konkurrensen om lokaliseringarna ett kärnområde av marknadsekonomisk politik, som vi uppfattar den. Därtill hör säkrandet av dynamisk konkurrens, också genom nedmonterandet av marknadsvidriga regleringar. När konkurrensen om lokaliseringar mellan EU: s medlemsstater framställer säkrandet av den dynamiska konkurrensen, betyder det också för mig, att man ska hålla tassarna borta från en överdriven skatteharmonisering i Europa.
Också vi i detta parlament bidrar ofta till skapandet av statliga regleringar. Men överreglering skyddar til syvende og sisdt bara från konkurrens, minskar innovationstrycket, förlamar tillväxtsdynamiken, försvårar marknadstillträde för nykomlingar och skapandet av nya arbetsplatser. I stället för att som det påstås, skydda den myndiga medborgaren från konkurrensrisker, måste EU enligt min uppfattning - och detta gäller även medlemsländerna - ge medborgarna fritt spelrum för handlande under eget ansvar på konkurrensmarknaderna. Detta är den egentliga politiska innebörden av en förnuftig konkurrenspolitik, som vi enligt min mening är miltals ifrån och som samtidigt skulle kunna vara den bästa politiken för fler arbetsplatser. Uppmaningen måste vara denna: avreglering och liberalisering i stället för skydd mot konkurrens.
Generellt gäller som förutsättning för Europas ekonomiska förnyelse: alla subventioner, inklusive de för jordbruket, måste omprövas. Subventionernas nationalekonomiska ineffektivitet är uppenbar. För det första: de förvrider konkurrensens prismekanismer. För det andra: de leder kapitalet fel. För det tredje verkar de i vilket fall som helst strukturbevarande och skapar nackdelar för icke-subventionerade företag på grund av höga skatte- och avgiftsbetalningar. Kort sagt, de undergräver de marknadsekonomiska villkoren i Europa.
Demonteringen av subventioner i Europa, dvs. en snabb strukturomvandling skapar fler arbetsplatser än alla all världens sysselsättningstoppmöten. Sysselsättningspolitik tillsammans med statligt finansierade program framstår för mig som att man bekämpar en brist genom att slösa. Därför måste beaktaas, att konkurrenspolitik måste ses som en del av en omfattande ordningspolitik, som infogar marknadsekonomisk effektivitet och social utjämning i ett harmoniskt växelförhållande.
Än viktigare än förbud mot karteller och fusioner, van Miert, det är vi väl överens om, är att bygga upp en europeisk konkurrenskultur, nedmontera subventioner, som nyss nämntrs, etableringen av äkta konkurrens och öppna marknader, både inåt och utåt. Den i fördraget förankrade principen om en öppen marknadsekonomi, med fri kunkurens är en ständig uppgift och måste i den praktiska politiken i denna kammare och i nationalstaterna dagligen utarbetas på nytt.

Gallagher
Fru ordförande, jag skulle vilja börja med att gratulera föredraganden till hans utmärkta betänkande som har fått ett enhälligt godkännande av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Det är i dag allmänt vedertaget att enbart de fria marknadskrafterna inte klarar av att på en ofullkomlig marknad åstadkomma vissa prioriterade mål inom Europeiska unionen som har ett brett stöd.
Strävan efter bättre ekonomisk och social sammanhållning inom gemenskapen, minskandet av skillnader mellan regioner, särskilt främjande av och garantier för tillväxten av små och medelstora företag, mer uppmärksamhet för behoven och möjligheterna för forskning och bättre miljöskydd är bara några av de viktiga mål som Europeiska unionen måste tänka på hela tiden. Dessa mål är lika viktiga i mitt land och min valkrets i nordvästra Irland som de är för vilken annan del som helst av unionen. Konkurrensen inom Europeiska unionen och den internationella marknaden är mördande. Därför är det avgörande att vi producerar och levererar kvalitetsprodukter, vare sig det rör sig om jordbruk, högteknologi, mode, turism, fiske eller ett brett spektrum av tjänstesektorer.
Strävan efter lika möjligheter för små företag och utvecklandet av en mer konkurrenskraftig marknad är avgörande för den inre marknadens funktion och för skapande och upprätthållande av sysselsättning inom gemenskapen på internationell nivå. En rättvis och flexibel konkurrenspolitik är ett viktigt instrument för att stoppa det finansiella, teknologiska och kommersiella kriget mellan Europeiska unionen och Förenta staterna.
För vår del, på grund av den globalisering och de förändringar som sker inom produktionen, krävs ett nytt synsätt för unionens konkurrenspolitik, ett synsätt som tar hänsyn till den ökade rollen som världshandelsorganisationen skall spela men som inte äventyrar vår grundläggande politik. Vad gäller den inre marknaden och tillämpningarna av artiklarna 85 och 86 är det viktigt att man tänker på subsidaritetsprincipen i förhållande till anti-trustlagar, med syfte att se vilka fall som täcks av gemenskapens befogenheter och likaså skulle hanteras bättre av medlemsstaterna.

Riis-Jørgensen
Fru ordförande! Jag skulle vilja tacka Toledo, som dessvärre inte är närvarande här i salen, för det nära samarbete som vi har haft. På den liberala gruppens vägnar vill jag fullt ut stödja det framlagda betänkandet. Jag vill gärna börja med att göra några generella anmärkningar om kommissionens genomförande av konkurrenspolitiken. Konkurrenspolitiken utgör ett helt centralt område på de inre marknaden. En effektiv, öppen och förutsägbar förvaltning av konkurrenspolitiken är garanti för en väl fungerande inre marknad. En europeisk marknad där företag kan operera fritt utan hinder och snedvriden konkurrens garanterar tillväxt och nya arbetsplatser. Men samtidigt ser jag många utmaningar för konkurrenspolitiken idag. Ett tätare samarbete med organ som WTO är nödvändigt, samt att medlemsstaternas nationella konkurrensmyndigheter i högre utsträckning dras in som ett decentralt led i förvaltningen av EU: s konkurrenspolitik. Men låt mig slå fast att en decentralisering av konkurrenspolitiken förutsätter en effektiv och stringent kontroll från kommissionens sida, på samma sätt som kommissionen alltid skall vara den institution som garanterar rättssäkerheten.
I samband med globaliseringen är det av allra största vikt att de nya öst- och centraleuropeiska staterna fullt ut inför och genomför och respekterar EU: s konkurrensregler. En utvidgning av unionen kan leda till att vi undergräver våra egna regler eller den europeiska konkurrenskulturen. Därför är det avgörande att vi starkt fortsätter det nära samarbetet med ansökarländerna.
Jag är mycket glad över att föredraganden slår fast att statligt stöd dels förvrider, dels är helt oförenligt med principerna om den inre marknaden. Som liberal kan jag bara djupt beklaga kommissionens i vissa stunder betydande eftergivenhet gentemot vissa medlemsstaters illojala användning av reglerna om statligt stöd. Det är som att tro på jultomten mitt i sommarvärmen, när vissa medlemsstater ger jättebidrag till olönsamma företag eller sektorer. Jag måste ännu en gång kraftigt uppmana kommissionen att visa handlingskraft och ståndaktighet.
Avslutningsvis vill jag uttrycka min stora oro över det föreslagna gruppundantaget för vissa kategorier av statligt stöd. Om det nuvarande förslaget genomförs, kan det mycket väl leda till betydande snedvridningar av marknaden, i synnerhet för de små och medelstora företagen, så jag hoppas definitivt på att kommissionär Van Miert är uppmärksam på detta problem.

Hautala
Fru ordförande! I konkurrenspolitiken borde vi bättre beakta Europeiska unionen centrala och fundamentala mål som räknas upp i andra och tredje artikeln. Konkurrenspolitiken bör inte användas som ett hot mot den sociala balansen eller för att hota de mål som avser miljöskyddet och sysselsättningen. I detta avseende önskar jag och min grupp en större jämvikt i unionens konkurrenspolitik.
Men i många stycken är vi nog av samma åsikt som föredraganden och säkert även som kommissionen. De nuvarande näringsstöden förvränger konkurrensen i mycket hög grad och borde alla utsättas för en seriös omprövning. De bör utvärderas och de behöver en komplett insyn eller transparens. Informationen måste vara offentlig. Ofta leder nationella subventioner och unionsstöd till att några företag får en orättvis konkurrensfördel medan andra blir lidande. Jag tror att en sådan genomgående utvärdering skulle visa att stödpolitiken måste riktas om på ett ganska radikalt sätt.

Blokland
Fru ordförande! EU: s konkurrenspolitik kommer under den närmaste framtiden att mer och mer erfara följderna av den så kallade globaliseringen. Man kan lätt förledas att gå över till en förstelnande blockbildning och att förstärka EU: s yttre gränser, tullmurarna, för att avvärja konkurrens från annat håll. Kan kommissionär Van Miert ge sin syn på en fundamental asymmetrisk tendens i politiken som somliga företräder: liberalisering inom Europa, men avvärjande av konkurrens utifrån?
EU: s medlemsstater ger fortfarande för mycket statligt stöd till företag. Statligt stöd vilar på det felaktiga antagandet att företag framförallt opererar på en nationell marknad. Den tilltagande globala marknadsintegreringen gör att ett branschspecifikt tillvägagångssätt är nödvändigt. Just på den punkten för kommissionen en starkt fragmentarisk politik som avspeglas i diverse årsberättelser och meddelanden. Vore det inte förståndigare att förbjuda allt direkt statligt stöd till företag i branscher med en strukturell överkapacitet? En företagskonkurs hjälper de övriga aktörerna i den branschen. Från statens sida löper man annars risken att kasta skattepengar i sjön.
Jag har dock fått intrycket att man nu mer och mer övergår till en informell samordning av statligt stöd. Kommer kommissionen sakta men säkert att slå in på denna nya kurs? Jag är spänd på kommissionär Van Mierts reaktion.

Le Rachinel
Herr ordförande, herr kommissionär! När jag läste Areitio Toledos betänkande slog det mig vilka motsägelser detta dokument innehåller.
Hur kan man oroa sig för de sociala konsekvenserna av en ultraliberal konkurrenspolitik i en öppen ekonomi på väg mot globalisering på världsnivå och samtidigt förespråka mer konkurrens och globalisering. Hur kan man när man ser sammanslagningarna, de offentliga övertagandeanbuden vare sig de är vänskapliga eller ej, vilka bara blir fler i Europa, bortse från att företagens överlevnad i ett sådant sammanhang på sikt kommer att leda till att oligopol skapas. Och hur kan man undgå att se att oligopolen inte kan vara gynnsamma vare sig för ekonomin eller för konsumenterna? Hur kan man, kort sagt, undvika att ultrakonkurrensen dödar konkurrensen?
Hur kan man undgå att se att kommissionen med medlemsstaterna som medbrottslingar till att börja med på ett dogmatiskt sätt organiserar den absoluta avregleringen inom alla branscher, i hopp om att detta endast kan medföra en likriktning av den sociala, skattemässiga och ekonomiska lagstiftningen. Men denna likriktning kan kommissionen inte uppnå direkt, eftersom den allmänna opinionen ifrågasätter den. Hur kan man glömma att konsumenterna som borde dra nytta av konkurrensen också är producenter och arbetare, vars sysselsättning hotas av denna ultraliberalism.
Herr föredragande, det finns konkurrens och konkurrens. Konkurrensen som ställer företag mot varandra i länder med liknande utvecklingsnivå, företag som man i synnerhet i Frankrike skulle önska var mindre tyngda av regler och skatter. Denna konkurrens är stimulerande och kan uppfylla våra målsättningar med social sammanhållning och full sysselsättning. Men det finns också en okontrollerad världsomspännande konkurrens, ett unilateralt öppnande av marknaderna, lydnad under WTO, dvs. Förenta staterna. Det urholkar våra ekonomier och leder till kamp mellan broderfolk och en ond cirkel av arbetslöshet.

Caudron
 Fru ordförande, herr kommissionär, kära kollegor! Aeritio Teledo har utfört ett noggrant arbete. Hans betänkande är enhetligt. I liberalismens namn, som han talangfullt försvarar, föreslår han strukturåtgärder och prioriteringar. Dessa pekar alla i en och samma riktning: vi skall avlägsna det som liberalisterna kallar den inre marknadens stränghet, avskaffa stöd till vissa industrisektorer och vara en god elev vid tillämpningen av de internationella fördragen.
Det är förvisso som jag sade ett noggrant arbete, men det är ett betänkande som jag på en rad punkter har invändningar mot. Enligt mig och de franska socialisterna är den fria konkurrensen ett faktum men inte ett mål och ännu mindre ett ändamål i sig. Enligt mig och de franska socialisterna måste man tillämpa de internationella avtalen utan masochism och utan att alltid vilja vara först, bäst och snabbast i tillämpningen.
Jag vill tillägga att konkurrenskraften, vilket alla i dag vet, inte bedöms enbart efter kriteriet med en marknad utan stränga krav. Det finns andra kriterier och andra medel. Jag kommer f.ö. att ta upp det i det betänkande jag håller på att utarbeta om konkurrenskraften i den europeiska industrin. Men jag vill redan i dag betona betydelsen av att utöka våra forskningsprogram, såväl de nationella som de europeiska. Det är grundläggande för vår framtida ekonomi och industri.
Jag vill också säga att jag inte instämmer i de åtgärder som riskerar att krossa all offentlig service för våra medborgare om de statliga monopolen avskaffas. Till sist vill jag säga att även om det slutliga målet är att felaktigt utbetalt statligt stöd skall försvinna, skall det inte ske genom att hela delar av vår industri slaktas vilket leder till ytterligare arbetslöshet. Exempel saknas inte. Jag skall nämna två: textilindustrin och varvsindustrin. De är särskilt betecknande och alltid aktuella.
Avslutningsvis skall jag säga att om fullständigt förstatligande visat på sina begränsningar och det har för övrigt praktiskt taget försvunnit från fyra femtedelar av jorden, har den fullständiga liberalismen som är på frammarsch i Europa sedan ett tjugotal år i sin tur visat på sina, med 18 miljoner arbetslösa, en tydlig osäkerhet och en förhärskande fattigdom. Vi måste alltså finna en mellanliggande modell - det är jag inte ensam om att säga - en europeisk modell där sysselsättningen är ett mål, konkurrensen ett medel, och allmänna tjänster en viktig beståndsdel för nödvändig solidaritet. Det blir, tror jag, en av utmaningarna vid det kommande toppmötet i Luxemburg om sysselsättningen.

Randzio-Plath
Fru ordförande! Herr kommissionär, med all rätt hänvisade ni i er inledning till rapporten än en gång till att konkurrenspolitiken och den fria konkurrensen som sådana inte är mål i sig, och föredraganden har tacknämligt också understrukit detta i sina beaktandemeningar. Konkurrensen skall, när allt kommer omkring, tjäna till att understryka den allmänna välfärden och i människornas intresse också utforma marknadens funktionsduglighet, som inte enbart överlåts åt marknadskrafternas fria spel. Därför kan konkurrenspolitiken i själva verket också vara ett element som leder till ökad sysselsättning inom Europeiska unionen. Jag skulle välkomna om detta toppmöte i Luxemburg om sysselsättningen den 20 och 21 november inte enbart ställer de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna i förgrunden, utan också förbättrandet av de makroekonomiska riktlinjerna. Vidare borde den se konkurrenspolitiken som ett element, som kan sättas in konstruktivt, så som det också redan mycket klart framställts i Delors&#x02BC; vitbok.
I detta sammanhang skulle jag vilja beröra ytterligare två punkter. Jag anser att Europeiska kommissionen borde spela en ännu större roll vad gäller de internationella reglerande konkurrensbestämmelserna. Jag betraktar till exempel Världshandelsorganisationen inte som en organisation vilken helst, inte som ytterligare en partner vid sidan om OECD, utan som partnern för oss och våra intressen. Därför har vi som parlament väl också med rätt uttalat önskemålet, att vi vill få en rapport om konkurrenssituationen med hänsyn till de globaliserade marknaderna också från alla andra stater. Sedan kan man kanske också komma med mer konkreta förslag hur man äntligen skall kunna utforma en internationell konkurrensordnung.
Herr kommissionär, till er riktar vi även en annan begäran: vi sysslar med bidragspolitiken, diskuterar den, ifrågasätter nyttan med den. Vi måste i dag också bedöma artikel 92 ff. ur den synpunkten, i vilken utsträckning skattekonkurrensen i Europeiska unionen, som väl att märka är ojust och ruinerande, inte är en sorts bidrag, som är oförenliga med varje princip för den inre marknaden och medlemsstaternas jämställdhet. Jag tror att man här måste infoga nya regler. Kommissionen borde också äntligen någon gång ta upp de fall som helt uppenbart förvränger förhållandena mellan staterna i deras konkurrens om lokalisering av företag och därmed också om arbetsplatser.

Lukas
Fru ordförande! Det är beklagligt att kommissionen inte är i stånd att lägga fram en översikt över de statliga bidragen, fast dess totalvolym omfattar 1, 7 % av bruttonationalprodukten. Det står fast, att det faktum att 51 % av EU-medborgarna får bidrag, motsäger den inre marknadens andemening. Att gå ifrån principen om "något för var och en" mot en målinriktad stimulering som ger konkurrenskraft åt Europa som säte för näringslivet, måste vara målet för kommande reformer. Kampen mot arbetslösheten är därvid det ledande temat. Genom subventionerna får den inomeuropeiska konkurrensen inte förvridas, utan i stället måste konkurrenskraften inom gemenskapen stärkas. En absolut tyngdpunkt måste därvid utgöras av temat forskning och utveckling, med särskilt hänsynstagande till små och medelstora företag. EU-budgeten är en spegel för missförhållandena vad gäller målen för befrämjandet. Det går helt enkelt inte an, att man enbart för tobaks-, oliv- och sockerunderstöd använder mer pengar ur EU-budgeten än för forskning!

Van Miert
Fru ordförande! Låt mig först mycket varmt lyckönska Areitio Toledo som av hälsoskäl tyvärr är frånvarande i dag. Jag vill betona hur han genom att upprätta sitt betänkande inlett en kontinuerlig dialog med mina avdelningar och med mig för att för kammaren kunna lägga fram ett genomarbetat betänkande som är enhetligt och väldokumenterat. Jag lyckönskar honom till detta.
Jag vill också säga att jag blev imponerad av den lätthet med vilken Garciá-Margallo y Marfil oförberedd presenterade sin kollegas betänkande. Jag tackar honom uppriktig också för de frågor han ställt mig.
Naturligtvis, fru ordförande, kan jag med fem minuters talartid tyvärr inte svara på alla relevanta frågor som ställts under debatten. Låt mig snabbt försöka ge så många svar som möjligt.
Till att börja med gläder det mig självfallet att Areitio Toledos betänkande totalt sett är i fas med kommissionens konkurrenspolitik. Naturligtvis föreligger det skilda åsikter på den ena eller andra punkten, relevanta frågor har ställts, men låt oss konstatera att totalt sett är vi ganska eniga sinsemellan beträffande konkurrenspolitiken. Det beror sannolikt också på det mycket djupa samarbete som upprättats mellan Europaparlamentets ansvariga utskott, mina avdelningar och mig själv. Jag erinrar om att det är på förslag av Riis-Jørgensen som vi intensifierat vårt samarbete och att mina avdelningar och jag själv när som helst står till parlamentets förfogande för att förklara vad vi gör eller inte gör.
Jag skall snabbt ge några svar, fru ordförande. Till att börja med vill jag nämna ändringarna i Amsterdamfördraget. Jag anser att totalt sett har inte grundreglerna för konkurrensen ändrats, trots vissa försök. En hänvisning till tjänster av allmänt intresse har införlivats i fördraget. I artikel 7d föreslog vi artikel 3, andra hade föreslagit artikel 8, men låt oss ändå konstatera att genom att denna referens uttryckligen införlivas i fördraget bekräftas en jämvikt i tillämpningen av konkurrenspolitiken genom avreglering av viss verksamhet, men fortfarande kvarstår frågan: hur skall vi garantera en tjänst av allmänt intresse för hela befolkningen? Det är just denna aspekt som förstärktes i det nya fördraget.
Ställföreträdande föredraganden tog också upp frågan om statliga kanaler. Jag tror att det protokoll som slutits också det bekräftar kommissionens rättvisa synsätt. Vi har alltid sagt att man vid finansiering av de statliga kanalerna måste kompensera deras skyldighet att tillhandahålla offentlig service, men inte mer eftersom konkurrensen måste vara fortsatt lojal. Vi måste erkänna att de statliga kanalerna intar en särställning i flertalet medlemsstater, bl.a. av demokratiska och pluralistiska skäl. Jag tror att denna aspekt på frågan togs upp i protokollet.
På samma punkt tar jag upp ett annat exempel, nämligen den debatt som ägt rum om statliga banker. Det kan mycket väl hända att de statliga myndigheterna ger vissa statliga banker, ibland t.o.m. privata banker, vissa skyldigheter att uppfylla. Även här kan det naturligtvis förekomma kompensation, men inte mer. Och vi studerar för närvarande hela situationen, inte bara de statliga bankerna i Tyskland utan även de speciella situationer som förekommer på andra ställen för att kunna fastställa en enhetlig politik inom Europeiska unionen och samtidigt skapa ärliga och korrekta konkurrensvillkor. Totalt sett kan man alltså konstatera att den debatt som givit upphov till förhandlingarna om ett nytt fördrag har lett till konsolidering efter att några ändringar gjorts i spelreglerna för konkurrensen.
Jag skall snabbt säga några ord om statligt stöd eftersom flertalet inlägg, f.ö. med rätta, till stor del handlat om denna fråga. Jag skulle föredra, fru ordförande, att få tillfälle att återkomma till detta vid ett annat tillfälle, med tanke på hur komplext problemet är. Jag skulle vilja berätta för er om allt vi gör på detta område, eftersom mycket av kritiken är riktig. Det finns för mycket statligt stöd, det finns för mycket snedvriden konkurrens.
När det gäller t.ex. forskning och utveckling, miljö, vissa små och medelstora företag, finns regler, särskilda regler, vilket föredraganden också erinrade om. Vi känner till dem men vi ger mindre till detta slag av målsättningar som ändå är goda sådana, än till företag med svårigheter som får alldeles för mycket under alltför lång tid, för att hållas vid liv, vilket till mycket stor del snedvrider konkurrensen i förhållande till andra företag. Föredraganden erinrade om beloppen, som är avsevärda. För en tid sedan beviljades fortfarande bara 7 % av stödet till företag med svårigheter. Nu är andelen nära 36 % medan stöd som beviljas fullständigt lovvärda mål som miljön, forskning och utveckling, eller små och stora företag, minskar. Denna tendens bekymrar oss mycket, eftersom statligt stöd till goda målsättningar minskar medan det ökar till dåliga målsättningar. Det är verkligen ett problem.
Låt mig också nämna ett annat problem, det med sammanhållningsländerna. I allmänhet tror man att det är dessa länder som erhåller mest statligt stöd. Det är inte sant. Inom industrisektorn erhåller de endast 8 % av stödet. Den största andelen statligt stöd går till länder som Frankrike, Tyskland, Italien. Förenade kungariket omfattas inte, det vill jag betona. Jag förstår därför mycket väl att parlamentet och föredraganden särskilt ställer frågan. Skulle det inte vara en god idé att försöka inte bara begränsa stödbeloppen utan också diskutera med medlemsstaterna hur man kan sänka dem vartefter. Det skulle vara bra att inleda en debatt av det här slaget men det är inte lätt eftersom det medför många frågor.
Det finns en fråga som tagits upp av flera av er, den om skattelättnader. Vad gör kommissionen på området? Jo, den agerar och har redan börjat behandla ett antal fall. Inom några veckor kommer jag att inför mina kolleger i kommissionen lägga fram ett dokument som inte bara presenterar de problem som förekommer i flera länder utan också försöker fastställa ett enhetligt synsätt för samtliga fall som uppstår på skatteområdet. Vi vet mycket väl att vissa regeringar beviljar skatteförmåner, skattefördelar till vissa branscher, till vissa företag, men det handlar naturligtvis inte om ett allmänt system. Det är skattelättnader som måste betraktas och behandlas som sådana. Mitt svar till flera av er är alltså positivt, dvs. att kommissionen verkligen avser att behandla denna typ av frågor.
Fru ordförande, många andra fullständigt relevanta frågor har ställts, men jag skulle vilja säga att jag inte instämmer i det ändringsförslag som lämnats av den liberala gruppen. Vi har upprättat ett meddelande om det som kallas the leniency . När det gäller att avskaffa karteller måste de företag som samarbetar med kommissionen som tack kunna garanteras en mer förstående attityd.
Jag skall förklara vad jag menar. Det händer t.ex att vissa företag mot sin vilja dras in i karteller, för om de vägrar att samarbeta tar man död på dem. Dessa företag, som fått nog, tar ibland kontakt med oss och berättar, mot tystnadslöfte, vad som händer i deras bransch och frågar om vi kan göra något. Och om de samarbetar, kan de då hoppas på lite förståelse för sin egen sak? Jag anser det helt acceptabelt för dessa karteller blir alltmer sofistikerade. Det är inte längre de gamla kartellerna med cement, bjälkar och jag vet inte vad, nu handlar det om kartellernas högteknologi om jag får uttrycka mig så. Om inte kommissionen med hjälp av samarbete med vissa företag som ställer upp frivilligt kan intensifiera kampen, tror jag inte att vi kommer att göra ett bra arbete och att resultatet på området inte blir tillräckligt bra.
Fru ordförande, jag skall sluta här eftersom jag ser att tiden överskridits avservärt. Jag framför mina ursäkter till vissa kolleger i parlamentet som gjort inlägg och ställt helt relevanta frågor som jag inte kan besvara i dag. Låt oss vara överens om att om kommissionen så önskar återkommer jag till kammaren så snart som möjligt för att mer noggrant behandla de frågor som ställts. Ännu en gång ett mycket stort tack till föredraganden och hans kollega som hade vänligheten att ersätta honom.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 10.50 och återupptogs kl. 11.00.)

Omröstning
Posselt
Herr ordförande! Förra fredagen, när jag var ute en liten stund, stals mitt röstkort mitt framför ögonen på kollega Rübig. Jag blev då lovad att det skulle ordna upp sig till det här sammanträdet. Jag var precis på kontoret för röstkort. Jag fick visserligen mitt reservkort, men det hade inte ens anmälts att mitt röstkort var försvunnet! Jag skulle vilja protestera mot detta, och jag kräver att det hela klaras upp!

Ordföranden
Herr Posselt, jag har om detta blivit informerad att det rör sig om ett misstag av en assistent till en politisk grupp, som i stället för att ta bort en annan kollegas kort, tog bort ert.

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger! I går gjorde jag ett påpekande som missförstods, nämligen att Spaniens och Portugals nationella symboler, när jag tänker på deras historia, ger mig gåshud. Jag skulle nu vilja klarlägga att jag inte menade att dessa länder orsakar särskild gåshud genom sina nationella symboler! Jag känner inte till något europeiskt land, vars nationella symbolik inte ger mig någon gåshud på grund av sin långa blodiga historia. Såtillvida beklagar jag omröstningen.

Ordföranden
Herr Wolf, jag undrar på grundval av vilken artikel i arbetsordningen ni bad om ordet.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Schulz
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag kan kanske bidra till förenklandet av omröstningen genom att jag ger två korta förklaringar till voteringslistan. Jag hade sagt åt sessionstjänsten för voteringslistan att jag är emot ändringsförslag 3 från PPE-gruppen, inlämnat av de Esteban Martín. I går i debatten talade jag dock än en gång med Esteban. Jag är uttryckligen för ändringsförslag 3! Jag vill alltså klarlägga, att vi kan rösta gemensamt. Kollegan Pradier ville dra tillbaka ändringsförslag 4, eftersom det täcks av mitt ändringsförslag 6. Jag tror att det skulle underlätta omröstningen väsentligt.
Angående punkt 25

Schulz
Herr ordförande! Jag ber om er förståelse. Vid punkt 25 - jag har tidigare klarat upp detta med de andra grupperna - så undgick oss ett fel i den hektiska debatten. I punkt 25 heter det under punkt b, att produktion, försäljning, visning eller varje befrämjande av framställandet av pornografiskt material skall vara straffbart, där man vid framställandet använder sig av minderåriga. Vi var här i parlamentet enhälligt av den åsikten, att också innehav av sådant material skall vara straffbart. Även köparen, konsumenten av sådant snusk bör kunna bestraffas. Nu finns detta inte med i texten. Jag vill därför be er acceptera det muntliga ändringsförslaget, att man under punkt 25 b efter "eller visning" infogar "samt innehav av pornografiskt material" .
Angående punkt 29

Schulz
Herr ordförande, mina damer och herrar! Den omstridda delen i detta betänkande är punkt 29 och ändringsförslag 2 av kollegorna Chanterie och Nassauer. Till detta ändringsförslag 2 vill jag föreslå kollegan Chanterie följande: Ändringsförslag 2 går vad gäller innehållet längre än min originaltext. Det är mer konsekvent och radikalt formulerat vad beträffar EG-domstolen. Men det tar inte upp ett krav som rör en person, och därigenom är ändringsförslaget ologiskt. Jag skulle därför vilja rekommendera kollegan Chanterie att acceptera mitt muntliga ändringsförslag, tillfoga de fyra orden "och kräver därför hans avgång" efter "och beakta moraliskt ansvar" . Då skulle jag dra tillbaka min originaltext och understödja Chanteries förslag.

Chanterie
Herr ordförande! Det finns när jag tänker efter kanske två anledningar att kunna anta detta förslag. Den första anledningen är att jag anser, och det har Schulz också just sagt, att texten i PPE-gruppens ändringsförslag är bättre. Den andra anledningen är emellertid en mer fundamental anledning. Jag anser att parlamentet nu har chansen att enhälligt ställa sig bakom vädjan till Wathelet att ta sitt politiska ansvar. Detta utan att löpa risken att parlamentet blir en sorts folktribun. Därför, herr ordförande, skulle jag vilja be om en delad omröstning, först om PPE-gruppens ändringsförslag och därefter om tillägget som kollega Schulz föreslår, vilket jag dock avvisar.

Schulz
Herr ordförande! Kollegan Chanterie har klargjort att han vill kräva herr Wathelets avgång. Jag tackar honom för detta. Detta är nytt i debatten, men det är förnuftigt. För det andra har han klargjort att vi här vill spela ett litet taktiskt spel. Men det vill jag inte vara med om. Jag ber därför om att vi röstar om Chanteries ändringsförslag i original, och sedan, eftersom det nämligen inte kommer att få majoritet, om min originaltext.
(Parlamentet antog förslaget.)

Macartney
Herr ordförande! I en anda av kompromissvilja drar min grupp tillbaka ändringsförslag 50 och stöder ändringsförslag 4, som lagts fram av ELDR-gruppen. Detta kommer att hjälpa parlamentet och bör antas före ändringsförslag 8. Vi vidhåller vårt krav på omröstning med namnupprop.

Aelvoet
Herr ordförande! Min grupp vill också stödja ändringsförslag 4, och vi anser att det är korrektare att behandla det före ändringsförslag 8. Jag delar alltså Macartneys åsikt.

Gallagher
Herr ordförande! Jag vill stödja ändringsförslag 4, som understryker betydelsen av att fortsätta att erkänna den unika karaktären hos fiskerisektorn, vilken, som ett resultat därav, kräver särskild behandling inom ramen för gemenskapslagstiftningen. Jag gör detta i en anda av kompromissvilja och för branschens framtida intresse.

Baldarelli
Herr ordförande! Jag tror det skulle vara lämpligt att följa den voteringslista som har delats ut. Om några grupper drar tillbaka sina ändringsförslag så tar man hänsyn till det ändringsförslag som dragits tillbaka vid omröstningen. Vi måste med andra ord följa röstlistan, varför vi börjar med ändringsförslag nr. 8.

Fraga Estévez
Herr ordförande! Jag måste som föredragande för detta betänkande säga följande: alla närvarande vet att det har varit ett mycket komplicerat betänkande, att vi har kommit fram till en mycket bräcklig kompromiss, som uttryckt på spanska skulle kallas "un encaje de bolillos" . Jag måste som föredragande för detta betänkande säga att det är mycket märkligt att det dyker upp nya kompromissförslag när det är dags för omröstning.
För det andra måste jag säga, herr ordförande, att ändringsförslag nr. 8 från den socialdemokratiska gruppen, vilket är det som föredraganden stödjer, nyanserar och förstärker punkt 2 i kompromissen, men ändringsförslag 4 ändrar kompromissen diametralt.
Efter omröstningen om ändringsförlagen 48, 49, 51 och 52

Ordföranden
Skulle jag kanske nu - eftersom ni ser resultaten av omröstningarna - kunna få be de politiska grupperna att dra tillbaka sina krav på omröstning med namnupprop? Ty ni såg resultaten. Är det någon mening med att parlamentet genomför ännu 10 omröstningar med namnupprop för att försäkra och återförsäkra samma resultat? Det är ingen mening, ärade kolleger. Kan jag be att de dras tillbaka?

Macartney
Herr ordförande! Verkligen inte, detta är en alldeles för viktig fråga för framtiden för fiskeriindustrin i Europa för att vi skall oroa oss om huruvida vi får lunch i tid. Vi har rätt att insistera och det gör vi.

Ordföranden
Naturligtvis, jag beklagar.
(Parlamentet godkände förslaget.)

Kjer Hansen
Herr ordförande! Jag skulle vilja be om kammarens stöd för en mindre teknisk ändring av punkt 12. Punkt 12 säger att vi skall skicka beslutet till kommissionen och revisionsrätten. Jag har gjort ett litet slarvfel, för jag vill naturligtvis gärna att vi också skickar beslutet till rådet och till Pharemottagarländernas regeringar, så att vi är säkra på att de kloka orden och skarpa kraven i betänkandet blir känt av många fler.
(Parlamentet godkände förslaget.)

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande! Å ELDR-grruppens vägnar kräver jag med stöd av artikel 129 återförvisning till utskottet för externa ekonomiska förbindelser. Orsaken är att titeln inte täcker innehållet. Resolutionen omfattar många uttalanden om omlokaliseringar och direktinvesteringar inom EU men inte i tredje land vilket betänkandet egentligen syftar till. För det andra är resolutionen baserad på industrialismens epok medan vi alla med full fart är på väg in i 2000-talet där vi framförallt kommer att ha att göra med en digital epok. Min grupp hoppas således att vi genom återförvisning till utskottet för externa ekonomiska förbindelser får ett mer balanserat förslag där ovanstående element har inarbetats. Jag hoppas också att kollegerna vill stödja detta.

Hindley
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja meddela kammaren att detta är vad man på engelska kallar " a wrecking amendment" . Det är helt enkelt att återförvisa något och vi har inte fått något meddelande om detta. Vid inget tillfälle i utskottet och definitivt inte i den slutliga omröstningen antyder liberalerna att de var så fundamentalt oense om detta betänkande som de nu är. Inga andra ledamöter av det utskottet antydde detta. Detta bör betraktas som ett ansvarslöst försök att förstöra detta betänkande och det skulle inte tjäna något till att återförvisa det. Jag ber parlamentet att avvisa förslaget.

Sainjon
Herr ordförande! Jag vill tacka Hindley för hans inlägg och jag delar fullständigt hans åsikt. Jag vill bara klargöra att under flera månader har utskottet för externa ekonomiska förbindelser arbetat seriöst, realistiskt och pragmatiskt med detta viktiga ämne, och man kan inte när man talar om investeringar utomlands eller omlokaliseringar bortse från de konsekvenser detta kan ha, bl.a. för Europeiska unionens ekonomi, på det sociala planet, för valutan, etc. Jag anser därför att detta betänkande som läggs fram i utskottet för externa ekonomiska förbindelsers namn i dag skall tas upp till omröstning i kammaren.
(Ärendet återförvisades till det ansvariga utskottet.)

Weiler
Herr ordförande! Vi måste här göra en split vote . Jag är införstådd med förslaget från PPE-gruppen om att lägga fram en rapport vartannat år. Men jag är av den åsikten att den andra delen av Pronks förslag skall avslås. Jag insisterar där på min originaltext, att kräva en rapport om fattigdom och rikedom.

Ordföranden
Weiler, ni borde fråga Pronk från PPE-gruppen om han vill gå med på en ändring av sitt ändringsförslag. I övrigt kommer jag att låta ändringsförslaget gå till omröstning, jag kan inte låta det gå ord för ord.

Pronk
Jag tror att den enklaste lösningen är att helt enkelt dela ändringsförslaget i två delar. Vi kommer själva att rösta för båda delarna, och jag antar att Weiler röstar mot den andra delen. Det framstår för mig som den enklaste lösningen.
Angående ändringsförslag 12

Weiler
Herr ordförande! Ändringsförslag 12 från GUE blir inte ogiltigt. Det är ett tillägg!

Ordföranden
Jag anser att det faller. Men om i vill, kan jag låta det gå till omröstning som tillägg.
Angående punkt 15

Mann, Thomas
Herr ordförande! Vi lovordar alla er snabba genomgång. Men jag vill insistera på följande: Punkt 15 i original - med all respekt för kollegan Weiler -, har vi ännu inte röstat om i sin helhet. Vi har hittills haft enskilda omröstningar om paragraf 15, och PPE vill avslå punkt 15. Jag ber om att man genomför denna omröstning ännu en gång. Det har ni inte gjort än!

Ordföranden
Herr Mann, i och med att vi accepterade ändringsförslag 22, ersatte detta punkten. Vi kan inte återigen genomföra en omröstning om en punkt som ersatts.
Angående ändringsförslag 21

Weiler
Herr ordförande! Jag kom egentligen överens med talaren för PPE-gruppen i går kväll om att jag på tredje raden, efter "bygga upp ett socialt trygghetsnät" , när exemplen kommer, ville infoga ordet "till exempel" . Under denna förutsättning har man gått med på att dra tillbaka förslaget. Jag begär alltså att man vid uppräkningen lägger till de båda orden "till exempel" .

Pronk
Jag går med på det förslaget, herr ordförande.

Ordföranden
Alltså dras ändringsförslag 21 tillbaka och vi lägger "par exemple" till punkt 21. Jag låter punkt 21 med föredragandens ändringsförslag gå till omröstning.
Angående ändringsförslag 7

Weiler
Herr ordförande! Jag vill föreslå Crowley att han i sitt förslag, vilket jag i princip understödjer eftersom jag tycker det är tydligt, lägger till formuleringen i mitt originalförslag "även personer av samma kön som bor ihop" .
(Crowley godkände inte förslaget.)

Weiler
Herr ordförande! Jag ber nu om att man röstar om mitt originalförslag respektive det andra stycket, för den är därigenom inte avklarad. Jag vill i varje fall att man också röstar om det andra stycket, att man också röstar om diskrimineringarna i det sociala systemet mot sammanboende personer av samma kön.

Ordföranden
Fru Weiler, från det att parlamentet antog Crowleys ändringsförslag, har detta tagit den ursprungliga textens plats. Det finns ingen annan punkt om vilken vi kan rösta.
Angående ändringsförslag 14

Weiler
Herr ordförande! Vad gäller detta förslag kom jag i går överens med PPE-gruppen om den kompromissen, att jag begär att man tar upp ordet "omfattande omsorgssystem" . Om detta ord "omfattande" tas med, då kommer jag att rösta för förslaget. Samtidigt vill jag på andra raden - vid "obligatoriska rättsliga bestämmelser" - ta bort ordet "obligatoriska" .

Ordföranden
Fru Weiler, jag noterar att era anmärkningar avser ändringsförslag 14 från PPE. Först bör vi dock rösta om de liberalas ändringsförslag, vilket ni är emot.
(Parlamentet godkände förslaget.)

Weiler
Herr ordförande! Jag beklagar om jag avslutningsvis måste göra ytterligare ett kort personligt påpekande. När allt kommer omkring var detta betänkande mycket komplicerat, även vad gäller omröstningen. Jag vill i varje fall officiellt låta min åsikt gå till protokollet, att två punkter inte tagits upp korrekt till omröstning. För det första är det punkt 24. Före omröstningen påpekade jag att jag insisterar på att man också röstar om den andra delen, som inte finns i Crawleys förslag. Ni sade nej. Ni har rätt till det, men jag invänder mot det.
Den andra punkten rör det som kollegan Thomas Mann sade beträffande punkt 15. Jag är också av den åsikten att vi inte har röstat om punkterna i sin helhet. Ni sade att i och med ändringsförslag 22 av Boogerd-Quaak, ELDR, så skulle hela omröstningen ha skett. I början av omröstningen påpekade jag klart och tydligt, att jag enbart röstar på detta förslag av Boogerd-Quaak som tillägg, och vill ha det med som en tilläggspunkt i innehållet. Det betyder inte att man har röstat om hela den kompletta punkt 15. Jag tror, herr Mann, att vi är ense där vad gäller förfarandet. Jag vill betona att jag anser detta omröstningsförfarande vara beklagligt!

Ordföranden
Fru Weiler, jag har noterat era anmärkningar, arbetsordningen är dock klar och tydlig. Den innehåller vissa regler, i enlighet med vilka omröstningarna sker. Ni kom med ett svårt betänkande, med väldigt många ändringsförslag och väldigt många överenskommelser med andra politiska grupper. Parlamentet kan, i sin vishet, acceptera, förkasta, göra vad det vill, det är rådande. Det är varken er åsikt eller min som ändrar på situationen.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw och Waidelich
Vi vill tacka föredraganden för betänkandet. Vi vill med denna röstförklaring understryka vår inställning i frågan, vilken är motiverad av att vi anser att mynten skall vara så utformade att risken för allergier elimineras, att de synskadades behov tillgodoses samt att hänsyn tas till behovet av en förankrad identitet för mynten.
Vi anser av dessa skäl att euromynten skall vara fria från nickel, att valörerna skall vara av olika storlek samt att mynten skall ha utrymme för nationell utformning på myntens ena sida.

Berthu
Definitionen av de tekniska specifikationerna för euromynt har fått Europaparlamentets underutskott för monetära frågor att ställa en intressant fråga: är det verkligen till någon nytta att arbeta med att fastställa och tillverka ett hundratal miljarder mynt som skulle krävas i ett traditionellt valutasystem, före den 1 januari 2002, eftersom systemet innan dess kommer att omkullkastas av utvecklingen av elektronisk valuta? Kanske måste vi trots allt svara ja.
Men denna fråga skymmer en annan som underutskottet för monetära frågor inte vågat ställa: skulle den elektroniska valutan inte ha gjort det möjligt att utföra små betalningar i hela Europa med ett enda betalkort även om de olika valutorna hade behållits? Svaret är naturligtvis "ja" . Man kan därför fråga sig om själva idén med en gemensam valuta, vilken påstås förenkla livet för turisterna, inte redan åtminstone ur den synvinkeln är en förlegad idé.
Utskottet drabbades sannolikt av svindel inför dessa frågor och föredrog slutligen att nöja sig med mer banal polemik, såsom allergirisken pga. nickel i mynten, vilket tas upp i kommissionens förslag. I det hänseendet anför underutskottet, med oavsiktlig humor, direktiv 94/27/EEG om användning av nickel, som faktiskt fastställer denna risk för olika föremål som används ofta. På så sätt vänds ibland kommissionens aktivism beträffande detaljfrågor mot den själv på ett oväntat sätt.
Än viktigare är frågan om förekomsten av en nationell sida på de framtida euromynten. Europaparlamentet har just motvilligt erkänt det när det gäller mynten. Men beträffande sedlarna har man bedömt saken annorlunda: de får ingen nationell sida utan blir "europeiska" på båda sidor.
I motsats till vad man skulle kunna tro är det inte bara fråga om enkel nationell överkänslighet. Förvisso ser man här denna uppfattning om ett likriktat Europa, som är immateriellt, rotlöst och som i sanning är det verkliga Europas värsta fiende. Men det finns annat också. Federalisterna fruktar att förekomsten av en nationell sida på euromynten eventuellt i framtiden gör det enklare att undanröja pariteten mellan en "nationell euro" och en annan, om systemet med en gemensam valuta skulle visa sig alltför strängt och om länderna vill mjuka upp det. För att bemöta denna eventualitet vill de låsa allt redan nu och inte lämna någon dörr öppen. Det blir då möjligt att ta ett steg tillbaka och den dag den gemensamma valutan befinner sig i en återvändsgränd blir katastrofen, tack vare dem, fullständig.

Gahrton och Schörling
Vi har röstat för en " nationell sida" på euromynten, dock med tvekan. Det är nämligen uppenbart att bakgrunden till att kommissionen och rådet vill ha en " nationell sida" inte är att man vill visa respekt för nationellt, demokratiskt självbestämmande. Det är i stället främst ett trick för att inbilla medborgarna att EMU-projektet medger visst bibehållande av demokratiskt självbestämmande, vilket ju inte är fallet. Självfallet är vi motståndare till nationalistisk retorik och chauvinism.

Hallam
Det är otroligt att detta parlament stöder kampanjen mot nickelmynt på så kallade hälsogrunder utan något som helst bevis för att det orsakar problem.
Det sätt på vilket hela frågan har behandlats av kommissionen bör ge upphov till oro vad gäller dess kompetens och integritet. Jag tänker ställa tillbörliga frågor och kan komma att överlämna de till ombudsmannen eller revisionsrätten för en noggrann undersökning.

Harrison
Prägla dem för Europas medborgare! Det är min åsikt. Genom att göra mynten eurovänliga, kan vi bidra till processen att införa den gemensamma valutan, någonting meningsfullt och behjälpligt för mannen och kvinnan på gatan.
För det första, låt de nationella symbolerna finnas kvar på ena sidan av euromynten. I Storbritannien innebär det att ha drottningens huvud på ena sidan av euron. Detta följer nuvarande brittisk praxis där nationella symboler behålls på ena sidan och drottningens huvud finns kvar på frånsidan som den gemensamma sidan.
Låt oss för det andra ta bort nicklet från de delar av myntet som kan beröras. Genom att tillämpa denna försiktighetsprincip utesluter vi möjligheten för att orsaka skador på medborgare som är känsliga för hudsensitiva material.
Låt oss för det tredje minska antalet mynt, från 8 till 6 och hjälpa blinda och andra medborgare genom att ha olika storlek och värde på mynten.
Genom att göra allt detta, kan vi se till att alla unionens medborgare kommer att acceptera det!

Kirsten Jensen, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för betänkandet av Irene Soltwedel-Schäfer, som behandlar de tekniska specifikationerna för de framtida euromynten. Föredraganden lägger vikt vid att mynten skall vara lätt igenkännliga, särskilt med hänsyn till blinda och äldre. De danska socialdemokraterna håller med om detta. Betänkandet kräver att nickel inte får användas på utsidan av euromynten. De danska socialdemokraterna ansluter sig till detta som en kompromiss, då användning av nickel skulle vara till skada för nickelallergikerna. Vid antagandet av Soltwedel-Schäfers betänkande vill de danska socialdemokraterna uppmärksamma att Danmark inte deltar i den tredje fasen av den ekonomiska och monetära unionen.

Lindqvist
Eftersom vi i Centerpartiet är emot införandet av EMU har vi heller ingen anledning att ha synpunkter på eurons utseende. Däremot anser jag det vara självklart att mynten skall vara så utformade att de inte riskerar att skada människor. De bör därför inte innehålla nickel. Jag har röstat för förslag som innebär att nickel inte ingår i mynten.
Jag skulle har röstat ja till punkt 10 om att ta bort nickel, men det gick inte att uppfatta om det var en separat omröstning eller i block på den punkten.

Wibe
Visst vore det glädjande om euron blev nickelfri och därmed inte hälsovådlig. Jag anser dock att euron i sig kommer att ställa till mer skada för Europa än vad nickel i mynten kan åstadkomma.
Eftersom Sverige inte kommer att delta i eurons införande 1999 - om EMU nu överhuvudtaget blir av - så avstår jag i den slutliga omröstningen om betänkandet.
Betänkande: Ghilardotti - A4-0326/97
Caudron
Jag gratulerar Ghilardotti till innehållet i hennes betänkande. När man läser vissa fakta, viss statistik kan man bara samtycka till sådana åtgärder.
Jag stödjer förslaget att överföra bevisbördan på svaranden så snart offret kan lägga fram fakta om uppenbar diskriminering pga. kön.
Denna diskriminering gäller kvinnorna. Låt oss inte gömma oss bakom ord! Den första gäller skillnader i lön mellan män och kvinnor som utför samma arbete. Hur kan man när vi närmar oss år 2000 låta en sådan situation få fortgå inom en gemenskap som påstår sig vara en ekonomisk och social modell för den övriga världen.
Dessa uttalanden gäller inte en särskild medlemsstat utan alla femton som infört få lagar för att uppnå lika behandling oavsett kön. Jag vill tillägga att detta beteende huvudsakligen gäller den privata sektorn. Skall man i detta exempel se liberalismens osynliga hand som garanterar perfekt balans mellan verkställandet och verkställaren?

Habsburg-Lothringen.
Jag skulle här uttryckligen vilja hålla fast vid att mitt avslag framför allt riktar sig mot de delar i detta betänkand, där en omvänd bevisbörda krävs för arbetsrättsliga frågor. Detta skulle stå i strid med den frihetligt-demokratiska rättsordningens grundläggande principer.
Naturligtvis känner varje rättsstat till undantaget med den omvända bevisbördan, dock begränsat till skyddsvärda intressen. En utvidgning av denna undantagsreglering, endast och allenast av politiskt-agitoriska motiv, måste dock avslås.

Kirsten Jensen, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för betänkandet av Ghilardotti, då ett genomförande av ett direktiv om omvänd bevisbörda skulle vara ett stort steg framåt för jämställdheten i medlemsstaterna. Ett av kvinnors (och mäns) största problem när de diskrimineras är att de skall bevisa att de på grund av kön blivit annorlunda behandlade. Med genomförandet av detta direktiv åligger det arbetsgivaren att bevisa att det inte har varit fråga om diskriminering. Europaparlamentets ändringsförslag till rådets gemensamma ståndpunkt är en utvidgning och väsentlig förbättring av direktivets användningsmöjligheter. Vi är uppmärksamma på att genomförandet av direktivet i Danmark kan leda till ändring av dansk rättspraxis på detta område, och att en konsekvens möjligtvis blir att rättegångslagen måste ändras. Vi har dock värderat det att hänsyn till jämställdheten är viktigare i denna fråga. Dansk rättspraxis får alltså anpassas till de nya omständigheterna.

Leperre-Verrier
Det finns områden där oförsonligheten måste lämna plats för kompromissen, särskilt om denna resulterar i att tömma den handling den avser att tillämpa på dess innehåll. Jag skall tillämpa dessa tankegångar på rådets ståndpunkt om direktivet om bevisbörda vid känsdiskriminering. Jag gör det av flera anledningar: mellan 1988 och 1994 gjorde kommissionen allt för att ett sådant direktiv skulle komma till stånd. Motstånd från en medlemsstat gjorde att direktivet inte kunde uppnås på en stark juridisk grund, bl.a. artiklarna 100 och 235 i EG-fördraget, vilka kräver enhällighet. Man var tvungen att tillgripa det sociala protokollet för att finna en juridisk grund för detta direktiv. I dag gör man eftergifter eftersom samma stat beslutat att ansluta sig till de sociala bestämmelserna i det nya fördraget och acceptera redan antagna direktiv.
Rådet förklarar för oss att det var nödvändigt att uppnå en lösning som beaktar denna stats ståndpunkt. Resultatet blev att så gott som samtliga ändringsförslag från utskottet för kvinnors rättigheter förkastades, även de som accepterats av kommissionen vid den första behandlingen. Problemet skulle ha kunnat vara mindre om det inte påverkade själva innebörden i direktivet. Med kompromisser och undantag skapar den gemensamma ståndpunkten förvirring i stället för att klargöra situationen.
Genom att minska direktivets omfattning, utan hänsyn till EG-domstolens rättspraxis och utan att respektera domstolens kriterier vid definition av indirekt diskriminering (avgörande i detta direktiv), genom att fullständigt bortse från de positiva åtgärder som accepterats av kommissionen, etc, ber rådet oss att gå i god för ett tomt skal.
Vi kan inte tillåta det och har därför lämnat vårt stöd till ändringsförslagen från utskottet för kvinnors rättigheter som är tydliga och respekterar domstolens principer.

Raschhofer
Den i Ghilardottis betänkande föreslagna omvända bevisbördan anser jag av flera skäl vara fel väg att gå för att komma till rätta med könsdiskriminering.
Man ruckar med denna bestämmelse på rättsstatliga principer, enligt vilka käranden, och inte svaranden, måste bevisa sin anklagelse. Dessutom kräver man av företagen en närmast orimlig byråkrati, för att i händelse av åtal kunna frambringa bevis på en icke inträffad diskriminering. Bara på så sätt skulle arbetsgivaren kunna värja sig mot sina anställdas anklagelser och "bevisa sig oskyldig" . Detta skulle dock med säkerhet ha effekter på företagets anställningsförhållanden. Det kan antas att man av rädsla för eventuella svårigheter med kvinnliga medarbetare inte ens skulle anställa dem, utan i tveksamma fall hellre föredra en manlig sökande.
Vi kan av ovan nämnda grunder inte rösta ja till Ghilardottis betänkande.
Betänkande Bloch von Blottniz - A4-0288/97
Caudron
Bloch von Blottnitz betänkande är modigt. Det är med verkligt intresse som jag tagit del av innehållet. Jag ifrågasätter det välgrundade i denna erfarenhet. Det tekniska bokslutet över biodieseln är föga övertygande men jag vill tro att man kan uppnå andra fördelar, t.ex. Det miljömässiga bokslutet.
Denna "ekologiskt" bättre part är långt från att hålla sina löften. Man kan i framtiden förutse en betydande minskning av giftiga utsläpp och en ansträngning när det gäller forskning är ett krav.
Mitt andra bekymmer gäller utvecklingen av en intensiv monokultur. Vi känner till detta slags jordbruks inverkan på jorden och grundvattnet. Nettoresultatet när det gäller miljön för detta alternativ måste alltså vara tydligt känt, det är först i andra hand som det är lämpligt att fastställa en strategi gentemot biodiesel.
Jag är övertygad om att Europeiska unionen är medveten om utmaningen och behovet av att skynda på forskningen inom förnybar och miljövänlig energi. Tiden är knapp i takt med att de nya industriländerna utvecklas och även om man måste glädjas åt dessa länders framsteg och befolkningens höjda levnadsstandard, måste vi snarast finna lösningar på en hotande ekologisk katastrof som är svår att vända på medellång sikt.
I än högre grad än för statsskulden kommer vi troligen att hållas skyldiga för det ekologiska system som vi efterlämnar till våra barn och barnbarn.

Sandbæck
Blottnitz' betänkande om Altener II-programmet förtjänar ros för dess mycket detaljerade genomgång av situationen vad avser användningen av förnybara energikällor i unionen. Samtidigt medverkar de samlade ändringsförslagen till att ordentligt strama upp kommissionens föreslagna planer. De förnybara energiformernas bidrag till den totala energiförbrukningen inom gemenskapen ligger för närvarande bara på 6 %, vilket är helt oacceptabelt. De europeiska länderna har ansvar för att denna situation åtgärdas, hellre i dag än i morgon. Vid behandlingen av kommissionens grönbok om förnybar energi krävde Europaparlamentet att man skulle införa ett krav om att minst 15 % av den europeiska energiförbrukningen skulle täckas av förnybara energikällor före år 2010. Det är positivt att föredraganden lägger fram detta förslag igen, men jag anser att det inte går långt nog. Man kan utan problem lägga fast en ännu bättre alternativ energiförsörjning. Det är helt enkelt tvingande nödvändigt.
När det första Altener-I programmet inleddes fanns det många tekniska och psykologiska hinder för att användningen av förnybara energikällor skulle kunna utbredas. I dag ser det emellertid annorlunda ut. Den tekniska utvecklingen har verkligen förbättrat de förnybara energikällornas effektivitet och därför måste vi nu göra en kraftig insats för att övervinna de psykologiska hindren för den förnybara energins utvidgning. Det gläder mig att föredraganden är uppmärksam på detta och med sitt betänkande försöker stärka de ekonomiska incitamenten så att man kan skapa ett gynnsamt investeringsklimat till fromma för användandet av alternativa energikällor. Förnybar energi är som utgångspunkt alltid det centrala, vilket är mycket väsentligt för de minst utvecklade regionerna i Europa. Det gläder mig i samband med detta att Blottnitz med sina ändringsförslag försöker utvidga antalet samarbetspartner till att - förutom gemenskapsländerna - också omfatta de medlemsstater som vi har samarbetsavtal med, Cypern osv.
Ett av de största problemen i Europa i dag är emellertid den allt större energiförbrukningen. Därför måste jag beklaga att Altener II-programmet uteslutande siktar på att främja användningen av förnybara energikällor men inte behandlar målet att få ner den totala energiförbrukningen. Den totala energiförbrukningen i Europa skall också ner och detta problem löser man inte bara genom att ställa om en del av energiförsörjningen från fossila bränslen till förnybar energi. På samma sätt kan man på ett utmärkt sätt formulera en gemensam målsättning för energieffektiviteten i Altener II-programmet. En större utnyttjandegrad av energi kommer att ge samma miljöförbättringar som en ökad användning av förnybara energikällor. Som föredraganden också nämnde finns det en stark grund till att kritisera finansieringen av Altener II. Den totala budgeten för de första två åren uppgår bara till 30 miljoner ecu. Med så lite pengar kommer man inte att kunna säkra en tillräcklig aktivitetsnivå och hela projektets genomförande är i fara. Om man skall leva upp till gemenskapens miljö och energipolitiska målsättningar är det tvingande nödvändigt att man budgeterar för betydligt större medel i projektets sista fas.
Betänkande Imaz San Miguel - A4-0303/97
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Wibe och Waidelich
Vi vill tacka föredraganden för betänkandet. Vi menar att den förändring som föreligger i avtalet går i rätt riktning, om än i begränsad utsträckning. Vi vill dock framhålla vårt principiella ställningstagande i fråga om avtal med tredje land. Vi anser att Europeiska unionen borde upphöra med denna typ av kostsamma fiskeriavtal och övergå till att stödja framför allt utvecklingsländernas egen fiskeriverksamhet. En sådan lösning skulle bättre medverka till att utveckla fiskets betydelse för den globala livsmedelsförsörjningen, stärka dessa länders ekonomiska och sociala utveckling samt även undanröja de risker som fiskeriavtalen kan innebära, t.ex. att vissa medlemsländers fiskeriverksamhet ges ett indirekt stöd för fortsatt verksamhet i ett läge där hela det europeiska fisket står i behov av betydande begränsningar.

Sandbæck
Jag är en stark anhängare av ta fram halvtidsrapporter eller löpande rapporter/ändringar av de fiskerivatal som gemenskapen ingår särskilt när det rör sig om utvecklingsländer. Sådana undersökningar är nämligen en bra anledning till att ändra några av dom förhållanden som visat sig olämpliga i avtalen i förhållande till lokalbefolkningen eller för fiskebestånden i området.
Jag har valt att inte rösta för betänkandet, inte för att jag har avgörande invändningar mot de fyra tekniska ändringarna som görs i avtalen, utan för att jag anser att det är nödvändigt att markera att konceptet för denna rapport/ändring inte lever upp till idén. En ändring av ett avtal bör innehålla en bredare värdering och inte bara mindre tekniska ändringar, vilket är fallet här. I synnerhet borde allmänna förhållanden och konsekvenser för lokalbefolkningen eller för fiskbestånden i området värderas. Bland annat har den tidigare medordföranden för uppföljningsgruppen för fiskeri (i anslutning till AVS-länderna) i början av november sagt att fem mycket stora båtar fiskar 250 ton om dagen. Man kan inte låta bli att fundera över hur fiskebestånden i området mår, när man hör sådana uttalanden. Och man kommer också ovillkorligen också att tänka på de projekt om övervakning av båtarna i området som diskuterades när man skrev under avtalet. Hur går det med detta projekt? En rad frågor kvarstår således obesvarade efter ändringen av avtalet som i övrigt är vitalt för många mauretanier.
Betänkande Schulz - A4-0306/97
Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Med vissa betänkligheter röstade jag för betänkandet av Schulz, det måste jag ärligt erkänna, eftersom jag hade en känsla av att betänkandet egentligen skulle ha gjorts i två olika delar. För det första som ställningstagande, vad gäller herr Wathelet, och för det andra vad den totala frågan om skydd för minderåriga anbelangar. Jag tror att det har skadat betänkandet mycket att man förenat dessa båda saker.
Det som slutligen fick mig att faktiskt rösta för betänkandet är det faktum att i motiveringen, som vi tyvärr inte röstade om, står det att definitionen av minderåriga som skall skyddas fastställs till 18 år. Framför allt från det Österrikiska folkpartiet i Österrike har vi alltid uttalat oss för en skyddsålder om 18 år. Därför är jag mycket glad över motiveringen. Jag gläder mig över att den är dikterad på så sätt, även om den senare har inskränkts något, och jag tror att jag därför slutligen röstade för betänkandet av Schulz.

Seillier
Herr ordförande! I enlighet med vår röst för Schulz betänkande och det stora antal debatter vi haft efter den fruktansvärda Dutrouxaffären skulle jag vilja lämna följande förslag: att vi i artikel 6 i det nya fördraget om icke-diskriminering avskaffar det mycket tvetydiga begreppet sexuell läggning, eftersom det kan rättfärdiga allt, och håller oss till det som redan finns i denna artikel, dvs. en icke-diskriminering grundad på kön. Det räcker.
Jag skulle också vilja fästa uppmärksamheten på oroande fenomen som utvecklas i alla våra europeiska länder och som direkt berör vårt ämne, avinstitutionaliseringen av familjen. På detta område, de mest grundläggande mänskliga relationerna, liksom vid andra mänskliga relationer, i alla sociala relationer, är det rätten som skyddar bl.a. barnen och avsaknaden av rätt som tillåter missbruk och utnyttjande.
En sista kommentar: måste vi inte inleda en fördjupad diskussion såsom utskottet för kvinnors rättigheter uppmanar oss till om själva pornografin, och inte bara den som inbegriper barn? Är det inte så att vi i våra länder i Europa upplever en avhumanisering av sexualiteten?

Posselt
Herr ordförande! Jag röstade för betänkandet av Schulz, eftersom det vänder sig mot en av de mest avskyvärda förbrytelser som överhuvud taget är tänkbara, och förelår skarpa åtgärder, även om det i mina ögon ligger en viss schizofreni i detta att just de krafter som här uppträder mest högljutt är de som å andra sidan mycket starkt förordar toleranta ansatser vad beträffar familjepolitiken, och därigenom egentligen skapar grundvalen för det som utspelar sig som hemskheter framför våra ögon. Jag röstade ja, men jag beklagar att Schulz återigen, som så ofta, har bundit samman detta viktiga ärende med inrikespolitiska strider, nämligen med affären Wathelet. Jag röstade inte för denna passage, och ber också om att man inte betraktar mitt slutvotum som ett godkännande av denna hopblandning av inrikespolitisk demagogi med en av de viktigaste frågorna i Europa.

Wiebenga
Herr ordförande! Jag avger också mycket riktigt en muntlig röstförklaring om punkt 29 i Schulzbetänkandet om domare Wathelets avsked. Jag tror inte att Europaparlamentet har gjort något gott genom att anta denna punkt. Vi har som parlament ingen befogenhet i detta ärende. En sittande domare måste kunna vara oberoende i sin ämbetsutövning. Även om vi hade kunnat föreslå att han inte skulle ha blivit utnämnd, måste han ändå vara i stånd att utöva ämbetet oberoende. Det är inte svårt att tala om ett prejudikat här. Nästa år är det en annan domare som gör något som misshagar parlamentet, och då beslutar vi på nytt med majoritetsbeslut att förmå den andra domaren att avgå.
Jag anser att det inte bara är domare Wathelet som har skadats av detta. Hela EG-domstolen i Luxemburg har skadats och i grund och botten även Europaparlamentet, eftersom vi inte har beaktat de konstitutionella förhållandena.

Cars
Herr ordförande! En av de viktiga frågorna gällde just om parlamentet skulle uttala någon form av missnöje mot en domare. Självfallet skall en domare som begår brott kunna avsättas. Jag tror emellertid att det är en viktig rättsprincip att inte politiska instanser eller organ, t.ex. parlament och regeringar, uttalar allmänt missnöje med domare för att på så sätt försöka få dem att självständigt och frivilligt avsäga sig sina uppdrag. Om man börjar med det - vilket faktiskt var det som vi gjorde här i parlamentet när vi röstade om detta betänkande - kan det nämligen, precis som Wiebenga sade, nästa gång gälla en annan fråga, i vilken vi också gärna vill uttrycka kritik mot en domare.
Risken med ett sådant förfarande är att man politiserar domstolsväsendet, vilket jag är stark motståndare till. Som god liberal vill jag skilja på domstolsverksamheten och den politiskt lagstiftande verksamheten. Man skall således inte försöka förmå domare att lämna sina ämbeten för att kunna ersätta dem med andra, politiskt mer lämpade.

Blokland
Jag lyssnade i går till föredraganden Schulz och instämmer helt och hållet. Hans insats för att bekämpa sexuellt utnyttjande av barn och barnsexturism stöder vi fullständigt.
Den enda punkt som egentligen lett till diskussion från början är frågan om Europaparlamentet skall göra ett uttalande om den tidigare justitieministern Wathelets position, vilken nyligen utnämnts till domare vid EG-domstolen i Luxemburg. Med anledning av denna diskussion känner jag mig föranlåten att förklara vår röstning.
Formellt sett har Europaparlamentet ingen befogenhet på detta område. Dessutom är det ytterst ovanligt att Europaparlamentet i en allmän resolution går så starkt in på detaljer beträffande en medlemsstat och en individuell person.
Ändå kan man möjligen säga att det här rör sig om en så exceptionell situation att det är motiverat att följa den kristdemokratiska gruppen i spåren och med eftertryck uppmana domare Wathelet att ompröva sin position.
Därför har I-EDN-gruppen gett sitt stöd åt ändringsförslag 2. Det finns emellertid ingen principiell skillnad, utan endast en gradskillnad mellan ändringsförslag 2 och punkt 29. Det är anledningen till att vi med full övertygelse har stött Schulzbetänkandet.

Bourlanges
Jag röstade för Schulz betänkande om kampen mot sexuellt utnyttjande av barn. Jag gjorde det därför att det är ett bra betänkande som föreslår en imponerande samling åtgärder avsedda att bekämpa avskyvärda vanor.
Jag vill emellertid uttrycka mitt djupa beklagande över att Europaparlamentet i anslutning till betänkandet kräver att en domare vid EG-domstolen skall avgå pga. ett beslut vars laglighet och riktighet på intet sätt ifrågasatts, och som fattats av denna person medan han utövade sitt ämbete som justitieminister i Belgien.
Parlamentets omröstning är i det hänseendet dubbelt chockerande. Till att börja med tränger den på ett otillåtet sätt in på det belgiska parlamentets företrädesrätt då det ensamt har befogenhet att bedöma det politiska ansvaret hos en ledamot av den belgiska regeringen. Vidare respekterar parlamentet inte principen om delad makt som förbjuder en politisk beslutande församling att fördöma en myndighetsperson som enligt fullständigt korrekta villkor sitter i en oberoende domstol. Brottsbekämpning innebär också absolut respekt för rättstaten.

Caudron
Detta betänkande, som lagts fram av vår kollega Schulz behandlar ett ytterst allvarligt och smärtsamt ämne. Och jag vill gratulera honom för kvalitén och djupet i hans arbete.
Jag instämmer fullständigt i innehållet. Det är anledningen till att jag önskar att de förslag som lagts fram inte bara förblir fromma önskningar eller goda avsikter, utan resulterar i beslut och åtgärder.
Händelser nyligen har visat att det är nödvändigt att skoningslöst bekämpa förövarna av dessa avskyvärda handlingar i Europeiska unionen. Denna trista verklighet benämns sexturism. Lagbestämmelser utom territorierna och internationella bestämmelser måste med fasthet undanröja dessa övergrepp. Ett samarbete måste inledas på detta område med berörda parter i tredje land för att förebygga sexuellt utnyttjande av barn. Förövarna av dessa brott och deras medbrottslingar måste känna sig hotade oavsett var de befinner sig eller bor och oavsett ålder, social status eller rikedom.
Dessa makabra "lekar" är också konsekvensen av en annan realitet, den ökande fattigdomen. Det tudelade samhället vinner mark och resulterar i utslagna och monster. De rikaste använder och utnyttjar det och barnen är de första att falla offer.
Hur länge skall vi fortsätta att acceptera avarterna av ett system som drabbats av blindhet? Hur länge till skall brott undgå att betraktas som brott?
Europaparlamentet kan och måste bidra till detta. Schulz betänkande ger oss möjlighet till det.

Cushnahan
Herr ordförande, jag välkomnar starkt utarbetandet av detta betänkande av Schultz.
Efter Dutroux-skandalen i Belgien har man blivit mer medveten om pedofilringars verksamhet och den alarmerande omfattningen av barnsexturism. Allmänhetens ilska tvingade nationella regeringar och Europeiska unionen att agera. Beklagligtvis har detta inte följts upp och litet har hänt sedan dess. Det verkar som om de som leder dessa ringar kan göra det utan att straffas eftersom de skyddas av " vänner i höga befattningar" .
Om Europeiska unionen vill komma närmare sina medborgare, bör den agera på detta område, som är en fråga av största betydelse för många föräldrar över hela Europa.
Åtgärder för att bekämpa det sociala utnyttjandet av barn kommer att bli ineffektiva om man inte ställer upp tillräckliga budgetresurser. Dessutom är ratificeringen och genomförandet av den europeiska konventionen ett mycket brådskande ärende för att underlätta samordningen av polisaktivitet och insamlande av information över hela Europa.

Eriksson och Svensson
Vi röstar självklart för en resolution som avser att förstärka kampen mot sexuellt utnyttjande och exploatering av barn. Vi vill dock understryka att den internationella kampen mot sexuell exploatering av barn bäst sker genom ett intensifierat mellanstatligt samarbete och inte genom en lagstiftningsharmonisering.
Vi vill också betona vikten av att misstänkta personers identitet inte avslöjas förrän brott har styrkts genom rättegång, och att registrering av individer används med största försiktighet för att skydda individens integritet.

Grosch
Schulz betänkande är utmärkt när det gäller de åtgärder som föreslås mot sexuellt utnyttjande av barn.
Det innehåller ett antal viktiga åtgärder som bl.a. visar att lagstiftningen i de europeiska länderna inte omfattar den vedervärdiga aspekten med brott som begås mot barn.
I detta sammanhang måste Europaparlamentet vända sig till regeringarna och kan vända sig till Wathelet.
Jag betvivlar det välgrundade i att kräva Wathelets avgång. 1. Parlamentet och det berörda utskottet har aldrig hört Wathelet.
2.Wathelets personliga ansvar har aldrig ifrågasatts, i motsats till hans politiska och/eller moraliska, och detta ansvar måste han ta inför sitt samvete. Europaparlamentet som inte har några befogenheter på området kan förvisso inte uppträda som personligt samvete.3.Wathelets avgång kan inte lugna en parlamentsledamots samvete. Det åligger parlamentet att stifta lagar och dessa lagar var uppenbarligen otillräckliga. Varje parlamentsledamot måste ta sitt ansvar och sitt politiska mod och det innebär inte att peka ut en ansvarig.4.Europaparlamentet förefaller överens om att anklaga, men var inte överens om att följa sin egen rekommendation att sätta av ytterligare medel för att bekämpa sexuellt utnyttjande.Jag röstade alltså mot ändringsförslag 29 och för betänkandet.

Herman
Jag kommer inte att rösta för Schulz betänkande av följande skäl:
1.Jag kan inte tillåta att ett parlament omvandlas till domstol och tillåter sig att anklaga personer utan att ge dem minsta möjlighet att försvara sig.2.Jag kan ännu mindre tillåta det då ett parlament värt namnet borde kunna stå emot denna medialynchning utan motstycke. Den parlamentariska demokratin har inget att vinna på att låta opinionens känslor få övertaget över demokratins grundläggande principer.3.En politikers politiska ansvar slutar i och med hans mandat. Hans straffrättsliga ansvar innebär ett brott som uppenbarligen aldrig har bevisats.4.När det gäller hans moraliska ansvar, bortsett från att det gäller ett farligt avsteg, måste det bedömas fullständigt objektivt. Minister Wathelet var sannolikt den bland alla sina europeiska kolleger som mest ändrat sin nationella lagstiftning för att stävja pedofili och sexuellt utnyttjande av barn. Om Schulz gjort sig besväret att på den punkten studera Wathelets åtgärder skulle han ha haft anständighet att erkänna - åtminstone hoppas jag det - att flertalet av de lagbestämmelser han föreslår har antagits i hans land av minister Wathelet.
Hory
Genom att rösta mot det betänkande som lagts fram för oss har jag rent samvete att uttrycka mig mot en moralisk självklarhet och mot en konvergens av dominerande idéer vars anhängare knappast tolererar en enkel diskussion. Jag vill emellertid göra tre grupper av kommentarer.
När det gäller pedofili och sexturism i allmänhet förefaller det mig som om dessa viktiga och allvarliga ämnen skulle vinna på att studeras utanför det våldsamt moraliska sammanhang som vissa särskilt tragiska händelser medfört och vilka exploaterats på ett avskyvärt sätt. I ett betänkande med sannolikt goda avsikter förefaller det mig som om endast punkt 20, som berör roten till det onda, dvs. fattigdomen i tredje världen, förtjänar att godkännas.
Beträffande den s.k. "Dutrouxaffären" som medförde ett allmänt klimat som mer dominerades av känslor och hämndbegär än av förnuft, vill jag erinra om att det åligger rättvisan, som är den enda som genom delegation från folket har befogenhet, att fastställa ansvar och i förekommande fall lämpliga straff.
När det slutligen gäller "affären i affären" , dvs. Europaparlamentets uppmaning till en domare att avgå av "moraliska och politiska" skäl förefaller det mig som om det inte alls ligger inom vår kammares befogenheter. Den franske radikale filosofen Alain skrev: "demokratin är inte majoritetens makt utan rättens regel" . Vi har här tillfälle att erinra om det.
Mer allmänt vill jag, i ljuset av den polemik som uppstått i ämnet, säga att friheten alltid backar när ett samhälle visar de tre symtom som vi här ser samlade:
när det uppstår oklarheter mellan den politska maktens viktiga funktioner - lagstiftande, verkställande, dömande, -när lagen eller den lagstiftande funktionen ser som sin tillfälliga uppgift att straffa en särskild person, -när lagstiftaren och domaren fattar beslut under folkens rop och låter dem i förväg diktera besluten.Utan att på något vis underskatta hjärtats fientlighet och hjärnans invändningar som en sådan ståndpunkt kan framkalla röstar jag mycket bestämt emot det betänkande som lagts fram för oss.

Kirsten Jensen, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna röstar för betänkandet av Martin Schultz. Barnsexturismen och sexuellt utnyttjande av barn är ett avskyvärt fenomen. Dels är det ett uttryck för sjuka tankegångar hos gärningsmännen, dels orsakar det obotlig skada på de barn som det går ut över. Det är av allra största vikt att medlemsländerna ger kampen mot sexuellt utnyttjande av barn högsta prioritet. Europaparlamentets betänkande rymmer många bra idéer om hur detta kan göras. Vi vill i särskilt kräva att tredje land förpliktigas att respektera konventionen om barns rättigheter.

Svensson
Undertecknad har röstat " nej" respektive " avstår" under punkt 29 av följande skäl:
1.Voteringsordningen är genom Schulz intervention under voteringen oöverskådlig; man kan inte förhandla om formuleringar mitt under en votering.2.Att utkräva ansvar gentemot en domare ankommer på statens regering, ej på Europaparlamentet.3.Parlamentet är ingen folkdomstol. Wathelet skall i en ansvarsprocedur ha möjlighet att försvara sig.
Wibe
Detta är givetvis ett mycket angeläget betänkande med huvudsyftet att förhindra övergrepp på barn. Jag vill dock framföra min reservation till några av punkterna i betänkande bland annat till att EU skall skaffa sig en politisk linje i denna fråga, att Europol skall blandas in, att ett europeiskt centrum för försvunna barn skall inrättas osv.
Av princip är jag emot detta slag av federalism. Jag anser i stället att det är medlemsstaterna som skall vara de som för kampen mot denna typ av brottslighet. Det är på denna nivå som insatserna bör skärpas.
Betänkande: Fraga Estévez - A4-0298/97
von Habsburg
Herr ordförande! Får jag först göra ett kort påpekande. Det är oändligt svårt att höra er, om man vill ha den tyska översättningen. Ljudkvaliteten är så dålig att man över huvud taget inte hör någonting! Ursäkta att jag säger det: er röst är så stark, tolkarna hörs inte! Ursäkta, om det därför har lett till en viss förvirring. Kanske kunde man be administrationen att ändra på det, och att på något sätt ställa in det på annat vis.
Jag har med begeistring röstat för betänkandet av Fraga Estévez. Jag beklagade bara en sak: I detta betänkande är det något av allmänt intresse som inte sägs, nämligen att svårigheterna med fisket står i total motsatsställning till det som man sade oss för 15 år sedan. Då hette det, att det är mänsklighetens stora framtid. Vi bör ta det som en allvarlig varning, ty det som i dag sker inom fisket, när man nu tvingas ställa om, kommer im orgon att ske inom de olika andra sektorerna. Jag ville bara påpeka att det kanske kunde vara bra om detta ännu en gång understryks i betänkandet.

Ordföranden
Herr von Habsburg, vad gäller er första anmärkning, är det verkligen så att vi fortfarande har ett problem med akustiken i denna sal. Det är ett problem vilket både Fontaine och jag själv vid upprepade tillfällen har framfört till Europaparlamentets presidium. Ett första försök att förbättra denna sals akustik gjordes, akustiken vilken verkligen inte är tillfredsställande, den är som ni ser en av de minst tillfredsställande. Jag måste dock bekänna för er att ordförandens position är väldigt svår, då det finns ett oljud i salen som försvårar för ordföranden både att följa och förstå. I vilket fall som helst lovade oss parlamentets sekretariat förra gången att ett mer seriöst försök att förbättra akustiken kommer att göras nu under uppehållet, ett försök som kräver att många saker görs, både kostsamma och svåra. Med detta måste göras, ty det är inte möjligt att vi fortsätter på det här viset och att problem skapas, såsom det ni anger och många andra.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Wibe och Waidelich
Vi vill tacka föredraganden för ett insiktsfullt betänkande. Vi menar att betänkandet innehåller viktiga delar om framför allt bevarande av fiskeriresurserna, det kustnära fiskets betydelse samt om behovet av subsidiaritet och ökad regionalisering i den framtida gemensamma fiskeripolitiken. Vi menar dock att betänkandet innehåller ställningstaganden som vi anser vara tveksamma i fråga om avtal med tredje land samt om den gemensamma organisationen av fiskerimarknaden.

Cushnahan
Herr ordförande! När den nuvarande gemensamma fiskeripolitiken löper ut 2002 ger det möjlighet att förbättra några av dess inneboende svagheter. Som den fungerar för närvarande är den mycket orättvis mot den irländska fiskeriindustrin. Irland har 20 % av Europeiska unionens kustvatten, men vi har bara tilldelats 4 % av den totalt tillåtna fångsten. I många av våra kustområden är fisket den dominerande ekonomiska aktiviteten och därför en källa till lokala arbeten och investeringar i den lokala ekonomin. Jag beklagar att förslaget om att utvidga den exklusiva zonen från 12 till 30 sjömil avvisades eftersom ett sådant steg skulle ha åtgärdat en del av den nuvarande obalansen som irländska fiskare lider av.
Dessutom kan den irländska fiskerisektorn inte fiska hela sin kvot ur vissa bestånd eftersom vår flotta är gammal och i stort behov av modernisering. EU bör göra nödvändiga medel tillgängliga för att hjälpa oss att avhjälpa detta problem och därigenom se till att vi i vilket fall fullt ut kan fiska den magra tillåtna fångst som vi har tilldelats.

Macartney
Herr ordförande, för att undvika missförstånd vill jag få till protokollet att detta betänkande är dåligt för Skottland, dåligt för Europa och dåligt för fiskarna och hela fiskeriindustrin i Europa, eftersom det hotar att destabilisera industrin. Antagandet av denna politik, med en helt fri marknad, fri för alla i sikte, skulle till och med kunna leda till nya fiskekrig.
De mörka hotande molnen har dock en silverkant. För det första har den franska regeringen på ett hjälpsamt och tydligt sätt rekommenderat ett totalt avvisande - i linje med Scottish Fishermen's Federations åsikt. För det andra har kommissionen i sak bekräftat att skyldigheten att respektera relativ stabilitet kringskurit de justeringar som rådet kommer att kunna göra i översynen av den gemensamma fiskeripolitiken 2002.
En viktig sak att säga om detta initiativbetänkande är att det lyckligtvis bara är uttryck för en åsikt och som sådant inte har rättslig kraft, vilket är tur eftersom det så klart står i strid med gemenskapslagar.

Nicholson
Den gemensamma fiskeripolitiken skall ses över 2002. Det är en besvikelse att föredraganden valde att sätta intressena hos en minoritet av Europas fiskare framför en bedömning av hur fiskeripolitiken skulle kunna förbättras för alla våra fiskare. De fiskare som jag representerar i Nordirland liksom fiskare hela Förenade kungariket och resten av Europa har rätt att förvänta sig ett mindre fördomsfullt synsätt från ett utskott i detta parlament.
Det är helt uppenbart att fiske inte liknar någon annan aktivitet som sker inom den inre marknaden och ändå intar betänkandet en överdrivet enkel inställning till hur fiskeripolitik kan passa in i ordningarna på den inre marknaden.
Betänkandet ger också felaktigt uppfattningen att begränsningen av spanska fartyg som bedriver fiske i vatten som tillhör andra stater i europeiska unionen kommer att upphöra 2002. Det är orättvist att främja en sådan idé när det är uppenbart att det inte är vad översynen är avsedd att handla om.

Novo
Vi har under debatten påpekat att vår röst till förmån för betänkandet motiverades av införandet av ett antal viktiga tillägg och ändringar som vi lyckades få in i respektive text.
Det skulle emellertid också varit möjligt att förbättra och förtydliga innehållet. Därför presenterade vi några ändringar för plenum, av vilka vi lyfter fram:
behovet av att precisera att den (försvarbara) decentraliseringen och regionaliseringen av befogenheter samt hanteringen av den framtida gemensamma fiskeripolitiken inte får leda till att den överförs till de nationella budgeterna för respektive område och-behovet av att införa skadestånd som kompensation till den av importen av fiskeprodukter från tredje land drabbade förädlingsindustrin.I en tidigare överenskommelse mellan Europeiska socialdemokratiska partiets grupp (PSE) och Europeiska folkpartiets grupp (PPE) beslutades att man skulle rösta mot ett godkännande av dessa ändringar. Därför förhindrade dessa gruppers gemensamma röst (?!) att, såsom vi antog i plenum, de punkter i texten till betänkandet (11 och 24) som försvarade "definitiv verksamhetsnedläggning" genom skrotning av båtar drogs tillbaka från betänkandet.
Dessa gruppers vilja förhindrade denna förbättring av texten, där man i stället behållit rekommendationen att anpassa flottans kapacitet till tillgängliga resurser genom andra åtgärder som "inte leder till en generell minskning av antalet båtar" (vilket, som vi vet, var förslaget från vår grupp).

Sonneveld
Fiskeriutskottet har tagit ett mycket lovvärt initiativ för att redan nu utveckla synen på fisket inom EU efter 2002. Problemet är att man vid ordet syn tänker på ett sammanhängande koncept från en person eller en organisation. Fraga Estévez preliminära betänkande uppfyllde kravet på sammanhängande syn. Men så snart man som demokratisk institution börjar ändra i ett sådant preliminärt betänkande, då visar det sig att det smyger sig in så många kompromisser och motstridiga element så att det blir avsevärt mindre kvar av denna entydighet.
Jag accepterar självfallet denna demokratiska procedur och således i stora drag det ändrade betänkandet. Men jag skulle vilja uppmärksamma de enligt min uppfattning mindre önskvärda aspekterna av den nuvarande synen. Beaktande K om bristen på harmonisering av villkoren på sysselsättningens och den sociala trygghetens område och den förmenta störningen av jämvikten inom fiskerisektorn som kommer därav är inte någon större hjälp på vägen mot en bättre fiskeripolitik.
Det småskaliga fisket får ganska mycket beskyddande uppmärksamhet. Ändå måste även detta segment av fisket vara med och utvecklas i vår strävan mot en effektiv och beständig fiskerisektor. Inte heller denna del av EU-fisket är behjälpt av konstgjord andning på lång sikt.
Till sist, en väl övervägd EU-förvaltning av fiskebestånden börjar vid de mycket unga fiskarna. EU måste hålla kontroll på detta. För en fiskart verkar den kontrollen vara helt otillräcklig: det gäller glasålen i Sydeuropa.

Souchet
Trots det omfattande arbete som utförts av Fraga Estévez, trots de förbättringar som gjorts av det ursprungliga förslaget, kunde vi inte rösta för betänkandet om det fleråriga utvecklingsprogrammet efter 2002. Programmet är fortfarande alltför inspirerat av den spanska problematiken. Eftersom Spanien förfogar över en övertalig flotta förespråkar föredraganden en ökad överföring till gemenskapsnivå av våra vatten, en total liberalism när det gäller villkoren för tillträde och gör sig till talesman för en individuell tilldelning av fiskerättigheter som kan överföras på marknaden, vilket snabbt skulle förstöra principen om relativ stabilitet, som är grunden till det fleråriga utvecklingsprogrammet.
Varför misshandlar föredraganden, som önskar behålla principen om relativ stabilitet inom andra verksamhetsområden såsom jordbruket, principen när det gäller fisket? Och för att fortsätta parallellen, varför inte även inom fisket betona den grundläggande beståndsdelen, nämligen marknaden, som föredraganden önskar utveckla inom jordbruksproduktområdet?
Två punkter särskilt förblir för oss fullständigt oacceptabla. Vi kan inte acceptera att fisket som punkt 2 föreslår betraktas som "vilken annan ekonomisk sektor som helst som satsar på rationalisering för att förbättra avkastningen" . Nej, vi måste fortsätta att erkänna fiskesektorns unika karaktär, erkänna den grundläggande roll som våra fiskare spelar, bl.a. för regionalpolitiken i våra kustområden. Vi måste tydligt på nytt bekräfta att den gemensamma fiskeripolitiken endast är motiverad om den, med hjälp av särskilda regler, bidrar till att förenkla för våra gemenskapsländer att bibehålla tillräckligt många fiskare som kan leva ett hyggligt liv av produkten av sitt arbete.
På samma sätt kan vi inte heller acceptera artikel 17 som föreslår "en fördelning av fiskerättigheterna mellan fiskare" på individuell basis och att dessa kan "överföras" .
Det välgrundade i Europaparlamentets initiativ måste betonas även om kommissionens bristande intresse för fiskerisektorn förefaller alltmer uppenbart. Kommissionsledamoten ansåg det inte riktigt, vilket Fraga underströk, att närvara vid denna debatt om framtiden för den gemensamma fiskeripolitiken.
Yrkesfiskarna måste bli oroade när de konstaterar att det praktiskt taget saknas förslag från kommissionen när det gäller fisket i meddelandet om Agenda 2000. Fisket hade helt enkelt "glömts bort" i den första versionen av dokumentet. I den definitiva versionen på 1300 sidor ägnas endast 63 ord åt fiskesektorn. Initiativet Pesca har försvunnit. Avsnittet om fiske i Mål 5 har inte förlängts. På samma sätt är verkställandet av kommissionens arbetsprogram för 1997 och dess arbetsprogram för 1998, som vi just fått, båda två stumma när det gäller fisket.
Samtidigt fortsätter ända kommissionen att föreskriva ytterligare villkor inom ramen för "tekniska föreskrifter" och det förefaller som om den i motsats till vetenskapsmännens och miljökämparnas åsikt förbereder sig på att avskaffa ett fiskeredskap vars användning den redan på ett ytterst strängt sätt har begränsat, nämligen drivgarnen.
Vad kan i våra ögon en "ny" gemensam fiskeripolitik innebära, om den grundas på organiserad förstörelse inom ramen för det fleråriga utvecklingsprogrammet, på en mängd administrativa krav (kontrolldokument ombord) och utan någon som helst ekonomisk ersättning, pga. minskningen av de medel som avsätts till fisket. Hur skulle våra fiskare kunna acceptera att ge ett nytt kontrakt till ett "Europeiskt fiske" som endast skulle bestå av krav och godtycke? Det är vår plikt att låta vårt fiske leva. Men jag har intrycket att många här bara tänker på att ta livet av det.
Betänkande: Kjer Hansen - A4-0286/97
Fabre-Aubrespy
I linje med dokumentet Agenda 2000 förefaller det i dag tydligt att kommissionen, revisionsrätten och Europaparlamentet önskar göra Phare-programmet till ett instrument som är en integrerad del av strategin för den framtida utvidgningen. Programmet förebådar därför uttryckligen att strukturfonderna skall ingripa i de framtida medlemsstaterna, en utveckling som bara kan kopplas till en delegering av den ekonomiska förvaltningen av Phare på lokal nivå.
Samtidigt som föredraganden upprepar kritiken från revisionsrätten avseende genomförandet av Phareprogrammet, inte av kommissionen men i sista hand av de avtalsslutande företagen, och i brist på öppenhet i förfarandet med överlåtelse av marknader, anser föredraganden att decentraliseringen av den ekonomiska förvaltningen är ett krav. Beslutsfattandet avseende Phareprogrammet skulle förbli definitivt starkt centraliserat, vilket leder till att tyngande och långa förfaranden bibehålls, vilket programmet tyvärr redan är känt för. Föredraganden gläds åt att det finns en verklig vilja att överföra det ekonomiska ansvaret till mottagarländerna, och talar redan nu för en "djärv strategi att de mest utvecklade länderna så snart som möjligt (senast 1999) ska kunna ta hela ansvaret för sina Phare-budgetar, efter att ha förbundit sig att underkasta sig en sträng efterföljande ekonomisk kontroll" !
Föredraganden föreslår alltså inom ramen för de åtgärder som skall genomföras innan de nya länderna blir medlemmar att vissa länder fr.o.m. 1998 tar hela det ekonomiska ansvaret för sitt nationella program och att en kontroll i efterskott tillämpas i stället för en kontroll i förskott. Den ekonomiska förvaltningen kan sannolikt delegeras effektivt, men vi vet redan vart detta har kunnat leda, bl.a. när det gäller Med-programmen eller turistpolitiken. Budgetförordningen är uttrycklig: kommissionen är ensam ansvarig för användningen av skattebetalarnas pengar från unionens medlemsstater, vilket medför att den i sista hand behåller den ekonomiska kontrollen över Phareprogrammet.
Såsom föredraganden anger i sin motivering: "det är emellertid viktigt att förstå att en ny inriktning en så kallad "anslutningsinriktad" strategi inte är någon mirakelkur som av sig själv omvandlar Phare till ett stabilt och effektivt instrument" !
I det sammanhanget och med tanke på tidigare erfarenhet av ekonomisk delegering, är den decentralisering som föreslås oacceptabel, liksom den ökning av antalet anställda i delegationerna som begärts av revisionsrätten. En sak är säker: det nuvarande systemet är ineffektivt, alltför tungt och öppnar dörren för oegentligheter och bedrägeri mot gemenskapens budget. Eftersom Kjer Hansens betänkande alltför mycket tenderar att blanda ihop decentralisering, delegation och legotillverkning ger den inget svar på de frågor som ihärdigt ställs i anslutning till genomförandet och förvaltningen av projekten i Phareprogrammet, såsom revisionsrätten konstaterat. Min grupp har därför inte kunnat ge det sitt stöd.
Betänkande: Weiler - A4-0291/97
Berthu
Vi har ännu en gång under denna debatt fått bekräftat att "euron är det lämpliga svaret på de konkurrensmässiga devalveringarna i Europa" . Jag skulle i min röstförklaring vilja visa att denna gemensamma plats för den gemensamma tanken som ständigt upprepas, egentligen ger uttryck åt en synvilla.
Det som avses i ett sådant tal är deprecieringen av pundet, den italienska liran och den spanska pesetan under åren 1992-1993 vilket orsakade stora skador på de ekonomier där valutorna var fortsatt knutna till en hög kurs (D-Mark, franc, etc). På detta problem fann enkelspåriga ekonomer en radikal lösning: det räcker med att inrätta en gemensam valuta för att radikalt undanröja växelkursens inre svängningar!
Men analysen visar i verkligheten att undanröjande av rättmätiga valutasvängningar bara skulle flytta trycket till andra sektorer och att skadorna slutligen skulle bli ännu större. Låt oss erinra om att valutaproblemen i början av 1990-talet kom av en motsägelse: å ena sidan en assymetrisk yttre chock (den tyska återföreningen), å andra sidan de europeiska regeringarnas vilja att sinsemellan behålla en relativt stram växelkurs inom Europeiska monetära systemet, en vilja som sedan stärktes inför den planerade gemensamma valutan.
Denna motsägelse gjorde att systemet exploderade: medan den assymetriska chocken skulle ha krävt en allmän ny justering, segrade den motsatta politiken och medförde att vissa valutor deprecierades och trädde ut ur Europeiska monetära systemet och för andra en stram växelkurs och ekonomiska skador. För man måste inse att lirans överdrivna depreciering (-30 % vid några tillfällen) inte orsakades av den italienska regeringens illvilja att manipulera sin valuta utan av trycket från ett felaktigt kollektivt svar på den assymetriska chocken. Man måste också inse att om francen hade kunna variera i stället för att vara bunden till marken skulle skillnaden mellan liran och francen inte varit så stor och vår ekonomi skulle inte ha lidit så stor skada.
Problemen under 1992-1993 orsakades av den förtida tillämpningen av den gemensamma valutans principer. I stället för att dra den kloka slutsatsen att en sådan stramhet inte är lämplig i dag i Europa drog man av politiska skäl den motsatta slutsatsen: denna stramhet borde utsträckas till att omfatta hela området.
Men de europeiska ländernas ekonomier och samhällen liknar inte varandra. De utvecklas inte på exakt samma sätt. Under dessa villkor förblir ändringen av den interna växelkursen användbar för att smidigt genomföra eventuella justeringar i marginalen. Om inte denna möjlighet finns, om växelkursen är stram, kommer trycket att flyttas någon annanstans och rubba den verkliga ekonomin.
Pascal Salin sade en dag att växelkurserna är som hundens svans: man måste låta hunden vifta på svansen, för om man försöker hålla i svansen kommer i stället hunden att vifta. Federalismens ideologier har fått Europa att glömma denna grundläggande erfarenhet och vi kommer att få betala mycket dyrt för den förr eller senare.

Lindqvist
Det är positivt att EU ägnar ökat intresse åt sociala frågor i förhållande till frågor om handel, konkurrens, marknad och ekonomi. Flera bra förslag finns också i betänkandet om årliga utvärderingar av fattigdom, skatteväxling med minskad skatt på arbete och ökad skatt på naturresurser, energi och miljöförstöring, liksom lokala sysselsättningsprogram.
Förslagen om gemensam europeisk socialpolitik, social konvergens- och harmoniseringspolitik samt bindande lagstiftning och skatteharmonisering (punkt 1, 9, 27 m.fl.) skulle innebära en långtgående överstatlighet som jag inte kan acceptera. Sådana förslag har jag därför röstat nej till, men i övrigt har jag röstat ja till betänkandet. Socialpolitiken är en nationell angelägenhet.

Wibe
Betänkandet är mycket bra, men jag kan inte ställa mig bakom punkt 1 som har följande innehåll: " beklagar dock att det i fördraget fortfarande krävs enstämmighet vid rådets beslut om socialskydd och skattepolitik" .
Som jag ofta framfört är min åsikt den att sådana här viktiga frågor skall beslutas på nationell nivå, där de kan ges en ordentlig demokratisk förankring, och inte i någon unionsmyndighet som svävar högt över folkens medvetande och kontroll.
Betänkande: Areitio Toledo - A4-0316/97
Fourçans
I min egenskap av ekonom är det svårt att inte vara överens med Areitio Toledos betänkande.
Det är sant att vi normalt kan förlita oss på att marknaderna optimalt fördelar resurserna, för att förbättra konsumenternas välbefinnande. Men då krävs att de offentliga myndigheterna övervakar att man respekterar reglerna som förhindrar dominerande ställning, missbruk av sammanslagningar och än värre, monopolställningar som strider mot den ekonomiska rättvisan och effektiviten.
Jag instämmer också i vår föredragandens ståndpunkter att det är viktigt att kontrollera hur det statliga stödet delas ut, eftersom det kan snedvrida konkurrensen, men jag vill samtidigt betona att stödet kan vara nödvändigt i vissa fall. Jag vill slutligen hylla idén som består i att integrera en parameter som begränsar det statliga stödet inom ramen för analysen av programmen för budgetkonvergens. Av dessa anledningar kommer jag att rösta för Areitio Toledos betänkande.

Ribeiro
Detta betänkande öppnar nyckelsektorer inom ekonomin, med en del i den offentliga sektorn, för det privata initiativet. Man hänvisar till kontinuiteten i liberaliseringsprocessen inom energisektorn, flyget och dess kringstrukturer och infrastrukturerna i hamnarna, som om den var en del av och förord till en konkurrenspolitik.
I betänkandet avslöjas en oro för företagskoncentrationer, bekräftas ökningen av fusioner och företagsköp, samt kopplas denna oro till liberaliseringsprocessen och globaliseringen av världsekonomin, vilket är positivt. Man hänvisar alltså inte till ansvaret för de transnationella företagsstrategierna i denna process och dess påverkan på missbruket av dominerande ställningar och avvikande ekonomiska inriktningar.
Man understryker också betydelsen av en verklig konkurrenspolitik på det multilaterala planet (Europeiska unionen och världshandelsorganisationen) men glömmer behovet av att komplettera med en antidumpningspolitik för den sociala sektorn och miljösektorn.
Man är enligt vår bedömning alltför för stor protagonistiskt inställd mot kommissionen och insisterar mycket på en effektiv kontroll av konkurrenspolitiken och harmoniseringen av lagstiftningen, men inte vad på en effektiv bedrägeribekämpning, och man attackerar det statliga biståndet och hävdar att detta är orsaken till allt ont inom konkurrensen och främjar "bryggan" till stabilitetspakten.
Avslutningsvis varnar man för missbruket av dominerande ställningar, men visar inte på några lösningar eller alternativ utanför den liberala logik som styr dessa inställningar. Alltför många negativa och mycket få positiva punkter. Detta är vår inställning. Detta är vad som styrt vår röst.

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 13.05.)

