Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Posselt
Hr. formand, det drejer sig om spørgetiden i går, side 24 i protokollen. I anledning af fru Cressons urigtige forklaring i Budgetkontroludvalget stillede jeg det spørgsmål til fru Gradin, om fru Cresson af den grund skal træde tilbage. Fru Gradin besvarede ikke spørgsmålet. Nu gengives forløbet på følgende måde i protokollen. Der hedder det simpelthen: »Posselt tog ordet.« Men jeg vil gerne gøre opmærksom på, at jeg efter reglerne stillede et tillægsspørgsmål, som ikke blev besvaret.
Kraftigt bifald

Formanden
Den nødvendige rettelse vil blive foretaget, således at protokollen afspejler nøjagtigt, hvad der skete.
Protokollen godkendtes

Dupuis
Hr. formand, jeg har ikke bedt om ordet angående protokollen. Jeg vil bare gøre det ærede Parlament opmærksom på, at det i dag er 40 år siden, Folkerepublikken Kina besatte Tibet.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg vil gerne fremsætte en klage. Det er korrekt, at jeg ofte taler på andre sprog end mit modersmål, men nu kan jeg ikke længere høre kanal fem med den hollandske tolkning, og jeg tror, tjenestegrenene har gjort det med vilje. Så fremover vil jeg altid tale på et andet sprog, og jeg vil også lytte på andre sprog.

Formanden
Vi vil straks foretage de nødvendige tekniske undersøgelser, for De taler jo også hollandsk.
Latter

Dagsordenen
Müller
Hr. formand, på dagsordenen for mødet i dag står der under afsnittet Afstemning bl.a. afstemning om betænkningen af De Giovanni - kontrollen med Kommissionens udøvelse af beføjelser. De ved alle, at vi i spørgsmålet om, hvor vidt Europa-Parlamentets informationsret går efter traktatens artikel 206, havde en heftig kontrovers med Kommissionen i forbindelse med UCLAF-rapporten om ECHO-affæren. Som følge heraf blev det aftalt, at der skulle finde forhandlinger sted mellem Kommissionen og Parlamentet med det formål at finde en ordning på, hvordan artikel 206 skal anvendes i fremtiden. Denne ordning ligger nu som en såkaldt aftale på bordet mellem Kommissionen og Parlamentet og skal vedtages i dag uden forhandling. Jeg mener ikke, det er rimeligt i betragtning af den komplicerede problemstilling, der er indeholdt i sagen og denne aftale.
Vi forpligter os i denne agreement til at opgive vores ret til information, f.eks. ved final reports on administrative inquiries , det vil sige ved Kommissionens interne rapporter om administrative procedurer. Jeg anmoder derfor i henhold til artikel 99 i forretningsordenen om, at der ikke simpelthen stemmes om dette punkt uden forhandling. Det skal være muligt for Parlamentet at gennemføre en forhandling om dette komplicerede, følsomme spørgsmål, og jeg har netop indleveret de nødvendige 29 underskrifter for anmodningen.

Formanden
Fru Müller, De har fremlagt alt under overholdelse af alle formalia og i den korrekte rækkefølge. Jeg vil sige Dem to ting: For det første bør man ikke blande problemet med UCLAF sammen med dette andet problem. De er helt forskellige. I forbindelse med UCLAF er der en arbejdsgruppe bestående af repræsentanter for Parlamentet, Rådet og Kommissionen. Når de er færdige med deres arbejde, vil de forelægge det for Parlamentet.
For det andet må jeg sige, at dette emne er anderledes. Dette emne vedrører et andet af de punkter, som formand Santer fremlagde, nemlig fremsendelse af fortrolige dokumenter til Parlamentet. Der er altså nu to valgmuligheder. Jeg ønsker ikke at dømme på forhånd, og jeg vil gerne kende gruppernes mening. Den ene løsning er at opføre punktet med forhandling på dagsordenen for mødet i dag, den anden er at opføre punktet med forhandling på dagsordenen for næste mødeperiode.
I begge tilfælde står det klart, at der ikke er mulighed for at stille ændringsforslag, eftersom det er en interinstitutionel aftale. Den skal altså enten godkendes eller forkastes, således som det er sket med alle andre interinstitutionelle aftaler. Men vi kan undersøge begge løsninger, og jeg vil spørge grupperne, om de foretrækker at opføre punktet med forhandling på dagens møde, eller om vi skal behandle det i næste mødeperiode.
Jeg giver ordet til fru Green.

Green
Hr. formand, det er min opfattelse, at vi bør udsætte afstemningen indtil næste mødeperiode i betragtning af, at Parlamentet og dets medlemmer ikke har haft mulighed for rigtigt at se på forslaget, for slet ikke at tale om at drøfte det. I særdeleshed bør Udvalget om Institutionelle Spørgsmål og Budgetkontroludvalget have mulighed for at se på det og drøfte det, før det bliver sat til afstemning.

Theato
Hr. formand, vi - de tre personer, der blev nævnt - havde til opgave at udarbejde dette forslag til en aftale, og det fremgår af den beslutning, som Parlamentet vedtog i januar. Vi gik særdeles hurtigt i gang med arbejdet og også særdeles intensivt og forhandlede det færdigt på det politiske plan. Jeg kan for budgetkontrollens vedkommende sige, at UCLAF er undtaget, indtil der er truffet en ordning om OLAF, det kontor, som ligeledes er inde i diskussionen, således at altså bestemmelserne vedrørende UCLAF ikke berøres af denne aftale, og heller ikke spørgsmålet om informationerne fra de finansielle kontrollører.
Den opgave, der var stillet, skulle løses hurtigt. Det var også Parlamentets ønske. Vedrørende proceduren vil jeg sige, at jeg ikke selv kunne bestemme den. Det var Formandskonferencen, som godkendte dette forslag fra de tre eksperter, og jeg gik ud fra, at grupperne så også var informeret om, hvad deres formænd havde aftalt. For så vidt indser jeg ikke, hvorfor vi skal trække denne sag i langdrag, og jeg anbefaler, at vi stemmer om den, så vi kan anvende den på tilsvarende måde.

Müller
Hr. formand, i mit forslag i begrundelsen refererede jeg kun til UCLAF, for så vidt der i ECHO-affæren var uenighed om udgivelsen af rapporten. Det er klart for mig, at det ved denne ordning ikke drejer sig om UCLAF. Jeg skal på min gruppes vegne tilslutte mig det, fru Green sagde. Jeg mener, vi skal give Parlamentet lejlighed til at læse det udførligt og omhyggeligt, når vi her formulerer bestemte rettigheder og konventioner, som berører en grundlæggende rettighed i artikel 206. Det bør efterprøves særdeles omhyggeligt. Denne uge er meget travl. Lad os udsætte spørgsmålet til næste møde, så kan vi få ro til at træffe beslutning om det.

Green
Hr. formand, det er vigtigt at sige, at selvom vi helt klart bifaldt det sidste torsdag - og jeg føjede min støtte til Formandskonferencens - så er det ikke tilgængeligt på alle sprog, og medlemmerne havde så sent som i går ikke set det selv. Jeg er sikker på, at min gruppe vil støtte en interinstitutionel aftale af denne art, men det er i det mindste nødvendigt, at medlemmerne kan læse det. Det troede jeg, fru Theato ville være enig i.

Formanden
Jeg ser, at der ikke er enighed mellem grupperne med hensyn til at ændre dagsordenen for i dag. Derfor sætter jeg spørgsmålet om, hvorvidt vi skal opføre punktet med forhandling på dagsordenen for i dag, til afstemning.
Forslaget forkastedes
Da punktet ikke opføres med forhandling på dagsordenen for i dag, finder forretningsordenens artikel 99 anvendelse, således som fru Müller og andre underskrivere har anmodet om, og punktet vil blive opført med forhandling på dagsordenen for næste mødeperiode. Det vil blive sendt tilbage til det kompetente udvalg, nemlig Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, eftersom det er en interinstitutionel aftale. Som for alle aftaler af denne type minder jeg Dem endnu en gang om, at der ikke er mulighed for at stille ændringsforslag. Man skal altså sige ja eller nej, naturligvis efter at alle nødvendige undersøgelser er udført.
Jeg giver ordet til hr. Elles.

Elles
Hr. formand, nu da beslutningen er taget af Parlamentet, kan vi så få en forsikring om, at man vil bruge samme procedure til vismandsrapporten, som skal omdeles på alle sprog og være tilgængelig for alle medlemmer, før den bliver bragt frem her i Parlamentet og kommer i det relevante udvalg, Budgetkontroludvalget, før den kommer til afstemning?

Formanden
Vismandsrapporten vil ikke blot blive omdelt til alle medlemmer, men den vil også blive lagt ud på Internettet, så alle kan se på den. Faktisk har Formandskonferencen besluttet, at proceduren skal være den, at der træffes beslutning i de enkelte grupper. Ikke desto mindre vil Budgetkontroludvalget være fortrolig med denne betænkning, når Parlamentet får forelagt forslag om decharge for 1997. Det er et andet spørgsmål. Det kan bruge vismandsrapporten, eller hvad det nu finder nyttigt til den tid.
Parlamentets vilje angående vismandsrapporten vil komme til udtryk i løbet af ugen efter forelæggelsen i form af beslutningsforslag stillet af grupperne, som de ønsker det.

Theato
Hr. formand, kun en præcisering angående tidsplanen. Naturligvis er det accepteret, at vi ikke stemmer om spørgsmålet om aftalen, om informationen i dag. Jeg ville blot gerne vide, om det så kommer på dagsordenen for den korte mødeperiode. Jeg skal med henblik på tidsplanen vide, hvordan vi endnu en gang åbner diskussionen. Jeg mener, det også gælder for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, såfremt der stadig er et behov dér, for det er jo det korresponderende udvalg. Det er jo det udvalg, der har forelagt denne betænkning, ikke Budgetkontroludvalget. Men vi vil diskutere den endnu en gang. Jeg må blot vide, om den så kommer på dagsordenen.

Formanden
Det bliver næste mødeperiode i Bruxelles.

Lindqvist
Hr. formand, i øjeblikket foregår der en kurdisk demonstration uden for Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne spørge formanden og Præsidiet, om man har til hensigt at sende en delegation ud for at mødes med de kurdiske repræsentanter, som er samlet udenfor, og lytte til det, de har at sige. Jeg tror, at det vil være et klogt træk at vise samme hensyn over for alle, der ønsker at fremføre deres synspunkter over for os i Europa-Parlamentet.

Formanden
Hr. Lindqvist, foreløbig er der ikke modtaget nogen anmodning om modtagelse af en kurdisk delegation. Da der blev modtaget en sådan anmodning i Bruxelles i forbindelse med sidste mødeperiode der, blev de modtaget, og de afleverede deres andragende. Hvis de i dag stiller samme forslag, vil de modtage samme svar. De vil altså blive modtaget, og deres andragende vil blive accepteret med henblik på efterfølgende behandling i Parlamentet.

Forberedelse af Det Europæiske Råds ekstraordinære møde den 24.-25. marts 1999 i Berlin
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser for forberedelserne af Det Europæiske Råds ekstraordinære møde den 24.-25. marts 1999 i Berlin.
Jeg giver ordet til hr. Verheugen, formand for Rådet.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, det glæder mig, at jeg i dag, umiddelbart før starten på slutrunden i Agenda-forhandlingerne med udenrigsministrenes uformelle møde i den kommende weekend, kan give Dem et overblik over situationen i Rådets drøftelser og kan informere Dem om det videre forløb af Agenda-forhandlingerne frem til Det Europæiske Råd i Berlin den 24. og 25. marts.
I ugerne siden den sidste forhandling om dette emne her i salen den 10. februar er Rådet kommet et godt stykke videre i sin søgen efter en afbalanceret samlet pakke. Dog røber jeg absolut ingen hemmeligheder, når jeg siger, at der på særdeles centrale spørgsmål hidtil endnu ikke er opnået et kompromis. Det ligger fuldkommen i sagens natur og kunne heller ikke forventes, og det modsvarer simpelthen nødvendigheden af at nå frem til en balance, der omfatter alle områder. Vi er som formandskab fra begyndelsen gået ud fra, at den samlede pakke først kan bindes endeligt sammen i Berlin, og sådan vil det også komme til at gå.
Men de nødvendige forarbejder, som skal gøde jorden for topmødet i Berlin, kunne i de forløbne uger bringes et betydeligt stykke videre. Således er der på udenrigsministrenes lukkede møde den 21. februar i Luxembourg gjort væsentlige fremskridt i en række spørgsmål. Jeg skal kort redegøre for disse fremskridt. Det er efterhånden almindeligt anerkendt, at anvendelsen af konstante 1999-priser ved udarbejdelsen af det finansielle overslag giver en række praktiske fordele. Ved opførelsen af tiltrædelses- og førtiltrædelsesudgifter er der enighed om, at øremærkede udgifter til ansøgerlande enten i form af førtiltrædelsesudgifter eller i form af tiltrædelsesbetingede udgifter klart kendetegnes og afgrænses, for at det sikres, at midler til de nye medlemsstater ikke kan benyttes af de 15 EU-lande, og at omvendt tildelinger til de 15 EU-lande ikke kan anvendes til at dække omkostningerne til udvidelsen. Formandskabet har fremlagt et koncept hertil, som billiges af det store flertal af medlemsstaterne.
Der kunne også konstateres en vidtgående overensstemmelse med hensyn til de beløb, der er foreslået af Kommissionen, og som er afsat til førtiltrædelsesstøtte i den næste tid. Efter at vi allerede under det østrigske formandskab opnåede vidtgående politisk enighed om førtiltrædelsesinstrumenterne, udgår der dermed et klart signal til ansøgerlandene om, at førtiltrædelsesinstrumenterne ligger os særligt på hjerte med henblik på en hurtig udvidelse.
Der kunne allerede opnås enighed om nogle centrale punkter vedrørende den fremtidige finansiering af den fælles landbrugspolitik, nemlig bibeholdelse af landbrugsretningslinjen og revidering før den første udvidelse samt fastlæggelse af en tilgrundliggende overgrænse, som i højere grad svarer til de faktiske udgifter. Ved strukturudgifterne undersøges fortsat et koncept, som er fremlagt af formandskabet, og som både tager højde for tanken om at stabilisere udgifterne og tanken om at konsolidere vores samhørighedsbestræbelser.
Konceptet forudser en stabilisering af strukturfondsudgifterne, hvorved den gennemsnitlige intensitet pr. indbygger af hjælpen til de tre mål i den kommende periode konsolideres på det nuværende niveau. Reduktionen af antallet af fællesskabsinitiativer til tre anbefales generelt, dog på betingelse af, at anvendelsesområdet for andre eksisterende initiativer, som har bevist deres effektivitet, på passende måde er omfattet af de centrale mål.
Ved rubrik 3 til 5 har delegationerne som grundlag for de videre forhandlinger fastsat spillerum, inden for hvilke det faktiske niveau af de årlige overgrænser skal ligge. Der kan i vid udstrækning konstateres enighed om rubrik 6, altså reserverne. I spørgsmålet om de egne indtægter og de budgetmæssige ubalancer har ministrene foretaget en første vurdering af mulige bestanddele i en omfattende enighed. Det er den almindelige vurdering, at en endelig enighed kræver en kombination af foranstaltninger på både udgifts- og indtægtssiden, hvis den skal forbedre balancen i den finansielle ramme. Her tages der højde for de virkninger, som de politiske reformer som led i Agenda 2000 vil få for medlemsstaterne og ligeledes for nødvendigheden af at gennemføre sådanne foranstaltninger i flere trin, hvor vi skulle begynde med det første trin i år 2000.
På grundlag af forhandlingen mellem udenrigsministrene drøftede stats- og regeringscheferne den 26. februar på Petersberg ved Bonn for første gang Agenda 2000 i sin helhed og sonderede spillerummet for et samlet politisk kompromis. Det stod her på forhånd klart, at målet ikke kunne være principielle afgørelser eller endda en fælles enighed. Det overraskede os derfor heller ikke, at der ud over støtte også var kritik af det kompromisforslag, som blev fremlagt af det tyske rådsformandskab.
Jeg vil dog gøre opmærksom på, at kritikken kom fra begge sider. Vi blev kritiseret af de medlemslande, som ville spare mere, og af de medlemslande, som ville bruge flere penge. Jeg mener, at vi dermed befinder os nogenlunde i midten, og hvis vi er enige om, at det er sikkert, at et kompromis skal findes et eller andet sted imellem de ekstreme standpunkter, er det min fornemmelse, at formandskabets kurs slet ikke er så dårlig.
Bifald
Som resultat udgik der fra stats- og regeringschefernes møde en række vigtige og nyttige orienteringspunkter, som vil danne grundlag for Rådet i dets forskellige sammensætninger ved dets videre arbejde frem til det ekstraordinære topmøde i Berlin. Det vigtigste er, at alle parter endnu en gang har bekræftet, at de er fast besluttet på at holde fast ved retningslinjerne fra Det Europæiske Råd i Cardiff, nemlig senest i slutningen af marts 1999 at nå frem til en samlet politisk enighed. Jeg vil her også gerne med al tydelighed og i al alvor på formandskabets vegne fastslå, at vi ikke vil afvige fra dette mål, og at vi på det kraftigste afviser, også i Parlamentets interesse, enhver diskussion om en mulig udsættelse af fristen for afslutningen.
Bifald
De principper for proceduren ved forhandlingerne, som blev aftalt på Det Europæiske Råd i Wien, blev bekræftet, nemlig at Agenda 2000 skal behandles som en samlet pakke, at alle medlemsstater har vilje til kompromis, og at alle elementer skal med på forhandlingsbordet. Det var den 26. februar, i dag skriver vi den 10. marts, og i mellemtiden er det ikke mere alle elementer, der ligger på forhandlingsbordet. Indholdsmæssigt har det vist sig, at ingen seriøst sætter spørgsmålstegn ved, at budgetstabilisering og budgetdisciplin er uomgængeligt nødvendige. Hos alle hersker der forståelse for, at alt andet ville være umuligt at forklare befolkningerne i en tid, hvor der stilles strenge krav til de nationale budgetter. Efter almindelig overbevisning vil det dermed i Berlin i slutningen af marts være muligt at skabe et samlet kompromis, som respekterer en overgrænse for de egne indtægter på 1, 27 %.
Den forhandling, som stats- og regeringscheferne har ført om den fremtidige finansiering af den fælles landbrugspolitik, har ligeledes taget vidtgående hensyn til tanken om at stabilisere budgettet. Flertallet af stats- og regeringscheferne anbefalede at give et klart signal til landbrugsministrene om at bringe landbrugsreformen og en reelt konstant ramme i overensstemmelse med hinanden og med henblik herpå også at undersøge forskellige modeller til en degression af landbrugsstøtten. Landbrugsministrene har i deres drøftelser i denne og også i forrige uge bestræbt sig på at udarbejde grundlaget for en ægte og fornuftig reform med sparsommelighed som ledsagende betingelse.
Indtil dette øjeblik er der opnået fremskridt, som i betragtning af de mangfoldige forskellige interesser og stoffets kompleksitet skal vurderes positivt, og som giver mig fortrøstning om, at der i Berlin til sidst kan opnås et resultat, der er acceptabelt for alle.
I strukturpolitikken er der fortsat uenighed om den samlede ansættelse af midler til struktur- og samhørighedsfondene. Der var støtte til formandskabets forslag om i perioden 2000-2006 at afsætte EUR 200 milliarder til rubrik 2, altså inklusive Samhørighedsfonden, men også - det må jeg sige klart - voldsom afvisning. Spørgsmålet om indbetalingerne undersøges for øjeblikket fortsat intensivt ved hjælp af forskellige modeller. Jeg går ud fra, at dette spørgsmål først kan afgøres i selve den allersidste fase af forhandlingerne, altså i Berlin.
Om overgangsordningerne for de regioner, der træder ud, er der i princippet enighed, detaljer vedrørende udformningen er dog endnu uafklarede. I spørgsmålet om de egne indtægter og budgetmæssige ubalancer er der i Rådet generelt vilje til at tage beslutningen om egne indtægter op til revision inden for rammerne af en afbalanceret pakke, som også tager hensyn til udgiftssiden. Her vil det gælde om at finde den rigtige kombination mellem foranstaltningerne og en fremgangsmåde i faser og etaper. Det kunne også være fornuftigt at integrere et sikkerhedsnet i den samlede pakke.
Formandskabet har endnu en gang intensiveret forhandlingerne på alle planer efter topmødet på Petersberg. Hele forhandlingsmaterialet er blevet gennemgået i lyset af diskussionen og vil foreligge på ny til diskussion for udenrigsministrene i den kommende weekend og for ØKOFIN-Rådet den kommende mandag. Forbundskansleren vil i sin egenskab af rådsformand foretage en rundrejse til alle hovedstæder fra den 15. til den 19. marts og drøfte de resultater, der er nået indtil da, med stats-og regeringscheferne og forsøge som resultat af denne rundrejse at bringe konturerne til et kompromis med hjem. Derefter vil Rådet (almindelige anliggender) den 22. marts med et forudgående lukket møde den 21. marts træffe de sidste forberedelser til Det Europæiske Råd i Berlin.
Formanden for Europa-Parlamentet, hr. Gil-Robles, blev indbudt af forbundskansler Schröder til at mødes med stats- og regeringscheferne på Petersberg og forelægge Parlamentets holdninger til Agenda 2000. Dette er også sket, og det understreger den store politiske betydning, som Rådet tillægger dialogen med Parlamentet. I den forbindelse understregede forbundskansler Schröder, at denne dialog ikke er en envejskommunikation, men at dens resultater gensidigt skal inkludere meningsdannelsen i Rådet og Parlamentet.
Også mit besøg i dag og i morgen her i Strasbourg gælder det samarbejde mellem Råd og Parlament, som er uundværligt for en rettidig afslutning af Agenda 2000. Som led i besøget finder der også yderligere uformelle samråd sted om strukturfondene og førtiltrædelsesinstrumenterne. For landbrugspolitikkens vedkommende vil minister Funke om kort tid særskilt deltage i et samråd med Parlamentet.
Jeg forsikrer Dem om, at formandskabet vil gøre sit bedste for, at Parlamentet kan genkende sig selv i resultaterne af topmødet i Berlin. Jeg mener, det er vores fælles vilje, at den store udfordring, som Agenda 2000 nu engang er, skal føre til bæredygtige resultater til gavn for Europas fremtid.

Formanden
Mange tak, hr. Verheugen.
Jeg giver ordet til hr. Santer, formand for Kommissionen.

Santer
Hr. formand, de kommende uger bliver altafgørende for Den Europæiske Unions fremtid. Vi forbereder os på at tage de beslutninger om Agenda 2000, som bliver afgørende for at kunne modstå det 20. århundredes udfordringer, og som vil forberede Den Europæiske Union på modtagelsen af et betydeligt antal nye medlemslande.
Rådet har ved flere lejligheder bekræftet sin vilje til at afslutte forhandlingerne i slutningen af måneden og til at vedtage de nødvendige reformer. Jeg vil endnu en gang understrege, hvorfor dette tidspunkt skal overholdes. For det først for at bekræfte det nye tiltag, som Den Europæiske Union udviste med euroen. For det andet for under de bedste vilkår at forberede de nye strukturprogrammer for 2000-2006 og endelig for at sende et klart signal til tiltrædelseslandene.
Der er intet at vinde ved tøven, men meget at tabe. Det er nødvendigt, at Rådet nu tager ansvaret.
Hr. formand, at bekræfte den politiske vilje til at afslutte Agenda 2000 er én ting. At acceptere de nødvendige kompromiser til at realisere den er en anden. Det handler om at overholde flere principper på én gang. Først og fremmest den budgetmæssige disciplin, som de to afdelinger af budgetmyndigheden i løbet af det foregående regnskabsår har vist sig at lægge stor vægt på, derefter de tilstrækkelige midler til finansiering af Den Europæiske Unions projekter, som vækst og beskæftigelse, solidaritet ved hjælp af økonomisk og social samhørighed, en bæredygtig landbrugspolitik og endelig udvidelsen.
Jeg tilføjer, at Kommissionen i særdeleshed bekymrer sig om, at spørgsmålet om finansieringen af Den Europæiske Union ikke reduceres til bagateller. Det er helt sikkert, at den budgetmæssige disciplin er nødvendig, men dette bør ikke i sig selv blive et mål, uden at man stiller spørgsmål ved vores ambitioner for Europa.
Hr. formand, i den forbindelse vil jeg gerne fremsætte en bemærkning, som ligger mig meget på sinde. I vores forslag, Kommissionens forslag, til Agenda 2000, har vi rettet opmærksomheden mod de midler og ressourcer, som stilles til rådighed for de europæiske institutioner og især for Kommissionen til realisering af de angivne ambitioner. Jeg vil klart og tydeligt sige, at Kommissionen ikke mere kan forbigå dette spørgsmål i stilhed. Hr. formand, der skal findes en løsning på topmødet i Berlin. Det er fuldt ud muligt. På den ene side fordi det forberedende arbejde navnlig på det lovgivningsmæssige område er meget langt fremme. I den anledning vil jeg gerne hylde Parlamentets engagement og holdning i den lovgivningsmæssige proces. Angående den interinstitutionelle aftale er der ligeledes sket store fremskridt. På den anden side angående de problemer, der stadig skal løses, er alle elementer fremover til stede med henblik på at finde en løsning, som alle kan acceptere.
Tillad mig kort at gennemgå de tre nøgleområder, hvor der stadig skal ske fremskridt. Det drejer sig først og fremmest om den fælles landbrugspolitik og udvikling af landdistrikterne. Forhandlingerne i Rådet (landbrug) er vanskelige og finder stadig sted. Jeg kan på nuværende tidspunkt ikke gå i detaljer. Det virkelige problem består i, at vi på én gang står over for kravet om en reel stabilisering af udgifterne og nødvendigheden af en virkelig reform af de fælles markedsordninger. Der er forskellige måder at forene disse mål på. Nogle har nævnt begrænsning af udgifterne, andre har nævnt samfinansiering. Kommissionen er parat til at undersøge alle muligheder, men der er én vej, som Kommissionen ikke vil gå, og det er den, der går i retning af en udvandet og forvansket reform. Det ville gå imod Europas og landmændenes interesser. Det ville være uansvarligt endnu en gang at lade dyre interventionslagre hobe sig op, som på et tidspunkt vil føre til, at udgifterne til den fælles landbrugspolitik eksploderer. Man bør også allerede nu forberede de kommende forhandlinger inden for rammerne af verdenshandelsorganisationen.
Det andet problem angår den økonomiske og sociale samhørighed. Jeg vil her kommentere dette kort. Den samhørighed, der indgår i dette koncept, er en af søjlerne i Den Europæiske Union og skal blive ved at være det. Kommissionen skal under ingen omstændigheder vende tilbage til resultatet under den forrige periode af finansielle perspektiver. Samtidig skal dette område også underlægges den budgetmæssige disciplin. Den fornuftige vej til et kompromis er efter min mening at gå ud fra den intensive støtte, der blev opnået for 1999, og således konsolidere anstrengelserne for samhørighed. På samme tid skal man i højere grad koncentrere midlerne til de regioner og til de grupper i vores samfund, som har mest brug for hjælp. Det er ikke normalt, at over halvdelen af befolkningen i Den Europæiske Union på den ene eller anden måde er afhængig af bidrag fra strukturfondene. Vi finder som altid i Unionen passende midlertidige løsninger for at undgå ethvert brutalt chok. Vi er klar over visse specifikke situationer.
Hr. formand, jeg kommer nu til det tredje element i Agenda 2000, som angår de finansielle aspekter. Kommissionen har i sin rapport om egne udgifter fra oktober 1998 fremlagt en række potentielle muligheder. Kommissionen har tilføjet, at den er klar til at fremsætte de nødvendig forslag i tilfælde af, at en aftale kommer i stand mellem medlemslandene. I Petersberg konstaterede jeg, at størstedelen af stats- og regeringscheferne har den holding, at et afbalanceret kompromis kun kan findes ved at behandle det finansielle aspekt i vores politikker. Mere specifikt blev spørgsmålet om rimelige bidrag til Unions budget nævnt.
Det skal indrømmes, at spørgsmålet er blevet nævnt på politisk plan. Men samtidig må alting ikke dreje sig om nettobidrag, der i øvrigt er et meget tvetydigt begreb. I Petersberg gav alle udtryk for krav og begrænsninger. Man må fremover skitsere linjerne for et kompromis. Personligt udelukker jeg ikke, at løsningen skal findes efterhånden. I virkeligheden er nogle af vores finansieringsmekanismer udarbejdet på et tidspunkt, hvor udvidelsen mod Central- og Østeuropa endnu var et fjernt perspektiv.
Hr. formand, vi står over for en meget vanskelig opgave. I nyere tid og navnlig angående indførelsen af den fælles valuta har Den Europæiske Union vist, at den er i stand til at hæve sig over nationale uoverensstemmelser, når den er stillet over for afgørende frister. Den politiske vilje hos medlemmerne af Kvæstorkollegiet har hver gang gjort det muligt at overvinde vigtige etaper. Topmødet i Berlin er en af dem. Agenda 2000 er nødvendig for Den Europæiske Unions fremtid og for det europæiske kontinents fremtid.
Dag efter dag viser konfliker rundt omkring i verden os, hvor vigtig det er for vores kontinent at fortsætte ad den fredelige forsonings vej. Jeg har sagt det ofte, og jeg gentager det for jer: For første gang i 500 år har vi en unik mulighed for at virkeliggøre dette mål, mens vores befolkninger lever i frihed og fred. Jeg har fuld tillid til, at denne proces, der er kendetegnet ved en fælles handling, bliver en succes.
Bifald

Medina Ortega
Hr. formand, på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe vil jeg gerne takke formanden for Rådet og formanden for Kommissionen for de detaljerede forklaringer, som de har givet os om den aktuelle situation. Jeg må rent faktisk sige, at jeg ikke tror, de har afsløret nogen hemmeligheder. Jeg tror, at de tre institutioner er bekymrede, fordi det er nødvendigt at nå til en politisk aftale her i marts, hvis vi ønsker, at målet om vedtagelse af hele Agenda 2000 skal nås under det tyske formandskab. I denne forbindelse støtter Den Socialdemokratiske Gruppe naturligvis rådsformandens og kommissionsformandens bekymring over, at vi til dato stadig ikke har en endelig aftale, selvom vi håber, at grundlaget for denne endelige aftale kommer på plads, især efter forbundskansler Schröders rundrejse i hovedstæderne efter den 15.
Den Socialdemokratiske Gruppes bekymring går ud på, at vi ikke kommer til at nedbryde det, vi allerede har opnået, rent konkret Agenda 2000. Kommissionens dokument fik bred opbakning her i Parlamentet, og for os er det fortsat et grundlæggende element for den fremtidige finansiering og de fremtidige overslag over Den Europæiske Unions udgifter.
I den samlede debat om Agenda 2000 må den finansielle diskussion ikke få os til at glemme, at visse grundlæggende mål udgør elementer i Den Europæiske Unions politik, som vi ikke bør vende tilbage til. For det første er der princippet om, at der skal være tilstrækkelig finansiering til gennemførelse af Fællesskabets politikker. Jeg kender ingen form for politik, som kan gennemføres uden finansiering. Det er muligt, at vi i de seneste år har brugt for meget tid på at diskutere udelukkende finansielle spørgsmål, og at dette i offentlighedens øjne har sløret Fællesskabets betydning med risiko for, at det ser ud, som om forskellige regeringer tinger om, hvad de hver skal betale, men det er klart, at dette er et led i politik. Hvad der på ingen måde er muligt, er, at der kan gennemføres nogen form for politik - hverken på nationalt eller regionalt plan - uden tilstrækkelige midler. Jeg mener, at princippet om tilstrækkelige midler i Fællesskabets politikker er et essentielt emne.
Parlamentet har fastsat en række prioriteringer, som jeg tror at hverken medlemsstaterne eller Kommissionen er uenige i. F.eks. er der fastsat en høj prioritering for beskæftigelsen, som bekymrer vores borgere, for i et Europa, hvor der tales om 18 millioner arbejdsløse, har emnet beskæftigelse grundlæggende prioritering, og jeg antager, at denne prioritering af beskæftigelsen, som blev markeret med intet mindre end et ekstraordinært møde i Det Europæiske Råd, nemlig Det Europæiske Råd i Luxembourg, ikke er blevet glemt i Rådets drøftelser, for jeg tror, at det fra nu af ikke er tilstrækkeligt med nationale politikker til bekæmpelsen af arbejdsløsheden, men at der, som formand Santer angav, og som topmødet i Luxembourg bekræftede, er behov for en fællesskabspolitik på beskæftigelsesområdet.
For det andet - men ikke mindre vigtigt - er der emnet samhørighed. Et fællesskab kan ikke gennemføres i to hastigheder, således at der er nogle lande med større udviklingsgrad eller nogle regioner med større udviklingsgrad og andre med mindre udviklingsgrad. Kommissionens sidste beretning om samhørighedspolitikkerne har bekræftet, at Fællesskabets politikker rent faktisk effektivt har reduceret forskellene mellem de forskellige regioners udviklingsniveauer. Oprettelsen af et fællesskab med forskellige udviklingsniveauer skader ikke kun de mest tilbagestående regioner, men også de mest veludviklede regioner og sektorer, som ikke finder nogen respons med hensyn til forbrug i regioner med lav købekraft.
Og endelig har et meget vigtigt spørgsmål for Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet været miljøhensynet. Det er indlysende, at den økonomiske udvikling skal være en vedvarende og bæredygtig økonomisk udvikling. Det giver ingen mening, at vi gør en indsats for en økonomisk udvikling, som ikke kan bibeholdes på langt sigt, og et af grundelementerne eller grundpillerne i denne økonomiske udvikling er netop opretholdelsen af den økologiske balance. Der er tale om et krav fra vores borgere, noget, som alle borgere nu kræver. Der var engang, hvor det måske kun var lande med størst økonomisk udvikling, der tog hensyn til miljøspørgsmål, men i dag kan vi sige, at alle vi europæere er »grønne«, og at mærkaten »grøn« ikke længere kun kan hæftes på en enkelt politisk gruppe, for i hvert fald inden for Den Socialdemokratiske Gruppe tror jeg, at vi i stort omfang ser os motiveret af miljøhensyn.
Hr. formand, som konklusion tror jeg, at Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet afspejler de modsigelser, der også er i Rådet. Vi har nøjagtig de samme holdninger, som De skal forhandle med i Rådet. Vi har fuld forståelse for Rådets vanskeligheder, og vi er bekymrede for, om tidsplanen kan overholdes. For Den Socialdemokratiske Gruppe er det vigtige - som formanden for Kommissionen også nævnte - at tidsplanen for 1999 overholdes. I Den Socialdemokratiske Gruppe gør vi alt, hvad der er muligt for at overholde denne tidsplan, og jeg tror, at hvis Rådet udfører sit arbejde, vil alle vi europæiske socialdemokrater gøre alt, hvad der står i vores magt, for at Europa-Parlamentet kan gøre sit arbejde.
Vi befinder os altså i en periode, hvor vi udfører »køkkenarbejde«, vi arbejder i »maskinrummet« for det, der er opbygningen af Europa. Det er et noget utaknemmeligt job, der er tilfaldet det tyske formandskab, men uden dette arbejde kommer Den Europæiske Union ikke fremad. Det, vi virkelig håber på i Den Socialdemokratiske Gruppe, er, at når først arbejdet i »køkkenet« og i »maskinrummet« er overstået og vel overstået, således som vi forventer det af det tyske formandskab og af denne tyske regering især, tror jeg, at vi fra da af igen kan komme på vingerne. Slutningen af perioden med tysk formandskab bør også markere slutningen på disse smålige diskussioner om strengt budgetmæssige emner og begyndelsen på en ny rejse, som er afstukket af rådsformandskabet og af kommissionsformandskabet, og som også er indeholdt i Agenda 2000. En rejse mod et udvidet Europa, hvor vi kan tage imod de millioner af europæere, som for øjeblikket står over for enorme vanskeligheder, meget større end vores. Og lad mig også sige en smule længere væk, for det er ikke kun i Mellem- og Østeuropa, at de forventer noget af os, det er også i Middelhavsområdet, i Sydamerika, i Afrika og generelt i den tredje verden.

Brok
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, jeg håber, rådsformanden havde ret, da han sagde, at det var hans fornemmelse, at det tyske rådsformandskab var på en god kurs. Jeg håber ikke, hans fornemmelse er forkert, for det tyske rådsformandskab har jo fra begyndelsen af ikke gjort det særligt let for sig selv. Det satte i slutningen af sidste år i store taler en høj standard for sig selv. Det har sagt, hvad der også for Tyskland skulle komme ud af det, og vi får se, hvordan det vil leve op til sit mål. I hvert fald er udgangspositionen for at finde et kompromis i forhandlingerne ikke blevet bedre.
Vi i Det Europæiske Folkepartis Gruppe er parate til at medvirke konstruktivt i denne proces og trods alle de ting, der er sagt, at arbejde med på en løsning, som gør det muligt for os at bringe skibet Den Europæiske Union fremad. For at De i Den Europæiske Unions interesse kan tilvejebringe en enighed, har De naturligvis også brug for vores gruppes støtte. Det skal imidlertid være en god enighed, ikke en enighed for enighedens skyld, ikke en enighed for enhver pris, men en enighed, som giver mening, som indeholder budgetdisciplin, indeholder de nødvendige reformskridt til at muliggøre dette. Samtidig skal der også inden for de 1, 27 %, som De nævnte, være spillerum for udvidelsen. Jeg mener, dette er af afgørende betydning.
Samtidig må vi naturligvis også sige, at diskussionen om landdistrikterne og landbruget er en særdeles vigtig diskussion for vores gruppe. Hvis der aftales degressionsmodeller, som medfører en reduktion af indkomsterne i landbruget, og midler kun kan udbetales i bestemte regioner, uden at de kommer landbruget selv til gode, er det et punkt, som vi må efterprøve meget kritisk inden for den indbyrdes balance. Det er uden tvivl ikke nyt for Dem.
Endvidere må man også sige - det står i den fælles beslutning - at vi ikke er parate til at sætte det indre markeds principper på spil som led i forhandlingerne om strukturpolitikken, og at det også fortsat skal gælde, at kontrol af støtten er en af de grundlæggende forudsætninger for, at et fælles marked kan fungere, og at dette ikke må sættes ud af kraft som led i strukturpolitikken.
Det er bestemt også nødvendigt, at vi ikke bringer det største projekt, vi har iværksat i mange år, nemlig indførelsen af euroen, i fare ved de diskussioner, som finder sted i forbindelse med beskæftigelsespakten. Man skal i denne fase ophøre med rentesænkninger - denne opfordring gælder også formanden for ØKOFIN-Rådet - som yderligere fører til, at euroens værdi udhules. Vi skal bidrage til at stabilisere euroen, og her har det tyske rådsformandskab et særligt ansvar. Jeg mener, at dette på passende måde kan varetages i den sidste del af dette rådsformandskab.
Lad mig endnu kort berøre et sidste punkt. Topmødet i Köln vil fastlægge et mandat for den næste regeringskonference, og vi vil gerne vide fra det tyske rådsformandskab, om det under forberedelsen af dette mandat vil føre en dialog med Europa-Parlamentet om, hvilke hovedpunkter der skal behandles på en sådan regeringskonference, og om det er parat til også at inddrage Europa-Parlamentet i forhandlingerne om traktatsændringer, ændring af beslutningsstrukturer osv.
En sidste gang skal jeg minde om en beslutning i Parlamentet. De viser respekt for demokratiet i Den Europæiske Union, hvis De foretager udnævnelsen af kommissionsformanden efter valget til Europa-Parlamentet, for hvis De før dette foretager en udnævnelse, som ikke respekterer udfaldet af parlamentsvalget, risikerer De, at Rådets forslag afvises af Parlamentet, og derfor bør vi endnu en gang overveje denne tidsplan.

Brinkhorst
Hr. formand, på en måde er det naturligvis sandt, at Fællesskabet nærmer sig sandhedens øjeblik. Som både hr. Santer og hr. Verheugen har sagt, vil der opstå vanskeligheder, hvis der ikke er nogen aftale ved udgangen af denne måned. Faktisk er det meget nyttigt, at man ikke tænker på udsættelse.
I denne vanskelige tid for Kommissionen vil jeg gerne sige, at Agenda 2000, der blev fremsat for to år siden af Kommissionen, stadig bør danne grundlag for den samlede tilgang. Det er kun på dette grundlag, at man kan finde frem til en afbalanceret holdning. Det er nødvendigt, at man holder fast heri, uanset kævlerier om finansiering på enkelte områder. Den Liberale Gruppe i særdeleshed vil bedømme det samlede resultat på basis af, hvorvidt det afviger eller ikke afviger fra den fremtidige udvikling for en bæredygtig Europæisk Union.
På denne baggrund glæder vi os over, at rådsformanden har antydet, at der allerede på dette tidlige stadium er en aftale om, at der vil blive afsat penge til udvidelsen. Det er afgørende, at vores interne kævlerier om penge ikke finder sted på bekostning af de nye ansøgerlande. Kun på den måde kan vi fastholde den reelle politiske vilje, som var vores udgangspunkt. Vi må virkelig se at komme videre.
Med hensyn til den fælles landbrugspolitik har hr. Santer antydet, at der foreligger en grundlæggende konflikt mellem på den ene side stabilisering og på den anden en reel reform. Vi i Den Liberale Gruppe accepterer reel stabilisering. Det har måske varet for længe, før vi er blevet opmærksomme på, at der er grænser for finansiel vækst. Samtidig er der behov for virkelige reformer. Det er af afgørende betydning, at vi ikke får reformer på skrømt.
Den Liberale Gruppe mener, at det inden for rammerne af den samlede pakke er muligt at gennemføre reformer, men udviklingen af landdistrikterne bør være en del af en strukturpolitik, der tager bredere hensyn end det rent landbrugsmæssige. Det er helt afgørende.
Endelig med hensyn til egne indtægter. Vi mener stadig, at holdningen i Haug-betænkningen - nemlig at der fortrinsvis bør korrigeres på udgifterne snarere end på indtægterne - er vigtig. Hvorfor? Fordi en særlig rabat, der nu har været der i meget lang tid, ikke bør danne model for fremtidig finansiering. Hvis jeg forstår rådsformanden korrekt, betyder den faseopdelte fremgangsmåde også, at individuel tilpasning endelig vil blive udfaset, og at vi vil nå frem til en retfærdig og afbalanceret holdning, hvor alle lande virkelig kan føle, at de tager del. Det ville være den rigtige holdning i fremtiden.
Jeg ønsker formanden og Kommissionen al muligt held og et positivt resultat i Berlin.

Collins, Gerard
Hr. formand, forhandlingerne om Agenda 2000, som nu er i gang, er blandt de vanskeligste, som Den Europæiske Union har stået over for som institution og politisk enhed siden grundlæggelsen af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab. Unionen kan tage æren for de dristige og fornyende initiativer, den har taget i de sidste 10 år for at forbedre de europæiske økonomiers konkurrencedygtighed. De europæiske ledere og Den Europæiske Unions institutioner kan også pege på, at man har fået det indre marked på plads, så der er fri bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital såvel som fået skabt en ny fælles valutaordning, der har så stor indflydelse inden for Den Europæiske Union selv.
De forhandlinger, der førte til det indre marked og den fælles valuta, var vanskelige, men var hele tiden baseret på den forudsætning, at Den Europæiske Unions stabilitet altid er af den største betydning. Det må være det altovervejende hensyn for lederne af Den Europæiske Union, når de søger frem mod en aftale om de væsentligste aspekter af kommende EU-politikker under Agenda 2000. EU's regeringer må gøre noget for at reformere EU's budget, den fælles landbrugspolitik og EU's strukturfonde på en afbalanceret og retfærdig måde.
Man må altid bevare idéen om et partnerskab, der omfatter alle europæiske regeringer og alle institutionerne for at kunne udvikle og formulere afgørende EU-politikker. Vi bør i dag huske på, at Den Europæiske Unions budget kun andrager lidt mere end 2 % af de 15 medlemsstaters samlede udgifter i et givet år. Én mulighed for reform af Den Europæiske Unions budget, der ikke er acceptabel, er renationalisering af den fælles landbrugspolitik tilbage til de enkelte medlemsstaters ansvarsområde.
Den fælles landbrugspolitik er et ensartet program for hele Europa. Den vil helt klart komme til at fungere på en fragmenteret og forvredet måde, hvis de nationale regeringer inden for EU skal bidrage med 25 % af alle udbetalinger fra den fælles landbrugspolitik til deres respektive landbrugere.
Set i et irsk perspektiv glæder jeg mig over den støtte, Kommissionen for nylig har givet Irland til fortsat at modtage midler fra samhørighedsfondene indtil år 2003. 17 % af alle udgifter til forbedring af vores veje, vandrensning og transportnetværk under vores kapitalprogram stammer fra de europæiske regionale samhørighedsfonde.

Puerta
Hr. formand, beslutningen om Unionens finansielle overslag er ved at løbe ind i alt for store politiske vanskeligheder og tegner dermed billedet af en konfrontation mellem nationale interesser uden nogen fælles vision om den europæiske integration. Endvidere er den økonomiske scene ikke positiv, der er lavere økonomisk vækst end forudset og faldende eksport og investeringer, og inflationen har nået et historisk minimum, som får en til at tænke på problemerne i en deflationistisk økonomi. Jeg kan tilføje, at vi deler nogle af minister Lafontaines bekymringer.
Før de forrige udvidelser af Den Europæiske Union har der altid været en væsentlig budgetmæssig stigning, hvorimod budgettet i Agenda 2000 er så karrigt, at det ikke giver mulighed for at garantere intern solidaritet og modstå udvidelserne. Mens der tales om udvidelse, sker der i virkeligheden det, at den økonomiske og sociale samhørighed i De 15's Europa bringes i fare, uden perspektiver for fremtiden, uden den mindste solidaritet, uden den sociale dimension og uden en virkelig beskæftigelsespolitik. Uanset hvor meget retorik vi anvender, er det ikke muligt at få mere Europa med dette budget.
Kommissionens oprindelige forslag afspejlede bedre den mulige og fornuftige balance med større proportionalitet mellem staternes bidrag og deres indvirkning på Fællesskabets bruttonationalprodukt, men Rådet forkastede dette forslag og fokuserede debatten på nedbringelse af udgifterne. At nogle regeringer kræver reduktion af deres nettobidrag til fællesskabsbudgettet uden hensyntagen til de efterfølgende handelsmæssige fordele på det indre marked, gør forhandlingen meget vanskelig.
Det tyske formandskab kan kritiseres, fordi det ikke har bidraget til at løse problemerne i en situation, hvor Kommissionen har mistet sin mæglingsevne. På baggrund af denne kritik må vi sige, at vi ikke kan acceptere filosofien med nettosaldi, og vi må stræbe efter en løsning, der deles af alle. Efter vores opfattelse vil det ikke være acceptabelt at skære kraftigt i strukturfondene og landbrugsudgiftene og dermed på urimelig vis straffe bestemte lande og bestemte produktioner. Inden for landbrugspolitikken, hvor det negative forslag om medfinansiering af udgifterne allerede er forkastet, er den bedste økonomiske og sociale løsning en mere rimelig fordeling af støtten, da den aktuelle fordeling er uretfærdig, eftersom 20 % af landbrugerne modtager 80 % af støtten. Med en ordentlig ændring kunne man opnå en mere rimelig fordeling af støtten og give konkrete foranstaltninger til produktion af mælk, oksekød og korn og endvidere opnå en budgetbesparelse.
Vedtagelsen af det finansielle overslag kræver enstemmighed i Rådet og tilstrækkeligt flertal i Parlamentet. Derfor er det ønskværdigt, at der nås frem til en balanceret løsning. Aftalen skal kunne accepteres af alle og ikke kun af et flertal.
Endvidere - og her henvender jeg mig især til Rådet - vil vi gerne fremføre en politisk meget konkret overvejelse. Vi er overbevist om, at det er vigtigt for Unionens fremtid, at vi har en stærk og legitimeret Kommission. Derfor må vi anmode Det Europæiske Råd om at udskyde udnævnelsen af Rådets kandidat til posten som formand for Kommissionen indtil efter valget til Europa-Parlamentet, og vi vil meget gerne have et svar.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg sige, at Det Europæiske Råds ekstraordinære møde den 25. marts i Berlin falder sammen med Rom-traktatens jubilæum. I denne usikre situation anmoder vi det tyske formandskab og alle stats- og regeringscheferne om igen at blive enige og satse på et fælles politisk projekt. Vi anmoder om, at de lever op til deres ansvar. Og en absolut betingelse herfor er, at der nås frem til en rimelig aftale om Agenda 2000, således at ingen bliver vinder, ingen regering, ingen stat. Således at den eneste vinder bliver Den Europæiske Union og alle dens borgere.

Schroedter
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger. På topmødet i Berlin skal det lykkes at afslutte forhandlingerne om Agenda 2000 med et godt resultat. En udsættelse ville være et fatalt signal indadtil og udadtil og ville kun fremme de nationalistiske kræfter. Det må vi ikke tillade. For at vi også næste år kan videreføre strukturstøtten, altså den indre bro mellem de fattige og rige regioner, har vi brug for en konsensus om Agenda 2000, som i det små og store er fremtidsrettet og præget af solidaritet, og som ikke giver plads til national egoisme. Hvis topmødet mislykkes, ville det udadtil betyde, at udvidelsen mod øst, dette store fælleseuropæiske projekt, mislykkes. Derfor er der ikke plads til overdrevne nationale krav i bagagen.
Vi appellerer til Rådet om, at alle statschefer skal rejse til Berlin med en alvorlig vilje til at bevæge sig mod hinanden. Det gælder i lige så høj grad for den tyske regering som for landene i syd. For det ville være et fatalt tegn, nu hvor der i årevis er krævet enorme anstrengelser af ansøgerlandene, hvis EU så ikke kan klare sit eget hjemmearbejde. Europa-Parlamentet har med sine kompromiser i sine betænkninger bevist, at det er muligt at nå til enighed, også om de vanskelige punkter. Kravene er afbalancerede, og nu ligger de foran Rådet. Det er altså muligt!

Lalumière
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. minister, den 12. januar opridsede hr. Joschka Fischer i sin tale her i Parlamentet rammerne for en bred og ambitiøs europæisk politik og gav os forhåbninger om et aktivt og effektivt tysk formandskab, som vi havde brug for.
De sidste uger har gjort os en smule bekymrede, da vanskelighederne synes større end forventet. I den forbindelse er topmødet i Berlin meget vigtigt. Det er bydende nødvendigt, at topmødet i Berlin bringer ny optimisme og viser, at startvanskelighederne nu er ved at være overvundet. En europæisk union uden optimisme og uden handlingsvilje har meget dårlige betingelser for at leve op til de kommende frister, navnlig valget til Europa-Parlamentet den 13. juni.
Jeg insisterer på et punkt: de budgetmæssige ressourcer. Vi er fuldt ud klar over behovet for at forbedre medlemslandenes offentlige finanser, men for så vidt og selvom det ikke ligefrem er det, nogle regeringer har givet udtryk for, ville det være farligt at nægte Unionen de ressourcer, der er nødvendige for, at den kan gøre det, man beder den om.
Når det er sagt, er det klart, at jeg naturligvis ikke taler om den bortødslen og de forvaltningsfejl, der siges at finde sted i Kommissionen, nej! Men ud over disse fejl, som naturligvis skal rettes, taler jeg om de grundlæggende problemer, f.eks. bevarelse af den europæiske landbrugsmodel, samhørighed- og solidaritetspolitikken, konkurrenceevnen i Europa inden for højteknologi. Jeg taler også om succesen for udvidelsen, der kræver et minimum af midler. Hvis disse midler ikke bevilges, vil ustabiliteten sætte hele opbygningen af Europa på spil. Jeg taler også om udarbejdelse og iværksættelse af Unionen naturligvis inden for rammerne af traktaterne og af de virkelige økonomiske og sociale politikker samt beskæftigelsespolitikken. Dette kræver ligeledes et minimum af midler.
Det er godt, at Unionens finanser bliver forvaltet med forsigtighed. Men det bliver farligt, hvis de bliver forvaltet med sparsommelighed. Den Europæiske Unions politikker risikerer ikke kun at miste pusten, men fællesskabsånden risikerer også at blive svækket. Derfor taler vi i dag igen om renationalisering og direkte nationale bidrag. Heldigvis for den fælles landbrugspolitik ser det ud til, at det tyske formandskab har fjernet sig fra denne farlige idé. For øvrigt tales der igen om nettobidragydere, negative og positive saldi, engelske checks osv. Jeg benægter ikke, at det en gang imellem er nødvendigt at starte forfra og finde nye fordelinger, men situation fra 1984 må ikke opstå igen.
Topmødet i Berlin, hr. formand, afhænger for en stor dels vedkommende af bevarelsen og endda styrkelsen af fælleskabsånden. Jeg håber, vi bliver hørt.

Krarup
Vejen til helvede er brolagt med gode forsætter. Jeg er ikke klar over, om dette udmærkede og lærerige ordsprog også findes på de øvrige ti officielle sprog. Det findes i hvert fald på dansk, og jeg bliver mindet om det næsten hver eneste dag i Den Europæiske Unions institutioner, for disse institutioner - Rådet, Kommissionen og dette Parlament - har aldrig fattet visdommen, den meget simple visdom i den norske håndbog for fjeldvandrere, der lyder således: I tilfælde af uoverensstemmelse mellem kortet og terrænet skal man følge terrænet. Her i dette Parlament og i alle EU's institutioner inklusive Kommissionen og Rådet følger man konsekvent og med næsten religiøs nidkærhed det én gang vedtagne kort og ignorerer terrænet. Det hævner sig, og jeg skal nævne tre punkter uden at gå i detaljer. Det tillader min taletid jo ikke.
For det første har udvidelsesprojektet efter vores opfattelse og efter mange danskeres og nordiske statsborgeres opfattelse en forkert retning. Den proces, der foregår, er for det første ydmygende for ansøgerlandene, og for det andet er den - for at benytte et mildt udtryk - ikke politisk gennemarbejdet, og navnlig er det ikke et projekt, der bygger på demokratisering, men der er tale om et imperiebyggeri. Det andet punkt er, at de politiske forudsætninger i heldigste fald er ugennemarbejdet, og at de finansielle forudsætninger, som er emnet for topmødet, det ekstraordinære topmøde i Berlin, efterlader et totalt kaos omkring de gigantiske pengemaskiner, som Den Europæiske Union har bygget op i årenes løb, først og fremmest altså landbrugspolitikken og strukturfondene. Det er en markant påmindelse om, at man ikke kan ignorere terrænet, uden at terrænet hævner sig på et tidspunkt. Det tredje punkt er, at dette topmøde finder sted i dagene, umiddelbart efter at vi i Parlamentet har haft drøftelser af den hidtil alvorligste forfatningskrise, institutionerne har været udsat for, og jeg forestiller mig, at dette topmøde - som så ofte før - finder sted med en anden dagsorden end den, der afspejler den aktuelle politiske virkelighed.

Muscardini
Hr. formand, man har indkaldt til særkonferencen på topmødet i Berlin for at rede nogle komplekse tråde ud og løse et noget vanskeligt spørgsmål. Det drejer sig om tilpasningen af budgettet, udgifterne til udvidelsen, landbrugspolitikkens fremtid og reformen af strukturpolitikken. Vi bliver aldrig trætte af at gentage, at det vanskelige ved alt dette og de løsninger, vi skal komme med, ville have været mindre traumatiske, hvis man, før man tog fat på udvidelsen, havde sørget for en reform af institutionsstrukturen og for som følge heraf at ændre magtbalancen inden for Unionen. Oven i de objektivt set vanskelige problemer, der er på tapetet, har man nu i stedet fået Tysklands eksplosive krav om at skære ned på sit bidrag til budgettet. Den tyske regering, der har glemt hele fællesskabsøkonomiens bidrag til udviklingen i de tidligere kommunistiske delstater, spiller nu det kort ud, som fru Thatcher allerede har benyttet sig af, og som i lang tid blokerede for Fællesskabets aktiviteter på daværende tidspunkt og medførte nogle knap så rare forsinkelser. Vores første ønske til det fungerende formandskab er, at man forskåner Unionen for en gentagelse af erfaringen fra tidligere og for, at problemerne bliver kastet fra det ene topmøde til det andet og bliver løst til skade for den ene eller den anden gruppe eller for det ene eller det andet land, hvilket skaber en dårlig stemning og får befolkningen til at holde sig væk fra valgurnerne her til juni.
Landbrugsreformen risikerer at blive reduceret til en simpel nedskæring i udgifterne i stedet for at satse på kvalitetsprodukter og på at beskytte oprindelsesbetegnelsen, som er den eneste garanti, der beskytter produktets særpræg og forbrugernes krav. Et ekstensivt landbrug som i USA - i stedet for det intensive landbrug, man normalt ser i Europa - ville miste det særpræg, som vores specialiteter har inden for de forskellige produktionssektorer. Tysklands bemærkning om, at landbruget kun bidrager til Unionens bruttonationalprodukt med 4 %, er noget snæversynet. Man må nemlig ikke glemme produktionssektoren, landbrugsfødevaresektoren, forarbejdningssektoren og hele den mekaniske landbrugssektor. Men selvom størrelsen på bidraget til BNP var korrekt, må man ikke glemme, at det europæiske landbrug også er et udtryk for en kultur, en livsstil og en tradition, som det ville være en forbrydelse at få til at forsvinde til fordel for dåsemad fra store supermarkeder eller de kommende transgene produkter. Hvorfor lader vi ikke et europæisk agentur administrere vores eventuelle overskud, så de bliver sendt til de lande, der har produktionsunderskud eller år med hungersnød? Også de penge, hvormed man støtter de humanitære hjælpeorganisationer, kunne til dels erstattes af fødevarer og på denne indirekte måde rette op på markedernes skævheder.

Rehder
Hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger. Få dage før EU-topmødet i Berlin, hvor der også skal træffes beslutning om den fremtidige politik for landdistrikterne, er der anledning til at gentage to krav fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. For det første, at Europa har brug for en socialt ansvarlig støttepolitik, som støtter de svage, kræver aktiv solidaritet af de stærke og derefter også giver de sidste det nødvendige råderum. For det andet skal Europa også inden for strukturpolitikken og støttepolitikken i landdistrikterne gøre sig alvorlige anstrengelser for at sikre arbejdspladser og skabe nye, for arbejdsmarkedspolitikken skal have topprioritet for socialdemokrater overalt i Unionen.
Beslutningerne i Berlin skal og vil være positive for EU. Stillet over for de mangfoldige og også eksistentielt afgørende spørgsmål er kompromiser naturligvis nødvendige i ethvert demokratisk system. De, som allerede nu bekendtgør for medierne i deres hjemland, at de vil vende tilbage som sejrherrer, kan dog med sikkerhed imødese en smertelig lærestreg. De, der allerede nu taler om krise og på skolemestermanér giver gode råd til og massiv kritik af det tyske formandskabs forhandlingsledelse, bør huske på, at adskillige af de problemer, der skal tages fat på her, har man i årevis skubbet foran sig, hr. Brok. Mange har stiltiende set til, mens to tredjedele af landbrugsbudgettet på DEM 75 milliarder samfundsøkonomisk set simpelthen er forsvundet i den blå luft og slet ikke er nået frem til dem, vi egentlig ville udbetale dem til, men er skovlet væk i eksportstøtte og oplagring. Dette er en usocial, om ikke endda asocial politik.
På intet andet politisk område i Den Europæiske Union end i EU's landbrugspolitik kan det så entydigt dokumenteres, at ved en videreførelse af det gamle støttesystem er det, som det har været i årevis, de små, det går ud over, for ikke at sige, at de er blevet snydt, og at de faktisk også fortsat vil blive det. I mellemtiden - også det skal siges her i Parlamentet - er interesserepræsentanter i deres søgen efter et overbevisende koncept kommet på en ny idé. De siger pludselig: Væk med alle støtteordninger, væk med alt bureaukrati. Vi ønsker kun et reguleret marked.
Når man ser på dette system eller dette nye forslag, afsløres det imidlertid, at dette regulerede marked er en udadtil tilskoddet Europæisk Union, i hvis indre man kan opføre sig som i en sandkasse. Men en sådan natvægterstat efter det 19. århundredes forbillede ville ikke blot betyde enden på det fælles marked og de frie varebevægelser. De, der kræver et sådant vanvid, fordi deres filosofi ikke mere duer, og vælgerne løber væk fra dem, udleverer yderligere uden beskyttelse og direkte ansvarsløst de 6 %, som stadig er aktivt erhvervsdrivende i landdistrikterne, til de øvrige 94 % europæeres vrede. De henviser så med rette til, at med en sådan »filosofi« forsvinder ikke blot arbejdspladser og social sikkerhed for altid, men at det i sidste ende også betyder undergangen for den succesrige model Den Europæiske Union, som er enestående i Europas historie og i verdenshistorien.

Galeote Quecedo
Hr. formand, her to uger før Det Europæiske Råd i Berlin tror jeg, det er nyttesløst at forsøge af skjule den pessimisme, der hersker på området.
Ærligt talt kan jeg ikke få øje på de fremskridt, som Rådets repræsentant omtalte. Derimod er der nogle forslag fra det tyske formandskab, som ikke ligefrem har givet håbet næring, og dette endda uden at nævne den sælsomme metode med at fremlægge dem under den tyske delegations dække. Jeg ved ikke, om det er det, som Rådets repræsentant kalder et kompromis.
Men det mest foruroligende er måske den desorientering med konstante retningsændringer og manglende drivkraft, vi ser hos dem, som antageligt burde udøve lederskab.
Europa-Parlamentet har ret og også pligt til at kræve, at debatten koncentreres. Man må huske på, at det, vi drøfter, er, hvordan Den Europæiske Union skal finansieres frem til 2006, og hvordan vi skal reformere strukturfondene og Fællesskabets politikker i lyset af udvidelsen. Debatten går ikke på, om et bestemt land kan betale mindre, men om hvordan vi på den mest rimelige og effektive måde finansierer en række fælles politikker naturligvis med det formål at skabe større beskæftigelse og mindske ulighederne. Og efter min mening ville formandskabet gøre godt i at tage afstand fra debatten om skattemæssige nettosaldi og i stedet koncentrere sig om at finde løsninger på sine problemer i overensstemmelse med loyaliteten over for traktaten.
Endvidere behøver jeg vist ikke at erindre om, at den endelige aftale kræver enighed. Sagt på en anden måde fører den mekaniske anvendelse af flertal os ind i en blindgyde, altså en fiasko, og ingen ønsker - går jeg ud fra - at dette formandskab huskes for fiasko. Det er op til det tyske formandskab at fremlægge nogle forslag, som bringer os nærmere på en endelig aftale, som samler de forskellige interesser, der står på spil, men som også i horisonten tegner et billede af integration, som vi europæiske borgere kan identificere os med.
I juni afholdes der valg til Europa-Parlamentet, og det vil gøre det muligt for os alle at måle vores repræsentationsevne via demokratiets udøvelse, og derefter, og ikke før, vil det være det rette øjeblik til, at Rådet kan foreslå sin kandidat til posten som formand for Europa-Kommissionen i henhold til Amsterdam-traktatens bestemmelser.

Moreau
Hr. formand, på tærskelen til år 2000 er det almindeligt at høre, at Europa trænger til en saltvandsindsprøjtning. Det mindste, man kan sige til det, er, at Det Europæiske Råds møde i Berlin uheldigvis ikke befinder sig i dette perspektiv.
Der er ikke tvivl om, at vi skal have et mere socialt og mere demokratisk Europa. Der er heller ikke tvivl om, at vi skal have et mere solidarisk Europa, for den budgetmæssige disciplin, nedsættelsen af bidragene for nogle lande, og ikke for dem, der betaler mindst, er centrum for debatten, mens udvidelsen forberedes. Det er yderst foruroligende, for enhver tilbagegang i finansiel solidaritet i Europa vil kun fremme en yderligere globalisering, der vil være domineret af amerikanske krav.
Jeg har bemærket, at det ser ud til, at der er kommet en løsning på spørgsmålet om samfinansiering af landbrugsudgifterne, der blev krævet af nogle og afvist af andre, herunder Frankrig. Jeg glæder mig over det uden dog at være helt overbevist. For at komme til en global og positiv aftale, der kan accepteres af alle, er det nødvendigt at hæve sig over bagateller og udvikle en finasiel solidaritet på et nyt grundlag for at fremme den økonomiske og sociale samhørighed, der er meget påvirket af arbejdsløshed og udbredelse af fattigdom. Derfor bør loftet på 1, 27 % fastholdes, for at de betingelser, der findes i stabilitetspagten, kan overholdes, skønt det ville være bedre at erstatte den med en beskæftigelsespagt og finde nye finansieringsmuligheder, der f.eks. kunne være baseret på selskabsskat eller på beskatning af fortjenester fra børshandel. For at gå i retning af et mere retfærdigt budget skal den enkeltes deltagelse være proportionel med vedkommendes bidrag til fællesskabets BNI. Landbrugsstøtten skal være begrænset og skal kunne tilpasses for at komme de små og mellemstore landbrug samt beskæftigelsen til gode.

Nicholson
Hr. formand, jeg hørte med stor interesse på rådsformanden, og han udtalte, at der er centrale spørgsmål, der ikke er blevet løst. Jeg tror, det vil blive noteret som dagens underdrivelse. Det er helt klart, at Rådet og Kommissionen ikke har kunnet gøre nogen fremskridt på hele det område, der vedrører reformer og alt, hvad dertil hører.
Alle taler om reformer og siger, at der er behov for reformer. Jeg tror, vi alle er enige i, at der altid er brug for forandringer, og vi har udviklet os sammen med disse forandringer. Det, som jeg gerne vil gøre helt klart både for Kommissionen og Rådet her i dag, er, at hvis de skal have reformer, må prisen ikke være ødelæggelse af vores landdistrikter i hele Den Europæiske Union. Der er alvorlig fare for, at det er, hvad der vil ske, efterhånden som vi går frem. Vi må forsvare landbrugerne i Den Europæiske Union mod truslerne fra amerikanerne og alle andre i verden, der vil ødelægge den europæiske landbrugssektor. Hvis man ødelægger den europæiske landbrugssektor, ødelægger man store dele af økonomien i landdistrikterne og af hele infrastrukturen overalt i Europa.
Denne reform vil være ligesom alle reformer i fortiden. Den vil ikke spare én ecu. Den vil ikke spare én D-mark eller ét pund. Når den er færdig, vil den faktisk indebære større udgifter. Den barske sandhed er, at det er på tide, at nogle af de lande, der i de foregående år har haft store fordele af medlemskabet af Den Europæiske Union, og som siger, at de er store europæere, begynder at stikke hånden i lommen og betale for sig selv. Jeg mener, at det er det, der er udfordringen.
Jeg har med interesse noteret mig hr. Santers kommentarer om, at han vil tage hensyn til særlige forhold i Den Europæiske Union. Det håber jeg, at han vil gøre.

Le Pen
Hr. formand, mine damer og herrer, da Agenda 2000, der skal forberede udvidelsen med de østeuropæiske lande, blev præsenteret i juli 1997, forestillede Jacques Santer og Kommissionen sig ikke, at de skulle sætte samhørigheden i Europa og navnlig det fransk-tyske samarbejde på spil.
Det er sandt, at nogle måneder før valgene til Europa-Parlamentet er det svært at opnå nationale indrømmelser i denne store studehandel, som reformen af Europa er. Tyskland, som er dommer i sin egen sag, idet det for en periode på seks måneder bestemmer over Europas skæbner, og idet den anmoder om en betydelig nedsættelse i bidraget til fælleskabsbudgettet, har mange vanskeligheder med at pålægge sine partnere opofrelser, der alle mere eller mindre bliver enige om at forsvare idéen om en stabilisering af udgifterne. Selv euroen udviser svaghedstegn over for dollaren, hvilket viser, at selvom der kun er én fælles valutaenhed, kan den ikke fastsættes. Af de tre reformer, der er indeholdt i Agenda 2000, reformen af den fælles landbrugspolitik, reformene af strukturfondene og revurderingen af de finansielle perspektiver for 2000-2006, er det kun den fælles landbrugspolitik, der har været diskuteret længe af ministrene og med Tysklands afvisning af idéen om national samfinansiering af den direkte støtte til landbruget som det eneste håndgribelige resultat.
I disse vanskelige forhandlinger har Frankrig begået to store fejl. For det første har Frankrig alt for hurtigt ladet kortene falde, mens de andre beholdt deres jokere, så de kunne afslutte spillet. For det andet er det at ville komme frem til en aftale om den fælles landbrugspolitik uden en reform af strukturfondene og Europas fremtidige økonomiske rammer farligt for Frankrig, der modtager 23 % af kreditterne fra EUGFL's Garantisektion, og som er Europas førende landbrugsland og det land, der er mest udsat for budgetmæssige restriktioner. Beskylder vi England for at forsvare den årlige rabat, der blev bevilget af fru Thatcher i 1984, Spanien, Portugal og Irland at beskytte samhørigheds- og strukturfondene, Tyskland for at forsvare nedsættelsen af bidraget, Italien for at forsvare systemet med egne ressourcer, navnlig momsen, som det drager fordel af? Helt sikkert ikke.
Frankrig med de herrer Chirac og Jospin er det eneste land, der ikke klart forsvarer dets nationale interesser, der ikke ofrer sine landmænd, regioner og skatteyderne til Europatilhængernes fatamorgana. Jeg siger det højtidligt her: Nedtrapningen af den direkte landbrugsstøtte, der er foreslået af Frankrig, er en dårlig idé, for den fører til yderligere forringelse af landmændenes indkomst, men også fordi disse støtteordninger kun er en delvis kompensation for prisfaldene. I hvilke princippers navn skal landmændene være ofre for dette teknokratiske Europa, der har fået til opgave at udrydde landmændene? Angående reformen af strukturfondene bliver regionalstøtten til Korsika og Hainaut ophævet, mens de ugunstige landdistrikter, der har modtaget støtte under mål 5b, bliver sat på smalkost i et nyt usammenhængende hele.
Under disse omstændigheder, mine damer og herrer, risikerer Det Europæiske Råds møde i Berlin den 24. og 25. marts udelukkende at blive en dårlig forretning. I 1918 sagde Frankrig: Tyskland betaler. Tiderne har ændret sig. I morgen vil Frankrig komme til at betale for de nye Länder fra øst, men også for infrastrukturen for landene i Sydeuropa, eller endda for Irland, som har en betydelig større vækstrate end Frankrig. Og i overmorgen kommer Frankrig til at betale for landene fra Østeuropa.
Front National, som jeg har æren af at være formand for, afviser de føderalistiske afstikkere i Agenda 2000, som fører til en ødelæggende frihandelspolitik og en svækket globalisering. Tværtimod ønsker vi et Europa af fædrelande, folkeslag og nationale identiteter, som kan give håbet tilbage til vores medborgere, der er blevet bedraget gennem 40 år.

McCarthy
Hr. formand, det vil ikke komme som en overraskelse, at det, jeg især vil plædere for her i dag, er, at Rådet skal gøre sig den ulejlighed at overholde sin tidsplan, så Parlamentet sættes i stand til fuldt ud at udøve sit demokratiske mandat og tilføje processen demokratisk legitimitet. Men lad mig gentage, hvad jeg mener, man nu hører højt og klart fra vores regioner, byområder og partnere: De direkte berørte, som bruger disse midler, vil fortsat trænge til penge, men de behøver sikkerhed for, at man kan nå til enighed i Berlin. Programmerne vil ikke begynde den 1. januar 2000, men vi må minimere forsinkelserne for ikke at falde i samme fælde og komme ud i samme problemer som under de foregående finansieringsrunder, hvor en forsinket start førte til problemer med manglende brug af bevillinger, forsinkelser eller eliminering af projekterne og vanskeligheder ved at opretholde kravet om, at de lokale skal betale lige så meget som EU. Det må vi undgå ved fremtidige programmer.
Men netop på grund af disse mulige forsinkelser af programmerne er det vigtigt, at Parlamentet under sin prioritering af, at overgangsprogrammer skal have samme længde for alle mål: seks år for at give regioner, der er på vej væk fra regionalstøtte, tilstrækkelig tid til at få selvbærende programmer på plads ved at benytte finansielle muligheder for lån og risikovillig kapital. Det tager tid. Det er grunden til, at vi igen plæderer for samme overgangsperiode. Det vil give disse områder en blød landing, når de mister regionalstøtten.
I sidste uge havde jeg travlt med min egen rundtur og minitopmøde i Berlin. Jeg var der for at tale om bypolitik. Jeg blev endnu mere overbevist om nødvendigheden af at fastholde Urban-initiativet i Den Europæiske Union. I hele Den Europæiske Union, selv i områder, der er ret velstående, møder vi alvorlig social nød og lokalsamfund, der ikke får en rimelig adgang til mulighederne. Vi erkender behovet for fortsat at koncentrere vores ressourcer om de fattigste områder og dem i tilbagegang, hvoraf nogle findes i min egen region, Merseyside, men vi må også vise solidaritet som en tovejs proces. Vi må bevare evnen til at investere i og støtte vores marginaliserede grupper og lokalsamfund, der ikke nødvendigvis befinder sig i områder under mål 1 og 2. Urban-initiativet er et lille program med stor virkning. Jeg argumenterer for, at vi fortsætter med at støtte det.
Jeg var også i en industriel forstad i det nordlige Milano. Vi benyttede lejligheden til at se på et stålvalseværk. De ved naturligvis, at Resider-midlerne ikke længere vil være for hånden til støtte for den slags områder. De vil normalt ikke blive kvalificeret under mål 2. Det indebærer, at vi også må have et kriseinitiativ for at kunne støtte kommende krisesektorer. Vi har brug for et initiativ, der kan forøge vores troværdighed og vise, at Europa er i stand til at reagere på økonomisk og social krise. Hvem af os ved i dag, hvad der vil blive morgendagens krisesektorer?
Jeg takker rådsformanden for den fortsatte støtte, særlig til investeringerne i Nordirland. Mit sidste besøg tydede på, at fredsprocessen dér er overordentlig skrøbelig, men folk bliver umådelig opmuntrede af, at Europa støtter deres sag. Det er helt nødvendigt at fortsætte med at investere. Jeg glæder mig over, at det tyske formandskab også har prioriteret støtte til Nordirland højt.
Vi har brug for partnerskab. Partnerskabsprincippet er fundamentalt for en forøgelse af den demokratiske troværdighed for de fonde, som vi bruger ude i vores regioner. Jeg ved, at formandskabet har accepteret, at partnerskab er et afgørende princip. Vi vil ikke være restriktive. Vi ønsker simpelthen vidnesbyrd om, at der vil være en partnerskabsaftale i drift med lokale myndigheder, med ngo'er og med arbejdsmarkedets parter. Lad mig komplimentere Dem for Deres bestræbelser for at overholde tidsplanen. Vi ved, at det ikke er let at få et rimeligt retfærdigt og acceptabelt resultat for 15 medlemsstater, men et fair og retfærdigt resultat må have demokratisk legitimitet i Parlamentet. Den endelige pakke må nødvendigvis afspejle Parlamentets prioriteringer. Jeg ser frem til at se dem afspejlet i den endelige forordning.

Castagnetti
Hr. formand, jeg er enig med formanden Santer, når han siger, at de valg, vi står over for, er afgørende for Europas fremtid. Jeg er også enig i, at det er nødvendigt, at man i Berlin når frem til en aftale, et kompromis eller et udgangspunkt for et forlig.
Vi skal sætte nyt liv i Den Europæiske Union her før valget, og som vores kollega Galeote lige sagde, kan vi ikke se bort fra den pessimisme og tvivlrådighed, der er i Europa i dag på grund af de vanskeligheder, som euroen er ude for. Diskussionerne, usikkerheden, den urigtige snak om stabilitetspagten, polemikken om Den Europæiske Centralbanks uafhængighed og presset på den yderligere nedsættelse af diskontoen skaber dette klima med usikkerhed og pessimisme netop nu, hvor euroen lige er blevet indført, og det medfører nogle meget alvorlige problemer, man ikke kan komme uden om, såsom problemerne med at fuldføre udkastet til institutionsreformen.
Duisenberg, formanden for Den Europæiske Centralbank, udtalte for nylig i et interview, at man havde bedt ham om at forsvare værdien af euroen, vores fælles valuta, samt prisstabiliteten. Hvis det kun er ham, der får lov at forfølge disse mål, og det udelukkende med de instrumenter, som en bank har til rådighed, vil han uden tvivl skabe større arbejdsløshed. Vi har derfor brug for en økonomisk ledelse og for en politisk ledelse. Centralbanken er kun uafhængig, hvis der er en politisk ledelse, som påtager sig ansvaret for de økonomiske politikker. Dette spørgsmål er yderst vigtigt.
Dette ønske bliver i dag ikke anset for at være et absolut krav fra Den Europæiske Unions side og heller ikke fra dette formandskabs side. Den tale, som formandskabets repræsentant holdt her til morgen, beroligede os ikke i den henseende. Det, man venter sig af Rådets møde i Berlin - og herefter af Rådets møde i Köln - er ikke bare en aftale om tallene og om regnskaberne, men derimod, at man genoptager denne tankegang og kravet om, at beskæftigelsen skal have en central placering på dagsordenen, hvilket de europæiske socialdemokrater går ind for.
Nogle af de måder, hvorpå man kan sætte beskæftigelsesspørgsmålet i centrum, er at fremme politikker, der går i retning af en større liberalisering af arbejdsmarkedet, fremskridtene i forbindelse med kommissær Montis forslag, at undlade at medtage de offentlige udgifter og investeringerne i underskuddet eller at harmonisere skattepolitikkerne - emner, som ikke er blevet nævnt her til morgen. Vi skal ikke mindst gøre en indsats for at forene kravet om en balance i - og ikke en reduktion af - de finansielle bidrag til Unionen med kravet om ikke at gøre samhørighedspolitikkerne og strukturfondspolitikkerne mindre omfattende, da de netop har til formål at øge beskæftigelsesniveauet.
Vi ønsker, at det tyske formandskab slår denne indsats fast, og vi ønsker, at den bliver bekræftet på topmødet i Berlin.

des Places
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at Det Europæiske Råds ekstraordinære møde i Berlin har stor betydning for fremtiden for opbygningen af Europa og dermed også for landbrugssektoren.
Jeg har lyttet til Dem, kære formænd, og jeg må indrømme, at jeg ikke har fået en fyldestgørende forklaring, for De behandler ikke problemerne tilstrækkeligt dybt og forbliver ved politisk korrekte almindeligheder. Det er ikke nok at sige, at den fælles landbrugspolitik har en fremtid, vi vil også vide hvordan og hvorfor!
Vi ved alle, hr. formand Santer, at vi står over for et budgetmæssigt problem. Spørgsmålet drejede sig om fremtiden for den budgetmæssige del af den fælles landbrugspolitik. Som modvægt til de planlagte prisfald hæves den direkte støtte til landmændene i Kommissionens forslag. Denne delvise kompensation vil medføre et gradvist og regelmæssigt fald i det europæiske landbrugs indtægt. Jeg ved, at man ved hjælp af statistikker kan sige alt. Man kan f.eks. sige, at landmændenes indkomst er steget siden reformen af den fælles landbrugspolitik i 1992. I virkeligheden har de europæiske landmænd været nødt til at tilpasse sig og har været forpligtet til at øge deres produktivitet enten ved en udvidelse af landbrugene eller ved en intensivering af det produktive system. Den fælles landbrugspolitik fra 1992 har altså ført til en udvandring fra landdistrikterne på grund af dels et fald i antallet af landmænd og dels en forøgelse af intensive produktionssystemer. Ingen har åbenbart draget nytte af den lektie, som BSE-krisen gav.
Fremover vil jagten på øget produktivitet for nogle producenter uundgåeligt inkludere brugen af genetisk modificerede organismer, hormoner og andre midler.
Til løsning af dette budgetmæssige problem foreslår Kommissionen os forskellige muligheder. For det første samfinansiering, som vi forkaster i dens nuværende form, for den vil være årsag til konkurrenceforvridning mellem landmænd fra forskellige medlemslande og vil skade den eneste fælles politik, der finder sin berettigelse - det minder jeg Dem om - i Rom-traktaten. Landmændene troede på Europa, for de troede på den fælles landbrugspolitik. Jeg beder Dem, kære formænd, om ikke at skuffe dem.
Der er andre forslag fra Kommissionen i dag. Særligt forslaget om, at nedsættelsen af hjælpen kan være indtil 3 % pr. år. Dette forslag tager ikke højde for de forskellige typer landbrugsproduktion, for de landmænd, der vil blive mest berørt af denne foranstaltning, er dem, der er mest afhængige af landbrugsstøtten. Jeg tænker her f.eks. på fåreavlere og kvægavlere, som, hvis de ikke modtager en tilstrækkelig kompensation, bliver nødt til at sælge deres landbrug. En nedsættelse på 3 % pr. år, hvor man skal tilføje en udhulning af pengenes værdi, som på nuværende tidspunkt er på 2 % for perioden 2000-2006, er ensbetydende med, hr. formand, at landmændene skal have et produktionsoverskud på 5 % pr. år. Dette mål går imod målet for fødevare- og sundhedssikkerheden i europæisk landbrug.
Vi er blevet mere og mere afhængige af tredjelandes landbrugsproduktion, og vi kan ikke under nogen omstændigheder give de europæiske forbrugere en garanti for disse produkters kvalitet.
Det er nødvendigt, at Den Europæiske Union over for dette budgetmæssige problem, hvis oprindelse og konsekvenser jeg forstår, foretager et stærkt politisk valg. Unionen skal prioritere de politikker, som den kan stå inde for. Blandt disse er den fælles landbrugspolitik naturligvis et nøgleområde.

Formanden
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2, modtaget syv beslutningsforslag.

Jöns
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen. I spørgsmålet om, hvorvidt der kan opnås et kompromis i Berlin, som er bæredygtigt for alle, drejer det sig ikke kun om at overholde vores køreplan for Agenda 2000, men - det skal tydeligt gives rådsformandskabet med på vejen - det drejer sig også om vores troværdighed. Det drejer sig om vores troværdighed over for alle borgere i vores union, men det drejer sig først og fremmest om troværdigheden over for 27 millioner arbejdsløse. Vi forsikrer nemlig til stadighed, at både medlemsstaterne og Den Europæiske Union sætter alt ind på at bekæmpe arbejdsløsheden så effektivt og først og fremmest så hurtigt som muligt.
Socialfonden er nu engang vores eneste arbejdsmarkedspolitiske instrument på europæisk plan, og den skal derfor så hurtigt som muligt gøres operativ med henblik på beskæftigelsesstrategien. Ikke uden grund ønsker vi i fremtiden også at anvende Socialfonden i kampen mod ungdoms- og langtidsarbejdsløsheden i hele Den Europæiske Union. Arbejdsløshed er ikke et problem, som kun optræder regionalt, men arbejdsløshed er et problem i hele Fællesskabet, og netop derfor ville det være den forkerte vej ved en eventuel reduktion af strukturfondsmidlerne netop at beskære Socialfondens midler uden for målområderne med 40 %, som det jo er forudset i Rådets planskitser.
Hvis De på den måde stryger mål 3-midler, hvordan vil De så stadig sandsynliggøre, at Socialfonden overalt i Den Europæiske Union skal bidrage til at føre den beskæftigelsesstrategi, der er ønsket af os, ud i livet? Vi har dog alle lært af fortiden, at ikke mindst Socialfonden til stadighed har tvunget medlemsstater og regioner til også at gå nye, innovative veje for med europæiske penge at få folk i arbejde eller for at beskytte dem mod arbejdsløsheden.
Lad os som eksempel tage den forebyggende arbejdsmarkedspolitik - i dag en af de fire søjler i vores beskæftigelsesstrategi. Men i 1994, da Socialfonden for første gang indførte dette profylaktiske arbejdsmarkedspolitiske tiltag i medlemsstaterne, kæmpede særdeles mange medlemsstater og også de tyske delstater med arme og ben imod den. Resultatet taler imidlertid for sig selv, og heri viser sig så endnu en gang, hvad europæisk merværdi betyder.
Det samme gælder for erhvervsuddannelsen i Italien. Uden Socialfonden ville der måske endnu i dag ikke eksistere tilsvarende foranstaltninger. Jeg tænker også på den virkelig succesrige opbygning af certificeringssystemet for eksamensbeviser i hele Grækenland, på, at Socialfondens handicapstøtte i mellemtiden har bragt Det Forenede Kongerige fra en absolut bundplacering i Europa op i toppen, hvad integrering af handicappede angår, eller jeg tænker på Irland, hvor andelen af elever, der afbryder skolegangen i utide, er nedbragt til ca. det halve. Dette er ikke kun arbejdsmarkedspolitiske fremskridt, det medfører også samfundsmæssige ændringer og bevirker, at Europa lokalt opleves som noget helt konkret, det øger også vores accept.
Det kan man synge en sang om i Portugal. Uden Socialfonden ville f.eks. analfabetismen her langt fra være gået så langt tilbage, som det er tilfældet i dag. Eller tænk blot på mainstreaming. Også her viser Europa den vej, som for længst skulle være fulgt, men hvorfra der - jeg nærer ingen illusioner - bestemt stadigvæk skal fjernes mange sten. Derfor skal vi sikre, at ingen medlemsstat kan unddrage sig den specifikke støtte af kvinder. Det gælder i lige så høj grad for de andre fire interventionsområder, det vil sige for foranstaltninger til bekæmpelse af ungdoms- og langtidsarbejdsløsheden, for den sociale integration, for den almene uddannelse og erhvervsuddannelsen og for den forebyggende arbejdsmarkedspolitik.
Derfor til sidst følgende indtrængende opfordring til Rådet: Fritag ikke medlemsstaterne fra deres forpligtelse til at skulle tage affære i hvert af Socialfondens fem interventionsområder. Cherry picking skaber ingen europæisk merværdi, men cementerer tværtimod nationale enegange.

Cunha
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, kolleger, vi har i 21 måneder diskuteret forslagene til Agenda 2000. Og vi har aldrig før set en debat, der i den grad er centreret omkring budget- finansieringsspørgsmål, og hvor diskussionen om de store europæiske spørgsmål er blevet erstattet af en diskussion om budgettet og medlemsstaternes »debet« og »kredit«, særlig om, hvor meget Unionens mest velstående medlemsstater betaler og modtager.
Jeg mener, at der bestemt bør ske en vurdering af, om der er en eller flere medlemsstater, hvis bidrag til budgettet er sat for højt, især i forhold til andre, lige så velstående, hvis bidrag måtte være sat for lavt. Men når dette regnskab er gjort op, må Den Europæiske Union til at træffe beslutninger. Og at træffe beslutninger er at reformere de egne indtægters system, hvor det eneste retfærdige grundlag er den relative velstand, med andre ord bruttonationalproduktet. Det, der ikke bør ske, er, at de store europæiske spørgsmål bliver betinget af, hvorledes dette regnskab over »debet« og »kredit« bliver gjort op, og det vil i særdeleshed være tragisk, hvis de fattigere medlemsstater eller regioner kommer til at betale for, at disse spørgsmål kan blive løst, og den ønskede finansielle ligevægt opnået.
Jeg vil i denne sammenhæng gerne fremhæve tre punkter. Det første er, at strukturfondene, herunder samhørighedsfonden, må styrkes særlig i mål 1-regionerne, hvor som minimum to tredjedele af disse midler bør anvendes. Henvisningen til de 0, 46 % af BNP for strukturfondene må opfattes som et mål og ikke som en øverste grænse.
Det andet forhold er, at de 0, 13 % af BNP, der skal bruges til at finansiere førmedlemskabsforanstaltningerne for de nye medlemsstater, ikke må bringes til veje på bekostning af midler, der hidtil er blevet anvendt i de svagest stillede regioner i det nuværende EU.
Det tredje forhold, som jeg vil fremhæve, er, at i de mange reformer af den fælles landbrugspolitik, som jeg har deltaget i, har jeg aldrig som nu set en reform, der i den grad bliver flikket sammen à la minute , hvor alle løsninger duer, også den slags, som fabrikeres lige på stedet, blot de nedbringer landbrugsudgifterne til det niveau som finansministrene har fastsat.
Hvor vi skulle forvente en genskabelse af ligevægten i den fælles landbrugspolitik til fordel for de producenter og produkter, der indtil nu næsten ikke har haft gavn af den, når det drejer sig om styrkelse af landdistrikternes udvikling, miljøforanstaltninger inden for land- og skovbrug og især styrkelse af støtten til de mindst begunstigede regioner, ser vi, at der på bordet hos Rådet ligger forslag til lige store nedskæringer i støtten for alle og uden, at der er nogen ambitioner overhovedet i retning af at anvende rimelighedsprincippet i den fælles landbrugspolitik. Som om alle landmænd hidtil havde haft lige stor fordel af den.
Jeg ønsker for topmødet i Berlin en løsning, der bliver til gavn for Europa. Kendsgerningen er jo, at Europa kun har gjort fremskridt, når det har været i stand til at være solidarisk og i sine ambitioner se ud over sig selv. Hvis det nu går hen og bliver navlebeskuende og nøje tæller de skillinger, som hver enkelt modtager og betaler, spår jeg det ikke nogen stor fremtid. Min eget lands premierminister plejer at sige, at Europa mangler ambitioner og politisk lederskab. Det er ganske rigtigt! Men det er vigtigt også at tilføje, at dette er tilfældet i en tid, hvor der er socialdemokratisk deltagelse i 13 ud af de 15 regeringer, og hvor 11 af stats- og regeringscheferne er socialdemokrater.

Wynn
Hr. formand, de sidste kommentarer drejede sig om manglende visioner - jeg vil bare fremsætte en kommentar om noget, man ikke kan se: den interinstitutionelle aftale.
Mens vi alle synes at koncentrere tankerne om Berlin, og det med rette, så er det igangværende møde i Rådet (landbrug) noget, der virker ret distraherende. Blandt alle disse ting har vi en igangværende drøftelse mellem Parlamentet og Rådet om den interinstitutionelle aftale. Lad mig minde medlemmerne og rådsformanden om, at uden en interinstitutionel aftale er der ikke nogen Agenda 2000. Uden en interinstitutionel aftale går vi tilbage til artikel 203, og Agenda 2000 er død. Det er derfor af afgørende betydning, at både vi og Rådet finder en venskabelig løsning, så vi kan få en interinstitutionel aftale.
Den gamle proces, som vi talte om, drejer sig om kompromis, som hr. Santer har sagt. Vi har problemer, i særdeleshed inden for landbruget. Disse problemer drejer sig om udgifter og reformer, men det budskab, som må formidles klart, er, at uden en reform af den fælles landbrugspolitik som foreslået af Kommissionen, får vi ikke nogen udvidelse. De medlemsstater, der modsætter sig reformer, må spørge sig selv, om de mener det alvorligt med udvidelse eller ej. Uden en reform af den fælles landbrugspolitik svækker vi simpelthen vores stilling inden for WTO ved næste forhandlingsrunde. Vi bør være aktive og føre an. Uden reformer vil vi bare se USA i en nøgleposition og igen reagere på alt, hvad amerikanerne siger. Uden en reform af den fælles landbrugspolitik ender vi med et overskud af fødevarer. Vi er tilbage til fødevarebjergene, til stor bekostning for EU's skatteydere - tilbage til de dårlige gamle dage - og det er der ingen af os, der ønsker.
Jeg må over for rådsformanden kommentere noget, der har at gøre med det, der foregår i Rådet (landbrug). Jeg håber, at de kan nå frem til en løsning, men hvis de ikke kan, og hvis sagen trækker i langdrag, så må Rådet (almindelige anliggender) faktisk begynde at træffe afgørelser for landbrugsministrene. Vi kan ikke tillade, at dette punkt bringer Agenda 2000 i fare eller svækker det.
Med hensyn til de finansielle forhold har vi en situation, hvor Agenda 2000 faktisk hænger sammen med aftaler om fremtidig finansiering. Jeg har temmelig længe sagt, at det ikke behøver at være tilfældet. Det er indlysende, hvorfor det er tilfældet, men der er ingen grund til nu at sammenkæde et nyt system for egne indtægter med Agenda 2000, og jeg håber, at vi, hvis det er et problem, kan få en aftale om Agenda 2000 og så fortsætte med at se på den fremtidige finansiering. De muligheder, Kommissionen har foreslået angående egne indtægter, fortjener en lang, yderligere drøftelse. Rådet bør ikke tvinges til at træffe hurtige afgørelser, som ikke vil løse de grundlæggende problemer ved en sådan finansiering, og vi bør ikke lade denne procedure distrahere os fra at få den rigtige løsning på Agenda 2000. Hvad vi fra vores side ønsker, er politikker, der vil stimulere beskæftigelsen, som vil opbygge social samhørighed og beskytte miljøet - mål, vi alle kan enes om. De må ikke bringes i fare af snæversynede nationalistiske holdninger - og det gælder alle medlemsstater.

Rack
Hr. formand, det tyske formandskabs beretning og det nuværende stade for - eller måske skulle man sige, tilstanden af - Agenda-forhandlingerne giver anledning til stor bekymring.
Der er en dyb kløft mellem den politiske retorik og de finansielle perspektiver. Her gentages i det store format dét, som vi i Parlamentets sidste mødeperiode beklagede i det lille format i forbindelse med diskussionen om Sokrates. Kommissionen fremlægger et ambitiøst forslag. Den foreslår nye opgaver, flere partnere, højere kvalitet, og så kommer Rådet af spareklubsministre, og derefter kan næsten ingenting lade sig gøre.
Når vi ser på tallene og reformforslagene til strukturfondsreformen og til landbrugsreformen, står vi over for det samme dilemma. To uger inden Berlin er vi langt fra de mål, som nævnes i selve traktaten, nemlig solidaritet, samhørighed, fælles landbrugspolitik. For det indeværende år 1999 er der budgetteret med ca. EUR 216 milliarder til regionalpolitikken. Kommissionen har på længere sigt krævet EUR 240 milliarder, og en række medlemsstater tilbyder for tiden EUR 190 milliarder. Det regnestykke kan ikke gå op.
Næsten endnu større er afstanden ved landbrugsmidlerne. Rådsformanden talte om sparsommelighed som en ledsagende betingelse, men åbenbart betragter mange besparelserne som det egentlige mål for landbrugsreformen. Det ville være en katastrofe for landdistrikterne.
Mange spørgsmål skal også stadig afklares i detaljer, først og fremmest spørgsmålene om udfasningsordningen. Hvorlænge vil der her være hvor mange midler? Spørgsmålene om fællesskabsinitiativerne er kun lige blevet berørt i de store linjer, og vi kan kun håbe, og denne opfordring retter jeg også til formand Santer, at de detaljerede forslag rent faktisk forelægges før slutningen af marts. For alt dette betyder nemlig, at et principielt spørgsmål bliver vigtigt for os. Den 1. maj træder Amsterdam-traktaten i kraft. Vi får som parlament fuld medbestemmelse ved EFRU og ved Den Europæiske Socialfond. Hvordan skal vi udøve den, når teksterne ikke foreligger rettidigt?

Hatzidakis
Hr. formand, en umiskendelig ubeslutsomhed kendetegner Rådets forhandlinger i forbindelse med Agenda 2000. Det skyldes, at der er en ubalance mellem de mål, der opstilles, og de midler, der er til rådighed for at nå disse mål. Skal vi have en landbrugspolitik? Ja. En politik for økonomisk og social samhørighed? Ja. En udvidelsespolitik? Ja. Men der er ingen, der vil betale for at nå målene. Man kan imidlertid ikke føre politik uden penge, og her er noget, jeg gerne vil gøre helt klart. De lande, der bidrager mest til fællesskabsbudgettet, bør tænke på, at de har mange store fordele på andre områder, f.eks. en øget eksport til de fattigste medlemslande. Strukturfondene blev oprettet for at få en mekanisme, der kunne rette op på konsekvenserne af enhedsmarkedet og skabe balance. Og de, der knurrer over, at de betaler for meget, bør også huske på, at budgettet for hele Den Europæiske Union i dag ikke er større end et enkelt medlemslands budget, nemlig Spaniens.
Jeg har to bemærkninger, en om landbruget og en om strukturfondene.
Først landbruget: Der er ingen tvivl om, at den fælles landbrugspolitik har skabt forvridninger, at landbruget skal gå i nye retninger, og at Verdenshandelsorganisationen skaber nye vilkår. Vi må altså have en ny fælles landbrugspolitik, der hjælper de virkeligt svage. Og med de svage mener jeg de fattigste EU-lande, som vil blive hårdt ramt af en eventuel delvis renationalisering af den fælles landbrugspolitik. Jeg mener også de små producenter, som vi er nødt til at tage os af. Og middelhavsprodukterne får en urimelig behandling, så vi må sørge for, at de ikke bliver yderligere ramt.
Strukturfondene: Parlamentet kan principielt gå ind for den oprindelige økonomiske pakke, som Kommissionen fremlagde, og derfor er vi imod bestræbelser på at skære yderligere ned. Jeg vil gerne genopfriske tre grundholdninger, som Europa-Parlamentet gav udtryk for allerede i november. For det første, at midlerne til strukturfondene og til førtiltrædelsesfondene skal udgøre 0, 46 % af EU's BNP. For det andet, at nøjagtig 2/3 af strukturfondsmidlerne skal gå til mål 1. Og for det tredje, at Samhørighedsfonden fortsat skal støtte alle lande med et BNP pr. indbygger under 90 % af EU-gennemsnittet, som det i øvrigt også står i traktaterne. Jeg vil gerne understrege, at hvad angår specielt strukturfondsforordningerne kræves der samstemmende udtalelse fra Europa-Parlamentet. Derfor vil det være en god idé, hvis Rådet og Det Europæiske Råd i Berlin tager vores forslag alvorligt i betragtning.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer. Jeg vil gerne først takke grupperne og de parlamentsmedlemmer, der har taget ordet, for den særdeles konstruktive stil i denne forhandling. Der er fremført værdifulde oplysninger og forslag, som vi også vil tage op. Jeg tager debatten i sin helhed som en opmuntring, hvad overensstemmelse i målsætningen og også i metoden angår, nemlig en opmuntring til nu endelig virkelig at afslutte temaet Agenda 2000, så vi igen kan frigøre vores kræfter til de store opgaver, som flere talere her med rette har mindet om, nemlig kampen mod arbejdsløsheden i Europa, kampen for mere social retfærdighed.
Men det er ikke emnet for Agenda 2000. Alle de, som kritiserer, at det ikke er kommet frem i Rådets erklæring i dag, overser, at denne erklæring fra Rådet koncentrerer sig og skal koncentrere sig om emnet topmødet i Berlin. Agenda 2000 er helt klart defineret, og jeg advarer mod at overbebyrde den med store, nye opgaver, hvis løsning delvis er planlagt for topmødet i Berlin og delvis for topmøder derefter.
Kritikken af forhandlingsledelsen og af det hidtidige stade af forhandlingerne tager jeg til efterretning med behørig respekt. Jeg tillader mig dog, efter at der allerede er blevet citeret ordsprog, at henvise til, at der også på tysk findes et særdeles interessant ordsprog, og det siger, at man ikke skal prise dagen, før solen går ned, og man skal heller ikke kritisere den, før solen går ned. De, som nu kritiserer forhandlingernes aktuelle stade, støtter sig på informationer, som slipper ud fra fortrolige drøftelser, informationer, som er styret af interesser. Formandskabet ser det hele. Vi ser med stor interesse og delvis også med et stille smil, hvordan der rapporteres i de enkelte hovedstæder og i Bruxelles, selvfølgelig altid med det formål at stille visse egne nationale interesser i det rigtige lys og forbedre udgangspositionerne for at varetage sine egne interesser.
Formandskabet handler her efter mottoet: En gentleman morer sig og tier. Vi kommenterer det ikke yderligere, men arbejder således, som det er nødvendigt, på et samlet kompromis. Her er der imidlertid en bemærkelsesværdig modsætning mellem den måde, hvorpå der kan diskuteres i Parlamentet, og hvordan der diskuteres i Rådet. Det følger af de forskellige roller. Parlamentet kan beslutte med et flertal, vi skal i Rådet have accept fra alle 15. Derfor har det overhovedet ingen mening, at vi som formandskab skulle indtage et hvilket som helst dogmatisk standpunkt eller stille ufravigelige krav og på et eller andet område opstille en conditio sine qua non . Hvis man gør det, vil man absolut lide skibbrud, når man skal have samtykke fra alle 15. Det ville jo glæde mig meget, hvis det var muligt at sige til stats- og regeringscheferne: »Kære venner, det drejer sig jo her ikke om, hvor mange penge der skal flyde til bestemte regioner i Portugal, Spanien, Irland eller Italien, det drejer sig jo om den store europæiske vision! Glem for en gangs skyld spørgsmålet om, hvem der betaler hvad, og hvem der får hvad, og tænk dog på vores store fælles mål!« Det ville være dejligt, hvis det var sådan. Jeg kender ingen europæisk regeringschef, som ville høre på dette så meget som et minut. Desværre er kollega Cunha fra Portugal ikke mere til stede, ham ville jeg gerne have anbefalet at sige det, han sagde, i Lissabon og henvise til, at det jo slet ikke er så vigtigt, hvem der betaler hvad, og hvem der får hvad. Det drejer sig jo om den store europæiske vision!
Jeg forstår det, det hænger sammen med de forskellige roller. Desværre kan vi ikke operere sådan i Rådet. Vi skal forsøge at finde en konsensus som en forudsætning for at løse de opgaver, vi er enige om. Denne konsensus skal angå det finansielle overslag. Det angår begge sider, indtægts- og udgiftssiden. Det skal angå reformen af landbrugspolitikken. Jeg er absolut enig med alle dem, der har sagt, at vi her har brug for en reform af mange forskellige grunde, og den skal angå den fremtidige anvendelse af struktur- og samhørighedsfondene, og naturligvis er formålet med disse fonde at føre princippet om solidaritet i Den Europæiske Union ud i livet. Ingen drager dette princip i tvivl.
Det er de punkter, hvor vi skal finde en enighed, og det definerer den ramme, inden for hvilken de politiske detaljer derefter kan udformes, og hvor vi kan tage fat på problemerne.
Endnu et sidste ord om spørgsmålet om nettobetalingerne, som er nævnt flere gange. For det første er det en fejltagelse at tro, at dette er et tysk problem. Det er en gruppe af stater, som i lang tid har inddraget dette emne i drøftelserne om Agenda 2000. I øvrigt er det anerkendt af alle medlemsstater. Hvornår skal dette emne drøftes, hvis ikke i forbindelse med et finansielt overslag for syv år? Det kan kun diskuteres nu. For det tyske formandskab er det på ingen måde behageligt, at spørgsmålet skal drøftes, mens vi selv har formandskabet. Jeg siger Dem nu som tysk politiker, at vi ville kunne varetage vores tyske interesser langt mere eftertrykkeligt, langt mere effektivt og sandsynligvis også langt mere succesrigt, og vi kunne gennemtrumfe dem med langt større succes, hvis vi ikke for øjeblikket havde formandskabet.
Den anklage, som jeg har hørt skinne igennem et sted, at formandskabet varetager egne nationale interesser, kan jeg kun tage til efterretning med et smil. Det modsatte er tilfældet. Formandskabets virkelighed kan beskrives med det, som i mange år er blevet udtrykt med en fransk sætning: La présidence coûte chèr ! Det gælder også for Tyskland, det ved vi!
Vi holder fast ved at skulle afslutte Agenda 2000. Udsigterne herfor er gode, efter at nogle vigtige hovedpunkter allerede er aftalt. Parlamentets støtte er vigtig. Især efter Berlin vil det så være afgørende med et ganske tæt, tillidsfuldt samarbejde mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet. Jeg kan på dette sted tilbyde Dem dette tætte og tillidsfulde samarbejde.
Bifald

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Velkomstord
Formanden
Det er mig en stor glæde at kunne byde velkommen til en delegation fra parlamentet i Bosnien-Hercegovina. Delegationen ledes af dets formand, Halid Genja'c, og kolleger fra denne delegation, som repræsenterer alle større politiske grupper og de tre etniske grupper, landet består af.
Bifald
Bosnien-Hercegovina har været et særligt land for dette Parlamentet, og siden begyndelsen på vores mandat i 1994 har vi omhyggeligt fulgt begivenhederne og forsøgt at bidrage til en retfærdig fred og til håbet om, at man igen kan få multietnisk sameksistens.
Må jeg på vegne af Europa-Parlamentet give Dem mine bedste ønsker for Deres krævende arbejde for et fredeligt, blomstrende og demokratisk Bosnien-Hercegovina, hvor nye generationer vil vokse op i en gensidig ånd af forståelse, tolerance og samarbejde. Jeg vil gerne give udtryk for mit ønske om, at de drøftelser, De i dag skal have ved det første interparlamentariske møde med vores delegation for relationer med Sydøsteuropa, vil være frugtbare.

Situationen i Kosovo
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens udtalelse om situationen i Kosovo.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg skal arbejde meget hos Dem i dag. Men det er et overordentligt alvorligt emne, vi nu skal behandle. Jeg skal give dem følgende informationer om det. Om få dage fortsætter forhandlingerne om en løsning på kosovokrisen i Frankrig. Jeg vil gerne på formandskabets vegne på dette sted endnu en gang understrege Den Europæiske Unions vilje til at gøre alt for at bringe den forhandlingsproces, der er påbegyndt i Rambouillet, til en succesfuld afslutning.
Vi har sikkert alle ønsket, at resultatet af Rambouillet var mere positivt. Det er desværre ikke lykkedes at nå frem til underskrivelsen af en aftale, men ikke desto mindre har disse forhandlinger ikke været forgæves. De har banet vejen for, at begge parter skriftligt har forpligtet sig til at fortsætte denne proces, og det er et vigtigt skridt.
En særlig tak fra os gælder medformændene for konferencen, Storbritanniens og Frankrigs udenrigsministre, Cook og Védrine. Ligeledes vil jeg gerne udtrykke min store anerkendelse af de utrættelige anstrengelser, der er udført af de tre forhandlingsledere, den særlige EU-udsending Wolfgang Petritsch, USA's særlige udsending Christopher Hill og den særlige udsending fra den russiske føderation, Boris Majorskij.
Kun ved det internationale samfunds enige optræden er det lykkedes at bringe konfliktens parter til forhandlingsbordet og skabe grundlaget for en mulig endelig fredelig overenskomst.
Udkastet til aftalen i Rambouillet rummer efter vores mening en fair balance mellem de to parters interesser. På grundlag af Forbundsrepublikken Jugoslaviens territoriale integritet fastsætter det et substantielt selvstyre for Kosovo med en høj grad af lokal selvforvaltning, lovgivende organer og eget retssystem. Den endelige regulering af Kosovos status skal så ske efter tre år som led i en international konference.
Et vigtigt element, som parterne endnu skal komme til enighed om, er den militære sikring af den civile implementering.
Kosovoalbanerne har i deres erklæring ved afslutningen af samtalerne i Rambouillet eksplicit krævet en hurtig stationering af NATO-tropper, mens Beograd-delegationen immervæk har erklæret sig indforstået med at diskutere omfanget og karakteren af en international tilstedeværelse med henblik på at gennemføre aftalen. Det er et punkt, som endnu skal forhandles afslutningsvist den 15. marts. I mellemtiden har kosovoalbanernes moderate politiske bevægelser erklæret sig parate til at underskrive aftalen. Det er et opmuntrende signal og først og fremmest et advarende signal til Beograd om ikke at stille sig i vejen for en fredelig løsning.
Udenrigsminister Fischer har som rådsformand på sin netop afsluttede rejse til Beograd og Pristina endnu en gang indtrængende gjort det klart for begge sider, at et sammenbrud af den fredsproces, der er indledt i Rambouillet, i allerførste omgang vil ramme dem selv. Kosovoalbanerne ville fortabe chancen for et vidtrækkende selvstyre, der er sikret af internationale tropper. Forbundsrepublikken Jugoslavien måtte regne med en yderligere forstærkning af sin internationale isolation.
Tillige har minister Fischer bekræftet det internationale samfunds vilje til ikke passivt at ville se til ved en afvisende holdning hos konfliktens parter. NATO's trussel er alvorligt ment, og den er fortsat aktuel, for det drejer sig om befolkningen i Kosovo. Det er den, der skal bære denne konflikts byrder. Langt over 200.000 flygtninge og fordrevne tør endnu ikke vende hjem til deres huse, til deres hjemegn. De vedvarende lokale kampe og den jugoslaviske hærs forstærkede troppeøvelser i de sidste uger har ført til nye flygtningestrømme til Makedonien.
Begge sider skal vise, at de i befolkningernes interesse er det politiske ansvar voksne, som hviler på dem. Det internationale samfund er parat til at yde sit bidrag hertil. Den Europæiske Union har allerede under forhandlingerne meddelt, at det vil engagere sig i gennemførelsen af aftalen. Denne hensigt er blevet bekræftet af Rådet (almindelige anliggender) den 22. februar 1999. Den Europæiske Union overtager her en ledende rolle. Kommissionen har erklæret sig villig til på et tidligt tidspunkt at indkalde til en donorkonference for så hurtigt som muligt at påbegynde genopbygningen.
Skaderne beløber sig ifølge Kommissionens første vurdering til ca. EUR 330 millioner. Ødelagte huse skal hurtigst muligt repareres eller genopbygges. Flygtninge og fordrevne skal hurtigt kunne vende hjem. Landmændene har brug for såsæd. Alt dette er en grundlæggende forudsætning for, at man igen kan vende tilbage til en fredelig dagligdag i Kosovo, og at situationen kan normaliseres og stabiliseres. Vi ved, at befolkningen ikke vil kunne klare dette af egen kraft og er afhængig af vores hjælp. Vi er parate til dette, forudsat at kosovoalbanernes ledere og ledelsen i Beograd viser tilstrækkeligt mod og fremsynethed til den 15. marts at acceptere kontaktgruppens forslag.
I Rambouillet er det lykkedes at komme et afgørende skridt nærmere en fredelig ordning. Jeg appellerer indtrængende til begge sider om at gå denne vej til ende på grundlag af de kompromiser, der allerede er fundet, og at tage afstand fra alle foranstaltninger, som kunne true det, der hidtil er opnået. Det er det internationale samfunds fortjeneste, at der ved forhandlingerne i Rambouillet takket være dets beslutsomhed og enighed er opnået et delresultat. Den Europæiske Union har ydet et afgørende bidrag hertil og vil også ved de samtaler, der nu følger i Paris, og ved den mulige gennemførelse af aftalen spille den rolle, den er forpligtet til med henblik på at opretholde fred og stabilitet ved sin sydøstlige grænse.

Marín
Hr. formand, formanden for Rådet, hr. Verheugen, har givet Dem en komplet redegørelse for den aktuelle situation i Kosovo. Vi befinder os uden tvivl i et afgørende øjeblik, og vi håber, at der kan underskrives en aftale, når det internationale samfund og parterne igen mødes næste mandag i Paris, på trods af nyhederne om de seneste konfrontationer ved grænsen til Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien.
Naturligvis ser Kommissionen med bekymring på de seneste nyheder om adskillelse af mænd og kvinder i regionens sydlige område. Som formanden for Rådet nævnte, besøgte hr. Fischer og min kollega, kommissær van den Broek - og det er derfor, jeg optræder i hans sted - Beograd og Pristina sidste mandag for at presse parterne til at underskrive aftalen i Rambouillet og acceptere en international militær tilstedeværelse, som kan garantere aftalens gennemførelse. Samtalerne i Beograd opmuntrede ikke til optimisme, men de tre samtaleparter blev advaret om ikke at undervurdere det internationale samfunds beslutsomhed. I Pristina blev der således afholdt et møde med de politiske ledere, og de udtrykte alle deres støtte til resultatet i Rambouillet. Kommissionen håber, at Kosovos befrielseshær også vil overvinde sin tøven og underskrive aftalen. Nogle medlemmer af Kosovos befrielseshær er måske mistroiske over for nødvendigheden af at aflevere deres våben, når aftalen er gennemført under international militær overvågning, men de må forstå, at det ville være en stor fejl, hvis de forsinkede eller forkastede vedtagelsen.
Kosovos selvstyre bør i henhold til aftalen gennemføres ved at fremme den økonomiske og sociale udvikling i området. Europa-Kommissionen er naturligvis indstillet på at opfylde sine forpligtelser i denne forbindelse. Når aftalen er underskrevet, vil genopbygningen være vores største prioritet. Der er allerede fremkommet et initiativ om at gennemføre en skadesvurdering, hvis resultater for nylig blev analyseret i Bruxelles med det internationale samfund af bistandsydere, og selvom det ikke var muligt at udføre en vurdering for hele Kosovo, skal der ifølge beregningerne bruges mindst EUR 350 millioner alene til genopbygningsarbejdet. Umiddelbart efter underskrivelsen af aftalen vil Kommissionen indkalde til et møde mellem bistandsyderne med henblik på at indsamle midler til dækning af genopbygningsomkostningerne. Kommissionen garanterer for sin del for en tilstrækkelig tilstedeværelse på stedet og vil endvidere spille en fremtrædende og synlig rolle i genopbygningsarbejdet. Samtidig må udviklingen af det civile samfund fremmes i alle forhold, hvortil Den Europæiske Union og andre internationale organisationer som OSCE vil bidrage.
Dette er altså Kommissionens synspunkt om dette vigtige emne.

Swoboda
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger. Jeg vil gerne på min gruppes vegne her fuldt ud støtte rådsformandens og Kommissionens opfattelser og holdninger. Det største problem, vi har, er jo, at vi har brug for partnere for freden, men at vi nu som før kun har to modstandere, som næppe heller er parate til at blive virkelige partnere. At blive partnere under pres er også vanskeligt, men alligevel har vi ingen andre muligheder end at udøve dette pres på den serbiske side og på kosovoalbanernes side.
Hvad den serbiske side angår - vi behøver her ikke at spilde ord på den moralske bedømmelse af Milosevic og andre serbiske ledere - har jeg kun den ene bekymring - og jeg ved ikke, om rådsformanden vil kommentere dette - at den høje repræsentant Carlos Westendorps absolut forståelige aktioner, hvad den serbiske delrepublik angår, på det tidspunkt, hvor de nu foretages, altså få dage før genoptagelsen af mødet i Rambouillet, kunne gøre den serbiske side endnu mere ubøjelig.
Jeg tænker her på beslutningen i Brcko, men endnu mere på de personlige beslutninger, hvad angår Poplasen, som så i sidste ende førte til Dodiks tilbagetræden, som jo på en vis måde var vores »allierede« på den serbiske side i den serbiske republik i Bosnien-Hercegovina. Det er et spørgsmål, som jeg stiller mig selv. Jeg håber, at det er godt koordineret og afstemt.
Hvad kosovoalbanernes side angår, skal jeg her endnu en gang klart og tydeligt sige, at alle vi, som er i dialog med frihedsbevægelser, med modstandsbevægelser, hvad enten det er kurderne på den ene side eller kosovoalbanerne på den anden side, har pligt til at presse på for, at der indtages en fredelig holdning, en kompromisvenlig holdning, en samarbejdsvillig holdning. Jeg mener, at der allerede er sket bevægelser, som også kommissæren sagde. Også på UCK's side er mere kompromisvenlige kræfter trådt i aktion, og jeg står fast på, at hvis disse modstandsbevægelser ønsker det internationale samfunds solidaritet og støtte, må også de være parate til samarbejde og kompromis.
Det sidste punkt, som jeg her endnu en gang tydeligt vil understrege, og som jeg også beder om må blive tilgodeset i vores standpunkt under samtalerne i Rambouillet, er følgende: Uden militær sikring har det hele ingen mening, og der vil gå år, som vi netop også igen har set det i Bosnien, før vi her virkelig når frem til en løsning. Vær ubøjelige, hvad den militære sikring af freden angår!

Pack
Hr. formand, kære kolleger. Da vi her for fire uger siden drøftede Kosovo, var det klart for kendere af sagen, at der ikke ville komme noget håndgribeligt i form af aftaler ud af forhandlingerne i Rambouillet. De bange anelser om, at først og fremmest Milosevic er ude på at vinde tid, har naturligvis vist sig at holde stik. At tidsfristen blev udsat tre gange, var også til at forudse. Milosevic kender nok vores svagheder, men han kender ikke vores beslutsomhed. Dette gælder i mellemtiden også for hardlinerne blandt albanerne. Trods Rambouillet og trods aftalen fra oktober sidste år mellem Holbrooke og Milosevic er serbiske soldater i mellemtiden rykket ind i Kosovo og opbygger en truende position over for Makedonien og Albanien. Der står 4.500 nye soldater med tunge våben ved grænsen til Makedonien og 1.500 ved den albanske grænse. Denne militære opmarch skræmmer albanerne og driver dem naturligvis på flugt, og vi ser til, som vi plejer. Vi gør ingenting, vi tænker på genopretning, men jeg mener, at vi for en gangs skyld først skal sørge for, at der ikke findes flygtninge, før vi tænker på genopretning og antichambrerer i Beograd.
Samtidig melder sig den pinlige lord Owen - som vi alle endnu har i ulykkelig erindring fra krigen i Bosnien - og fremsætter det besynderlige forslag dog at tilbyde Milosevic en kompensation for Kosovo, idet man udskiller Republika Srepska fra den folkeretligt anerkendte stat Bosnien og giver det til ham. Så længe sådanne idéer spøger i baghovedet på visse forhandlere, vil det lykkes Milosevic at holde os hen og yderligere holde ilden ved lige i brandens centrum, Kosovo. Han vil fortsat fordrive kosovoalbanerne, han er jo øvet i at foretage etnisk udrensning. Og til sidst er der så kun nogle få albanere tilbage i Kosovo, hvis mindretalsrettigheder intet menneske mere interesserer sig for og da slet ikke engagerer sig i.
Så vidt min realistiske bedømmelse af situationen og min begrundede frygt. Men imod bedre vidende håber jeg stadigvæk på en afslutning i Rambouillet og har inden for rammerne af mine muligheder påvirket albanerne. Kun må det stå klart - kollega Swoboda har allerede sagt det - at en aftale uden militær overvågning ikke må finde sted. Så er enhver tale om genopbygning omsonst. Jeg ønsker af hele mit hjerte, at forhandlingsparterne, først og fremmest også de europæere, som gudskelov også sidder med ved bordet, må få succes, for også gennemførelsen af Dayton-aftalen i Bosnien - min kollega har allerede gjort opmærksom på, at den desværre ligner cirklens kvadratur - ville blive hjulpet på vej, hvis Milosevic endelig ville besinde sig på sin egentlige opgave som jugoslavisk politiker og ville begrave sine storserbiske mål.
For alle i regionen og især for serberne ville det dog være endnu bedre, hvis Milosevic endelig ville blive stillet til ansvar for sine krigsforbrydelser i Haag.

Cars
Hr. formand, mange i Europa, ikke mindst i mit land, vægrer sig ved tanken om en stadig dybere europæisering. De er urolige over perspektiverne med, at den nationale selvfølelse skulle vige pladsen for en stærkere europæisk identitet. Udviklingen på Balkan viser, hvor meget de tager fejl, og hvor vigtigt det er, at der sker hurtige fremskridt med europæiseringen af alle Europas lande.
Vi er alle bærere af en national historisk arv. Den hjælper os med at finde en identitet i en usikker verden. Vi er bayrere og tyskere, gascognere og franskmænd, smålændinge og svenskere. Endvidere har vi nu brug for en fælles europæisk identitet baseret på individets frihed og det enkelte menneskes ligeværd, synspunkter, som er Europas vigtigste bidrag til det globale samfund.
I vores tid har ingen del af Europa længere vej at gå end landene på Balkan. Der hersker endnu den nationale selvtilfredshed og intolerance, som landene i Den Europæiske Union takket være deres udbyggede samarbejde er på vej væk fra omend undertiden med lidt usikre skridt. Det er både vigtigt og rigtigt, at Parlamentet og EU som helhed nu koncentrerer anstrengelserne om at nå frem til en aftale, som stopper blodsudgydelserne i Kosovo og baner vejen for en holdbar fred. De Liberale ser Rambouillet-konferencen og fortsættelsen af den som et vigtigt skridt ad den vej. Vi mener, at der er behov for en international militærstyrke i Kosovo.
Vores engagement i Balkan skal imidlertid gå længere end som så. Vi skal medvirke til, at disse mennesker kommer ud over den elendige, indskrænkede nationalisme, som betyder, at få serbere kan identificere sig som andet end ortodokse serbere og få kosovarer som andet end albanske muslimer.
Den dag, våbnene tier, og myrderierne ophører, venter os en stor udfordring: at europæisere Balkan, at skabe samfund, der er kendetegnet af tolerance, individuelle frihedsrettigheder og det enkelte menneskes ligeværd samt åbne døren for, at Balkans folk kan blive medlemmer af det store, europæiske fællesskab.

Theonas
Hr. formand, jeg har et par kommentarer til dette spørgsmål. For det første mener vi ikke, at der findes en militær løsning på problemet i Kosovo. For det andet er NATO's, USA's og EU's trusler - ensidigt rettet mod Beograd, som de jo er - med til at styrke de mest ekstremistiske elementer og gør det endnu vanskeligere at finde en politisk løsning. For det tredje er den måde, hvorpå man fokuserer på det nye Jugoslaviens modtagelse af NATO-tropper, et bevis på NATO's høje prioritering af en militær rolle med selviske, geopolitiske mål for øje som led i den nye verdensorden. For det fjerde risikerer den løsning på problemet om Kosovos uafhængighed, som man er ved at føre ud i livet, at få helvede til at bryde løs på Balkan og drage alle lande i området ind i begivenhederne. Endelig synes jeg, vi bør tænke over, om det ikke er hyklerisk af os at tale om indbyggerne i Kosovo, som ganske vist har hårdt brug for vores solidaritet, mens vi uden at fortrække en mine tillader Tyrkiet at forfølge tusindvis af flygtninge, tusindvis af indbyggere i Kurdistan.

Gahrton
Hr. formand, De Grønne støtter naturligvis et internationalt engagement i en fredelig løsning i Kosovo. Vi støtter ligeledes indsættelsen af fredsbevarende styrker, hvis det er nødvendigt, forudsat at det sker i henhold til folkeretten og i henhold til et FN-mandat. I den sammenhæng kunne f.eks. et civilt europæisk fredskorps, som Parlamentet for et stykke tid siden vedtog en betænkning om, som jeg havde udarbejdet, spille en vigtig rolle. Der er også brug for en stabilitetspagt i det tidligere Jugoslavien og Sydøsteuropa.
Jeg kan ikke lade være med at tænke på min egen region, Norden, hvor vi for 200 år siden efter århundreders krig fandt frem til en rimelig samarbejdsstruktur, uden at de enkelte landes suverænitet kom i klemme. Gennem de seneste 200 år er der dannet flere stater i Norden. Der vil sandsynligvis blive dannet endnu flere stater, præcis som det er sket i det tidligere Jugoslavien. Dannelsen af nye stater behøver ikke udgøre nogen trussel mod freden, forudsat at det sker inden for rammerne af et stabilt og tæt samarbejde.

Dupuis
Hr. formand, jeg kan ikke undgå at lugte stanken fra München i hele denne europæiske indgangsvinkel til spørgsmålet om Kosovo. Man bliver hårdnakket ved ikke at nævne voldsmænd og voldsofre, at anse kosovoalbanernes og Milosevics styre som værende på samme niveau, at have den holdning, at der bør findes et kompromis, når man udmærket ved, at blokeringen fortrinsvis kommer fra Beograd, når man ved og bør huske på, at der er tusindvis af døde og hundredevis af flygtninge i Kosovo, og at denne tragedie helt sikkert ikke er indledt af de såkaldte ekstremister fra Kosovo, men planlagt af Milosevic, som både politiske og juridiske rapporter har bevist.
Man kan håbe, at det lykkes at opnå en aftale, og at De vil være i stand til at sætte den i værk. Man kan have store tvivl, når man ved, at så længe denne hr. Milosevic befinder sig i Beograd, vil indbyggerne i Kosovo ikke opnå fred. Men der vil heller ikke være demokrati for serberne. Vi står i dag over for trusler om ustabilitet, som man så i sidste uge i Bosnien. Det, som De meget kunstfærdigt har opbygget, med meget tålmodighed og fantasi, bygger derfor ikke på noget reelt princip om demokrati og retsstat. Derimod styrker det i sidste ende udelukkende denne tyran fra Beograd, der har forårsaget massakrer i Bosnien, og som fra Beograd har forårsaget massakrer i Kosovo, og som vil fortsætte med at gøre det, for hans magt er baseret på massakrer, på benægtelse af demokratiet, på benægtelse af retsstaten. Jeg gør mig ingen illusioner, men det er nødvendigt, at Rådet ved hjælp af en fælles europæisk politik trodser dette problem med demokrati i Beograd og efterfølgende naturligvis også i Kosovo.

Titley
Hr. formand, jeg vil gerne takke rådsformanden for hans udtalelse. Men jeg må sige, at jeg ikke kan tilslutte mig fru Packs negative opfattelse af, hvad der er opnået indtil nu. Jeg mener, at der er sket betydelige fremskridt. Men jeg erkender det, hun siger, nemlig at indtil vi får en endelig aftale, har vi faktisk ikke noget. Derfor bliver begivenhederne i den næste uges tid af afgørende betydning. Vi skal have en aftale.
Jeg er ikke så bekymret, som fru Pack og andre talere har været, over, at aftalen er blevet forsinket. Det, vi må prøve at få ud af disse forhandlinger, er helt klart en aftale, der virker, og som kan gennemtvinges. Prisen for det er nogle få ugers forsinkelse. Efter alt hvad der er foregået, er det nok en pris, det er værd at betale. Men vi må holde os til principperne her: For det første må vi holde kontaktgruppen sammen og i gang. Vi må sikre os, at der er fuld solidaritet mellem EU's medlemsstater - enhver svækkelse fra en medlemsstats side vil underminere presset for en endelig aftale. Vi må igen erkende, at det, vi taler om, er autonomi for Kosovo, samtidig med at vi respekterer Forbundsrepublikken Jugoslaviens territoriale integritet. Vi må også gøre det klart, at vi ikke vil tolerere krigsforbrydelser og andre kriminelle handlinger, og at det er vores klare hensigt at retsforfølge kriminelle, så snart der er en aftale. Vi er ikke parate til at lade folk slippe af sted med noget af det, der er foregået tidligere. Det er stadig meget nødvendigt at få dette budskab klart igennem i relation til Bosnien.
Jeg må i modsætning til i det mindste én af de tidligere talere sige, at jeg ikke tror, denne aftale kan virke uden en militær tilstedeværelse. Vi må alle erkende, at Forbundsrepublikken Jugoslavien ikke bryder sig om at have fremmede tropper på sit territorium, men ikke desto mindre vil det ikke virke uden en militær tilstedeværelse. Men vi må ikke sætte én eneste soldat ind, før vi er sikre på, at vi har en fredsaftale. Vi må ikke sætte europæeres liv eller amerikanske troppers liv på spil uden en sådan aftale.
På samme måde må Fællesskabet ikke være parat til at give én eneste penny ud til genopbygning, før vi er sikre på, at vi har en aftale. Når det er klart, at vi har en aftale, bør vi presse meget hårdt på for at genopbygge Kosovo og i særdeleshed tage os af spørgsmålet om flygtninge og fordrevne. Hvis vi virkelig ønsker fred, må Den Europæiske Union være meget aktiv, når der først er en aftale. Men vi må have en aftale først.

von Habsburg
Hr. formand, jeg vil først og fremmest sige, at jeg er enig med min ven Dupuis. Problemet er i virkeligheden Milosevics personlighed, ligesom Saddam Hussein er problemet i Iran. Til at slutte fred behøver man to, til at føre krig er én nok. Det bør vi ikke glemme.
For os betyder det to ting. For det første behøver vi troværdighed på vores side, og vi skal bevise vores troværdighed, når vi taler om demokrati. Demokrati i det internationale liv er nu engang den folkeslagenes selvbestemmelsesret, som man meget gerne taler om, men når man først har vundet en krig, så glemmer man det. Dette har igen og igen virket som en forbandelse over menneskeheden.
For det andet må man ikke nære illusioner, og på det punkt er jeg enig med hr. Titley. Uden militær tilstedeværelse opnås der ikke fredelige tilstande her. Den er absolut nødvendig. Den skal ikke strækkes ud i det uendelige, men den skal være der, den skal være mærkbar, og den skal i praksis sørge for, at det, der bliver skrevet under på, eller som bliver lovet, også bliver overholdt. Vi vil jo overhovedet ikke lukke det serbiske folk ude, serbere er også europæere, og de vil også engang få ret til at være medlem af Europa, men det kan kun ske under et virkelig civiliseret styre og ikke under et totalitært diktatur, som Milosevics system er.
Bifald

Wiersma
Hr. formand, vi må fastslå, at spændingen i Kosovo er steget i de forløbne dage. Det er blevet et politisk drama, og om få dage begynder den nye fase i forhandlingsprocessen. Hvordan skal det gå med Rambouillet-aftalen? Det er det spørgsmål, som naturligvis holder alle i Parlamentet og andre steder beskæftiget. Det internationale ur tikker videre, og hvem af de to parter vil først være indforstået med Rambouillet-aftalen? Hvilke sanktioner vil der blive iværksat over for dem, der nægter at skrive under? Det er de vigtigste spørgsmål i den situation, som vi befinder os i.
Det ser ud til, at kosovoalbanerne er tæt på at acceptere aftalen, men Milosevic holder stadigvæk fast ved sin suverænitet. Kan han give udenlandske soldater adgang til sin føderale republik? Serbernes tilstedeværelse i Kosovo er steget, og det er også et punkt, der giver anledning til bekymring. Hvilken situation forsøger Milosevic herved at skabe? Det er spørgsmål, som skal besvares i de kommende dage.
Jeg kan kun håbe, at parterne indretter sig efter Rambouillet-aftalen. Den indeholder elementer for en løsning på længere sigt, selvom ingen vil være tilfreds med alle aspekter. Men det skader ikke nogen i den region at lære at omgås med kompromiser. Det har altid været min gruppes holdning i denne konflikt. Ensidige løsninger har ensidige følger og er derfor ikke rigtige løsninger. Men A'et fra Rambouillet skal følges op af B, der omfatter international militær tilstedeværelse. Det betyder i hvert fald en tilstedeværelse på længere sigt. Hvordan skal vi organisere det? Det er mindst lige så interessant som spørgsmålet om, hvornår Rambouillet afsluttes. Hvilken rolle skal EU spille?
Jeg mener, at vi skal benytte lejligheden til at føre en diskussion om, hvordan vi giver Amsterdam-traktaten indhold, og hvordan EU i fremtiden skal agere i den slags sager. Det kræver enighed i EU. Jeg håber også, at den opretholdes i den kommende tid, for uden enighed er vi ikke i stand til at spille en væsentlig rolle i dette område.
Vi skal også være villige til at handle militært for at aftvinge Rambouillet-aftalen, hvis serberne fortsat afviser den. I den sidste ende skal en politisk løsning dog foretrækkes frem for en militær løsning.

Bianco
Hr. formand, vi håber også, at man når frem til Rambouillet-aftalerne, og at man skriver under på de møder, som på den ene eller den anden måde burde føre til fred i Kosovo. Desværre er der dog ikke nogle særligt gode tegn på dette, ikke bare når man tænker på de styrker, som den serbiske regering er ved at placere rundt om Kosovo, men også hvad angår en episode, der er ret foruroligende, nemlig arrestmandatet mod visse repræsentanter for UCK, hvoraf de tre har været forhandlere i Rambouillet. Det er klart, at vi ikke bare kan komme med et håb, men at vi også skal komme med en hensigtsmæssig politik, der nødvendiggør traktatens underskrivelse, som ikke kan udsættes på ubestemt tid. Jeg er ikke enig med hr. Titley, som mener, at det er nødvendigt at nå målsætningen, også uden nogle kortere frister. Lange frister medfører nemlig flere døde og samt en yderligere forværring af situationen, og det er derfor nødvendigt, at man på nuværende tidspunkt indgår en meget kraftig aftale, så målsætningen om fred nås.
Et af de spørgsmål, der skal tages op, er nødvendigheden af, at kontaktgruppen og dens medlemmer taler med kun én stemme, at der ikke opstår nogen forskelle, og at der er stærk enighed mellem Den Europæiske Union og USA. Det er ikke acceptabelt, at man bevæger sig på forskellige niveauer, for i mellemtiden fortsætter Milosevic sin politik, som går ud på at trække tingene ud for at forsøge at undgå regnskabets time og for netop at undgå, at man når frem til en ordentlig konklusion. Denne kendsgerning skal desuden også ledsages af et bredere syn på Balkan-spørgsmålet, hr. formand. Det er utænkeligt kun at tage dette emne op ved at sørge for, at der skrives under på en aftale. Der skal langt om længe også iværksættes en mere overordnet plan, der kan skabe fred på Balkan, og der skal langt om længe afholdes en konference. Og jeg tror, at Rådet, som Tyskland er formand for, vil kunne gå i gang med at lade disse retningslinjer tage form.

Stenzel
Hr. formand, fredsprocessen i Rambouillet skal støttes af en enkel grund. Vi har ikke noget bedre! Alligevel må man konstatere, at det ikke er lykkedes at finde cirklens kvadratur. Milosevic afviser nu som før en militær interventionsstyrke i Kosovo, og UCK nægter at lade sig afvæbne og stille sig tilfreds med et selvstyre. Kosovobefolkningens svaghed som følge af dens politiske splittelse er Milosevics styrke. Man kan ikke undgå at få det indtryk, at begge sider kun har benyttet pausen i forhandlingerne til at opruste til den kommende forårsoffensiv.
Den politiske aktivitet både fra det europæiske rådsformandskabs og fra USA's side ændrer intet herved. Her viser sig som så ofte før på Balkan endnu en gang det såkaldte internationale samfunds svaghed. Ganske vist opretholdes NATO's angrebsordre nu som før, men troværdigheden af den eneste intakte vestlige militæralliance har lidt skade i Kosovo, ikke kun på grund af den jalousi mellem USA og Frankrig, som igen og igen kommer for dagen, men først og fremmest på grund af de europæiske partneres tøven med at indlade sig på et årelangt omkostningsintensivt militært engagement. Man kan kun til stadighed tage denne manglende politiske vilje til efterretning og appellere til europæerne om endelig at bekvemme sig til det, man kalder en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.

Sarlis
Hr. formand, jeg vil tilslutte mig de øvrige talere og understrege, at grundforudsætningen for, at der kan findes en fornuftig løsning på Kosovo-problemet, er, at EU-landene står sammen. Det vigtigste er, at man når frem til en aftale. Her er jeg enig med hr. Titley. Den eneste måde, der kan garantere, at en militær tilstedeværelse giver positive resultater, er en aftale, der sikrer Balkans grænsemæssige suverænitet, et krav, som kommer fra alle Balkanlande, Bulgarien, Albanien, Grækenland og Rumænien, og en konkret aftale, der løser områdets selvstændighedsproblemer.
Jeg må gøre opmærksom på, at området netop nu mindes fortiden. I dag er der i Grækenland franskmænd, englændere, tyskere og spaniere, der besøger kirkegårde, hvor englændere, franskmænd, tyskere, bulgarere og serbere fra første verdenskrig ligger begravet. Derfor vil jeg gerne understrege, hvor nødvendigt det er, at man når frem til en aftale, der som sagt skal sikre de nuværende grænser. Når aftalen er på plads, vil de militærtropper, der lige nu samles i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, kunne spille en særdeles konstruktiv rolle.
Kosovo-situationen er ikke en ny Irak-situation for Europas vedkommende. Og selvom vi glæder os over amerikanernes tilstedeværelse, må jeg alligevel sige, at dette er en sag, der udelukkende vedrører Den Europæiske Union, og derfor er det så nødvendigt, at alle EU-landene står sammen om aktiviteterne og håndteringen af dette spørgsmål.

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag i henhold til forretningsordenens artikel 37, stk. 2.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
Mødet udsat kl. 11.55 og genoptaget kl. 12.00

Afstemning
Moreau
Hr. formand, kære kolleger, på vegne af GUE/NGL-gruppen anmoder jeg om henvisning til fornyet udvalgsbehandling for betænkningerne af hr. Sarlis og hr. Swoboda under henvisning til artikel 129. Disse to betænkninger pålægger Parlamentet et stort ansvar: ansvaret for at fremme liberaliseringen af den internationale jernbanetransport af varer.
De direktiver, der er udarbejdet af Kommissionen, og som disse betænkninger henviser til, begrænser sig til tekniske bestemmelser og anbefaler ikke denne løsning. I Rådet er medlemsstaternes regeringer delt i dette spørgsmål. Jernbanearbejderne og deres fagforeninger samt Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation har givet udtryk for deres modstand ved en europæisk handlings- og strejkedag og under møder med begge ordførere.
Derfor anmoder jeg Parlamentet om ikke at gå i denne retning og anbefaler i stedet at henvise de to betænkninger til fornyet udvalgsbehandling.

Swoboda
Hr. formand, jeg kan som ordfører og talsmand afvise dette. Jeg vil gerne entydigt fastslå følgende: For det første er fragttransporten via jernbane i årevis gået tilbage, i årevis har der været stadigt mindre beskæftigelse. Derfor er det absolut nødvendigt og på tide at gå i gang med reformer af den europæiske jernbanedrift. Det er idéen med betænkningerne af kollega Sarlis og mig.
For det andet har Kommissionen i går desværre afvist adskillige af vores punkter. Derfor er det også på tide klart at redegøre for vores holdning over for Kommissionen. Det er ikke en holdning, der går ud på en ubegrænset, udifferentieret liberalisering, men det er en holdning, som tilstræber en fornuftig europæisering af jernbanedriften. Det skal vi opnå, og derfor beder jeg virkelig om, at der stemmes om det i dag. Vi har diskuteret det længe i udvalget, og den eneste stemme imod kom fra fru Moreau. Derfor er det vigtigt at stemme i dag.
Bifald

Lienemann
Hr. formand, jeg støtter fru Moreaus forslag.
Amsterdam-traktaten angiver konceptet for de almindelige tjenesteydelser. På et område som jernbanetransport ser man tydeligt, at dette koncept naturligvis må gælde ved en liberalisering af jernbanetransporten. Men vi har i øjeblikket ingen direktivramme, der definerer de almindelige tjenesteydelser.
Det forekommer os umuligt at iværksætte en liberalisering eller en åbning for konkurrencen inden for denne nøglesektor, hvor, som fru Moreau sagde, arbejderne er meget motiveret af deres beskæftigelse, men også ud af almen interesse.
Jeg synes, det er for tidligt at drøfte dette emne, så længe vi ikke har en direktiveramme for de almindelige tjenesteydelser. I lighed med fru Moreau anmoder jeg om henvisning til fornyet udvalgsbehandling.

Sarlis
Hr. formand, jeg må straks gøre opmærksom på, at jeg er imod en henvisning til fornyet udvalgsbehandling. Parlamentet er nødt til at stemme om de to betænkninger i dag. Der er et stort, enigt flertal blandt alle Parlamentets fløje, som mener, at man nu må tage spørgsmålet om en gradvis liberalisering af jernbanetransporten op. Som sagt drejer det sig på nuværende tidspunkt kun om liberalisering af godstransporten. Vi har drøftet dette spørgsmål i Parlamentet siden januar 1998. Dengang vedtog vi en særlig beslutning, hvor vi sagde, at vi vil foretage en gradvis liberalisering. Og i Transportudvalget er vi med stort flertal, for ikke at sige enstemmighed, nået frem til de konklusioner, som vi nu fremlægger for Parlamentet.
Jeg må desuden gøre opmærksom på, at der siden 1970 har eksisteret et fællesskabsdirektiv, der foreskriver delvis liberalisering. Det er nu 27 år gammelt, og der er intet sket, hvorimod både søtransport, lufttransport og vejtransport er liberaliseret. Så lad os nu tage fat og vise Rådet og Kommissionen, hvordan det skal gøres!
Bifald
(Fornyet udvalgsbehandling forkastedes)
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Souchet
Kommissionens betænkning (KOM 98-0326) gør det muligt at analysere de gældende eller planlagte foranstaltninger til gennemførelse af konklusionerne fra midtvejsministerkonferencen i Bergen den 13.-14. marts 1997 om integration af fiskeriet og miljøet. Anvendelsesområdet var begrænset til Nordsøen.
Nordsøen er et højproduktivt system i forhold til Atlanterhavet. Den samlede biomasse for alle fiskearter, der findes i Nordsøen, er vurderet til ca. 10 millioner t. Den årlige landing af fiskefangster er på ca. 2, 5 millioner t. Det vurderes, at omtrent den samme mængde fisk bliver spist hvert år af de vigtigste typer rovfisk.
Ud fra et erhvervsmæssigt synspunkt består de vigtigste landinger af følgende arter: tobis (38 %), sild (13 %), sperling (10 %), søtunge, kuller, sej, hvilling (8 %), brisling (7 %), hestemakrel (4 %) og rødspætter (3 %).
På konferencen om Nordsøen, der fandt sted i Bergen, blev der fastlagt ni præferenceområder: genopbygning og vedligeholdelse af avlsdyrernes biomasse, nedsættelse af fiskerflådens kapacitet og/eller den anvendte fangstmetode, beskyttelse af unge fisk, skaldyr og bløddyr, beskyttelse af arterne og deres yngleområder, beskyttelse mod andre aktiviteter end fiskeri, kontrol og iværksættelse af videnskabelige, teknologiske og økonomiske konsekvenser, oplysning, deltagelse og yderligere integration af fiskeområderne og miljøpolitikkerne.
Disse konklusioners anvendelsesområde er altså meget vidtstrakte og kan have konsekvenser for alle de europæiske fiskere i de tilfælde, hvor konklusionerne påvirker dele af den fælles fiskeripolitik, som den samlede tilladte fangstmængde, kvoter, nedsættelse af fiskerflådens kapacitet, maskestørrelsen i nettene og tekniske fiskeforanstaltninger.
Alle de berørte lande er medlemmer af Den Europæiske Union med undtagelse af Norge. Det er derfor nødvendigt at bevare et tæt samarbejde med Norge for at undgå vedtagelsen af modsatrettede foranstaltninger, som vil kunne føre til konkurrenceforvridninger.
Vi vedtog under den forrige mødeperiode en initiativbetænkning om regionaliseringen af den fælles fiskeripolitik, hvor der efter vores mening er indføjet visse kritisable begreber. I stedet for at betragte Nordsøen som en regional enhed produktionsmæssigt har man anvendt princippet om en regionalisering baseret på territoriale administrative regioner. Betænkningen, som vi drøfter i dag om Bergen-konferencen, viser tydeligt, at Den Europæiske Unions holdning er urealistisk, især hvis man udvider 12-milezonen til 24 mil. Denne bestemmelse blev til min store overraskelse vedtaget af nogle franske parlamentsmedlemmer, selvom den vil medføre, at visse vigtige fiskeriområder, der i dag er åbne, vil blive lukket.
Betænkning af Piecyk (A4-0074/99)

Novo
Hr. formand, det er en kendt sag, at gennemførelsen af de projekter, der indgår i det transeuropæiske transportnet, næsten befinder sig på et nulpunkt, idet der i politisk vilje mangler det, der findes til overflod i hensigts- og lejlighedstalerne. Vi støtter derfor ordførerens ændringsforslag, som forkaster Kommissionens idé om ændringer og tilpasninger af retningslinjerne gennem udarbejdelse af nye hvidbøger.
Derimod synes vi, at det er direkte uacceptabelt, at man foreslår, at de søhavne, der kan komme i betragtning som forbindelsespunkter for udviklingen af intermodal transport, kun skal være dem, der har en samlet årlig trafikmængde på mindst 1, 5 millioner t fragt. Vi stemmer imod dette ændringsforslag, der vil dømme søhavne i bl.a. Portugal til isolation, fordi de på den måde ikke vil være i stand til at opnå den finansiering, der skal til, så de kan skabe intermodale systemer og etablere tilfredsstillende forbindelser til de vigtigste transportnet, og fordi de på den måde heller ikke vil kunne udvikle sig på lige fod med andre.
Når det foreslås at udstrække disse kriterier også til søhavnene i de fjernest liggende regioner, bliver det imidlertid dobbelt uacceptabelt, og det vil f.eks. berøre søhavnen i Ponta Delgada.

Deprez
En effektiv iværksættelse af enhedsmarkedet giver anledning til en stadig stigende mobilitet, navnlig inden for transport af personer og varer. Kravene til en bæredygtig udvikling og Den Europæiske Unions internationale forpligtelser gør det bydende nødvendigt med en reduktion i produktionen af CO2 og andre drivhusgasser. Denne dobbelte nødvendighed kræver et integreret europæisk transportnetværk, der inkluderer en intermodal dimension, der kan udvikles.
Hvis man tager det stadig stigende antal flaskehalse, der forgifter vores byer mere og mere, i betragtning, gør denne indgangsvinkel det muligt med tiden at spare væsentlige beløb, ikke kun angående de miljømæssige omkostninger, men også økonomisk.
Jeg er enig med ordføreren i, at det er meget fornuftigt, at Kommissionen foreslår at tilføje flod- og kanalhavnene og de intermodale terminale til søhavnene, når de fungerer som forbindelsespunkter og omladningspunkter i det transeuropæiske net for kombineret transport.
Jeg er ligeledes fuldstændig enig i, at den strækning, der skal foregå på motorvej eller landevej ved begyndelsen eller afslutningen af transporten af varer eller personer, skal være så kort som mulig.
Jeg synes også, det er godt af hensyn til klarhed og sammenhæng, at Parlamentet fastholder sin holdning om, at fællesskabsstøtten til RTE-T skal bevilges til opbygning af infrastruktur i havneområderne og ikke må udvides til at omfatte overstrukturelle investeringer. Disse kan derimod ansøge om støtte fra Samhørighedsfonden og strukturfondene.

Girão Pereira
Jeg har stemt for Piecyk-betænkningen på grund af dens fortjenstfulde klarlægning af de intermodale forbindelser inden for Europa, men især på grund af ændringsforslag 13, der omhandler Spaniens intermodale forbindelser til Portugal.
Jeg mener, at det er særdeles hensigtsmæssigt at ændre projekt nr. 8 fra Essen, motorvejen Lissabon-Valladolid, så det affattes, således som fremgår af ændringsforslaget. På denne måde kommer det også til at omfatte jernbane- og havneinfrastruktur i Midt- og Nordportugal samt det vejnet, der er under bygning eller allerede er bygget, som IP5, men som mangler en hurtig omformning til motorvej, således som også nævnt i bilaget.

Killilea
Målet med denne betænkning er at klarlægge situationen for ydre og indre havne og lufthavne inden for rammerne af de transeuropæiske transportnetværks funktion. Hvis det indre marked skal virke effektivt og sikre, at alle regioner inden for EU kan konkurrere på lige vilkår, må alle EU's regeringer prioritere en færdiggørelse af det transeuropæiske transportnetværk højt.
Men det er klart, at midler fra Fællesskabet ikke er tilstrækkelige i forhold til behovene og udfordringerne ved en færdiggørelse af de transeuropæiske transportnetværk trods den gavnlige virkning, som sådanne investeringer har på udviklingen af lokale og nationale økonomier. Det er klart, at udviklingen af sådanne netværk både vil skabe flere arbejdspladser og få infrastrukturprojekter på plads, der kan forbedre særlige regionale økonomiers konkurrencedygtighed og produktivitet.
Kommissionen bestilte en rapport om, hvorvidt man skulle give partnerskab mellem det offentlige og det private en rolle i udviklingen af de transeuropæiske transportnetværkprojekter inden for Den Europæiske Union, som Maastricht-traktaten lægger op til. Denne rapport konkluderede, at partnerskaber mellem det offentlige og det private ville være en integrerende del af en sådan udvikling. Kommissionen har nu med rette opfordret medlemsstaterne til at udpege særlige projekter, som vil passe til denne tilgang med partnerskab mellem det offentlige og det private. Medlemsstaterne indbydes til så snart som muligt at inddrage den private sektor i udviklingen af sådanne infrastrukturprojekter.
Set i et irsk perspektiv glæder jeg mig mere generelt over den irske regerings initiativ, som har forsøgt at give private firmaer mulighed for at finansiere større offentlige projekter som et led i partnerskabsordningen inden for den irske økonomi. Vi må være realistiske, når det gælder status for de europæiske strukturfondes udbetalinger til Irland efter afslutningen af den næste fællesskabsstøtteramme. I år 2006 vil Irland kun modtage 20 % af de nuværende bevillinger fra EU's strukturfonde. Den irske regering må tænke på fornyelser og aktivt arbejde på at udtænke nye måder, hvorpå man kan kompensere for reduktionen af bevillinger fra EU's regional- og samhørighedsfonde.
Jeg glæder mig over den mulighed, som den private sektor får for at spille en væsentlig rolle, når det gælder at finde ud af, hvordan initiativer til offentlige projekter og programmer, der tidligere er blevet finansieret af bevillinger fra EU, i fremtiden bedst kan finansieres af den private sektor.
Hr. Neil Kinnock har allerede noteret sig den rolle, som den private sektor kan spille inden for transporten. Repræsentanter for irsk og europæisk erhvervsliv fra de økonomiske og sociale sektorer, der vil komme til at mangle penge fra EU's strukturfonde, bør benytte de lejligheder, de får, til at se, hvordan de lettest kan indgå i partnerskaber med staten for at udvikle deres respektive regioner.

Le Rachinel
I Frankrig er kendsgerningerne hårde: Havnene bliver mindre konkurrencedygtige, skibsværfterne lukker, og flåderne beskæftiger færre og færre mennesker.
Min kollega Piecyk har i sin synsvinkel glemt, at en havn kun kan eksistere i et omfattende maritimt netværk. Men disse tre aktiviteter er lidt efter lidt blevet skilt fra hinanden for at dø en stille død. Lad os som eksempel tage den selvstændige havn i Le Havre. Blomsten af fransk skibsindustri. De flotteste skibe blev bygget her, f.eks. France og Club Med 2 - flotte femmastede, computerstyrede krydstogtsskibe, 134 m lange og 2.000 m² sejl - men også havundersøgelsesskibe, kabelskibe, færger og især passagerskibe.
Men nu er alt dette forbi. Byen, der oplevede 30 år med kommunistiske bestemmelser og fagforeningsvælde, mistede med salget af passagerskibet France i 1979 havnen, der lukkede to år efter. Den 9. november sidste år afgjorde Kommissionen, at genopbygning og hjælpen på FRF 1, 8 milliarder fra den franske stat til fabrikkerne og værfterne i Le Havre var ulovlig i henhold til konkurrencereglerne. De eventuelle begunstigede måtte altså overtage denne tilbagebetaling, som med andre ord ikke havde fundet sted!
Bruxelles har altså efter at have ødelagt vores landbrug og vores landmænd, vores offenlige tjenesteydelser, vores tekstilindustri, vores miner og kulminedrift, vores handelsflåde kastet sig over vores havne og værftsindustri! Bruxelles forbyder al statslig hjælp og støtte, der har til formål at genoplive en virksomhed. Bruxelles tvinger de eventuelt begunstigede i en virksomhed, der har modtaget støtte, til at tilbagebetale de modtagne offentlige midler. Bruxelles prisgiver vores havne og skibsværfter til en konkurrence med billig arbejdskraft. Målet er nået, dødskampen begyndt, døden nær!
Det kan vi ikke acceptere. Det er grunden til, at Front National foreslår en grundlæggende reform af sektoren. En skattereform for skibsredere og investeringer i havneområdernes infrastruktur. Det er nødvendigt at fremme investeringerne i havnene, enten ved direkte støttte eller ved let adgang til beskæftigelse. Det er nødvendigt at bevare den industrielle knowhow hos vores meget kvalificerede arbejder. Det er nødvendigt at genindføre fællesskabspræferencen i beskæftigelsen, i bygningen og reparationen af de skibe, der sejler under nationalt flag - som USA har gjort det længe - og man må straffe de skibsværfter, der ikke respekterer disse præferenceregler med kompenserende skatter. Bruxelles vil med frihandel og liberalisering drukne vores sømænd, udslette vores arbejdere og sænke vores havne. Det må vi gå imod!

Souchet
Udviklingen af det transeuropæiske transportnetværk, som det er anført i direktiv 1692/96/EF, har til formål at gennemføre et integreret og multimodalt infrastrukturnetværk. Det drejer sig ligeledes her om et vigtigt samarbejdsområde for medlemslandene i Den Europæiske Union.
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa har naturligvis stemt for betænkningen af Piecyk, men vi undrer os over procedurernes varighed: Har Transportudvalget ikke haft dokumentet siden 4. marts 1998?
Det er under alle omstændigheder nødvendigt for at forbedre virksomhedernes produktivitet og for at gøre visse regioner i Den Europæiske Unions medlemslande selvstændige så hurtigt som muligt at iværksætte effektive, fleksible og billige logistikstrukturer. Vi kan derfor kun beklage de forsinkelser, der er opstået inden for Den Europæiske Union, på dette betydningsfulde område for vores regioners økonomiske aktivitet.
Kommissionens forslag forekommer os interessante, både hvad angår strukturen og den vedtagne holdning.
Med hensyn til strukturen er det fornuftigt at tilføje flod- og kanalhavnene og de intermodale terminaler til søhavnene, eftersom der eksisterer en tæt sammenhæng mellem søhavnene og de forbindelsespunkter, der befinder sig inde i landet, hvilket på denne måde gør det muligt at udvikle den intermodale transport.
Med hensyn til den holdning, som Kommissionen har vedtaget, synes det nødvendigt, alt imens subsidiaritetsprincippet naturligvis respekteres, at integrere forbindelsespunkterne på en bedre måde ved i retningslinjerne at angive specifikke referencer til forbindelsespunkterne, ved at identificere dem og ved at fastsætte nye eller revurderede specifikationer for projekter af almen interesse.
Betænkning af Sarlis (A4-0058/99)

Novo
Hr. formand, vi har stemt imod en betænkning, der stiller Europa-Parlamentet over for en liberalisering af jernbanerne, der, som det er sket med de britiske, kan få alvorlige sociale og økonomiske følger for de europæiske jernbaner. Betænkningen behandler kun liberalisering af den internationale varetransport, men retningslinjerne bliver helt sikkert de samme, når det kommer til at dreje sig om liberalisering af persontransporten, både på nationalt og internationalt plan.
Der åbnes mulighed for, at en hvilken som helst virksomhed, person eller gruppe, der ikke behøver at have erfaring eller forbindelse med jernbanesektoren, kan udøve forretningsmæssig aktivitet på dette område, og dét lige meget hvilket land vedkommende er fra, eller i hvilken medlemsstat der ansøges. Det drejer sig altså om forretningsmæssig aktivitet med brug af infrastruktur, der er opbygget for offentlige midler, og med adgang til jernbanedriftens overskudsgivende del, mens størsteparten af de omkostninger, der er forbundet med vedligeholdelsen, altså den del, der ikke kan give overskud, forbliver i den offentlige sektor.
I stedet for investere i muligheden for kvalitativt at forbedre de ydelser, der leveres af en bestemmende offentlig tjeneste i de forskellige lande, og hvis rolle i de nationale og internationale trafikforbindelser har været og burde blive ved med at være central, i stedet for at gøre jernbanedriften til en virkelig serviceydelse for befolkningen ved at gøre den moderne og effektiv, i stedet for drage nytte af de meget positive erfaringer, der er gjort i samarbejdet mellem offentlige tjenester, i stedet for at forbedre konkurrencebetingelserne i forhold til andre transportformer, vælger man en uacceptabel liberalisering med forudsigeligt dystre følger for denne sektor.

Bébéar
Som tillæg til de juridiske procedurer med ophævelse af grænserne og fri bevægelighed for varer og personer vedtog vi i januar 1998 Kommissionens hvidbog om jernbanetransport i Den Europæiske Union.
En række bæredygtige idéer blev udviklet i denne hvidbog. Det drejede sig altså om at iværksætte en ambitiøs kvalitetspolitik for de nationale selskaber, der ofte havde meget gæld.
Et år senere fremsatte vi endnu en gang de samme ønsker: liberalisering på jernbaneområdet i Den Europæiske Union til international godstransport, derefter fremover til national varebefordring og til international personbefordring. Det går meget langsomt med gennemførelsen af den gradvise udvidelse, som vi ønsker. Mere end nogensinde er en fornyelse nødvendig. I øjeblikket kan den kun finde sted ved en udvidelse af markedsforordninger til dette vitale økonomiske område.
Der er store problemer med at få vores netværk tilpasset europæisk standard. Forbindelsen mellem de eksisterende netværk skaber både materielle og juridiske problemer. Det er ikke muligt at udvide de store akser, og den fri adgang til infrastrukturerne for jernbanerne er ikke altid fuldt indarbejdet i virkeligheden.
De nationale selskaber har som de respektive regeringer mange vanskeligheder med at skelne mellem forvaltningen af transportinfrastrukturerne og udnyttelsen af jernbanerne.
Vi har derfor altid behov for at fastsætte nye foranstaltninger og at definere nye supplerende retningslinjer til de gældende bestemmelser. Efter min mening er det mest nødvendigt først og fremmest med en mere fleksibel forvaltning, der er tilpasset kunderne bedre og en åben konkurrence i et frit marked.
Jeg bifalder derfor denne nye betænkning fra Sarlis, fordi jeg ikke kan forestille mig, at kun vejnettet råder over moderne og konkurrencedygtige infrastrukturer. Jernbanen har en grundlæggende rolle at spille, navnlig lige før udvidelsen.

Bernardini
Efter hvidbogen med titlen: »En strategi for et effektivt og moderne jernbanesystem i EU« foreslår Kommissionen os en »infrastrukturpakke«, det vil sige en samlet pakke, der gør det muligt at ændre de eksisterende direktiver. Med hvilket formål? Hovedsageligt for at få mulighed for at splitte markedet for jernbaner og således fremskynde liberaliseringen af godstransporten.
Dette kan vi ikke acceptere under de nuværende omstændigheder. Hvorfor ønsker man for enhver pris at omdefinere direktiv 91/440 endda uden at acceptere, at det vurderes? Man skal huske på, at denne sektor mistede 500.000 arbejdspladser mellem 1985 og 1995. Hvordan kan vi tro på, at Kommissionens forslag om liberalisering vil være et effektivt middel til jernbanesektoren? Vi er ikke hårde modstandere af idéen om liberalisering, når den er velovervejet og gennemtænkt. Men i dette tilfælde drejer det sig om at slå til lyd for en blind konkurrence og om at åbne sporerne for andre selskaber end jernbaneselskaberne. Hvad bliver der af sikkerheden for forbrugerne? Hvordan skal kompetencefordelingen være mellem de nye selskaber og jernbaneselskaberne?
Jernbanerne har brug for et frisk pust. Vi må fremme det allerede eksisterende, nemlig samarbejdet mellem de nationale netværk. Kommissionen giver, med støtte i de betænkninger, der bliver fremlagt for os, carte blanche til et sammenbrud i denne sektor. Det kan vi ikke acceptere.

Caudron
Vores drøftelser i går om liberalisering af jernbaner var meget vigtige. Uden at fornægte det betydningsfulde arbejde som Pavlos Sarlis og Hannes Swoboda har udført, er jeg kraftigt imod Kommissionens planer om at indføre et ensartet frit system på baneområdet.
Det er ikke vores opgave at drage tvivl om englændernes tvungne skridt mod en fuldstændig decentralisering af deres jernbanenetværk, men det er nødvendigt at konstatere, at dette skridt har været en åbenlys fiasko, både for forbrugerne og de erhvervsdrivende. For forbrugernes vedkommende har denne privatisering ikke medført de forventede forbedringer. For de erhvervsdrivendes vedkommende, efter der er kommet flere erhvervsdrivende, oplever de endnu en gang en koncentration i hænderne på et eneste selskab.
Hvis jeg accepterer, at visse tjenesteydelser ikke kan betragtes som hørende under den eneste offentlige sektor, mener jeg, at i tilfældet med jernbanetransport, er det kun denne, der kan påtage sig de omkostninger, som denne aktivitet medfører, og som berører en stor del af vores medborgere, hvilket er en følge af egnsudviklingen, og som har adskillige konsekvenser for miljøet. Og jeg mener, at inden for godstransport og særligt for visse skrøbelige varer er den offentlige tjeneste ved dens status og etik den bedst placerede for at garantere en effektiv sikkerhed.
Endelig glemmer de forslag, der er blevet fremsat for os, og som risikerer at ødelægge selve opbygningen af den universelle tjenesteydelser, to kendsgerninger. For det første er det op til staten at sikre investeringerne, hvad infrastruktur angår. Det er altså skatteyderne, der betaler i første omgang. For det andet skal den erhvervsdrivende være rentabel og overskudsgivende for at tilfredsstille sine aktionærer. Det er altså et bedrag at tro, at forbrugeren vil opleve et fald i de gældende priser. Tværtimod betaler forbrugeren ofte anden gang gennem forhøjede priser. Disse argumenter kan måske få nogle til at trække på smilebåndet. Jeg siger, at de ikke bare kan verfes væk med en let håndbevægelse.
Det er grunden til, at jeg har stemt imod disse to betænkninger, og jeg beder Kommissionen om nogle nye og mere realistiske forslag. De improviserede deregulationer må ophøre.

Deprez
Hvis liberaliseringen af jernbanetransporten skal øge jernbanernes andel i transport af personer og varer, er den en naturlig del af idéen om en bæredygtig udvikling og om overholdelsen af Den Europæiske Unions internationale forpligtelser inden for miljøbeskyttelse.
Sammen med ordføreren minder jeg om, at Parlamentets ønske, som den er udtrykt i resolution af 13. januar 1998, kort og godt er den størst mulige liberalisering på området for jernbanetransport, selvom det er ønskeligt, det foregår gradvist.
Det er derfor meget beklageligt, at Kommissionen ikke fremsætter forslag, der går i den retning. Liberaliseringen af jernbanetransporten hviler hovedsageligt på to søjler, som det er vigtigt at få konkretiseret så hurtigt som muligt.
På den ene side handler det om institutionelt at opdele driften af jernbanerne og driften af infrastrukturerne til jernbanerne.
På den anden side må man åbne for lige adgangsvilkår til nationale netværk og give tilladelse til transit for nye virksomheder for at give dem mulighed for at møde konkurrenterne under ligeværdige forhold.
I denne forbindelse går ordførerens ændringsforslag i den rigtige retning og indgår fuldstændigt i den holdning, som Parlamentet har tilkendegivet. Liberaliseringen må naturligvis ikke føre til mindre sikkerhed for passagererne. Tværtimod skal sikkerheden for passagererne være så høj som mulig.
Det er derfor bydende nødvendigt - og her er jeg også enig med ordføreren - at ansvaret for driften og overblikket over sikkerhedssystemet pålægges forvalterne af jernbanernes infrastrukturer.

Donnay
Udfordringerne i forbindelse med udviklingen af det indre marked for jernbanetransport kræver grundig overvejelse. Dagens diskussion er derfor velkommen.
Kravet om en effektiv og moderne jernbanetransport i Europa, navnlig godstransport, er faktisk helt reelt. Denne transportmåde gør det bl.a. muligt at løse vanskelighederne med hensyn til reduktionen af vejtransportens skadelige virkninger.
Men vi må ikke ud af ideologi, jeg tør ikke sige dogmatisme, eller ved overdrivelse fuldstændigt ødelægge jernbanesektoren. Jeg tænker især på planerne om liberalisering af denne sektor, som det er foreslået og ønsket af Kommissionen.
Jeg ved, hvor meget Kommissionen går op i konkurrencens egenskaber. Men i dette tilfælde vil en alt for hurtig udvikling inden for intermodal konkurrence uden tvivl være skadelig for jernbanesektoren som helhed. Dette betyder ikke, at man ikke skal gøre noget, at status quo bliver en løsning. Det er tværtimod godt at forberede jernbanesektoren på dens egen fremtid. Derfor kan en eventuel åbning af markedet ske, men det skal ske gradvist og mellem ligeværdige aktører, der kan aftage de samme mængder.
Således er bestemmelserne for de autoriserede kandidater, som åbner op for reservering af kapaciteter for de små erhvervsdrivende, en trussel for jernbanetransporten. De medfører faktisk en diskrimination mellem aktørerne. Jernbaneselskaberne fortsætter med at påtage sig investeringsomkostninger, og ofte fortidens gæld, alt imens de bliver henvist til rollen som underleverandører i forhold til disse nye mæglere, som kan vælge de mest rentable dele af markedet. Hvis medlemslandene vil give mulighed for reservation af jernbanekapaciteten for andre selskaber end jernbaneselskaberne, må det gøres inden for rammerne af nationallovgivningen. De har ikke behov for tilladelse gennem et direktiv.
Som konklusion vil jeg minde Dem om, at jernbaneselskaberne ikke kun er handelsselskaber, men at de ligeledes udfører en offentlig service, og at de spiller en vigtig rolle i egnsudviklingen.

Fayot
Alle er i dag enige om, at jernbanerne mere end nogensinde er fremtidens fremgangsmåde for transport af personer og varer over korte og længere afstande. Det er derfor, det skal udvikles, moderniseres og tilpasses markedet for at leve op til den meget hårde konkurrence fra vejnettet.
Det er almen viden, at jernbanetransporten og især godstransporten har været i tilbagegang igennem flere år. Derfor har den europæiske politik været at liberalisere jernbanen. Siden starten af 1990 har en række direktiver bidraget hertil. Blandt disse er alle endnu ikke blevet fuldstændig integreret i lovgivningen i alle medlemslandene.
Før vi fortsætter i denne retning, er det nødvendigt med en statusrapport og en vurdering af beslutningerne om liberalisering og intern omorganisering af de offentlige tjenesteydelser.
Men Kommissionen vil fremover gå videre med liberaliseringen og åbne fuldt op for konkurrencen for transport af varer med jernbane, mens liberaliseringen indtil nu har været begrænset til kombineret transport. Ifølge Kommissionen skal logistikvirksomheder ligeledes have adgang til jernbanernes infrastruktur.
Naturligvis skal jernbanen gøres mere konkurrencedygtig over for vejnettet. Dens overlevelse afhænger heraf. Den fuldstændige åbning af jernbanerne for konkurrence risikerer imidlertid at skade denne offenlige tjenesteydelse, uden at det er taget i betragtning, at systemet til opdeling af kapaciteten af jernbaneinfrastrukturen, der er iværksat af direktiver, er bekostelig og bureaukratisk. Forvalteren skal være uafhængig af jernbanevirksomheden, og det hele skal henhøre under et kontrolorgan.
Jeg er derfor enig med ordføreren fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, der konstaterer, at omkostningerne til den supplerende udgift i medlemslandene nemt kan overstige fordelene ved den øgede effektivitet.
Dette er grunden til, at jeg stemmer imod betænkningerne af Sarlis og Swoboda.

Grossetête og Verwaerde
Vi ønsker i dag at udtrykke vores tilfredshed med de to betænkninger, som Udvalget om Transport og Turisme har fremlagt for os, angående direktivet fra 1991 om udvikling af jernbanerne samt direktiverne fra 1995 om jernbaneselskabernes licenser til opdeling af kapaciteten inden for infrastrukturen samt om deres prisfastsættelse og deres anvendelse. De to ordførere fortjener at blive hyldet for det fremragende arbejde, de har udført.
Disse direktiver går i den rigtige retning. Efter at have liberaliseret flytransporten, gas- og elektricitetsmarkedet kan Den Europæiske Union ikke længere ignorere jernbanerne. Jernbanetransport, der er meget brugt i Europa, har i de seneste år været i en alvorlig krise. Efter at forskellige statsindgreb har været forsøgt (nationalisering af jernbaneselskaberne, offentlig statut for personalet, lukkethed i markedet, væsentlige underskud osv.), der viste sig at være katastrofale i samtlige medlemslande, kan fornyelsen på nuværende tidspunkt kun ske ved liberalisering og en tilbagevenden til markedskræfterne. Nogle medlemsstater har reageret hurtigere på dette end andre, og det er nødvendigt at lade sig inspirere af gode erfaringer fra alle medlemslandene i Den Europæiske Union.
De europæiske forbrugere er krævende med hensyn til såvel sikkerhed som kvalitet (forsinkelser, pris, ydelser osv.). Forbrugerne har i de sidste år vendt sig lidt bort fra dette transportmiddel. Det er nu vigtigt at give jernbanerne midlerne til igen at få en stor potentiel kundekreds.
Denne liberalisering skal naturligvis foregå gradvist, hvilket de to ordførere også har nævnt. Jernbanen er fremtidens transportmiddel for transport af passagerer og varer, men det er mere end det. Jernbanen bidrager faktisk til en vigtig del af egnsudviklingen og spiller en yderst vigtig rolle især i landdistrikterne og indlandsområderne. Derudover er jernbanerne og især kombineret varetransport i forbindelse med kampen mod luftforureningen et politisk valg, som vi altid har forsvaret.

Lienemann
Jeg er imod åbningen af konkurrence inden for jernbanetransport og den decentralisering, som Kommissionen og Rådet foreslår.
Amsterdam-traktaten henviser til tjenesteydelser af almen interesse, men i virkeligheden er der ikke noget direktiv, der har angivet rammer for disse eller garanterer logikken i den offentlige service, nemlig på den ene side lige adgang for borgere og områder til infrastrukturer og jernbanens ydelser og på den anden side en tarifmæssig udligning, der garanterer retten til transport og trafik. I mangel af en sådan ramme er en liberalisering, selvom den sker gradvis, farlig. Den vil øge ulighederne mellem regionerne og mellem borgerne i Unionen, ødelægge de offentlige tjenesteydelser, og den vil i de fleste tilfælde også efterfølges af en social tilbagegang for de berørte arbejdere.
De europæiske fagforeninger inden for jernbanetransport har med rette givet deres utilfredshed til kende om dette projekt. Desværre er der på områder, der har oplevet liberaliseringen, sket en reducering i antallet af udbudte tjenesteydelser for brugerne, især der hvor der i forvejen ikke har været mange.
Derfor stemmer jeg imod betænkningerne af Sarlis og Swoboda og de tilhørende direktivforslag.

Lindholm
Der er allerede sket en vis liberalisering af jernbanesektoren. Nogen egentlig evaluering har man derimod ikke foretaget. Vi ved dog, at erfaringerne i mange henseender ikke er specielt positive. Inden man tager yderligere skridt, må man tage hensyn til erfaringerne og de langsigtede konsekvenser af de eksisterende direktiver.

Porto
Selvom man ikke drager konkurrenceprincippet i tvivl, hvad angår private firmaers brug af jernbaneinfrastrukturen, må man realistisk erkende, at der ud over en principiel enighed heri må være attraktive betingelser til stede for en forretningsmæssig udnyttelse af disse tjenester.
En første betingelse er således, at der forefindes en moderne infrastruktur, hvor man kun kan forvente sig lidt eller slet intet i et land, der som mit eget gennem årtier ikke har troet på togtransport, men har befordret en særdeles alvorlig uligevægt til fordel for vejtransporten.
Jernbanerne må herudover ses i snæver forbindelse med andre transportformer, fordi der kun på den måde kan sikres brugerne tilfredsstillende tjenesteydelser og en for alle disse maksimal lønsomhed. Meget relevant og aktuelt er det således helt ubegribeligt, at en ny lufthavn ikke betjenes af en direkte jernbanelinje, men at adgangen for mere end 10 millioner passagerer skal foregå udelukkende pr. vej.
Men væsentligt er ikke kun, om der findes jernbanelinjer, eventuelt moderne, eftersom det er helt afgørende, at der er hyppige forbindelser, hvilket kun lader sig gøre for tog mellem store befolkningscentre med adskillige millioner indbyggere. Hvis dette ikke er tilfældet, hvis der omkring lufthavnen kun er et tyndt befolket opland, havner man uundgåeligt i en ond cirkel, hvor der kun er få tog, fordi efterspørgselen er beskeden (kun eller næsten kun fra lufthavnen), og hvor man i stadig mindre omfang benytter jernbaneforbindelsen, fordi der er så få tog (ingen vil vente en time på et tog efter halvanden times flyvetur ...).

Reding
De tre betænkninger, som der stemmes om på plenarmødet i denne uge, skal skabe forudsætninger for, at jernbanen kan køre ind i det næste årtusinde som et interessant og succesrigt transportmiddel.
Jernbanen er et miljøvenligt og fremtidigt transportsystem for gods og personer, hvis potentiale i dag ikke udnyttes tilstrækkeligt. For at dette potentiale på kort sigt kan udnyttes fuldt ud, skal der nu sættes vidtgående reformer i gang. Vi kommer ikke uden om en delvis liberalisering af jernbanesektoren. Men for det første er liberalisering ikke lig med privatisering, og for det andet skal denne delvise liberalisering indføres trinvist og under hensyntagen til de sociale aspekter. Dermed skabes der forudsætninger for at udvikle jernbanen til et effektivt, pålideligt transportmiddel, der hører fremtiden til - også i Luxembourg, i Europas centrum.
Det Europæiske Folkepartis Gruppe og dens luxembourgske medlemmer vil sikre, at der ikke i jernbanesektoren indføres en »mild«, men en afbalanceret liberalisering, som er tilpasset til målene. Man må ikke nære illusioner. Det drejer sig om jernbanens overlevelse. Der skal handles nu.

Schlechter
Vi har diskuteret tre udkast til en fortsat vej mod en liberaliseret jernbanedrift.
Selvom også jeg mener, at der ikke mere er nogen vej tilbage til tidligere tiders jernbanepolitik, gribes jeg som politiker og fagforeningsmand af en vis angst for fremtiden, når jeg må tage de forskellige argumenter til efterretning, som skal føre til denne udvidede liberalisering.
Her bliver jo adskillige ting slået i stykker, som har udviklet sig gennem hundrede år, og man må jo stille sig det spørgsmål, om Kommissionens politik er den rigtige, når den i alle sine bestræbelser kun ser den rigtige medicin i en liberalisering af den nationale og internationale drift. Det bedste eksempel på, hvor denne politik fører hen, ser man nemlig i jernbanedriften i et højt udviklet land som Tyskland. Rækken af togulykker vil simpelthen ikke stoppe, og det viser sig dér, at det kan blive ganske dyrt at spare på de forkerte steder, og endnu værre, at de personalebesparelser, som tvangsmæssigt gennemføres af jernbaneselskaberne, sker på bekostning af sikkerheden.
Selvom Luxembourg har været et af de lande, der har lidt mest under indskrænkningen af jernbanetransporten, har det holdt fast ved sin jernbane, moderniseret den, givet den en slankekur med hensyn til beskæftigede, som er enestående i Europa, og alligevel har man passet på, at der ikke opstod sociale belastninger. Skal det nu altsammen være forgæves?
Med rette kan man stille sig det spørgsmål, hvorfor direktiver som direktiv 91/440, som ikke engang er gennemført i alle lande endnu, nu i al hast skal ændres og piskes gennem Parlamentet og Ministerrådet, og hvorfor man ikke har gennemprøvet det i en længere løbetid.
I det hele taget forekommer det mig, at Kommissionen her igen forfalder til perfektionisme. Hvorfor en særskilt regnskabsføring for varetransport og persontransport? I stedet for at forenkle dyrker man her igen kontornusseriet.
Der tales ganske vist om en uafhængig ledelse af jernbaneselskaber, om gældseftergivelse og forbedret finansadministration, men samtidig forpligtes regeringerne til at sikre de internationale grupperinger adgangsrettigheder i den grænseoverskridende jernbanetrafik.
Hertil kommer endvidere, at Kommissionen allerede nu, hvor diskussionen ikke engang er afsluttet endnu, opfordres til at tage affære, også hvad kanalpriser angår. Betyder det, at kanalpriserne gennem Luxembourg i en ikke alt for fjern fremtid skal beregnes på basis af den billigste udbyder? Fagforeningerne kan i så fald se frem til nogle kønne lønforhandlinger.
For tiden forekommer det umuligt at vurdere, hvordan de nye foranstaltninger vil virke. Men alene ønsket om at udnytte infrastrukturen optimalt er ikke tilstrækkeligt til, at der også sker forbedringer.
Det bedste eksempel herpå er de »Free Ways«, som blev præsenteret med stor pomp. På store landkort blev der præsenteret 25 sådanne linjer, men kun syv er i drift. Og det endda kun, fordi det mindste jernbaneselskab, nemlig det luxembourgske, satte hele sin diplomatiske snilde ind i dette bureau unique . Her har de forskellige jernbaneselskaber ved et forbilledligt samarbejde bevist, at de kan bevirke noget på tværs af grænserne.
Om Kommissionens aktuelle indblanding fører til en forbedring, vil jeg betvivle. Det glæder mig i hvert fald, at et flertal i Europa-Parlamentet har anbefalet en mere moderat fremgangsmåde og foreslår en trinvis indførelse af de nye direktiver. Dette på trods af Kommissionens negative holdning.
Jeg stemmer derfor imod betænkningerne af Sarlis og Swoboda.

Theonas
Europa-Kommissionen giver med sine seneste forslag de offentlige jernbanevirksomheder dødsstødet, når den fastholder, at der skal ske en yderligere liberalisering til gavn for de private virksomheders interesser. Dette går ud over transportsikkerheden, den offentlige tjeneste og branchens arbejdstageres rettigheder.
Og forslagene har den samme grundfilosofi, der er karakteristisk for liberaliseringsprocessen, og hvor et af kendetegnene er, at man skelner mellem på den ene side anlæg og vedligeholdelse af infrastrukturen og på den anden side selve jernbanetransporten. Det vil sige, at finansieringen af infrastrukturen stadig påhviler de offentlige budgetter, mens de private virksomheder udnytter og får fordelen af jernbanenettet. Kommissionen går imidlertid videre endnu og bestemmer, at infrastrukturforvalterne, der skal fungere ud fra privatøkonomiske kriterier, også kan være private virksomheder som led i den generelle udvikling hen imod en privatisering også af infrastrukturen, som den private kapital så skal finansiere og udnytte. Samtidig er der ingen sikkerhed for arbejdstagerne. Tværtimod varsles omfattende afskedigelser, idet man vil indføre et system med fuld fleksibilitet med hensyn til antal ansatte og arbejdsvilkår.
De to betænkninger, vi behandler, går endnu videre end Kommissionen med krav om, at den internationale passagerbefordring også liberaliseres sammen med godstransporten, både nationalt og internationalt.
Både betænkningerne og Kommissionens forslagspakke mangler enhver omtale af konsekvenserne for arbejdstagerne af disse foranstaltninger. Når det bliver endnu lettere for de private virksomheder at få adgang til infrastrukturen, baner man vej for en privatisering af de offentlige jernbanevirksomheders overskudsgivende aktiviteter og for en omstyrtelse af de arbejdsmæssige vilkår. Det lovforslag, der for nylig var til afstemning i det græske parlament, og som skulle bringe græsk lovgivning i overensstemmelse med fællesskabsdirektiverne, går i den samme retning, idet det medfører nedlæggelse af tusindvis af arbejdspladser i løbet af de næste år.
Den gradvise liberalisering af jernbanetransporten vil ikke føre til en forbedring af jernbanen, som man så hyklerisk hævder, men vil oven i købet sætte selve begrebet offentlig tjeneste over styr. I samme forbindelse indføres der yderligere forhøjelser af billetpriserne, idet - som en af ordførerne hævder - «den vigtigste grund til, at der er så få konkurrerende virksomheder inden for jernbanesektoren, er, at togdriften ikke er tilstrækkeligt indbringende«. Derfor er vi nødt til at begrænse jernbanenettene og lukke de linjer, der ikke er profitable, og det går ud over den lokale udvikling og miljøet.
De konsekvenser, vi allerede har set inden for de andre transportsektorer, der har været igennem liberaliseringsprocessen, vores bekymring for den offentlige tjeneste, for miljøbeskyttelsen og den lokale udvikling og vores stærke modstand mod den sociale dumpingpraksis og de former for politik, der vender op og ned på alle arbejdsmæssige vilkår, betyder, at vi stemmer imod disse betænkninger.
Vi kræver en politik for jernbanesektoren, der støtter de offentlige virksomheder og fremmer en udvikling af jernbanenettet, så det dækker den nationale økonomis, brugernes og arbejdstagernes behov. Vi kræver, at Kommissionen trækker sine forslag tilbage, og at medlemslandenes regeringer forkaster forslagene i Rådet. Vi håber, at sektorens arbejdstagere vil stå sammen i kampen for at vælte denne befolkningsfjendtlige politik, som fremmer en kommerciel forvaltning af jernbanen, der forringer transportsikkerheden samt arbejdstagernes og brugernes rettigheder.

Alavanos
Amsterdam-traktaten foreskriver særlig behandling af de almennyttige virksomheder. Betænkningen af Swoboda, derimod, anbefaler tekniske foranstaltninger som led i liberaliseringen, uden at der på noget tidspunkt har eksisteret et rammedirektiv vedrørende jernbaner. På denne baggrund lyder der allerede protester fra regeringer i Rådet, ligesom der har været demonstrationer og arbejdsnedlæggelser inden for jernbanesektoren i flere lande.
Af disse årsager stemmer jeg imod beslutningsforslaget.

Lindholm
En udvikling af jernbanesektoren og et udvidet samarbejde er både ønskværdigt og nødvendigt, ikke mindst fra et miljøsynspunkt. Den stadig tættere trafik på vores veje medfører også et stigende antal trafikulykker med menneskelige tragedier til følge.
Kommissionens forslag er dog ikke nogen løsning: på den ene side en liberalisering af og indførelse af konkurrence i jernbanesektoren, på den anden side en hidtil uset styring og detailregulering. At man f.eks. på EU-niveau skal træffe beslutning om køreplaner og om, hvornår og hvordan disse skal ændres, om rabatsystemets udformning, reservationsgebyrer med mere, finder jeg absurd.
Jernbanen har utrolig stor betydning i et stort og tyndt befolket land som f.eks. Sverige. Af naturlige årsager vil nogle dele af jernbanenettet aldrig kunne blive økonomisk rentabelt. Alligevel er det nødvendigt at bevare betjeningen der, når målsætningen er, at hele landet skal »leve«. Jernbanesektorens fremtid skal derfor først drøftes til bunds i medlemsstaterne, inden man vedtager yderligere direktiver på EU-niveau.

Lindqvist
Transporter finder sted på tværs af grænserne. Derfor er der behov for et samarbejde om transportpolitikken, hvilket også omfatter jernbanetrafikken.
Betænkningen er dog for detaljeret, når man ligefrem beskæftiger sig med køreplanerne. Derfor har jeg stemt nej til punkt 21 i betænkningen.

Wibe
Jeg stemte imod betænkningen, fordi jeg mener, at Kommissionens dokument medfører en regulering af jernbanerne på et detailniveau, som ikke gavner branchen. Jeg tror ikke, at man kan tvinge større effektivitet frem gennem en mangfoldighed af detailreguleringer fra Bruxelles.
Betænkning af Tamino (A4-0101/99)

Schörling
Hr. formand, Tamino-betænkningen er en særdeles vigtig betænkning, da den handler om, hvordan udviklingen af bl.a. elektriske apparater, computere og mobiltelefoner har ført til en forøgelse af mængden af mikrobølger og elektromagnetiske felter i vores miljø. Vi ved imidlertid ikke så meget om, hvordan disse apparater og denne stråling påvirker menneskers sundhed på kortere eller længere sigt. Vi er forsøgskaniner i vores egen udvikling så at sige. Vi har dog mistanke om, at denne stråling kan medføre kræft, forandringer af nervesystemet, immunforsvaret og cellernes aktivitet osv.
Kommissionens og ekspertudvalgets bedømmelse går rent faktisk stik imod mange videnskabelige publikationer, som ikke er omtalt i Kommissionens forslag. I sin henstilling siger Kommissionen til medlemsstaterne, at der ikke findes overbevisende forsøgsresultater, der beviser, at ekstremt lavfrekvente magnetfelter giver genetiske skader, og at det derfor er usandsynligt, at de kan give kræft. Men det kan man faktisk ikke sige, hvis man ikke er sikker , og når der derudover er andre, som siger noget andet. I dette tilfælde må forsigtighedsprincippet råde. Verdenssundhedsorganisationen siger, at man ikke kan garantere, at elektromagnetiske felter er ufarlige, og uroen i befolkningen vokser.
I Italien, Luxembourg og i Sverige har man i dag strengere regler end dem, Kommissionen foreslår. Det er den vej, vi må gå, når vi ikke har vished. Det er altså forsigtighedsprincippet, der må råde. Vi må kunne fastsætte en mindsteafstand fra boliger og arbejdspladser til anlæg, som skaber elektromagnetiske felter.
Jeg beklager virkelig, at vi ikke vedtog alle ændringsforslag fra V-gruppen og fra Tamino, navnlig dem vedrørende sikkerhedsforanstaltninger og kvalitetsmål for langsigtede virkninger af elektromagnetisk stråling.

Bonde og Sandbæk
Kommissionens henstilling om begrænsning af befolkningens eksponering for elektromagnetiske felter handler om at undgå erkendte akutte effekter af at bruge f.eks. telefonudstyr og elektronisk udstyr samt den akutte effekt af det stigende antal højspændingsledninger i beboelsesområder. Generelt er JuniBevægelsen stor tilhænger af, at man bruger forsigtighedsprincippet. Men vi mener også, at forsigtighedsprincippets anvendelighed bør vurderes kritisk fra sag til sag. Og i dette tilfælde er vi nået til den konklusion, at Europa-Parlamentet bør holde igen med på ønsket om en meget restriktiv henstilling på området.
Tamino har i sit arbejde med betænkningen ønsket at tage højde for de eventuelle langtidseffekter af magnetfelter. Dette emne har haft offentlighedens interesse i mange år og har gennem de seneste 20 år været genstand for en intens forskning. Det er dog ikke videnskabeligt bevist, at der er helbredsvirkninger, som f.eks. udvikling af kræft, på længere sigt. Der er i øjeblikket større undersøgelsesprojekter undervejs, som skal vurdere elektromagnetiske felters betydning for bl.a. udviklingen af kræftsygdomme. Vi mener således, at det ikke er hensigtsmæssigt at reagere på enkeltundersøgelser, men at EU derimod bør afvente den snarlige færdiggørelse af bl.a. WHO's store evalueringsprojekt, før lovgivning vedrørende eventuelle langtidseffekter påbegyndes. Forskningen på området, f.eks. i Kræftens Bekæmpelse i Danmark, er meget omfattende, og med udgangspunkt i denne forsknings resultater kan vi desværre ikke støtte Taminos meget restriktive ændringsforslag. Såfremt de snarlige undersøgelsesresultater fra bl.a. WHO viser belæg derfor, bidrager vi selvfølgelig meget gerne til en lovgivning, som skal beskytte mod eventuelle langtidseffekter. Men indtil da henholder vi os til den rådgivning, vi har modtaget fra Kræftens Bekæmpelse.

Deprez
Ingen i dette Parlament kan med fornuft gøre indvendinger mod, at befolkningens sundhed og beskyttelsen af forbrugerne og miljøet er vigtige anliggender, der skal være retningslinjer for vores tanker og handlinger.
Der er ingen, der længere vil hævde, at vores samfund uden større problemer ville kunne fungere uden elektrisk energi og de elektromagnetiske felter, det skaber. Vores opgave er derfor at overvåge, at brugen bliver fulgt af alle forskriftsmæssige og forebyggende foranstaltninger først og fremmest for at beskytte befolkningen.
Det er derfor bydende nødvendigt, at vores beslutninger indeholder alle de ønskede videnskabelige forholdsregler.
Jeg er altså enig med ordføreren. Det er nødvendigt, at beskyttelsesforanstaltningerne regelmæssigt bliver ført ajour og revurderes i forhold til vores øgede videnskabelige viden og udbredelsen af anvendelsesmulighederne for energitransportsystemerne og apparater, som vil kunne øge forbrugerens og befolkningens eksponering for elektromagnetiske felter, ikke for at modvirke den teknologiske udvikling, men for at optimere de gavnlige virkninger ved hele tiden at reducere de skadelige virkninger.
Da der på nuværede tidspunkt på europæisk niveau ikke eksisterer en enhedsmetode til måling af apparaternes ensartethed, og da det er nødvendigt at iværksætte et ensrettet kontrolsystem, som ikke hindrer iværksættelsen af det indre marked, er det fornuftigt at opfordre Kommissionen til hurtigt at foreslå et system til fortsat eftersyn af strømanlægsapparaterne i de elektromagnetiske felter, der inkluderer deres relative intensitet og den reelle anvendelsestid.
Jeg støtter derfor det ændrede forslag.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Vi har stemt for Tamino-betænkningen om begrænsning af befolkningens eksponering af elektromagnetiske felter, for vi er enige i indholdet, men også for at understrege betydningen af, at der indføres regler, der ikke medfører nogen risiko for, at Sverige skal lempe sine nuværende regler. Kommissionens forslag indebærer en sådan risiko, da dette forslag er lempeligere end de gældende, svenske regler. Det samme gælder Italien og Luxembourg.
Vi ønsker også at give udtryk for vores forundring over, at den svenske regering ifølge en tilgængelig protokol fra den 5. februar 1999 ikke har støttet kravene om skærpede regler, som Italien har fremlagt, hvor der ikke blot tages hensyn til den kortsigtede, termiske virkning, men også de langsigtede risici, f.eks. den kræftfremkaldende virkning - stort set i samme ånd som i Tamino-betænkningen. Sverige synes tværtimod at have talt for en svækkelse af Kommissionens tekst. Det finder vi særdeles bemærkelsesværdigt.

Lindqvist
Betænkningen er utroligt vigtig set ud fra et miljøsynspunkt, men også meget detaljeret. Jeg mener alligevel, at miljøaspektet må være det vigtigste og har stemt ja.

Manisco
Et af de mest alarmerende aspekter ved det pågældende spørgsmål er, at den tekst, som vores ordfører Gianni Tamino har skullet arbejde med, endnu en gang viser Kommissionens manglende evne til at respektere borgerne. Videnskaben fortæller os - selvom der stadig er en vis usikkerhed i den forbindelse - hvor farlige elektromagnetiske bølger er for menneskers sundhed, og det gælder både de lave og de høje frekvenser. Og alligevel hævder Kommissionen blot, at en sådan fare ikke eksisterer, hvorved den i øvrigt benægter den rolle, den får af artikel 130 R i traktaterne, og som også går ud på at lovgive til gavn for borgerne. Men borgerne i Volturno kan ikke sove på grund af de relæer, der er placeret over deres hoveder.
Man skal jo først og fremmest beskytte de herrer producenters fortjeneste, mens det er valgfrit at beskytte borgernes sundhed!
Hvordan kan det være, at Kommissionen nægter at fastlægge nogle grænser, der beskytter forbrugerne? Hvorfor indfører den ikke en pligt til at mærke produktet, hvor man gør opmærksom på brugsanvisningen og på de farer, der skyldes de elektromagnetiske bølger? Hvorfor anbringer man f.eks. ikke et mærke på hårtørrerne, hvor der står, at det er sundest at bruge dem i den størst mulige afstand fra hovedet? Eller på mikrobølgeovnene, hvor der ganske enkelt står, at man bør holde sig på nogle meters afstand, når de er i brug? Hvorfor ikke advare om, at længere tids brug af en mobiltelefon kan være farlig for vores hjerneceller? Alene tanken om en eventuel nedgang i telekommunikationsselskabernes fortjeneste ville være en dødssynd for jer præster for markedets gud. Vi italienske kommunister mener derimod, at borgernes sundhed er det vigtigste.
Betænkning af Needle (A4-0082/99)

Schleicher
Hr. formand, Amsterdam-traktaten sætter nye standarder for sundhedspolitikken i Europa. Det har Kommissionen informeret os om. De til dels gode tiltag i den henseende i betænkningen af Needle skyder imidlertid over målet på andre punkter. En forfejlet sundhedspolitik i nogle medlemsstater kan ikke være anledning til at pålægge nye ansvarsområder på europæisk plan. Det er grunden til, at jeg stemte imod betænkningen af Needle. De begrænsede midler, vi har i Europa, skal vi anvende til konkrete initiativer og ikke klatte væk til alle tænkelige formål.

Bébéar
Amsterdam-traktaten vil ændre en lang række procedurer, der har været gældende indtil nu, og navnlig bliver der takket være den nye artikel 152 bedre muligheder for at harmonisere på sundhedsområdet.
Der er behov for, at den fælles folkesundhedspolitik bliver tilpasset de nye prioriteter og strukturer. Den alvorlige kogalskabskrise fik os på en uheldig måde til at forstå interessen i at forbedre den givne information, når det drejer sig om fremme af folkesundheden. Det er blevet endnu mere vigtigt end hidtil at indsamle oplysninger om de europæiske borgeres sundhed. Det er nødvendigt at offentliggøre analysen af disse oplysninger dels til borgerne, men også til de fagfolk, der har brug for ændringer i deres nationale sundhedssystemer.
Derfor er det også muligt at fremme og samle de aktiviteter, som medlemslandene har på forskellige områder og at udbrede de bedste fremgangsmåder af dem.
Men det er ikke nok kun at informere. Der skal også reageres hurtigere, end vi har været vant til mod truslerne mod sundheden. Inden for medicin er en hurtig reaktion en afgørende faktor, som opnås gennem øget overvågning og ved oprettelse af nye fællesskabsmidler til koordinering. Der er mange områder, der er berørte: sjældne sygdomme, fødevarersikkerhed, blodsikkerhed, økologiske trusler, bivirkninger ved medicin osv.
Medlemslandenes medicinske specificiteter vil ligeledes kunne blive taget bedre i betragtning, og en passende politik kunne indføres vedrørende narkomani, hjertekarsygdomme, problemer med stofskifte osv.
Jeg støtter altså betænkning af Needle, fordi han har draget de gavnlige konsekvenser af Amsterdam-traktaten inden for et så afgørende område som folkesundheden.

Chanterie
Sundhedsbeskyttelse er en grundret, som anerkendes i Den Europæiske Socialpagt (artikel 11), og det er en målsætning, som er fastlagt i traktaten (artikel 3).
Samordning er altså berettiget, især hvor der er tale om grænseoverskridende aspekter. Som vand- og luftforurening ikke begrænser sig til én medlemsstat, tager vira, bakterier, mikrober og andre sygdomskilderheller ikke hensyn til statsgrænser. Ligesom miljøpolitikken har en grænseoverskridende dimension, har også folkesundheden et europæisk vindue.
Det drejer sig om at skelne mellem det, der er omfattet af Fællesskabet, og det, der ikke er det. I den forbindelse gælder på den ene side artikel 52 (tidligere artikel 129) om folkesundheden og på den anden side artikel 5 (tidligere artikel 3b) herunder en dagsorden og to erklæringer - om subsidiaritet og proportionalitet. Begge indeholder en supplerende fælles indsats, som består af politiske foranstaltninger på den ene side og samarbejde mellem medlemsstater og med tredjelande eller internationale organisationer på den anden side. Men »medlemsstaternes ansvar for organisation og levering af sundhedstjenesteydelser og medicinsk behandling« skal respekteres fuldstændigt. Det betyder, at sundhedstjenester og lægehjælp ikke er et europæisk anliggende.
Når ordføreren i punkt 6 fastslår, at kernen i EU's indsats på sundhedsområdet primært skal sigte mod at fremme ligheden på sundhedsområdet, overskrider han ikke kun grænsen for subsidiaritet og proportionalitet, men også traktatens bogstav og ånd. For det første er der ikke retsgrundlag for at træffe sådanne foranstaltninger, og for det andet er »lighed på sundhedsområdet« ikke en målsætning i traktaten. Traktaten taler om at sikre »et højt sundhedsbeskyttelsesniveau«. Derefter siger traktaten, at Fællesskabets indsats skal være rettet mod »at forbedre folkesundheden og forebygge sygdomme hos mennesker samt imødegå forhold, der kan indebære en risiko for menneskers sundhed«. Det drejer sig altså ikke om mest mulig lighed på sundhedsområdet, men om en så stor sundhedsbeskyttelse som muligt. I øvrigt er sådan en stræben også farlig, for ensartethed opnår man både ved at forbedre det dårlige og ved at gøre det gode dårligere.
Jeg anmoder derfor ordføreren om at trække den første del af punkt 6 tilbage for at undgå en split vote om disse - ud fra et traktatretsligt synspunkt - vanvittige krav.
Naturligvis kan man mene, at dette problem eventuelt kan tages op ved en følgende revision af traktaten. Men en regeringskonferences mandat er ikke aktuelt i dag. Kommissionen fastslår i øvrigt, at dens meddelelse ikke omfatter »officielle forslag til en ny EU-politik med hensyn til folkesundheden«. I meddelelsen fastslår Kommissionen »en foruroligende ulighed i sundhedstilstanden mellem de sociale klasser«, dog uden at fremsætte så meget som ét forslag til at afhjælpe dette onde. Det er forståeligt, for Kommissionen har - såvel juridisk som politisk - ikke ét ben at stå på med hensyn til at undgå at bekæmpe den sociale ulighed i den europæiske folkesundheden.
Vi skal i øvrigt ikke være reaktionære . Maastricht-traktaten omfatter et særskilt afsnit om folkesundheden, og Domstolen har - i kendelserne Decker og Kohll - udtalt sig om det fælles indhold af bestemte tjenester inden for den sociale sikkerhed. Der er altså løftestænger for en europæisk sundhedspolitik. Men vi skal ikke være alt for ivrige for at overhale eller omgå traktaten. I stedet for at stable en ny regeringskonference på benene endnu før ratificeringen af Amsterdam-traktaten har fundet sted, skal vi først anvende denne traktat således, at først og fremmest de europæiske borgere har fordel af den. For det er deres skattepenge og deres sundhed.
Borgerne forventer også, at grænseoverskridende trusler mod sundheden imødegås effektivt - altså på europæisk plan. Grænseoverskridende sundhedstrusler er i øvrigt steget meget på grund af samhandlen og både rekreativ og professionel mobilitet.
Fødevarer og fødevareforgiftning kommer ikke kun fra indlandet, men også fra udlandet. Således er BSE, salmonella, antibiotika og hormoner på vej ind i fødevarer og derefter i vores kroppe. Sundhedsbeskyttelse er derfor også klart et spørgsmål om forbrugerpolitik, og forbrugerpolitik er - ligesom folkesundheden - medtaget i traktaten.
Maastricht-traktaten har lagt grundlaget for et europæisk bidrag til forbruger- og sundhedsbeskyttelsen. Amsterdam-traktaten har udvidet og tilpasset dette fundament. Vi skal altså først og fremmest klare os med de midler, vi har.

Deprez
Det er ikke fornuftigt at overveje en effektiv sundhedspolitik uden at tage et samlet blik på samtlige andre politikker i Den Europæiske Union og i medlemslandene. Det er derfor med klarhed, at Amsterdam-traktaten fastsætter, at et højt beskyttelsesniveau for sundheden skal sikres i definitionen og iværksættelsen af alle Unionens politikker og handlinger, der vil kunne påvirke sundheden, og den definerer derefter medlemslandenes rolle angående organisering og udbud af sundhedstjenester og medicinsk behandling.
Emnet er så vigtigt, at det endda synes passende at henhøre det under et generaldirektorat, hvis opgave ville være at forvalte de forskellige aspekter i folkesundhedspolitikken herunder spørgsmål om ressourcer og sundhedsmæssig ekspertise.
Subsidiaritetsprincippet skal også her være fuldt ud gældende. Der er altså ikke tale om, at Den Europæiske Union skal erstatte medlemslandene på sundhedsområdet. Unionens rolle skal være at støtte og supplere medlemsstaternes handlinger.
Ud fra denne synsvinkel er jeg fuldstændig enig i, at ud over bestræbelsen efter en større sammenhæng mellem politikkerne og de socioøkonomiske programmer skal fællesskabsinitiativet inden for sundhed først og fremmest dreje sig om fremme af en reel lighed mellem personer angående den frie bevægelighed.
Realiseringen af dette mål må nødvendigvis gå over kampen mod uligheder og ved lige adgang til behandling for alt og alle, ved udvidelsen af de muligheder, som lægerne tilbydes til forbedring af deres viden og kunnen, ja, endda ved oprettelsen af præferenceområder for sundhed. Det opnås også ved en bedre oplysning til borgerne om de risici, der er forbundet med deres levemåde og spisevaner samt ved en aktiv forebyggelse af de sygdomsfremkaldende årsager.

Lindholm
I henhold til artikel 152 i traktaten skal Fællesskabet støtte medlemsstaternes indsats på folkesundhedsområdet. Der er en åbenlys risiko for, at ambitionerne bliver så store, at Fællesskabet mener, at det skal overtage medlemsstaternes ansvar i stedet for at støtte deres indsats. Dette kommer f.eks. til udtryk i forslaget om at udpege en kommissær og oprette et generaldirektorat, der skal have ansvaret for sundhed, og som skal beskæftige sig med alle aspekter af folkesundhedspolitikken.
Det skal være aldeles klart, at ethvert ansvar for borgernes sundhed, såvel politisk som økonomisk, påhviler de enkelte medlemsstater. Den Europæiske Union kan og skal være et supplement og hverken kan eller skal overtage dette ansvar.

Lindqvist
Socialpolitikken skal hovedsagelig være et nationalt anliggende. Sundhedsspørgsmål grænser dog ofte op til både sociale spørgsmål og miljøspørgsmål. Da er det svært at trække grænsen mellem det, der skal betragtes som nationale spørgsmål, og det, der skal besluttes på europæisk niveau.
Jeg støtter faktisk betænkningen, når det drejer sig om at styrke folkesundheden på alle måder. Der er behov for et styrket samarbejde mellem medlemsstaterne og globalt for at forbedre mænds, kvinders og børns sundhedstilstand. Lovgivning og gennemførelse skal dog i første række ske på nationalt plan. Minimumsbestemmelser kan være en måde at løse fordelingsspørgsmålet på, hvor det enkelte land har ret til at have mere vidtgående regler.
Mødet udsat kl. 12.50 og genoptaget kl. 15.00

Den europæiske Middelhavspolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
Á4-0042/99 af Colajanni for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om meddelelse fra Kommissionen: Den Europæiske Unions rolle i fredsprocessen og dens fremtidige bistand til Mellemøsten (KOM(97)0715 - C4-0114/98); -Á4-0095/99 af Sakellariou for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender med forslag til Europa-Parlamentets henstilling til Rådet om EU's Middelhavspolitik.
Colajanni
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg behøver ikke at fortælle Parlamentet, der altid har fulgt opmærksomt, konstant og interesseret med i hele spørgsmålet om Mellemøsten, hvor kritisk situationen er i øjeblikket, ikke bare på grund af den langvarige blokering af fredsprocessen, som har varet 18 måneder, og på grund af den manglende gennemførelse af de med møje og besvær indgåede Wye Plantation-aftaler, men også på grund af forlængelsen af en proces med nye besættelser og manglende overholdelser, hvad angår den korridor, der skal forbinde Vestbredden med Gaza, for ikke at glemme sagen om lufthavnen, havnen og dem, der er fængslet. Striden er meget omfattende. Jeg vil især gerne minde om valget i Israel, hvis resultat vil være afgørende. Det er ikke vores opgave at give dette land anvisninger om, hvilke regeringsformer, det skal anvende, selvom vi selvfølgelig håber, at valget vindes af kræfter, der ønsker fred, eller som indbyrdes er i stand til at skabe en bred koalition, der ikke er afhængig af de mere fundamentalistiske holdninger.
Den generelle situation i området er bekymrende. Ingen af problemerne er blevet løst i Libanon eller Syrien, og det er ikke engang lykkedes at nå videre med gennemførelsen af aftalerne eller Barcelona-processen, da det er absolut umuligt at planlægge en massiv investeringsindsats, fordi der ikke er nogen sikkerhed for privatpersoner. Situationen er uholdbar for palæstinenserne. Den Europæiske Union har i de senere år gjort en stor indsats, der har vist sig at være vigtig for indførelsen af det palæstinensiske selvstyre. Uden Den Europæiske Union ville Palæstina ikke have fået selvstyre. Den har været vigtig for det palæstinensiske selvstyres beståen og ligeledes for palæstinensernes dagligdag, navnlig i Gaza, i det lillebitte område, hvor der bor en million mennesker, og som minder om en form for koncentrationslejr. Denne støtte skal opretholdes, selvom indgrebet har fundet sted på nogle meget vanskelige betingelser, der ligger uden for enhver økonomisk normalitet. Er det rimeligt at bede Kommissionen om gennemsigtighed og bekæmpelse af underslæb og svig? Der er blevet gjort meget i den forbindelse, men det er ikke rimeligt at ignorere, at enhver aktion, der foretages i dette område, er underlagt nogle sikkerhedsforanstaltninger og bestemmelser, der ikke har noget at gøre med sund fornuft og økonomiske beregninger. Hvis man ikke forstår dette, kan man ikke forstå, hvad vi har foretaget os i området.
Jeg vil nu komme tilbage til den uholdbare situation. Vi skal være klar over, at vi har bedt palæstinenserne om meget, og at vi har opnået meget. Vi har nemlig bedt om og opnået frie og demokratiske valg, der er et godt eksempel for mange frie lande i området. Vi har bedt om, at de giver afkald på den ødelæggelse af Israel, som var indskrevet i det palæstinensiske charter. Vi har bedt om en styrkelse af kampen mod terrorisme. Vi har bedt om og opnået en reduktion af Hamas-styrken, og vi bliver med rette ved med at bede dem om mere demokrati og lovlighed i forbindelse med det palæstinensiske selvstyre. Nu bliver vi dog nødt til at bede dem om noget andet, og det er det centrale punkt i mit forslag til beslutning. Datoen den 4. maj er et vendepunkt, der kan vise sig at være dramatisk. Vi bliver nødt til at bede palæstinenserne om at gøre endnu en - sidste - indsats, nemlig om at flytte datoen for den unilaterale uafhængighedserklæring. For at få dem til dette er vi dog nødt til at give dem en god grund, og jeg tror, at det er nødvendigt med en alvorlig politisk indsats fra garanterne, nemlig USA, Den Europæiske Union og Rusland, det vil sige med de store fra Oslo-aftalerne. Vi skal give dem en bindende politisk erklæring, der stadfæster målsætningerne fra Oslo-aftalerne, og som ikke mindst sikrer, at det palæstinensiske folks fulde ret til selvbestemmelse forbliver intakt efter fristen den 4. maj 1999, som blev fastlagt i Oslo for fem år siden.
Jeg tror, at palæstinenserne forstår, at overgangen er vanskelig, og at de forventer et udspil fra de vigtige dialogpartnere og internationale garanter. Jeg tror desuden, at de forstår, at en unilateral uafhængighedserklæring den 4. maj risikerer at fremkalde en reaktion, som man i øvrigt allerede har advaret om, fra Israels side; en reaktion, der ville være ødelæggende for fredsprocessen. Jeg tror, at de forstår, at en sådan erklæring kan medføre, at det i Israel bliver modstandere af fredsprocessen, der vinder valget, og at de derfor vil være villige til at flytte denne dato. Det er dog nødvendigt med et initiativ fra Den Europæiske Union, USA og Rusland, og det er det mest hensigtsmæssige, vi kan gøre for fredsprocessen i Mellemøsten i øjeblikket.

Sakellariou
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. næstformand i Kommissionen, Euro-Middelhavspartnerskabet, der indledtes med mange forhåbninger på Barcelona-konferencen i november 1995, er i dag efter at have eksisteret uofficielt i tre et halvt år ikke rigtig kommet i gang. Jeg har i den forløbne tid allerede forelagt Europa-Parlamentet to betænkninger om Euro-Middelhavspartnerskabet, som i sin tid førte til to dertil svarende beslutninger i Europa-Parlamentet den 11. oktober 1995 kort før Barcelona-konferencen og den 13. marts 1997 kort før konferencen på Malta. Det glæder mig, at Europa-Parlamentet i begge tilfælde gik ind for de deri foreslåede positioner angående indholdet med et meget stort flertal, og jeg håber, at vi også denne gang har fundet en position, der vedtages med et lignende flertal.
Det drejer sig denne gang om en henstilling til Rådet, som med vilje er meget kortfattet, for at de kendte og vedtagne forslag fra de to foregående beslutninger ikke gentages. Hr. formand, jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på fire punkter og anmode om Deres kommentar til dem.
For det første har den stilstand i fredsprocessen i Mellemøsten, som er forårsaget af hr. Netanyahus regering, også haft en meget negativ indflydelse på Barcelona-processen. Hr. Colajanni har netop talt om fredsprocessen i Mellemøsten, så den behøver jeg ikke at sige mere om. Men hvis vi vil fremme Euro-Middelhavspartnerskabet, bliver vi nødt til at spille en langt mere aktiv rolle i fredsprocessen i Mellemøsten. Jeg tænker her ikke på det finansielle område, hvad betaling angår, er vi jo verdensmestre. Jeg tænker på de politiske forhandlinger, hvor vores udsending, hr. Miguel Angel Moratinos, omsider skal have sæde og taleret ved forhandlingsbordet under fredsdrøftelserne.
For det andet er vi nødt til at integrere hele Middelhavsområdet i partnerskabet og ikke udelade nogen ved dets kyster. Dermed mener jeg i overensstemmelse med mine kolleger i det parlamentariske Middelhavsforum, at også Libyen skal indbydes til at deltage. Den seneste udvikling i forbindelse med løsningen af Lockerbie-sagen har efter min mening skabt gunstige forudsætninger for, at også denne stat kan indbydes til den næste konference.
Også de Balkan-stater, der ikke kunne være med fra begyndelsen, skal indbydes nu i det mindste som observatører denne første gang. En udvidelse af kredsen af deltagere kunne give konferencen værdifulde nye impulser.
For det tredje har vi brug for nye impulser, både hvad angår deltagere og indhold. Navnlig på det sikkerhedspolitiske område kunne vi i Stuttgart forelægge gamle forslag, som f.eks. tillidsskabende foranstaltninger og en stabilitetspagt for Middelhavsområdet, såvel som nye forslag, f.eks. begrænsning af oprustningen og nedrustningsaftaler. Også på det indenrigspolitiske område kunne vi sætte nyt liv i Barcelona-processen med spørgsmål om indvandring.
Jeg slutter med det sidste punkt, som vedrører disse staters gæld. Vi var rede til at sætte et virkelig anseeligt beløb af til denne politik for Middelhavsområdet, men alle investeringer og alle bestræbelser inden for dette område fører ikke til noget, hvis vi ikke først kan sørge for en fornuftig afvikling af disse staters gæld. Jeg tænker her på forslaget fra forbundskansler Schröder, som på G8-mødet fremsatte et forslag, der gik ud på, at de penge, der tilbagebetales til afvikling af gælden, samtidig sættes af til og investeres i disse staters udvikling.
Forsøger vi at gå i den retning og tage nye impulser op for at sætte nyt liv i processen, kunne Stuttgart virkelig blive en succes.

Tomlinson
Hr. formand, politikker vedrørende Mellemøsten har længe givet anledning til alvorlig bekymring i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, og jeg vil gerne komplimentere hr. Colajanni for hans fremragende betænkning.
Men Parlamentets bekymring går langt videre end til Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, og i løbet af det sidste år har Budgetudvalget været dybt involveret i de kommende ordninger for finansiering af fredsprocessen i Mellemøsten, og til sidst så vi resultaterne af det udmærkede samarbejde mellem kommissæren og Budgetudvalget, da kommissær Marín selv var blevet involveret i denne proces.
Men Budgetkontroludvalget har også længe været meget interesseret, og det er en interesse, der skyldes, at noget i retning af 54 cent pr. dollar i den mellemøstlige fredsproces kommer fra Den Europæiske Unions budget. I en meget vanskelig politisk situation er det ikke desto mindre en del af vores ansvar i Budgetkontroludvalget at sikre, at de europæiske skatteydere får valuta for pengene, og at de ressourcer, som de stiller til rådighed, får den størst mulige politiske virkning i fredsprocessen. Derfor må udtalelsen af Budgetkontroludvalget nødvendigvis rejse kritiske spørgsmål snarere end at give anledning til ros.
Jeg vil her og nu sige, at vi har været mere end tilfredse med det samarbejde, vi har haft med hr. Marín, der har svaret på en række meget detaljerede spørgsmål, fulgt af meget detaljerede tillægsspørgsmål om et antal af de problemer, der rejser sig i Mellemøsten ved gennemførelsen af processen, og at vi er meget glade for den samarbejdsvilje, Kommissionen har udvist vedrørende en lille mission fra Budgetkontroludvalget, som vil besøge Mellemøsten i særdeleshed for at se på spørgsmål om, hvad man får for pengene i de besatte områder. Det vil helt klart være på det tidspunkt, vi vil komme med en endelig vurdering af spørgsmålene om, hvad vi får for pengene, og det vil ske inden for rammerne af dechargeproceduren.
I mellemtiden komplimenterer vi hr. Colajanni for hans betænkning, vi rejser de kritiske spørgsmål om kvaliteten af udgifterne, og vi komplimenterer hr. Marín personligt for den måde, hvorpå han sammen med Budgetkontroludvalget og delegationen har engageret sig for at sikre, at vi kan aflægge en ordentlig rapport til Parlamentet i forbindelse med decharge.

Samland
Hr. formand, hr. Tomlinson har allerede gjort opmærksom på de punkter, vi har drøftet meget indgående i de sidste uger navnlig under hans mandat som ordfører angående spørgsmålet om Palæstina og de nye regler, som vi heldigvis sammen med Rådet og Kommissionen har kunnet knytte sammen til en fælles helhed. Vi er med undtagelse af de punkter, hvor vi endnu en gang havde anmodet Kommissionen om en afpudsning, tilfreds med forslaget fra Kommissionen, fordi det fjernede de problematiske punkter, vi tog op under drøftelsen.
Jeg vil dog benytte lejligheden til endnu en gang at gøre opmærksom på to punkter. Det første er, at vi her har at gøre med et program, der skal afvikles med partnere, hos hvem det ved indledningen af et år kun mindre præcist eller meget vanskeligt kan lade sig gøre at lave et skøn over udviklingen i udgifterne. Der er her ikke tale om et program, hvor man, som det er tilfældet med de normale programmer i Fællesskabet, nøje kan beregne, hvornår bevillingerne skal bruges. Det medfører, at vi, når De i dag ser på backlog , naturligvis også har en backlog i dette program, det vil sige midler, der skønnes nødvendige, men endnu ikke er anvendt, og som vi nu så at sige slæber rundt på som en byrde fra fortiden.
Men vi har brug for øget proceduresikkerhed - og jeg ved, hvor vanskeligt det er, for vi har også i samarbejde med Kommissionen forsøgt at forbedre denne procedure - også for så vidt angår de forventede udgifter i hvert enkelt regnskabsår. Her vil jeg gerne, kære Kommission, endnu en gang indstændigt anmode Dem om at forsøge på at give os øget sikkerhed i planlægningen og gennemførelsen i årets løb. Når De ser på, hvornår midlerne er blevet anvendt, er en betragtelig del af midlerne først blevet anvendt i årets sidste uger. Vi har imidlertid i Notenboom-proceduren i oktober måned for sidste gang mulighed for at omfordele midler, der ikke er blevet anvendt i det indeværende år. Vi har derfor for fremtiden brug for øget sikkerhed fra Deres side, det vil sige, at vi umiddelbart efter sommerferien skal have en oversigt over, hvor mange midler der påregnes anvendt i det pågældende år, for De ved lige så godt som jeg, at vi sidste år igen måtte lade midler bortfalde, fordi de ikke længere kunne anbringes i de få uger op til jul.
Jeg ved, det er et stort problem netop hos partnere, som man er nødt til at forhandle med på en anden måde, end man kan gøre inden for Fællesskabet, men vi kommer ikke uden om dette spørgsmål, hvis vi ikke vil berede os selv et bjerg af byrder, som vi i fremtiden bliver nødt til at skubbe foran os. Derfor er jeg meget interesseret i - og det er også det, Budgetudvalgets ændringsforslag tager sigte på - at der for fremtiden tages hensyn hertil i betænkningen. Vi har også føjet det til vores betænkning i vores udtalelse.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, formandskabet hilser det velkomment, at Europa-Parlamentet i dag udførligt behandler Mellemøsten og Den Europæiske Unions rolle i fredsprocessen i Mellemøsten. Som De ved, støtter Den Europæiske Union energisk og vedholdende denne fredsproces i henhold til aftalerne fra Oslo og Madrid.
I 1996 udnævnte Den Europæiske Union den spanske ambassadør Moratinos til EU's særlige udsending til fredsprocessen i Mellemøsten. Hr. Moratinos har siden da engageret sig dybt i arbejdet og taget mange initiativer med henblik på en positiv afslutning af fredsforhandlingerne. Alle formandskaber har været særligt opmærksomme på denne region.
Den tyske udenrigsminister Fischer besøgte fra den 10. til den 14. februar samtlige stater i regionen samt de palæstinensiske selvstyreområder for i en dialog med de involverede parter at opnå fremskridt i forbindelse med implementeringen af det memorandum, der blev udarbejdet i Wye. Jeg nævner det her, fordi der gennem Europa-Parlamentets beslutning kunne opstå det indtryk, at EU ikke er rimeligt repræsenteret i denne fredsproces. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at Den Europæiske Union hidtil af gode grunde har besluttet sig for at støtte USA i deres mangeartede og engagerede bestræbelser på at nå frem til en fredelig løsning i Mellemøsten og ikke f.eks. gå ind i en kappestrid med dem.
USA har i lang tid været en partner, som begge parter accepterede. Vi anerkender og respekterer USA's rolle og deres betydning i regionen. Vi bliver nødt til at gøre os klart, at dette er en meget vanskelig proces, hvor der ganske vist allerede kan noteres fremskridt, men også en del tilbageslag. Palæstinensernes ret til selvbestemmelse modsvares af Israels ret til at leve inden for sikre og anerkendte grænser. På baggrund af konfliktens komplekse historie er udholdenhed og tålmodighed særlig vigtig.
Ved denne lejlighed vil jeg gøre opmærksom på, at Den Europæiske Union allerede har bidraget væsentligt til, at fredsprocessen i Mellemøsten gør fremskridt. EU har siden 1993 ydet en særdeles stor økonomisk støtte til de palæstinensiske områder. Dermed yder den ikke kun et betydeligt økonomisk bidrag, men muliggør gennem denne økonomiske støtte gennemførelsen af de politiske aftaler overhovedet.
EU er klar over, at der også opstår en del problemer i den sammenhæng. Netop på baggrund af vores ekstraordinære bestræbelser er vi naturligvis skuffede og desillusionerede over den negative økonomiske udvikling i områderne. Det er virkelig alarmerende, at befolkningens levestandard i dag er ringere end i 1993. Jeg tror, at en vigtig grund til problemerne nok ligger i stilstanden i fredsprocessen og de deraf følgende mangler i forbindelse med implementeringen af netop økonomiske aftaler. Men israelere og palæstinensere har også selv et ansvar. De skal hver i deres område sørge for, at den internationale bistand kan anvendes mere effektivt end hidtil.
Men vi skal også huske på, at der findes særdeles succesrige EU-projekter, som i betydelig grad har forbedret folks levevilkår. Som eksempel nævner jeg blot byggeprogrammerne til skolesektoren og vandrensningsanlæggene i Betlehem, Nablus og Hebron samt bortskaffelse af affald i Gaza. Det er sikkert ingen trøst at forestille sig, hvilken skæbnesvanger retning den økonomiske udvikling i de palæstinensiske områder ville have taget, hvis støtten fra EU og andre donorer ikke havde flydt så rigeligt. En ting står fast: Uden denne støtte ville den palæstinensiske selvstyremyndighed ikke være levedygtig, og så havde fredsprocessen som helhed været i fare.
Denne indsigt bør vi ikke lade ude af betragtning i fremtiden, for skuffelsen over den økonomiske udvikling i de palæstinensiske områder må principielt ikke drage EU's finansielle engagement i tvivl. Økonomisk støtte er politisk støtte. Uden vores støtte ville fredsprocessen og dermed folk i de berørte områder ikke have en chance. Jeg bifalder derfor EU's tilsagn om omfattende bistand i perioden 1999 til 2003 på donorkonferencen i Washington og sidst under det tyske formandskab i Frankfurt.
Ved sidstnævnte lejlighed, nemlig den 4. og 5. februar i Frankfurt, drøftedes enkeltheder i forbindelse med en mere effektiv anvendelse af EU-midlerne. Det var ikke kun israelske bureaukratiske hindringer, men også de vanskeligheder i den palæstinensiske forvaltning, De med rette nævner i Deres betænkning, der blev drøftet. Ved at overtage medformandskabet for konferencen viste EU for øvrigt på en effektiv måde sit engagement også udadtil.
EU's støtte til fredsprocessen i Mellemøsten har imidlertid endnu en dimension, nemlig Euro-Middelhavspartnerskabet. Med EU-udenrigsministrenes og deres 12 middelhavspartneres tredje opfølgende konference inden for Barcelona-processens rammer i næste måned i Stuttgart yder EU endnu et specifikt bidrag til den regionale integration og økonomiske udvikling netop også i Mellemøsten. Vi forventer os deraf en supplerende opfølgning af fredsprocessen og åbningen af flere forståelses- og dialogkanaler.
Jeg vil lige komme ind på endnu to punkter, der er nævnt i Europa-Parlamentets beslutningsforslag. For det første en henvisning til nødvendigheden af at støtte Jordan, hvor formandskabet i ganske særlig grad er enig i denne opfattelse. Økonomisk og politisk stabilitet i Jordan er en afgørende faktor med henblik på at sikre freden i Mellemøsten.
Den tyske udenrigsminister Fischer talte under sin rejse i Mellemøsten også med den nye kong Abdullah. Ved den lejlighed gav han udtryk for EU's interesse i en videreførelse af den hidtidige jordanske politik. Kong Abdullah gav tilsagn derom. Vi europæere er stærkt interesserede i, at sikkerheden og stabiliteten i denne vigtige stat bevares, og vi bør derfor fortsat støtte Jordan fra EU-side inden for vores muligheders rammer. Rådet (almindelige anliggender) anmodede den 22. februar. Kommissionen om at undersøge, hvorledes EU fortsat kan yde støtte under hensyntagen til de nationale bidrag.
Det andet emne vedrører vandmangelen i Mellemøsten. Vi ved alle, at det er et af de vanskeligste problemer i regionen, og at samtlige berørte stater før eller senere vil være tvunget til at samarbejde. Ambassadør Moratinos har allerede ført forskellige samtaler om dette emne med Israel, Jordan og de palæstinensiske myndigheder. Derudover har han nedsat en arbejdsgruppe vedrørende vandspørgsmål. Den tyske udenrigsminister Fischer understregede ligeledes under sin rejse i Mellemøsten, at også Europa er interesseret i en løsning på vandproblemet. Forskellige medlemsstater er aktive.
Jeg kan forsikre Dem, at Den Europæiske Union også fremover vil spille en rimelig rolle i fredsprocessen i Mellemøsten. Vi vil videreføre denne politik med engagement og tålmodighed, med en stor indsats, med blik for det nødvendige og efter aftale med USA. Jeg er sikker på, at parterne i en ikke for fjern fremtid kan nå frem til den fra alle side med længsel ventede fred i Mellemøsten.

Marín
Hr. formand, i dag skal der forhandles om to tekster, som med hensyn til både det palæstinensiske og det libyske tilfælde har stor betydning for den fremtidige udvikling af Den Europæiske Unions middelhavspolitik. Jeg takker hr. Sakellariou og hr. Colajanni for deres betænkninger, især i betragtning af at de som parlamentsmedlemmer er særligt optaget af disse emner.
Jeg vil gøre den politiske analyse meget kort, for det, som blev sagt af formanden for Rådet, stemmer helt overens med Kommissionens holdning. Lad mig derfor afkorte min politiske analyse, da jeg har meget lidt at tilføje til formandens ord.
Med hensyn til det, som hr. Colajanni sagde, er jeg helt enig i hans bekræftelse af, at mødet i Stuttgart er meget vigtigt. Det er hovedsageligt et møde, som er placeret i en meget ømtålelig politisk tidsplan. Det er sandt, som hr. Verheugen sagde, at Kommissionen og den særlige udsending, hr. Moratinos, ledsagede formandskabet. Vi havde mulighed for at opleve den stemning, der hersker omkring det at finde en passende løsning i et vanskeligt politisk scenarium. På den ene side er der Oslo-aftalerne af 4. maj og på den anden side det israelske parlamentsvalg, som naturligt nok vil spille en væsentlig rolle i fredsprocessen og udviklingen af Wye Plantation-aftalerne.
Jeg vil tilføje nogle positive oplysninger. Der er i de seneste måneder arbejdet meget hårdt med det tyske formandskab - som jeg hermed vil takke offentligt - for at afslutte associeringsaftalen med Egypten. Principielt mener jeg, at vi vil være i stand til at få afsluttet denne vanskelige forhandling før mødet i Stuttgart, hvormed et så betydningsfuldt land som Egypten endelig kan få sin aftale.
Der bliver kaldt til orden i henhold til Parlamentets henstilling. Det er sandt, at ratifikationen af aftalerne på nationalt plan går meget langsomt. Så vil jeg tale om det, som blev fremført af hr. Samland om planlægningen og også om planlægningen af de blandede aftaler. Da det er Deres sidste periode i Europa-Parlamentet, hr. Samland, og sikkert også min, eftersom der er nogen, som er meget opsat på, at jeg skal gå i utide, vil jeg sige Dem, at De bør ændre systemet med blandede aftaler. For systemet med blandede aftaler, hr. Colajanni, skal ændres ved næste regeringskonference, ellers vil gennemsnitstiden for den nationale ratifikation fortsat være 2½-3 år. Dette er ikke Kommissionens skyld. Problemet ligger i, at vi har et cyklussystem for planlægningen, som skal revideres. Og i en rolig debat, en seriøs debat med Europa-Parlamentet og med Rådet vil vi skulle give svar for fremtiden. Jeg er enig med Dem i, at der er ting, som skal ændres hurtigt, og en af dem, hr. Colajanni, er systemet med ratifikation af blandede aftaler. Alligevel har jeg henvendt mig skriftligt til nogle medlemsstater for at fremskynde sagen.
De fremfører et hovedpunkt, nemlig hvordan løses forureningsproblemet midt imellem fredsprocessen og Barcelona-konferencen. Det har vi talt om mange gange. Jeg tror, at løsningen - og vi arbejder på det sammen med formandskabet og har haft mange kontakter på teknisk plan - vil være at afholde et møde som det i Palermo. Ligesom Malta-konferencen ikke kunne fungere, fordi det var det værste tidspunkt i den israelsk-palæstinensiske konflikt, mener jeg, at der i Palermo blev gjort en stor indsats, og man vendte tilbage til idéen om, at man uanset omkostningerne skal bibeholde det politiske forum fra Barcelona-udvalget, for det er det eneste element med politisk reference, som vi har i Euro-Middelhavsområdet, vel vidende at den multilaterale og den regionale proces lige nu ikke fungerer. Jeg er ved godt mod, og jeg tror, at der kan gøres et godt stykke arbejde i Stuttgart.
Med hensyn til fredsprocessen i Mellemøsten er vi fuldstændigt enige i det, der blev sagt af formanden, og hr. Colajannis filosofi er korrekt. Der må arbejdes ad denne vej med henblik på at gøre alt, hvad der er muligt for at kombinere en god løsning for den 4. maj med en forpligtelse fra den israelske regerings side om, at fredsprocessen skal udvikles hurtigt. I denne forbindelse har jeg kun lidt at tilføje til det, der blev sagt af hr. Colajanni og af formanden for Rådet, hr. Verheugen.
Hvad angår bistanden til palæstinenserne, vil jeg for det første i forbindelse med det, hr. Samland sagde - og som hr. Tomlinson allerede har sagt - fremhæve, at Europa-Kommissionen har gjort noget så elementært som at følge betænkning af Tomlinson for at gennemføre planlægningen af de næste år på bistandsydernes konference i Washington og Frankfurt. Problemet ligger i - og jeg glæder mig meget over det næste besøg, som de ærede medlemmer af Budgetkontroludvalget vil foretage til områderne - at det er vanskeligt at gennemføre en finansiel planlægning i en situation med sikkerhedsproblemer, terrorattentater, manglende dialog mellem israelere og palæstinensere, afspærring af områder, blokering for losning af varer, som alle er gammelkendte vanskeligheder, der gør den finansielle planlægning meget vanskelig.
Derfor vil den særlige forordning i betænkning af Tomlinson, som Parlamentet vedtog, være særdeles nyttig. Som følge heraf kan jeg ikke garantere formanden for Budgetudvalget en finansiel planlægning på 100 %. Det er umuligt. Jeg kan ikke forudse, om Wye Plantation vil blive udviklet. Jeg mener ikke, at hr. Samland kan kræve det af hverken Kommissionen, medlemsstaterne eller selve Parlamentet. Hvis Wye Plantation udvikles normalt, kan den finansielle planlægning fremlægges for Rådet og for Parlamentet. Hvis Wye Plantation ikke fungerer, bliver det meget vanskeligt. Det vil jeg gerne påpege. Vi følger dog den logik, der er fremlagt af Europa-Parlamentet.
Hr. Verheugen sagde noget meget vigtigt. Det er sandt, at Rådets og Kommissionens formandskab i februar på mødet i Frankfurt fremhævede de to vigtigste problemer, som vi har haft i de sidste fem år. For at opnå en økonomisk udvikling for palæstinenserne skal der opfyldes to krav, nemlig større budgetmæssig gennemskuelighed fra palæstinensernes side og afslutning af den restriktive politik, som føres af Israel. Hvis den palæstinensiske økonomi fortsætter med at være lukket, er der risiko for korruption. Med en åben og gennemskuelig palæstinensisk økonomi kan der ikke så nemt opstå elementer, som kan give vanskeligheder. Men hertil er det nødvendigt, at Israel, således som Kommissionen ofte har påpeget det, accepterer eksistensen af den - allerede undertegnede - bilaterale aftale mellem Den Palæstinensiske Myndighed og Den Europæiske Union. Der er tale om et grundlæggende element i vores samarbejde, og det er nødvendigt at gøre de israelske myndigheder opmærksomme på, at de begår en fejl ved at gennemføre disse restriktive politikker på det økonomiske område.
Hvad angår sikkerheden, er Israel fuldt berettiget til at kræve sikkerhed og større samarbejde i kampen mod terrorismen, men det er samtidig indlysende, således som det nævnes i betænkning af Colajanni og i meddelelsen fra Kommissionen, at også palæstinensernes økonomiske udvikling udgør en væsentlig del af Israels egen sikkerhed, og Israel vil blive mere sikker, efterhånden som den økonomiske udvikling gennemføres i Palæstina. I modsat fald bliver der større fattigdom, større udstødelse, større vanskeligheder på det palæstinensiske område, større muligheder for udvikling af yderligtgående tankegange.
Derfor vil vi gennemføre den finansielle planlægning for de næste år, og i denne forbindelse er der et punkt - og jeg skal nok slutte nu - hvor jeg gerne vil bede om Parlamentets forståelse. Kommissionen vil foreslå Parlamentet og Rådet, at Europa-Kommissionen ikke længere skal bekymre sig om den palæstinensiske administrations løbende udgifter. Og dette kræver forståelse. Tidligere, i de seneste fem år, har Kommissionen under streng opfyldelse af de politiske beslutninger, der er truffet i Rådet, rent undtagelsesvist og med henblik på at holde liv i Den Palæstinensiske Myndighed af politiske årsager skullet finansiere løbende udgifter, som ikke er omfattet af programmet om økonomisk bistand. Dette var en rent politisk beslutning, og det skal der tages højde for.
Vi ønsker altså, at Kommissionen i fremtiden ikke skal deltage i de løbende udgifter. Men hvad vil der ske, hvis grænserne lukkes om et år eller to? Lader vi så Den Palæstinensiske Myndighed i stikken? Nej. Men det, som Kommissionen vil foreslå, er, at der under alle omstændigheder træffes en fælles beslutning af Europa-Parlamentet og af Rådet. Vi mener, at det er en rimelig løsning. Men på dette punkt, hr. Tomlinson, beder jeg Dem, når De fremlægger betænkningen om decharge, om venligst ikke at glemme, at Kommissionen af politiske årsager har betalt løbende udgifter, som principielt ikke var indeholdt i programmet om økonomisk udvikling. Der er intet at skjule, og jeg siger det helt åbent. Vi ønsker ikke at gentage det i fremtiden. Men det, som jeg ønsker at slå fast med syvtommersøm, er, at man ikke kan beskylde Kommissionen og - jeg siger det uden nogen komplekser - kommissær Marín for at have lavet noget utilbørligt, når det eneste, jeg har gjort, er at gennemføre Rådets og Parlamentets politiske beslutninger.
Jordan. Det politiske kompromis' typiske problem. I det tidligere Meda-program, som er under fornyelse, blev der gennemført et specielt strukturtilpasningsprogram til fordel for Jordan. Rådet har sagt - og det er sandt - at man har anmodet Kommissionen om et særprogram for Jordan. Igen, hr. Tomlinson, hr. Colajanni, må man vælge mellem politik på den ene side og finansiel strenghed på den anden. Og hvad angår Jordan, hvis der skal handles politisk, så lad os handle politisk.
Libyen. Hr. Sakellariou, Libyen er et politisk problem, som skal løses på politisk niveau ved hjælp af en politisk beslutning. Det ved De udmærket, og derfor er det nødvendigt at finde en løsning før den model, der er foreslået af FN's generalsekretær. Er det godt, at striden med Libyen bilægges? Selvfølgelig er det godt. Vil det være positivt, hvis Libyen deltager i Euro-Middelhavskonferencen? Det ville være godt. Men vi ved alle, at der er en betingelse herfor. Hvis vi er i stand til at få opfyldt denne betingelse først, har vi løst et politisk problem. Det er bedre, at Libyens forhold til Den Europæiske Union er normaliseret, end at det ikke er. Men der er en betingelse, som først skal opfyldes.

Formanden
Hr. kommissær, det var et langt indlæg, men jeg forstår, at De var nødt til at fortælle om Deres overvejelser med hensyn til Deres politik og de sidste års store problem, og derfor viste jeg Dem fuld forståelse, men det krævede også stor forståelse fra min side.

Sakellariou
Hr. formand, undtagelsesvis tager jeg virkelig ordet til forretningsordenen. Artikel 46, stk. 3, i forretningsordenen giver nemlig Parlamentet mulighed for at rette henstillinger til Rådet i forbindelse med EU-traktatens artikel J.7. Denne henstilling, som Parlamentet vedtager i morgen, er tiltænkt rådsformandskabet. Rådsformandskabet kom ikke ind på det, der står i henstillingen. Jeg takker næstformand i Kommissionen, hr. Marín, som kom ind på det og nævnte Libyen. Men henstillingen er rettet til Rådet.
Derfor vil jeg på Parlamentets vegne gerne have at vide, hvornår Rådet agter at svare på vores henstilling, også selvom svaret kunne være et nej tak.

Formanden
Hr. Sakellariou, jeg har hørt Deres udtalelser. Hvad angår Deres bemærkning til forretningsordenen, må jeg sige, at hr. Verheugen, formanden for Rådet, meddelte os, at han ikke kunne blive længere, og derfor har han ikke hørt Deres opfordring til at give os et svar. Præsidiet skal imidlertid sørge for at anmode Rådet om at gøre rede for spørgsmålet, så vi kan få et svar.

Swoboda
Hr. formand, først vil jeg gerne takke hr. Colajanni og hr. Sakellariou hjerteligt for deres uhyre engagerede betænkninger, som virkelig viser, i hvilken retning Europa skal gå videre. Men jeg vil også gerne takke hr. Tomlinson og hr. Samland, for jeg er absolut af den mening, at et nært samarbejde mellem udenrigspolitik, budget og budgetkontrol skal styrkes i fremtiden for eventuelt at forhindre en del af det, der er sket i den sidste tid. Som udenrigspolitiker ved jeg, hvor vigtige økonomiske midler er for at kunne føre udenrigspolitik, men som parlamentsmedlem ved jeg også, at både vi i Europa-Parlamentet og befolkningen skal være overbevist om, at midlerne anvendes effektivt og godt.
Lige en bemærkning til det, hr. kommissær Marín sagde. Det var virkelig meget interessant. Hr. kommissær, De sagde, at man er nødt til at træffe et valg mellem politik og finansiel strenghed. Måske kan vi i fællesskab finde ud af, hvorledes vi kan kombinere de to ting, hvorledes vi udmærket kan handle politisk og alligevel handle effektivt i det mindste i finansiel henseende. På ét punkt giver jeg Dem ret: Europa-Parlamentet har sandsynligvis i for ringe grad været rede til selv at slå bro mellem politik og finansiel strenghed. Vi står helt på Deres side, i hvert fald i min gruppe, hvad angår det, De har foreslået her i dag. Vi vil støtte Dem i at få slået bro mellem politik og finansiel strenghed.
To bemærkninger til det, hr. Sakellariou foreslog. Jeg vil gerne støtte det, han sagde om Libyen. Jeg har selv været i Libyen. Jeg har talt med de ansvarlige. Jeg tror, at mange dér er parate og gerne vil tilbage til det internationale samfund af stater. De betingelser, De nævnte, hr. kommissær, opretholdes naturligvis fuldt ud. Om Colajanni-betænkningen måske lige en bemærkning aftenen før en rejse, som nogle kolleger og jeg skal på til Syrien og Libanon. Jeg mener, vi skal sætte alt ind på, at Israel får mod til at trække sig ud af Libanon. Det er i Israels egen interesse, men tillige i fredsprocessens interesse, for at der så kan indledes en fredsproces også med Syrien om Golan.
En sidste bemærkning: Jeg vil gerne opfordre Kommissionen og Rådet til at fejre den 4. maj 1999, som er en vigtig historisk dato i palæstinensernes historie, således at dagen ikke giver anledning til nye konflikter, men markerer et nyt skridt i retning af fred.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, jeg har et spørgsmål til forretningsordenen. Formanden for Rådet forlod mødesalen på det tidspunkt, hvor vi drøftede henstillingen til Rådet, og jeg må sige, at vi står over for en stor parlamentarisk uhøflighed, for der var ikke tale om et tilfælde af force majeure, eftersom han befinder sig i sal 100 til et uformelt møde. Jeg mener, at det er meget uhøfligt over for plenarforsamlingen og det, som vi drøfter. Derfor beder jeg Parlamentets formand om venligst at overbringe Rådets formand vores protest over for denne usædvanlige opførsel i en parlamentarisk forhandling.

Formanden
Fru Izquierdo Rojo, som De hørte mig gøre opmærksom på før, var formanden for Rådet til stede under ordførernes indlæg. Jeg beklager, men det vil jeg slet ikke diskutere. Formanden for Rådet var her frem til og efter hr. Maríns indlæg; men det har De måske ikke bemærket. Det bedste ville have været, hvis han havde kunnet blive længere, det er jeg enig med Dem i. Jeg bemærkede blot den del af Deres bemærkninger.

Graziani
Hr. formand, tillad mig at sige, at jeg også finder det mærkeligt, at formanden for Rådet nøjes med at lytte til Kommissionen og ordførerne og så totalt ignorerer debatten. Når vi drøfter Middelhavsområdets problemer, har vi ofte det indtryk, at de næsten bliver behandlet med en vis selvtilstrækkelighed fra Den Europæiske Unions side, eller som nogle realiteter, der kort sagt er irriterende på grund af de hovedbrud, de medfører, lige fra Libyen og Mellemøsten til Balkan. Dette er trods alt både den mest vanskelige og den mest interessante grænse, vi har. Her har forskellige kulturer været i kontakt med hinanden i hundredevis af år, og de har i højere grad bekriget hinanden, end de er kommet hinanden i møde, men de har også handlet og fastlagt princippet om kommunikationsvejene på nogle af kulturens vigtige områder, lige fra filosofi til matematik. Allerede dengang var det i øvrigt ikke muligt - og det er det i endnu højere grad ikke i dag - at begrænse middelhavslandene alene til de lande, der ligger ud til dette hav. Sammenkædningen af problemerne gør - og man behøver blot at tænke på problemernes vedvaren i Mellemøsten og i Golfen - at man ikke kan trække grænsen et bestemt sted, sådan som romerne gjorde, da de skrev hic sunt leones på deres geografiske kort bag ved sydbredden.
Det vil derfor være den første fundamentale fejl, hvis Europa tror, at det kan begrænse dette hav til kun at omfatte de lande, der ligner Europa, hvad enten det er lidt eller meget. Den store mangfoldighed af kulturer og politikker kan ikke begrænses kunstigt. Europa skal fremme samarbejdet med alle kystlandene, naturligvis også med Libyen og ligeledes med de lande, der ligger i nærheden af disse, når problemerne ikke kan adskilles geografisk.
Det første punkt er således middelhavslandenes universelle karakter. Det andet punkt er lige så vigtigt, som det er vanskeligt, og ligger i følgende spørgsmål: Er middelhavsspørgsmålet et spørgsmål om økonomisk samudvikling med Europa? Det er det også, men hvis vi tror, at det udelukkende eller først og fremmest er dette, begår vi den anden fundamentale fejl, for det er ligeledes et spørgsmål om en samfundsmæssig samudvikling. Men hvordan det? Ved at ensrette hele Europa? Nej, det ville være den tredje fundamentale fejl. Her vil jeg gerne citere en meget stor autoritet fra den islamiske verden, nemlig Irans præsident Khatami, som det ville være absurd ikke at lytte til. Khatami har sagt, at såfremt et folk accepterer en ændring og en udvikling, skal det for det første være bevidst om sin egen eksistens og om sin egen historiske identitet, så der kan tages udgangspunkt heri. Det var det, som Vesten ikke altid forstod, når den fulgte sin inspiration fra kolonitiden og fra efter kolonitiden.
Det hele er naturligvis ikke så let, og der eksisterer også nogle meget forskellige situationer, men en isolation kan ikke løse problemerne, som i stedet bør overlades til den politiske dygtighed, og her burde Libyen lære os noget. Den rigtige form for fundamentalisme må aldrig få os til at glemme, at der bag denne gemmer sig nogle problemer, som vi med rette kan sige vores mening om. Islam er f.eks. ikke nødvendigvis intolerant i sig selv, men de sociale og økonomiske problemer bliver til gengæld ikke til at tolerere, når man lader dem udarte sig.

Bertens
Hr. formand, fredsprocessen i Mellemøsten står i stampe, og parterne holder vejret med hensyn til på den ene side valget i maj i Israel og på den anden side udråbelsen af den uafhængige stat, Palæstina. Vi skal overbevise palæstinenserne om at udsætte udråbelsen. Det kræver noget til gengæld. Jeg mener i øvrigt, at vi skal forpligte os til at anerkende denne stat, hvis den udråbes. Vi må ikke glemme, at Oslo-aftalens overgangsfase afsluttes den 4. maj, og på det tidspunkt skulle der være klarhed med hensyn til forhandlingernes endelige status.
Det er klart, at udsættelse er vigtigt for at undgå, at de ekstreme kræfter får vind i sejlene ved valget i Israel. Problemerne i Libanon er store nok. Europa skal prædike mådeholdenhed og vilje til kompromis og håbe, at Israels befolkning og regering kender vejen til fred og dialog. Denne fredsproces er også vigtig for Barcelona-processen, som i øjeblikket af samme grund befinder sig i en patstilling.
Unionen skal ud over fredsprocessen investere i demokrati og menneskerettigheder. Good governance er grundlaget for en positiv udvikling. Unionen kan støtte disse processer ved at henlede opmærksomheden på civil society . Alle problemerne omkring det juridiske grundlag for anvendelsen af fonde er forhåbentligt blevet løst. Unionen skal desuden støtte afholdelsen af et sideløbende møde for ngo'erne under det europæiske Middelhavstopmøde i Stuttgart. Den Liberale Gruppe støtter begge betænkninger, fordi de er nuancerede og giver udtryk for Parlamentets holdning over for denne region på et så vigtigt tidspunkt. Fred, sikkerhed og en god fremtid.

Formanden
Mine damer og herrer, jeg vil gerne komme med en generel bemærkning henvendt til de mindre grupper. De giver grupperepræsentanterne en taletid på 1½ minut, hvor man dårligt kan nå at formulere mere end fem sætninger og må støtte sig til mødeformandens overbærenhed. Jeg selv kommer i vanskeligheder som mødeformand, da jeg ikke kan lide at afbryde talerne. Det kan ikke blive ved at gå på denne måde. Det ville være bedre, hvis man lod færre medlemmer tale i længere tid, så de kunne nå at udtrykke deres holdning. Vi kan ikke give taletid på 1 eller 1½ minut, det er useriøst.

van Bladel
Hr. formand, jeg har stor respekt for de meget engagerede ordførere, der i de sidste fem år har forelagt Parlamentet deres velovervejede synspunkter. Men uanset hvor stort engagementet er for at gøre fremskridt i Mellemøsten eller Middelhavsområdet, er vi stadigvæk afhængige af udviklingen i disse områder, såsom valgene i Israel og Algeriet.
Desuden hænger den 4. maj som et damoklessværd over vores hoveder. Ordføreren anmoder med rette de palæstinensiske myndigheder om at afstå fra at udråbe en selvstændig stat. Jeg er også bange for - hvis det sker - at det også vil have konsekvenser for vores finansielle støtte, som allerede kritiseres, og vi kræver allerede mere kontrol.
Det er endvidere klart, hr. formand, at vi af israelerne kræver, at de efter valget gør en alvorlig indsats for at fremme fredsprocessen. Op til valget har der allerede været positive forlydender, især om en mulig tilbagetrækning fra Libanon. Ordføreren taler om ubetinget tilbagetrækning fra Libanon. Det er jeg ikke enig i, for Israel har ingen garanti for, at Libanon er i stand til at kontrollere de militante fundamentalistgrupper. Der er heller ikke klarhed om Syriens tilstedeværelse i Libanon. Tilbagetrækning fra Libanon uden aftaler med Syrien er en invitation til voldshandlinger.
Lad os fortsat håbe, at man finder en sammenhængende løsning, så en del af truslen udefra mod Israel forsvinder, og at der skabes realistiske muligheder for at bygge videre på forholdet til palæstinenserne. Genskabelse af fredsprocessen kan indvirke positivt på middelhavspolitikken, men det afhænger ikke kun heraf. Kommissæren har allerede henvist til Egypten. Efter tre års forhandlinger er det meget vigtigt, at vi involverer dette land i fredsprocessen. Det er en skam, at Rådet ikke længere er til stede. Jeg henstiller ligesom kommissær Marín Rådet til at overtale Egypten, der er et vigtigt land. Det ville være et fremskridt.

Alavanos
Hr. formand, begge de betænkninger, vi behandler, betænkningen af Colajanni og betænkningen af Sakellariou, er meget positive. De blev vedtaget enstemmigt i udvalget og har også min gruppes tilslutning.
Jeg har en enkelt bemærkning til betænkningen af Sakellariou. Hr. Sakellariou har helt korrekt påpeget fire vigtige punkter: en løsning på problemet i Mellemøsten, flere deltagere i konferencen, både Libyen og landene fra det tidligere Jugoslavien, indholdet og gældspørgsmålet. På baggrund af de aktuelle begivenheder vil jeg imidlertid gerne spørge, om dette er nok. Er der ikke også et nyt, stort spørgsmål i Middelhavsområdet - som imidlertid slet ikke er nyt, hvis vi ser på den meget voldsomme måde, det er opstået på - et spørgsmål, der truer med at destabilisere hele det østlige Middelhavsområde? Kan vi skabe et Middelhavsområde med sikkerhed og samarbejde uden at tage fat i det kurdiske spørgsmål?
For det kurdiske spørgsmål vedrører Middelhavslande, det vedrører Tyrkiet og Syrien og lande, der som hr. Graziani sagde er en forlængelse af Middelhavsområdet, f.eks. Irak og Iran. Det kurdiske spørgsmål indebærer en risiko for at destabilisere forholdet mellem Middelhavslande, f.eks. det græsk-tyrkiske forhold, det tyrkisk-cypriotiske forhold og i det hele taget relationerne i det østlige Middelhavsområde. Kan vi ignorere det kurdiske spørgsmål? Kan vi overhovedet undgå at inddrage det i spørgsmålene omkring Middelhavssamarbejdet?
Vil vi bruge politik til at bekæmpe terrorisme og vold, som vi så ofte bare har fordømt her i Europa-Parlamentet? Ønsker vi internationalisering? Vil vi have politiske løsninger i stedet for vold? Hvis det er det, vi vil, tror jeg, vi er nødt til at se på, hvordan det kurdiske spørgsmål kan inddrages i problematikken omkring det fredens og sikkerhedens Middelhav, som Den Europæiske Union så brændende ønsker at arbejde for.

Tamino
Hr. formand, først vil jeg gerne på Gruppen De Grønnes vegne give udtryk for vores støtte til betænkningerne af vores kolleger Colajanni og Sakellariou, og jeg vil gerne understrege, at begge de spørgsmål, der behandles, nemlig fredsprocessen i Mellemøsten og EU's middelhavspolitik efter Barcelona-erklæringen, på nuværende tidspunkt befinder sig i et alvorligt dødvande, sådan som andre kolleger har været inde på. Med hensyn til de betragtninger, vi skal fremsætte, kan vi selvfølgelig kun være enige i det, som vores kollega Colajanni siger om de resultater, der er opnået i forbindelse med Wye Plantation-aftalerne, og om den vigtige nyhed, som accepten af princippet om »jord for fred« er. Vi kan dog ikke se bort fra, at dødvandet på nuværende tidspunkt i høj grad skyldes den israelske regerings uklare holdning, der skaber nogle alvorlige forhindringer, og jeg tror, at Parlamentet bør fremhæve dette.
Fredsspørgsmålet i Mellemøsten kræver sikkert også, at man løser problemet med Libanon og Syrien. Hvad Parlamentets indsats angår, vil jeg gerne minde om dets indsats for at nå frem til en såkaldt people to people -aktion, og Kommissionen bør efter min mening komme med en mere effektiv løsning i den forbindelse.
Med hensyn til dødvandet i forbindelse med situationen for aftalerne efter Barcelona-erklæringen håber vi også på, at alle de berørte lande vil deltage, nemlig Libyen, men også landene i det tidligere Jugoslavien og Albanien, og vi anmoder om, at der fastlægges en særlig deltagelsesstatut for Makedonien.
Afslutningsvis vil jeg gerne understrege, at den situation, som vi befinder os i, også i høj grad skyldes Den Europæiske Unions manglende evner i øjeblikket til at tage problemerne vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik op. Hvis vi ikke løser dette problem, vil vi få svært ved at få nogle troværdige perspektiver.

de Lassus Saint Geniès
Hr. formand, kære kolleger, de to spørgsmål, vi drøfter denne eftermiddag er i virkeligheden kun et.
Hr. Colajanni har som sædvanlig udarbejdet en fremragende betænkning, der er afbalancert og klog og som søger efter det mindste tegn på fremskridt mod freden for at fjerne de adskillige konfrontationer og forhindringer, der dag for dag opstår i denne israelsk-palæstinensiske sag.
Min gruppe er imidlertid meget imod den fælles holdning, der er vedtaget. Denne holdning synes meget diplomatisk at acceptere den israelske regerings fuldstændige kovending over for de resolutioner om fredsprocessen, som den imidlertid selv har underskrevet. Ordføreren foreslår endnu en gang, at palæstinenserne gør en indsats, hvilket ses som en henstand for at forsinke enhver enstemmig erklæring om selvstændighed fra de palæstinensiske myndigheder. Men vi mener ikke, at de diplomatiske anstrengelser kan retfærdiggøres, for det går imod fredsånden, og vi mener, at hr. Netanyahu er meget skyldig i dette, som sandsynligvis vil skade det israelske folks reelle langvarige interesser.
Den Europæiske Union vinder ikke meget ved ikke at fortælle den fulde sandhed. Den bedrager konstant sig selv ved hele tiden at tro, at man skal lade USA være relativ alene i denne sag med den tanke, at dette forpligter USA til at være mere åben over for de palæstinensiske forslag og at gøre mere modstand mod deres egne pro-israelske lobbier i højere grad, end hvis Den Europæiske Union afgav sin holdning og fik indflydelse på sagen.
Men i virkeligheden, som hr. Sakellariou og kommissær Marín gør opmærksom på, er vores holdning i denne sag stort set afhængig af den holdning, vi skal tage til genoptagelsen af det samlede middelhavssamarbejde. Den holdning, vi indtager, vil afgjort indvirke på sikringen af freden ved Europas grænser.
Ud over klausulerne om menneskerettigheder og demokrati bør alt planlægges med fleksibilitet for virkelig at gøre iværksættelsen af Barcelona-processen mulig. Løsningen på de økonomiske og demografiske problemer i de berørte lande vil afklare, lette og rodfæste den gradvise bilæggelse, som kun tiden kan bringe i den uendelige strid mellem de stridende parter, der ødelægger Mellemøsten.

Gollnisch
Hr. formand, kære kolleger, fastkørelsen af fredsprocessen i Mellemøsten er nu åbenlys siden indgåelsen af Wye Plantation-aftalerne. Ansvaret for denne situation er kendt. Det er en blokering, der er resultatet af Israels afvisende holdning. Det er også meget åbenlyse grunde: støtten fra den eneste supermagt, USA, til den israelske politik, der i Washington og andre steder finder kraftig støtte, og som ikke i USA - på grund af valget - er genstand for nogen alvorlig kritik fra amerikanske politikere.
Det er til syvende og sidst den slaviske tilpasning af den europæiske politik til USA's politik, selv når den amerikanske politik går imod de mest åbenlyse europæiske interesser, og selv når vi ville have haft de politiske og juridiske midler til at modsætte os. Det er f.eks. tilfældet med Libanon, hvor vi samtidig tolererer den politiske undertrykkelse og den stadige besættelse af landet. Det er tilfældet i Irak, hvor blokader og bombninger kynisk fortsætter i flere år til skade for civilbefolkningen, selvom det er åbenlyst, at denne politik ikke retfærdiggøres af noget sikkerhedshensyn.
Hvornår skal vi dog bruge de stemmer, som både Frankrig og Storbritannien har i FN's sikkerhedsråd, som endda vil kunne få støtte fra Kina og Rusland for at stoppe denne skandale?
Angående vores militære indgreb: Hvis de skal foregå, hvorfor skal de så foregå inden for rammerne af NATO, som ikke har nogen juridisk og politisk berettigelse, hvis det ikke er for at knytte os sammen med beslutningerne fra Washington?
Vi bilder os ind, at vi kan løse problemet med albansk indvandring i Kosovo, når vi ikke engang er i stand til at løse problemerne med indvandring i Strasbourg, Hamburg, Bruxelles eller Genova! Vores holdningsløshed på dette område tjener hverken vores interesser eller freden i Mellemøsten.

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, to minutters taletid som formand for EU-Israel delegationen om middelhavspolitikken og derunder om freden i Mellemøsten, det er virkelig ikke ret meget. Det tvinger mig til at tale i telegramstil. I denne stil vil jeg efter at have lykønsket ordførerne pointere fem punkter.
For det første er Europa på nuværende tidspunkt omtåget af udvidelsen mod øst og Agenda 2000. Den Europæiske Union bør i højere grad beskæftige sig med landene sydpå og altså med middelhavspolitikken. Det er et spørgsmål om overlevelse for Europa og derved for os alle på langt sigt.
For det andet er det nu vigtigt inden for denne ramme at handle og handle hurtigt efter disse principdeklarationer og indgåede aftaler. Det varer alt for længe inden aftalerne mellem Europa og landene i syd ratificeres, og derefter er der alt for lange frister til iværksættelsen af konkrete aktioner, angivet i tal og i særdeleshed synlige på stedet.
For det tredje er det helt sikkert nødvendigt at finde frem til en dialog med alle, men angående Libyen må man på forhånd, kære kollega Sakellariou, kræve, at de terrorister, der har sprunget fly i luften og dræbt flere hundrede uskyldige, udleveres og dømmes. Ofrenes familier kræver dette og klager deres nød til os.
For det fjerde med hensyn til Mellemøsten er alle enige om, at Europa først og fremmest må reagere politisk. Det må gøres, men på nuværende tidspunkt skal det gøres uden at påvirke de planlagte valg, ellers ville vi gå imod vores egne mål.
Endelig for det femte skal Den Europæiske Union tage initiativer for at forhindre en enstemmig selvstændighedserklæring fra palæstinenserne den 4. maj 1999, og dette samtidig med at princippet om en palæstinensisk stat støttes. Det er en dobbelt nødvendighed, som enhver fornuftig person i dag anerkender som en betingelse for begyndelsen på ny af fredsprocessen umiddelbart efter valgene.

Lambrias
Hr. formand, EU's middelhavspolitik burde være den mest virkningsfulde og visionære af alle vores politikker, den politik, vi var mest enige om. Ikke kun fordi Middelhavsområdet, som alle de kloge folk siger - man kan bare nævne en mand som Braudel - er Europas vugge set ud fra en historisk, kulturel og etnologisk synsvinkel, men også fordi Middelhavsområdet set med moderne, geopolitiske øjne har en kolossal betydning, idet det forbinder vores kontinent med det urolige asiatiske Mellemøsten samt med Afrika, den slumrende gigant.
Ikke desto mindre er vores middelhavspolitik den mest forsømte, tilbageholdende og ufrugtbare politik. Begivenhederne i 1989, da østblokkens totalitære styrer brød sammen, var ganske rigtigt et forvarsel, der viste os, hvor nødvendig EU-udvidelsen med de central- og østeuropæiske lande er. Først langt senere blev man imidlertid klar over, at der måtte skabes balance i udvidelsen, og at man var nødt til samtidig at tage udfordringerne fra Sydeuropa op. Først i slutningen af 1995 forsøgte man med Barcelona-konferencen at åbne et samarbejdsperspektiv med faste forpligtelser og en ubegrænset tidshorisont.
Som ordføreren, hr. Sakellariou, fremhæver, har dette forsøg ikke båret ret mange frugter. I de følgende tre år har fredsprocessen i Mellemøsten ikke stoppet dramaet i området, situationen er ikke forbedret, hvad menneskerettighederne angår - på mange måder er den forringet - og parterne er heller ikke ophørt med at bruge vold eller trusler om vold som politisk middel. Som man kan se, hvis man kaster et blik på landkortet, er partnerskabet spredt og tilfældigt. Mange af de lande, der ligger ved Middelhavet, indgår stadig ikke i den plan, som er nødt til at være sammenhængende og integreret for at være effektiv. Desuden er mangelen på en ærefuld og realistisk regulering af migrationsbølgerne en faktor, der forgifter de indbyrdes relationer i væsentligt omfang. Hvis man ikke gør en ærlig, fleksibel og koordineret indsats - for erfaringerne med usammenhængende mål er meget dårlig - hvis EU ikke spiller en ledende rolle i arbejdet for at bringe Mellemøstenproblemet på ret kurs, og hvis den konkrete politik ikke reelt sidestilles med udvidelsen med de central- og østeuropæiske lande, vil vores middelhavspolitik forblive en smuk erklæring, et alibi, som ikke løser et eneste af de ophobede problemer i det område, hvor Europa og den europæiske kultur blev født.

André-Léonard
Hr. formand, vi støtter de to pågældende betænkninger. Jeg nævner kun betænkningen af Colajanni, som bl.a. har tendens til at omdefinere Den Europæiske Unions rolle i fredsprocessen i Mellemøsten. Jeg synes, denne betænkning er afbalanceret, men da situationen ændrer sig hele tiden, bliver indholdet hver gang draget i tvivl.
Der er imidlertid visse punkter, der forbliver sande. Den Europæiske Unions udenrigspolitik i denne særligt vanskelige del af verden skal ikke kun være begrænset til at være hovedbidragyder af økonomisk og finansiel støtte, hvilket de enorme beløb, som er blevet sat til rådighed for den palæstinensiske befolkning, og som ikke altid har haft den forventede virkning, vidner om. Den væsentlige nedgang i gennemsnitsindkomsten for palæstinenserne er et godt bevis. Europa skal holde op med at være en økonomisk kæmpe og en politisk dværg. Mere end nogensinde forekommer det os vigtigt, at vi har en virkelig europæisk fælles sikkerhedspolitik. På det tidspunkt, og kun der, bliver vi en forhandlingspartner, man lytter til, og vi vil komme til at spille en virkelig rolle på den internationale scene.
Den økonomiske og politiske situation er blevet stærkt svækket gennem disse sidste par måneder, og den libanesiske torn gør mere og mere ondt. Situationen i Mellemøsten nødvendiggør, taget den komplekse situation i betragtning, løsninger, der er forhandlet mellem de forskellige partier. Husk på, at Libanon er under Syriens formynderskab, og at israelske tropper har besat den sydlige del af landet. Fredsprocessen skal fortsætte, og det bør for enhver pris undgås unødigt at ofre liv.
Jeg vender tilbage til punkt 29 i resolutionen vedrørende besættelsen af Sydlibanon, som er højest aktuelt, og hvor jeg mener, at en samlet israelsk tilbagetrækning er mulig, på betingelse af at den bliver efterfulgt af garantier fra den israelske stat. Jeg mener derfor, at vi sagtens kan slette ordene »uden betingelser«.

Elmalan
Hr. formand, betænkningen fra Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Mellemøsten har en tendens til at sætte den israelske regering og palæstinenserne på samme niveau med hensyn til ansvaret for blokering af fredsprocessen. Dette stemmer ikke overens med virkeligheden. Blokeringen skyldes den israelske regering, der tvivler på de forpligtelser, som den har underskrevet.
Jeg kan ikke acceptere, at betænkningen forsøger at udøve et pres på palæstinenserne for at forhindre dem i at erklære deres selvstændighed den 4. maj 1999. Bør Parlamentets rolle, som Unionens rolle, ikke være at gøre alt for, at fredsaftaler, alle fredsaftaler, overholdes? Og disse aftaler nævner udtrykkeligt erklæringen om den palæstinensiske selvstændighed den 4. maj 1999.
Et andet problem i middelhavspolitikken er situationen for Vestsahara. Også der er fredsplanen blokeret. FN's generalsekretær, som personligt er involveret i løsningen af denne konflikt, har sat en ny frist den 31. marts 1999. Jeg anmoder Rådet om en hurtig intervention, for at FN's bestemmelser bliver overholdt inden denne dato, og for at det sahariske folk kan udtrykke sin ret til selvstyre og selvstændighed.

Muscardini
Hr. formand, forsinkelsen af ikrafttrædelsen af de fem associeringsaftaler, der blev underskrevet i forbindelse med Barcelona-processen, er beklagelig og betydelig, ligesom det i betydelig grad er beklageligt, at det mere end tre år efter den konference, der har fået navn efter den by, hvor den blev afholdt, ikke er alle middelhavslandene, der er blevet inviteret til at deltage i denne partnerskabsproces, som man roste i høje toner i november 1995. Det så ud til at være begyndelsen på en ny historisk periode og en god lejlighed til at indgå nye forbindelser og puste nyt liv i samarbejdet mellem Europa og middelhavslandene, navnlig på det politiske, økonomiske, finansielle og kulturelle område.
Forsinkelsen er beklagelig af to grunde. Den første grund er, at der ikke eksisterer en fælles udenrigspolitik i Europa, og den anden grund er de vanskeligheder, som man er stødt på i fredsprocessen i Mellemøsten. Så længe Israel ikke kan leve i sikkerhed, vil freden blot være et sandt stereotypt håb. Det er efter vores mening nødvendigt at styrke forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Jordan, når man tænker på den vigtige rolle, som afdøde kong Hussein spillede for at få forhandlingerne ud af dødvandet.
Et Europa, der er ude af stand til at anskaffe sig en politisk statut, kan ikke forlange at få den indflydelse, som er nødvendig for at have en afgørende rolle, hverken i processerne for at sikre freden eller i processerne for at sikre udviklingen og samarbejdet. Den Europæiske Union skal dog alligevel spille en stadig vigtigere rolle i disse processer. Ellers vil dens opgave blot bestå i hele tiden at minde om, at menneskerettighederne skal overholdes. Det er uden tvivl en ædel opgave, der dog absolut ikke nytter noget, når det gælder om at få indflydelse i den igangværende proces, så længe ordene ikke bliver fulgt op af handling.
Der er to ting, som efter min mening er hensigtsmæssige i en reformpolitik og i en politik, der skal rette op på økonomien, nemlig at eftergive gælden i de lande, der forpligter sig til at geninvestere beløbet i udviklingsprojekter, og at skabe et mere snævert samarbejde med de små og mellemstore virksomheder og værkstederne. Det vil ikke være de store projekter, der skaber udvikling, men derimod tilrettelæggelsen af et netværk af små virksomheder, som beskæftiger sig med at fremstille særlige produkter og specialiteter af høj kvalitet. At udvide middelhavslandenes produktionskapacitet vil bidrage til på en positiv måde at bekæmpe fænomenet med ukontrollabel og ulovlig indvandring, der udgør et stort problem både for indvandrerne og for de europæiske lande, der modtager dem.
Hr. formand, tillad os til sidst at sige til det tyske formandskab, der indkalder til Euro-Middelhavskonference den 19. marts i Bonn og den 14. april i Stuttgart, at vi håber, at disse møder endelig fører til et konkret resultat.

Barón Crespo
Hr. formand, lad mig først og fremmest påpege, at Rådets lidenskab for at samle alle kompetencer inden for udenrigs- og sikkerhedspolitik kun kan sammenlignes med dets foragt for Parlamentet, for Rådet hører ikke på Parlamentet, og jeg vil gerne takke hr. kommissær Marín, fordi han gav nogle svar, som egentlig tilkommer Rådet.
Og ganske kort, hr. formand, vil jeg fremhæve, at vi på dette tidspunkt behandler et meget gammelt problem, muligvis et af menneskehedens ældste, men med en meget konkret tidsplan, nemlig topmødet i Stuttgart den 4. april. En måned senere oprinder datoen for den mulige udråbelse af palæstinensernes uafhængighed og derefter det israelske parlamentsvalg. Jeg mener, at vi må være meget konkrete i denne dobbelte forhandling om to meget tæt forbundne emner, for selvom vi til tider har forsøgt at adskille dem for at komme fremad, er det indlysende, at grundstenen i middelhavsprocessen i vid udstrækning er en positiv løsning af fredsprocessen i Mellemøsten, for det er endvidere det eneste multilaterale forum, der eksisterer i Middelhavsområdet.
Jeg mener, at Den Europæiske Union bør fremme noget, som formanden for Rådet har sagt, uden at konkretisere for meget, nemlig at det er indlysende, at vi må anerkende en ret. Noget andet er udøvelsen af denne ret, og her kan vi nuancere. Endvidere kan vi give et eksempel. I det omfang, hvor vi kan bidrage - og jeg mener, at vi kan gøre det med hensyn til emner som vand eller regional udvikling - tror jeg, at vi også har autoriteten og muligheden for at fremføre, at der ikke er en væsentlig modsigelse mellem en uafhængighedserklæring og det, at man endnu en gang ved forhandlingsbordet samler dem, som har egen personlighed og kan bidrage til at gøre mange ting fælles.
Det er det, som vi selv har gjort, og jeg tror, at det er vores styrke.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere hr. Colajanni for det fremragende stykke arbejde, han har gjort, og takke kommissær Marín for det, han har fortalt os her i dag.
Der er et meget vigtigt spørgsmål i relation til hr. Colajannis betænkning, nemlig punkt 13, som taler om, at Rådet skal tage initiativ til at signalere Den Europæiske Unions nye rolle i Mellemøsten. Det er en skam, at Rådet ikke er til stede under denne forhandling. Det er jeg ked af, for det fratager os retten til at få et svar på en række punkter, som desværre leder frem til en fejlagtig konklusion med hensyn til indholdet af dette nye initiativ.
Rådet begår en fejltagelse, når det helt overlader det til USA at udarbejde forslag til løsningen af problemerne i Mellemøsten. Rådet begår en fejltagelse, hvis det tror, at en enkelt repræsentant, som oven i købet er hjælpeløs og uden nogen basis, kan løse problemet. Og Rådet begår en fejltagelse, hvis det tror, at Den Europæiske Union kan spille en rolle udelukkende med rejser og kontakter, men uden forslag vedrørende de konkrete spørgsmål og problemer, der udgør Mellemøstenproblemet.
Vi vil bede formanden for Rådet fortælle os, hvilken holdning Den Europæiske Union har med hensyn til tilbagetrækning af de israelske tropper fra Golan-højderne, og ligeledes hvilken holdning Den Europæiske Union har med hensyn til løsningen på problemet i Sydlibanon. Desuden vil vi gerne have svar fra Rådet på, hvad der sker med aftalen mellem EU og Syrien.
For at vi kan nå så langt, kræver det, at Rådets institutionelle rolle i Mellemøsten tages op igen. Dette kan kun ske, hvis man omsider beslutter at danne en fælles arbejdsgruppe bestående af Rådet, Kommissionen og eventuelt også Parlamentet, som så kan tage problemerne op et ad gangen.

Vallvé
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne endnu en gang understrege, hvor vigtig middelhavspolitikken er i Den Europæiske Union.
Vi står for øjeblikket over for en forhandling med de mellem- og østeuropæiske lande om en fremtidig udvidelse. Jeg så gerne, at denne dialog med øststaterne ikke blev til hinder for, at Den Europæiske Union også kan rette blikket mod Sydeuropas problemer, Middelhavslandenes problemer.
Jeg mener, at denne Nord-Syd-dialog skal føres parallelt med de politikker, som Den Europæiske Union gennemfører, i betragtning af en rimelig og nødvendig udvidelse mod det mellemste og det østlige Europa.
På Barcelona-konferencen i 1995 blev disse elementer taget op, og konferencen mundede ud i et forslag om en dialog mellem det civile samfund i det nordlige og sydlige Middelhavsområde. Det civile forum Euromed, som fandt sted i Barcelona få dage efter Euro-Middelhavskonferencen, fremførte disse elementer og skitserede grundlagene for en diskussion og et samarbejde mellem Nord og Syd.
Efter denne konference blev der gennemført endnu en konference i Napoli, ligesom der blev gennemført endnu en Euro-Middelhavskonference i Malta og i år i Stuttgart.
Det er nødvendigt, at denne dialog fortsætter, for ellers tror jeg ikke, at Europa kan opfylde de krav, som stilles til os som naboer til Middelhavsområdets sydlige lande for en fremtid med fred og sameksistens i dette område.

Marset Campos
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med et terminologisk spørgsmål, som er foruroligende.
I betænkningen tales der om Mellemøsten. Jeg troede, at det for os europæere var Den Nære Orient. Det er Mellemøsten for USA, og det har en betydning, nemlig at europæisk politik rent faktisk er underlagt den amerikanske. Og derfor mener jeg, at det kan betale sig at sammenligne, for meddelelsen fra Kommissionen er en god meddelelse. Jeg drister mig endda til at sige progressiv, for den giver tal og argumenter i forbindelse med den politiske fiasko og om, hvordan palæstinensernes forhold er blevet forringet, siden fredsprocessen blev påbegyndt. Og betænkningens konklusion, hvor Den Europæiske Unions bidrag sammenlignes med USA's og resten af verdens, er meget klar.
Det er nødvendigt, at Den Europæiske Union spiller en hovedrolle og ikke en birolle, og til dette formål må Den Europæiske Union omdannes til etisk referencepunkt for det, der sker i Den Nære Orient. Og derfor må man med al tydelighed sige, at hvis en international aftale giver palæstinenserne myndighed til at udråbe en uafhængig stat den 4. maj, skal Den Europæiske Union med alle konsekvenser støtte denne internationale aftale. Ellers forsvarer vi altid aggressoren og frikender ham, mens vi prøver at berolige ofret. Vores holdning må netop være den modsatte.

Féret
Hr. formand, betænkningen af Colajanni kaster endnu en gang lys over en mørk kendsgerning, et bedrag, som mange nægter at se: den åbenlyse vedholdenhed fra Israels side til at ignorere de indgåede aftaler og at gøre grin med FN's resolutioner.
Den Europæiske Union er forpligtet til at sikre, at det ikke sker. Pligten til intervention, der blev indført for at støtte langt mindre retfærdige sager, skal foretages over for Mellemøsten med beslutsomhed og hårdhed. Det er på tide, at Israel forhindres i at skade det palæstinensiske folk, som det har gjort i et halvt århundrede.
Europa kan ikke tolere, at der ved dens grænse findes et imperalistisk og racistisk Israel, der går ustraffet fri. Palæstinensernes håb om endelig at få det land, som de er blevet lovet tusindvis af gange, er et reelt ønske, og de palæstiensiske myndigheders plan om den 4. maj 1999 at erklære områderne for selvstændige bør støttes af Den Europæiske Union, både politisk, økonomisk og hvis nødvendigt militært, for at et uafhængigt Palæstina endelig kan blive til virkelighed.

Napoletano
Hr. formand, her umiddelbart før konferencen i Stuttgart skal vi gøre kritisk status over partnerskabet mellem EU og Middelhavslandene. Jeg vil ikke komme ind på de vanskeligheder, som fredsprocessen er stødt på, eftersom ordførerne allerede har gjort dette, og jeg vil heller ikke komme ind på kravet om en mere slagkraftig Europæisk Union, da størstedelen af mine kolleger allerede har nævnt dette. Jeg vil i stedet sige noget om undersøgelsen af grænserne for instrumenterne i Barcelona-processen. Jeg tror, at vi i dag bliver klar over, at der er nogle vanskeligheder forbundet med de multilaterale forbindelser og det decentraliserede samarbejde - som måske var de mest interessante instrumenter i Barcelona-processen - mens det bilaterale forhold mellem Den Europæiske Union og medlemsstaterne lider under alle de problemer, der har at gøre med ratificeringsfristerne, sådan som kommissær Marín gjorde opmærksom på. Jeg vil for mit vedkommende gerne opfordre Rådet til at gøre noget ved fem meget præcise forslag i Sakellarious betænkning, nemlig menneskerettighederne, udnyttelsen af det civile samfund, fuldførelsen af de nye staters politiske deltagelse i denne proces, gælden og indvandringen. Hvis disse forslag bliver genoptaget på en ny måde, måske på Rådets møde i Stuttgart, vil man kunne nå videre med denne meget svære og komplekse proces, som har været - og stadig er - vanskelig. Hvis Kommissionen får et meget mere klart politisk input, vil den efter min mening bedre kunne klare sig ud af de administrationsproblemer, som vi alle ved er vanskelige.

Azzolini
Hr. formand, jeg må sige, at det foregående indlæg af min kollega Napoletano tvinger mig til at ændre mit indlæg, da jeg ellers ikke ville kunne tilføje noget nyt. Jeg vil gerne understrege, at hans holdning er den samme som min, og når begge fløje her i Parlamentet er enige, betyder det naturligvis, at det bør være denne linje, vi skal rette os efter, og at den ikke kan være anderledes. Så jeg vil bruge dette halvandet minut - der, som Deres forgænger sagde, ærligt talt er meget lidt i betragtning af de vigtige ting, vi har at sige - på at komme med nogle bemærkninger og betragtninger til kommissær Marín, men først vil jeg dog takke vores kolleger Sakellariou og Colajanni for det udmærkede arbejde, de har udført, da de på en objektiv måde har taget grundigt fat på alt det, der skulle tages fat på.
For at fortsætte denne grundighed vil jeg gerne fremsætte en bemærkning til de aspekter, der er blevet behandlet, nemlig det civile samfund. Det var vores kollega Vallvé inde på for lidt siden. Efter Barcelona har der været nogle overvejelser og forslag med hensyn til det civile samfund, og man har efter min mening ikke lagt den fornødne vægt på disse. Kommissær Marín, jeg er enig med Dem i, at det er vanskeligt at administrere situationer af en sådan betydning og en sådan vigtighed. Det er dog også sandt, at når der eksisterer eksterne organer og organer, som trods alt er pålidelige - og nogle sådanne findes i Europa og i Middelhavsområdet - vil dette sandsynligvis sikre Deres ansvar på det administrative område.
Jeg har kun en enkelt kommentar til indholdet, nemlig at jeg ikke håber, at man efter Barcelona, Palermo, Malta og Napoli tager imod opfordringen til at gøre middelhavsturistpolitikken til den drivende kraft bag udviklingen. Man kan selvfølgelig godt gøre det, men så lad os nøjes med at tage de mere alvorlige problemer op, som er dem, vores kollega Napoletano og jeg har understreget.

Sichrovsky
Hr. formand, med denne betænkning fortsætter Europa-Parlamentet en næsten sørgelig tradition, for så vidt angår freden i Mellemøsten. Mens Israel igen og igen kritiseres for angivelige overtrædelser af menneskerettighederne, behandler Parlamentet arabiske diktaturers og den palæstinensiske forvaltnings overtrædelser af menneskerettighederne væsentlig mere lemfældigt.
Vi mener endvidere, at den direkte indblanding i valgkampen er uacceptabel. Israel er det eneste demokrati i regionen, og den demokratisk valgte regerings politiske strategi bør respekteres. I sidste instans står fredsprocessen ikke stille, fordi det er de forkerte politikere, der er ved magten i Israel, men fordi den arabiske terror ingen ende vil tage. De, der kritiserer Israel, har heller ikke mange idéer, når det gælder støtte til Israel i kampen mod den terror, som årligt har kostet hundreder af uskyldige mennesker livet.
Til slut en bemærkning til en af dem, der havde ordet før mig og som betegnede Gaza-striben som en koncentrationslejr. Denne sammenligning med nationalsocialisternes dødslejre er absolut pervers!

Izquierdo Rojo
Hr. formand, i lyset af den forestående Euro-Middelhavskonference mener jeg, at Rådet - for vi andre har allerede gjort det på Euro-Middelhavsforummet - bør tage hensyn til og tilgodese Mauretaniens ønske om at deltage fuldt ud i Euro-Middelhavsprocessen.
Mauretanien er et af de fem lande, der udgør det store arabiske Maghreb. At Maghreb forbliver samlet, har betydning for områdets økonomiske og sociale udvikling, og jeg mener, at der i Europas historie er nogle horrible eksempler på, hvad der sker, når en arabisk geopolitisk enhed bliver delt.
Mauretanien deltager endvidere i NATO's dialog med Middelhavsområdet. Det er heller ikke for tidligt, i betragtning af at Mauretanien har deltaget i hele denne proces siden begyndelsen. I 10 år - hvilket kommissær Marín ved - har Mauretanien deltaget som observatør. Jeg mener, at det er for mange år til, at landet skal fortsætte som observatør, og at det nu er på tide at give det mulighed for at deltage.
Euro-Middelhavsprocessen har endvidere global karakter og inkluderer lande som Sverige, Finland, Portugal og Irland. Og derfor spørger jeg mig selv, hvorfor man ikke også kan inkludere dette gamle arabiske Maghreb-land?
Jeg synes, at dette ville være et fremragende tidspunkt til at minde Rådet om, at Parlamentet går ind for Mauretaniens fulde deltagelse i Euro-Middelhavsprocessen, og at Parlamentet vedtog dette og udtrykte det i sluterklæringen fra Euro-Middelhavsforummet. Rådet er ikke til stede, fordi det har foretrukket at deltage i et uformelt møde. Derfor beder jeg om, at dette indlæg bliver viderebragt til Rådet, for ellers vil det ikke kende noget til det, og Stuttgart-konferencen afholdes jo først i april. Jeg anmoder derfor venligst om, at De personligt meddeler dette til Rådet, som burde være til stede.

Günther
Hr. formand, hr. kommissær, ret beset kan jeg kun bifalde, at vi nu drøfter disse to betænkninger under ét, for de problemer, der er i den region, kan jo også kun løses, hvis alle samarbejder derom.
Man får ganske vist igen og igen det indtryk, at man, når det drejer sig om fredsprocessen i Mellemøsten, tillægger Israel det største ansvar. I teksterne virker det påfaldende, at der vises forståelse for mangler hos palæstinenserne. Opdages sådanne mangler hos den anden part, følges det op af henstillinger eller kritik. Nogle formuleringer minder delvis om beslutninger, der vedrører lande i Afrika, som går fra militærdiktatur til étpartistyre og vice versa og med regelmæssige mellemrum skal have en henstilling om, at de skal overholde de demokratiske principper. Men i hele regionen er Israel ret alene om at have et demokrati, der fungerer, og det er på den anden side et særligt udsat land.
Netop når nogle kolleger i Europa-Parlamentet igen og igen kræver ensartede indrømmelser over for parter i konflikter, spørger man sig selv, hvorfor man ikke lægger den samme tolerance for dagen over for Israel. Hvorfor kræves det af Israel, at det skal være indforstået med en selvstændig palæstinensisk stat i stedet for, at det også engang kræves af palæstinenserne, at de viser en vis forståelse for, at Israel for øjeblikket er i en særlig situation og man måske er nødt til tage hensyn til sin sindstilstand især efter de gentagne terrorattentater? Netop nu er en vis tålmodighed vel på sin plads, således som vi altid forventer, når et land står over for et vigtigt valg. Denne tålmodighed bliver der sikkert også brug for, når den frist, der blev vedtaget i Oslo, udløber den 4. maj. Det kan ikke være rigtigt, at den ene side så sørger for et fait accompli.
I mine øjne kunne vi med vores gode råd roligt gå noget mere ind for Israel. Det har landet fortjent!

Moretti
Hr. formand, Den Europæiske Unions middelhavspolitik skal som bekendt styrkes og ændres. I fredsprocessen i Mellemøsten er USA medansvarlig for gennemførelsen af aftalerne, mens Den Europæiske Union holder sig ude på sidelinjen ved drøftelserne om områdets politiske fremtid.
Jeg håber, at konferencen i Stuttgart vil være en lejlighed til at påbegynde reformen af en politik, der bygger på princippet om at være opmærksom på forskellene, hvilket betyder, at man spiller en aktiv rolle i de arabiske middelhavslande uden at glemme de skarpe historiske og kulturelle forskelle, der skiller os ad.
Den bedste garanti for stabilitet er navnlig i international politik en sund og fornuftig realisme. Jeg mener derfor, at det er nødvendigt med en fælles indvandringspolitik, og det skal være en restriktiv politik, hvor man strengt overholder princippet om fællesskabspræference. Jeg tror, at et veltilrettelagt samarbejde vil være effektivt, men jeg er mistroisk over for projekter, der tager sigte på at integrere middelhavslande i vores Union, som jeg gerne vil minde Dem om er et fællesskab, der består af europæiske stater.

De Esteban Martín
Hr. formand, jeg vil koncentrere mig om betænkning af Colajanni, som jeg lykønsker med det fremragende arbejde, og fordi han har udarbejdet en så velstruktureret og komplet betænkning.
Jeg vil tage udgangspunkt i Den Europæiske Unions rolle i fredsprocessen i Mellemøsten. Med hensyn til fredsprocessen må jeg endnu en gang udtrykke bekymring over de få fremskridt, der er sket i den seneste tid med henblik på en endelig afslutning af fredsprocessen fra begge parters side. Her vil jeg fremhæve, at Den Europæiske Union bør være afklaret og sætte sin holdning igennem, da den som største økonomiske bistandsyder i området ikke kan acceptere en andenplads i de politiske spørgsmål, for - jeg insisterer, hr. kommissær - Den Europæiske Union udbetaler den største bistand i verden pr. indbygger til palæstinenserne.
Med hensyn til Den Europæiske Unions samarbejde med Den Nære Orient på det politiske område bør Unionen fortsætte sine bestræbelser på at hjælpe med opbygningen af det palæstinensiske folks selvstyrende og uafhængige institutioner. Vores mål bør være styrkelse og strukturering af et civilt samfund i Palæstina - som det blev nævnt tidligere - og endvidere bør vores bistand gå til uddannelse af embedsmænd, som kan danne rygraden i en ny civil forvaltning.
Unionen bør kunne omsætte den økonomiske bistand i konkrete og varige resultater på stedet med henblik på at forbedre palæstinensernes velfærd og opbygge et økonomisk netværk i området, som giver Palæstina en vis uafhængighed i forhold til de øvrige lande, især inden for så vigtige emner som reel mulighed for eksport af egne produkter. Jeg er enig med ordføreren i vigtigheden af at kræve kontrol fra de palæstinensiske myndigheders side via revisionsmekanismer for denne bistand, som giver absolut gennemskuelighed i udgifterne og de gennemførte foranstaltninger.
Til dette er der ikke kun behov for Unionens engagement, men også at vi beder Staten Israel om at deltage, så der kan blive økonomisk vækst i området og dermed opnås den sameksistens og gensidige respekt mellem begge befolkningerne, som er så nødvendig for freden i området.

Marín
Hr. formand, jeg vil blot sige, at denne forhandling har været meget god. Jeg kan konstatere, at et stort flertal i Parlamentet har ytret sig til fordel for en bestemt holdning, og linjerne synes klare. I henhold tl retningslinjerne i betænkning af Sakellariou og betænkning af Tomlinson vil vi fremlægge planlægningen parallelt for Rådet og for Europa-Parlamentet, da det er hensigtsmæssigt at få Rådets beslutning og Parlamentets udtalelse samtidig, således at vi kan gennemføre en generel vurdering og løse mange ting, som jeg erkender skal forbedres.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Transeuropæiske net på energiområdet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0087/99) af Adam for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om ændring af beslutning 1254/96/EF om opstilling af et sæt retningslinjer for transeuropæiske net på energiområdet (KOM(98)0542 - C4-0556/98-98/0284(COD)).

Adam
Hr. formand, som medlemmerne vil være opmærksomme på, er de transeuropæiske elektricitets- og gasnetværk en vigtig del af vores energistrategi, og på Fællesskabets budget er der afsat midler til at foretage undersøgelser af, hvordan man kan forbedre dem. Kollegerne bør også notere sig, at der er sket en lille ændring i holdningen. Nogle af disse penge er nu til rådighed for faktisk opbygning af disse netværk.
Kommissionen er nu fremkommet med en liste over yderligere projekter, der føles at ligge inden for rammerne af Fællesskabets interesser og derfor at være underkastet forligsproceduren. De opsummeres på side 8 og 9 i min betænkning. Det er forbindelsen af isolerede elektricitetsnetværk, udviklingen af indre elektricitetsforbindelser og forskellige forslag om gas. De fleste af forslagene drejer sig om gas, gasforbindelser og underjordiske oplagringsfaciliteter. En temmelig interessant ting er, at man i stigende grad overvejer at forbinde øer og fjerntliggende områder i Fællesskabet med disse netværk. Måske kan vi som en sidebemærkning notere os, at det giver en antydning af de vanskeligheder, vi har ved at udnytte den vedvarende energi, der ofte ses som de afsidesliggende områders redning. Vores hovednetværk presser hele tiden på for at nå ud til grænserne for Fællesskabets territorium.
Hvis vi ser på Kommissionens forslag, er jeg ikke opmærksom på nogen særlige problemer med nogle af disse projekter. Nogle af dem har været til drøftelse i temmelig lang tid. Mange af dem fører gas ind i områder af Fællesskabet, der ikke er velforsynede hermed i øjeblikket. Af særlig betydning er de projekter, der udvikler gasforsyningen fra Østeuropa. Det er vigtigt i forbindelse med vores voksende behov for brændsel herfra.
Vi har stillet tre ændringsforslag i udvalget. De er blevet stillet for at styrke forbindelsen med kystnære øer, når det gælder Grækenland og Spanien. Vi forstår af drøftelserne i udvalget, at de næppe vil volde Kommissionen eller Rådet problemer, så proceduren burde ikke blive forsinket af dette.
Men der er et aspekt af det samlede problem, som jeg gerne vil nævne, og som udvalget betragter som vigtigt. Da dette er en lovtekst, kan jeg ikke i beslutningsforslaget referere til andet end de formelle ting, der er fastlagt af Parlamentet. Men udvalget føler, at vi har brug for en bedre forbindelse til de bredere politiske områder, for så vidt angår netværk. Det er udmærket at skabe disse netværk, men de påvirker konkurrencepolitikken. Man er f.eks. i elektricitetssektoren og også i gassektoren noget urolig for, at selvom vi etablerer netværk, der i teorien kan arbejde i to retninger, arbejder de alt for ofte kun i én retning.
Der er også bekymring for, at det synes at være lettere i nogle lande end i andre at eje elektricitetsværker. Den måde, det liberaliserede marked opererer på, er bestemt mere liberal i nogle lande end i andre, og det forekommer mig og udvalget, at vi, når vi godkender projekter af denne type, bør have stærkere forsikringer om, at de ligger på linje med Fællesskabets samlede konkurrencepolitik.
Vi føler også, at vi bør se på, hvordan vi kan udvide elektricitetsnettene ind i Østeuropa og så langt som til det tidligere Sovjetunionen. Det er den vej, vi bør gå. Ikke alene opstår der tekniske problemer i denne sag, men der er også spørgsmål om konkurrence og spørgsmål om indvirkningen på miljøet. Vi håber at Kommissionen vil se på alle disse områder, herunder olierørledninger - der teknisk set ikke er en del af netværksaftalen - og fremkomme med en meddelelse om det emne i nær fremtid. Vi har ment, at vi meget nemt kunne få gas fra det kaspiske område. Vi ved, at der er efterspørgsel efter gas fra Asien.
Udvalget glæder sig over de fremskridt, der sker. Vi ser frem til en udvidelse og integration af disse netværk med landene i Østeuropa.

Sindal
Hr. formand, tak, fordi jeg må blande mig i Energiudvalgets debat. Jeg har to ting, jeg vil gøre opmærksom på. Den ene er, at der er en indbygget konflikt i åbningen af transeuropæiske energinet for tidligere Sovjetstater. Disse stater har jo et klart ønske om at kunne operere på et liberalt marked og at tjene penge. Men når jeg som Parlamentets repræsentant debatterer dette med mine kolleger i det litauiske parlament, er uenigheden ikke til at tage fejl af. Man ønsker at tjene penge, og man vil have adgang til et liberalt marked på nogle andre vilkår, end vi ønsker. Dette er en konflikt. Skal et Ignalina a-kraftværk dumpe prisen på det europæiske marked? Det er det spørgsmål, mine kolleger stiller til kollegerne i Litauens parlament, Sejmas. Og konflikten forstærkes, når vi senere i dag skal drøfte den anden betænkning af Gordon Adam. Der er tale om et forståelsesspørgsmål, når man fra Litauens side fastholder, at København-kriterierne ikke indeholder noget om energi. Det bliver altså en debat, hvor energi holdes ude af den reelle forhandling. Men vi må fastholde kravene om nedlukning, selvom mine kolleger i Litauens parlament ikke kan acceptere det. Vi må dog samtidig være realistiske, for de midler, vi stiller til rådighed, den finansiering vi kan tilbyde, er pebernødder i forhold til, hvad en sådan operation vil koste.
Jeg er enig med Gordon Adam - som jeg for øvrigt vil takke, fordi han har deltaget i møderne med mine litauiske kolleger - men understreger, at de løsninger, der tager hensyn til ansøgerlandenes økonomi, er nødvendige. Ellers går det ikke. Jeg vil gerne endnu en gang understrege problemet med at give adgang til et liberalt marked for nogle atomkraftværker, der sådan set burde være lukket for længe siden. Det skaber en konflikt i den politiske situation, i de politiske forhandlinger i forbindelse med optagelsen.

Estevan Bolea
Hr. formand, jeg synes ikke, at man må forveksle de to betænkninger. Derfor sagde jeg, at en ting er at tale om de transeuropæiske energi-, gas- og elektricitetsnet, men noget andet er sikkerheden på atomkraftværkerne i øst. Lad os ikke sammenblande tingene, for når vi har så travlt, ender det med, at vi ikke finder ud af noget som helst.
Jeg vil gerne sige til kommissæren, at jeg finder Kommissionens og medlemsstaternes fortsatte handlinger på energiområdet meget vigtige. Især er udviklingen af gas- og elektricitetsnettene grundlæggende for liberalisering af markederne, for etablering af tættere forbindelser og for forbedring af livskvaliteten i alle de berørte lande.
Jeg er enig i alt det, som hr. Adam sagde. Jeg vil ikke gentage det, men jeg vil gerne sige, at alt, hvad der drejer sig om at råde over midler til at udvide nettene, vil være interessant og vil få vores støtte. Beslutningen af 1996, som blev revideret i 1997, indeholdt 74 projekter. Ved revisionen her i 1999 er der 17 mere. Jeg vil gerne henvise til et, som allerede er vedtaget af Rådet, som er baseret på et ændringsforslag fra Energiudvalget, og som vedrører Spanien, nemlig udviklingen og udbygningen af de indenlandske forbindelser med henblik på dermed også at forbedre den internationale udveksling.
Der er altså mange ting i gang, som jeg sagde i begyndelsen, og nogle ting sker måske for hurtigt. Men alt, hvad der drejer sig om investering i elektricitets- og gasnet, vil være vigtigt. Måske mest med hensyn til elektriciteten, hr. kommissær, for der tages ikke hensyn til - og her i Parlamentet tages der i hvert fald ikke meget hensyn til det - at elektricitet ikke kan oplagres og derfor skal leveres straks, og at der skal være en produktion i gang, så snart der er behov for forsyning. Det betyder nødvendigvis, at der skal være gode indbyrdes forbindelser, at nettene skal udvides og naturligvis også for østlandene. Man siger, at vi ikke samarbejder nok med østlandene. Lad os udvide deres muligheder for at få elektrisk energi. Os fra dem og dem fra os. Derfor takker jeg for den store indsats, gid den må blive fortsat. Den vil altid kunne regne med vores støtte.

Escolá Hernando
Hr. formand, på den korte tid, jeg har til rådighed, vil jeg gerne henvise til et af de projekter, der har størst prioritet i det transeuropæiske net på energiområdet.
Jeg taler om sammenkoblingen af de franske og spanske elektricitetsnet med en højspændingslinje. Linjen er næsten færdig, og det eneste, der mangler, er at udvælge det sted, hvor den sammenkoblede forbindelse skal krydse Pyrenæerne. Og det er netop her, problemet opstår.
Det er meningen, at denne elektricitetsmotorvej på 400.000 V skal passere igennem en naturpark, et fuglereservat og en af de få uberørte dale i Pyrenæerne. Naturligvis er alle politiske partier i Aragonien, parlamentet, regeringen, fagforeningerne, handelskamrene, ja, alle totalt imod dette vanvid. Derfor har dette projekt med et transeuropæisk net ligget stille i årevis.
Jeg anmoder om sund fornuft, så man i dette som i andre tilfælde kan gennemføre de nødvendige og uundgåelige energiprojekter med respekt over for miljøet, over for den bæredygtige udvikling og frem for alt med respekt over for det enstemmige ønske hos dem, der bliver berørt, når der rent faktisk eksisterer mindre traumatiske løsninger.

Kronberger
Hr. formand, når det drejede sig om atomkraft til fremstilling af elektricitet, har vi i de sidste år haft to lejre: de begejstrede tilhængere og de deciderede modstandere. Siden den tyske regering entydigt har sagt nej til atomkraft, og siden Belgien og Schweiz i de sidste uger ligeledes har meddelt, at de agter at forlade denne teknologi, står vi over for en helt ny situation. Denne teknologi har ikke længere nogen fremtid!
I betragtning af, at der endvidere hersker stærk tvivl om atomkraftværkernes rentabilitet - det har Pemelin-komitéen slået fast i de sidste dage - er der ikke længere nogen begrundelse for at yde Euratom-lån til opførelse af nye reaktorer. Med vores egen sikkerhed for øje skal vi sætte alt ind på at opstille nye parametre i energiforsyningen. Det har fru Bloch von Blottnitz helt klart indset. Hendes ændringsforslag er et rigtigt skridt i den rigtige retning.

Papoutsis
Hr. formand, jeg vil indlede med at takke ordføreren, hr. Adam, for den fremragende betænkning, han har fremlagt. Listen over projekter af fælles interesse er blevet ajourført en gang før, nemlig i 1997, da der skulle tilføjes nye projekter til listen, først og fremmest med henblik på udvidelsen af Fællesskabet. Flertallet af de ændringer og tilføjelser, Kommissionen foreslår på nuværende tidspunkt, knytter sig til den hurtige udvikling, der sker i Europa nu, især på naturgasområdet.
De projekter, der indgår i Kommissionens forslag, er valgt ud fra deres bidrag til de overordnede mål og de særlige kriterier, der danner grundlag for retningslinjerne efter vores høring af industrien, og er desuden i absolut overensstemmelse med medlemsstaternes planer, i hvert fald som de er kommet til udtryk gennem de energieksperter, vi har haft lejlighed til at tale med.
Kommissionen accepterer alle Europa-Parlamentets ændringsforslag, især de to ændringsforslag, der inddrager elektricitetsnetværksprojekter i Grækenland og Spanien i listen. Vi er helt enige i, at dette er passende tilføjelser til listen over projekter af fælles interesse.
Jeg vil tillade mig at sige lidt mere om Grækenland i den forbindelse. Vi giver mulighed for at finansiere undersøgelser og projekter, der vedrører forbindelsen mellem øerne indbyrdes og forbindelsen mellem øerne og fastlandet. Og jeg tror, De forstår, hvilke muligheder dette giver, ikke kun for energibalancen, men også for udnyttelsen af de vedvarende energikilder, især sol- og vindenergien, som der er overflod af i Grækenland.
Jeg vil også gerne kommentere hr. Adams udmærkede betænknings fremhævelse af sikkerheden og energinettenes eksterne dimension. Europa-Kommissionen vil i de kommende måneder komme med et dokument om sikkerheden af Fællesskabets energiforsyning. Jeg vil også understrege, at den eksterne dimension er et spørgsmål, som Europa-Kommissionen konstant er opmærksom på, især hvad angår sammenkoblingen med de central- og østeuropæiske lande samt med det tidligere Sovjetunionen. Hr. Sindal og hr. Adam har tidligere været inde på spørgsmålet. Vores hensigt er løbende at holde Europa-Parlamentet fuldt underrettet om alle disse spørgsmål og informere om udviklingen de kommende år.
Endelig ønsker Europa-Kommissionen en hurtigst mulig vedtagelse af det forslag til beslutning, vi sidder med, så disse projekter kan påbegyndes, og så der kan udføres de undersøgelser af levedygtighed, som er nødvendige, for at vi kan konstatere, om alle disse projekter er bærbare og kan indgå i EU's energiplan.
Under alle omstændigheder vi jeg endnu en gang takke hr. Adam for den fremragende betænkning, han her har fremlagt.

Formanden
Tak, hr. kommissær, for Deres korte og klare indlæg.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Aktiviteter i den nukleare sektor til fordel for tredjelande
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0088/99) af Adam for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om meddelelse fra Kommissionen om aktiviteter i tilknytning til den nukleare sektor til fordel for de central- og østeuropæiske ansøgerlande og de nye uafhængige stater (KOM(98)0134 - C4-0314/98).

Adam
Hr. formand, siden 1990 har kernekraft været et vigtigt spørgsmål for Den Europæiske Unions forhold til de central- og østeuropæiske lande og de nyligt uafhængige stater. Denne betydning bliver styrket af udvidelsesforhandlingerne. Parlamentet har erkendt staters suveræne ret til selv at fastlægge deres energipolitik, herunder at benytte sig af muligheden for kernekraft.
Den Europæiske Union har en betydningsfuld tilstedeværelse i forbindelse med aktiviteterne på det nukleare område i de central- og østeuropæiske lande og i de nyligt uafhængige stater. Det er uomtvisteligt, at der er sket fremskridt med hensyn til at forbedre driftssikkerheden af kernekraftanlæggene, herunder RBMK1000-reaktorer af første generation og VVER230-typerne. Disse forbedringer af sikkerheden er i særdeleshed nået ved hjælp af hold, der yder bistand på stedet, støttet af Phare- og Tacis-programmerne. De har ført til en radikal ændring af sikkerhedskulturen. Jeg vil gerne notere, at denne ændring af sikkerhedskulturen og den forøgede driftssikkerhed ikke kan måles i direkte økonomiske termer. Det forhold, at disse fordele ikke let kan måles i økonomiske termer, gør dem imidlertid ikke mindre reelle.
Det bliver mere og mere indlysende, at Den Europæiske Union trods massive investeringer i kernekraftaktiviteter i de østeuropæiske lande ikke kan diktere andre stater deres politik. Det gælder også for lande som de nyligt uafhængige stater såvel som for dem i første og anden bølge af ansøgerlande. Når det gælder Den Russiske Føderation, er man noget utilfreds med den konstante henvisning til reaktorer, der ikke er sikre, og til presset for at lukke disse reaktorer. For russerne findes der ikke reaktorer, der ikke er sikre - der er kun reaktorer af første og anden generation. Presset for at lukke dem ses som en utilstedelig indblanding i indre anliggender.
Vi bør notere os, at alle reaktorerne i Den Europæiske Union, i Central- og Østeuropa, i Rusland og i de nyligt uafhængige stater virker efter standarder, der er formuleret af Det Internationale Atomenergiagentur og de nukleare konventioner, der i øjeblikket er i kraft. Det er klart, at anvendelsen af kernekraft i disse østeuropæiske lande vil fortsætte. Mange af dem har fastlagt politikker, der sigter mod maksimal uafhængighed på energiområdet og med hensyn til forsyningssikkerheden. Mange af dem ønsker ikke at være afhængige af olie- og gasleverancer fra Rusland. Vi må også huske, at man ser økonomiske fordele ved at fortsætte med at anvende de eksisterende kernekraftanlæg i stedet for at bygge nye alternativer.
Som en yderligere komplikation er der nogle af disse lande, der leverer elektricitet til deres naboer. Det gælder Litauen og Bulgarien. Bulgarien eksporterer for noget i retning af USD 600 millioner elektricitet til Tyrkiet hvert år - valuta, som er hårdt tiltrængt. At presse på for lukning under disse omstændigheder vækker betydelig modvilje. Selvom Den Europæiske Union har været meget aktiv på kernekraftområdet, har Den Europæiske Union og G7's politik indtil nu helt klart været en fiasko. Ikke én usikker reaktor af første generation er blevet lukket som resultat af den aktuelle politik. Det er klart, at kernekraftstaterne i Østeuropa vil fortsætte med at udnytte kernekraften.
Der er to hovedfaktorer, der har ført til denne politiks fiasko: for det første tvetydigheden ved aftalerne og for det andet mangelen på alternativ elektricitetskapacitet. Jeg bør også tilføje, at der ikke bliver taget tilstrækkeligt hensyn til det, der opleves som den nationale sikkerhed og det økonomiske behov i mange af disse lande.
Fremtidige aktiviteter må indebære reelt samarbejde og forhandlinger med dem, der modtager støtte. Den Europæiske Union kan ikke indtage en hårdhændet, diktatorisk position. Vi kan ikke påtvinge disse lande vores vilje. Vi kan ikke sige til dem, hvad de skal gøre. Det har vi forsøgt, og som jeg har bemærket, virker det ikke. Jeg er helt overbevist om, at vi kun kan gøre fremskridt gennem samarbejde og forhandlinger. Disse forhandlinger må inkludere enighed om en energistrategi for hvert land, hvor den helt afgørende komponent må være tilvejebringelse af en alternativ elektricitetsforsyning.
En anden væsentlig komponent vil være revision af reguleringsstandarder fra de vesteuropæiske reguleringsmyndigheder med involvering af Det Internationale Atomenergiagentur og Kommissionen. Det endelige formål med dette udvidede samarbejde bliver udvikling af en enighed i Fællesskabet om anvendelsen af kernekraft. Målet må være kernekraftstandarder, der kan anvendes i hele Den Europæiske Union, i de central- og østeuropæiske lande og i de nyligt uafhængige lande.
Vi opfordrer Kommissionen til at koordinere sine egne tjenester langt mere effektivt, end det har været tilfældet indtil nu. Jeg håber, den vil acceptere, at samarbejde og ikke konfrontation må ligge til grund for vores forhold til ansøgerlandene og de nyligt uafhængige stater, når det gælder aktiviteter på kernekraftområdet.

van den Broek
Jeg vil for det første gerne takke ordføreren, hr. Adam, for hans gode og konstruktive betænkning. Jeg har også stor respekt for de intensive debatter og positive drøftelser i Parlamentet om det vanskelige spørgsmål om atomsikkerhed. Den betænkning, vi behandler i dag, giver et realistisk billede af problemets omfang og også af den vanskelige opgave, som alle, der arbejder på at forbedre atomsikkerheden i Mellem- og Østeuropa, har påtaget sig. Som det også bemærkes i betænkningen, er forandring og forbedring af situationen desværre ikke noget, man kan opnå på meget kort sigt. Det er der også grunde til.
For det første, som hr. Adam også sagde, er de involverede partnerlande, som vi drøfter disse forhold med, suveræne stater, som fastlægger deres egen energipolitik og i øvrigt også deres egen atomkraftpolitik. Nogle af disse lande er i høj grad afhængige af atomkraft til produktion af elektricitet og også eksportindtægter. Det har hr. Adam også været inde på i eftermiddag.
En tredje hindring er naturligvis de store udgifter, som hænger sammen med moderniseringen, for ikke at tale om lukning af atomkraftværker eller særskilte reaktorer.
Strategien, som der er sagt meget om, også i Revisionsrettens betænkning og af Kommissionen, går tilbage til G7-beslutningen fra 1992, som var en konsekvens af følgerne af Tjernobyl-katastrofen. Dengang blev der fastlagt en strategi, som skulle danne grundlag også for Kommissionens aktiviteter på dette område. Udgangspunkterne var på kort sigt at finde konkrete løsninger for de mest alvorlige sikkerhedsproblemer, som vi i samarbejde med IAEA havde identificeret, som f.eks. at oprette uafhængige og kompetente sikkerhedsmyndigheder og at øge sikkerheden i atomkraftværkerne i såvel de østeuropæiske lande som de nye uafhængige stater. På langt sigt fokuserede man på en varig forbedring af sikkerheden, på den ene side ved at fremme lukning af de mindre sikre reaktorer og erstatte disse med alternative energikilder og forbedre energieffektiviteten, og på den anden side ved at modernisere de reaktorer, som gennem en modernisering kunne gøres mere sikre. Som De ved, gjaldt det ikke for alle atomkraftværker. En del af dem måtte nødvendigvis lukkes.
Med hensyn til de mest alvorlige sikkerhedsproblemer er jeg overbevist om, at EU's indsats har haft sin virkning, til trods for den kritik, der kan gives, og som er blevet givet. Endvidere at pengene, ca. 800 millioner, er brugt på en god måde. Således er der opnået flere ting under de nukleare sikkerhedsprogrammer. Jeg nævner et par eksempler. De uafhængige myndigheder er blevet oprettet eller forstærket. Den nødvendige juridiske ramme, som også er nødvendig for at føre en atomsikkerhedspolitik, er etableret både i Mellemeuropa og de nye uafhængige stater, selvom kvaliteten af disse myndigheder er forskellig fra land til land.
Man har søgt efter tekniske løsninger af de vigtigste og alvorligste designfejl i atomkraftværkerne. Gennem udveksling og overdragelse af viden er atomsikkerhedskulturen i regionen styrket. Det har ført til en mere formel og regelmæssig dialog mellem kraftværkernes ledelse og de uafhængige myndigheder og også til en erkendelse af nødvendigheden af et højt sikkerhedsniveau ved opførelsen af nye reaktorer.
Endvidere nævner jeg de store bidrag til forbedring af driften i praksis og til modernisering af atomkraftværkerne, også gennem levering af udstyr og fremme af en større forståelse for affaldsproblemet.
Til sidst har vi ydet et bidrag, og det gør vi stadigvæk, til løsningen af problemerne med hensyn til atomkraftværket i Tjernobyl, hvor Kommissionen ud over den såkaldte shelter implementation plan har ydet et stort bidrag til gennemførelsen af G7-politikken, som har til formål at få Tjernobyl-værket lukket inden år 2000. For også i al korthed at give et indtryk af udgifterne for at fremme atomsikkerheden, nævner jeg følgende. Det drejer sig for den periode, vi har været aktive, om et beløb på mellem EUR 750 og 850 millioner. Udgifterne til bygningen af den såkaldte sarkofag omkring den eksploderede atomreaktor IV i Tjernobyl vurderes alene til mellem EUR 600 og 800 millioner. Det viser, hvilke omkostninger vi taler om, men man har også beregnet, at for at kunne udføre alt nødvendigt moderniserings- eller lukningsarbejde - kun vedrørende de usikre kraftværker i Central- og Østeuropa - skal der anvendes mellem EUR 4 og 5 milliarder. Det drejer sig altså om store beløb, og så er de 100 millioner om året, som Kommissionen bruger på sine aktiviteter, naturligvis et relativt lille beløb.
Kommissionen bygger videre på G7-strategien og fortsætter sin politik med at hjælpe partnerlandene med at modernisere de reaktorer, som kan moderniseres. Men Kommissionen vil også i fremtiden slå til lyd for lukning af de reaktorer, som ikke kan moderniseres på grund af de grundlæggende tekniske mangler eller designfejl, som er indbygget i den slags koncepter.
Jeg vil hertil klart bemærke, at der er forskel på gennemførelsen af politikken i ansøgerlandene og de nye uafhængige stater i det tidligere Sovjetunionen. Det er indlysende, at udsigten til medlemskab i EU giver større muligheder for at påvirke ansøgerlandenes atompolitik.
Ved lukningen af reaktorer skal vi være klar over, at det kun er realistisk, hvis der også udvikles bredere energistrategier. Det angives også i betænkningen af hr. Adam. Kommissionen vil derfor i overensstemmelse med anbefalingen i betænkningen fremme en sådan strategi inden for rammerne af førtiltrædelsesstrategien med ansøgerlandene, men også inden for rammerne af partnerskabsaftalen med landene i det tidligere Sovjetunionen. Det er ikke noget nyt. Det har vi allerede i længere tid arbejdet på sammen med disse lande.
Vi fører også samtaler med Litauen, Bulgarien og inden længe med Armenien. For det er tre lande, hvor vi ikke kun vil opnå gennemførelse af disse altomfattende energistrategier, men hvor der også er tale om atomkraftværker, som på grundlag af tidligere aftaler med især The Nuclear Safety Account burde lukkes. Vi ved, hvor stor en andel disse værker har i de pågældende landes elektricitetsproduktion, og vi er os meget bevidste om de store økonomiske interesser, der står på spil, hvis værkerne lukkes, og vigtige energieksportmuligheder derved bortfalder, samt om de ofre, som disse lande skal yde på dette område. Derfor søger vi, og har vi søgt, efter et samarbejde med de internationale finansieringsinstitutioner for at udarbejde finansieringsplaner, der skal ligge til grund for en international, finansiel støtte og finansiering af alternative energikilder.
Jeg understreger derfor endnu en gang, at jeg er enig med hr. Adam i, at vi ikke skal forsøge at løse denne problematik gennem en konfrontation med de pågældende lande. På den anden side, og den besked forsøger vi især at give Litauen og Bulgarien, kan vi ikke se bort fra, at disse lande tidligere har indgået forpligtelser med hensyn til lukning, en forpligtelse, som de har påtaget sig over for The Nuclear Safety Account. Vi vil gerne være behjælpelige, ikke kun med at se konsekvenserne ved en lukning i øjnene, men også med at bære dem.
Kommissionen har lært meget, ikke kun i praksis og af de interne audits , men også af kritikken i flere betænkninger fra Parlamentet og Revisionsretten. Vi har løst de problemer, som programmet havde i starten. Kommissionen har gennem sin erfaring, men også ved hjælp af Parlamentets kommentarer, gennemført de nødvendige ændringer især med hensyn til forvaltningen af programmet.
I den forbindelse giver jeg følgende eksempler. En stor del af forsinkelsen ved gennemførelsen af programmerne skyldtes, at de eksisterende instrumenter ikke i tilstrækkelig grad var tilpasset de særlige krav i denne sektor. Den nye Tacis-forgrening skal hjælpe til med at forandre dette. Den omfatter perioden 2000-2006 og indeholder med hensyn til den nukleare sikkerhed tre klare prioriteter. Fortsat fremme af overdragelsen af en sikkerhedskultur om atomenergi, men også forbedring af forvaltningen af forarbejdet reaktorbrændsel og atomaffald især i Nordvestrusland samt et bidrag til internationale foranstaltninger for at forbedre den nukleare sikkerhed. Det er en meget generel beskrivelse, men den har naturligvis alt at gøre med den videre stræben mod lukning af nogle farlige atomkraftværker.
Vi håber, at Parlamentet udtaler sig hurtigt om den nye forgrening, så den kan træde i kraft 1. januar næste år. Jeg lover gerne Parlamentet, at vi periodisk aflægger rapport om fremskridtene inden for rammerne af Phare- og Tacis-programmerne om den nukleare sikkerhed. Til sidst vil vi forbedre den interne forvaltning af støtteprogrammerne. Kommissionen drøfter i øjeblikket et forslag om oprettelse af en arbejdsgruppe inden for Udvalget om nuklear sikkerhed, hvilket drejer sig om at styrke koordinationen mellem 10 generaldirektorater, der i Kommissionen på den ene eller den anden måde er involveret i denne problematik. For at give en mere klar, generel og detaljeret oversigt over de af Kommissionen hidtil gennemførte aktiviteter med hensyn til atomsikkerhed, har vi for nylig sendt et såkaldt aide mémoire til Energiudvalget og andre af Parlamentets udvalg, hvori vi endnu en gang har forklaret de gennemførte aktiviteter og fremtidige planer. Det har vi gjort på grund af de diskussioner, som er ført i den forløbne periode. Jeg håber, at vi hermed har ydet et bidrag til et godt grundlag for frugtbare drøftelser med Parlamentet om dette emne i fremtiden.

Muscardini
Hr. formand, atomsikkerheden vedrører millioner af borgere i Den Europæiske Union og i østlandene. Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, som den 27. oktober 1998 enstemmigt vedtog den udtalelse, jeg afgav om denne betænkning, mener, at sikkerhedsaspektet er et grundlæggende element i føroptagelsesstrategien.
Den udøvende magt anså allerede i Agenda 2000 målsætningen om atomsikkerhed for at være vigtig i forbindelse med optagelsen af de øst- og centraleuropæiske lande, og den opdelte atomkraftværkerne i tre kategorier, nemlig den sovjetiske og forældede type, der skal lukkes; den type, som skal forbedres, så den får et acceptabelt sikkerhedsniveau; og endelig de få værker af den vestlige slags, hvis drift kan fortsætte, når blot sikkerhedsniveauet forbliver højt i det lange løb.
Det fremgår af Revisionsrettens særberetning, at det kun er ECU 300 millioner ud af de 850, der blev stillet til rådighed for perioden 1990-1997, som de øst- og centraleuropæiske lande har brugt på atomsikkerhed. Det er således nødvendigt, at man ved hjælp af Phare- og Tacis-programmerne udfører det tilpasnings- og omstruktureringsarbejde, der er uundværligt for Europas sikkerhed. Det er vigtigt, at et uafhængigt organ, som er godkendt af EIA og af Den Europæiske Union, foretager en kontrol af sikkerhedsbestemmelserne for disse atomkraftværker. Som følge af genåbningen af en reaktor i Tjernobyl-værket forlanger vi desuden af de lande, der ansøger om at blive optaget i EU, og af de lande, der opstod i kølvandet på Sovjetunionens sammenbrud, at de kan give en garanti for hele Europas sikkerhed, idet de er klar over den økonomiske og sociale betydning af nogle sådanne beslutninger.
Vi vil derfor gerne gentage, at atomsikkerheden skal udgøre et væsentligt element i føroptagelsesstrategien. Uden en sådan garanti kan optagelsen udgøre en risiko for den fælles sikkerhed. Udenrigsudvalget giver derfor udtryk for ønsket om, at de finansielle midler, der er til rådighed, vil udgøre startskuddet for nogle programmer, som tager sigte på en endelig løsning af spørgsmålet om atomsikkerhed i Europa.

Plooij-van Gorsel
Hr. formand, jeg taler også direkte på vegne af Den Liberale Gruppe, ikke kun på vegne af EKST-udvalget, for så ville jeg ikke have haft tre og et halvt minut. Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, jeg vil gerne ønske ordføreren, hr. Adam, tillykke med hans betænkning. Det er lidt hans svanesang, synes jeg. Det er ikke nemt at blive enige om atomkraft, men jeg mener, at det er lykkedes ganske godt denne gang. Unionens energipolitik over for landene i Mellem- og Østeuropa og de nye uafhængige stater fokusere på sikker anvendelse af de nuværende atomkraftværker. Ifølge målsætningerne i Agenda 2000 skal reaktorerne af Sovjetdesign, som ikke kan moderniseres for et rimeligt beløb, lukkes. Disse reaktorer er nemlig ikke sikre. Men i praksis, hr. formand, er der ikke blevet lukket én eneste reaktor siden 1992. Selv Tjernobyl-reaktorerne I og II er, selvom de ikke har været i brug i flere år, endnu ikke blevet definitivt lukket af de ukrainske myndigheder, til trods for alle Parlamentets beslutninger. Suveræne stater har ret til selv at bestemme over hovedlinjerne i deres energipolitik, fastslår ordføreren. Men, hr. formand, kære kolleger, det betyder ikke, at Unionen tålmodigt skal se på, at dens beslutninger ikke overholdes. Når Unionen gennem hjælpeprogrammer og lån investerer i Østeuropa, har vi også indflydelse på strategien og ret til at foretrække bestemte former for energi fremfor andre.
Det er nemlig ét af de få instrumenter, som Unionen har til at aftvinge lukningen af farlige atomkraftværker, og vi skal bruge disse instrumenter. Eksisterende atomkraftværkers sikkerhed skal desuden være et meget vigtigt kriterium for tiltrædelse til Unionen.
Mit andet punkt, hr. formand, kære kolleger, vedrører Revisionsrettens rapport om EU's aktiviteter med hensyn til atomsikkerheden i Østeuropa. Kommissæren har redegjort udførligt herfor. Medlemmerne af EKST-udvalget er chokerede over rapportens konklusioner, hvilket vi allerede tidligere har fastslået. Vi erkender, at det ikke er let for Kommissionen at operere i den tidligere østblok på grund af bureaukratiet og atomsektorens kompleksitet. Men, hr. formand, netop derfor skulle Kommissionen have gjort mere for gennemførelsen af disse programmer. Der skal gøres meget mere brug af den specialviden, der er til stede i Østeuropa.
Hermed er jeg kommet til mit sidste punkt, som er et spørgsmål til hr. van den Broek. For et par uger siden sagde Deres medarbejdere i EKST-udvalget, men også i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi med hensyn til mit spørgsmål, at de var i gang med at gøre status over år 2000-computerproblemet, altså om computerne i kraftværkerne i Mellem- og Østeuropa er i stand til at klare problemet. Jeg spørger Dem derfor, hr. kommissær: Hvornår kan De give Parlamentet en rapport om atomkraftværkerne i Mellem- og Østeuropas evne til at klare år 2000-computerproblemet? For der er gået næsten et kvartal af 1999, og 1. januar 2000 er den vigtige dato. Det vil jeg gerne have svar på.

van den Broek
Jeg vil til det ærede medlem fru Plooij sige, at vi har stillet penge til disposition for IAEA, som naturligvis er meget bedre til at gøre status, end vi er. De spørger nu Kommissionen om noget, som vi ikke tidligere var i stand til og heller ikke vil være i stand til i fremtiden. Vi har hverken viden eller folk nok til at lave denne status. Derfor har vi sagt: Vi støtter IAEA på dette område. Det er nøjagtigt det vi gør. Så vidt jeg ved, organiserer IAEA i juni et seminar, hvor alle disse emner vil blive drøftet. Jeg lover Dem, at vi kommer tilbage med en rapport herom.

Formanden
Jeg skal her afbryde debatten, som genoptages i aften kl. 21, således at vi nu kan gå over til spørgetiden.
Fru Bloch von Blottnitz har ordet til forretningsordenen.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, jeg anmoder Dem om at opfordre Kommissionen til at være til stede i aften under forhandlingen om dette meget vigtige emne. I eftermiddagens løb har Kommissionen i dag talt længere end alle medlemmer tilsammen, og derfor har vi nu ikke nogen mulighed for at fortsætte forhandlingen. Jeg anmoder Dem derfor om at opfordre Kommissionen til under alle omstændigheder at være til stede, for at vi kan færdigdebattere emnet i aften.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B4-0144/99).
Da spørgsmål nr. 1, 2 og 3 vedrører samme emne, vil de blive behandlet under ét.

Spørgsmål nr. 1 af Richard Graham Corbett (H-0115/99):
Om: Omkostninger for skatteborgerne som følge af afskaffelsen af afgiftsfrit salg Vil Rådet, når det tager afgørelsen om gradvist at afskaffe afgiftsfrit salg inden den 1. juli 1999 op til fornyet overvejelse, undersøge, hvor stort et tab de nationale statskasser vil lide som følge af tabte indtægter fra afgiftsfrit salg, og hvilke fordele der tilsvarende vil være forbundet med afskaffelsen af afgiftsfrit salg?
Er Rådet klar over, at afgiftsfrit salg alene for Det Forenede Kongerige beløber sig til omkring 1 mia. £ om året, og at dette repræsenterer et tab i punktafgifter og moms på mindst lige så stort et beløb? Er Rådet klar over, at dette repræsenterer et underskud på omkring 40£ pr. skatteborger?

Spørgsmål nr. 2 af Mark Francis Watts (H-0135/99):
Om: Det afgiftsfrie salgPå ØKOFIN-Rådets møde den 15. marts 1999 vil Kommissionen forelægge sin beretning om behandlingen af problemerne efter en eventuel afskaffelse af det afgiftsfrie salg inden for EU. Dermed opfyldes en del af instrukserne fra stats- og regeringscheferne på Det Europæiske Råds samling i Wien.
Såfremt Kommissionen i sin beretning ikkme inkluderer muligheden for en forlængelse af overgangsordningerne for det afgiftsfrie salg, vil Rådet da anmode Kommissionen om at forelægge forslag om en forlængelse under henvisning til den i formandskabets konklusioner fra Wien-samlingen omtalte mulighed for en forlængelse?

Spørgsmål nr. 3 af John Walls Cushnahan (H-0179/99):
Om: Salg af afgiftsfrie varerDen 17. februar 1999 fremlagde Kommissionen sin meddelelse, som var foranlediget af EU-ledernes krav fra Wien-topmødet. I dokumentet påviser Kommissionen et samlet tab af arbejdspladser på 56.000 baseret på tal for direkte tab af arbejdspladser fra 10 medlemsstater og indirekte tab af arbejdspladser fra kun 7 medlemsstater. I dokumentet fremføres det derefter, at potentielle tab af arbejdspladser som følge af afskaffelsen af salg af afgiftsfrie varer ikke er »væsentligt« og ikke ligger på noget »makroøkonomisk niveau«. Er Det Europæiske Råd enig i denne vurdering?
Hr. Verheugen, vi byder Dem velkommen, og jeg beder Dem besvare medlemmernes spørgsmål under ét.

Verheugen
Hr. formand, i henhold til konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Wien vil Rådet i løbet af marts 1999 undersøge, hvilke problemer det kan give for beskæftigelsen, når det afgiftsfrie salg af varer til rejsende ad luft- og søvejen inden for Fællesskabet afskaffes. I den sammenhæng vil Rådet også bestræbe sig på at søge efter egnede midler og veje til at klare denne situation på grundlag af forslag fra Kommissionen.
Jeg kan i mellemtiden oplyse parlamentsmedlemmerne om, at Rådet den 19. februar 1999 fik forelagt en meddelelse fra Kommissionen om dette emne. Rådet vil dog gerne understrege, at det vil gennemgå denne meddelelse under hensyntagen til alle relevante aspekter i konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Wien.

Corbett
Jeg vil gerne takke rådsformanden for det svar. Når Rådet tager afgørelsen om toldfrit salg op til ny overvejelse, vil vi utvivlsomt se på det problem, som flere regeringer med rette har gjort opmærksom på angående nødvendigheden af at tilvejebringe en ny ordning, der skal afløse den anden, og som virker.
Er han enig i, at man ved den fornyede gennemgang også bør se på omkostningerne for de offentlige finanser, hvis man fortsætter med den toldfrie ordning? Toldfrit salg er en skattebegunstigelse, og dét en meget kostbart en, stort set til fordel for tobaks- og alkoholindustrien. Rådsformanden må da kunne komme i tanke om nogle bedre sager end skattefordele for tobaks- og alkoholindustrien, hvis finansministrene har penge tilovers.

Verheugen
Hr. Corbett, jeg kan bekræfte over for Dem, at Rådet, som jeg sagde, i sin vurdering vil undersøge alle relevante aspekter af emnet. Dertil hører ikke kun de virkninger, afskaffelsen af det afgiftsfrie salg får på arbejdsmarkedet og den økonomiske situation som helhed, dertil hører naturligvis også de virkninger, der fremkommer, når en afgørelse, der er truffet i Den Europæiske Union, ophæves eller ændres. Alle aspekter bliver således - det kan jeg sige til Deres beroligelse - taget med, herunder også det spørgsmål, om det er rigtigt og forsvarligt ud fra et socialt synspunkt at afskaffe en begunstigelse, som ganske almindelige mennesker indtil nu har haft adgang til - her tænker jeg navnlig på dem, der ikke har særlig høje indkomster og sædvanligvis ikke har adgang til begunstigelser af nogen art, det være sig af afgiftsmæssig eller anden art - en begunstigelse, som er den eneste for denne gruppe af personer. Også det bliver genstand for den omfattende vurdering, som Rådet foretager endnu i denne måned.

Watts
Jeg vil også gerne takke rådsformanden for hans meget udtømmende svar og også det tyske formandskab for at forsøge at se på hele den sørgelige historie om det toldfrie salg endnu en gang.
Vil det tyske formandskab forklare detaljerne i det tyske kompromis, som vi mener i øjeblikket er til drøftelse i Rådets arbejdsgrupper? Det ville være til stor hjælp for Parlamentet, hvis vi kunne få detaljer om det tyske kompromisforslag i aften før ØKOFIN i næste uge.
For det andet, kan han kommentere, hvad retsgrundlaget ville være i tilfælde af muligheden for en forlængelse af overgangsordningerne?
Vil han endelig give os sin opfattelse af, hvordan Rådet og Kommissionen vil rådspørge Parlamentet om deres forslag om en forlængelse af den toldfrie ordning i betragtning af den meget stramme tidsplan indtil udgangen af juni i år og af, at vi har valg til Parlamentet i den mellemliggende periode - og vi håber meget, at disse forslag vil komme fra ØKOFIN eller fra Berlin.

Verheugen
Hr. Watts, det emne, De netop berørte, er i mellemtiden allerede blevet drøftet to gange i stats-og regeringschefernes kreds. De ser således, hvor stor politisk betydning dette emne har. Der blev ofret lang tid på det både i Wien og på mødet i Bonn på Petersberg. Der er altså tale om et centralt spørgsmål i europæisk politik. Forbundskansleren fremsatte faktisk ved denne lejlighed et tysk kompromisforslag, der går ud på at undersøge, om det er muligt én gang at forlænge det afgiftsfrie salg i tre år - det var det oprindelige forslag. Det undersøges for øjeblikket, om der kan findes et retsgrundlag. Jeg røber ikke nogen hemmelighed, når jeg siger, at en umiddelbar reaktion på dette forslag var, at man måske også skulle overveje to et halvt eller tre et halvt år. Det har noget at gøre med ferietidspunkterne i Europa og hænger sammen med, hvornår en sådan afgørelse træffes. Det undersøges således for øjeblikket, om der er en sådan mulighed eller ej, og jeg kan ikke meddele Dem resultatet af denne undersøgelse, fordi den endnu ikke er afsluttet.

Cushnahan
Hr. formand, det er utroligt, at Kommissionen har afvist det, vi siger om tab af arbejdspladser og alligevel konkluderede i en meddelelse til Rådet, da syv medlemsstater gav fuldstændige data om direkte og indirekte tab af arbejdspladser, at ca. 50.000 arbejdspladser ville gå tabt ved afskaffelsen.
Jeg vil gerne minde formandskabet om, at stats- og regeringsoverhovederne ved topmødet i Bonn med rette forkastede Kommissionens påstand om, at man kunne beskytte sig mod tab af arbejdspladser ved anvendelse af fællesskabsmidler og statssubsidier, og at der ville være brug for en 30 måneders forlængelse for at udpege de problemer, der havde forbindelse med ordningen efter den toldfrie periode, og få gennemførlige løsninger på plads til beskyttelse af de ansatte i denne sektor.
Jeg vil gerne bede Rådet om at kommentere det forhold, at et voksende antal medlemsstater har udtrykt alvorlig bekymring angående virkningen af denne ordning, og at Kommissionens udtalelse for nylig om, at det er alles opfattelse, at den nuværende lovgivning »provides a clear, simple and easily enforceable solution« (giver en klar, enkel og let gennemførlig løsning) er helt misvisende.

Verheugen
Rådet, eller i dette tilfælde snarere formandskabet, ved naturligvis, hvor vidt drøftelserne er i rådsforsamlingerne og kender de opfattelser, de enkelte medlemsstater har. Jeg kan kun give Dem ret, vi har en bred vifte af forskellige opfattelser både med hensyn til, hvad det nu er rigtigt at gøre, og med hensyn til bedømmelsen af virkningerne af den ene eller den anden afgørelse. Der findes således rent faktisk medlemslande, som her frygter meget vidtrækkende negative konsekvenser, hvis der nu sker en ophævelse af det afgiftsfrie salg, og der er andre, der siger, at de konsekvenser indtræder ikke. Der er andre igen, der siger, at der nok skal indtræde konsekvenser. Men så må man se på, hvad man kan gøre for at mildne dem. Dér har De en bred vifte.
Jeg mener, det er klogt nu først at samle og analysere alle fakta og prøve på at blive enige - det er altid meget vigtigt - og se, om tallene og fakta er et fælles grundlag og dernæst nå frem til en løsning på dette fælles grundlag. De ved jo, hvorledes den juridiske situation er. Der foreligger en gyldig beslutning. Denne gyldige beslutning skulle altså, hvis man nu vil lave noget andet, annulleres eller erstattes af en anden. Det kan kun ske med enstemmighed. Kravet om enstemmighed skal i denne sammenhæng tages særlig alvorligt. Det er en faktor, der kommer til at spille en rolle i forbindelse med vurderingen af det, der kommer. Det er også grunden til, at forbundskansleren i sin egenskab af formand for Rådet fremsatte det kompromisforslag, jeg netop har redegjort for, nemlig fordi han kunne se eller mente at have set, at der sandsynligvis ikke kan opnås enstemmighed om en ændret beslutning.

Cassidy
Hr. formand, jeg vil gerne takke rådsformanden for hans svar på spørgsmålene indtil nu. Jeg er ham taknemmelig for at have mindet os om, at enhver forlængelse af den toldfrie ordning vil kræve enstemmighed, og jeg fornemmer, at det ikke er sandsynligt, at vi får enstemmighed.
Må jeg også minde ham om, at de tab af arbejdspladser, der nævnes, er vildt overdrevne. Tallet 56.000 blev nævnt i hr. Cushnahans spørgsmål. Det står ingen steder i Kommissionens undersøgelse, og det er i modstrid med det tal på 120.000 tabte arbejdspladser, som lobbyen for toldfrit salg har bragt til torvs. Så vil rådsformanden være venlig at love os, at han, den tyske finansminister og forbundskansleren ikke vil lade sig overtale af den kraftige lobbyvirksomhed fra hvad hr. Corbett har kaldt cigaret- og spritlobbyen?

Verheugen
Hr. Cassidy, hvis Deres spørgsmål var, om jeg tror, at jeg kan overbevise den tyske finansminister om noget som helst, bliver jeg nødt til at besvare dette spørgsmål med et »det ved jeg ikke«.
Munterhed

von Habsburg
Hr. formand, jeg har følgende spørgsmål: Man mærker meget tydeligt, at i den lejr, der bekæmper en ophævelse, er der en stor, stærk lobby, mens der i den anden lejr ikke er nogen, fordi det er små grupper og små købmænd. Jeg spørger mig selv, om der i den forbindelse tages hensyn til de virkninger, der opstår, hvis duty free fortsat skal være tilladt. Ødelægger det ikke langt flere arbejdspladser i de små virksomheder, som ikke har den gode beliggenhed og ikke har de store muligheder, som står til rådighed for de andre med de store interesser?

Verheugen
Hr. von Habsburg, det er svært at modsige Dem. Det er et af aspekterne i en kontrovers, som jo i mellemtiden har antaget næsten ideologisk karakter. Det bemærkede De jo også meget klart i Deres spørgsmål. Her er der virkelig meget dybtgående, forskellige overbevisninger, også af samordningspolitisk art. Det vil jeg slet ikke lægge skjul på.
Jeg tror ikke, at jeg til Dem heller kan sige andet, end at det forekommer nødvendigt, at man, inden der nu træffes en definitiv afgørelse om, hvorvidt der skal være endnu en overgangsordning - det er det, det drejer sig om lige for øjeblikket - virkelig skaffer sig klarhed over de sociale og økonomiske konsekvenser af disse afgørelser, og det skal gøres meget grundigt og meget præcist, for at afgørelsen kan træffes på et forsvarligt grundlag. Det skal virkelig undersøges i begge retninger, og også det, De fremførte, skal efter min mening undersøges, nemlig det spørgsmål, hvilke virkninger fortsættelsen af disse muligheder for salg egentlig får på f.eks. de mellemstore detailsalgsvirksomheder i bestemte medlemslande og i de områder, der her er tale om. Der er slet ingen tvivl om, at det er nødvendigt.
Det er meget vanskeligt at besvare spørgsmålet, hr. von Habsburg, fordi der også er nogle, der siger, at den form for salg, der her er tale om, er spontane indkøb eller indkøb, der kun foretages, fordi netop dette tilbud eksisterer. De vil ikke blive erstattet af indkøb andetsteds. Jeg ved ikke, om det er rigtigt, om pensionister rent faktisk kun køber smør og kaffe om bord på skibene, når disse varer på skibene udbydes til en noget lavere pris. Men det er alt sammen kun teori, der findes markedsforskning og meget andet, og det skal alt sammen undersøges. Jeg håber, at disse undersøgelser foreligger inden længe, så dette emne kan afsluttes, før det vokser så meget, at det for alvor bringer forstyrrelse i den europæiske politik.

McIntosh
Hr. formand, jeg vil gerne forsikre hr. Cassidy om, at der vil gå mange tusinde arbejdspladser tabt, desværre ikke mindst i min egen valgkreds, North Essex og South Suffolk, på grund af lufthavnen i Stansted og havnen i Harwich.
Mit spørgsmål til rådsformanden er følgende: Er han opmærksom på, hvor utrolig kompliceret ordningen bliver, hvis afgørelsen om at afskaffe toldfrit salg fra 1. juli går igennem? Det vil faktisk indebære, at der vil blive krævet forskellige priser for samme produkt, afhængig af hvilket luftrum eller hvilket territorialfarvand maskinen eller skibet skal igennem. Hvad foreslår han? Jeg kan ikke tro, at han mener, at denne ordning skal være på plads på den måde, som det er planlagt. Vi må da have en midlertidig udsættelse, indtil vi har fået ordentlige regler; ellers vil det gøre anvendelsen af beslutningen helt til grin.

Verheugen
Hr. formand, jeg indrømmer gerne, fru McIntosh, at enhver kommende ordning sandsynligvis bliver kompliceret. Den komplikation, De netop har beskrevet, kan jeg dog ikke få øje på, navnlig ikke i flytrafikken. Man stiger på flyet i A og forlader det i B, og hvis A og B begge ligger i Det Europæiske Fællesskab, opstår problemet ikke, så kan der ikke købes afgiftsfrie varer. Hvis B ligger uden for Det Europæiske Fællesskab, så kan der, det er relativt enkelt. Sejler et skib fra et land til et andet i Den Europæiske Union og kommer det undervejs ind i en tredjestats territorialfarvand, bliver det måske noget mere kompliceret, og spørgsmålet om, hvorledes man vil gribe det problem an, kan jeg ikke svare Dem på nu. Men i forbindelse med fly kan jeg i hvert fald ikke få øje på noget problem.

Formanden
Da spørgsmål nr. 4 og 5 vedrører samme emne, vil de blive behandlet under ét.

Spørgsmål nr. 4 af Paul Rübig (H-0116/99):
Om: Udvidelse af parlamentariske kontrolbeføjelser ved næste revision af traktaterne Diskussionen i de forløbne uger har vist, at både EU's institutionelle system og den reelle politik kræver et moderne system med »Checks and Balances«. Europa-Parlamentet har bevist, at det som Fællesskabets eneste direkte legitimerede organ kan og vil påtage sig de af borgerne krævede kontrolopgaver.
At Kommissionen i tilfælde af et vedtaget mistillidsvotum kun er forpligtet til at nedlægge sit mandat samlet, og at Europa-Parlamentet ikke kan fremsætte forslag om, at et medlem af Kommissionen nedlægger sit mandat, forekommer i den forbindelse ikke længere tidssvarende. Nødvendigheden af individuelt politisk ansvar kræver en tilpasning af de pågældende bestemmelser.
Hvorledes bedømmer rådsformanden mulighederne for at opveje dette institutionelle underskud som led i den næste regeringskonference til ændring af traktaterne?

Spørgsmål nr. 5 af Karl Habsburg-Lothringen (H-0194/99):
Om: Kommissionsmedlemmernes ansvarGennem hvilke foranstaltninger påtænker Rådet at fastlægge de enkelte kommissionsmedlemmers ansvar? Hvornår anslår Rådet, at kommissionsmedlemmerne skal godkendes enkeltvis af Europa-Parlamentet og om nødvendigt også kan drages enkeltvis til ansvar?
Hr. formand for Rådet, vil De venligst besvare hr. Rübigs og hr. Habsburg-Lothringens spørgsmål under ét.

Verheugen
De spørgsmål, de to medlemmer af Europa-Parlamentet stiller, indeholder forslag, hvis gennemførelse ville kræve en traktatændring. Eventuelle ændringer af traktaten ligger uden for Rådets kompetence. I henhold til artikel N i traktaten om Den Europæiske Union, artikel 48 i EU-traktaten når Amsterdam-traktaten træder i kraft, kan enhver medlemsstats regering eller Kommissionen forelægge Rådet forslag til ændring af traktaterne. Efter høring af Europa-Parlamentet og i givet fald af Kommissionen indskrænker Rådets rolle sig til, at det udtaler sig til fordel for afholdelse af en regeringskonference, som så indkaldes af formanden for Rådet. Traktatændringer, der er vedtaget i enighed af repræsentanter for medlemsstaternes regeringer, træder først i kraft efter at være blevet ratificeret af alle medlemsstaterne i overensstemmelse med deres forfatningsmæssige bestemmelser.

Rübig
Hr. formand, kommer der efter forelæggelsen af de fem vismænds rapport, som angiveligt står at læse i de belgiske dagblade allerede i dag, på den næste samling i Rådet på Rådets foranledning en procedure til afskedigelse af nogle af Kommissionens medlemmer i henhold til artikel 160, eller skal Europa-Parlamentet give hele Kommissionen med de for størstedelens vedkommende udmærket arbejdende kommissærer et mistillidsvotum?

Verheugen
Hr. formand, hr. Rübig, jeg beklager, at jeg ikke er i stand til at svare Dem på dette hypotetiske spørgsmål. Spørgsmålet er hypotetisk, fordi rådsformandskabet i hvert fald endnu ikke kender indholdet af en rapport, som siges at foreligge i næste uge, og uden at kende indholdet, strukturen og henstillingerne er det helt umuligt i dag at sige noget om, hvorvidt og hvorledes Rådet vil beskæftige sig med den, og hvilke konsekvenser der skal drages.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg skal forsøge ikke at stille Dem et hypotetisk spørgsmål, men et spørgsmål om Deres personlige vurdering. De citerede de artikler for os, der skal ændres. Nu vil jeg gerne spørge Dem: Ser De på baggrund af den sidste tids begivenheder nogen tvingende grund til at ændre traktaten i den retning?

Verheugen
Hr. formand, jeg mener ikke, at jeg har beføjelse til at svare på dette spørgsmål. Jeg blev spurgt om min personlige vurdering. Den er imidlertid helt uden relevans for Europa-Parlamentet. Af relevans er kun det, jeg kan meddele Dem som Rådets holdning i min egenskab af formand for Rådet. Personlige vurderinger, det beklager jeg, kan jeg ikke give Dem. Det, jeg her kan give Dem, er svar, som jeg skal afstemme med alle medlemsstater, og derfor er jeg nødt til at sige nej til dette spørgsmål. Jeg kan ikke give Dem min personlige vurdering.

Corbett
Hr. formand, jeg håber, rådsformanden vil bære over med os, når vi fremlægger mulighederne for den næste regeringskonference, selvom han endnu ikke kan reagere formelt på dem. Et af de spørgsmål, der vil opstå på basis af den seneste tids begivenheder, må da være, om formanden for Kommissionen skal have ret til at afskedige individuelle medlemmer af Kommissionen. Hvis en minister i en national regering gør sig skyldig i alvorligt embedsmisbrug eller dårlig forvaltning, men nægter at gå af, kan regeringslederen afskedige den pågældende. I Kommissionen har formanden ikke denne mulighed for at anmode det pågældende medlem om at tage sin afsked eller forlade Kommissionen, hvis en sådan situation skulle opstå. Det må da være en passende ændring af traktaten at fremlægge ved næste regeringskonference. Hvis omstændighederne skulle opstå, og Kommissionens formand så ikke benyttede disse beføjelser, kunne vi udtrykke mistillid til Kommissionen som helhed.

Verheugen
Hr. Corbett, jeg skal nu udtrykke mig meget præcist. Formandskabet har til dato ingen planer om i sit forslag til Det Europæiske Råd i Köln i begyndelsen af juni at gå ud over the left overs fra Amsterdam. Indtil nu har det været formandskabets holdning, at det nu gælder om at fremsætte et procedureforslag til behandling af disse left overs , hvorledes og hvornår og med hvilke emner vi kommer til den næste regeringskonference. De emner, vi indtil nu har haft vores opmærksomhed henledt på, er spørgsmålet om Kommissionens sammensætning, spørgsmålet om afgørelser med kvalificeret flertal i Rådet og spørgsmålet om vægtningen af stemmerne i Rådet. Formandskabet har til dato ingen planer om at forelægge Det Europæiske Råd i Köln yderligere forslag.

Sandbæk
Til Paul Rübig vil jeg godt først sige, at jeg jo netop ikke mener, at Parlamentet påtog sig det ansvar, det havde, for vi skulle have fyret den samlede Kommission i januar, men lad nu det ligge. Til rådsformanden vil jeg gerne sige, at jeg ikke synes, at hr. Rübig stillede et hypotetisk spørgsmål. Man kan sagtens svare på det spørgsmål, uanset hvad udfaldet bliver i næste måned af den undersøgelse af Kommissionen, som nu er i gang. Vi kender jo godt svaret. Vi kan ikke fyre den samlede Kommission. Det svar må De da også kunne give. Så mener jeg at kunne huske, at hr. Fischer i sin tale sagde, at det tyske formandskab gik ind for at give Parlamentet øgede beføjelser, som faktisk vil svare til, at det bliver et egentligt parlament, og at Kommissionen bliver en egentlig regering. Er det korrekt forstået? Var det ikke faktisk det, hr. Fischer sagde i sin tale her i Parlamentet?

Verheugen
Fru Sandbæk, det kan jeg meget nemt belyse. De bliver nødt til at skelne mellem to ting: Der er på den ene side en langsigtet proces, der skal ændre de europæiske institutioner og de europæiske institutioners indbyrdes forhold, forbedre den demokratiske legitimation, forbedre den demokratiske kontrol og forbedre gennemskueligheden. Det er den forfatningsproces - sådan vil jeg gerne kalde den - der er i gang i Europa, og som vi kommer til at beskæftige os med i mange år.
Uafhængig heraf skal De se på de afgørelser, der skal træffes på bestemte tidspunkter, fordi de hænger sammen med andre afgørelser. Det er tilfældet med de kendte left overs , jeg allerede har omtalt. De står i direkte forbindelse med udvidelsesprocessen. Der var i Unionen bred enighed om, at disse left overs skal ordnes, inden det første nye medlemsland tiltræder. Spørgsmålet om, hvornår det sker, har stor politisk betydning. Det er jo et signal til ansøgerlandene om, hvor hurtigt vi gør det, eller om vi lader det ligge.
Hvis vi nu siger, at vi også behandler disse left overs sammen med de store vidtrækkende forfatningspolitiske spørgsmål, De nævnte, og som jeg lige har været inde på, betyder det, at også disse spørgsmål først afgøres efter relativ lang tid - og for ansøgerlandene for sent. Det er grunden til, at vi i Köln indskrænker os til at sige, hvorledes og hvornår og i hvilket omfang vi vil afgøre det, vi er nødt til at afgøre i forbindelse med udvidelsen, men samtidig sætte den mere bredt anlagte debat i gang om de emner, De også nævnte. Naturligvis spiller også spørgsmålet om den videre parlamentarisering af Den Europæiske Union en helt central rolle her. Jeg vil endvidere gøre opmærksom på, at Parlamentets beføjelser jo i forvejen øges klart med ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten, som vi forventer sker den 1. juni. Men det ser vi som en proces, der skal videreføres.

Medina Ortega
Hr. Rübigs tillægsspørgsmål bekymrer mig dybt.
Hr. Rübig henviste til dagens belgiske aviser og spurgte formanden for Rådet, om Rådet har nogen reaktion på det, der står i dagens belgiske aviser. Min bekymring går ud på, at jeg ikke har læst dagens belgiske aviser og derfor ikke ved, hvad der står i dem. Jeg køber dem i hvert fald normalt ikke her.
Jeg spørger derfor formanden for Rådet, om de belgiske aviser udgør en del af fællesskabsretten, eller om Rådets formandskab har planer om at inkorporere de belgiske aviser i fællesskabsretten ved næste regeringskonference, for jeg indrømmer, at det er vanskeligt nok for mig at følge med i fællesskabsretten via EF-Tidende. Hvis jeg derudover også skal læse de belgiske aviser, vil det koste mig meget arbejde at følge med.

Verheugen
Hr. Medina Ortega, formandskabet lader ikke sine domme afhænge af, hvad der publiceres i belgiske dagblade, og heller ikke af, hvad der publiceres i andre dagblade, det lader derimod sin bedømmelse afhænge af dokumenter. For os er et dokument ikke det, en avis skriver, men det, vi officielt får fra et europæisk organ, fra Parlamentet eller fra Kommissionen. Aviserne spiller en stor rolle i Europa. De er uundværlige for et frit og demokratisk Europa, men de er ikke et EU-organ. Det er også det bedste for begge parter, at de ikke bliver det. Jeg kan således berolige Dem. Den hensigt, De frygter, eksisterer ikke!

Formanden
Mange tak for Deres afklaring, hr. Verheugen.

Spørgsmål nr. 6 af Michael J. Hindley, overtaget af hr. Newens (H-0124/99):
Om: Visumfritagelse for indehavere af Hong Kong-pas På grundlag af en betænkning om Hong Kong, vedtog Parlamentet en beslutning, hvori medlemsstaterne opfordredes til at fritage indehavere af Hong Kong-pas for visumtvang. I svaret fremførte Kommissionen, at den, så længe der ikke var indført en fælles visumliste, ikke havde noget direkte ansvar for EU's visumpolitik, men at den fuldt ud støttede Hong Kongs bestræbelser på at opnå visumfritagelse for indehavere af HKSAR-pas. Rådet bedes oplyse, hvad der er foretaget i anledning af Parlamentets beslutning?
Hvornår vil spørgsmålet om visumfritagelsen for indehavere af HKSAR-pas blive behandlet i medlemsstaterne? Hvad er medlemsstaternes holdning til spørgsmålet?
Har nogen af medlemsstaterne givet udtryk for uvilje til at give visumfritagelse for indehavere af HKSAR-pas?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem venligst besvare det spørgsmål, som oprindeligt blev formuleret af hr. Hindley, og som er overtaget af hr. Newens.

Verheugen
Hr. Hindley, først vil jeg gerne gøre opmærksom på, at med hensyn til visumbestemmelser for indbyggere i Hongkong gælder EF-forordning 2317/95 uændret. Den Europæiske Domstol har erklæret forordningen ugyldig. Men dens retsvirkninger er udtrykkeligt blevet bevaret. Da indbyggere i Hongkong ikke er opført på den fælles liste over statsborgere, der skal have visum for at kunne rejse ind i EU, er det i henhold til artikel 2 i den nævnte EF-forordning medlemsstaterne alene, der træffer afgørelse om betingelserne for indrejse. På grundlag af meddelelser fra medlemsstaterne har Kommissionen udarbejdet en oversigt over deres nuværende visumpraksis for statsborgere, der ikke er opført på den fælles liste. Denne oversigt er offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende af 3.4.1998, side 4 ff. Ifølge den kræver for øjeblikket kun Irland og Det Forenede Kongerige ikke visum af indehavere af HKSAR-pas ved indrejse. De øvrige medlemsstater har meddelt, at de anvender de bestemmelser om visumpligt, der gælder for Kina, også for indbyggere i Hongkong.
Rådet har til hensigt efter høring af Parlamentet at vedtage en ændret forordning om den fælles visumliste. Ifølge den skal indbyggere i Hongkong heller ikke for fremtiden være underkastet EU-medlemsstaternes fælles visumpligt. Medlemsstaterne kan fortsat selv afgøre, hvorledes bestemmelserne for indrejse for indbyggere i Hongkong skal være.
Jeg anmoder om Deres forståelse for, at jeg ikke kan kommentere EU-medlemsstaternes nationale visumpolitik over for indbyggere i Hongkong og navnlig heller ikke kan udtale mig om, hvorledes den skal udformes for fremtiden.

Newens
Min kollega, hr. Hindley, undskylder, at han ikke kan være til stede.
Efter hvad vi har hørt, bliver en afgørelse om Hongkong forhalet. Er det realistisk at gøre dette, når der ikke er nogen trussel om invasion af illegale indvandrere i stort tal, blot fordi der er frygt vedrørende andre lande? I betragtning af, at Hongkongs myndigheder har gjort sig de største anstrengelser for at gøre det vanskeligt at forfalske pas, og at der er spørgsmålet om gensidighed, som europæere, der rejser til Hongkong nyder godt af, er der så ikke her noget, der i særlig grad taler for, at man skal gøre fremskridt i denne sag, hvilket vil styrke de gode forbindelser mellem Den Europæiske Union og Hongkong og for den sags skyld mellem Europa og Kina?

Verheugen
Hr. Newens, man kan bruge megen tid på at drøfte, om den afgørelse, der er truffet, er realistisk eller ej, og om de bekymringer eller overvejelser, der ligger til grund for denne afgørelse, er rigtige eller ej. Afgørelsen er, som den er. Den nuværende ordning, der går ud på, at spørgsmålet om visumpligt eller visumfritagelse, når indbyggere fra Hongkong rejser ind i Den Europæiske Unions medlemsstater, afgøres af medlemsstaterne selv, opretholdes. Ud fra hvilke synspunkter medlemsstaterne så træffer afgørelse, er deres egen sag, og de skal helt bestemt benytte alle de informationer, der står til rådighed, også dem, De nævnte, hvad angår problemet forfalskninger eller sikkerhed mod forfalskninger.

Cushnahan
Hr. formand for Rådet, jeg vil gerne støtte min kollega, hr. Hindleys initiativ og de bemærkninger, min kollega, hr. Newens, har fremsat. Som Parlamentets ordfører for Hongkong står jeg helt bag det, de beder om her i salen i dag. I betragtning af rådsformandens kommentarer angående medlemsstaternes eksklusive rettigheder, vil han så ikke også erkende, at Den Europæiske Unions politik er støtte til ét land, to systemer? Angående individuelle medlemsstaters rettigheder vil Rådet så ikke koordinere en politik, der giver adgang uden visum, hvilket efter min opfattelse er en fuldstændig gennemførelse af idéen om ét land, to systemer?

Verheugen
Ja, dette spørgsmål kan jeg kun sige ja til. Som helhed er det rigtigt, at vi i Den Europæiske Union bør tilstræbe en fælles praksis for indrejse og i det hele taget en fælles praksis i indvandrerpolitikken. Det har vi i Schengen-området. Jeg håber, det bliver udvidet. Men det ændrer ikke noget ved den situation, der nu engang er for Hongkongs vedkommende. Den juridiske situation i Den Europæiske Union er den, at spørgsmålet om, hvorvidt indbyggere i Hongkong skal have visum eller ej ved indrejse i et af Den Europæiske Unions medlemslande eller ej, er et nationalt anliggende. Det kan ikke afgøres på europæisk plan af den grund, at medlemsstaterne for øjeblikket ikke er rede til at flytte en sådan mulighed over på europæisk plan. Hvilke årsager det har, kan man kun gisne om. Jeg formoder, at De også ved det.

Formanden

Spørgsmål nr. 7 af Arthur Stanley Newens (H-0126/99):
Om: EU's bananordning Rådet bedes redegøre for den seneste udvikling i tvisten med USA og andre parter om EU's bananordning?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare hr. Newens' spørgsmål.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, den 4. marts tog De Faste Repræsentanters Komité sir Leon Brittans fordømmelse af de ensidige amerikanske foranstaltninger af 3. marts til efterretning og bifaldt den. Rådet støtter Kommissionen i at træffe alle de foranstaltninger, der er mulige inden for WTO's rammer til varetagelse af EU's interesser, og vil fortsat drøfte udviklingen. Rådet har med regelmæssige mellemrum drøftet den løbende udvikling i bananstriden. Mellem samlingerne i Rådet er der hele tiden foregået en snæver koordinering med Kommissionen i 113-komitéen og navnlig med ambassadørerne i Bruxelles.

Newens
Jeg vil gerne takke rådsformanden for hans svar, der støtter Kommissionens holdning. Men er Rådet enig i, at det vil blive betragtet som en lakmusprøve på, om Den Europæiske Union er parat til at støtte de fattige producenter i udviklingslandene, i særdeleshed i Caribien, hvor de ikke har nogen effektive alternative midler til at opretholde livet, eller om den vil give efter for pression fra USA på vegne af de store multinationale selskaber, der allerede kontrollerer det meste af markedet og har brugt deres velstand til at udøve lobbyvirksomhed over for større amerikanske partier? Dens holdning til dette spørgsmål vil danne præcedens for andre tilfælde. Kan rådsformanden derfor forsikre os om, at der ikke bliver tale om noget tilbagetog i dette meget vigtige spørgsmål?

Verheugen
Hr. Newens, jeg vil gerne oplyse Dem om, at Rådet hele tiden har været og i dag stadig er af den opfattelse, at en løsning af problemet kun er mulig inden for WTO's rammer. Den Europæiske Union har derfor fået et WTO-panel til at undersøge, om EU's markedsordning for bananer er i overensstemmelse med WTO, og Den Europæiske Union er også rede til at rette sig efter det resultat, dette panel når frem til. Først når denne afgørelse foreligger, kan der efter WTO-voldgiftsmandens opfattelse træffes afgørelse om det amerikanske forslag om f.eks. straftold.

Rübig
Hr. formand, hvis WTO-panelet giver os ret, hvorledes ser det så ud for de fimaer, som nu har måttet betale straftold? Agter De at sørge for, at krav om skadeserstatning fra disse firmaer gøres gældende også over for den amerikanske regering?

Verheugen
Hr. Rübig, jeg har ikke fået forelagt noget, der allerede står fast, om dette spørgsmål. Der er, så vidt jeg ved, til dato ikke truffet nogen afgørelse. Jeg bliver nødt til at besvare dette spørgsmål skriftligt.

Formanden

Spørgsmål nr. 8 af Nikitas Kaklamanis (H-0131/99):
Om: »Euro-skat«, EU's »Sociale ansigt« og miljøbeskyttelse Det er velkendt, at der inden for EU kan spores en vis modstand mod medlemsstaternes andel i de økonomiske byrder på EU's budget.
Overvejer Rådet at indføre en »euro-skat« som afgift på kapitaloverførsler i spekulationsøjemed, samt på en række luksusvarer, som forbruges af den økonomiske overklasse med de højeste lønninger i EU?
Kan en sådan »euro-skat« udgøre et alternativ i forbindelse med revisionen af EU's egne indtægter, så indtægterne gennem denne kan bruges til at finansiere EU's »sociale ansigt« og miljøbeskyttelsen?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare hr. Kaklamanis' spørgsmål.

Verheugen
Som De ved, hr. Kaklamanis, kan Rådet kun planlægge at vedtage nye retsforskrifter på grundlag af et forslag fra Kommissionen. Der foreligger ikke for øjeblikket i Rådet noget forslag fra Kommissionen i den af Dem ønskede retning.

Kaklamanis
Hr. formand for Rådet, De svarede på den formelle del af denne sag, men den kender jeg, og mit spørgsmål gik på det politiske plan. De er medlem af et organ, som 14 andre regeringer også er med i, og 13 af dem kalder sig socialdemokrater. De siger, de er socialdemokrater, men i praksis er de nyliberale. For et par dage siden læste jeg De Europæiske Socialdemokraters valgprogram, hvor man taler om det sociale Europa. Ved De, at dette års budget skærer ned på udgifterne til det sociale Europa? Kan De fortælle mig, hvilken politisk strategi Rådet følger for at finde penge til Europas sociale ansigt og til miljøbeskyttelse? Kan De sige mig, om De agter at drøfte en sådan skat på kapitaloverførsler med Kommissionen, så vi kan bruge pengene til at fremme det sociale Europa og miljøbeskyttelsen? De skal ikke svare mig på den proceduremæssige del af spørgsmålet, for den kender jeg.

Verheugen
Hr. Kaklamanis, jeg kan kun give Dem ret. Det er på grundlag af den politiske konstellation, vi har i Europa for tiden, og som De jo har beskrevet, hvorfor jeg ikke behøver at beskrive den yderligere, heldigvis blevet muligt at bringe ny dynamik ind i emnerne social retfærdighed, beskæftigelsespolitik og økologisk markedsøkonomi. Der foregår et intensivt arbejde på alle disse områder, og også det tyske formandskab arbejder intensivt på alle disse områder. Et eksempel bliver vedtagelsen af den europæiske beskæftigelsespakke på topmødet i Köln. Et andet eksempel er udarbejdelsen af et europæisk charter om grundlæggende frihedsrettigheder, hvor også de sociale rettigheder vil få en særstilling. Jeg kunne blive ved med at øge denne liste. Derfor besvarer jeg Deres spørgsmål med et bestemt ja til, at vi for tiden helt klart ser en politisk tendens i Europa, som med megen energi virker for de sociale og økologiske emner.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 9.
Da spørgsmål nr. 10, 11 og 12 vedrører samme emne, vil de blive behandlet under ét.

Spørgsmål nr. 10 af Mihail Papayannakis, overtaget af fru González Álvarez (H-0141/99):
Om: Bortførelse af Öcalan Efter at have gjort sig uhyre anstrengelser for at opnå politisk asyl i et hvilket som helst EU-medlemsland eller blive stillet for en international domstol, (hvilket skulle være muligt ifølge erklæringer fremsat af Italiens og Tysklands udenrigsministre - Agence Europe no 73530), flygtede lederen af PKK, A. Öcalan, til Kenya, hvorfra han blev bortført og udleveret til Tyrkiet.
Mener Rådet, at menneskerettighederne hidtil er blevet respekteret i tilfældet Öcalan, uanset hvordan man vælger at vurdere hans repræsentativitet eller politiske overbevisning?
Er hans bortførelse fra Kenya uden Kenyas billigelse (erklæring fremsat af den kenyanske udenrigsminister, 16. februar 1999) et brud på folkeretten? Er der måske også tale om statsterrorisme? Hvordan vurderer Rådet den set i forhold til et land, der ansøger om tiltrædelse af EU?
Kan Rådet mon efter alt dette garantere for Öcalans liv samt for en retssag, der er en retsstat værdig?

Spørgsmål nr. 11 af Alexandros Alavanos, overtaget af fru Pailler (H-0163/99):
Om: Öcelan-sagen og det kurdiske problemPå baggrund af den seneste udvikling i Öcelan-sagen og på grundlag af dets resolutioner og afgørelser om anvendelse af asylretten (Rådets resolution 20/6/1995, aftale 97/C254/01) bedes Rådet redegøre for, hvordan det vurderer den obstruktive politik, som EU-medlemsstaterne fører, og deres faktiske afvisning af at give politisk asyl til den kurdiske leder Abdullah Öcelan? Burde Rådet ikke klart have taget stilling til dette spørgsmål, før Öcelan faldt i hænderne på det tyrkiske »retssystem«?
Hvilke former for pression har Rådet til hensigt at udøve over for Tyrkiet for at sikre, at retssagen mod den kurdiske leder bliver retfærdig og offentlig, og at hans liv reddes? Hvilke initiativer har det til hensigt at tage med henblik på indkaldelse af en international konferencen med det formål at finde frem til en løsning på det kurdiske problem?

Spørgsmål nr. 12 af Ioannis Theonas (H-0184/99):
Om: A. Öcalans fængselsforhold og farerne for hans legemlige og psykiske integritet og hans livDer bliver udtrykt alvorlig bekymring i forbindelse med de forhold, under hvilke kurderlederen A. Öcalan holdes fængslet, samt for hans legemlige, psykiske og intellektuelle integritet såvel som hans liv, eftersom det ifølge anklager og alle indikationer tyder på, som det også fremgår tydeligt af de videoer, som de tyrkiske massemedier konstant sender, at myndighederne holder kurderlederen under stadig påvirkning af psykofarmaka, så hans evne til at bevæge sig til stadighed er undertrykt, og hans bevidsthed er sløret, for på denne måde at »lette« undersøgelsesproceduren. For nylig har de tyrkiske myndigheder selv meddelt, at A. Öcalan havde alvorlige hjerteproblemer, hvad der måske er et resultat af hans fængselsforhold.
Eftersom kurderlederen holdes isoleret og i et af de mest brutale fængsler, og at alle internationale menneskerettighedsorganisationer gentagne gange har klaget over fængselsforholdene i dette fængsel, eftersom »pågribelsen« og fængslingen af kurderlederen fremkaldte voldsomme reaktioner samt under henvisning til, at det udgør en åbenlys krænkelse af ethvert retsbegreb at gennemføre undersøgelses- og retsproceduren med anvendelse af psykofarmaka, som hindrer den fængslede i at fungere og at tale frit, idet han gøres viljeløs, bedes Rådet oplyse, hvordan det har til hensigt at reagere på denne åbenlyse krænkelse af den fængsledes rettigheder og integritet, samt hvilke forholdsregler det har til hensigt at træffe, så at A. Öcalan kan blive undersøgt af uafhængige lægesagkyndige, for at man kan undersøge og sikre hans legemlige og psykiske integritet under fængslingen af ham og retssagen mod ham med henblik på at beskytte den fængsledes ret til en værdig behandling samt hans liv?
Hr. formand for Rådet, jeg beder Dem venligst besvare spørgsmål nr. 10, 11 og 12 under ét.

Verheugen
Hr. formand, med Deres tilladelse vil jeg gerne besvare spørgsmålene enkeltvis, men i en sammenfattende redegørelse. Først spørgsmålene fra hr. Papayannakis. Rådet henviser til Den Europæiske Unions erklæring af 22. februar 1999, hvori Den Europæiske Union tager den tyrkiske regerings forsikring om, at Abdullah Öcalan vil få en fair proces, til efterretning. Den Europæiske Union forventer endvidere, at det betyder en fair og korrekt behandling, en offentlig og retsstatslig proces ved en uafhængig domstol, adgang til juridisk bistand efter Öcalans eget valg og adgang for internationale observatører til at overvære retssagen.
Det er for øjeblikket ikke muligt for Rådet at bedømme, om bortførelsen fra Kenya er en krænkelse af folkeretten, således som De har formuleret det i Deres spørgsmål, eller om det, som De også formulerede det, måske var en statslig terrorakt. Rådet har ingen entydig og sikker viden om den måde, hvorpå Abdullah Öcalan blev bragt til Tyrkiet. Derfor er en bedømmelse heller ikke mulig. Deres spørgsmål om, hvorvidt Öcalans liv og en retssag, der lever op til de retsstatslige krav, er sikret, besvarer jeg med en henvisning til første del af mit svar, nemlig Den Europæiske Unions krav, hvad angår karakteren af denne retssag, og jeg gør desuden udtrykkelig opmærksom på, at Den Europæiske Union i sin allerede nævnte erklæring endnu en gang gav udtryk for sin absolutte afvisning af dødsstraf.
Og nu til spørgsmålet fra hr. Alavanos. Første del af Deres spørgsmål vedrører asylproblematikken. Dertil må jeg sige, at gennemførelsen af asylsager hører ind under de enkelte medlemsstaters kompetence, og at Rådet ikke kan udtale sig derom. Hvad angår Deres andet spørgsmål, henviser jeg til Den Europæiske Unions erklæring af 22. februar 1999, hvori den tager den tyrkiske regerings tilsagn til efterretning, at Abdullah Öcalan vil få en fair proces. Jeg gentager, hvad jeg allerede har sagt i svaret på det første spørgsmål om, hvilke krav der her stilles til Tyrkiet, og gentager endvidere, hvad der er at sige her om dødsstraffen, samt gentager: Den Europæiske Union forventer af Tyrkiet, at landet løser sine problemer med politiske midler under fuld overholdelse af menneskerettighederne og retsstatsprincippet i et demokratisk samfund.
Den Europæiske Union bifalder i denne sammenhæng alle ægte bestræbelser på at udforme bekæmpelsen af terrorismen og spørgsmålet om de politiske løsninger således, at en forsoning mellem de involverede parter bliver mulig, og konflikten kan løses.
Spørgsmålet fra hr. Theonas vil jeg besvare på følgende måde: Rådet sidder ikke inde med oplysninger om, at Abdullah Öcalans rettigheder krænkes under forundersøgelsen og retssagen. Ifølge en pressemeddelelse fra Europarådet af 4. marts 1999 har en delegation fra komitéen imod tortur besøgt den indsatte, uden at der var vidner til stede. Rådet kender ikke resultatet af dette besøg. Den Europæiske Union gav i sin erklæring af 22. februar 1999 udtryk for sin forventning om, at den tyrkiske regerings tilsagn om en fair proces også betyder fair og korrekt behandling.

González Álvarez
Jeg beder Dem undskylde min forsinkelse, men den skyldes, at der her i Parlamentet af og til afholdes to møder samtidig.
For det første vil jeg gerne takke formanden for Rådet for de oplysninger, han har givet os, men vi mangler stadig svar på et spørgsmål. For det første er vi andre også imod terrorisme. I vores land, Spanien, er et af de alvorligste problemer - som heldigvis ser ud til at kunne løses hen ad vejen - terrorismen, og derfor er vi imod terrorisme. Men en gruppe parlamentsmedlemmer besøgte i sidste uge i Tyrkiet de advokater, som forsvarer Öcalan - og som for resten er blevet truet på livet - og de fik at vide, at han ikke bliver holdt under tilfredsstillende fysiske forhold, og at hans fysiske integritet i øvrigt ikke er garanteret.
Men hr. formand for Rådet, hvordan har Rådet tænkt sig at tackle de almindelige betingelser for en politisk løsning af det kurdiske folks problem, som er et problem, der ikke vil være slut med problemet Öcalan?

Formanden
Mange tak, fru Laura González. Lad mig henlede Deres opmærksomhed på, at en berømt cubansk sanger for nogle år siden gjorde en sang kendt, som næsten kan anvendes i Deres tilfælde. Den omhandlede nemlig spørgsmålet om, hvordan man kan afholde to møder på én gang uden at blive tosset. Så må De være klog og tage et møde ad gangen.
Hr. Verheugen, vil De venligst besvare fru González' tillægsspørgsmål.

Verheugen
Fru González, jeg vil dele mit svar i to dele, for det første om Öcalan-sagen og for det andet om det mere vidtrækkende spørgsmål. Hvad angår Öcalan-sagen, kan De være sikker på, at Rådet med regelmæssige mellemrum vil følge den op og tillige hver gang udtale sig om den eller gribe ind, hvis udviklingen gør det nødvendigt. Rådet vil endvidere tage alle informationer om sagens forløb og behandlingen af Öcalan omhyggeligt til efterretning og gå ind på spørgsmålet om, hvorvidt disse informationer tvinger os til at reagere eller ej. Jeg kan således love Dem, at Rådet regelmæssigt og kontinuerligt vil beskæftige sig med problemet.
Hvad angår det mere vidtrækkende spørgsmål, skal jeg gøre opmærksom på, at - som De ved - Tyrkiet jo hele tiden har afvist, hvad landet kalder en internationalisering af det kurdiske spørgsmål. Tyrkiet betragter jo også udtalelser om dette emne som en utilstedelig indblanding i landets indre anliggender og har hidtil ikke været rede til at tale hverken med Den Europæiske Union eller med nogen anden om det kurdiske spørgsmål. De ved sandsynligvis bedre end jeg, at ifølge officiel tyrkisk opfattelse eksisterer der overhovedet ikke noget kurdisk spørgsmål.
Derfor bliver jeg nødt til at sige til Dem, at jeg ser meget, meget få muligheder for at øve en positiv indflydelse på Tyrkiet. Dog vil jeg som det tyske formandskabs holdning sige meget klart - det tyske formandskab har jo klarere end tidligere tyske regeringer fremhævet Tyrkiets status som ansøgerland i forhold til Den Europæiske Unions medlemsstater - at forudsætningerne for medlemskab af Den Europæiske Union er præcis de samme for Tyrkiet som for alle andre, det vil sige, at Tyrkiet ikke får nogen bonus på grund af landets særlig vigtige strategiske beliggenhed og ikke nogen minuspoint, fordi det er et islamisk land. Tyrkiet skal opfylde præcis de samme betingelser som alle andre, det vil sige, at det skal være et fuldt udviklet demokrati. Det skal være sikkert, at menneskerettighederne overholdes, og det skal være sikkert, at alle mennesker i landet har samme rettigheder. Jeg vil nemlig ikke så gerne i forbindelse med kurderne bruget ordet mindretal, som efter min mening er helt forkert her.
Det drejer sig her om fuld ligeberettigelse for alle, der bor i et bestemt land. Det er, hvad vi kan og skal sige til Tyrkiet om Tyrkiets europæiske orientering. Skulle forholdene udvikle sig således, at det bliver muligt i en direkte samtale med Tyrkiet at tale om en løsning af de kurdiske problemer, er jeg helt overbevist om, at vi er rede til at gøre det, men det har desværre hidtil ikke været således, at en sådan samtale har været mulig.

Pailler
Hr. formand, jeg har virkelig ikke fået meget tid. Jeg vil trods alt forsøge at spørge Rådet, hvordan det kan være sikker på de forsikringer og garantier, som Tyrkiet har givet? Jeg overværede personligt rettergangen for Leila Zana og de 16 andre folkevalgte, som blev dømt. Leila Zana blev idømt 16 års fængsel. Foran internationale observatører, altså os, og de internationale medier så jeg Leila Zana, en lille skrøbelig kvinde, men en stor demokrat og politiker, blive slået - andre ord kan ikke beskrive det - med geværkolber af de militærpersoner, der var til stede i retssalen. Og det lige foran os! Så jeg tror absolut ikke på disse mundtlige garantier. Jeg tror heller ikke på, at vi bidrager til en fredelig løsning på det kurdiske problem ved fortsat at sælge våben til Tyrkiet.
Jeg vil gerne vide, hvor disse garantier kommer fra, og om man ikke kan forestille sig økonomiske sanktioner, navnlig efter at have set hvor forgæves det var at stemme om en union uden grænser, og at tro at man kunne hjælpe landet ved at indlemme det i et demokrati. Jeg havde en række andre ting at bede Dem om, men jeg skal desværre stoppe.

Verheugen
Fru Pailler, jeg er desværre nødt til at sige, at vi slet ikke kan være sikre på, at løfter virkelig holdes i sådanne tilfælde. Der er ingen sikkerhed. Det kunne jeg nævne Dem en hel række eksempler på fra den nyere tids historie ikke kun fra Europa, men også fra andre dele af verden. Det er jo netop dét, der er problemet, når man har med stater at gøre, der ikke lever op til det retsstatslige princip, og det er jo vores fælles overbevisning, at det gør Tyrkiet ikke.
Der er altså ingen sikkerhed. Det, vi dog naturligvis kan bedømme, er, hvad det betyder, hvis f.eks. Öcalan ikke havde uhindret adgang til advokater efter eget valg, eller hvad det ville betyde, hvis der ikke var fri og uhindret adgang for internationale observatører af processen. Så kunne man danne sig en vurdering. Men jeg er nødt til udtrykkelig at tilføje, at selv når det er opnået, er der ingen absolut sikkerhed for, at en proces virkelig foregår fair og korrekt i enhver henseende. Jeg må desværre sige til Dem, at denne sikkerhed ikke engang eksisterer i fuldt ud udviklede retsstater.

Theonas
Tak, hr. formand. Desværre kan jeg ikke takke formanden for Rådet, for det undrer mig, hvis han ikke har set de hårrejsende billeder af umenneskelig tortur, af den undertrykkelse, som lederen af en hel befolkning er blevet udsat for, og som det tyrkiske fjernsyn og alle aviser ikke uden stolthed har sendt ud over hele verden? Han siger, at Rådet ikke har nogen oplysninger. Har De set billederne? Berører det Dem slet ikke? Tror De i Rådet, at den tyrkiske sikkerhedsdomstol kan give den anklagede en retfærdig behandling?
Formanden for Rådet sagde, at der ikke findes et kurdisk problem, der findes ingen kurdisk befolkning og intet kurdisk mindretal. Fordi Tyrkiet ikke accepterer dette! Er Milosevic mon blevet overbevist om, at Kosovo-problemet er et internationalt problem, når NATO truer med bombardementer, og der står NATO-tropper parat til at gå ind i Kosovo? Kan Rådet give et overbevisende svar på dette?

Verheugen
Netop fordi Rådet selvfølgelig kender de følelser, De netop har beskrevet, navnlig videooptagelserne og tv-billederne, er det kommet med de udtalelser og har det stillet de krav, jeg netop har refereret for Dem her.

Marset Campos
Sidste torsdag og fredag var jeg i Istanbul, hvor jeg talte med hr. Öcalans advokater, og de fortalte mig, at de ikke har noget konkret tiltaledokument, at de kun har fået tilladelse til et meget kort besøg hos Öcalan, og at de fandt ham udtryksløs og totalt bedøvet. De har ikke fået tilladelse til at besøge Öcalan igen, og alt dette giver grund til bekymring for Öcalans liv, således som vi i dag har fået at vide.
Besøget blev meget vanskeligt for os, der som medlemmer af Europa-Parlamentet rejste dertil spontant. Jeg spørger Dem rent konkret: Har Rådet i sinde at sende advokater fra Den Europæiske Union til at være til stede under retssagen og til at bidrage til, at der rent faktisk bliver en retfærdig retssag, således som De med rette har sagt?

Verheugen
Som jeg allerede har nævnt, har Rådet rejst krav om og støtter tillige lignende krav fra den europæiske offentlighed om, at internationale observatører skal have adgang til at overvære retssagen. Det er som regel jurister. Spørgsmålet er, om Den Europæiske Union skal deltage i observationen af retssagen som institution, dersom den skulle blive mulig, og det spørgsmål er ikke blevet drøftet endnu og skal afgøres, når tiden er inde.

Wurtz
Hr. formand, jeg vil spørge Rådets repræsentant, eftersom han ikke svarede hr. Theonas, om hvad han vil svare de personer, der mener, der er en politik med to retninger, to fremgangsmåder, alt efter om det drejer sig om kurdere eller Kosovo-indbyggerne. I de to tilfælde handler det om at stoppe undertrykkelse og sikre grundlæggende rettigheder. Hvad vil De svare de personer, der mener, der er to retninger, to fremgangsmåder fra Den Europæiske Unions side i disse to sager?

Verheugen
Hvis De spørger mig, har Rådet endnu ikke fremsat nogen udtalelse. Det har til dato endnu aldrig knyttet Kosovo-problemet sammen med det kurdiske problem. Det er heller ikke min agt at gøre det.

Formanden

Spørgsmål nr. 13 af Astrid Thors (H-0142/99):
Om: Koordinering mellem EU og Europarådet med hensyn til gensidig retshjælp i straffesager Medlemsstaterne forhandler om en EU-konvention om gensidig retshjælp i straffesager. Europarådet forhandler om anden tillægsprotokol til den europæiske konvention fra 1959 om gensidig retshjælp i straffesager. De to udkast omhandler stort set de samme spørgsmål, men der er ikke sket nogen form for koordinering. Har medlemsstaterne i EU gjort noget for at sikre, at man når frem til de samme retlige løsninger i de to fora? I benægtende fald, hvorfor fører man en forskellig politik i EU og Europarådet?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare fru Thors' spørgsmål.

Verheugen
En koordinering af forhandlingerne om en EU-konvention om gensidig retshjælp i straffesager og Europarådets udkast til anden tillægsprotokol til den europæiske konvention fra 1959 er blevet drøftet indgående på unionsplan.
Gruppen »retshjælp i straffesager«, som udarbejder den nye EU-konvention, undersøgte spørgsmålet om en koordinering så sent som på et møde den 17. og 18. februar 1999. Nødvendigheden af en koordinering mellem Den Europæiske Union og Europarådet er blevet drøftet flere gange på regelmæssige møder mellem trojkaen, koordinationsudvalget i henhold til artikel K.4 og repræsentanter for Europarådet. Der blev i den sammenhæng lagt særlig vægt på, at de resultater, der opnås med hensyn til retshjælp, er indbyrdes forenelige, og at overlapninger mellem retsakterne så vidt muligt undgås.
Et af de konkrete resultater af denne koordineringsproces har været udarbejdelsen af en teknisk sammenholdning af EU's udkast og Europarådets tekst foretaget af rådssekretariatet. Dette dokument har vist sig at være et nyttigt hjælpemiddel i de nuværende drøftelser. Det gennemgås for øjeblikket. Visse overlapninger mellem udkastet til EU-konventionen og udkastet til Europarådets protokol er uundgåelige, for så vidt som begge nye retsakter har det mål at forbedre bestemmelserne om retshjælp i straffesager. EU-konventionen vil pålægge de 15 medlemsstater skrappere forpligtelser til retshjælp end Europarådets protokol, som kan komme til at gælde i mere end 40 lande med meget forskellige retssystemer. Det gælder navnlig bestemmelserne om aflytning af kommunikationsforbindelser.

Thors
Det er glædeligt at høre, at denne koordinering har fundet sted. I begyndelsen af februar fik jeg nemlig at vide fra en af Rådets repræsentanter, at der ikke havde fundet nogen koordinering sted. Desuden tror jeg, at vi bør overveje, hvilke principper der tillempes i den nye aftale om retshjælp.
Det virker, som om spørgsmålet om overvågning af Internet og e-mail er et af de spørgsmål, der ikke er blevet koordineret i disse to aftaler. Det virker, som om man i henhold til den ene aftale, ifølge Kommissionen, vil tvinge myndighederne til straks at udlevere oplysninger om al e-mailkorrespondance. Er det korrekt, og er det foreneligt med europæiske principper, uden at man har defineret, hvilke lovovertrædelser man har til hensigt at overvåge, og uden at man har et juridisk krav på dette? Det er imidlertid glædeligt, hvis denne koordinering har fundet sted på grundlag af dette initiativ.

Verheugen
Hr. formand, det kan jeg desværre ikke. I fru Thors' oprindelige spørgsmål blev der ikke refereret til denne specielle problematik, så rådssekretariatet har heller ikke kunnet stille nogen dokumentation desangåede til min disposition. Jeg vil gerne give Dem et svar, men kan ganske enkelt ikke gøre det, og jeg må derfor anmode Dem om at være tilfreds med at få et skriftligt svar.

Formanden
Da spørgsmål nr. 14 og 15 vedrører samme emne, vil de blive behandlet under ét.

Spørgsmål nr. 14 af Esko Olavi Seppänen (H-0143/99):
Om: Pension til medlemmer af ECB's direktion Ifølge oplysninger i de finske medier modtager Sirkka Hämäläinen, der er medlem af ECB's direktion, ud over sin løn i ECB en særlig pension på omkring 10.000 fra den finske centralbank, der er medlem af Det Europæiske System af Centralbanker.
Var Rådet klar over dette, inden lønningerne for medlemmerne af ECB's direktion blev fastsat, og har det kendskab til, om også andre medlemmer af ECB's direktion modtager andre indtægter end løn?

Spørgsmål nr. 15 af Heidi Anneli Hautala (H-0157/99):
Om: Bestemmelser om inhabilitet og økonomiske forbindelser for ECB's tjenestemænd og direktionsmedlemmerI Finland har det vakt stor opstandelse, at Sirkka Hämäläinen, der er medlem af ECB's direktion, udover sin løn modtager førtidspension fra den finske centralbank (Suomen Pankki) i en størrelsesorden på omkring 60.000 FIM. Kan Rådet på denne baggrund oplyse følgende:
Har ECB indført bestemmelser navnlig for højtstående tjenestemænd og direktionsmedlemmer vedrørende inhabilitet og økonomiske forbindelser, der kan bringe deres uafhængighed i fare?
Har ECB indført de bestemmelser, som Ombudsmanden har krævet, om overholdelse af offentliggørelse af sagsakter i forvaltningen, det vil sige borgernes ret til aktindsigt i de sagsakter, som den har udarbejdet og er i besiddelse af?
Hvis der kan svares bekræftende på de førnævnte spørgsmål, er da oplysningerne om indkomster, formueforhold og eventuelle bierhverv for højtstående tjenestemænd og direktionsmedlemmer i alle henseender offentlige? I benægtende fald, agter Rådet da at arbejde for, at der indføres bestemmelser herom?
Hr. formand for Rådet, jeg beder Dem venligst besvare hr. Seppänens og fru Hautalas spørgsmål.

Verheugen
I artikel 11, stk. 1, i protokollen om statutten for ESCB og ECB står der, at intet medlem af Den Europæiske Centralbanks Direktion må, medmindre Styrelsesrådet undtagelsesvis giver tilladelse hertil, påtage sig nogen anden beskæftigelse, uanset om den aflønnes eller ej. Dermed forhindrer protokollen af hensyn til direktionsmedlemmernes uafhængighed, at disse modtager honorarer for andet end det at være medlem af Direktionen. Denne bestemmelse er imidlertid ikke til hinder for, at der udnævnes en person med erfaring, selvom vedkommende f.eks. modtager pension i kraft af tidligere ansættelsesforhold.
Det er endvidere ikke Rådets opgave at fastsætte ansættelsesvilkårene for Direktionens medlemmer, som i henhold til artikel 11, stk. 3, i ovennævnte protokol aftales i kontrakter med ECB og fastsættes af Styrelsesrådet efter forslag fra en komité, der består af seks medlemmer, hvoraf de tre er udnævnt af Rådet.

Seppänen
Hr. formand, Rådet har overhovedet ikke besvaret mit spørgsmål. Jeg spurgte, om Rådet vidste, inden lønningerne for Den Europæiske Centralbanks direktionsmedlemmer blev fastsat, at disse også fik pension andre steder fra end fra Centralbanken, og jeg spurgte, om noget andet direktionsmedlem ud over Sirkka Hämäläinen har andre indtægter end lønnen. Rådet må besvare disse spørgsmål, for det er Rådet, der har ansvaret for sagen. Den Europæiske Centralbank og dens underliggende nationale centralbanker tilhører EU-systemet. De er underlagt samme personaleregler som alle de øvrige af EU's institutioner. Ifølge traktatens artikel 232 skal Rådet sørge for, at traktatens bestemmelser og personalereglerne overholdes, og Rådet har ansvaret for, at også Den Europæiske Centralbanks regler svarer til de øvrige EU-institutioners regler. Jeg vil bede repræsentanten for Rådets formandsland om at besvare mit spørgsmål.

Verheugen
Hr. Seppänen, jeg havde besvaret det spørgsmål, hvor De kritiserede svaret, og henleder endnu en gang Deres opmærksomhed på den del af mit svar, der vedrører det. Det lød som følger: Bestemmelsen om, at et medlem af ECB's Direktion ikke må modtage andre honorarer, er ikke til hinder for, at der udnævnes en person med erfaring, selvom vedkommende f.eks. modtager pension i kraft af tidligere ansættelsesforhold. Det vil ud fra den retsopfattelse, Rådet har her, sige, at der, for nu at belyse det nærmere, er forskel på et honorar og en pension, som en person får, fordi vedkommende allerede har præsteret et arbejde.

Hautala
Hr. formand, ligesom kollega Seppänen er jeg meget forundret over, at Rådets repræsentant ikke besvarer de stillede spørgsmål. Efter min mening er det vigtigt, at den Europæiske Centralbank efterlever princippet om åbenhed i sit virke. Selvom den er forholdsvis uafhængig og selvstændig i sin pengepolitik, skal der da være visse regler om åbenhed og om bl.a. de højerestående embedsmænds såsom direktionsmedlemmernes inhabilitet og økonomiske afhængighed.
Hr. formand for Rådet, De har ikke besvaret spørgsmålene. I stedet sagde De, at der ikke er noget i vejen for, at en erfaren person får løn fra Den Europæiske Centralbank og pension fra et eller andet tidligere hverv. Er det ikke således, at i Den Europæiske Centralbanks system er denne tidligere part, Den Finske Bank, og Den Europæiske Centralbank i virkeligheden en del af samme system? Kommisionens repræsentant har heller ikke ønsket at tage stilling til dette. Hvem kan tage stilling det?

Verheugen
Fru Hautala, også til Dem bliver jeg nødt til at sige, at jeg har besvaret spørgsmålet præcist, oven i købet helt præcist. Det er heller ikke muligt at besvare det endnu mere præcist. Jeg gentager endnu en gang, at der er forskel på et ekstra honorar, som et medlem af ECB's Direktion eventuelt kunne få, og en aldersbetinget pension, som et medlem af ECB's Direktion modtager i kraft af tidligere ansættelsesforhold. Det skal juridisk bedømmes helt anderledes. Ud fra Rådets synspunkt er bestemmelserne helt entydige. Et medlem af ECB's Direktion, som i kraft af dette medlemskab får et honorar af ECB, kan uden videre modtage en aldersbetinget pension fra et tidligere ansættelsesforhold, der nu er afsluttet.

Eriksson
Jeg vil gerne høre grunden til, at man gør en undtagelse for Den Europæiske Centralbank, for så vidt jeg har forstået, er det ikke muligt at modtage pension fra andre ansættelsesforhold og få fuld løn hverken i Kommissionen eller Rådet. Jeg vil gerne vide, hvorfor man har gjort en undtagelse for Den Europæiske Centralbank.

Verheugen
Jeg må helt ærligt sige, at jeg ikke forstår spørgsmålet. Hvorledes skal jeg besvare det? Det ærede medlem siger, at der er noget, hun ikke forstår. Det er ikke et spørgsmål til mig. Jeg kan kun endnu en gang gentage, hvorledes Rådets retsopfattelse er. Den er entydig. Det spørgsmål, det her drejer sig om, nemlig hvorvidt det er muligt som medlem af Den Europæiske Centralbanks Direktion at få et honorar og samtidig modtage en aldersbetinget pension i kraft af et afsluttet ansættelsesforhold, har jeg nu tre gange besvaret med et klart ja. Det er den retsopfattelse, Rådet har her.

Formanden
Mange tak, hr. Verheugen. Fru Hautala, De har bedt om ordet, men jeg kan ikke give Dem det. De ved udmærket, at under spørgetiden kan man kun få ordet én gang.

Formanden

Spørgsmål nr. 16 af Maj Britt Theorin (H-0146/99):
Om: Global solidaritet 1, 3 milliarder af verdens befolkning lever i akut fattigdom, og antallet af fattige stiger.
OECD-landenes bistand til u-landene faldt i 1997 til 0, 22 procent af BNI. Vurderinger tyder på, at bistanden fortsatte med at falde i løbet af 1998. Ud over bistanden er også den private kapitaltilstrømning fra i-landene til u-landene mindsket kraftigt i løbet af 1997 og 1998.
FN's mål er, at de rige lande skal afsætte 0, 7 procent af BNI til bistand. Hvad agter Rådet at gøre i OECD, for at FN's mål kan opfyldes?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare fru Theorins spørgsmål.

Verheugen
Hr. formand, fru Theorin gør med rette opmærksom på, at udviklingsbistanden fra de medlemslande, der er repræsenteret i OECD's Komité for Udviklingsbistand DAC, er faldet målt som andel af bruttonationalindkomsten. En sammenligning viser imidlertid, at de tilsvarende tal for EU-medlemslandene, der i gennemsnit beløber sig til 0, 33 % af bruttonationalindkomsten, ligger langt over gennemsnitsværdien for samtlige i DAC repræsenterede donorlande. Her er det relevante tal 0, 22 % af bruttonationalindkomsten, i hvilken forbindelse bidragene fra en så vigtig donor som USA for øvrigt ikke overstiger 0, 09 % af bruttonationalindkomsten. I nogle stater er der tegn på, at den negative tendens er ved at vende.
Hvad angår den private kapitaltilstrømning til ulandene, er Den Europæiske Union helt klar over den betydning, som skal tillægges de private investeringer og helt generelt en udviklingsproces på det private erhvervslivs plan. Det er nemmest at styre private investeringer i retning af ulande ved at styrke det private erhvervsliv og ved at skabe investeringsfremmende rammebetingelser, hvilket navnlig hænger sammen med nationaløkonomi, ret, forvaltning og forskrifter. Denne indstilling gav Den Europæiske Union for øvrigt også udtryk for på AVS-EU-ministermødet for nylig i Dakar den 8.-9. februar 1999, hvor vores AVS-partnere helt og fuldt bakkede denne opfattelse op.
Rådet er derudover i øget grad opmærksom på den fattigdomsproblematik, fru Theorin nævnte. Der skal her henvises til, at et af de væsentlige punkter, der var enighed om i Dakar, netop var, at en reduktion af fattigdommen og muligvis dens definitive ophør ved siden af den bæredygtige udvikling og den gradvise indlemmelse af AVS-landene i verdensøkonomien skal være centrale mål i det nye partnerskab.
Hvad angår det spørgsmål, fru Theorin stillede om de konkrete foranstaltninger, der skal træffes på OECD-niveau, gør jeg opmærksom på, at EU's Råd i modsætning til de enkelte medlemsstater og Europa-Kommissionen ikke er repræsenteret i DAC og derfor heller ikke kan foreslå konkrete fremgangsmåder dér.

Theorin
Jeg takker for svaret på dette spørgsmål. Jeg blev noget overrasket, da jeg hørte, at man gemmer sig bag argumentet om, at USA kun yder begrænset støtte til landene i den tredje verden. Det har jo været kendt i et stykke tid. Der er dog også EU-lande, der er betydeligt højere oppe end 0, 33 % i bistand. Målet, som FN har opstillet, lyder imidlertid på 0, 7 %, hvilket er et vigtigt mål, som man må opstille for sig selv, uanset om man befinder sig i Rådet eller i OECD.
Da jeg hørte, at man er opmærksom på fattigdomsproblematikken - det er dog ikke nok at være opmærksom - vil jeg gerne spørge: Hvordan vil man fra Rådets side sørge for, at der sker konkret handling med hensyn til fattigdomsproblematikken? Hvordan er vi klar til at støtte landene i den tredje verden?
Den private kapital er utroligt vigtig. Det er også vigtigt at sørge for, at der indgås frihandelsaftaler. Jeg vil bare sige til Rådet, at aftalen med Sydafrika er en sådan vigtig aftale, som jeg håber vil blive underskrevet den 22. marts, og at det dermed bliver muligt at yde bistand.

Verheugen
Fru Theorin, jeg er helt enig med Dem i, at det skal være et helt centralt mål for Den Europæiske Unions politik at yde et bidrag til bekæmpelse af fattigdommen i verden. Fattigdom er virkelig en af menneskehedens forfærdeligste svøber i dag. Det er også i vores egen interesse som europæere, for hvem det går bedre, end det gør for de fleste mennesker i verden, ikke at tillade, at store dele af verden synker ned i stadig dybere fattigdom.
Denne sociale kløft, der bliver stadig dybere, vil nødvendigvis en dag føre til politiske og sociale konflikter, som muligvis endog vil blive afgjort med magt. Vi er helt enige i denne analyse. Det er også det, vi skal sige til folk i vores lande, nemlig at udviklingssamarbejde ganske vist koster penge, men som sluteffekt er en vigtig investering i vores egen sikkerhed, en investering, der er mindst lige så vigtig som det, vi investerer i vores militære sikkerhed. Jeg kan på det punkt konstatere fuld overensstemmelse med Deres grundopfattelse.
Den mulighed og de midler, vi gør brug af, kender De jo, fru Theorin. Det udviklingssamarbejde, Den Europæiske Union selv yder, er jo ledet af disse mål, og det gælder også for de fleste medlemslandes udviklingssamarbejde. Det gælder for Deres land, det gælder for mit land og det gælder også for en række andre lande. Vi er inde på den vej. Men jeg er helt enig med Dem i, at der derudover kan ske meget mere, og at vi især skal bort fra den forestilling, at udviklingssamarbejde består i at sende penge et eller andet sted hen i den tro, at så skal det nok gå.
Det er rent faktisk nødvendigt at vælge et integreret tiltag, og et element i dette integrerede tiltag er at indlemme nationaløkonomierne i udviklingslandene i den samlede verdensøkonomi, er endvidere at lede kapitalstrømme og investeringer til disse lande med de dertil til rådighed stående foranstaltninger, er bistand til at opbygge de strukturer, der er nødvendige og attraktive med henblik på investeringer. Det indgår alt sammen i vores politik. Der er aldrig noget, der er sådan, at det ikke kunne blive endnu bedre. Jeg er derfor taknemmelig for al den støtte, vi kan få, når det drejer sig om at forbedre denne politiks målsætninger og de muligheder, der står til rådighed.

Formanden

Spørgsmål nr. 17 af María Izquierdo Rojo (H-0148/99):
Om: Libysk deltagelse i den kommende Euro-Middelhavskonference i Stuttgart Vil EU gøre det muligt for Libyen at deltage i den kommende Euro-Middelhavskonference i Stuttgart?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare fru Izquierdos spørgsmål.

Verheugen
Det har jo allerede været fremme i debatten i dag, og svaret er følgende: Rådet har taget sluterklæringerne fra det parlamentariske Euro-Middelhavsforums møde den 27.-28. oktober 1998 i Bruxelles og den deri indeholdte henstilling til efterretning om, at deltagerne i den tredje Euro-Middelhavskonference skal gøre alt for at muliggøre Libyens fuldgyldige deltagelse i Barcelona-processen.
I dette spørgsmål bekræfter Rådet den position, det indtog allerede ved Euro-Middelhavspartnerskabets begyndelse, nemlig at døren holdes åben for Libyen, og at Libyen kan deltage i partnerskabet, så snart det lever op til de relevante resolutioner fra De Forenede Nationers sikkerhedsråd. Rådet følger meget nøje udviklingen i situationen. Det har taget den sidste tids positive udviklinger til efterretning, og det tilskynder til, at de nyttige bidrag fra andre i dette spørgsmål fortsætter.

Izquierdo Rojo
Jeg udleder af rådsformandens svar, at vi befinder os på et tidspunkt, hvor vi kan byde Libyen velkommen, for, som han udmærket ved, eksisterer der allerede en aftale mellem parterne, som blev offentliggjort af FN's generalsekretær for nogle dage siden.
Hvis han således fortæller mig, at døren står åben, så snart der foreligger en aftale, og han ligesom jeg ved, at der rent faktisk allerede foreligger en aftale, kan vi altså regne det for en kendsgerning, at Libyen - og jeg finder det helt på sin plads - vil deltage i den næste Euro-Middelhavskonference i Stuttgart som fuldgyldigt medlem, således som Euro-Middelhavsforummet, der blev afholdt i Europa-Parlamentet i november, anmodede om.
Hvis dette er tilfældet, kan jeg så også udlede, at det samme vil gælde for Mauretanien? I denne sluterklæring blev det i Europa-Parlamentet også vedtaget, at dette land skulle inviteres med som fuldgyldigt medlem.

Verheugen
Hr. formand, kommissær Marín sagde i eftermiddags det nødvendige om emnet Mauretanien. Mauretanien udgør for øjeblikket ikke noget problem for os i den sammenhæng. Hvad angår Libyen, fru Izquierdo Rojo, ville jeg være taknemmelig, hvis jeg kunne konstatere det samme som De, nemlig at alle de forudsætninger, vi har nævnt, nu er opfyldt med henblik på, at Libyen kan deltage i Barcelona-processen. Jeg ser mig imidlertid ikke i stand til at dele denne særdeles optimistiske vurdering. Kravet er, at Sikkerhedsrådets resolution skal være opfyldt fuldt ud, og det er ikke tilfældet, før de formodentlige attentatmænd er udleveret.

Formanden
Mange tak, hr. Verheugen.
Mine damer og herrer, nøjagtig 1½ time efter, at vi påbegyndte spørgsmålene til Rådet, er spørgetiden til Rådet afsluttet.
Spørgsmål nr. 18-40 vil blive besvaret skriftligt.
Mødet udsat kl. 19.05 og genoptaget kl. 21.00

Aktiviteter i den nukleare sektor til fordel for tredjelande (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelsen af forhandlingen om aktiviteter i den nukleare sektor til fordel for tredjelande.

Linkohr
Fru formand, jo færre vi er, desto mere er vi nødt til at holde os til taletiden - det vil jeg forsøge! Først vil jeg gerne sige hjertelig tak til hr. Adam for hans betænkning. Jo oftere jeg læser den igennem, desto mere fantastisk synes jeg den er, og jeg vil også anbefale Parlamentet at tage dette emne meget alvorligt og at læse betænkningen af Adam i alle enkeltheder.
Budskabet er klart: samarbejde, ikke nægtelse. Ældre reaktorer især af første generation skal så hurtigt som muligt kobles fra nettet, moderne anlæg skal udbygges, og vi ønsker at samarbejde med landene i Central- og Østeuropa og det tidligere Sovjetunionen især i forbindelse med udviklingen af et omfattende energikoncept.
Dette spørgsmål bliver vigtigere, jo mere det østlige net tilsluttes til det vestlige, for disse lande vil benytte deres atomkraftværker til at sælge elektricitet i Vesten for at tjene penge. Det er altså ikke overflødigt at spørge om, hvordan denne elektricitet fremstilles. I øvrigt skal ansøgerlandene - det ville jeg sige i debatten tidligere - også holde sig til de øvrige miljøregler. Det er ikke kun atomkraftværkerne, men også de store varmeanlæg, bilerne, ethvert fabriksanlæg, der skal overholde Unionens miljøregler. Atomkraftværkerne får ikke nogen undtagelser her.
Jeg vil dog alligevel gerne gøre opmærksom på ét punkt og især henvende mig til Kommissionen. Det handler ikke kun om, at vi skal sige til hinanden, hvor vigtigt det er, man vil også gerne gøre opmærksom på manglerne. For kort tid siden gjorde et tysk atomkraftværk, Neckar-Westheim, der i de sidste 10 år har haft et samarbejde med Saporoshje om forbedring af ventiler, mig opmærksom på dette. Som bekendt - jeg gør det i hvert fald hermed bekendt - skete der et uheld dér den 20. april 1995, hvilket i øvrigt også var tilfældet på to andre atomkraftværker i Rusland, som ligner forløbet i Harrisburg. Man var nødt til at handle relativt hurtigt dér. Det handler ganske enkelt om ventiler, om tekniske spørgsmål. Det varer fire år. Hidtil er der endnu ikke sket noget, selvom der er blevet fremsat et forslag. Nu skal der foretages udliciteringer. Forestil Dem følgende situation: Hvis Deres hus brænder, foretager De en udlicitering for at finde ud af, hvilket brændvæsen der er det billigste, og inden det når frem, er huset brændt ned! Her har vi brug for en anden procedure, og Gordon Adam henviser med rette til punkt 20: Dér står der præcis det, vi skal gøre. Derfor min bøn om at handle hurtigere her, før det hele er ødelagt!

Eisma
Fru formand, Den Liberale Gruppe har for et par uger siden indgivet en uopsættelig beslutning om K 2 og R 4 atomkraftværkerne i Ukraine, som også fru Plooij og hr. Frischenschlager har skrevet under på. Vi vil gerne sige noget om dette emne, nu hvor vi har trukket denne beslutning tilbage, fordi betænkningen af hr. Adam er på dagsordenen.
Jeg er helt enig med ordføreren i, at kapaciteten i de sikre kraftværker, som er færdige eller under opførelse, skal udnyttes optimalt, for så vidt det er det billigste. Nu har jeg læst både det ene og det andet om K 2 og R 4 kraftværkerne i Ukraine, som skulle bygges færdige med penge fra EBWO og EURATOM. Det står vi meget tøvende over for. Vi har oprindeligt anmodet om at lade Revisionsretten udtale sig om denne anvendelse af penge fra de europæiske institutioner, især EURATOM. Fru Aelvoet har imidlertid indgivet to ændringsforslag, som går et stykke videre. Vores gruppe støtter hende. Vi mener, at pengene til K 2 og R 4 fra EURATOM og EWBO ikke skal bruges til at fuldføre de to atomkraftværker i Ukraine. Endvidere henviser vi til Espoo-aftalen, som betyder, at Ukraine skal informere nabolandene om sine atomkraftværker. Det har Ukraine forsømt. Ukraine har ikke skrevet under på Espoo-aftalen, men de europæiske institutioner må gerne kræve af Ukraine, at det opfylder Espoo-normerne om at sikre nabolandenes ret til at udtale sig om disse atomkraftværkers fremtid.

Pompidou
Fru formand, kære kolleger, udviklingen går i retning af europæisk integration, og vi arbejder på EU's udvidelse. Det er på denne baggrund afgørende, at energipolitikken tilpasses såvel markedsudviklingen som forbrugernes behov. Det er EU's opgave at sikre, at denne tilpasning sker, og opgaven vokser til stadighed.
De to foreliggende betænkninger af vores kollega Gordon Adam - udarbejdet med vanlig stringens og klarsyn - skal ses i lyset af den førnævnte opgave. Det er afgørende at sikre optimal elforsyning overalt i et udvidet EU, samtidig med at der må tages hensyn til den uundgåelige udvikling på gasmarkedet, idet der fortsat er betydelige gasforekomster. Det er målet at sammenkoble elforsyningsnettene i Centraleuropa og Den Europæiske Union. Samtidig er det målet at lette importen af naturgas fra tredjelande. Vi må sikre, at nye energikilder vinder indpas, alt imens vi holder fast i de kendte. Fossilt brændsel er således fortsat en vigtig energikilde. Vi ønsker at reducere CO2 -udledningen mest muligt. I betragtning af den hastigt stigende efterspørgsel efter energi er det derfor afgørende at finde et realistisk niveau for anvendelsen af vedvarende energikilder, ligesom europæisk knowhow med hensyn til kernekraft bør udnyttes optimalt.
Den anden betænkning af Gordon Adam beskæftiger sig med forbedring af den nukleare sikkerhed i de østeuropæiske lande. I denne forbindelse er brændselsoparbejdning lige så vigtig som sikkerhed i forbindelse med kraftværkerne. Både Phare-programmet og Tacis-programmet, som i øvrigt begge er blevet styrket i forbindelse med de nye ordninger for perioden 2000-2006, tager sigte på at forbedre sikkerheden på de traditionelle atomkraftværker. EU ønsker med disse initiativer ikke at gå ind og overtage styringen af tredjelandes strategi, som den er fastlagt af landenes regeringer, men vi ønsker gennem dialog og samarbejde at forbedre den helt nødvendige sikkerhed i forbindelse med landenes atomreaktorer samt at forbedre disses energieffektivitet. Ikke mindst er det vigtigt i forbindelse med civile formål at sikre en bedre håndtering af affald fra kraftværker, ligesom det i forbindelse med militære formål er vigtigt at sikre, at Rusland tilintetgør de omdiskuterede 50 t plutonium. EU kan ikke passivt se på, at der sker en ophobning af plutonium i Rusland i strid med de indgåede ikkespredningsaftaler.
Det er helt afgørende, at de pågældende tredjelande og EU sammen sikrer en integreret energipolitik. En integreret energipolitik må lede industrien i retning af rationel energianvendelse, bl.a. i form af øget anvendelse af vedvarende energikilder, men også i form af forbedringer inden for den nukleare sektor: en ny generation af reaktorer, forvaltning af brændselskredsløbet, i særdeleshed håndtering af atomaffald.
Der er behov for et ambitiøst, men også pragmatisk og ansvarligt program, hvor Den Europæiske Union yder en indsats både på kort og på langt sigt. På kort sigt bør der hurtigst muligt udvikles en europæisk trykvandsreaktor. En reaktortype, som både er mere sikker og mere rentabel (en reduktion på mere end 10 % pr. kilowatt-time er ikke urealistisk). Vi bør fremme anvendelsen af MOX og dermed en delvis tilintetgørelse af atomaffald. Men samtidig må vi forberede den langfristede løsning og arbejde på at få godkendt teknologier, som indgår i hybride reaktortyper, eksempelvis den nyligt introducerede type udviklet af Carlo Rubia. Vi må ligeledes arbejde med højtemperaturreaktorer, som er bemærkelsesværdige med hensyn til energieffektivitet og med hensyn til deres evne til at tilintetgøre op til 90 % af den producerede plutonium fra militære formål.
EU's rammeprogram, medlemsstaterne og tredjelandene må sammen udvikle de nødvendige teknologier. Forbedret sikkerhed i forbindelse med den nukleare sektor og tilintetgørelse af atomaffald er sammen med diversifikation af de anvendte energikilder svaret på det stigende energiforbrug i et udvidet EU og på kravet om nedbringelse af udledningen af drivhusgasser. EU's politik kan på denne måde vise vejen.

Bloch von Blottnitz
Fru formand, i forbindelse med Kommissionens meddelelse om aktiviteter i den nukleare sektor i de central- og østeuropæiske lande og i SNG-landene samt Revisionsrettens beretning kan man kun mene, at der tales om to forskellige emner her. Da Kommissionen i sin meddelelse stiller krav om at give et overblik over de til rådighed stående midler og succeser samt de nye retningslinjer for gennemførelse af programmet, er det fremlagte papir - 13 siders tekst, 17 siders bilag - simpelthen uforskammet! Også uklare formuleringer om, at EU har gennemført utallige aktioner i den nukleare sektor siden 1990, og at der er blevet udarbejdet specielle programmer med betydelig tildeling af bevillinger, er da virkelig ikke nogen evaluering!
Topmålet af indholdsløs information finder man i den passage, der handler om den endelige lagring. Her nævnes det, at man har gjort det muligt for modtagerlandene at få et dybt indblik i vestlig teknik og sikkerhedskultur, og at man dermed har kunnet begrænse problemerne i denne region og fastlægge konkrete projekter. Jeg tror, at de herrer har kigget ned i et dybt hul! Hvilke problemer, hvilke projekter? Hvordan ser den planlagte EU-deltagelse ud? Med tanke på, at vi stadigvæk ikke har noget koncept om endelig lagring i hele EU og blot kører affaldet fra et land til et andet og så deponerer det på et midlertidigt lager et eller andet sted, er det virkelig frækt!
Den østlige deltagelse i EU-forskningsprogrammerne betegnes som yderst vellykket - men der er ikke noget holdepunkt for, hvorfor det skal være sådan. Eller er det måske en succes, hvis alle højrisikoreaktorer fortsat kører i strid med de indgåede aftaler om lukning af højrisikoreaktorer som led i The Nuclear Safety Account? Kommissionen og Rådet har udtrykkeligt slået fast, hvor stor betydning aftalen om lukning har. Så meget mere forbavsende er det for mig, at vores ordfører ganske enkelt ignorerer det i stedet for at øge presset på disse lande. Det går vel ikke an, at vi med EU-skattepenge øger risikoen i stedet for at reducere den!
Ordførerens påstand om, at bygning af nye atomreaktorer medfører et stigende pres, således at de ældre lukkes, er også forkert. Tværtimod, som historien viser, kører de gamle reaktorer videre, fordi der eksporteres elektricitet, lige indtil skrotreaktorerne flyver os om ørene - helt bortset fra, at affaldsproblemet heller ikke er blevet løst i disse lande, og at proliferationsrisiciene blot vokser. Vi bør ikke skabe nye afsætningsmarkeder for EUF ved hjælp af EU-skattepenge. Det er nu engang ubestridt, at bygning af gasdampkraftværker og fremme af foranstaltninger med henblik på effektivitet, er billigere.
Til sidst kan det konstateres, at de hidtil forbrugte midler på ingen måde har givet den ønskede effekt, og at det er absolut på høje tid, at Kommissionen får kendskab hertil og ændrer sin politik. Lige et spørgsmål - hr. van den Broek er jo rejst igen: Hvornår får vi en ny meddelelse, som svarer til kendsgerningerne? Det vil jeg gerne have et svar på her til aften!

Graenitz
Fru formand, spørgsmålet om den nukleare sikkerhed i Central- og Østeuropa og i SNG-landene har beskæftiget os i langt over 10 år, og der er egentlig ikke nogen løsning i sigte. Ikke en eneste af reaktorerne, som i dag eufemistisk betegnes som reaktorer af første generation, er hidtil blevet lukket, selvom der i 10 år er strømmet betydelige midler fra Den Europæiske Union til de central- og østeuropæiske lande og SNG-landene, og selvom der er truffet en række aftaler for at opnå det, som, tror jeg, alle her i Parlamentet ønsker, nemlig at disse usikre skrotreaktorer lukkes så hurtigt som muligt! Hellere i dag end i morgen.
Hr. Adam siger i sin betænkning - og jeg vil gerne takke ham for hans sikkert meget vanskelige arbejde på området - at det er nødvendigt at udarbejde energiplaner og -strategier sammen med ansøgerlandene, de andre central- og østeuropæiske lande og SNG-landene, som gør det muligt at lukke de skrotmodne atomreaktorer, ikke at færdigbygge de usikre reaktorer, hvis de stadig er under bygning, og at opfylde disse landes energibehov, som på nuværende tidspunkt for en stor del dækkes ved hjælp af atomkraft. Jeg tror, at vi ved sådan en strategi, som vi skal udarbejde med al respekt for de lande, der også træffer en national og suveræn beslutning om, hvorvidt de fortsat ønsker at anvende atomkraft eller ej, så vidt muligt også skal inddrage regionale og lokale myndigheder, og at en sådan energiplan også åbner vejen for vedvarende energi og dermed betyder en chance for disse lande.
Vi vil have en række overgangsbestemmelser på miljøområdet for ansøgerlandene. I forbindelse med den nukleare sikkerhed må der imidlertid ikke være nogen overgangsbestemmelser!

Flemming
Fru formand, nævneværdige følger af miljøbeskyttelseskrav i forbindelse med konkurrenceevnen opstår altid kun, når en virksomhed træder i direkte konkurrence med virksomheder, der befinder sig i områder, hvor sådanne krav ikke kan opfyldes. Overfører man denne tanke på sektoren for nuklear energi, betyder det, at ensretningen af niveauet for nuklear sikkerhed i ansøgerlandene til EU's er uomgængelig. Men hvis der ud over lukningen af atomkraftværker er brug for midler til udbygning af fungerende atomkraftværker, bør disse dog tilvejebringes efter liberaliseringen af elektricitetsmarkedet og efter forureneren-betaler-princippet af ejerne selv, altså gennem udbyttet fra salget af elektricitet og ikke gennem subventioner og EU-midler. I modsat fald fører det nemlig til markedsforvridninger til fordel for atomkraften i ansøgerlandene, hvilket vi helt sikkert ikke ønsker.
Det er derfor kun logisk at kræve, at EU-midler - fra programmer som Phare og Tacis - der stilles til rådighed til forøgelse af den nukleare sikkerhed østpå, ikke stilles til rådighed til finansiering af moderniseringer, men udelukkende til fremme af tilsynsmyndigheder for nukleare anlæg østpå, til sikkerhedsovervågning og til oprettelse af et system af regler, der svarer til det nuværende tekniske niveau. Jeg anmoder Dem om at godkende mit forslag i plenarforsamlingen. Det er allerede blevet godkendt i udvalget.

Dybkjær
Fru formand, som alle andre talere har peget på, er sikkerhed på atomkraftværker det vigtigste emne, når EU beskæftiger sig med a-kraftområdet i ansøgerlandene og de nye uafhængige stater, og det er uacceptabelt at give disse lande overgangsordninger. Sikkerhedskravene betyder, at nogle værker må lukkes, og reaktionen herpå er ofte, at så skal der bygges nye atomkraftværker i stedet. Og det er dette svar, der er uacceptabelt. Vi kan ikke eksportere de synspunkter, som vi ikke selv længere har, til de andre lande, og sandheden er jo, at befolkningerne i Europa ikke vil have nye atomkraftværker. Derfor er det allervigtigste i Kommissionens meddelelse i virkeligheden understregningen af behovet for at udarbejde energiplaner for hele energisektoren, og ikke kun elsektoren, med særlig vægt på energibesparelser og udvikling af alternative energikilder og udnyttelse af energieffektivitet. Alt for ofte ser vi, at svaret på et voksende energibehov blot er: flere værker. Det er noget andet, der skal til, også i de central- og østeuropæiske lande.

Trakatellis
Fru formand, proceduren i forbindelse med optagelsen af de central- og østeuropæiske lande og partnerskabet med de nye uafhængige stater tvinger Den Europæiske Union til at tage initiativer, hvad angår nuklear sikkerhed. For i området ligger 50 atomkraftværker med reaktorer af en forældet sovjetisk type, som må lukke, simpelthen fordi de er for farlige. Alle ved, hvor farlige de sovjetiske førstegenerationsreaktorer af typen RBMK og VVER 440/230 er, og at de har mange svagheder, hvis der skulle ske et uheld. Disse reaktorer findes stadig i funktion i Bulgarien, Litauen, Slovakiet, Armenien og Rusland, mens de reaktorer af denne type, der var beliggende i Østtyskland, alle er lukket.
Europa-Kommissionen bør i denne forbindelse for det første overholde de aftaler, som indebærer lukningen af førstegenerationsreaktorerne, f.eks. den i Kozlodui i Bulgarien og Ignalina i Litauen samt reaktorerne i Slovakiet, for det andet undlade at yde økonomisk bistand til førstegenerationsreaktorer og for det tredje ikke yde lån via EURATOM til modernisering af reaktorer af nyere typer, hvis man ikke overholder aftalerne om en endelig lukning af førstegenerationsreaktorerne, som udgør en trussel mod Europas borgere.

Papoutsis
Mine damer og herrer, min kollega, hr. van den Broek, har tidligere i dag beskæftiget sig med disse spørgsmål.
Jeg tror, han fuldt ud har dækket den problematik, der formuleres og gøres rede for i hr. Adams betænkning. Og jeg kan forsikre Dem om, at Europa-Kommissionen også fremover fortsætter sine bestræbelser for at skabe det højest mulige sikkerhedsniveau, hvad angår atomreaktorer. Hvad de central- og østeuropæiske lande angår, vil vi inddrage den nukleare sikkerhed i de bilaterale aftaler og ligeledes inddrage spørgsmålet i arbejdet med at forberede landene på at integrere gældende fællesskabsret med henblik på efterfølgende optagelse i Den Europæiske Union. Dette er et væsentligt element i de central- og østeuropæiske landes førtiltrædelsesstrategi.
Og hvad angår Europa-Kommissionens indsats for at få lukket atomreaktorer i de tilfælde og i de lande, hvor der er konstateret risici, kan jeg forsikre Dem om, at Europa-Kommissionen uafhængigt af disse staters strategier på området stadig fastholder de aftaler, som allerede er indgået med landene. Derfor gør vi alt, hvad vi kan, for at koordinere vores arbejde med den indsats, der gøres fra EBRD's og naturligvis også fra EURATOM's side, for at yde de nødvendige lån til atomreaktorerne.
I denne forbindelse kan jeg fortælle, at netop i morges mødtes en arbejdsgruppe i Ukraine med dette mål for øje, nemlig at hjælpe den ukrainske regering med at omorganisere energisektoren og opfylde de betingelser, der stilles i forbindelse med långivning. I de øvrige lande, f.eks. Bulgarien og de andre lande, som Europa-Kommissionen samarbejder med, forsøger vi med alle midler at hjælpe landene med at foretage en total omorganisering af energisektoren, så de får mulighed for at udnytte andre energikilder. Derfor forsøger vi også at få banksektoren til at gå i den samme retning og støtte disse planer.
Under alle omstændigheder vil jeg endnu en gang forsikre Parlamentet om, at Europa-Kommissionen i overensstemmelse med de principper, Parlamentet støtter, og som hr. Adam omtaler i sin betænkning, fortsætter sit arbejde for at skabe størst mulig sikkerhed i driften af atomreaktorerne.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
Hr. Eisma, tiden er virkelig så knap, at jeg ikke kan tillade noget tillægsspørgsmål. Ellers kommer vi ikke igennem dagens program, vi er allerede forsinket i forvejen.

Eisma
Fru formand, jeg beklager meget, at kommissær van den Broek ikke er til stede under denne del af debatten. Det er ikke rigtigt, som denne kommissær siger, at hr. van den Broek allerede har svaret på alle bemærkninger i eftermiddags, og det er heller ikke muligt. Vi taler her, og vi ville gerne have haft svar fra den hovedansvarlige kommissær. Måske kan denne besked gives videre til hr. van den Broek.

Formanden
Hermed er dette punkt på dagsordenen afsluttet.

Flerårige programmer i energisektoren
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0085/99 af Robles Piquer for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om forslag til Rådets beslutning om et flerårigt program til fremme af vedvarende energi i Fællesskabet (1998-2002) (KOM(97)0550 - C4-0071/98-97/370(SYN)); -A4-0084/99 af Bloch von Blottnitz for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om forslag til Rådets beslutning om et flerårigt program for fremme af energieffektiviteten (1998-2002) (KOM(97)0550 - C4-0072/98-97/0371(SYN)); -A4-0086/99 af Stockmann for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om meddelelse fra Kommissionen om energieffektivitet i Det Europæiske Fællesskab - en strategi for rationel energianvendelse (KOM(98)0246 - C4-0316/98).
Robles Piquer
Fru formand, Thomas Edison - som må have vidst noget om elektricitet - skrev i 1916 noget, som jeg vil læse for Dem: »Vi burde anvende naturens kræfter til at skabe energi. Sollys, vind og havstrømme er eksempler på den type energi. Men nej, vi brænder skove og kul af, hvilket svarer til, at vi brændte døren til vores hus for at varme os. Vi lever som nogle vilde, der har besat jorden, og ikke som om disse ressourcer tilhører os for evigt.«
Disse forfærdelige ord, der blev skrevet for mere end 80 år siden midt under første verdenskrig, er - efter min mening - en passende indledning til denne forhandling om tre betænkninger, hvorved Europa-Kommissionen hjælper os med at udfylde det tomrum, der udgøres af den manglende energipolitik i Fællesskabet, en energipolitik, som staterne ikke ønsker i modsætning til medlemmerne af Parlamentet og Kommissionen. Jeg tænker især på betænkningen af fru Bloch von Blottnitz og betænkningen af hr. Stockmann - den første drejer sig om effektivitet og den anden om rationel energianvendelse og energibesparelse. Dem skal vi tale om bagefter.
Min betænkning, fru formand, drejer sig om den del af det nye energirammeprogram, der skitserer en flerårig plan til fremme af vedvarende energi, og som, hvis vi tænker på omfanget, udgør den vigtigste del af helheden. Det drejer sig kort sagt om at styrke, udvide og forbedre de gavnlige virkninger af Altener-programmet, som nu hedder Altener II. Det er aktiviteter, der naturligvis efterstræber at bevare den økologiske balance, respektere miljøet, sikre forsyningen og begrænse importen, hvis andel stiger så meget i Den Europæiske Union, og også med de teknologiske fremskridt efterstræber at opnå en vis balance i udnyttelsen af den vedvarende energi samt at skabe beskæftigelse.
Der er fortilfælde for disse betænkninger og denne situation. Først og fremmest Altener I fra 1993-1997, forløberen for denne endelige Altener II, som skal føre os frem til 2002. Lad mig også nævne dokumenter så vigtige som Kommissionens grønbog og hvidbog og, hvis De tillader mig at henvise til noget mere personligt, at det om en uge er fem år siden Madrid-konferencen i 1994 blev afholdt. Jeg husker tilstedeværelsen af og aktiviteterne hos de kompetente myndigheder fra Spanien og mange andre lande, men jeg husker også, hr. kommissær, min ven og Deres forgænger, kommissær Matutes, og Deres landsmand, minister Mandelis, som på det tidspunkt udøvede formandskabet, for det var Grækenland, der havde formandskabet for EU, og de støttede os begge to effektivt.
Her taler vi om vindenergi, solvarme- og solcelleenergi, om biomasse, om små vandkraftprojekter på mindre end 10 MW, om geotermisk energi og måske i fremtiden også om udnyttelse af tidevandet. Det skal siges, at interessen i disse år er vokset. Den er ikke blevet mindre. For nogle dage siden stod der i et stort fransk dagblad et ordspil, der sagde, at vindenergien får vinden agten ind. Jeg mener, at det heldigvis ikke kun gælder vindenergien, selvom det måske er den, der er mest i fremgang. Og jeg mener, at der på dette område må vælges mellem tre holdninger. At mene at disse ressourcer ikke kan udnyttes, at mene at disse energiformer i nær fremtid kan erstatte de traditionelle eller - og det er efter min mening den fornuftigste holdning - gradvist at forøge den andel af energiforbruget, der hidrører fra vedvarende energikilder på de betingelser, som er angivet i alle dokumenterne, og som vi naturligvis stadigvæk ikke kan anse som tilfredsstillende eller endelige, men som er et første skridt i den rigtige retning. Der er mange lande - som ikke kan nævnes her på grund af tidspresset - der allerede er bevidste om, at denne situation ændres. Jeg skal komme med et enkelt tal: Vi ved nu, at andelen af vindenergi produceret og forbrugt i Den Europæiske Union i 1998 er steget med ikke mindre end en tredjedel i forhold til 1997.
Jeg vil slutte med at sige, at vi mener, at det er nødvendigt at fortsætte i samme retning, og at jeg som ordfører anbefaler mine kolleger at stemme for såvel min betænkning som de andre to. For min og for fru Bloch von Blottnitz' betænknings vedkommede med de ændringsforslag, som er blevet godkendt af Forskningsudvalget selv. Jeg mener ikke, at det er nødvendigt at inkorporere de øvrige. Til sidst vil jeg tillade mig at lykønske de to kolleger, hvis betænkninger vi skal gennemgå om et øjeblik.

Bloch von Blottnitz
Fru formand, programmet Save er foruden programmet Altener vores eneste våben til at nå de reduktionsmål, som vi har forpligtet os til i Kyoto-protokollen, nemlig 8 %. Så meget mere forbavsende og uforståeligt er det, at vi f.eks. kun ønsker at give ECU 68, 45 millioner til Save II for en periode på fem år og ECU 281, 1 millioner til Altener, ligeledes for en periode på fem år, og at vi samme år imidlertid smider ECU 170 millioner ud på kernefusion for ét år! Der er også noget andet, som jeg ikke helt kan følge: Hvis Kommissionen i forbindelse med en evaluering af Save I når frem til den beslutning, afgørelse og konklusion, at det kun er lovgivningsmæssige foranstaltninger, der vil bringe os videre i vores mål, hvorfor er der så ikke længere nogen i Save II? Jeg savner desuden en grundig udarbejdelse af det, som man egentlig vil gøre.
Det står dog fast - det er utvivlsomt efter et studie af det tyske miljøkontor - at vi f.eks. i Tyskland spilder lige så meget elektricitet på grund af standbykontakter i private husholdninger og på kontorerne, som to kraftværker i 1000 MW-klassen producerer. Desuden er det også helt ubestridt, at det, hvis vi endelig langt om længe nåede frem til en intelligent udnyttelse af energien - som i øvrigt stadig er i grundbelastningsområdet, for strøm sparer man om morgenen, til middag og om natten, det ved vi alle, det siger man også overalt - at det altså ville være en innovation, at det ville skabe arbejdspladser, at det ville give konkurrencefordele, at det ville skåne naturen. Vi sludrer om det konstant og hver dag, men der bliver egentlig ikke rigtig gjort noget ved det! På det punkt har jeg efterhånden fået mistanke om, at en stor industri overhovedet heller ikke ønsker det! Den vil jo slet ikke! Hvis vi kunne foretage en sådan reduktion i grundbelastningsområdet - og vi kunne uden videre straks spare 30-40 % ved en intelligent udnyttelse, vi kunne indhente utrolig meget med vedvarende energi - så skulle mange atomkraftværker, der kun er der for grundbelastningsområdets skyld, naturligvis lukkes.
Det viser, hvor uafgjort politik er, man tripper omkring, man taler mere, end man handler. Med denne politik når vi hverken vores reduktionsmål i forbindelse med forpligtelserne, eller har vi en teknologi for det næste årtusinde, som vi virkelig kan sætte gang i eksporten med, som vi kan være til stede med på verdensmarkedet, som vi kan skabe arbejdspladser med, som vi kan bevare vores miljø med - alt dette kan virkelig ikke gøres med dette program, så begrænset som det er? Hvis vi allerede på nuværende tidspunkt ikke har nogen penge, skal vi i det mindste træffe lovgivningsmæssige foranstaltninger, bortset fra at man virkelig ville få succes, hvis man langt om længe beskattede energien i hele Europa. Det, der er så billigt som nu, ødsles bort!
Jeg er dog nødt til at spørge Kommissionen om, hvornår man gør noget - vi har diskuteret det i en uendelighed her i Parlamentet, vi har altid sagt, at vi har brug for intelligente programmer til en intelligent udnyttelse. Vi kan da ikke fortsat bruge de samme gamle metoder som i stenalderen! De er dog intelligente og kloge nok! Vi har brug for det, det ved vi, vi har mulighederne - og der sker intet! Hvad vil De så gøre med ECU 68, 1 millioner for en periode på fem år? Og EFTA-landene skal vi oven i købet også betjene hermed!
Det kan da ikke være rigtigt, som det er fastsat nu i Altener II-rapporten, at forbrænding af kommunalt affald i den senere tid også betragtes som vedvarende energi! Hvor er vi så henne? Solenergi er svaret, biogas er svaret, vand er svaret, vind er svaret, og naturligvis den intelligente udnyttelse af disse energiformer - de to hører sammen - Altener- og Save-programmerne er som bror og søster, man skal dog have den politiske vilje og ikke være tøvende. Kommissionen har også vores fulde støtte. Hvorfor går den ikke foran på dette område, men lader sig diktere af Rådet år for år, altid afhængig af, hvad Rådet vil? Rådet ønsker det ikke, det ved vi alle sammen. Jeg har vist, hvorfor det ikke går fremad. Besparelserne i grundbelastningsområdet ligger ikke i mange andres interesse!
Af denne ene grund vil jeg virkelig gerne anmode Dem, hr. Papoutsis, om at skynde Dem lidt her. Disse alibiprogrammer, Save og Altener II, er da rørende, men vi ved begge to godt, at med så lidt penge kan De ikke opnå noget, og vi kan ikke nå det hele! Vi har indgået en forpligtelse, ikke kun på grund af Kyoto, men også en forpligtelse for de efterfølgende generationer. Derfor håber jeg, at Parlamentet godkender mine forslag til lovgivningsmæssig beslutning og også de 1, 5 %, som jeg har skrevet, og som vi ønsker at spare årligt, og ikke kun den latterlige 1 %, som Kommissionen har foreslået!

Formanden
Fru Bloch von Blottnitz, jeg vil gerne sig undskyld. Jeg bankede faktisk allerede efter 3 minutter ved Dem, men jeg troede, at De skulle forelægge betænkningen, og jeg havde egentlig ikke længere indtryk af, at det var en ordfører, der talte, men derimod en, der fremførte sin mening, og det forvirrede mig vel lidt.

Bloch von Blottnitz
Det har udvalget stemt om, det står alt sammen præcist sådan, som jeg har fremlagt det her. Sådan står det, selv de 1, 5 %, det hele står sådan i den samlede begrundelse. Jeg er ikke kommet med noget nyt!

Stockmann
Fru formand, kære kolleger, jeg gratulerer mine kolleger og er enig med dem, vi trækker på samme hammel i forbindelse med dette emne.
Emnet energieffektivitet er blevet betydningsløst som emne i offentligheden i de senere år. Det fastslår Det Internationale Energiagentur også. Emnet synes irrelevant, og det skyldes kun, at der er nok af de fossile energikilder i nær fremtid trods befolkningsvækst og trods voksende energiforbrug. Og det skyldes, mener jeg, at markedet tier. Markedet sender ingen prissignaler. Tværtimod er priserne på råolie lavere end før oliekrisen. Hvem har så interesse i mere effektivitet? Ikke producenterne af energi, næppe heller forbrugerne og industrien som forbruger kun betinget. Hovedinteressen ligger hos os politikere, fordi vi forstår sammenhængen mellem energiforbrug og CO2 -emissioner. Og derfor har vi også lagt os fast på - og det er jo allerede blevet understreget i Kyoto og Buenos Aires i klimakonventionen og i rammekonventionen om klimaændringer - at reducere CO2 -emissionerne for Europa relateret til niveauet i 1990.
En anden politisk motivation er, at andelen af importen, hvis vi fortsætter sådan, stiger fra 50 % til 70 % inden 2020 og således også vores afhængighed. Hvis vi betragter mulighederne, er de store. Der er sikkert forskellige vurderinger af, hvor stort det tekniske og økonomiske besparelsespotentiale i de næste fem år vil være. Hvad enten vi nu sætter det til 18-20 % eller højere, er der i hvert fald et kæmpe potentiale på dette område.
Hvis vi således vil tage os selv politisk alvorligt, betyder det, at vi har brug for en stigning i den årlige energieffektivitet, der nu ligger på 0, 6 %, på mindst 2, 5 %. Denne sats er nødvendig, hvis vi er konsistente, og den er også mulig. Kommissionen kræver 1, 6 %, der ligger mere i det. Det går kun, hvis vi enes om en omfattende strategi på europæisk, nationalt og regionalt niveau, og det foreslår Kommissionen jo. Denne strategi skal omfatte en frivillig forpligtelse for medlemslandene til at nå nationale fælles mål, den skal omfatte orienteringsmål pr. energitype og pr. økonomisk sektor, og vi selv ønsker rapporter med tre års mellemrum fra 2001.
Jeg kommer nu frem til nogle vigtige enkeltforanstaltninger. Vi har brug for et direktiv om standarder i forbindelse med offentlige indkøbsaftaler. Vi har brug for retningslinjer for ombygning af eksisterende bygninger. Lad os starte med vores egne fællesskabsorganer. Vi kunne godt bruge nogle retningslinjer for indgåelse af kontrakter om vedligeholdelse og nyopførelse af bygninger. I parentes bemærket - og det er også allerede blevet sagt - ville en konsekvent sanering af gamle bygninger også skabe nye arbejdspladser.
For det andet har vi brug for mere målrettede og erhvervsorienterede kampagner og en omfattende mærkning af elektriske forbrugs- og investeringsgoder. Her er der gjort indledende forsøg, det skal være mere omfattende.
For det tredje har vi brug for en større udnyttelse af den kombinerede kraftvarmeproduktion, og i forbindelse med liberaliseringen af energimarkedet skal vi passe på, at denne mulighed ikke går tabt. En andel på 18 % som mål er fornuftig og er også det, Kommissionen kræver.
Vi kunne også godt bruge et program til finansiering af energitjenesteselskaberne, ESCO'erne. De har store fremtidsmuligheder og kan bidrage til at spare energi.
For det fjerde er der store potentialer på transportområdet - landbruget lader jeg ude af betragtning i denne omgang. Begreber som logistik og intermodal transport viser kun, hvad der kunne gøres her. De første skridt er taget i det femte rammeprogram for forskning, dér skal der ske mere.
For det femte har vi brug for en reduktion af standbytab. Det har min kollega nævnt. Vi forventer hurtigst muligt en meddelelse fra Kommissionen om reduktion af standbytab.
For det sjette har vi naturligvis igen brug for en energiafgift i hele Unionen. Vi skal begynde på denne uendelige historie endnu en gang, og jeg håber, siger jeg nu, på det næste parlament og på, at indsigten på et eller andet tidspunkt er tilstrækkelig. Jeg ved jo, hvad der skete med Cox-betænkningen.
Selvom man ikke politisk kan få nogen ordener på grund af energibesparelser, er og bliver større energieffektivitet den reneste og sikreste energikilde, vi har, og vi bør rette vores opmærksomhed mod den.

Dybkjær
Fru formand, Miljøudvalget har udarbejdet udtalelser på to områder inden for det flerårige rammeprogram for aktioner inden for energisektoren. Områderne er vedvarende energi og effektivisering, og set med miljøbriller taler vi om to sider af samme sag. Der er behov for begge dele. For hvis det nuværende mønster fortsætter, vil den globale efterspørgsel efter energi være fordoblet inden år 2020, og derfor har vi brug for gode planer og programmer, hvis vi overhovedet skal leve op til vores Kyoto-mål. Overordnet kan man sige, at Kommissionens udspil ikke er nytænkende nok. Der fokuseres i for høj grad på konventionelle energiløsninger frem for vedvarende energiløsninger. Centrale systemer frem for decentrale, traditionelle, økonomiske virkemidler frem for nytænkning. Rent tekniske aktioner frem for helhedsprægede indsatser. Og dette er altså ikke nok, og derfor er det dejligt at se de forelagte betænkninger, som sådan set trækker i samme retning, som jeg her har beskrevet.
Der er enkelte områder, jeg godt vil fremhæve. Administrationen af programmerne. Det er et problem med disse programmer som med så mange andre EU-programmer, at de er alt for uoverskuelige for ansøgere, og derfor har en række mennesker svært ved at involvere sig i programmerne. Når jeg fremhæver det, så er det, fordi det andet punkt - inddragelse af den almindelige forbruger - er absolut nødvendigt, hvis vi skal opnå de ønskede mål. Kun gennem forbrugerne kan vi få de tilstrækkelige lokale tiltag. I forbindelse med de lokale tiltag vil jeg også nævne tilrettelæggelse af tarifsystemerne, som må være tilpasset den decentrale struktur og ikke bare kan overordnes en hel masse store områder og tankegange. Det er helt afgørende og nødvendigt, at programmerne styres fra nationalt niveau, hvor man kender sine omgivelser bedst. Det siger jo sig selv, at der er forskellige vilkår for forskellige områder. Solenergi skal udnyttes, hvor solen skinner, og vindmøller skal placeres, hvor vinden blæser, og det ved medlemslandene nu selv bedst.

Linkohr
Fru formand, til de tre betænkninger kan man egentlig kun sige, at de er i orden, at man kan godkende dem. Det er dog heller ikke vores problem. Vi har allerede aflagt mange bekendelser her i Parlamentet. Vi er altid enige. Der er stort set ikke noget spørgsmål, som Parlamentet og Kommissionen er så enige i som spørgsmålet om fremme af vedvarende energi. Vi har ikke noget problem her. Alligevel er jeg lidt hjælpeløs, for hvis man ser på tallene, bliver man næsten fortvivlet.
Lad mig tage betænkningen af Seppänen. Hr. Seppänen konstaterer med rette, at uden produktionen af vandkraft udgør andelen af vedvarende energi kun 1, 3 %. Med produktionen af vandkraft er det 6 %. Vi ønsker at øge den vedvarende energi til 12 %. Men vi kan ikke udvide produktionen af vandkraft voldsomt. Vi kan ikke voldtage naturen, der er grænser. Den anden del af den vedvarende energi er bioteknologien. Vandkraft og bioteknologi udgør tilsammen 95 % af den vedvarende energi. Vandkraft findes især i de nordlige lande, i alpelandene Østrig og Frankrig osv., og biomassen findes ligeledes i disse lande, dog kan De ikke udvide denne energiform vilkårligt, medmindre De betaler det.
Udbygningen af biomassen hænger dog sammen med landbrugspolitikken. Nu mangler der imidlertid et vigtigt kapitel om vedvarende energi i forslaget til en landbrugspolitik i Agenda 2000. Der burde det anbringes. Jeg ved, at Kommissionen har arbejdet på det, men i sidste ende er det ikke blevet optaget, fordi finansministrene naturligvis ikke ønsker at betale det, for det koster penge. Det er hagen ved hele problemet. Vi ønsker vedvarende energi - i orden - men vi er nødt til at indføre den imod markedets vilje, fordi denne energiform som regel er dyrere end den billige energi, vi har i øjeblikket.
Derfor har fru Bloch von Blottnitz fuldstændig ret: Uden lovgivningsmæssige foranstaltninger går det ikke. Markedet gør det ikke frivilligt, ellers havde vi det for længst. Altså er vi nødt til at finansiere det på forhånd. På langt sigt kan det alligevel betale sig, men vi er nødt til at finansiere det på forhånd, og derfor tror jeg ikke, at vores største problem er teknikken - naturligvis vil vi gerne have stadig bedre anlæg, dét er i orden - men det er forfinansieringen. Hvordan kan vi mobilisere privat kapital, offentlige midler og få bankerne til at være mere aktive på dette område?
Det forekommer mig at være det centrale spørgsmål ved vedvarende energi. Vi havde jo engang en debat om strømforsyning her. Jeg husker mit forslag fra dengang, som blev afvist af et flertal i Parlamentet. Nu kan man sige, at det ikke er nogen katastrofe, måske er der et bedre forslag, men hidtil har vi ikke set noget forslag. Jeg vil også gerne spørge kommissær Papoutsis, hvornår vi får sådan et forslag, for dengang blev det lovet, at det ville ske inden slutningen af året. I mellemtiden er vi nået til marts, og vi har endnu ikke set sådan et forslag. Jeg indrømmer gerne, at det er en kompliceret sag. Jeg misunder Dem ikke Deres opgave. Jeg har selv forsøgt og er slået fejl her i Parlamentet. Jeg ønsker Dem mere held og lykke, men noget må vi gøre. Gør det lidt bedre end det, jeg har foreslået. Jeg underskriver det straks, men noget må vi gøre.
Vi kan ikke vente på, at markedet gør det. Det har også noget at gøre med energipriser. Kommissionen fastslår - det kan man læse i dokumenterne - at energieffektiviteten er øget med 0, 6 % om året i dette årti, fordi energipriserne er lave. I 70'erne og 80'erne steg den med 2 %, fordi energipriserne var høje. Det er en økonomisk kendsgerning, man skal altså tage fat i dette emne. Vi har foreslået energiafgifter - jeg ved, at det er meget ubehageligt - alligevel skal man tale ærligt om tingene, bekendelser er ikke længere tilstrækkelige.

Ryynänen
Fru formand, det rammeprogram, der nu er til behandling, samler EU's energipolitiks dele til en helhed og åbner forhåbentlig for en koordinering og effektivisering af EU's virke. Det er vigtigt, at de forskellige sektorer også inden for Kommissionen nu arbejder i samme retning for energibesparelse og for vedvarende energi. Blot for at opnå målene i hvidbogen, for ikke at tale om de endnu skrappere mål, som udvalget har fremsat, skal der ske en vækst netop inden for biomassesektoren. I visse områder specielt i de nordlige dele af EU er der en betragtelig del af biomassen, f.eks. affaldet fra skovhugst, som man for nærværende slet ikke udnytter. Man er dog ved at udvikle indsamlingslogistikken for den til verdens mest avancerede, og man spår om, at væksten vil finde sted.
Jeg vil gerne fremhæve to ting. For det første er muligheden for også i fremtiden at udnytte strukturfondsmidler til initiativer vedrørende vedvarende energi efter min mening overordentlig vigtig, idet midlerne til de andre EU-aktiviteter er små. For det andet vil jeg gerne ligesom mange andre fremhæve den centrale betydning af energibeskatning.

Holm
Fru formand, sparet energi er den reneste energiform. Det har flere været inde på i dag. Derfor skal vi have energiafgifter også på EU-niveau. Det anser jeg for en selvfølgelighed, og jeg venter tålmodigt på forslaget fra Kommissionen og på, at Ministerrådet derefter vedtager det. Der er nemlig behov for økonomiske styringsmekanismer for at fremme de vedvarende energikilder, for at bidrage til en effektiv energianvendelse og ikke mindst for at sørge for, at det gamle, konventionelle, miljøskadelige og bagstræberiske energisamfund bliver sendt på pension.
Her i aften er der blevet sagt mange smukke ord om, at de nye, vedvarende energikilder skal fremmes, men der sker ingenting. Derfor må vi have en økonomisk styringsmekanisme, så vi kommer på rette vej.
Både Kommissionen, Minsterrådet og en uhellig alliance her i Parlamentet begunstiger jo samtidig kernekraftindustrien og vægrer sig ved at indse, at de nye energikilder er de vedvarende energikilder - rationel energianvendelse - som betyder flere arbejdspladser, et bedre miljø og en bedre økonomi på længere sigt. Hvorfor siger så mange nej til det? Min generation og min gruppe gør bestemt ikke!

Caudron
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil indledningsvis gerne sige, at jeg støtter de forelagte betænkninger vedrørende energisektoren: betænkning af Robles Piquer om fremme af vedvarende energi, betænkning af von Blottnitz om fremme af energieffektiviteten og betænkning af Stockmann om rationel energianvendelse. Alle vidner om, at Europa-Parlamentet er parat til at arbejde for en diversificeret energipolitik, som tager hensyn til miljøet.
Det er efter min opfattelse vejen frem. Vi skal fremme udviklingen af energikilder, som giver løfterige - omend ufuldstændige - svar på de udfordringer, Den Europæiske Union står over for. Blandt disse udfordringer må vi først og fremmest nævne miljøet. Vedvarende energikilder, i særdeleshed vindkraft, vandkraft og solenergi, er energikilder, som ikke forurener. Lad os i denne sammenhæng erindre om, at vi er forpligtede i henhold til Kyoto-protokollen fra 1997. De omtalte vedvarende energikilder skulle endvidere bidrage til at mindske vores afhængighed af udenlandske samhandelspartnere, som forsyner os med olie, gas eller andre energiformer. 50 % af den anvendte energi hidrører fra tredjelande. Det forventes, at denne procentdel er steget til 70 % i 2020, hvilket udgør en ikke ubetydelig risiko.
Det skal i øvrigt bemærkes, at den teknologiske udvikling har ført til et vist prisfald, når det gælder vedvarende energikilder. Udviklingen er dog endnu utilstrækkelig, og vi bør derfor yde finansiel støtte til teknologiske forskningsprogrammer på dette felt. Det femte rammeprogram for forskning, som netop er blevet vedtaget, skulle sætte os i stand til at yde en sådan støtte.
Fru formand, afslutningsvis vil jeg gerne gøre opmærksom på, at udviklingen af de omtalte energikilder vil skabe mange nye beskæftigelsesmuligheder. Det er værd at nævne, eftersom vi jo netop har udråbt arbejdsløsheden til EU's fjende nummer et.

Graenitz
Fru formand, hr. Stockmann har lidt resigneret sagt, at spørgsmålet om energieffektivitet ikke står i centrum for den politiske debat i øjeblikket. Men jeg tror, at spørgsmålet om energieffektivitet i høj grad står i centrum for dem, som tænker på, hvordan man kan spare penge. Jeg ved fra mange kontakter og gennem samtaler med de ansvarlige i industrien, at energieffektivitet især i grundstofindustrien giver mulighed for at bruge mindre energi, at anvende energien i kaskader, altså to eller tre gange, og på denne måde ikke kun at spare utroligt mange penge, men også at få et teknologisk forspring, der i sidste ende medfører, at vi udvikler nye metoder og dermed også - som fru Bloch von Blottnitz sagde - bliver konkurrencedygtige på verdensmarkedet og kan skabe nye arbejdspladser med nye industrier.
Spørgsmålet om fremme af vedvarende energi er blevet diskuteret utrolig meget og i detaljer her i Parlamentet, og jeg tror ikke, at jeg kan sige så meget nyt til det. Vi skal satse på vedvarende energi, hvis vi vil opfylde Kyoto-målet, som Unionen har forpligtet sig til. Jeg forventer også, hr. kommissær, at De i forbindelse med tiltrædelsesforhandlingerne følger strategien om i højere grad at anvende vedvarende energi, fordi de andre lande jo har tilsluttet sig Unionens Kyoto-mål, og fordi de første seks kandidater, som vil være medlemmer på det omtalte tidspunkt, ligeledes skal nå dette mål.
Det vil også være nødvendigt som supplement til disse betænkninger, som jeg gratulerer ordførerne med, at bestræbe sig yderligere. Hr. Linkohr har allerede talt om, at vi venter på en meddelelse fra Kommissionen, hvor det vil handle om, hvordan vedvarende energi kan fremmes nu, efter at forsyningsdirektivet - det forslag, som hr. Linkohr har fremsat - ikke har fået flertal i Parlamentet. Vi har brug for sådan et forslag, fordi det er nødvendigt, at vi i forbindelse med indføringen af vedvarende energi på markedet skaber en vis beskyttelse, giver en vis støtte, indtil denne energiform egner sig til markedet. Vi skal igen begynde at diskutere energiafgifter, fordi det, der sker i dag, nemlig at omkostningerne, som energiproduktionen forårsager - især energiproduktionen fra kraftværker med omfattende emissioner - skal betales af offentligheden og ikke af dem, der forårsager omkostningerne, endelig langt om længe skal afskaffes i henhold til forureneren-betaler-princippet.
Jeg håber, at vi alle vil gå en fremtid i møde, hvor solen i højere grad end i dag bestemmer, hvor vores energi kommer fra.

Rovsing
Fru formand, jeg noterer med glæde, at der er meget stor enighed om vigtigheden af at udvikle nye energiformer mellem alle her i Parlamentet og Kommissionen. Derfor er demonstrationsprojekter utrolig vigtige. For de gode resultater, som vi opnår i demonstrationsprojekterne, stiller vi jo ikke alene til rådighed for vores medlemslande i EU, men også for ansøgerlandene og for den tredje verden, hvor den største vækst i energiforbruget finder sted. Derfor er det utroligt, at der er afsat så få penge til at lave gode, solide demonstrationsprojekter, som virkelig kan vise andre, hvordan man gør det bedst. Det er de dygtigste lande, de dygtigste institutter, de dygtigste industrier, der skal vise, i hvilken retning vi skal gå. Vi ved alle sammen, at vi allerede i dag udleder dobbelt så meget CO2, som planterne kan nedbryde. Og vi ved, at brugen af fossile brændsler vil fordobles frem til år 2020. Vi går imod en meget, meget vanskelig periode, og vi må være dybt bekymrede for, hvordan vores klima vil udvikle sig, og hvordan vores økosystemer vil blive belastet.
Jeg ser kun øget forskning og udvikling af ny teknologi som vejen frem. De adfærdsregulerende afgifter - de såkaldte grønne afgifter - er i dag mange steder bare blevet til nye skatter, og derfor er der skabt en negativ holdning hertil i befolkningen. Kun en øget erkendelse af problemerne gennem oplysning og uddannelse vil i det lange løb føre til en ansvarlig omgang med vores begrænsede energiressourcer.

Robles Piquer
Fru formand, på min gruppes vegne vil jeg sige, at det måske ikke er nødvendigt at være så pessimistisk, som nogle af de kolleger, der har talt, har været. Jeg er netop kommet tilbage fra det nordlige Østrig, hvor der er flere solenergitage end i hele Spanien, til trods for at de har mindre sol, og hvor 30 % af energien allerede er vedvarende. Samtidig med mødet i Wells om solenergi, som var en opfølgning på møderne i Madrid og Milano, blev der i Nice afholdt en stor kongres i European Wind Energy Association med hundreder af deltagere.
Og vi ved - det står netop i de tyske aviser - at der findes det, der nu kaldes den »tysk-spansk-danske model«, som kort sagt går ud på, at nogle regeringer begynder at være opmærksomme og begynder at give betydelig støtte til vedvarende energi. De, der f.eks. har læst den seneste spanske kongelige anordning fra slutningen af december, ved, hvad jeg taler om, for der er et system kaldet feed in i den jargon, vi normalt bruger, som i henhold til forskellige skalaer belønner de forskellige vedvarende energikilder. Og der er mange lande, Nederlandene, Sverige, Finland, Grækenland - som også er dækket af solpaneler - der har taget vindenergien alvorligt. For nogle dage siden deltog jeg i mit eget land i vindenergidagen, som for anden gang blev afholdt i Santiago de Compostela. Den energiform er i enorm vækst, f.eks. i Navarra, hvor mere end 20 % af behovet dækkes på den måde.
Jeg mener, at det eksperiment, som Kommissionen nu vil iværksætte - det såkaldte take off - med de 100 kommuner, der forsøger udelukkende at betjene sig af enhver form for vedvarende energi, er et bevis på, at nogle regeringer trods alt begynder at være opmærksomme, at der begynder at være lovgivning på området. Og her har Kommissionens og Parlamentets fælles indsats for disse nye energiformer naturligvis spillet en rolle, og det kan vi være stolte af.

Papoutsis
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne indlede med at komplimentere de tre ordførere, fru Bloch von Blottnitz, hr. Robles Piquer og hr. Stockmann, for deres betænkninger og for det fremragende arbejde, de har gjort.
Alle tre betænkninger indgår i et bredere fællesskabsinitiativ med henblik på en renere og mere bæredygtig fremtid. Fremme af vedvarende energi og forøgelse af energieffektiviteten udgør nogle af grundpillerne i vores politik for bekæmpelse af miljøforurening og for reduktion af CO2 -emissioner.
Som bekendt vil programmerne Altener og Save optage langt den største del af det rammeprogram for energisektoren, der er vedtaget, og hvis anden del allerede er i funktion, det vil sige den del, der vedrører de øvrige programmer. Når først Altener og Save er godkendt, hvilket sker inden for de næste par måneder, kan energirammeprogrammet mere fungere som et samlet hele og en samlet plan for energien.
Jeg vil nu omtale de enkelte betænkninger hver for sig og begynde med betænkningen af Robles Piquer om Altener-programmet vedrørende vedvarende energi. Altener-programmet er et vigtigt redskab til gennemførelsen af fællesskabsstrategien og den handlingsplan for vedvarende energikilder, som vi vil bruge til at nå vores mål. Og målet er at fordoble de vedvarende energikilders andel i Den Europæiske Unions interne bruttoenergiforbrug inden 2010.
Man vil inden for rammerne af Altener-programmet fortsætte udviklingen af standarder for udstyr af relevans for vedvarende energi samt udviklingen af strategier, ligesom man vil styrke de redskaber, der fremmer indførelsen af vedvarende energi på markedet. Nye produktionsaktiviteter vil styrke Alteners bidrag til den »kampagne for et gennembrud«, som blev iværksat i hvidbogen om vedvarende energi. Takket være Altener-programmet vil der også blive gennemført en lang række projekter, der omfatter vedvarende energiteknologi, som i dag er parat til at blive taget i anvendelse. I programmet kan desuden deltage lande fra Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, men også lande, der søger om optagelse i Den Europæiske Union. Inden jeg går over til at kommentere ændringsforslagene, vil jeg gerne takke hr. Robles Piquer, ikke kun for hans betænkning, men også for hans faste støtte til fællesskabsstrategien for vedvarende energi gennem de sidste år.
Hvad angår ændringsforslagene, kan Kommissionen acceptere 14 ændringsforslag, som de er. Jeg taler her om ændringsforslag 1, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 13, 17, 18, 19, 20, 23 og 24. Kommissionen kan acceptere yderligere syv ændringsforslag efter en konkret omformulering, der bringer teksten i overensstemmelse med hvidbogen. Jeg taler her om ændringsforslag 2, 6, 11, 14, 16, 21 og 22.
Ændringsforslag 3 vedrører vedtagelsen af en handlingsplan for Fællesskabet, som imidlertid allerede er vedtaget. Vi foretrækker, at der tales om iværksættelse af handlingsplanen, som Kommissionens forslag også formulerer det. Ændringsforslag 15 indeholder en ny målsætning for programmet, som allerede er indeholdt i mål 1, 1a, og omtaler aktioner, der skal gennemføres i henhold til 2e. Hvad angår ændringsforslag 26, tror jeg Europa-Parlamentet er klar over Kommissionens afvisende holdning over for ændringer af udvalgsproceduren. Ændringsforslag 12 kan ikke accepteres, da det vedrører de indirekte omkostninger og konkurrenceevnen, idet der i hvidbogen allerede er gjort grundigt rede for internaliseringen af overskuddet fra vedvarende energi og de forskellige måder og midler til forbedring af den vedvarende energis konkurrencedygtighed. Kommissionen kan heller ikke acceptere ændringsforslag 27 og 28, da de går ud over dette programs rækkevidde, og heller ikke acceptere ændringsforslag 29, da vi mener, at den organiske del af byaffaldet er en vedvarende energikilde. Endelig kan vi principielt acceptere ændringsforslag 30, men mener dog, at det allerede er omfattet af den overvågning af fremskridtene med hensyn til vedvarende energi, som omtales i artikel 2.
Jeg vil nu gå videre til den lige så vigtige betænkning af fru Bloch von Blottnitz om Save-programmet, der vedrører rationel energiudnyttelse. En varm tak til ordføreren for hendes fremragende betænkning.
Vi er alle enige om, at Save-programmet leverer et væsentligt bidrag til energieffektiviteten og begrænsningen af CO2 -emissionerne i Den Europæiske Union. Save tjener også andre mål. Et af dem er Fællesskabets energiforsyningssikkerhed. Den Europæiske Union vil fortsat importere store mængder primærenergi. Der er slet ingen tvivl om, at aktiviteterne for at finde bedre måder at udnytte vores energikilder på har en større effekt på de ikkevedvarende, fossile energikilders levealder og vil nedsætte vores behov for importeret energi. Save-programmet vil fortsat støtte energimærkning, men også udarbejdelse af normer for energieffektivitet til energiforbrugende apparater. Vi vil endvidere fortsætte med at støtte medlemsstaternes bestræbelser på at forbedre energieffektiviteten, dels via udveksling af oplysninger, dels via en intens overvågning af resultaterne med hensyn til energieffektivitet.
En væsentlig del af budgettet vil fortsat være helliget opbygningen af lokale og regionale Save-kontorer og vil have en multiplikatoreffekt sammen med investeringerne via EU-strukturfondene. Både EØS-landene og ansøgerlandene kan fortsat deltage i programmet, men med egne finansielle midler. Jeg vil gerne erklære mig enig med ordføreren, fru Bloch von Blottnitz, med hensyn til budgettets størrelse. Jeg er helt enig med Dem i, at vi behøver flere midler til vedvarende energi i det hele taget, men også til energibesparelser og energieffektivitet. Her er vi dog tydeligvis begrænset af budgetdisciplinen, og budgetmyndigheden, Europa-Parlamentet og Rådet har desværre ikke givet mulighed for yderligere forhøjelser af bevillingerne til netop disse mål.
Til ændringsforslagene vil jeg gerne sige, at Kommissionen er i stand til at acceptere fem ændringsforslag, som de er, nemlig ændringsforslag 2, 3, 7, 10 og 16, og desuden kan vi acceptere ændringsforslag 8 efter en omformulering. Kommissionen vil foreslå nye lovforanstaltninger, hvor disse er berettigede på fællesskabsplan, samt i de tilfælde hvor andre metoder, såsom frivillige aftaler med industrien, endnu ikke har givet resultat. I øvrigt er Kommissionens initiativer til nye lovforanstaltninger ikke afhængige af en godkendelse af Save-programmet.
Ændringsforslag 1, 6, 9 og delvis ændringsforslag 11, der vil øge antallet af Kommissionens lovinitiativer, passer derfor ikke ind i den konkrete ramme og kan således ikke accepteres. Ændringsforslag 13, delvis ændringsforslag 15 samt ændringsforslag 9 og 20, som indeholder forslag om yderligere områder for studier og om standarder for forsøgsaktiviteter, er en væsentlig begrænsning af programmets rækkevidde og initiativernes fleksibilitet og kan derfor ikke accepteres. En del af ændringsforslag 15, der vedrører forbedring af energieffektiviteten med skift fra en energikilde til en anden, kan heller ikke accepteres, fordi dette går ud over programmets anvendelsesområde. Kommissionen kan heller ikke acceptere ændringsforslag 4, fordi uafhængige eksperters evaluering af Save-programmet har vist, at programmet i høj grad har bidraget til forbedring af energieffektiviteten i Fællesskabet. Ændringsforslag 5 og delvis ændringsforslag 11 kan heller ikke accepteres, for selvom målsætningen om 1, 5 % ganske vist er ønskværdig, og vi i princippet er enige heri, er den alt for optimistisk i praksis. Ændringsforslag 18 kan heller ikke accepteres, fordi det blander Save-programmet og Altener-programmet sammen, og det samme gælder for ændringsforslag 12, der sammenblander Save-programmet og det femte forsknings- og teknologiprogram. Vi kan heller ikke acceptere ændringsforslag 21, da vi mener, at kravet om komplementaritet med de programmer, der udvikles i medlemsstaterne, gør vores indsats mere effektiv. Vi kan heller ikke acceptere ændringsforslag 22, da vi finder det overflødigt. Vi ønsker de central- og østeuropæiske landes deltagelse og vi ønsker Cyperns og Maltas deltagelse i programmet, men Save-programmet kan selvfølgelig ikke stå for finansieringen af deres deltagelse, da det ville gøre det helt umuligt at gennemføre programmet.
Hvad angår hr. Linkohrs forslag om et direktiv om anvendelse og udnyttelse af vedvarende energi inden for det indre marked for elektricitet, kan jeg forsikre Dem om, at vi fortsætter vores bestræbelser, fortsætter vores samråd både med det tyske formandskab og med Europa-Parlamentet, så vi kan opnå det bedst mulige resultat, som umiddelbart vil kunne accepteres af medlemsstaterne samt af Rådet. Jeg kan afsløre for Dem, at Europa-Kommissionen var parat til at fremlægge et direktiv, men efter vores samråd både med formandskabet og med nogle af medlemsstaterne og med Parlamentet måtte vi konstatere, at forslaget var langt mere ambitiøst end den holdning, medlemsstaterne ville kunne gå med til på nuværende tidspunkt. Derfor fortsætter og intensiverer vi vores bestræbelser for at udnytte alle muligheder og fremlægge et forslag, der vil kunne godkendes på energiministrenes næste møde.
Til sidst vil jeg kommentere den ligeledes vigtige og grundige betænkning af Stockmann om Kommissionens meddelelse om energieffektivitet.
Der fremlægges mange vægtige og overbevisende argumenter for at træffe foranstaltninger vedrørende energieffektivitet, og de forskellige handlemåder stilles klart op.
Jeg vil gerne understrege, at Kommissionen i meget høj grad er enig i Stockmann-betænkningens principper og præambel samt i de foranstaltninger, der foreslås. Der er også fuldt sammenfald af synspunkter med hensyn til betydningen af aktiviteter, der skal gøre spredningen af oplysninger mere effektiv, forbedre og justere de eksisterende direktiver til normerne og retningslinjerne for offentlige indkøb samt fremme de kombinerede energiformer, kraftvarmeenergi. Det samme gælder for betænkningens prioritering af aktiviteter vedrørende energieffektivitet i forbindelse med renovering af bygninger og kontrakter om bygningsvedligeholdelse.
Den foranstaltning, der foreslås med hensyn til fremme af energitjenesteselskaber, vil blive undersøgt nøje af Kommissionens tjenestegrene, især nu hvor vi har et nyt arbejdsfelt, idet vi gennemfører en liberalisering af energimarkedet. Her kunne Deres forslag tages op i lyset af denne nye udvikling. Europa-Kommissionen er også enig i hr. Stockmanns fremlæggelse af den regelmæssige vurdering af medlemsstaternes planer for energieffektivitet. Vi må tilskynde, og vi tilskynder medlemsstaterne til at fremme nationale energiplaner med dette formål. Jeg vil desuden påpege, at de muligheder for at forbedre energieffektiviteten, der fremlægges i Stockmann-betænkningen, er noget større og målene lidt mere ambitiøse end målene i Europa-Kommissionens meddelelse. De øgede muligheder og de ambitiøse mål er prisværdige, men det er Kommissionens holdning, at det vil være svært at gennemføre dem med de eksisterende fællesskabsmidler. Der er dog ingen tvivl om, at de afspejler den høje prioritering, betænkningen giver en forstærket indsats for energieffektivitet.
Fru formand, jeg vil endnu en gang takke de tre ordførere for deres fremragende betænkninger, som har været et vigtigt grundlag for vores drøftelser, og som bringer os et skridt nærmere vores fælles mål, som ganske enkelt er en bæredygtig energimæssig fremtid.

Bloch von Blottnitz
Fru formand, har jeg forstået Dem rigtigt, at De ikke vil godkende ændringsforslag 6 og 11? Så betyder det naturligvis, at vi kan forære det hele til hinanden. Med Deres ECU 68 millioner for en periode på fem år, og det uden lovgivningsmæssige foranstaltninger, for dem ønsker De tilsyneladende ikke at overtage, kommer vi ikke videre. Det har vi da set! Hvornår træffer De så lovgivningsmæssige foranstaltninger? I modsat fald fortsætter vi jo bare med dette dukketeater her.

Papoutsis
Fru formand, jeg kan ikke acceptere disse ændringsforslag af den simple grund, at de lovinitiativer, som Fællesskabet skal tage, de lovinitiativer, som Europa-Kommissionen skal gå videre med, ikke afhænger af Save-programmet. Disse skridt skal tages under alle omstændigheder. Det er årsagen til, at jeg ikke kan acceptere dem, det er ikke, fordi jeg har noget imod indholdet. Lovinitiativerne behøver ikke indgå i Save-programmet.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Papoutsis.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Bankudgifter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om fem mundtlige forespørgsler til Kommissionen:
B4-0146/99 af Hendrick og Randzio-Plath for PSE-gruppen om bankgebyrer; -B4-0149/99 af Gasòliba i Böhm for ELDR-gruppen om bankgebyrer i eurozonen; -B4-0150/99 af de Lassus Saint Geniès for ARE-gruppen om renteudgifter og vekselkurser i euro-zonen; -B4-0151/99 af Wolf for V-gruppen om bankgebyrer ved indførelsen af euroen; -B4-0152/99 af Gallagher for UPE-gruppen om bankgebyrer i Den Europæiske Union ved indførelsen af euroen; -B4-0153/99 af Herman for PPE-gruppen om bankgebyrer efter indførelsen af euroen; -B4-0154/99 af González Alvarez for GUE/NGL-gruppen om bankgebyrer.
Randzio-Plath
Fru formand, kære kolleger, møntunionen er over 10 uger gammel, men forbrugerne har stadigvæk ikke opdaget, at fordelene ved møntunionen også bliver synlige for dem i den europæiske hverdag. De personer, der som forretningsrejsende eller som turister skal veksle deres nationale valuta til en anden national valuta - begge dele er jo blot udtryk for euroen, som endnu ikke eksisterer i form af mønter og pengesedler - må konstatere, at vekselgebyrerne er høje, at de - som De og også vi i Underudvalget om Monetær Politik mener efter at have hørt banker og sparekasser og forbrugerbeskyttelsesforeninger - er for dyre.
Man kan således stille følgende spørgsmål til Kommissionen: Var det ikke en afgørende fejl, at man under de første forhandlinger ikke fulgte Europa-Parlamentets forslag om, hvad bestanddelen i euroforordningen bør være, nemlig ikke kun euroens retsstilling, ikke kun regler for eurostandarder og euroens internationale gyldighed, men foruden omstilling af bankkonti og konverteringsomkostninger også dobbelt prismærkning, især vekselgebyrer, således at der på disse områder faktisk også kan måles med en målestok, der medfører, at valutakurssikringsomkostningerne og andre omkostninger, som har belastet tidligere transaktioner i Den Europæiske Union, men som i dag ikke længere eksisterer, også videregives som bonus til forbrugerne, til kunderne, til de rejsende?
Jeg tænker blot på, at vi har en meget ens gebyrudformning i de forskellige medlemslande. Jeg kan blot anføre, at vi endda har vekselgebyrer på 6 % i enkelte medlemslande. Jeg kan blot konstatere, at mange fortæller, at vekselgebyrerne ved omveksling af en national valuta til en anden national valuta varierer, f.eks. ved den franske franc, og at en omveksling fra f.eks. tyske mark til italienske lire er dyrere end omvekslingen til franske franc.
Jeg kan også konstatere, at kolleger og også borgere fortæller, at der angiveligt allerede skal være banker og sparekasser, som ikke længere yder vekselservice, især ikke i bestemte valutaer. Det er kommet mig for øre, at der endda skal være centralbanker, som imidlertid ikke mere veksler gratis. Det er alt sammen problemer og spørgsmål, der kræver en intensiv undersøgelse fra Kommissionens side, og det vil sige en uafhængig undersøgelse, ikke bare en undersøgelse af de europæiske bankforbund, således at vi kan råde bod på disse forhold.
Vi kan ikke acceptere, at forbrugerne ikke har tillid til møntunionen efter indførelsen af euroen, men at der tværtimod næres mistillid blandt forbrugerne. Derfor skal der være gennemskuelighed. Vi skal vide, hvor store omkostningerne og gebyrerne var før indførelsen af euroen, og hvor store de er efter indførelsen af euroen. Her er der brug for et initiativ fra Kommissionens side. I øvrigt, hvor er konkurrencen egentlig blevet af i forbindelse med reduktionen af omkostningerne og gebyrerne ved omveksling af fremmed valuta? Sikke en skandale, at italienske banker blev advaret på forhånd før en undersøgelse! Er det ganske enkelt ikke også utilstrækkeligt, at Europa-Kommissionen kun har undersøgt otte banker for, om der eventuelt har fundet en aftale sted?
Derfor anser jeg det virkelig for vigtigt, at Kommissionen iværksætter foranstaltninger eller når frem til maksimumsgebyrer via andre foranstaltninger, måske endda via lovmæssige ordninger. Jeg skal endnu en gang gøre opmærksom på, at Kommissionens foranstaltninger i forbindelse med grænseoverskridende betalinger virkelig lader meget tilbage at ønske, for der var trods alt et politisk løfte om at gøre mere end først at sænke omkostningerne ved grænseoverskridende betalinger fra den 15. august og at gøre dette system sikrere.
Alle disse problemstillinger gør os dybt urolige her i Europa-Parlamentet, og borgerne forventer, at Europa-Kommissionen handler og hverken tøver eller nøler.

Kestelijn-Sierens
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, bankerne påstår, at de for ombytningen af mønter og sedler i eurozonen har udgifter til bl.a. transport, forsikring, personale osv. Det har jeg problemer med. Hvorfor? Fordi det er gratis at veksle penge i én og samme møntenhed. Hvis jeg f. eks. vil veksle BEF 10.000 i mindre sedler, f.eks. 10 sedler af BEF 1.000, er det gratis.
Kurserne på mønterne i eurozonen er fra begyndelsen af i år knyttet til hinanden og euroen. Det betyder, at de er en del af euroen og altså af én og samme møntenhed. Hvad er forskellen? Parlamentet slog til lyd for den gratis ombytning af nationale mønter med euro, fordi det drejer sig om en obligatorisk ombytning. Mellem de forskellige mønter og sedler i eurozonen blev der ikke stillet krav herom, fordi det drejer sig om frivillig veksling af valuta.
Der skal i hvert fald være fuldstændig gennemskuelighed, og det skal føre til en reduktion af udgifterne, såvel for veksling som for grænseoverskridende betalinger. Det skal ske inden 31. marts i år. Hvis det ikke sker, mener min gruppe, at man skal overveje lovgivning, så euroens troværdighed ikke undergraves, og forbrugerne fuldt ud kan drage fordel af ØMU'en.

Monti
Fru formand, selvom alle spørgerne ikke er til stede under forhandlingen om bankgebyrer, viser det store antal mundtlige spørgsmål, hvor vigtigt - og tillad mig at sige alvorligt - dette emne er. Først vil jeg gerne give en kort redegørelse for situationen, hvorefter jeg vil komme ind på nogle specifikke spørgsmål.
Man beder Kommissionen om et initiativ, så jeg vil gerne belyse de forskellige initiativer, som Kommissionen allerede har iværksat, og som supplerer hinanden. For det første er Kommissionen helt enig i, at et af de hovedargumenter, man brugte for at overbevise unionsborgerne om det hensigtsmæssige i den fælles valuta, var, at det med indførelsen af euroen ville være muligt at mindske udgifterne for turister og for de virksomheder, der handler med udlandet. Vi er stadig fuldstændigt overbeviste om, at der er hold i denne argumentation.
Som de ærede parlamentsmedlemmer ved, vedtog Kommissionen før euroens indførelse henstilling 98/286 om bankgebyrer i forbindelse med vekslingen til euro. I denne henstilling står der, at bankerne ikke må opkræve gebyr for at omregne konti fra den deltagende medlemsstats nationale møntfod til euro, f.eks. fra franske franc til euro i Frankrig, og at de heller ikke må opkræve gebyr for at omregne betalinger fra den nationale møntfod til den europæiske møntfod og omvendt. Der står desuden, at for tjenester angivet i euro må bankerne ikke opkræve diverse udgifter, og de må navnlig ikke opkræve udgifter, der er højere end udgifterne for tilsvarende tjenester i national valuta.
Endelig står der i henstillingen, at der med hensyn til tjenester såsom veksling af sedler gælder nogle gennemsigtighedsregler for de gebyrer, der opkræves i forbindelse hermed. Den 8. december 1998 offentliggjorde Kommissionen en indledende vurdering, og det fremgik af denne, at bankerne i hele eurozonen havde til hensigt at følge henstillingen. I henstillingen præciseres det ganske vist ikke, hvilket niveau der er acceptabelt, når det gælder gebyrerne, men det kan ikke benægtes, at alle de gebyrer, der i øjeblikket opkræves for de pågældende tjenester, giver anledning til alvorlige bekymringer. Som De ved, skal der skelnes mellem to slags operationer, nemlig vekslingen af sedler fra eurozonen og de grænseoverskridende betalinger.
Lad os først se på vekslingen. Som hr. Hendrick og fru Randzio-Plath understregede i deres indlæg, var vekslingsgebyrerne, der dækkede kursrisikoen og omkostningerne ved handlen med udenlandske sedler, delvist skjult i den såkaldte spread . Kunderne fik således det indtryk, at de betalte mindre, end de egentlig gjorde. Efter den officielle fastsættelse af omregningskurserne skal bankerne separat angive ethvert gebyr, der opkræves ud over omregningskursen. Den ikke længere eksisterende kursrisiko - der svarede til ca. 15-20 % af de opkrævede gebyrer - samt den større konkurrence som følge af gennemsigtigheden burde medføre et fald i vekslingsgebyrerne, hvilket til dels også allerede er sket. Denne proces skal dog fremskyndes.
Kommissionen følger meget opmærksomt med i den seneste udvikling på dette område, og den har iværksat en række aktioner for at sikre en korrekt konkurrence med hensyn til priserne på veksling af sedler inden for eurozonen. Den 12. januar 1999 skrev jeg til de europæiske banksammenslutninger og bad den om at give mig de nødvendige oplysninger, så jeg kan foretage en sammenligning mellem niveauet for gebyrerne før og efter euroens indførelse. Den 5. februar udsendte undertegnede samt kommissærerne de Silguy og Bonino på Kommissionens vegne en pressemeddelelse, hvor vi opfordrede alle banker til at offentliggøre informationerne om de ændringer, der er sket før og efter euroens indførelse, når det gælder det samlede niveau for gebyrerne for veksling af sedler fra eurozonen og for de grænseoverskridende betalinger via check, pengeoverførsel og kreditkort. Vi har desuden bedt bankerne i eurozonen om at videresende disse informationer til Kommissionen senest den 31. marts via deres europæiske sammenslutninger. Herudover blev de, der benytter sig af de finansielle tjenester, i pressemeddelelsen fra den 5. februar opfordret til - via en særlig fax- og e-mailservice - at give Kommissionen besked om de tilfælde, hvor bankerne ikke overholder de juridiske rammer for euroen eller Kommissionens henstilling om bankgebyrernes gennemsigtighed.
Mine tjenestegrene har indtil videre modtaget ca. 200 beskeder. Disse beskeder drejer sig i højere grad om gebyrernes niveau eller varighed, end de drejer sig om den manglende overholdelse af de juridiske rammer eller af henstillingen. Kommissær Van Miert har for nylig iværksat nogle undersøgelser om eventuelle overtrædelser af konkurrencelovgivningen for at sikre, at der er konkurrence mellem udbyderne af finansielle tjenester, hvad angår vekslingsgebyrer og andre gebyrer - et emne, som navnlig hr. de Lassus Saint Geniès var inde på. Jeg vil dog gerne også gøre opmærksom på, ikke mindst over for hr. Gallagher og fru González Álvarez, at der på nuværende tidspunkt ikke er nogen planer om at gribe ind med lovgivningsmæssige instrumenter på dette område. Desuden ville navnlig et direkte indgreb i prisfastlæggelsessystemet for veksling af sedler i eurozonen ikke være foreneligt med markedsprincipperne og kontraktfriheden. Sådan ser situationen ud i øjeblikket.
Fru formand, tillad mig at komme ind på nogle specifikke spørgsmål, som er blevet rejst af de ærede parlamentsmedlemmer, der lader forstå, at de nuværende niveauer for de gebyrer, som opkræves for grænseoverskridende tjenesteydelser, tyder på, at henstillingen ikke bliver fulgt. I henstillingen står der som sagt, at sådanne gebyrer skal være gennemsigtige, men det præciseres ikke, hvilket niveau der er acceptabelt. Bekymringen over gebyrernes niveau lader i stedet til at indikere det modsatte, nemlig at bankerne overholder henstillingen om gennemsigtighed, hvilket har ført til en større bevidsthed om niveauet for de gebyrer, der førhen var helt eller delvist uigennemskuelige.
De ærede parlamentsmedlemmer spørger desuden sig selv, om kursrisikoens forsvinden har haft indflydelse på niveauet for de gebyrer, der opkræves for sådanne tjenester. Vi har modtaget nogle enkelte oplysninger som svar på anmodningen fra den 12. januar, og dem offentliggjorde vi den 29. januar, men vi regner med at få et fuldstændigt billede af situationen på baggrund af de informationer, som vi har bedt om at få senest den 31. marts, og vi vil orientere Parlamentet om de vurderinger, der følger af dette billede.
Endelig vil jeg med hensyn til de grænseoverskridende betalinger sige - og det er et emne, som navnlig hr. Gasòliba i Böhm var inde på - at det er et meget vigtigt emne, der ikke automatisk forsvinder med indførelsen af eurosedler i år 2002. Man må indrømme, at det i et område med en fælles valuta bliver stadig sværere for borgerne at forstå, hvorfor de grænseoverskridende betalinger i euro skal være dyrere end de nationale betalinger. Det er derfor tvingende nødvendigt at tage fat på dette problem. Foruden den politiske betydning har det handelsmæssig betydning for bankerne, at man hurtigt gør noget ved dette emne, også ved hjælp af nogle passende investeringer i de grænseoverskridende forbindelser mellem de nationale systemer for detailbetalinger, sådan som hr. Herman understregede. Kommissionen er fast besluttet på at fungere som katalysator for hele denne udvikling, og jeg vil gerne sige til hr. Wolf - som spurgte om, hvilke andre initiativer der er blevet planlagt - at dette er et af dem. Vi arbejder i øjeblikket på en meddelelse, der senest vil blive offentliggjort i maj 1999, og som drejer sig om politikken i forbindelse med betalingssystemerne i Den Økonomiske og Monetære Union.
Afslutningsvis vil jeg komme ind på de grænseoverskridende pengeoverførsler og minde om, at det direktiv, som Parlamentet bidrog til at indføre, er fra januar 1997, og man blev i Forligsudvalget nødt til at gå ind på en meget sen ikrafttrædelse, nemlig medio august 1999. Dette skyldtes navnlig, at en medlemsstat rejste dette krav, men medlemsstaterne forpligtede sig generelt politisk til at omsætte dette direktiv til national ret senest på datoen for euroens indførelse. Dette er dog generelt ikke sket i medlemsstaterne, og den 8. februar understregede jeg på ØKOFIN-Rådets møde over for finansministrene, at det er nødvendigt, at de gennemfører dette direktiv så hurtigt som muligt. Jeg er ved at sende breve ud som opfølgning på dette. Medlemsstaternes ansvar på dette område er således også meget vigtigt. I den forbindelse vil jeg gerne tilføje, at ifølge pressen i de sidste par dage har den franske økonomi- og finansminister til hensigt at indlede en dialog med alle de berørte parter om bankgebyrerne for euroen. Det er et opmuntrende signal, og i den komplekse sammenhæng, jeg har beskrevet - og hvor Kommissionen, som de ærede parlamentsmedlemmer kan se, er yderst aktiv og iværksætter en sammenhængende helhed af initiativer - vil jeg gerne forsikre de ærede parlamentsmedlemmer for, at vi er dem særligt taknemmelige for den støtte, som Parlamentet udviser på dette område, også ved hjælp af initiativer - som f.eks. det, fru Randzio-Plath tilrettelagde for nylig - til en særlig høring om dette spørgsmål.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Monti.
Jeg vil gerne sige noget til proceduren: Ved forespørgslerne til Kommissionen er det altid sådan, at forfatterne først begrunder deres forespørgsler, derefter svarer Kommissionen, og så kommer turen til talerne fra grupperne, der endnu en gang kan tage stilling hertil.

Pérez Royo
Fru formand, jeg har med stor interesse lyttet til den redegørelse, som kommissær Monti har forelagt, og vi må sige, at den ikke er tilfredsstillende. Og det er den ikke af forskellige årsager. Den første er, at vi ikke står i en uventet situation. Det er ikke første gang, vi her i salen diskuterer dette spørgsmål. Vi har allerede haft dette spørgsmål oppe at vende, og vi har endda været i god tid. Mere end et år før starten på tredje fase behandlede Parlamentet ved flere lejligheder det spørgsmål, vi beskæftiger os med i dag, altså spørgsmålet om bankgebyrer i overgangsfasen, og i to tilfælde nåede det frem til en konklusion, som det meddelte Kommissionen: at det var nødvendigt, at Kommissionen brugte sin initiativret til at udarbejde lovgivning, nærmere betegnet en forordning, der opstillede konkrete begrænsninger, som fastlagde en disciplin med henblik på at undgå misbrug på dette område. Kommissionen mente ikke, at det var nødvendigt, og den mente, at det var nok med et svagere instrument, det vil sige en simpel henstilling, i tillid til konkurrencens indvirkning.
I virkeligheden står vi dog i en situation, der er mere negativ end selv de mindst optimistiske forudsigelser. Den generelle regel for gebyrer for valutaveksling i landene inden for euroområdet er, at dette gebyr ikke er under 3 % og i mange tilfælde er over 3 %, et tal, som det rent ud sagt er vanskeligt at forstå skulle afspejle den reelle udgift.
Det er vanskeligt at tro på nogle bankers påstand om, at valutakursrisikoens andel i det gamle gebyr kun var på 10 %. I dag siger kommissæren, at den er på mellem 15 % og 20 %. Det er ikke til at tro. Størstedelen af de begrundelser, som bankerne giver for at fortsætte med at tage vekselgebyrer, som det er tilfældet med personale-, forsikrings-, oplagringsudgifter osv., er begrundelser, der også ville kunne gives for at retfærdiggøre, at man tog et gebyr for at veksle en pengeseddel på ITL 100.000 til 10 sedler på ITL 10.000. Der er også udgifter forbundet med det, og også et aktiv, der ikke giver renter osv.
Bankernes praksis får kort sagt mange mennesker, almindelige mennesker, til at drage den konklusion, at euroen ikke er en fælles valuta, der har erstattet valutaerne i de 11 lande, som er medlemmer af Den Monetære Union, men at det er en valuta mere, en valuta i tillæg til disse landes valutaer, som fortsætter med at eksistere på stort set de samme betingelser som før euroens indførelse.
Den fælles valuta er en realitet i børsverdenen og på de finansielle markeder, men ikke for almindelige mennesker, ikke for turister, som har brug for at veksle valuta til udgifter i et andet land, eller for indvandreren, der sender penge til sit hjemland, og som ser, hvordan overførselsudgifterne bibeholdes eller i visse tilfælde endda er større, som om den fælles valuta, euroen, slet ikke fandtes.
Det, der står på spil, hr. kommissær, er noget så vigtigt som den fælles valutas troværdighed, som troværdigheden af den vigtigste aktion, som Unionen har iværksat i lang tid. Og det er det, der står på spil, og derfor tillader vi os igen at gøre Dem opmærksom på det hensigtsmæssige i at revidere Kommissionens første planer.

Garosci
Fru formand, hr. kommissær, ligesom vores kollega er jeg heller ikke tilfreds. Jeg er selvfølgelig glad for kommissærens indsats, men jeg vil gerne understrege, at jeg har stillet et uopsætteligt spørgsmål om dette emne til Rådet i januar måned, og at jeg stadig ikke har fået noget svar. Kommissionen, Parlamentet og økonomiministerierne i de forskellige medlemsstater har nu i over fire år fortalt borgerne og virksomhederne, at der fra den skæbnesvangre dato den 1. januar 1999 ville ske en ændring i Fællesskabets scenarium, og at omkostningerne ved anvendelsen af det instrument, der knytter os mere sammen end noget andet, nemlig valutaen, ville forsvinde. Alt dette er ikke sket! I dag er det dyrere at veksle en valuta i eurozonen, end det var i 1998. Jeg kunne godt komme med en masse omsvøb, men det er der ingen grund til. I lommen har jeg et lille eksempel på det, jeg taler om. Som enhvert godt medlem af Europa-Parlamentet - og jeg er desuden næstformand i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik - har jeg en eurokonto i mit land, Italien, og en eurokonto her, hvor jeg arbejder. Jeg satte en check i euro ind på en anden eurokonto, og ud over det normale gebyr for en banktransaktion blev jeg opkrævet et omregningsgebyr for en udenlandsk check. Jeg bad så om at tale med direktøren for bankfilialen og spurgte ham, om han vidste, hvad liren var i dette specielle tilfælde. Han svarede, at liren er Italiens nationale valuta. Jeg fortalte ham, at liren - eller francen, marken og pesetaen - fra den 1. januar i virkeligheden er den fælles valutas nationale enheder.
Hvis bankerne ikke begynder at arbejde for en valuta, som ikke længere er en national valuta, men en fællesskabsvaluta, vil vi få svært ved at overbevise borgerne, de erhvervsdrivende og de små erhvervsdrivende om at arbejde i et marked, der, som De med rette siger, hr. kommissær, ikke bare skal være et fællesmarked, men i højere grad et indre marked.

Thors
Fru formand, hr. kommissær, vi har med stor interesse lyttet til alt det, der er blevet sagt i dag. Jeg har også skrevet et brev til Kommissionen om denne sag forud for forhandlingen om de elektroniske betalingsmidler.
Vi har talt meget om vekselgebyrerne, og vi har talt om overførselsomkostningerne. Det er interessant at bemærke, at kommissæren gentog, at der kommer en meddelelse til maj måske netop om betalingssystemet. Endvidere tror jeg, at det var en stor overraskelse for borgerne, at vi ikke har interoperable hævekortsystemer, at vi ikke har et kundernes betalingssystem. Jeg håber dels, at Kommissionen gennem en effektiv overvågning af konkurrencen vil sørge for, at ingen holdes uden for de forskellige betalingssystemer eller interoperable systemer, som meget snart vil blive lanceret, og dels at Kommissionen vil benytte de standardmuligheder, der findes.
Endvidere vil jeg påpege, at når vi undersøger, hvad der er behov for, skal vi også se på vekselgebyrer ved brug af kreditkort i et andet land. Det er nemlig det eneste, om jeg så må sige, interoperable system, man kan bruge i et andet land. Det er ufatteligt, at omkostningerne er så høje, når man bruger det uden for sit hjemland, men i et andet euroland. Det er ligeledes en problemstilling, som Kommissionen forhåbentlig vil være opmærksom på. Selv på dette område har man talt om afgifter på op til 4 % effektivt eller endnu mere.

Gallagher
Fru formand, først og fremmest vil jeg gerne sige, at et af de væsentligste argumenter, der er brugt for at overbevise vores borgere her i EU om fordelene ved den fælles valuta, har været, at euroen ville reducere omkostningerne for rejsende og for virksomheder, der handlede over grænserne. Man forudså vidt og bredt, at afskaffelsen af kursrisikoen mellem medlemsstaternes valutaer inden for eurozonen ville føre til en reduktion af omkostningerne ved vekseltransaktioner mellem disse valutaer. Til trods for disse argumenter er gebyrerne for at veksle valutaer fra euroområdet forblevet forholdsvis høje, og det er bankgebyrerne på handel over grænserne også, til trods for at alle valutaer nu er kædet sammen.
Parlamentet har hele tiden insisteret på, at den tvungne veksling mellem nationale valutaer og euroen skal elimineres helt. Det er vigtigt, at EU's institutioner forbliver årvågne i denne sag. Kommissionen må hele tiden overvåge, vurdere og offentliggøre de gebyrer, der opkræves af finans- og banksektoren, for at sikre, at der ikke opstår for høje priser. Disse data må tage hensyn til strukturen i gebyrerne og muliggøre direkte sammenligning mellem omkostningerne ved veksling før og efter indførelsen af euroen, sådan at vi kan få den størst mulige gennemskuelighed angående dette vigtige spørgsmål.
Bank- og finanssektoren i Europa bør påtage sig at formulere en adfærdskodeks for at sikre, at EU's finanslovgivning, der styrer disse valutaer, bliver strengt overholdt.
Afslutningsvis glæder jeg mig over, at det europæiske konkurrencedirektorat nu undersøger banker, der er under mistanke for at kræve for store gebyrer af kunderne for transaktioner efter januar 1999.

Lukas
Fru formand, det glæder mig, at De giver mig ordet for løsgængerne, men da der ikke kan være en gruppe af løsgængere, kan jeg tillade mig den luksus at tale på egne vegne, andet ville ikke være logisk. Det er naturligvis en farlig begyndelse, for på et minut kan man kun tillade sig en så lang indledning, hvis man kan referere til en anden, og i det tilfælde har jeg den fornøjelse at kunne sige, at jeg kan tilslutte mig fru Randzio-Plaths krav fuldt ud og kun ønsker at understrege dem, kravene til Kommissionen om virkelig at iværksætte foranstaltninger og - såvidt det er muligt - at sørge for gennemskuelighed.
Det er dog ikke kun afgørende, at borgerne skal betale for store gebyrer i dag, men også, at de blev overrasket. De vidste ikke, at det kom til at berøre dem, og det er en stor fejl, for til de samme borgere, som måtte tage store sparepakker med i købet for at opfylde konvergenskriterierne, blev disse konvergenskriterier solgt med den begrundelse, at man efterfølgende kan rejse rundt i Euroland som tidligere i sit eget land. Det er ikke tilfældet. Gebyrerne eksisterer, og gebyrerne er til dels endda blevet større, og her føler borgeren sig - jeg vil ikke engang overdrive - måske ikke bedraget, men i det mindste ført bag lyset. Det er ikke godt for Den Europæiske Unions anseelse blandt borgerne i de forskellige lande.

Fayot
Fru formand, hr. kommissær, jeg har netop i dagens udgave af dagbladet Le Monde læst følgende overskrift: »Euroen er fortsat en virtuel valuta for forbrugeren«, og undertitlen lyder: »To måneder efter indførelsen af euroen spiller den europæiske valuta i det daglige en marginal rolle som betalingsmiddel.«
Tydeligere kan det ikke siges. En storstilet reklamekampagne, uden fortilfælde, gik forud for indførelsen af euroen den 1. januar 1999. Vi deltog selv som parlamentsmedlemmer i denne kampagne. Dette til trods, og til trods for en ligeledes storstilet introduktion med pomp og pragt, må vi her to måneder senere konstatere, at euroen ikke er slået igennem hos forbrugerne, og hvad mere er, den vækker fortsat bekymring hos forbrugerne og giver anledning til spørgsmål.
Det er efter min opfattelse et alvorligt slag mod den nye valuta, at den i den grad synes at mangle troværdighed og accept i den brede befolkning. Det var til at forudse, at de nationale valutaer i de enkelte medlemsstater ikke umiddelbart blev fortrængt af euroen i forbindelse med dagligdagens transaktioner. Men i forbindelse med udvekslingen af ydelser på tværs af grænserne, hvor euroen netop sikrer stabilitet, og hvor der således kunne forventes faldende omkostninger i forbindelse med overførsler, kunne man have forventet stigende aktivitet med hensyn til sådanne overførsler. Det har imidlertid langtfra været tilfældet. Tværtimod er gebyrerne mig bekendt steget. Bankerne anfører med uskyldig mine - til dels med kommissærens støtte - at de, nu hvor indtjeningen på vekselgebyrerne falder bort, må søge omkostningerne dækket på anden vis.
Lad mig give to eksempler fra Luxembourg. Fra den 1. januar 1999 opkræver postvæsenet i Luxembourg i forbindelse med hver eneste international overførsel en afgift på LUF 80, mens sådanne overførsler hidtil er blevet ekspederet gratis. En borger har skrevet til mig og fortalt - og det er mit andet eksempel - at han i forbindelse med en overførsel på LUF 268 til Tyskland har betalt et bankgebyr på LUF 200.
Det er ikke forhold, der fremmer det indre marked for finansielle tjenesteydelser til forbrugerne. Kommissionen forklarer i sin meddelelse om finansielle tjenesteydelser, at der på alle områder, der vedrører den almindelige forbruger, er store forskelle fra et land til et andet. Når det gælder bankgebyrer i forbindelse med transaktioner i euro, kunne man efter min mening som et minimum forvente åbenhed. Man kunne forvente, at bankerne forklarede, hvori de omkostninger består, som man nu finder det nødvendigt at hæve, hvorfor man må hæve de nævnte gebyrer, og hvilken strategi banksektoren anlægger.
Hr. kommissær, spørgsmålet er, om vi skal lade de frie markedskræfter råde, eller vi skal gribe ind med lovgivningsinitiativer. De har tydeligt tilkendegivet, at der ikke bør gribes ind, og at det er markedskræfterne, der skal sikre, at bankgebyrerne reduceres. Jeg må bede Dem overveje følgende synspunkt: Vi lever i en tid, hvor alt går igennem bankerne, hvor den almindelige borger er mere og mere afhængig af bankerne. Vi bør derfor sikre en universel tjenesteydelse, selv på bankområdet. Sikre borgerne en egentlig ret til bankydelser til en rimelig pris.

Metten
Fru formand, forbrugerne føler sig taget ved næsen, og politikerne står med bukserne nede, nu hvor euroen ikke har ført til meget lavere vekselkurser, men ved veksling af små beløb endog til højere vekselgebyrer. Det samme gælder for grænseoverskridende overførelser. Fordi vi ikke var så naive som Kommissionen med hensyn til, hvad bankerne ville gøre, anmodede vi om lovgivning, der skulle fastsætte vekselgebyrerne. Men den har vi ikke fået. Nu prøver Kommissionen med spektakulære overfald på banker delvist at fjerne skampletten, men jeg frygter, at det er for sent.
Bankerne har ret, når de forsvarer sig med, at de stadigvæk har udgifter. Men det kunne de godt have fortalt, da de endnu kompenserede udgifterne ved at anvende forskellige købs- og salgskurser. Nu må de gerne være lidt mere gennemskuelige med hensyn til omkostningerne. Om nødvendigt må det aftvinges ved lov.
Til sidst er det uacceptabelt, at bankerne stadigvæk ikke har udviklet et billigt og effektivt system til grænseoverskridende forbrugerbetalinger. Det er mig en gåde, hvordan det er muligt i en branche, hvor man påstår at gøre alt for kunderne. Udviklingen af sådan et billigt system til grænseoverskridende forbrugerbetalinger må efter min mening have højeste prioritet. Dermed ville banksektoren i det mindste kunne tage lidt revanche.

Monti
Fru formand, jeg vil gerne takke alle, der har taget ordet. De giver mig mulighed for at finde ét punkt, som jeg mener, der er fuld enighed iblandt os om, nemlig at den nuværende situation er dybt utilfredsstillende, og ét punkt, hvor der er delte meninger, nemlig hvordan vi skal afhjælpe denne situation.
Den nuværende situation er virkelig helt utilfredsstillende. Tallene fra de første delregnskaber fra bankerne tyder på, at afgifterne for veksling af pengesedler i mange tilfælde er gået ned med hvad som helst mellem 15 % og over 40 % afhængig af det beløb og den valuta, der veksles. Men de tyder også på - og det er det mest utilfredsstillende ved det - at nedsættelserne har været mindst, når der veksles små beløb - f.eks. mindre end hvad der svarer til EUR 100 - og i visse tilfælde er gebyrerne for at veksle små beløb faktisk vokset. Det er helt uacceptabelt.
Forskellen opstår, når nogle af Dem tilsyneladende mener, at det vil være både nødvendigt og tilstrækkeligt simpelthen at fastsætte niveauet for gebyrerne ved et direktiv eller en forordning. Men her har Kommissionen en anden opfattelse. Selvfølgelig er vi ikke så naive, at vi tror, at markedets uregulerede kræfter vil ordne sagen. Det er helt klart ikke tilfældet. Hvad gør vi, eftersom vi ikke bare vil brokke os højlydt, men forsøge at forandre forholdene i praksis? Det, vi forsøger at gøre, er på den ene side at fremtvinge konkurrence. Derfor aktionerne fra konkurrencekommissæren for at se, om der er etableret aftaler eller karteller. Kommissionen har magt til at eliminere dem, hvis det er tilfældet.
Vi forsøger også at gennemføre gennemskuelighed. Som vi alle ved, er gennemskuelighed en forudsætning for konkurrence, og vi benytter alle mulige våben for at gennemføre gennemskuelighed, såsom at anmode bankerne og bankforbundene om at give os deres data, og ligeledes på den mest direkte måde ved at åbne e-mailadresser og faxer for forbrugere og borgere. Vi bør også undgå at skabe forvirring. Når f.eks. spørgsmålet om vandrende arbejdstageres pengeoverførsler bliver bragt ind i billedet, har dette helt klart at gøre, ikke med vekselgebyrer, men med den mere eller mindre gode måde, kreditoverførsler over grænserne fungerer på. Der er det relevante instrument det, som der allerede er lovgivet om - direktivet for grænseoverskridende pengeoverførsler fra begyndelsen af 1997. Som jeg sagde i et tidligere indlæg, er problemet dér en forsinkelse af implementeringen fra medlemsstaternes side - deraf aktioner over for finansministrene. Jeg vil tilføje, at det ville være en stor hjælp, hvis medlemmerne af Parlamentet også ville presse deres respektive nationale myndigheder til at sætte tempoet i implementeringen op.
For at angive sagens kompleksitet og de mange forskellige instrumenter, hvormed Kommissionen - der er særlig aktiv på dette område - forsøger at tage fat på problemet, kan jeg endelig nævne, at vi har fremsat to forslag til direktiv om udstedelse af elektroniske penge. Det forholder sig sådan, at elektroniske penge kan være den første måde, hvorpå borgerne bliver i stand til at foretage kontante betalinger med euro før år 2002. Der er stærke interesser, der anmoder os om at begrænse muligheden for at udstede elektroniske penge til banker. Vi har sagt nej, fordi vi ønsker at skabe konkurrence her også til gavn for forbrugerne. Så i vores direktivforslag har vi skabt mulighed for, at andre institutioner kan skabe elektroniske penge - naturligvis forudsat, at de bliver underlagt passende og kloge rammer. Derfor deler vi alle den opfattelse, at dette er en meget alvorlig sag, der, som De alle understreger, er yderst relevant for euroens troværdighed og i øvrigt for hele finanssystemet. Jeg er bange for, at det ikke er et problem, som kan klares på tilfredsstillende vis ved forenklede løsninger, såsom bare at lovgive.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Monti.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Præmier og garantitærskler for tobak i blade
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0067/99) af Trakatellis for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EØF) 2075/92 og om fastsættelse af præmier og garantitærskler for tobak i blade pr. sortsgruppe og pr. medlemsstat for 1999-, 2000- og 2001-høsten (KOM(98)0633 - C4-0682/98-98/0306(CNS)).

Trakatellis
Fru formand, Kommissionens forslag svarer kun delvist til ændringen af den fælles markedsordning for tobak.
Landbrugsudvalget har foretaget ændringer på fire punkter, som jeg tror vil kunne vedtages.
Det første punkt drejer sig om, at der siden 1995 ikke er sket nogen justering af præmierne, hvilket betyder, at producenterne har oplevet en væsentlig indtægtsnedgang. Udvalget foreslår en forhøjelse af præmierne på 5 %, hvilket akkurat dækker inflationen i Den Europæiske Union fra 1995 til i dag.
Det andet punkt vedrører overførslen af visse sorter fra en kategori til en anden, bedre, kategori. Dette mener vi er fornuftigt, dog skal overførslerne være realistiske at gennemføre. Jeg kan give Dem et konkret eksempel med Italien, hvor der af 15.000 t, som er garantitærsklen, foreslås overførsel af 3.0-3.500 t fra en lavere sort til andre sorter, hvilket også er muligt. For Grækenland foreslås overførsel af 14.800 t af 15.000 t, hvilket er umuligt i løbet af det foreslåede tidsrum. Der er mange grunde til, at det ikke kan lade sig gøre, og først og fremmest kan jeg sige, at hvis en producent kunne ændre sorten, ville han så ikke gøre det? Så ville han få de samme penge ud af en mindre produktion. Det, udvalget foreslår efter at have undersøgt og drøftet spørgsmålet, er, at overførslen sker med højst 25 %, i hvert fald for Grækenlands vedkommende.
Det tredje punkt vedrører gyldighedsperioden. Vi er allerede et godt stykke inde i 1999, og disse overførsler kræver i hvert fald en undersøgelse og et program. Vi foreslår, at man anvender tidsrammen 2000-2002, som er mere logisk og realistisk.
Det fjerde punkt vedrører indførsel af en græsk sort, der dyrkes i Pieria og har navn efter Pierias hovedby, Katerini. Man foreslår, at sorten indføres i et andet område af Den Europæiske Union ud over de områder, der er omfattet af forordningerne for den fælles markedsordning. Dette ville efter vores opfattelse få uønskede, negative følger.
Dette var de fire punkter, hvor udvalget har ændringer, som jeg tror, Kommissionen må gå med til.
Der er også ændringsforslag, der taler om tobaks skadevirkninger på helbredet og derfor mener, at der ikke bør gives tilskud, så produktionen mindskes. De siger imidlertid ikke noget om, at hvis produktionen nedsættes, vil vi øge importen af tobak fra tredjelande. Det er med andre ord et absurd forslag. Vores kære kolleger vil ikke se virkeligheden i øjnene, men måske burde tobak bekæmpes i forbrugsledet og ikke i produktionsledet. Jeg er selv læge og ikkeryger, men jeg finder det ulogisk, at vi vil mindske produktionen, når vi importerer nu og vil komme til at importere endnu mere og måske vil påføre Den Europæiske Union økonomisk skade, men også fremkalde social uro, fordi vi gør en mængde tobaksproducenter i Den Europæiske Union arbejdsløse, ikke kun i Grækenland, men også i Italien, Spanien, Portugal, Tyskland og flere andre steder.
Det, udvalget foreslår, er en forkastelse af disse ændringsforslag - vi har allerede forkastet lignende ændringsforslag i udvalget - da vi mener, tobaksproduktionssektoren bør have økonomisk og social støtte. Sådan er sandheden, sådan er realiteterne. Jeg foreslår, at vi bekæmper rygning, og så vil der ske en produktionsnedgang på verdensplan. Ellers undlader vi at se sandheden i øjnene og straffer vores egne tobaksproducenter og belønner tobaksproducenterne fra andre lande uden for Fællesskabet, samtidig med at vi skaber et stort socialt problem i Den Europæiske Union.

Katiforis
Fru formand, det forslag fra Kommissionen, som vi behandler her i dag, regulerer spørgsmål vedrørende præmier og garantitærskler for tobak i blade. Tillægsbeløbet for tobak, der er dyrket i Østrig, Belgien, Tyskland og Frankrig, forhøjes med 50-65 % i forhold til 1992-høsten i henhold til Rådets afgørelse af 22. juni 1998. For at bevare den budgetmæssige neutralitet nedsættes det samlede garantitærskelniveau med 0, 95 % i tidsrummet 1999-2001. Præmierne forhøjes med 10 %, og den specifikke støtte, der udbetales via producentsammenslutningerne, nedsættes tilsvarende. Disse forslag er budgetneutrale, og Budgetudvalget har derfor ingen indvendinger. Jeg gør opmærksom på, at præmiernes værdi er faldet med 5 % i faste priser i forhold til 1995. Derfor vil en forhøjelse på 5 % være en rimelig tilpasning, og jeg kan således støtte Landbrugsudvalgets ændringsforslag.
Jeg støtter hr. Trakatellis' bemærkninger om, hvor svært og faktisk umuligt det er for de græske tobaksproducenter at gennemføre disse tobakoverførsler. Da der er tale om små og mellemstore tobaksproducenter, er det meget vanskeligt at erstatte de sorter, der dyrkes, og i den ufrugtbare jord, hvor de dyrkes, er det umuligt at gå over til sorter af højere kvalitet på så kort tid. Derfor mener jeg, at Kommissionens forslag for Grækenland går ud over ånden i den fælles markedsordning for råtobak.

Whitehead
Fru formand, jeg tager ordet på vegne af formanden for mit udvalg, hr. Collins, og flertallet - jeg tror faktisk alle medlemmer - af det udvalg, der stemte om de ændringsforslag, vi har stillet.
Jeg er bange for, at jeg ikke kan tale med den mildhed, det gode humør og de rolige ord, min formand ville bruge. Jeg bliver helt ophidset, når jeg hører, at min gode ven, hr. Trakatellis, siger, at vi naturligvis må have en kampagne mod tobak, men hvis vi skal slå 28 millioner mennesker ihjel i Europa pr. år med tobak, kan det lige så godt ske med vores egne støttede afgrøder. Det kan da helt bestemt ikke være svaret.
Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse mener, at når tobakken er ansvarlig for så mange dødsfald, som tilfældet er, består hykleriet her på den ene side i, at Kommissionen bruger store summer på at støtte forskning i kræft, men smider et lignende beløb bort til subsidier - og nu de fornyede subsidier til denne afgrøde. Kendsgerningen er, at vi i 28 år har støttet tobaksdyrkning inden for Fællesskabet og den finansielle afhængighed, der hænger sammen med den. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har anmodet om en gradvis nedsættelse af disse kvoter og præmier for råtobak. Vi ville gerne have, at den i de lande, hvor afhængigheden var størst, skulle træde i kraft i 2008 - om 10 år - og i de nordlige lande, hvor der, som vi lige har hørt, er et forslag om at forøge de beløb, der er til rådighed fra 50 % til 65 % i forhold til høsten i 1992, ønskede vi, at den skulle afskaffes inden fem år. Det opnår vi ikke.
Vi går i den gale retning, og vi skaber et sundhedsproblem. Til min gode ven hr. Trakatellis, der selv er læge, stiller jeg det spørgsmål, om han ærligt kan nægte, at det er tilfældet? Hver gang der bliver anlagt sag mod de multinationale tobaksselskaber, hver gang det igen bliver bevist i en af de sager, at der er sket skade, ser vi de medicinske vidnesbyrd fremlagt. Det forstår vi alt sammen. Når jeg hører Trakatellis, bliver jeg mindet om, hvad martyren Jan Huss sagde, da han så folk stable grenbundter op for at brænde ham. Han sagde til en gammel bondekone, der kom med sine grenbundter: O sancta simplicitas . De, der argumenterer for større støtte til tobakken, siger det i dag. Jeg siger til dem: sancta simplicitas. Det er ikke den rette vej at gå.

Filippi
Fru formand, det er altid en plage at drøfte tobaksspørgsmålet, ikke så meget på grund af det tidspunkt, vi er tvunget til at gøre dette på, men mere på grund af, at vi har svært ved at forstå hinanden, navnlig os parlamentsmedlemmer imellem. Mine bemærkninger går navnlig i denne retning. Der eksisterer en grundlæggende misforståelse, som vores kollega og repræsentant for Miljøudvalget giver udtryk for. Det er sandt, at rygning er skadeligt, men det er også sandt, at vi ikke kan løse problemet ved at skære ned på eller afskaffe tobaksproduktionen i Europa. Enten skal vi være så modige at sige, at rygning skal forbydes og indtage et radikalt standpunkt, eller også skal vi forsøge at undgå demagogi. Argumenterne er stadig de samme. Jeg har måttet støtte tobaksproducenterne og forsvare sponsoreringen af de store sportsbegivenheder, først og fremmest formel 1's grandprixer, fordi man i stedet også havde forbudt denne form for tobaksreklame. Jeg var nemlig i tvivl om det retmæssige i de bestemmelser, vi var i færd med at vedtage, og som nogle af unionslandenes regeringer satte spørgsmålstegn ved. Man ønskede dog at gå videre uden i dette tilfælde at anvende subsidiaritetsprincippet, idet man tog højde for, at der inden for tekstil- og beklædningssektoren samt inden for andre sektorer eksisterede nogle reelle mærkeproblemer, der gradvist skulle løses med tiden. Man siger, at vi skal lægge produktionen om, og det samtidig med, at vi ikke kan øge mælkekvoterne, forny vinmarkerne i den fælles markedsordning for vin eller øge vinmarkernes areal osv. inden for nogen af de andre landbrugssektorer. Også i dette tilfælde skal vi konkret sige tingene, som de er, og ikke fremsætte nogle uigennemførlige forslag. Vi skal fremsætte nogle konkrete arbejdsforslag med den nødvendige støtte, så vil tobaksproducenterne også være villige til at acceptere vores initiativer, dog under forudsætning af, at de kan føres ud i livet.
Lad os undgå demagogien i Miljøudvalgets ændringsforslag, og lad os støtte Kommissionens forslag med Trakatellis' ændringsforslag, der tilfører sammenhæng til den linje, som vi allerede har fastlagt, det vil sige den realistiske linje, når det gælder tildelingen af støtte for at forbedre kvaliteten med henblik på at producere en tobak, der er mindre skadelig end den foregående, og at undersøge nogle konkrete og ikke demagogiske betingelser med det formål at iværksætte en udskiftningsprocedure for afgrøderne ved hjælp af konkrete forslag.

Lambraki
Fru formand, Kommissionens forslag om fastsættelse af præmier og kvoter for tobak i de næste tre år koncentrerer sig om to spørgsmål.
For det første tager det sigte på en total og meget hurtig afskaffelse af sorterne i gruppe V, og for det andet giver det mulighed for overførsel og import af Katerini-sorten til Italien.
Hvad det første angår, synes Kommissionen at ignorere de objektive produktionsforhold i de konkrete områder, hvor sorterne dyrkes, når den foreslår, at sorter som Mavra og Tsebelia udskiftes i områder, hvor dette simpelthen ikke kan lade sig gøre. Desuden vil det ganske korte tidsrum, som Kommissionen foreslår til denne proces, bringe producenterne i store vanskeligheder og vælte enhver planlægning.
Hvad det andet spørgsmål angår, indførsel af Katerini-sorten i Italien, vil det forstyrre markedet, både hvad angår prisniveau og lagre, da det vil indvirke negativt på balancen mellem udbud og efterspørgsel og på kvaliteten af denne tobakssort, idet både de jordbundsmæssige og de klimatiske forhold i de nye områder er helt anderledes end forholdene i de områder, hvor de er blevet dyrket i 30 år. Desværre er landbrugskommissæren ikke til stede, for hvis han var, ville jeg bede ham vise mig en undersøgelse, som skulle være foretaget af en græker, og som skulle vise, at disse sorter kan trives og give udbytte i Italien. Jeg har endnu ikke hørt navnet på den græker, der har lavet undersøgelsen, og dette er første gang, Kommissionen tager hensyn til en undersøgelse og stiller forslag på grundlag heraf. Det er aldrig sket før. Men jeg venter stadig på, at hr. Fischler skal give mig navnet og tallene.
Jeg vil gerne takke ordføreren for ændringsforslagene, både hans egne og de forslag, Landbrugsudvalget har vedtaget. Jeg synes, de forbedrer Kommissionens forslag væsentligt. Formålet med ændringsforslagene er at forbedre produktionsforholdene, at påbegynde en rationel og tidsmæssigt realistisk tilpasningsproces med henblik på at styrke tobakskvaliteten og endelig at forbedre indkomsten for et stort antal familier i de europæiske landdistrikter, som bor i nogle af de fattigste egne i Den Europæiske Union, noget betænkningens ophavsmand faktisk ikke har taget i betragtning.
Til sidst en enkelt ting. Miljøudvalget har nu i fem år stillet ændringsforslag, der taler om sundhed, så nu må det være på tide, at det stiller et ændringsforslag om, at vi afskaffer forbruget af smør, da det skader hjertet og giver hjerte-kar-sygdomme, og vi skal også afskaffe biltrafikken, for jeg tror ikke, vi får en ekspert til at sige, at rygning skader mere end forurening fra biler og bilindustrien. Der må da være grænser for hykleriet her i Parlamentet.

Rosado Fernandes
Fru formand, kære kolleger, Trakatellis-betænkningen er en moderat betænkning. Det er en moderat betænkning, fordi den fremlægger nogle forslag, der forekommer mig at gå i retning af en tilpasning af tobaksmarkedet med henblik på at forbedre kvaliteten og give producenterne den nødvendige tid til at skifte sort, og fordi den samtidig udøver forebyggelse gennem overførslen af et bestemt sort, Katerini, til Italien.
Jeg er enig i hr. Trakatellis' forslag, og jeg er også enig i forhøjelsen på de 5 %, der jo i grunden kun er en kompensation for det værditab, der er sket siden 1995. 5 % vejer ikke tungt.
Jeg vil imidlertid gerne erindre om to forhold. For det første om den meget ringe bekymring, som Parlamentet - efter min mening - har udvist, hvad angår bekæmpelse af svig inden for tobakssektoren. Jeg er ikke i det mindste i tvivl om, at hvis den svig, der foregår i tobakssektoren, og som er en af de største i EU, virkelig blev taget alvorligt, uden krokodilletårer og hykleri, ville de penge, som man herved kunne få tilbage, være mere end nok til at betale mange af de skader, som Miljøudvalget siger rammer dem, der ryger, og som er blevet advaret, som er myndige og vaccinerede, og som udmærket ved, at tobak er skadelig. Det eneste, jeg personligt beder rygerne om, er, at de ikke generer mig og ikke ryger mig lige op i ansigtet.
Jeg vil også gerne sige, at tobak er en af de varer, der betaler flest afgifter, en af dem, der er mest ramt af beskatning. I mit eget land betales op til 82 %. Jeg mener, at de, der udsætter sig for faren ved at ryge, og de, der bliver syge, allerede har betalt for deres plads, når de når frem til hospitalssengen. Måske er det sort humor at sige det på den måde, men det er jo det, der er tilfældet. For mit eget vedkommende mener jeg, at den enkelte må have frihed til at vælge at gøre det, som han eller hun selv har lyst til, så længe det ikke generer andre.

Hardstaff
Fru formand, jeg kunne ikke give afkald på den sidste mulighed, jeg måske får her i Parlamentet for at påpege det vanvittige i at bruge ECU 1 milliard til at støtte dyrkningen af et produkt, der slår sine forbrugere ihjel eller lemlæster dem. Så sent som i går påpegede hr. Bangemann ved afslutningen af debatten om Needle-betænkningen om europæisk sundhedspolitik det selvmodsigende i at bruge langt flere offentlige midler til at støtte et produkt, der underminerer sundheden, end på offentlige sundhedsprogrammer.
Vi drøfter faktisk her et forslag fra Kommissionen om at forøge betalingerne til tobaksproducenter i fire af de rigeste lande i Den Europæiske Union, angiveligt fordi de producerer tobak af bedre kvalitet. Frankrig, Tyskland, Belgien og Østrig er ikke lande, der er så fattige eller har så dårlig jord, at ingen andre afgrøder kan gro dér. Der er absolut ingen sociale grunde, sådan som man måske kunne hævde for Grækenland eller Spanien, til at offentlige midler skal bruges på denne måde.
Jeg var en enlig røst i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter den dag, der blev stemt, idet jeg støttede ændringsforslagene fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse og meget tilsvarende ændringsforslag fra mig selv, der opfordrer til en udfasning af al støtte til tobak. Desværre kunne andre, der delte min opfattelse, ikke være til stede ved denne lejlighed. Jeg støtter stærkt min kollega, hr. Whitehead. De forslag, vi har fået forelagt, går helt i den gale retning. Hvis europæiske landbrugere ønsker at dyrke tobak, bør det ske uden offentlig støtte, og de subsidier, der findes, bør udfases over et antal år med ekstra støtte til områder under mål 1 og 5b i overgangsperioden. At forøge støtten over tre år til rige lande er helt uforsvarligt.

Schierhuber
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, tobak er en plante, og det viser sig også i diskussionen i dag, hvor meningerne er delte, og i de tilbundsgående diskussioner, der optræder igen og igen, og som især føres af dem, der ikke er berørt af landbruget, og hvor det snarere handler om samfundsmæssige diskussioner. Jeg vil derfor gerne takke ordføreren hjerteligt for hans bestræbelser og store arbejde.
Tobaksdyrkning spiller en meget forskellig rolle i landbruget i Europa og i enkelte medlemslande. En såkaldt kompromisløs opgivelse af tobaksproduktionen i EU, som det kræves mange steder, anser jeg af forskellige grunde ikke for målrettet. I mange regioner i Europa er tobaksdyrkning ofte den eneste form for landbrugsproduktion og især også i mange mål 5b-regioner, også i de såkaldte rige lande som Østrig. Mange familiebedrifter er ofte afhængige heraf og må arbejde under vanskelige betingelser og forhold, og tobaksdyrkningen udgør den eneste indkomstkilde. Af klimatiske grunde er omstillingen til andre landbrugsprodukter ofte ikke mulig. Det sociale og økonomiske pres på befolkningen i disse regioner er vi alle, tror jeg, meget bevidste om.
For det andet forekommer det temmelig urealistisk, at borgerne ved en fuldstændig indstilling af den europæiske tobaksproduktion ville ryge mindre eller slet ikke ryge mere. Konsekvensen ville blot være en fuldstændig import af cigaretter og tobaksvarer fra tredjelande. Jeg håber ikke, at jeg bliver misforstået, for jeg er stor tilhænger af en sundhedsbevidst levemåde, og jeg er selv ikkeryger. Jeg mener dog, at beslutningen om, hvordan man omgås med sin sundhed, bør overlades til den enkelte borger. Så meget ansvar for sig selv har hver enkelt af os, mener jeg.
I den forbindelse vil jeg også gerne gøre opmærksom på nødvendigheden af en øget tobakskvalitet. Jeg vil desuden gerne gøre opmærksom på, at det skal være muligt at opgive tobaksdyrkningen frivilligt i EU, som EU dog skal støtte økonomisk.

Santini
Fru formand, hr. kommissær, det er ligesom at være på stadion. Når vi taler om tobak, er det nemlig det sædvanlige kapløb mellem sydeuropæere - eller middelhavsbefolkningen - og angelsaksere. Som om sidstnævnte ikke røg! Det er virkeligt nedslående, at vi endnu en gang - et år efter, at vi drøftede den fælles markedsordning her i Parlamentet - har de samme holdninger og bruger de samme ord. For at se, om salen reagerede, var jeg fristet til at gentage mit indlæg fra sidste år! Jeg vil dog ikke fjerne mig særligt meget fra dette indlæg.
Mens kapløbet fortsætter har de, der ønsker at afskaffe tobaksdyrkningen i Europa, under alle omstændigheder scoret nogle points. Priserne og præmierne er stadig på 1995-niveau og er således allerede blevet forringet med 5 % af deres realværdi. Det går for langsomt med gennemførelsen af den fælles markedsordning, og man kan faktisk sige, at den på nuværende tidspunkt kun medfører nogle ekstraomkostninger, og de negative følger af overgangen fra ecu til euro vejer navnlig tungt i de tobaksdyrkende områder, som vi ikke må glemme er de yderste randområder, nemlig områderne under mål 1.
Desuden tages der hverken i den fælles markedsordnings eller Kommissionens forslag på nogen måde højde for nogen af de nyskabelser, som vi forsøgte at komme med til dette emne sidste år, og som netop var nyskabelser med hensyn til det sociale aspekt og de sociale forslag, de forslag - som er blevet nævnt flere gange - hvormed man ønsker at afskaffe tobaksdyrkningen for at bekæmpe kræft. Som om rygerne virkeligt holder op med at ryge, fordi der ikke længere er europæiske cigaretter på markedet! Det er klart, at det lige ville være sagen for de store multinationale amerikanske selskaber! På mange måder har vi også en forkert indfaldsvinkel her i aften. Vi skal huske på, at rygerne ikke holder op, men det ville være en ulykke, hvis tobaksdyrkerne holdt op. Så ville vi nemlig få ca. 1.380.000 flere arbejdsløse, og det ville uden tvivl have en meget negativ effekt.
Der er visse ændringsforslag af vores kollega Collins med flere, hvor man foreslår alt dette. Så til vores kollega Collins, der siger, at de skal holde op med at dyrke tobak og i stedet for dyrke nogle andre landbrugsprodukter, vil jeg gerne sige, at det ikke er muligt overalt, og at det ikke er rimeligt at bede andre europæiske borgere om det. Og jeg vil for mit vedkommende gerne spørge, hvorfor I englændere f.eks. ikke holder op med at fremstille whisky, når nu alkolhol dræber flere end tobakken, og hvorfor begynder I ikke at dyrke jordbær i stedet for?

Keppelhoff-Wiechert
Fru formand, mine damer og herrer, både Kommissionens forslag og den foreliggende betænkning kan sættes på samme formel, nemlig strukturpolitik på bekostning af sundheden. Som ikkeryger og landmand finder jeg det vigtigt at gøre opmærksom på dobbeltmoralen ved den nuværende form for tobakssubventioner. Jeg kan ikke forestille mig, at en anden kultur ikke også kan trives dér, hvor tobakken gror. Vi har brug for subventioner for så vidt, som en mulig indstilling af dyrkningen af forskellige sorter fører til indkøb uden for Fællesskabet.
Vi har sikkert også brug for en anden og forbedret strukturpolitik i de svage regioner - Grækenland og Italien. Produktionen i disse lande kan helt sikkert ikke omstilles fra den ene dag til den anden, men det har vi efter min mening allerede talt for længe om. Set fra mit nationale synspunkt er Kommissionens forslag acceptable. Garantitærsklerne blev ganske vist reduceret, men denne reduktion gør det samtidig muligt at øge nordpræmien. Alt i alt vil jeg gerne sige, at subventionerne i deres nuværende form skal afvises. Hvorfor? Øgede subventioner foranlediger ikke tobaksdyrkningslandene til at omstille deres produktion, men opmuntrer dem snarere til at fortsætte som hidtil, for de mest skadelige cigaretter støttes jo vittigt nok mest.
Kommissionens forslag er rent markedsorienterede. Kvoterne for sorter med sikrede afsætningsmuligheder og høje markedspriser øges gradvist, og kvoterne for sorter med mindre afsætningsmuligheder og lave markedspriser sænkes til udligning. Tobaksdyrkningen er blevet støttet massivt i 28 år, uden at der overhovedet har været tegn på nytænkning. De sorter, der produceres i Fællesskabet, er af dårligere kvalitet. Her bør producenterne udvikle større ambitioner, således at produktionen kan omstilles til en bedre kvalitet.
Lad mig afslutningsvis sige: Hvilke konsekvenser kan man drage heraf? For det første bør tobakssubventionerne efter min mening afskaffes inden 2008. For det andet skal de reduceres i overgangsperioden, så de er socialt acceptable. For det tredje bør de mere uskadelige sorter fremmes i forbindelse med reduktionen, og de særligt sundhedsskadelige bør ikke fremmes længere. For det fjerde bør vi yde økonomisk støtte i perioden for omstilling til dyrkning af andre landbrugsprodukter. Det er ikke møntet på rygerne, men er rettet mod en bedre kvalitet, mod sundheden og er, tror jeg, også en løsning for landmændene.

Monti
Fru formand, først vil jeg gerne lykønske Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og navnlig ordføreren, hr. Trakatellis, for kvaliteten og effektiviteten i det arbejde, der er blevet udført i forbindelse med forslaget til en fuldendelse af reformen for den fælles markedsordning for råtobak. Vi har faktisk allerede talt meget om udvalgets betænkning og om forslaget til en reform af den fælles markedsordning. Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen er på denne måde nået frem til enighed om, at det er nødvendigt at bevare støtten til tobaksdyrkerne, idet man samtidig sørger for nogle hensigtsmæssige incitamenter til at forbedre produktets kvalitet. I tråd med det, der står i betænkningen, foreslår Kommissionen, at man lader præmiernes niveau og kvotemængderne være uændrede, idet man dog tager højde for en betydelig reduktion af kvotemængden, hvad gruppe V angår.
Når det er sagt, vil jeg gerne kort gøre rede for de vigtigste spørgsmål, der tages op i de fremsatte ændringsforslag. Med hensyn til de ændringsforslag, som tager sigte på ikke at medtage høsten i 1999, det vil sige ændringsforslag 1 og 3, kan Kommissionen ikke godkende disse, da reformen af den fælles markedsordning skal træde i kraft fra høsten 1999. Desuden er forslagets indflydelse på producenterne begrænset, eftersom garantitærsklerne bevares for alle de forskellige grupper med undtagelse af gruppe V. Med hensyn til denne gruppe er niveauet for de gældende tærskler 30 % lavere for Grækenlands vedkommende og 22 % lavere for Italiens vedkommende. Dette underskud bliver overført til andre grupper på grund af den beskedne kvalitet og de lave markedspriser.
Vi kan ikke godkende ændringsforslag 2 og 6, da det er nødvendigt at respektere den årlige budgetstabilitet. De ændringsforslag, der drejer sig om valutaomregningens negative effekt, nemlig ændringsforslag 4 og 5, kan heller ikke godkendes, da Kommissionen mener, at der for den fælles markedsordning for tobak bør gælde de samme regler som for de andre fælles markedsordninger.
Med hensyn til ændringsforslagene om garantitærsklerne, det vil sige ændringsforslag 7, 8 og 9, ønsker Kommissionen at undgå markedskriser for alle de forskellige varianter i gruppe V, hvis markedspriser er beskedne, og som skal konkurrere med de østlige cigaretter, der er fremstillet i Østeuropa eller i den tidligere Sovjetunion. Selvom vi er villige til at undersøge den effekt, som den foreslåede overførsel af mængder til andre grupper har for sektoren, bekræfter vi derfor vores forbehold med hensyn til en eventuel reduktion af gruppe V.
Vi kan ikke godkende ændringsforslag 10 og 13, eftersom ekstrabeløbet for de nordlige medlemsstater, der producerer tobak, er i overensstemmelse med situationen for deres produkter og derfor ikke bør ændres.
Ændringsforslag 11, 12, 14 og 15 drejer sig om Fællesskabets obligatoriske fritagelse for forpligtelser. Jeg kan bekræfte det, som Kommissionen foreslår, og som Parlamentet var enigt i, da kommissær Fischler drøftede dette emne sidste gang. Den tobak, der produceres i Den Europæiske Union, dækker nemlig kun ca. en tredjedel af Fællesskabets forbrug, og importen, som i dag allerede udgør to tredjedele af vores interne forbrug, kunne således nemt dække hele forbruget. Desuden er støtten til tobaksproducenterne af afgørende vigtighed, eftersom disse er koncentreret i Den Europæiske Unions mindst udviklede områder og ikke har nogen landbrugsmæssige eller økonomiske alternativer, sådan som det også er blevet sagt. I tobaksreformen tages der i øvrigt allerede højde for en frivillig tilbagetrækning fra denne sektor, men vi må ikke tvinge landmændene væk. Kommissionen kan derfor ikke godkende disse ændringsforslag.

Trakatellis
Hr. kommissær, De sagde mange rosende ord om betænkningen, men jeg forstod ikke, hvilke af de ændringsforslag, som Landbrugsudvalget havde vedtaget, De accepterer. For hvorfor sige alle disse rosende ord, hvis De ikke accepterer nogen af ændringsforslagene? Jeg vil bede Dem fortælle mig, hvilke De kan acceptere.

Monti
Hr. Trakatellis, betænkningen har en værdi, som naturligvis går længere end til de enkelte ændringsforslag, og det var den samlede betænkning, som vi sagde, at vi satte stor pris på. Som jeg allerede har sagt, kan Kommissionen dog godt godkende ændringsforslag 7, 8 og 9. Hvad ændringsforslagene om garantitærsklerne angår, ønsker Kommissionen at undgå markedskriser for alle de forskellige varianter i gruppe V, hvis markedspriser er beskedne, og som skal konkurrere med de østlige cigaretter, der er fremstillet i Østeuropa eller i den tidligere Sovjetunion. Selvom vi er villige til at undersøge den effekt, som den foreslåede overførsel af mængder til andre grupper har for sektoren, bekræfter vi derfor vores forbehold med hensyn til en eventuel reduktion af gruppe V.

Lambraki
De må have mig undskyldt, fru formand, måske skyldes det oversættelsen; men jeg forstod ikke hr. Montis svar. Jeg forstår ikke al den høflighed. Vi vil gerne bede om et svar på, hvilke af ændringsforslagene hr. Monti accepterer. Det var også, hvad hr. Trakatellis spurgte om. Bare ganske kort, om han accepterer det første, det andet, det tredje, det fjerde eller ingen af dem. Det er mit indtryk, at han ikke har accepteret nogen af dem, men lad os få et kort svar, så vi ikke går herfra uden at have forstået noget.

Monti
Fru formand, jeg forsøger på den bedst mulige måde at give udtryk for Kommissionens holdning til et emne, der, som De ved, ikke hører under mit kompetenceområde, men under kommissær Fischlers. Vi godkender således ændringsforslag 7, 8 og 9 med overførslen - og således ændringen - i Bilag II med henblik på at overføre mængder fra gruppe III til gruppe I og til gruppe II i Frankrig. Kommissionen forbeholder sig retten til at undersøge de andre overførsler, som også falder ind under ændringsforslag 7, 8 og 9, det vil sige dem i Bilag II med henblik på at mindske reduktionen af gruppe V i Grækenland samt dem i Bilag II, der går imod indførslen af Katerini og lignende varianter i Italien. Jeg håber, at jeg nu har udtrykt mig lidt klarere.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0098/99) af Lehne for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EØF, Euratom, EKSF) 259/68 om vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i disse Fællesskaber (KOM(98)0312 - C4-0332/98-98/0176(CNS)).

Lehne
Fru formand, mine damer og herrer, kære kolleger, dette er virkelig en meget vigtig betænkning. Jeg mener, at der her i Parlamentet i de forløbne år har været en hel række afgørelser, især beslutninger i forbindelse med budgetspørgsmål, som konstant har vist, at Parlamentet ønsker en vedtægt for de parlamentariske assistenter.
Vi husker alle Revisionsrettens beretning, der dukkede op for nogle måneder siden, og som også udøvede en - jeg vil udtrykke det forsigtigt - ikke ubetydelig kritik af forholdene for vederlag til assistenterne. Derfor, tror jeg, er det på høje tid, at spørgsmålet om vederlag til assistenterne og spørgsmålet om assistenternes ansættelsesvilkår reguleres, og det enten på den ene eller den anden måde, og nu kommer jeg til det afgørende punkt, nemlig på en seriøs og fornuftig måde. Det forslag, som vi skal drøfte i dag, og som er fremsat af Kommissionen, men egentlig ikke er blevet udarbejdet i Kommissionen, men kommer fra Parlamentets administration, og som formanden for Parlamentet har overdraget til formanden for Kommissionen med en anmodning om at vedtage det, dette forslag anser jeg ikke for at være acceptabelt i den form, det foreligger i nu.
Det fastsætter i princippet, at der optages en ny artikel 78 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, hvor der analogt står, at de parlamentariske assistenter er øvrige ansatte i Den Europæiske Union, og at detaljerne i ansættelsesvilkårene i øvrigt skal reguleres i generelle forvaltningsforskrifter, som Parlamentet selv skal udstede. Præcis dér ligger problemet.
I retsgrundlaget for vedtægten for tjenestemænd og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte - det er fusionstraktaten - er der ingen bemyndigelsesordning til fordel for Parlamentet. Derfor har det altid været min kritik af dette kommissionsforslag eller af det forslag, som blev udarbejdet af parlamentsadministrationen, at disse spørgsmål om gennemførelsesbestemmelser ikke kan reguleres. Jeg står i øvrigt ikke alene med denne holdning, for Den Europæiske Domstol konstaterede præcis det samme i en afgørelse af 7. maj 1992. Domstolen afgjorde dengang, at der i de almindelige gennemførelsesbestemmelser, der er udstedt som led i vedtægten, kan fastlægges kriterier, som administrationen ved udøvelsen af sit skøn skal lade sig lede af, eller som skal forklare betydningen af uklare vedtægtsbestemmelser. De kan dog ikke begrænse vedtægtens anvendelsesområde via en omvej over en præcisering af en entydig vedtægtsbestemmelse. Det vil med andre ord sige, at gennemførelsesbestemmelser ikke må være i strid med vedtægtens væsentlige indhold. Er de det, er de ugyldige og uden betydning. De har ikke den samme retlige karakter som selve vedtægten.
I den forbindelse konstaterede Revisionsretten i en beretning til Ministerrådet, som Revisionsretten havde udarbejdet på Ministerrådets opfordring, som udtalelse til dette kommissionsforslag, at almindelige gennemførelsesbestemmelser i det foreliggende tilfælde, som for en bestemt kategori af hjælpeansatte udelukker anvendelsen af regulære entydige vedtægtsbestemmelser især med hensyn til beskæftigelsens varighed, betragtes som ulovlige, og at der sættes spørgsmålstegn ved anvendelsen af dem i forbindelse med en sag mod en enkeltafgørelse. Sagt med andre ord: Revisionsretten siger præcis som ordfører Lehne eller som Den Europæiske Domstol. I det øjeblik, hvor vi vedtager kommissionsforslaget, vil man tude os ørene fulde med gennemførelsesbestemmelserne og til sidst alene anvende bestemmelserne for vedtægten for tjenestemænd og øvrige ansatte. Dermed vil der ikke længere kunne tages højde for de særlige ansættelsesforhold for de parlamentariske assistenter. Vi vil som resultat heraf kun - og jeg vurderer simpelthen, at der er 2.000 parlamentariske assistenter - få 2.000 ekstra tjenestemænd i Europa-Parlamentet. Det anser jeg ikke for forsvarligt og heller ikke i overensstemmelse med den ånd, som der i sidste ende er tale om her.
Derfor har jeg i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder oprindeligt foreslået at ændre retsgrundlaget og i stedet for at udarbejde en vedtægt for assistenter, som medtages som bilag til vedtægten for parlamentsmedlemmer, og som skal fungere på baggrund af retsgrundlaget for bestemmelserne i artikel 190 i Amsterdam-traktaten. Af taktiske grunde har Retsudvalget afvist dette for ikke at gøre beslutningstagningen om vedtægten for parlamentsmedlemmer og vedtægten for assistenter i Ministerrådet afhængige af hinanden.
Konsekvensen heraf er dog, at man skal skrive bestemmelserne, som skal være genstand for aftalerne mellem assistenterne, parlamentsmedlemmerne og naturligvis parlamentsadministrationen, ind i selve vedtægten, altså konkret sagt, ind i selve kommissionsforslaget. Det har jeg foreslået i en anden betænkning til Retsudvalget.
Det eneste retligt holdbare alternativ, der måske ville være i den forbindelse, ville være helt at undlade at vedtage vedtægten for assistenter og i stedet at lade kvæstorerne eller Præsidiet i Parlamentet beslutte, på hvilke betingelser der i det hele taget kan ydes sekretariatstillæg, og i den forbindelse f.eks. også at integrere spørgsmål om socialsikringspligt og rimeligt vederlag i disse kravskataloger.
I Retsudvalget førte det til en kampafstemning, hvor det i begyndelsen var min holdning, men i slutningen den holdning, som også fremgår af kommissionsforslaget, der fik støtte, således at betænkningen, som stammer fra Retsudvalget, er selvmodsigende, og jeg som ordfører står heller ikke indholdsmæssigt bag det, der er blevet besluttet dér.
Jeg har derfor taget det til mig for at bringe forslagene op igen på plenarmødet i dag, også på min gruppes vegne, de forslag, der var i mit oprindelige forslag til betænkning i Retsudvalget, med en anmodning til plenarforsamlingen om at beslutte dette. Jeg frygter, at det - hvis vi følger kommissionsforslaget i dette spørgsmål således, som det er blevet fremsat - på baggrund af de betænkeligheder, der allerede er i Rådet, og som fremgår af Den Europæiske Domstols afgørelse, som jeg har omtalt, og af Revisionsrettens anden beretning, ikke fører til en positiv beslutningstagning i Rådet. Vi ville altså så at sige træffe en alibibeslutning efter mottoet: Parlamentet vil ganske vist have en vedtægt for assistenterne, men beslutter en urealistisk ordlyd i erkendelse af, at Rådet ikke accepterer det på et senere tidspunkt. Det ville dermed ikke være nogen hjælp for nogen, hverken for assistenterne eller parlamentsmedlemmerne.
Af denne simple grund lyder min indtrængende bøn til Parlamentet som følger: Følg det oprindelige forslag til betænkning, som blev fremsat i Retsudvalget, følg ikke kommissionsforslaget. Hvis dette ikke skulle lykkes, hvis der altså ikke skulle være et flertal for mit forslag i morgen, ser jeg mig i et seriøst resultats interesse tvunget til at anmode om henvisning til fornyet behandling i Retsudvalget eller, hvis der slet ikke er andre muligheder, at afvise forslaget til betænkning, fordi jeg selv ikke kan eller vil tage ansvaret for noget, som efter min overbevisning er forkert og urigtigt, og som også i sidste ende er et alibi, som ikke kan løse de problemer, vi har i denne sammenhæng.

Gebhardt
Kære fru formand, kære hr. kommissær, kære kolleger, jeg må sige, at de skarpe bebrejdelser, som ordføreren har givet udtryk for over for Kommissionen, ikke bør udtrykkes sådan på udvalgets vegne. Det ønsker jeg først lige at korrigere.
Arbejdet i forbindelse med vedtægten for de parlamentariske medarbejdere var vanskeligt og blev vanskeliggjort yderligere af skingrende ledsagemusik. Alligevel er det lykkedes at finde en vej, der giver medarbejderne retfærdige, socialt sikrede arbejdsbetingelser og samtidig lader Europa-Parlamentets autonomi uantastet. Den Socialdemokratiske Gruppe åbner denne vej med sine forslag. Vi bør vedtage dem med stort flertal af hensyn til vores nærmeste fortrolige.
Min gruppes ændringsforslag indeholder to elementer, der supplerer hinanden: Med Kommissionens forslag er grundlaget for ansættelsesforholdet mellem parlamentsmedlemmerne og deres medarbejdere reguleret. Det sikrer os det nødvendige samtykke fra Rådet. Rådet kan ikke have noget imod, at vi forlanger, at de almindelige arbejdsbetingelser inklusive ansættelse og afskedigelse, samt aflønning og social sikring skal være genstand for traktaten. Rådet kan heller ikke have noget imod, at bestemmelserne om tavshedspligt og forbud mod samtidig bibeskæftigelse inklusive lobbyisme skal reguleres i traktaten. Forbuddet mod diskriminering af borgere fra lande, der ikke er medlem af Den Europæiske Union, er i sig selv bydende nødvendig, når man tager den forestående udvidelse af Unionen i betragtning. Derfor vil Rådet bestemt heller ikke lade vedtægten slå fejl.
Parlamentets autonomi til selv at træffe afgørelser i egne anliggender sikres med det andet element i vores forslag. Det handler om almindelige gennemførelsesbestemmelser, som vi som parlament selv fastlægger. I disse almindelige gennemførelsesbestemmelser fastlægges detaljerne i ansættelseskontrakterne på grundlag af et forslag fra det kompetente udvalg. Her kan også en række forslag fra ordføreren anbringes uden fare for, at den ene eller den anden forskrift ikke falder i Rådets smag, og det derfor fejer hele vedtægten af bordet.
Lad mig komme ind på endnu to punkter, som ligger mig særligt på hjerte. Det første er kort og kategorisk. En vedtægt, som ikke giver vores medarbejdere en optimal social beskyttelse - det gælder også ved sygdom og i alderdommen - kan vi smide i papirkurven med det samme. Det er ikke det blæk værd, som det er skrevet med.
Også det andet punkt er overordentlig vigtigt. Det handler om betaling af vores medarbejdere. Betalingen skal være retfærdig og stå i forhold til ydelsen. I sidste ende betaler vi ikke for beviser og diplomer, men for kvaliteten i arbejdet. Vi kan dog ikke bruge noget system fra beviser, faglige uddannelser og vederlag til tjenestemænd, men har derimod brug for en høj grad af fleksibilitet ved udformningen af de kontrakter, vi som arbejdsgivere indgår, og også fleksibilitet i spørgsmålet om aflønning.
I øvrigt dukker der igen et væsentligt element op, som vi allerede præsenterede i forbindelse med vedtægten for parlamentsmedlemmerne. Den traktatmæssigt fastlagte aflønning overføres direkte til medarbejdernes konti fra Europa-Parlamentet. Det beskytter os nogenlunde mod den bagtalelse, som også har været der i de seneste dage, og som lyder, at medlemmer af Parlamentet er en slags røverbande, som udbytter deres medarbejdere og lader pengene gå i deres egne lommer ved hjælp af måneskinsarbejdsmetoder.
Jeg takker for Deres opmærksomhed og ønsker, at De på torsdag sammen med mig og min gruppe vil stemme for social sikkerhed for vores medarbejdere og Europa-Parlamentets uantastede autonomi.

Thors
Fru formand, jeg vil gerne tilslutte mig dem, der har sagt, at arbejdet med denne vedtægt ikke har været let, men derimod meget vanskeligt. Det har ikke gjort Parlamentet ære, og jeg vil gerne sige, at vi ikke opfatter resultatet af afstemningen i udvalget som tilfredsstillende.
Vi fra vores side mener, at Kommissionens forslag var et godt udgangspunkt. Derfor har vi fremsat nogle mindre ændringsforslag, hvor vi ønsker at klarlægge, hvornår Kommissionens regler skal tilpasses. Vi konstaterer, at man må gøre det klart, hvilke medarbejdere ordningen skal gælde, og at der er tale om en begrænset periode. Flertallet i gruppen er også parat til at acceptere, at det er aflønningssystemet i Kommissionens forslag, der skal tilpasses.
Jeg mener også, at det er særdeles vigtigt, at vi træffer en beslutning om dette her i morgen. Vi kan ikke acceptere, at det henvises til fornyet udvalgsbehandling. Jeg anser det for dybt udemokratisk, at ordføreren vil foreslå dette, hvis hans egne synspunkter ikke går igennem. Jeg anbefaler, at et flertal i Parlamentet stemmer dette her igennem, så vi får en tilfredsstillende løsning, når de mange nye medarbejdere skal rykke ind under det nye Parlament. Det er særdeles vigtigt, og jeg takker ligeledes Kommissionen for dens indsats i denne sag.

Sierra González
Fru formand, den retlige usikkerhed, som de parlamentariske assistenter og hjælpeansatte er udsat for, og de uligheder, som denne usikkerhed forårsager, kræver selvsagt en forordning, der kan gøre en ende på denne situation.
Betænkningen af hr. Lehne har dette øjemed, og den indeholder positive aspekter, der fortjener anerkendelse, især dem, der vedrører ansættelsesprocedurer, regulering af tvister og skatteretlig stilling. Men på andre områder kunne det være, at den nuværende situation var mere retfærdig, end hvis forordningen blev taget i anvendelse, hvilket ville være tilfældet, hvis nogle af de forelagte ændringsforslag blev vedtaget, især det omfattende og vidtløftige ændringsforslag 38, der omfatter alt vedrørende medarbejdernes indplacering, det aflønningssystem, der foreslås i den sammenhæng, og de ulige sociale ydelser.
Den overdrevne detaljering af dette ændringsforslag giver meget få muligheder for at tage højde for overgangssituationer. Jeg mener, at vi, uden at glemme assistenternes rettigheder, og samtidig med at vi opfylder forpligtelsen til at give ansættelsesprocedurerne en passende retlig sikkerhed, på nuværende tidspunkt skal gå ind for en mere åben plan end den, der fremgår af forslaget af hr. Lehne, hvis fortjenstfulde indsats vi anerkender, omend vi til dels er uenige med ham.

Ullmann
Fru formand, hr. kommissær, behandlingen af dette for vores nærmeste medarbejdere så vigtige spørgsmål er alt andet end ærefuldt for Parlamentet. For så vidt er det måske ikke forkert, at debatten er blevet rykket til tæt på midnatstimen. Jeg vil gerne fatte mig i korthed: Jeg er fuldstændig enig med ordføreren i de grundlæggende spørgsmål og er glad for, at han fremsætter sine ændringsforslag igen, og jeg går ind for, at vi skal godkende dem i vores medarbejderes interesse.
Jeg er dog også enig med de to foregående talere i, at det er meget nødvendigt i det hele taget at vedtage en tekst, der stopper den manglende retssikkerhed, som assistenterne nu skal arbejde med. Vi må ikke lade det komme så vidt, at assistenterne er nødt til at henvende sig til Den Europæiske Ombudsmand mod Parlamentet, fordi den manglende retssikkerhed fortsat er der på grund af os. Jeg håber ikke, at det sker. Efter det, jeg har hørt, er der jo også gode udsigter til, at det ikke sker.

Buffetaut
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer. Ja, måske burde jeg vende mig mod tolkeboksene, det ville egentlig være det høfligste, eftersom der er flere tolke end parlamentsmedlemmer til stede.
Men lad det nu være. Der har - desværre - været behov for hr. Lehnes initiativ, både når det gælder aflønning, og når det gælder sociale sikringsordninger for medarbejderne. Det burde vel være et helt grundlæggende princip, at enhver, der udfører et arbejde, også har ret til rimelig aflønning. Ikke desto mindre synes dette princip ikke altid at have fundet anvendelse, hvorfor først Kommissionen og nu Europa-Parlamentet har måttet rejse spørgsmålet. Imidlertid er det min opfattelse, at det foreliggende forslag udarbejdet af hr. Lehne er for detaljeret, når det gælder konkrete kontraktforhold, ligesom der nærmest er tale om en statut - om jeg må bruge den betegnelse - der regulerer vores medarbejderes ansættelsesvilkår.
Kommissionens forslag udmærkede sig ved at være forholdsvis smidigt. Det gav ikke desto mindre en vis grad af sikkerhed og udmærkede sig i øvrigt ved i en vis forstand at have været afprøvet i praksis, idet vilkårene for medarbejdere i de politiske grupper - mutatis mutandis - ligger forholdsvis tæt op ad Kommissionens forslag.
Under alle omstændigheder er det for mig afgørende, at medlemmerne af Europa-Parlamentet frit kan vælge deres assistenter - fastlægge profil, kompetence osv. Det er afgørende, at medlemmerne frit kan vælge deres medarbejdere og frit, sammen med den ansatte, kan fastsætte ansættelsesvilkårene.

Barzanti
Fru formand, vi mener, at tiden nu er inde til at afslutte en meget vanskelig sag, men vi er godt klar over de vanskeligheder, der stadig eksisterer. Vores holdning i den afstemning, som finder sted i morgen, vil konsekvent gå ud på at gøre den tekst, vi skal vedtage, vigtig. Med vigtig mener jeg, at vi skal fastlægge nogle generelle bestemmelser, ud fra hvilke vi så kan skabe en specifik lovgivning, der kan gælde for forskellige kontraktmæssige aspekter. Det skal dog være nogle generelle bestemmelser, som med udgangspunkt i det efter vores mening positive forslag fra Kommissionen endelig skaber klarhed. Det er især det, som vi siger i ændringsforslag 31, der er vigtigt og nødvendigt - og som vi anbefaler, at man vedtager - nemlig at assistenterne får samme behandling, og at de får en direkte forbindelse til Parlamentet set ud fra et lønmæssigt synspunkt, selvom de selvfølgelig skal bevare, eller rettere styrke, forbindelsen med det medlem eller de medlemmer, de arbejder for, og at situationen som følge heraf bliver klarlagt, så forholdene reelt bliver gennemsigtige og korrekte.
Det er et spørgsmål, som Parlamentet skal tage op! Parlamentet burde allerede have taget det op for længe siden, og nu gælder det om ivrigt at tage dette spørgsmål op. Der skal kæmpes en kamp for gennemsigtighed og korrekthed, som vi ikke bare kæmper for assistenternes skyld, men også for Parlamentet og for dets måde at arbejde på, så vi sikrer alles værdighed og rettigheder.

Monti
Fru formand, tillad mig at takke ordføreren, hr. Lehne, og Retsudvalgets medlemmer for deres indgående undersøgelse af situationen for parlamentariske assistenter samt for de løsninger, de har foreslået for at forbedre denne situation.
Kommissionens forslag er udarbejdet på anmodning af Parlamentets formand og på grundlag af en rapport fra Parlamentets Præsidium. Kommissionen har benyttet sig af sin egen initiativret til at fastlægge de juridiske rammer, men med respekt for den selvbestemmelsesret, med hvilken parlamentsmedlemmerne har mulighed for at bestemme ansættelsesbetingelserne, kontrakternes varighed og lønnen.
I det nuværende system er både ansættelsesbetingelserne, lønnen og den sociale sikring underlagt en direkte aftale mellem den parlamentariske assistent og det medlem, der ansætter vedkommende. Dette har ført til en lang række forskellige kontrakttyper, der ikke overholder visse minimumskrav om en ens behandling af de forskellige assistenter. Sådan som Parlamentets Præsidium selv har foreslået, har det vist sig, at den mest velegnede løsning til at imødegå de aktuelle vanskeligheder består i at sørge for, at de parlamentariske assistenter får status som hjælpeansatte, selvom deres funktioner stadig skal være underlagt specielle bestemmelser, der er afhængige af den pågældende opgaves karakter.
Parlamentsmedlemmet kan således frit vælge sine egne assistenter, idet de dog får lov til at nyde godt af alle bestemmelserne i den ordning, der gælder for de øvrige ansatte, bortset fra de undtagelser, der tages højde for i forslaget til forordning om deres ansættelsesbetingelser og løn samt kontraktens varighed.
Kommissionens forslag skaber det retsgrundlag, der giver Dem som parlamentsmedlemmer mulighed for at give Deres assistenter status som hjælpeansatte. Når dette retsgrundlag er blevet vedtaget, vil det i anden fase være nødvendigt at fastlægge Parlamentets interne og specifikke bestemmelser, som gør det muligt for assistenterne at nyde godt af en mere passende og retfærdig ordning, der ikke står til deres rådighed i øjeblikket.
Af de grunde, som jeg lige har gjort rede for, og også for at sikre, at forordningen bliver vedtaget så rettidigt som muligt, har Kommissionen ikke til hensigt at ændre sit eget forslag. Ændringsforslag 1, 4, 5, og 11 vedrører bestemmelserne om parlamentsmedlemmernes udgifter og godtgørelse. Da bestemmelserne i vedtægten for tjenestemænd og øvrige ansatte ville blive ændret herved, kan Kommissionen ikke godkende den slags ændringsforslag. De andre ændringsforslag, der fremsættes i hr. Lehnes betænkning, tager sigte på at medtage nogle bestemmelser i forordningen, som burde vedtages af Rådet, mens Kommissionen håber, at den slags bestemmelser bliver vedtaget af Parlamentet selv i dets interne forretningsorden, i henhold til artikel 78 a. Kommissionen kan derfor ikke godkende disse ændringsforslag.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
Mødet hævet kl. 0.10

