Genoptagelse af sessionen
Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 4. juli 2002, for genoptaget.
Velkommen tilbage til efterårssessionen. Jeg håber, alle er klar til at gå i gang med de mange forskellige opgaver, der ligger foran os.

Formanden.
I Centraleuropa, specielt i dele af Østrig, den østlige del af Tyskland og dele af Tjekkiet, er store områder blevet ødelagt af oversvømmelser af et hidtil uset og katastrofalt omfang. Mere end 100 personer har mistet livet, og titusindvis er drevet fra deres hjem og arbejdsplads. Jeg vil gerne i dag på Parlamentets og egne vegne udtrykke dyb medfølelse med oversvømmelsens ofre og deres pårørende og anerkende redningstjenesternes og de mange frivilliges indsats. I forbindelse med en særlig indkaldt uopsættelig debat i morgen har vi mulighed for ud over at vise vores medfølelse i praksis at lægge grunden til ægte solidaritet. Jeg beder alle rejse sig i respekt for de døde og iagttage et minuts stilhed.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)
Søndag den 4. august blev Cecilio Gallego Alaria og en seksårig pige dræbt af en bilbombe, der var anbragt tæt på et busstoppested i den spanske by Santa Pola i Alicante. Den 1. august blev David Caldwell dræbt i en eksplosion i Derry i Nordirland. Med disse aktioner har terrorister endnu en gang med deres afvisning af retten til livet i væsentlig grad udfordret demokratiet. Terrorisme fornægter de fælles værdier og principper, som EU bygger på, repræsenterer, støtter og forsvarer. Unionen er baseret på demokratiets principper og retsprincipper, som er fælles for medlemsstaterne, og anvendelsen af terrorens vold kan på ingen måde retfærdiggøres.
På egne og Parlamentets vegne fordømmer jeg kraftigt disse terroraktioner og udtrykker min dybeste kondolence med ofrenes familier og vores dybeste medfølelse med dem, der har lidt under terrorangrebene. På Parlamentets vegne udtrykker jeg igen støtte til de relevante myndigheder i deres bestræbelser på at bekæmpe terrorismen. Jeg beder alle iagttage et minuts stilhed for ofrene for terrorangrebene.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Formanden.
Det endelige forslag til dagsorden som opstillet af Formandskonferencen på mødet den 28. august 2002 er omdelt. Følgende ændring foreslås:
Vedrørende onsdag
Jeg har modtaget forslag fra De Grønne om at sætte en særlig forhandling om Den Internationale Straffedomstol på dagsordenen den 4. september.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg tror, at praktisk taget alle grupper i Europa-Parlamentet støtter Straffedomstolen. Men ingen af regeringerne - hvad enten de er højre- eller venstreregeringer - støtter imidlertid reelt Straffedomstolen, og jeg tror, at vi på dette møde har behov for en forhandling, som giver mulighed for at slå fast, at vi modsætter os ethvert forslag om at give alle og enhver immunitet uden for denne domstol. En sådan forhandling ville give mulighed for at vedtage en resolution på det andet møde i september.
Eftersom der er fastlagt et udenrigsministermøde den 30. september med henblik på at træffe beslutning om, hvorvidt man skal tillade undtagelser, tror jeg, at to forhandlinger er bedre end én for klart at statuere over for samtlige regeringer, at Europa-Parlamentet ikke ønsker, at der skal være nogen som helst form for undtagelser.
Derfor mener hverken jeg eller min gruppe, at det er tilstrækkeligt med kun én forhandling, nemlig den 24. september 2002, som afsluttes med en resolution. Vi anbefaler, at man åbner for en forhandling, således at den europæiske offentlighed får kendskab til den faste holdning, som alle Europa-Parlamentets grupper indtager. Derfor anmoder vi om, at dette indlemmes i programmet for nærværende møde.
Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, der er ingen uenighed om selve sagen, men vi anbefaler dog en anden procedure. På onsdag skal vi have en virkelig omfattende, meget seriøs forhandling om Irak og om andre vigtige emner, og i vores gruppe har vi også forberedt os meget omhyggeligt, både med hensyn til den taletid, vi får stillet til rådighed, og med hensyn til hvad der skal siges. Derfor foreslår vi, at vi ikke fører forhandlingen om Den Internationale Straffedomstol i denne uge, men derimod under september II-mødet. Det ville under alle omstændigheder være før Rådets møde, altså før den 30. september, således at vi kan føre en forhandling herom forinden, som vi kan afslutte med en beslutning. Der er altså ingen uenighed om selve sagen, men hvad proceduren angår, foreslår vi ikke denne uge, men derimod september II-mødet her i Strasbourg.

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, de fleste i Parlamentet støtter Den Internationale Straffedomstol. Det drejer sig om et procedurespørgsmål, og min gruppe ønsker en forhandling på september II-mødet. Men hvis De tillader det, hr. formand, vil jeg gerne fremlægge et forslag, som jeg tror vil være af interesse for hr. Cohn-Bendit og mange andre medlemmer. Jeg vil også gerne understrege min gruppes utilfredshed med at drøfte spørgsmålet om Mercosur på dette møde.
Mit forslag er følgende: Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik skal rejse spørgsmålet på sit næste møde med en udtrykkelig anmodning til Kommissionen om at fremsende den rapport, der tilsyneladende foreligger, om eventuelle konsekvenser for medlemsstater, der ændrer holdning til en vedtaget fælles holdning - og der er fastlagt en fælles holdning til dette spørgsmål - da det tilsyneladende er i modstrid med traktaten. Spørgsmålet er meget væsentligt, og jeg vil anmode - jeg kan ikke se hr. Brok, men jeg formoder, at han vil få besked - Udvalget om Udenrigsanliggender om at overveje det. I en fælles holdning har medlemsstaterne og Parlamentet givet deres ord. Det skal undersøges, og hvis der er tale om en overtrædelse af bestemmelserne i traktaten, vil Parlamentet have langt større mulighed for at afvise eventuelle unilaterale holdningsændringer til så vigtigt et spørgsmål.

Watson (ELDR).
Hr. formand, hr. Cohn-Bendit peger på et vigtigt forhold, da der meget vel kan være truffet beslutning herom inden vores anden mødeperiode i september. Vi ved, at medlemsstaterne i øjeblikket er under stærkt pres, og der skal tages stilling til spørgsmålet. Samtidig var det Formandskonferencens synspunkt i sidste uge - og jeg tror, det er Parlamentets synspunkt - at vi er nødt til at afholde en forhandling om den øjeblikkelige situation med hensyn til et muligt væbnet angreb på Irak.
Hr. formand, jeg beder Dem om enten at acceptere hr. Barón Crespos forslag eller forsøge at planlægge en sådan forhandling om Den Internationale Straffedomstol i denne uge, uden at tiden tages fra den planlagte forhandling om Irak.

Leinen (PSE).
Hr. formand, denne beslutning giver mig som medlem af Rumænien-delegationen anledning til at fremsætte en bøn til Dem: Det rumænske parlament skal medio september drøfte den aftale, som udenrigsministeren har forhandlet sig frem til med USA i denne sag uden - som De måske ved - at have informeret parlamentet. Det bliver altså en meget kontroversiel debat i Bukarest. Hvis vi først taler om det på september II-mødet, bør De måske skrive et brev til Deres kollega om, at det rumænske parlament bør holde sig til EU's fælles holdning og måske ikke støtte denne aftale. Det er efter vores mening nødvendigt i denne situation. Mange tak!
Formanden.
Jeg vil gerne gøre det for Parlamentet.
(Dagsordenen vedtoges)
Corbett (PSE).
Hr. formand, dette vedrører også dagsordenen. Den aktuelle dagsorden indeholder ikke et punkt, som ifølge vores nye forretningsorden, det vil sige forretningsordenens artikel 121a, automatisk skulle være på dagsordenen for mandagene, en halv time med indlæg på et minut, hvor medlemmerne kan komme med indlæg om politisk interessante sager. Det burde have været på forslag til dagsorden, og det ser ud til at være udeladt, hvilket uden tvivl skyldes en forglemmelse. Det drejer sig om den nye forretningsorden, som ikke alle har vænnet sig til, men punktet bør automatisk være på mandagens dagsorden.

Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, i denne weekend blev 11 palæstinensere, hvoraf fire børn på seks, 10 og 15 år, dræbt af den israelske hær under nogle målrettede angreb. Ifølge det israelske dagblad Haaretz er ikke mindre end 30 civile palæstinensere således blevet dræbt i løbet af august måned. Sidst i juli havde et angreb på Gaza-området allerede bragt 16 andre ofre, hvoraf ni var børn. Selv den israelske presse gør opmærksom på det uansvarlige i disse forbrydelser, på trods af, som Yediot Aharonot understreger, at antallet af terrorangreb er faldet mærkbart.
Derfor anmoder jeg på vegne af min gruppe Rådet, Kommissionen og Parlamentet om meget klart at tilkendegive deres holdning i forhold til dette seneste udspil fra Sharon-regeringen, som i mine øjne giver næring til had og hævn på trods af, at der er et vitalt behov for nedtrapning, dialog og fred.

Blak (GUE/NGL).
Hr. formand, gennem længere tid havde vi danskere et meget, meget stort problem, nemlig at vi ikke kunne se danske nyheder på tv. Så lykkedes det, takket være vores dygtige kvæstor, som står derovre. Nu er vi imidlertid løbet ind i et andet problem, der er en konflikt mellem Danmarks Radio og danske journalister, så vi igen ikke kan få nyheder. Kunne De ikke sende journalisterne en sympatitilkendegivelse i håb om, at konflikten så kunne slutte, og vi igen kunne få informationer på lige vilkår med vores kollegaer. Det håber jeg virkelig, at De vil gøre.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne stille et spørgsmål, som har fremkaldt alvorlig bekymring hos den irske befolkning, især på Irlands østkyst, og det burde også vække bekymring hos befolkningen på vestkysten af Det Forenede Kongerige. Det drejer sig om den aktuelle transport af MOX-brændselspiller, som er på vej tilbage fra Japan til Sellafield, og som ankommer til Det Irske Hav næste uge.
Det Irske Hav er allerede meget radioaktivt på grund af spildevandsudledningen fra Sellafield i Det Irske Hav. Transporten sker i to førstegenerationsdobbeltskrogsskibe, som ikke er fuldstændig dobbeltskrogede, og som er meget gamle. Det vækker bekymring i den irske befolkning på grund af risikoen for ulykker og faren for terrorangreb på skibene.
Transporterne har allerede vakt bekymring rundt om i verden. De udgør en miljømæssig risiko for verdenshavene og kyststater. Jeg henstiller til formanden for Parlamentet om at tage spørgsmålet op med Kommissionen og i særdeleshed med den britiske regering. Hvis denne transport fortsætter, er det sandsynligt, at transporterne vil fortsætte fremover. Japan har afslået at modtage brændselspillerne og har sendt dem tilbage, da man opdagede, at kvalitetsstandarderne var blevet forfalskede på Sellafield. Japan kunne derfor ikke godkende dem til brug i landets kernereaktorer.
Sagen bekymrer mig meget. Alle politiske partier i Irland har udtrykt bekymring over sagen, og jeg henstiller til, at vi griber ind.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. formand, den 8. august blev to tyrkisk-cypriotiske journalister, forlæggeren Sener Levent og Mentuh Ener, fra den avis, der tidligere hed Europa, og som nu hedder Africa, idømt seks måneders fængsel af en illegal domstol i det besatte Cypern, anklaget for angiveligt at have fornærmet hr. Denktash. Det er endnu et eksempel på den åbenbare krænkelse af menneskerettigheder, ytringsfrihed og pressefrihed, hvortil verden har vendt det blinde - og ikke mindst - hykleriske øje til.
Formålet er helt tydeligt at lukke munden på progressive tyrkisk-cypriotiske modstandere af besættelsen og planer om at opdele Cypern, og det er især betydningsfuldt på dette vigtige tidspunkt i forhandlingerne om Cypern-spørgsmålet. Jeg har også forstået, at fem lærere er anklaget for at tage del i et blandet kor, som har optrådt i Istanbul.
Vi fordømmer denne handling og opfordrer Dem til at benytte Dem af Deres indflydelse til at få løsladt de to journalister.

Deva (PPE-DE).
Hr. formand, De husker måske, at jeg før sommerferien foreslog en global kristen/islamisk/jødisk dialog med repræsentanter for kristne, islamiske og jødiske parlamenter med støtte fra Europa-Parlamentet. I løbet af sommeren har der været spændinger på grund af 11. september, Irak og begivenhederne i Israel/Palæstina. Jeg tror, tiden er inde til en sådan dialog som et signal til moderate kræfter og moderate befolkningsgrupper.
Formanden for det filippinske parlament bragte idéen på bane, da vi var der, og jeg synes, tiden er inde.

Liese (PPE-DE).
Hr. formand, sidste mandag havde Udvalget om Industri, Udenrigshandel, Forskning og Energi en forhandling med det danske formandskab om gennemførelsen af det sjette forskningsrammeprogram. Her fandt der en diskussion sted mellem nogle parlamentsmedlemmer, bl.a. udvalgsformanden, og den danske minister. Det blev fremført, at Rådet efter godkendelse af de specifikke programmer i rammeprogrammet, der blev fastlagt, uden at Parlamentet deltog i beslutningsprocessen, er blevet enig om en særlig ordning for de etisk følsomme spørgsmål. Det blev derpå fremført af nogle parlamentsmedlemmer, at det, man enedes om, er i modstrid med den aftale, Europa-Parlamentet indgik med Ministerrådet i maj.
I de dokumenter, vi havde til rådighed ved afstemningen inden andenbehandlingen, var der ikke tale om en aftale om de spørgsmål, som Rådet nu har reguleret. Jeg har heller ikke fået nogen informationer. Derfor er det naturligvis rigtigt, at Europa-Parlamentet stiller Rådet nogle spørgsmål. Jeg vil dog som ordinært parlamentsmedlem også gerne stille det spørgsmål, om formanden eller en anden har fået dokumenter, som ikke alle parlamentsmedlemmer havde til rådighed ved afstemningen.

Formanden.
Jeg vil undersøge sagen, så jeg kan give et klart svar, men så vidt jeg er orienteret, er de dokumenter, som De henviser til, ikke fremsendt formelt til Parlamentet, formanden for Parlamentet eller sekretariatet. Jeg vil undersøge det.

Santini (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne henlede Deres og hele Parlamentets opmærksomhed på et nyt tilfælde, hvor der er sket en alvorlig krænkelse af de mest grundlæggende menneskerettigheder og ikke mindst en krænkelse af det frie valg af opholdssted. Det er, hvad der sker i disse dage og endda i disse timer i Tunesien.
Sagen er følgende: En italiensk kvinde, som er gift med en tunesisk statsborger, blev bragt til Tunesien med sine to børn på 16 måneder og fem år for at holde en uges ferie i Tunesien - eller det var i det mindste, hvad børnenes far fortalte hende. Da de først var ankommet til landet, fratog faderen sine familiemedlemmer deres pas, og nu forbyder han dem at forlade Tunesien. Han forlanger, at hans kone, som er italiensk statsborger, bliver i Tunesien imod hendes vilje. For et par minutter siden fik jeg at vide, at børnedomstolen i Tunis erkender, at faderen ikke er i stand til at sørge for børnene, og at den derfor har givet moderen forældreretten til dem, men at den endnu ikke har til hensigt at give familien mulighed for at rejse hjem til Italien, hvor de har deres hus, hvor børnene er født, og som er deres naturlige hjem.
Hr. formand, vi, som har bilaterale forbindelser på alle områder med disse lande, har også pligt til at få dem til at forstå, at de skal tilpasse deres lovgivning - hvis grundlag vi respekterer - til de forhold, der ændrer sig i verden, hvis dialogen skal finde sted på lige fod, på en ligeværdig måde og med gensidig respekt. Hvis de ønsker at have et godt forhold til EU, må de forstå, at vi har visse regler, som vi agter at holde fast ved, og det gælder først og fremmest menneskerettighederne og personers frie bevægelighed.

Cappato (NI).
Hr. formand, i dag er det en vigtig årsdag for Vietnamkrigen, og her tænker jeg ikke på den krig, der almindeligvis kaldes for "Vietnamkrigen", men på den krig, der føres hver dag i Vietnam mod demokratiet, menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, nemlig krigen mod Vietnams borgere, mod de buddhistiske munke og mod lederne for de bevægelser, som går imod det vietnamesiske styre.
I dag er det årsdagen for dette styres indsættelse. Denne årsdag er vigtig og alvorlig, navnlig for det katolske og protestantiske mindretal blandt Vietnams bjergfolkning, som bliver undertrykt af dette styre. Det Tværnationale Radikale Parti har udnævnt den kommende lørdag, nemlig den 7. september, til verdensdag for en ikkevoldelig, Gandhi-inspireret demonstration for frihed og demokrati i Vietnam. Der deltager kinesiske systemkritikere som Wei Jin-Sheng, ledere af det systemkritiske vietnamesiske samfund som Vo Van Ai og bjergbefolkningens ledere såsom Kok Ksor.
Jeg vil gerne opfordre alle parlamentsmedlemmerne til at støtte Det Tværnationale Radikale Partis initiativ og til at deltage i denne verdensdag for en ikkevoldelig demonstration mod denne nye, konstante og daglige krig i Vietnam.

Ahern (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg beder Dem og Parlamentet gribe ind i sagen om dødsstraf ved stening, som i flere tilfælde er idømt af en domstol i det nordlige Nigeria. Straffen idømmes både for såkaldte kriminelle handlinger og, hvilket tilsyneladende er tilfældet med Amina Lawal, for at føde et barn.
Jeg er sikker på, at vi alle er enige om, at uanset sagen og sagens beskaffenhed, så er det en frygtelig død under alle omstændigheder, men især når det drejer sig om en mor, hvis eneste forbrydelse er at føde et barn. Sagen ligger mig meget på sinde, og jeg beder Dem, hvilket jeg er sikker på, at De allerede har gjort, da jeg har skrevet til Dem om tidligere sager, om at gribe ind i denne specifikke sag.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, da jeg i sommers var på vej langs Rom-Napoli-motorvejen til Roms lufthavn, gjorde jeg holdt i Cassino. Tæt ved Cassino ligger der en lille landsby på 2.000 personer, San Pietro in Fine, som blev fuldstændig ødelagt under det berømte slag ved Cassino under Anden Verdenskrig. Der var ikke en eneste sten i landsbyen San Pietro in Fine, som blev stående. De få overlevende indbyggere genopbyggede landsbyen nogle meter længere oppe i dalen.
De unge bør efter min mening vide, hvad der skete. Derfor burde man gøre San Pietro in Fine til et mindested for krigens rædsler og for den vigtige rolle, som EU har spillet for krigsforebyggelsen i Europa i de sidste 55 år.

McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg støtter hr. De Rossa med hensyn til de nukleare transporter. Det er helt forkasteligt, at denne type transport foregår til trods for den store offentlige modstand. Nu da vi nærmer os 11. september, bør man være specielt opmærksom på farerne ved transport af den type materiale. Man bør tage hensyn til offentlighedens interesser, ikke til atomindustriens. Jeg støtter også hr. De Rossa, når han udtaler, at De, hr. formand, bør foretage Dem noget i denne sag. I Irland, som jeg kommer fra, tager vi kraftigt afstand fra disse transporter og fra alt, der har med atomindustri at gøre, og jeg er af den overbevisning, at der bør gøres noget, så Parlamentet klart tilkendegiver, at vi er yderst foruroligede over disse transporter.
Med hensyn til dødsdommen ved stening vil jeg gerne støtte min kollega, fru Ahern. Vi er nødt til at opfordre de lande i EU, der har hjemsendelsesaftaler med lande som Nigeria, til at undersøge, om det er forsvarligt at sende asylansøgere og flygtninge tilbage til disse lande. Jeg taler her om mit eget land, som ikke betænker sig på at sende flygtninge og asylansøgere tilbage til Nigeria vel vidende, hvad de står over for.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Hr. formand, først vil jeg gerne tilslutte mig Parlamentets medfølelse med ofrene fra Santa Pola og Derry. Spørgsmålet om politisk vold i Baskerlandet har været stillet mange gange i Parlamentet. Men det baskiske spørgsmål har aldrig været på dagsordenen. Ingen tør tilsyneladende sætte spørgsmålstegn ved hr. Aznars syn på Baskerlandet. Der er ingen politisk aftale, kun et problem med terrorisme.
Jeg er opmærksom på, at nogle af de spanske parlamentsmedlemmer, dog ikke alle, og flertallet af Parlamentets medlemmer udmærket er klar over, at der er en politisk aftale, som der omgående bør gribes ind over for. Men alle er tavse. Parlamentet bør ikke længere sidde læren fra Nordirland overhørig, og i stedet for at fordømme resultaterne af volden burde vi, som kommissær Pattern sagde for nogle måneder siden, udvikle metoder, der kan identificere og tage kampen op med årsagerne til den politiske vold.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Hr. formand, i øjeblikket arbejdes der i mit eget land på at forbyde Batasuna med det formål at beskytte demokratiet og frihedsrettighederne, og jeg er i denne forbindelse taknemmelig for Deres institutionelle støtte. Det forholder sig jo sådan, at der er talrige eksempler på forbindelser mellem ETA og Batasuna, og det er uacceptabelt, at der bruges offentlig støtte til at finansiere terrorhandlinger. Netop i dag har hr. Gorostiaga Atxalandabaso forsømt endnu en lejlighed til at fordømme det pågældende mord. Han sætter heller ikke spørgsmålstegn ved sine kolleger, der under møder, som han har organiseret, kommer med tilråb til støtte af ETA eller råber "Dræb dem, ETA". Hr. Gorostiaga Atxalandabaso har indsamlet over 200.000 euro, lagt dem i bagagerummet på en bil og forsøgt at sende dem til Spanien.
Hr. formand, vi kan ikke sidde med hænderne i skødet, vi har ret og pligt til at forhindre disse midler i at blive anvendt til terrorhandlinger.

Díez González (PSE).
Hr. Gorostiaga Atxalandabaso, det forekommer mig meget kynisk og forkasteligt endnu en gang at høre Dem retfærdiggøre kriminelle handlinger, i dette tilfælde imod en pensionist og en spansk pige. Det er uanstændigt. Det er også forkasteligt at opdage, at en del af de offentlige ressourcer - de europæiske borgeres penge - som De modtager, kommer i hænderne på ETA's fascister og kriminelle. Det er meget forkasteligt.
Hr. formand, der er noget helt galt, hvis vi i Parlamentet skal acceptere, at der står nogen og retfærdiggør kriminelle handlinger.
Hr. Gorostiaga Atxalandabaso, vær opmærksom på, at man i Europa ikke ustraffet kan foretage de handlinger, som De har foretaget. Demokratiet vil sejre.
Doyle (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne gentage bekymringen, som mine kolleger, især mine irske kolleger, har givet udtryk for vedrørende MOX-transporten fra Japan. Det reelle problem er, at vi som medlemmer af denne demokratisk valgte forsamling ikke har et forum, hvor vi kan diskutere vores bekymring og ængstelse, uanset om den er reel eller tilsyneladende, og være enige eller uenige om dette spørgsmål på en demokratisk måde. Derfor må vi blive ved med at tage emnet op ved lejligheder som denne.
Hr. formand, jeg beder Dem overveje, at vi, når kommissær Palacio fremsætter sit kernekraftforslag her i efteråret, i Parlamentet og i de nationale parlamenter i det mindste får mulighed for kommunikere, holde samråd og diskutere disse spørgsmål, så alle synspunkter for og imod kommer frem. Hr. formand, jeg beder Dem sikre, at det bliver fremgangsmåden.

Borghezio (NI).
Hr. formand, jeg vil gerne tale om et spørgsmål, som jeg allerede har haft lejlighed til at henlede formandskabets opmærksomhed på tidligere. Det er et spørgsmål, der vedrører mit land, men først er der noget, som jeg gerne kort vil belyse med hensyn til udtalelserne fra nogle af de medlemmer, der repræsenterer de spanske partier. Som medlem af en uafhængighedsbevægelse vil jeg gerne understrege, at jeg går kraftigt ind for, at princippet om og værdien af folkenes selvstyre skal anerkendes og praktiseres i Europa som en af grundværdierne for de europæiske folkeslag og for folkeslagenes og regionernes Europa. Ingen regering og intet land må hindre dette princip.
Jeg vil nu tale om et andet spørgsmål, nemlig erstatningen til de soldater, som var tvangsarbejdere i Tyskland under Anden Verdenskrig. Erstatningen er ved at blive bevilget i disse dage, men de italienske soldater er som de eneste - hvilket er meget alvorligt - udelukket fra denne foranstaltning, der læger de gamle sår fra Anden Verdenskrig. Jeg anmoder Europa-Parlamentets formandskab om at undersøge sagen om erstatningen til de italienske soldater, der blev tvunget til at arbejde i koncentrationslejrene i Tyskland under Anden Verdenskrig.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Hr. formand, en kort bemærkning vedrørende det, mine spanske kolleger sagde om mig. For det første lyder det for mig, som om fru Díez González truer mig med, at jeg kun har nogle få dage tilbage som medlem af Parlamentet. Jeg ved ikke, om mit liv på nogen måde trues af hendes udtalelse.
For det andet, vedrørende de 200.000 euro, som åbenbart var bestemt for ETA, så er der her i Parlamentet ansvarlige personer, som udmærket ved, hvor disse penge er i øjeblikket, og hvor pengene stammer fra. Jeg er ked af at skulle sige til fru Díez González, at det, hun siger, er en hadefuld løgn, hvilket er meget skuffende for alle.

Formanden.
Hr. Gorostiaga Atxalandabaso, med hensyn til almindelig parlamentarisk procedure vil jeg gerne have, at et medlems henvisning til et andet medlem på den måde, De har beskrevet det, slettes fra protokollen. Jeg beder Dem trække beskyldningen om, at et medlem vildleder Parlamentet, tilbage. Folk har forskellige holdninger og bruger stærke følelser for at give udtryk for dem.
Træk derfor venligst den sidste bemærkning tilbage, og andre kolleger kan så kommentere den øvrige del af indholdet.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Jeg har ikke noget imod at trække min bemærkning tilbage, forudsat at hun trækker sin bemærkning tilbage.

Díez González (PSE).
Hr. formand, mennesker som jeg skal have ledsagere med, når de færdes i Baskerlandet og Spanien. Mennesker som jeg bliver myrdet af mennesker, der demonstrerede sammen med hr. Gorostiaga Atxalandabaso i gaderne, som skød efter os og råbte "Dræb dem, ETA". Hans ord har bragt mig i fare. Mennesker som hr. Gorostiaga Atxalandabaso lever en behagelig tilværelse i Baskerlandet, og jeg ønsker, at han fortsat kan leve en behagelig tilværelse, men hans ord har bragt mig og mange andre mennesker i fare.
Jeg ønsker, at Parlamentet skal forstå, at det eneste, som alle vi spanske forfatningstilhængere ønsker, er at være frie som hr. Gorostiaga Atxalandabaso og vide, at vi når hjem til vores børn om aftenen. Vi ønsker samme frihed, samme sikkerhed, men det har vi ikke, hr. formand. Det er uacceptabelt, at han skal benytte dette demokratiske parlament til at true os med døden, for det er, hvad jeg mener, at han gør. Han og hans medskyldige ved, hvad jeg taler om.
Det er uanstændigt at skulle sidde her i Parlamentet og høre den slags ord fra en person, der demonstrerer i gaderne sammen med voldsmænd og mordere.
Galeote Quecedo (PPE-DE).
Hr. formand, dette ville have været en helt almindelig meningsudveksling her i Parlamentet, hvis det ikke var, fordi det, når det drejer sig om Baskerlandet og Spanien, rent faktisk forholder sig sådan, at ETA begår mord, når Batasuna kommer med trusler. Og dette er en glimrende illustration af den situation, som vi befinder os i i vores land.

Fiori (PPE-DE).
Hr. formand, i vores politiske indsats har der altid været et fast holdepunkt, og det er frihedsidealet. Der er en regel, som ledsager dette frihedsideal, nemlig at frihedsidealet altid er fuldstændig uforeneligt med brugen af vold. Enhver form for selvstyre, som er baseret på eller bruger vold på nogen som helst måde, også indirekte, bør efter vores mening forkastes.
Mit andet punkt er, at vi har et europæisk ideal, og dette ideal er subsidiaritet. Vi har aldrig sat spørgsmålstegn ved nogen beslutning, som et nationalt parlament har truffet, eftersom vi erkender, at de nationale parlamenter handler i lokale kontekster, der ikke hører ind under EU's område.
Vi vil gerne have, at disse to faste holdepunkter i vores indsats bliver ved med at være vores idealer, for ellers bliver EU-politikken en farce, hvor man i Europa giver udtryk for nogle holdninger, der ikke er en del af vores tradition.

Formanden.
Emnet er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0261/2002) af Corbey for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 94/62/EF om emballage og emballageaffald (KOM(2001) 729 - C5-0664/2001 - 2001/0291(COD)).

Schreyer
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, i 1999 tegnede EU sig for i alt 63,5 millioner t emballageaffald. Det svarer til ca. 17% af det kommunale affald og 3% af vægten af samtligt affald. Direktiv 94/62/EF om emballage og emballageaffald har ført til en reduktion af miljøpåvirkningen i forbindelse med emballage og emballageaffald, især fordi affaldet i højere grad indsamles, genanvendes og nyttiggøres.
Emballage genanvendes i dag overalt i Europa og ikke længere kun i de central- og nordeuropæiske lande. Der er ingen medlemsstater, der ikke opnåede mindstekravene for genvinding for 2001 allerede i 1998. Med det foreliggende forslag skal der som helhed fastlægges nye og væsentligt højere mål for genvinding og nyttiggørelse, end det er tilfældet i det aktuelle emballagedirektiv.
I Kommissionens forslag mere end fordobles minimumsmålet for genvinding med sine 55%, og minimumsmålene for nyttiggørelse forhøjes som helhed med 10% til 60%. Europa-Parlamentet har gentagne gange understreget nødvendigheden af at tage højde for de økonomiske og miljøpolitiske konsekvenser af målene for nyttiggørelse og genvinding. Dette skete i den mest detaljerede cost-benefit-analyse, der nogensinde er foretaget for målsætninger for genvinding i Fællesskabet. Det yderligere finansieringsbehov ansættes til i alt 700 millioner euro pr. år. De alternative bortskaffelsesomkostninger beløber sig i sammenligning hermed til 800 millioner euro. Derudover blev miljøfordelene vurderet til ca. 350 millioner euro.
Der er dog betydelige forskelle mellem de enkelte emballagematerialer, både med hensyn til miljøfordele og omkostninger i forbindelse med genvinding. Derfor fastlægges der i Kommissionens forslag ikke alene samlede mål for nyttiggørelse og genvinding, men også differentierede mål for de enkelte materialer. Det skal bevirke, at genvindingen koncentreres om de materialer, hvor det giver de største miljøfordele set i forhold til de medfølgende omkostninger.
Nogle medlemslande har allerede opnået de nye målsætninger, som Kommissionen har foreslået. For andre lande, der endnu ikke er kommet så langt i udviklingen af deres genvindingsprogrammer, udgør de dog en betydelig udfordring.
Jeg vil gerne tilføje, at jeg har præsenteret forslaget på vegne af min kollega, fru Wallström, der jo er i Johannesburg i dag på topmødet for bæredygtig udvikling.

Corbey (PSE)
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, det europæiske emballagedirektiv har sat meget i gang. Vi sorterer og samler affald. Overalt i Europa er der etableret genvindingsanlæg. Overalt i Europa er der mennesker, som er beskæftiget med at forarbejde det affald, vi alle er med til at frembringe. Det er hårdt arbejde, som kræver betydelige arbejdskraftressourcer. Vi yder denne indsats for miljøets skyld, og vi må fortsætte arbejdet, for affaldsmængderne øges til stadighed. Vi må imidlertid ikke lukke øjnene for, at der også knytter sig visse problemer til emballagedirektivet.
For det første har medlemsstaterne gennemført emballagedirektivet på meget forskellig vis. Dette er i visse tilfælde udtryk for forsømmelighed, men ofte skyldes det også reelle problemer, såsom manglende afsætningsmuligheder.
For det andet er miljøfordelene ikke altid indlysende. Vi mener, genvinding er godt for miljøet, men dette er ikke ubetinget rigtigt. Hvor der eksempelvis er tale om lange afstande, vejer ulemperne tungere end fordelene.
For det tredje forekommer der fortsat betydelige mængder overflødig emballage. Emballagen har afgjort en vigtig funktion, nemlig at beskytte produktet. Dog forekommer det lidt overdrevet, når der anvendes et dobbelt lag plast til et lille brød. Disse forhold blev omtalt i Europa-Parlamentets beslutning sidste år. Vi har behandlet Kommissionens forslag på baggrund heraf. Vi støtter Kommissionens forslag til revision af direktivet, men vi finder det ikke vidtrækkende nok. Især savnes en præcisering, når det gælder forebyggelse. Kære kolleger, vi har drøftet dette anliggende ganske indgående. Jeg vil gerne takke alle kollegerne, og i særdeleshed skyggeordførerne, for at have bidraget til disse drøftelser. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik kan fremlægge et resultat, som danner et godt udgangspunkt for nye initiativer i retning af bæredygtig udvikling. Jeg skal her omtale nogle af de centrale punkter.
For det første fremgår den miljømæssige indvirkning af emballagedirektivet ikke altid klart. Borgerne skal have et klart indtryk af miljøeffekten for fortsat at være motiveret til at sortere affaldet. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik ønsker derfor en klar evaluering af miljøfordelene i forbindelse med emballagedirektivet. Den miljømæssige indvirkning bør ikke blot være tydelig for borgerne, men bør også spille en afgørende rolle, når virksomheder og myndigheder træffer deres valg. Vi må i Parlamentet sikre grundlaget herfor, hvilket bringer mig til det andet punkt, jeg vil fremhæve, nemlig forebyggelse.
Producenterne vælger emballagen til et givet produkt på grundlag af visse afgørende funktioner, og inden for disse rammer er der igen valgmuligheder. Læskedrikke kan emballeres i karton, metal, glas eller plast, eller man kan vælge en kombination af disse materialer. Miljøudvalget ønsker, at det er den mest miljøvenlige løsning, der foretrækkes, hvilket kræver, at der fastsættes en indikator herfor. En sådan miljøindikator skal, når det gælder emballage, mindst omfatte to parametre: mængden af affald og udledningen af drivhusgasser. Udledningen af drivhusgasser er et globalt problem, og der må følgelig fastsættes samme værdi herfor i alle lande. Der er imidlertid forskelle landene imellem, når det gælder affaldsproblematikken og genvindingskapaciteten, hvorfor der også må tages højde herfor, når værdierne for det enkelte land fastlægges. Fastsættelsen af en miljøindikator har givet anledning til megen diskussion, når det gælder emballage. Det kan dog under alle omstændigheder fastslås, at den vil indebære, at forskellige materialer, såsom papir, metal, glas og plast, kommer til at konkurrere på grundlag af miljøkvaliteter. Der skabes således et incitament til fortsat innovation på miljøområdet, der skabes et incitament til at investere i genvindingskapacitet. På denne måde udvikler hvert land sin optimale genvindingskapacitet. Det er vigtigt, at vi tager første skridt i denne retning. Industrien kræver klare politiske udtalelser og, som et minimum, en retningsangivelse.
Det tredje forhold, jeg vil pege på, er genvinding. Vi bør fortsat arbejde med genvindingsmålsætningerne, så længe forebyggelsespolitikken ikke fungerer fuldt ud. Fastsættelse af en genvindingsmålsætning frembyder et problem, fordi den aldrig er optimal for alle lande. Det, som er en ambitiøs målsætning for Det Forenede Kongerige og for Spanien, er ikke ambitiøst for Tyskland eller Østrig. Miljøudvalgets forslag om 65% er efter min opfattelse et passende kompromis i forbindelse med førstebehandlingen. Man har indgående drøftet, hvorvidt der bør fastsættes materialespecifikke målsætninger eller ej. Også på dette felt foreslår jeg et kompromis, nemlig at der ikke fastsættes materialespecifikke målsætninger, men skelnes mellem materialer, som nemt kan genvindes, og materialer, som kun vanskeligt kan genvindes. Mindst 25% for plast og træ og 60% for øvrige materialer. En sådan målsætning giver medlemsstaterne tilstrækkelige muligheder for at træffe valg, der sikrer, at de optimale procentdele nås. Hvad angår maksimumsmål, var dette en udmærket idé, da man begyndte med genvinding. I dag er der intet behov for sådanne mål. Der forekommer ikke konkurrenceforvridning på grund af for høje nationale målsætninger.
Det næste punkt er genbrug. Diskussionen om genbrug er især aktuel, når det gælder emballage til drikkevarer, og den er på ny blusset op i flere lande. Især i Tyskland, Danmark og Nederlandene. Genbrug giver også anledning til de fleste forstyrrelser på det indre marked. Krav om genbrug vil ofte begunstige lokale producenter af øl eller mineralvand. Der er i virkeligheden tale om misbrug af begrebet genbrug, hvilket vi bør imødegå. Vi bør derfor også på dette felt prioritere den miljømæssige indvirkning højest. Medlemsstaterne bør fremme genbrug, såfremt dette er en fordel for miljøet.
Det sidste punkt, jeg vil nævne, er tungmetaller. Det er klart for enhver, at tungmetaller bør bandlyses. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik har på dette område valgt et totalt forbud. Det er fremført, at dette lægger hindringer i vejen for anvendelse af genvundet materiale, hvilket afgjort ikke er hensigten. Vi ønsker derfor endnu en gang at præcisere, at anvendelse af tungmetaller ikke må forekomme.
Kære kolleger, afslutningsvis en bemærkning om bæredygtig udvikling. På verdenstopmødet i Johannesburg taler man om bæredygtig udvikling. Vi har i dag mulighed for at virkeliggøre det smukke begreb. Begrebet bæredygtig udvikling skal udmøntes i praksis. Vi må selv bortskaffe vores affald, og ikke eksportere problemerne til udviklingslandene. Derfor bør vi også lægge stor vægt på producentansvar. Vi har tidligere understreget dette i forbindelse med direktivet om elektronisk affald og i direktivet om ophugning af køretøjer. Producenternes ansvar er ikke kun af økonomisk art. Producenterne må skabe innovation, når det gælder den anvendte emballages miljøkvaliteter. Innovation er også det bedste middel til at opretholde beskæftigelsen inden for emballagesektoren. Det er det bedste middel til at sikre, at kommende generationer ikke kommer til at lide under vores affald, under manglende naturressourcer og klimaforandringer. Vi håber, det reviderede emballagedirektiv kan bidrage hertil. Tak til alle, der har lyttet til mit indlæg. Jeg ser frem til forhandlingen.

Niebler (PPE-DE)
Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg gerne rette en stor tak til ordføreren for Miljøudvalget, fru Corbey, for hendes betænkning og lykønske hende med den. Hun har udvidet debatten om en ændring af emballagedirektivet og flyttet den i en bredere miljøpolitisk kontekst. Ud over en ændring af genanvendelseskvoterne har hun bidraget med overvejelser omkring miljørisikovurderinger ved hjælp af f.eks. livscyklusanalyser i diskussionen. Man kan sige, at hun dermed har taget forskud på forhandlingerne om hvidbogen om en integreret produktpolitik.
På den ene side er det naturligvis aldrig forkert at gøre sig overvejelser om metoder til miljørisikovurdering så tidligt som muligt, for herved skabes der en bredere bevidsthed omkring sådanne miljøpolitiske koncepter. På den anden side må vi imidlertid ikke fastlægge os på nogen resultater i direktivet om emballageaffald, før vi har drøftet emnet indgående her i Parlamentet. Det er nu engang det, hvidbogen om integreret produktpolitik skal anvendes til. Det er i hvert fald også sådan, næsten alle i Udvalget om Industri, Udenrigshandel, Forskning og Energi ser på det.
Af denne grund tilslutter også størstedelen af Udvalget om Industri, Udenrigshandel, Forskning og Energi sig, at ændringsforslag 16, ifølge hvilket der allerede nu skal indføres miljøindikatorer for emballage, bør stemmes ud af betænkningen. Ændringsforslag 16 foreskriver derudover en generel forebyggelseskvote på 10%. Betyder det, at produktionen af emballagemateriale skal reduceres? Hvordan vil vi opnå det? Vil vi reducere den samlede industriproduktion af varer, der skal emballeres, med 10%? Det er også et forslag, vi skal holde os på lang afstand af.
Jeg har bare to korte sætninger vedrørende direktivets indhold. De nye mål skal vurderes som ambitiøse, men jeg mener, at de alt i alt er rimelige set i lyset af EU's miljøpolitiske mål, og det ud fra et industripolitisk synspunkt. Vi vil derfor også gerne i vid udstrækning - med de begrænsninger, jeg nævnte tidligere - stemme for Corbey-betænkningen.
Ayuso González (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, den betænkning, som vi skal stemme om i morgen, har holdt os travlt beskæftiget i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik i de seneste måneder, især ordføreren, fru Corbey, som jeg gerne vil takke. Det er langt fra er et let emne, og hun har måttet arbejde hårdt.
Ændringerne i emballagedirektivet vil have stor betydning for de involverede - de offentlige myndigheder, indsamlingssystemerne, de virksomheder, der producerer materialer og emballage, agro-industrielle fødevarer og - vigtigst af alle - forbrugerne. Uden forbrugernes samarbejde vil direktivet ikke blive overholdt i noget land.
Det er tydeligt, at vi må fastsætte kvantitative mål, og at de skal være ambitiøse. Vi skal også være opmærksomme på, at disse mål skal kunne føres ud i livet. I nogle medlemsstater vil målene være vanskeligere at nå på grund af den historiske mangel på infrastrukturer, lav befolkningstæthed eller forbrugervaner. Vi forhandler om et direktiv med en tilstrækkelig fleksibilitet til at bringe nationale love op på niveau med direktivet, og vi kan ikke tvinge forbrugerne til at sortere affaldet for at lette indsamlingen. De skal gøre det frivilligt som resultat af oplysningskampagner.
De genanvendelses- og genvindingsmål, som Kommissionen foreslog for 2006, er ambitiøse for størsteparten af medlemsstaterne, og vi må se i øjnene, at visse medlemsstater ikke kan nå målene. Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater vil dog støtte godkendelse af de foreslåede procenter med opretholdelse af de øvre grænser, da forslaget allerede tager højde for mulig overskridelse af disse grænser med Kommissionens tilladelse.
Vi er imidlertid imod idéen om specifikke målsætninger for alle materialer, da det vil medføre konkurrenceforvridning og reducere forbrugerens valgmuligheder. Vores forslag - i ændringsforslag 45 - er et minimumsmål på 25% for alle materialer i tråd med det gældende direktiv, selv om vi ved, at plastiksektoren vil have meget svært ved at nå et mål på 25%. Fastsættelse af et mål på 25% vil ikke forhindre, at det overskrides. I henhold til det gældende direktiv - hvor der er fastsat et mål på 15% - lykkes det i nogle lande at nå genvindingsmål på 70-80%, men det vil under alle omstændigheder fremme den frie konkurrence mellem materialerne inden for et frit marked. Jeg mener personligt - og jeg taler ikke på vegne af PPE-DE-Gruppen - at de bredere mål for genanvendelse og genvinding skal fastsættes på lokalt plan af de kompetente myndigheder, som har bedst kendskab til kapacitet, infrastrukturer og forbrugervaner.
Kommissionen foreslår, at målene skal nås inden udgangen af juni 2006, og vores forslag er at rykke datoen til 31. december 2006, da det vil være mere praktisk at følge kalenderåret i forbindelse med vurdering, og da det ydermere er en meget stram tidsfrist.
I lyset af dette kan jeg godt forstå ønsket om at udskyde overholdelse af direktivet til 2008. Medlemsstaterne skal have tid til at bringe deres lovgivning på linje i forbindelse med beslutningsproceduren, som vil forsinke vedtagelsen af direktivet. Jeg mener dog ikke, at Parlamentet skal støtte forsinkelser. På den anden side støtter jeg differentierede mål og tidsfrister for visse medlemsstater, f.eks. Irland, Grækenland og Portugal, for hvem det vil være meget vanskeligt at nå de foreslåede mål.
Vi mener endvidere, at det ikke er nødvendigt med en målsætning for forebyggelse, da industrien af miljømæssige og økonomiske årsager, f.eks. betaling af "grønne afgifter", der er et krav i nogle medlemsstater, deriblandt min egen, allerede så vidt muligt prøver at reducere mængden af materialer til fremstilling af emballage.
Vi skal være opmærksomme på, at mængden af emballage på markedet også afhænger af mængden af solgte produkter og ikke blot af de materialer, der anvendes i produktionen heraf. Vi går ind for fælles ansvar, hvor producenten gør alt for at sikre, at produktet emballeres tilfredsstillende, forbrugeren samarbejder i forbindelse med indsamlingen af affald, og myndighederne genanvender affaldet så vidt muligt.
Ændringsforslag 44 indeholder forslag om fremme af genvinding og genanvendelse i alle medlemsstater i overensstemmelse med deres særlige omstændigheder og infrastrukturer. Vi skal være fleksible. Industrien bestræber sig allerede på at forbedre produkternes design og gøre dem mere miljøvenlige, da det er noget, som forbrugerne er meget følsomme over for, og vi må ikke glemme, at det direktiv, som vi ønsker at ændre, oprindeligt blev udarbejdet på grund problemerne med det indre marked.
Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på et sidste punkt. Det er hensigten, at forslaget - som de øvrige fremlagte forslag - skal overholdes af alle medlemsstaterne. De socioøkonomiske forhold, infrastrukturer, traditioner og livsbetingelser varierer meget fra land til land, og det vil blive endnu mere markant efter udvidelsen. Vi i EU må derfor fastsætte regler med minimumsgrænser, som alle kan nå, og som kan hæves for alle, der kan klare det. Når anvendelsen af lovgivningen bliver et spørgsmål om undtagelser og manglende opfyldelse, er det fordi, der er noget, som ikke fungerer.

Myller (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Corbey for den fremragende betænkning. I det sjette miljøhandlingsprogram godkendtes princippet om, at man skal opnå en afkobling mellem presset på miljøet og den økonomiske vækst. Det er også en af de vigtigste politiske målsætninger fra topmødet i Johannesburg. Emballagedirektivet er ikke blot en del af dette problematiske spørgsmål, men et emne til forhandling for os i Parlamentet, og vi skal tage dette højere mål med i vores overvejelse.
Derfor skal der i enhver revidering af direktivet af 1994 sættes ambitiøse mål, som ordføreren, fru Corbey, også har udtalt. Udvalgets beslutning er ikke helt, som Socialdemokraterne og ordføreren ville have ønsket. Men vi kan forhåbentlig holde fast i målsætningen om en nedbringelse af frembringelsen af emballageaffald på 10%. Miljøpåvirkningen fra anvendelse af emballageaffald kræver langt mere forskning. Det er ikke klogt at etablere et stift hierarki med hensyn til genbrug og genvinding. I nogle lande fungerer genvinding bedre, og i nogle lande fungerer genbrug bedre. I f.eks. Finland fungerer genbrug af øl- og sodavandsflasker glimrende, og det skal støttes, men på en måde, som giver alle mulighed for at være involveret i dette system.
Forskning af miljøpåvirkning bør føre til miljøindikatorer for emballage. Under drøftelsen af direktivet med forskellige parter bemærkede vi, at der er lige så mange eksperter, som der er interesserede parter, når det drejer sig om materialer. Der skal være videnskabelig dokumentation for de materialer, som bedst kan forbedre miljøet og under hvilke omstændigheder. For at skabe ægte konkurrence mellem materialer mener jeg, at der ud over målsætningerne for materialer skal være et generelt formål, hvor konkurrencen baseres på flere emballagematerialer på markedet, som opfylder miljøkriterierne. Genvinding er også en fremragende løsning i forbindelse med bæredygtig udvikling som en kombination af socialpolitik, økonomisk politik og miljøpolitik. Genvinding skaber arbejdspladser, hjælper dermed de udstødte og forbedrer miljøet.

Pohjamo (ELDR).
Hr. formand, jeg vil på vegne af min gruppe også gerne takke min kollega, fru Corbey, for en god og gennemarbejdet betænkning. Det er absolut nødvendigt at revidere emballagedirektivet. Vi skal have fastsat de rette målsætninger for udnyttelse af emballageaffald, da situationen i øjeblikket er meget kaotisk.
Kommissionens forslag om et generelt niveau for genvinding vedrørende emballageaffald er et ambitiøst mål, men det kan nås under visse betingelser. De materialespecifikke målsætninger for genvinding skal ligge tættere på hinanden. Der skal ikke fastsættes alt for forskellige målsætninger, i hvert fald ikke i forbindelse med miljøkriterierne. Materialespecifikke målsætninger inden for EU giver forskellig status for hvert materiale, men medlemsstaterne vil også have ulige betingelser, hvis deres praksis vedrørende emballage og forholdet mellem de forskellige emballagematerialer, som de anvender, varierer for meget i forhold til hinanden.
Som allerede nævnt er det især vigtigt at forebygge dannelse af affald. Det kan f.eks. opnås gennem effektiv brug af fornyelige råstoffer ved fremstilling af holdbare kvalitetsprodukter, der kan genvindes, og ved at reducere skaderne fra affaldet. Om genbrug af emballage skal fremmes, må vurderes alt efter det pågældende tilfælde. Fiberemballage, f.eks., kan let fremstilles af fornyelige råstoffer, der kan genvindes. Det er ofte mere fordelagtigt ud fra et miljømæssigt synspunkt og billigere end genbrugsemballage.

González Álvarez (GUE/NGL).
Hr. formand, først og fremmest vil jeg som de øvrige medlemmer takke ordføreren for den opmærksomhed, som hun har givet alle vores ændringsforslag, og hendes accept af visse ændringsforslag.
Jeg er enig med kommissæren i, at der er positive aspekter af direktivet fra 1994, f.eks. at alle medlemsstater i større eller mindre grad distribuerer affald ved kilden og genanvender, genvinder og genbruger affald. Jeg mener, at det har den nødvendige virkning, selv om der er betydelige forskelle i medlemsstaterne. Jeg er også enig med ordføreren i, at det er nødvendigt at forenkle og konsolidere lovgivningen i forbindelse med dette og andre miljøpolitiske aspekter, da der allerede foreligger forskrifter, direktiver og beslutninger.
Der er måske to meget kontroversielle spørgsmål. Det første er koncentrationen af bly, kadmium, kviksølv og krom i emballage, og det andet er procentdelen for genvinding og genanvendelse af de foreslåede materialer. Jeg mener, at det kan være nødvendigt at tage fat på de strengeste aspekter af disse to spørgsmål for at kunne opfylde kravene i direktivet så vidt muligt.
Endvidere deler vi ordførerens betænkeligheder ved markedsføringen af genvundne produkter, som giver mange vanskeligheder, og som ordføreren mener jeg, at de offentlige myndigheder skal have disse muligheder for at udnytte de genvundne produkter.
Hr. formand, jeg vil afslutningsvis nævne det vigtigste aspekt af dette spørgsmål, nemlig forebyggelse. Forbrugerne skal deltage i forebyggelsen. Erfaringen viser, at forbrugerne gerne vil deltage, hvis de er grundigt informeret. Som fastlagt i Johannesburg skal producenterne anvende materialer, som giver mindre affald, og tage højde for emissionen af drivhusgasser, mængden af affald og beskyttelsen af sjældne naturressourcer.

McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, med et års forsinkelse har vi endelig modtaget Kommissionens forslag til ændring af direktivet om emballage og emballageaffald. Tak til fru Corbey for arbejdet med denne betænkning. Jeg bifalder forbedringerne og håber, at de kan være med til at reducere affaldet inden for EU.
Det er imidlertid yderst beklageligt, at medlemsstaternes regeringer nærer så stor modvilje mod at sætte miljøet højere end industrien, især set i lyset af indlæggene om bæredygtig udvikling, vi hørte fra Johannesburg i sidste uge.
De Grønne har stillet adskillige ændringsforslag i forsøg på at forbedre teksten yderligere. Lad mig her kort forklare begrundelserne for nogle af disse ændringer. For det første, hvad angår tid, så foreslår vi som et kompromis 2007 i stedet for 2008. Kommissionens forslag er allerede forsinket et år og skulle ifølge målsætningerne udsættes med højst et år. Jeg bifalder også De Kristelige Demokraters ændring til 2006, hvilket ville være bedre.
For det andet burde forebyggelse og genbrug af emballageaffald øges for at reducere den miljømæssige påvirkning. Affaldsforebyggelse skal have førsteprioritet i EU's affaldspolitik, og alligevel sker der for lidt i sagen. Genbrugssystemer har vist sig at gavne miljøet, forudsat der opnås et minimum antal genbrugscyklusser, og at transportafstandene ikke er for store. Ofte fungerer systemerne ikke optimalt, fordi der benyttes for mange forskellige flasketyper. Vi har foreslået, at Kommissionen ser på muligheden for en ensartet flasketype, og at Fællesskabet griber ind for at lette genbrug.
For det tredje har vi forsøgt at styrke brugen af genanvendelse i modsætning til genvinding. Ifølge strategien om affaldshåndtering gavner genanvendelse miljøet mere end genvinding, og for mig er "genvinding" bare et andet ord for forbrænding - en forurenende handling, der i væsentlig grad belaster miljø og sundhed. Derfor bør genanvendelse snarere end genvinding øges. Kommissionen anfører, at medlemsstaterne "fremmer energiudnyttelse". "Fremmer" - Kommissionen tvinger medlemsstaterne til at indføre forbrænding. Hvad angår mit land, Irland, ville det være fantastisk, fordi det er, hvad man ønsker. Man ønsker ikke at løse affaldsproblemet, man ønsker at brænde det! Se på indstillingen til genvinding. Rådet har ikke fastsat noget maksimum - hvilket er interessant - men har dog fastsat et maksimumsmål for genanvendelse, og det er en farce. Hvorfor skulle vi forhindre mere genanvendelse, hvis det er muligt?
For det fjerde bør der ikke være maksimumsmål for genanvendelse, da det gavner miljøet at fremme skift til materialer, der er genanvendelige, og der bør opnås mere ambitiøse minimumsmål. Som jeg har påpeget, er idéen med fastsættelse af et maksimum uacceptabel. Vi har også foreslået, at eksport af emballageaffald til lande uden for EU ikke medregnes til opnåelse af målene. Der findes i øjeblikket ingen lovgivning vedrørende eksport af emballageaffald, og denne eksport er i modstrid med kravene i bilag 2 i konventionen om kontrol med grænseoverskridende overførsel af farligt affald og bortskaffelse heraf (Basel-konventionen), hvis den udgør en betydelig risiko for udviklingen af en for miljøet fornuftig genanvendelsesinfrastruktur for emballageaffald i EU, og det forværrer affaldsproblemet i importlandet. I hvert fald noget af det emballageaffald, der i øjeblikket eksporteres fra EU, forarbejdes på måder, der udgør en sundheds- og miljømæssig risiko, eller det deponeres i stedet for at genanvendes, og det bør vi ikke fremme.
Endelig foreslår vi adskillige ændringer vedrørende tungmetaller og pvc. Tungmetaller bør ikke bevidst anvendes i emballage efter 2006, og der er ingen grund til at fritage genanvendte materialer fra begrænsninger med hensyn til tungmetaller. Ifølge Kommissionens undersøgelser om pvc findes der ingen sikker bortskaffelsesmetode. I øjeblikket genanvendes mindre end 3% af pvc-emballage i EU, og det er alt sammen en form for genanvendelse, som giver en dårlig kvalitet uden miljømæssige eller økonomiske fordele. Vi bør afvikle det i overensstemmelse med Europa-Parlamentets beslutning om pvc, hvori der opfordredes til indførelsen af substitutionspolitikker.
I 1997 blev der produceret 58 millioner t emballageaffald. I 1998 steg det til 60 millioner t, hvilket svarer til 2 kg om dagen i en familie på fire. Nogle medlemsstater har kun halvt så meget som andre - jeg sammenligner her ens størrelser. Finland og Sverige har 100 kg pr. person pr. år, Frankrig og Italien, lande, der ligner hinanden, har 200 kg pr. person pr. år. Der findes ikke tal for lande som Portugal, Irland og Grækenland, der ønsker en dispensation. Jeg finder det fuldstændigt uforståeligt, at mit eget land, Irland - et land, hvor levevilkårene næsten er de højeste i Europa, og hvis økonomi er i hastig vækst - ønsker en undtagelse for dets affaldsproblemer. Østrig, Danmark og Holland reducerede fra 1997 til 1998 mængden af emballage på markedet med 10%. Så det kan lade sig gøre. Vi kan opnå en reduktion, hvis vi indfører en politik, der fremmer det.

Blokland (EDD).
Hr. formand, vi er ifølge Bibelen godsforvaltere og bærer alle et ansvar for at bevare naturen. Europæisk miljøpolitik bør derfor også efter vores opfattelse være rettet mod beskyttelsen af hele skaberværket, herunder menneskers, dyrs og planters sundhed såvel som luft-, vand- og jordkvalitet. Emballagematerialer udgør målt i vægt næsten en tredjedel af alt affald fra husholdninger og virksomheder, og De vil derfor forstå, at vi lægger stor vægt på harmonisering af nationale foranstaltninger, som tager sigte på at undgå eller reducere den skadelige indvirkning på miljøet af emballage og emballageaffald.
Vi er rimeligt tilfredse med direktivet i dets foreliggende form. Jeg siger udtrykkeligt "rimeligt" tilfredse. Den foreslåede revision tager nemlig udelukkende sigte på at fastsætte skærpede målsætninger for genvinding og genudvinding af materialer. Vi savner mere effektive forskrifter, når det gælder forebyggelse af affald, genbrug af emballagemateriale og producentansvar. Omfattende ændringer på disse områder vil få afgørende betydning. De ændringsforslag, der er stillet af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, er derfor et udmærket skridt i den retning.
Ordføreren, fru Corbey, har ydet en stor indsats, og ved samarbejde er der nået et godt resultat. Jeg vil gerne komplimentere ordføreren herfor og benytte lejligheden til at opfordre Kommissionen til at indtage en proaktiv holdning, når det gælder det tidligere annoncerede nye initiativ, som i højere grad vil tage fat på førnævnte problemstillinger. Det foreliggende forslag er, med de ændringer, Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik ønsker indføjet, efter vores opfattelse første skridt i den rigtige retning.

Thomas-Mauro (NI).
Hr. formand, tillad mig at koncentrere mig om det franske tiltag på emballageområdet, som jeg er mere fortrolig med end de andre. I Frankrig har industrivirksomhederne udarbejdet en politik til kildereduktion af emballage ved hjælp af proceduren til attestering af overensstemmelse med standard 13428 om forebyggelse. Der stilles kun krav til overensstemmelse med denne standard i Frankrig og Storbritannien. De ændringsforslag, jeg har stillet i Miljøudvalget, sigtede mod at udbrede denne procedure til samtlige medlemsstater. Mine kolleger har ikke godkendt mit forslag, men de har ikke desto mindre taget hensyn til det, for betænkningen understreger med rette i ændringsforslag 16, i stk. 5 i omfattede bestemmelse, at Kommissionen vil vurdere indførelsen af standard EN 13428 om forebyggelse i alle medlemsstater inden udgangen af 2004. Jeg henleder mine kollegers opmærksomhed på nødvendigheden af at afvise den ændring, som er indført med ændringsforslag 16, til artikel 4, stk. 1, litra a), for en tilfældig begrænsning af emballagemængden tager ikke højde for hverken den økonomiske vækst eller den sociologiske udvikling. Faktisk øges styksalget hurtigt i en verden, hvor vi lever mere og mere for os selv. Det er især overholdelsen af standard EN 13428 om forebyggelse, der gør, at mængden af emballage, deres globale tonnage, falder, som det franske eksempel viser. Og det er heri vores udfordring ligger.
Jeg henleder endnu en gang Deres opmærksomhed på de farer, der er forbundet med vedtagelsen af en miljøindikator for emballage, som det foreslås i den ændring, der er indført med ændringsforslag 16, til artikel 4, stk. 3a. Der er ikke behov for en sådan ekstra indikator for emballage i det omfang, at der allerede findes et standardiseringsværktøj, selv om det skal gennemføres bedre ude i industrivirksomhederne. Desuden burde den komplekse definition heraf tage højde for alle relevante kriterier som f.eks. produktets art, behovet for råstoffer, fremstillingsprocesser og tilgængelige indsamlings- og genbrugssystemer. Forskellene mellem landene har uden tvivl betydet, at resultaterne ikke er repræsentative.
Endelig burde denne form for nyttiggørelse, hvad angår genbrug, ikke støttes systematisk, for miljøpåvirkningen fra en genanvendelig emballage er ikke nødvendigvis bedre end fra en engangsemballage. Dette er blevet bekræftet i forskellige undersøgelser, især på området for flaskeaftappede drikkevarer, og jeg vil ikke rippe op i Kommissionens klage over visse medlemslande, som med sit uafvendelige krav om et pantsystem har skabt konkurrenceforvridninger.
Jeg opfordrer derfor mine kolleger til at stemme imod ændringsforslag 17. Vi lever i et samfund, som fungerer i en rytme, der er den kendte maskine fra Chaplins Moderne Tider værdig, nemlig en rytme, hvor der produceres, emballeres, kasseres og i højere og højere grad, heldigvis, genbruges og nyttiggøres.
Lad os imidlertid ikke glemme, at emballagen er mere end blot en uheldig side af vores forbrugssamfund. Den er der ikke kun for at se godt ud eller lokke kunder til; emballagen har for det meste en vigtig funktion. Løsningen på det problem, som optager os, består i at stille nogle effektive miljøkrav til produktet og vurdere det i sammenhæng med hele dets livscyklus.

Grossetête (PPE-DE).
Hvis vi er samlet i dag, er det for endnu en gang at tale om affald og konstatere, at direktivet fra 1994 har haft sin virkning, selv om resultaterne varierer fra et land til et andet, fra en region til en anden og fra by til land. Fremskridtene er tydelige. Kommissionens forslag, der søger at forbedre nærværende direktivs målsætninger, forekommer mig ikke desto mindre yderst belejligt. Jeg kan derfor kun støtte tiltaget, for ved synet af de vanskeligheder, man støder på ude i marken, når det drejer sig om behandling af affald og især emballageaffald, ville det synes forhastet at ønske at påbegynde en mere dybtgående revision af teksten.
Europa-Parlamentets eneste reelle krav på området skal være et krav om realisme, for vores målsætning er at lette behandlingen af emballageaffaldet så meget som muligt og at forudse, hvilke emballager der er mindst skadelige for miljøet, endnu før de kommer på markedet. Produkterne og deres emballage skal således være genstand for en samlet politik. Vi bør for øvrigt finde nye afsætningsmuligheder for vores affald. Genanvendelse skaber ofte problemer, og det er derfor nødvendigt at anvende forebyggelsesprincippet og begrænse emballagemængden. Vores lovgivning skal ganske enkelt i højere grad tage højde for forebyggelsesprincippet, men den skal også være enklere og mere fleksibel.
Vi får også klarlagt nogle af de definitioner, der anvendes i direktivet, men det største problem på europæisk niveau er fortsat harmoniseringen af definitionerne. Dette blev meget tydeligt i Europa-Parlamentet under behandlingen af teksterne. Ud over problemet med emballageaffald er det tvingende nødvendigt at foretage en dybtgående reform og give et svar på det helt enkle spørgsmål: hvad er affald? Det europæiske affaldsproblem er centralt, både for Fællesskabets institutioner, nationale regeringer, lokale myndigheder, virksomheder og borgere, som spiller en hovedrolle i sagen. Måske burde vi arbejde hen imod et rammedirektiv om affald.

Bowe (PSE).
Hr. formand, der er mere end én grund til, jeg er glad for at være her i dag, for når jeg ser mig om i salen, er jeg vist en af de få, der rent faktisk var her, da vi udarbejdede direktivet om emballage. Jeg føler et særligt ansvar for at sikre, at vi ikke glemmer det og for at sikre, at dette direktiv fortsat udvikles på en positiv måde for miljøet.
Jeg bifalder forslaget, men synes ikke, timingen er særlig god på den måde, det kommer fra Kommissionen, inden vi helt kan vurdere udvidelsens indvirkning. Vi skal sikre os, at vores arbejde med direktivet ved denne lejlighed er positivt og fornuftigt, og at vi f.eks. ikke fremsætter ego-ændringer i stedet for eco-ændringer. Politikere har altid en tendens til at ønske at ændre direktiver og demonstrere magt. I dag bør vi gribe sagen mere forsigtigt an, end vi gjorde med de første emballagedirektiver for mange år siden. Men hvis vi kan gøre det på den måde, anser jeg det for en god lejlighed til at justere direktivet i forhold til de vundne erfaringer.
Vi har fundet ud af, at genanvendelse ikke er godt i sig selv, det er kun godt, når det er positivt for og gavner miljøet. Mange af de tiltag, vi efterhånden har udviklet, trænger derfor til yderligere finjustering, uanset om det er livscyklusanalyse eller andre tiltag. De vil give os en indikation af det reelle arbejde, som vi udfører, og af det, vi beder andre om at gøre.
Ved denne lejlighed bør vi ikke bare forhøje målene uden nøje overvejelse. Lad os se på Kommissionens mål, som slet ikke er dårlige mål - Kommissionens forslag er slet ikke et dårligt forslag - lad os undersøge målene omhyggeligt, og lad os justere dem. Lad os se, om vi kan forbedre dem. Måske er minimumsmål for hvert enkelt materiale ikke nogen dårlig idé. For nogle materialers vedkommende kræves der en større indsats og - hvis man ser på området med glas og metal - måske en mere begrænset indsats.
Vi bør overveje dette direktiv nøje. Vi skal sikre, at det ikke kun er acceptabelt for de lande, som allerede og fuldstændigt har implementeret emballagedirektivet, men også for de lande, som skal implementere det senere. Vi skal selvfølgelig huske den meget anderledes situation, lande som Malta vil befinde sig i. Mindre lande med specielt vanskelige affaldsbortskaffelsesproblemer kan ikke realistisk set forventes at overholde de samme niveauer for genanvendelse, som man måske kan i Holland.
Vi taler også om Central- og Østeuropa, og derfor synes jeg, vi er nødt til at stoppe op og tænke os om, inden vi presser for meget på med en gennemgribende revision af dette forslag. Omstændighederne og forholdene i disse lande, som om kort tid bliver medlem af EU, gør det nødvendigt, at vi forholder os anderledes til noget af lovgivningen. Især når det drejer sig om emballage, har forholdene i nogen grad været ens for landene i EU, og vi må derfor være realistiske med hensyn til, hvad der kan opnås i Central- og Østeuropa inden for en overskuelig fremtid.
Til slut vil jeg sige, at jeg håber, vi i dag føler tilfredshed og glæde, men også føler, at vi har udrettet noget ikke kun for os selv, men for miljøet.

Ahern (Verts/ALE).
Hr. formand, i forbindelse med Johannesburg og EU's forpligtelse til bæredygtighed er det på sin plads, at Parlamentet giver konkret udtryk for bæredygtighed, specielt ved at kræve, at princippet om producentansvar og internalisering af eksterne omkostninger indarbejdes i den aktuelle gennemgang. Det er allerede aftalt i forbindelse med direktivet om affald af elektrisk og elektronisk udstyr.
Jeg er især bekymret over, at min egen medlemsstat, Irland, endnu en gang søger om dispensation. Hvorfor skulle det tillades i betragtning af landets aktuelle økonomiske vækst? Min kollega har allerede omtalt det. Irsk industri betaler i øjeblikket en afgift til Repak for at overholde forpligtelser, som ikke overholdes. Minimumsmålene overholdes f.eks. ved genanvendelse af papirafskæring, som traditionelt blev genbrugt, så det er mere en opfattelse af fremskridt end et egentligt fremskridt, og der er meget uklarhed og mange illusioner omkring overholdelsen af minimumsmålene. Jeg er også meget bekymret over monopoler og karteller inden for papirindustrien, især i Irland.

Müller, Emilia Franziska (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, fru Corbey har fremlagt en omfattende og ambitiøs betænkning, som jeg støtter på de fleste punkter. Det er nødvendigt, at alle medlemsstater fremover medvirker aktivt og konstruktivt i en systematisk undgåelse, indsamling og genanvendelse af emballageaffald. Til de ca. 58 millioner t emballageaffald, som EU årligt tegner sig for, har vi brug for optimale systemer. Dermed sikrer vi en bedre miljøbeskyttelse, men samtidig giver vi også vigtige industrielle sektorer større planlægningssikkerhed.
To ændringsforslag forekommer mig at være enormt vigtige ved afstemningen. Det første vedrører keramikemballage, der er blevet fremstillet i årtier i mange medlemslande, især i Frankrig, Italien, Nederlandene og Spanien, men også i familiebedrifter i min egen region. Keramikflasker, keramikpotter og keramikskåle anvendes i dag hovedsageligt som emballage til fødevarer, men også som emballage til snaps, fyldt chokolade, postejer osv., og de udgør kun 0,1% af EU's emballageaffald. Det svarer altså til 60.000 t ud af i alt 58 millioner t. Denne keramikemballage består af ren, brændt lerjord og indeholder derfor ingen skadelige stoffer.
En nyttiggørelse af de anvendte keramiske beholdere er meningsløs på grund af materialets beskaffenhed. De kan ikke udnyttes termisk og heller ikke genanvendes. De er inerte og udgør ikke noget miljøproblem. At registrere sådanne små mængder særskilt, at indsamle og transportere dem tusindvis af kilometer på tværs af medlemsstaterne ville hverken være økologisk eller økonomisk fornuftigt. Derfor beder jeg Dem om at støtte ændringsforslag 68, ifølge hvilket små mængder undtages fra nyttiggørelsesmålene.
Det andet forslag vedrører anerkendelsen af de nyeste procedurer til oparbejdning af plast i direktivet. Hvis vi ændrer direktivet, bør vi benytte lejligheden til også at opdatere lovbestemmelserne i teknisk hensigt. Ændringsforslag 43 foreskriver mekanisk genvinding af plast, hvor der med forurenet plastaffald igen kan fremstilles plast med en kvalitet svarende til nye varers. Denne procedure er både økologisk og økonomisk absolut hensigtsmæssig og har bevist sit tekniske værd i stor målestok.
I Tyskland f.eks. har der således allerede fundet kemisk genvinding til andet materiale sted af mere end 1,8 millioner t plastaffald. Denne teknologi har et enormt potentiale. Den indebærer nemlig endnu en metode til nyttiggørelse af plast ud over omsmeltning af emballageplast af høj kvalitet og til rent termisk energiudnyttelse af blandet plast på forbrændingsanlæg. Derfor bør det medtages i direktivet.
Af hensyn til en beskyttelse af forbrugerne er det desuden nødvendigt, at emballagematerialer er sikre og opfylder kravene, at affaldets farlighed reduceres til et minimum, og at fremstillingen af emballage er i overensstemmelse med det aktuelle tekniske stade. At udvikle miljøindikatorer for emballage, dét giver jeg ikke meget for. Kommissionen skulle hellere definere konkrete kriterier for vurderingen af forskellige emballageformers miljøpåvirkning.
Vi har brug for dette direktiv for at installere et velfungerende system til håndtering af emballageaffald i alle EU-lande.
Morgan (PSE).
Hr. formand, jeg er for nylig begyndt at interessere mig for affaldsspørgsmål, ikke kun på grund af miljøets behov, for at vi sparer på planetens ressourcer, men også fordi jeg repræsenterer Wales - en region, som har nogle af EU's dårligste affaldsdata. 97% af vores affald deponeres. Endelig er befolkningen i mit land begyndt at tage spørgsmålet alvorligt, men vi er så langt bagud, at vi er nødt til at have en realistisk indstilling til, hvor hurtigt lande som Det Forenede Kongerige og Spanien kan indhente lande som Tyskland, som allerede har slået tonen an.
Det vil tage mange år, før Det Forenede Kongerige kan godkende den anlægstilladelse, som er nødvendig for at bygge anlæg, der opfylder disse mål. Der vil gå mange år, før lokale myndigheder følger reglerne om offentligt udbud. Det vil kræve store anstrengelser at overtale befolkningen til at sortere deres affald, og det vil tage lang tid at udvikle et marked for genanvendte ting. Derfor har vi brug for yderligere to år for at gennemføre regelændringen som vedtaget i udvalget.
Jeg er glad for at se, at Ministerrådet har vedtaget at fastsætte relativt høje standarder for hele genvindings- og genanvendelsesområdet. Det glæder mig at se, at udvalget har vedtaget forslaget om harmonisering af dataindsamling på dette område, så vi er sikre på, at vi sammenligner ens størrelser mellem medlemsstaterne. Vi skal lægge pres på virksomhederne, så de reducerer unødvendig emballage. Igen og igen har vi set, at virksomhedernes frivillige aftaler sjældent overholdes. Derfor bør en tvungen emballagereduktion vedtages.
En miljøindikator til måling af emballage har visse fordele, men indtil nu har ingen kunnet forklare mig, nøjagtigt hvordan dette vil fungere, og jeg har derfor forbehold over for at indarbejde et system, som endnu ikke eksisterer, i europæisk lovgivning. Jeg håber, at vi alle tager vores ansvar alvorligt. Regeringerne er nødt til at tage deres ansvar for affald alvorligt, men det samme er vi alle som enkeltpersoner.

Doyle (PPE-DE).
Hr. formand, da vi nu forhandler om revisionen af målene i emballagedirektivet fra 1994 i bestræbelserne på at reducere EU's voksende bjerg af emballageaffald, vil jeg gerne takke ordføreren, fru Corbey, og skyggeordføreren, fru Ayuso González, for deres store indsats på dette meget vigtige område.
Der er to spørgsmål i denne forhandling. Det første er målene, og det andet er tidsplanen.
Mens jeg er enig i, at der skal lægges vægt på forebyggelsesmål og ikke kun på de nye genanvendelses- og genbrugsmål, er jeg af den overbevisning, at hvert medlemsstats egne myndigheder bør have frie hænder til at vælge sammensætningen af genvinding og genanvendelse. Med hensyn til tidsplanen henstiller jeg til Kommissionen, at der udføres yderligere undersøgelser for at sikre, at de mål, der gælder i EU, også passer for lande, som kan have svært med at opnå målene, ikke mindst de nye ansøgerlande.
Konsulentvirksomhederne - RDC-Environment og Pira International - som assisterer Kommissionen med fastsættelsen af de reviderede mål, har forudsat en række grundlæggende principper, som ikke gælder visse medlemsstater, f.eks. Grækenland, Portugal og Irland. De har ikke taget højde for specifikke geografiske og demografiske forhold. F.eks. importerer vi i Irland 80% af vores emballage. Det er derfor begrænset, hvor mange steder genanvendt emballage kan anvendes til fremstilling af ny emballage. Derfor beder jeg om støtte til ændringen af tidsplanens frist til 2011 for Grækenland, Portugal og Irland.
Jeg mener, at EU's miljøministre allerede er blevet enige om en "fælles indstilling" om dette direktiv i juni 2002. De opfordrede til en frist til 2012 for Portugal, Grækenland og Irland. Det kan jeg gå ind for.
Det reelle spørgsmål handler om, at vi fastsætter realistisk opnåelige mål og tidsplaner og forlanger, at irerne, grækerne, portugiserne og andre opfylder løfterne uden undskyldninger.
Jeg vil gerne slutte med en god nyhed, et dramatisk eksempel på en skattemæssig fordel ved at forebygge, minimere, genbruge og genanvende og et eksempel på, hvordan hver medlemsstat kan fastsætte sin egen sammensætning af forebyggelse, genbrug og genanvendelse for at opfylde målene. Den 4. marts 2002 indførte vores miljøminister afgift på plastikposer i Irland, 15 cent pr. pose. Det har haft en utrolig virkning. I løbet af nogle få måneder har vi set en nedgang i forbruget på 90%. 1 milliard plastikposer mindre i omløb på seks måneder. Statskassen har inddrevet 3,5 millioner euro siden marts i år. Omsvinget har været dramatisk, og der har kun været nogle få klager. Der var et klynk eller to i den første uge, når vi havde glemt at tage bæreposer med, men ved at ændre indstillingen har denne afgift alene gjort, hvad mange års diskussion her i Parlamentet og i de nationale parlamenter ikke har formået.
Jeg håber, at det faktum, at vi allerede har gjort noget for at løse problemet med de modbydelige plastikposer, ikke lægges os til last i forbindelse med målene. Måske har vi været et år for tidligt ude, for det ville have givet os mulighed for at fremvise en dramatisk forbedring i opfyldelsen af alle mål og tidsplaner - jeg er spydig, men det er alvorligt ment. Ordningen har været en kæmpe succes, og jeg råder andre lande til omgående at følge trop og komme af med den plage. Jeg forstår, at Det Forenede Kongerige undersøger det. Det kan udrette mere end alle diskussionerne, direktiverne og gennemførelse i national ret.

Flemming (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil også gerne rette en hjertelig tak til fru Corbey for hendes store bestræbelser. Hun har haft 123 ændringsforslag at arbejde med, heraf hele 35 fra min gruppe. Her vil jeg også gerne takke fru Ayuso González mange gange, fordi det er lykkedes hende at samle nogle ret forskellige intentioner på et ret vigtigt område, og det i ændringsforslag 45, som jeg personligt i høj grad vil støtte.
Ser De, emballagedirektivet har indtil nu ført til højst forskellige gennemførelser og omkostningsbelastninger i de enkelte medlemsstater i stedet for den nødvendige harmonisering. Maksimumskvoten skal derfor også bidrage til, at vores Europa i fire hastigheder ikke glider endnu længere fra hinanden på dette område, og at der ikke opstår endnu større konkurrenceforvridninger. Siden 1994 har kun Østrig, Tyskland, Belgien, Nederlandene og Danmark opnået de aktuelle kvoter, men for Nederlandenes og Danmarks vedkommende kun - og det skal man jo også være bevidst om - fordi landene råder over en fuldt udbygget og meget billig affaldsforbrænding, og for Belgiens og Tysklands vedkommende fordi der her også anvendes nyttiggørelsesprocedurer, der af økologiske årsager ikke er ønskede, og som i henhold til en definitionsændring i direktivforslaget heller ikke længere anerkendes.
Hvad angår omkostningerne, ligger Østrig på andenpladsen i Europa, og på grund af den store importandel og det enorme gratistproblem, især med hensyn til plast, har den østrigske fødevareproduktion, og det gælder helt sikkert også de andre stater, en meget stor konkurrenceulempe. Vi har sagt det flere gange: Vi stemmer for forslaget, men for mig at se er der et helt særligt område, der virkelig har brug for forbedring. Fra Kommissionens side foreslås det, at følgende minimumsmål for genvinding af de materialer, der er indeholdt i emballageaffald, opnås: 60 vægtprocent for glas, 65 vægtprocent for papir osv.
Tillad mig at henvise til ændringsforslag 45. Minimumsmålet for genvinding på 25 vægtprocent er for mig at se helt tilstrækkeligt for materialerne glas, papir, karton, metal og plast. Ser De, som østriger er det slet ikke noget problem for mig, men vi har også lært, at det ikke giver mening at fastlægge mål for lande, der ganske enkelt endnu ikke er så vidt, og om hvilke vi mere eller mindre ved, at de ikke vil kunne opnå dem. Det er efter min mening økologisk mere hensigtsmæssigt at fastlægge et mål, som så virkelig også kan overholdes af alle europæiske stater, alle europæiske økonomier. Vi har altid ført miljøpolitik med økonomien og ikke mod økonomien. En økosocial markedsøkonomi, kun dét kan føre til målet.

Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil også gerne takke ordføreren for det store arbejde, og jeg vil især gerne takke vores gruppes skyggeordfører for de fornuftige synspunkter. Det er et vigtigt direktiv, som vi har ventet på, fordi genvinding skal indføres effektivt, hvor det vil være mest gavnligt for miljøet, og fordi dannelsen af affald skal nedbringes voldsomt. Vi har ikke brug for genvinding for genvindingens skyld, der skal være en reel besparelse.

På grund af direktivets lovgivningsmæssige karakter skal der være en vis fleksibilitet i medlemsstaternes gennemførelse. Kriteriet skal derfor være en reel bevarelse af miljøet. Befolkningstæthed og -afstand vil være afgørende faktorer i vurderingen af, hvorvidt genvinding er en fornuftig løsning.
Målsætningerne for genanvendelse og genvinding skal fastsættes i henhold til samme kriterier, dvs. i henhold til Kommissionens forslag. Det vil forhindre anvendelsen af genvindelige materialer udelukkende som energikilder. Jeg er enig med fru Corbey i, at der ikke skal fastsættes målsætninger for materialespecifik genvinding. Ud over at det ville være meget vanskeligt, ville det betyde, at bestemte sektorer blev tilgodeset med konkurrenceforvridning som resultat.
Jeg har stillet ændringsforslag både til udvalget og plenarforsamlingen, som ganske vist drejer sig om detaljer, men som er nødvendige for at direktivet ikke skal blive alt for tungt og besværligt. Et rimeligt prosaisk eksempel er toiletrullerøret. Der er sikkert mange, som ikke ville synes om, at røret blev klassificeret som emballageaffald til genvinding og genbrug i f.eks. naboens toiletrulle.
Direktivet vil forhåbentlig have to virkninger, nemlig på rationalisering af praksis, men forhåbentlig også på nedbringelse af dannelsen af affald. Man skal opnå en afkobling mellem presset på miljøet og den økonomiske vækst, som min kollega, fru Myllerm, helt rigtigt har udtalt.

Schreyer
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil gerne indlede med at takke for den yderst engagerede diskussion af Kommissionens forslag. Jeg vil gerne redegøre for min holdning til de vigtigste ændringsforslag, der er blevet behandlet her, og som skal under afstemning i morgen. Kommissionen har følgende holdning: Hvad angår tidspunktet, altså udskydelsen af fristen for opnåelse af målene, tilslutter Kommissionen sig stadig en ambitiøs tidsplan. Den kan dog principielt acceptere en begrænset udskydelse.
Nu til målene. De mål, Kommissionen har foreslået, bør i vid udstrækning forblive uændrede. De er baseret på en cost-benefit-analyse af forslagene. Især kan en forhøjelse af minimumsmålet for genvinding fra 55% til 65% ikke retfærdiggøres set ud fra cost-benefit-overvejelser. Derfor forkaster Kommissionen det. Den forkaster også at reducere målene for glas, papir og metal fra 60%, 55% eller 50% til 25%. Disse materialer kan nemlig genvindes med store miljømæssige fordele og lave omkostninger. Disse materialespecifikke mål er efter vores mening også nødvendige for at sikre en klar lovgivning og genanvendelsesvirksomhedernes investeringssikkerhed.
Om maksimumsmålene vil jeg sige, at den foreslåede sletning af maksimumsmålet for genvinding kan føre til forvrængninger i det indre marked, hvis der indsamles mere materiale, end der kan genvindes. Det kan føre til voksende problemer ved salget af indsamlede materialer, især i de lande, der har indledt deres genvindingsprogrammer på et sent tidspunkt.
Hvad angår det at lade forhindring af affald gå forud for behandling af affald, tilslutter Kommissionen sig principielt den holdning, at forhindring af affald skal gå forud for behandling af affald. Der skal dog arbejdes videre med dette spørgsmål ud fra en betragtning af, hvilke kriterier en forhindring skal være underlagt, og under hensyntagen til miljøpåvirkningen eller vægten.
Indførelsen af en reduktion af det kvantitative forhindringsmål på 10% kan Kommissionen ikke støtte, for det står ikke klart, hvordan målet skal gennemføres, hvor store omkostningerne vil være, og hvilke fordele der vil være. Det kan nemlig ikke udelukkes, at den samlede miljømæssige effekt af en sådan foranstaltning vil være negativ, især hvis foranstaltningen udelukkende medfører en øget brug af let emballage som plast.
Forpligtelsen til ved valget af emballage at minimere emballagens miljømæssige påvirkning på grundlag af livscykluskoncepter kan principielt accepteres, sådan som det er foreslået, også selv om et sådant tiltag muligvis kræver yderligere bearbejdning. Et sådant tiltag bør også snarere udarbejdes inden for rammerne af direktivets grundlæggende krav.
Jeg vil gerne rette en tak til Kommissionen, til ordføreren og medordføreren samt til udvalget som helhed for deres arbejde.
Af de i alt 68 ændringsforslag kan Kommissionen godkende seks ændringsforslag fuldstændigt, seks til dels og 15 principielt. Præsidiet har modtaget en liste over de pågældende forslag.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0230/2002) af Deva for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om handel og udvikling med henblik på fødevaresikkerhed og udryddelse af fattigdom.

Deva (PPE-DE)
Hr. formand, vi mødes her, samtidig med at der afholdes verdenstopmøde om bæredygtig udvikling i Sydafrika som opfølgning på WTO's banebrydende møde i Doha sidste år. Det er også i dag, den nye generaldirektør for Verdenshandelsorganisationen tiltræder sit embede. Dr. Supachai Panitchpakdi er den første generaldirektør fra et udviklingsland. Vi ønsker ham alt godt og siger tak til den afgående generaldirektør, Mike Moore, for hans store indsats.
Lad os huske på FN's generalsekretærs rapport om globalisering til millenniummødet. Han udtalte, at en globalisering, hvor ingen lades udenfor, skal baseres på markedets store kraftfrigørende rolle, og at markedskræfterne ikke i sig selv vil være nok til at skabe den. Det kræver en større indsats at skabe en fælles fremtid baseret på vores fælles menneskelighed.
Denne betænkning er et forsøg på at lade generalsekretærens håb udmønte sig i en lovgivningsmæssig ramme her i Europa-Parlamentet. Det er handel og ikke bistand, som kan udrydde verdens fattigdom og fremme bæredygtig udvikling. Det er handel og ikke bistand, som sammen med den globale forretningsverden kan øge den industrielle, intellektuelle, uddannelsesmæssige og infrastrukturelle kapacitet i udviklingslandene og medføre en gentagelse af det asiatiske mirakel, som jeg har hørt trives i bedste velgående i Kina. Det er handel og ikke bistand, som kan fremme fødevaresikkerhed, rent vand, boliger, sanitære faciliteter og informationsteknologi gennem udenlandske direkte og interne investeringer.
I de sidste 50 år er der sket en nittendobling af verdenshandlen. Produktionen er steget til over det firedobbelte, og verdens indkomst pr. indbygger er steget til det dobbelte. Men desværre viser Human Development Report (rapporten om menneskelig udvikling), at teknologi, handel og velstand ikke er ligeligt fordelt, idet verdens rigeste nationer tegner sig for 20% af verdens befolkning, men 86% af verdens BNP, 82% af eksporten, 68% af udenlandske direkte investeringer og 93% af trafikken på internettet. 64 lande hører til i denne gruppe, men den største del af verdens befolkning befinder sig i middelkategorien, herunder Indien, Kina, Indonesien osv. Disse lande oplever alvorlige strukturelle, infrastrukturelle, miljømæssige og befolkningsmæssige problemer. Der er 51 lande med kronisk lavindkomst, hovedsagelig i Afrika, men også i Asien og Mellemamerika, der er helt afhængige af bistand, fordi de ikke har stor tilstrømning af udenlandske direkte investeringer.
Vi er nødt til at se på verden, som den er, og ikke, som den burde være. I verden, som den er, er 182 udviklingslandes samlede bruttonationalindkomst lavere end de 200 største multinationale selskabers, eller transnationale virksomheders, globale omsætning. Der er i alt 65.000 transnationale virksomheder. Bestyrelsesformændene for 200 transnationale virksomheder tegner sig for en omsætning, der er større end den bruttonationalindkomst, som lederne og finansministrene i 182 lande, der formentlig omfatter de største befolkningsgrupper i verden, står for.
I min betænkning foreslås det imidlertid, at de, som leder disse kæmpestore multinationale selskaber, inddrages i udviklingsprocessen, først og fremmest ved at de opfordres til at acceptere god regeringsførelse og socialt virksomhedsansvar, som også FN's generalsekretær slog til lyd for. Vi skal skabe en ramme, hvori Europa-Parlamentet, medlemmer af de nationale parlamenter og disse selskabers bestyrelser kan mødes regelmæssigt, to gange om året, med det skiftende formandskab for EU og drøfte spørgsmål vedrørende udvikling og bæredygtighed, ikke en sjælden gang som i Johannesburg eller Rio, men i en løbende dialog.
Som led heri har jeg i min betænkning foreslået, at de opretter såkaldte etiske investeringsudvalg svarende til lønningsudvalg og andre bestyrelsesudvalg. Udvalgenes opgave skal være at udpege udviklingsprojekter, såkaldte "offsetprojekter", som investeringsobjekter i udviklingslandene. Ca. 0,7% af virksomhedernes omsætning i det pågældende land skal gå til investeringsprojekter til opbygning af intellektuel, uddannelsesmæssig og infrastrukturel kapacitet i udviklingslandene. På den måde får alle noget ud af det: virksomheden, fordi den opnår en mere kompetent arbejdskraft, og landet, fordi det opnår øget kapacitet. Jeg håber, at Parlamentet vedtager mit forslag enstemmigt.
Jeg vil gerne takke de mange, der har hjulpet mig med denne betænkning, og jeg håber, at den bliver vedtaget uden dissens i morgen.

Byrne
. (EN) Hr. formand, Kommissionen bifalder hr. Devas betænkning om handel og udvikling med henblik på fødevaresikkerhed og udryddelse af fattigdom. Betænkningen kommer på det rigtige tidspunkt i lyset af verdenstopmødet om bæredygtig udvikling, der i øjeblikket finder sted i Johannesburg. Betænkningen bør også ses i sammenhæng med forpligtelserne fra ministermødet i Doha i november sidste år og konferencen om udviklingsfinansiering i Monterrey i marts.
Det er også det rigtige tidspunkt, fordi forhandlingerne med staterne i Afrika, Vestindien og Stillehavet om økonomiske partnerskabsaftaler begynder i slutningen af denne måned. EU spiller en vigtig rolle som den største handelsblok i verden samt den største kilde til direkte udenlandske investeringer og statslig udviklingsbistand.
Jeg er glad for at notere, at EU's import fra udviklingslande er steget med 15% pr. år de seneste syv år. Det er meget mere end importen fra andre lande. Jeg er imidlertid klar over, at mange udviklingslande, specielt de mindst udviklede lande, ikke har haft fuldt udbytte af denne vækst. Flere tiltag er nødvendige.
Beslutningsforslaget og hr. Devas betænkning er bredt formuleret - og det med rette. Kommissionen bifalder vægten af analyser og henstillinger. Faktisk er det jo sådan, at selv om handel uden tvivl potentielt kan bidrage til udvikling, fødevaresikkerhed og udryddelse af fattigdom, så afhænger det reelle bidrag af, at de nødvendige politikker og institutioner er på plads.
Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen vil være meget opmærksom på opfyldelsen af de forpligtelser, der blev aftalt med udviklingslandene i Doha. Doha-udviklingsagendaen tager fat på forbedringen af adgangen til markederne, nye handelsregler, som tager hensyn til udviklingslandenes behov, samt den fortsatte integration af handelsforhold mod udvikling og samarbejde.
Hvad angår adgang samt landbrugsområdet, som er særlig interessant for mange udviklingslande, anfører Doha-erklæringen, at "Building on the work carried out to date and without prejudging the outcome of negotiations we commit ourselves to comprehensive negotiations aimed at substantial improvements in market access; reductions of, with a view to phasing out, all forms of export subsidies; and substantial reductions in trade-distorting domestic support" (ud fra det allerede udførte arbejde og uden på forhånd at dømme forhandlingsresultatet forpligter vi os til omfattende forhandlinger med det sigte at skabe betydelige forbedringer i adgangen til markederne, reduktion af alle former for eksportsubsidier med henblik på gradvis afvikling samt væsentlige reduktioner i handelsforvridende hjemmemarkedsstøtte).
Hvad angår ikke-landbrugsprodukter, anfører Doha-erklæringen: "... negotiations which shall aim ... to reduce or as appropriate eliminate tariffs, including the reduction or elimination of tariff peaks, high tariffs and tariff escalation, as well as non-tariff barriers, in particular on products of export interest to developing countries" (... forhandlinger, som skal sigte mod.... at reducere eller, hvis det er hensigtsmæssigt, fjerne toldsatser, herunder reduktion eller fjernelse af de højeste toldsatser, høje toldsatser og toldstigning samt ikke-toldmæssige hindringer, især på produkter, der kan være interessante fra et eksportmæssigt synspunkt for udviklingslandene).
Selvfølgelig er det en ambitiøs forhandlingsagenda, men meget relevant for udviklingslandene. Hvad angår lovgivningen, medtages adskillige emner, som har stor betydning for udviklingslandene, intellektuel ejendomsret, folkesundheds- og dyresundhedsforanstaltninger, tekniske handelshindringer, konkurrence, lettelse af samhandel, statslige indkøb og investeringer.
Bestemmelserne, der gælder regionale handelsaftaler, er et andet forhandlingspunkt. Forhandlingerne skal tage højde for udviklingsaspekterne i regionale handelsaftaler. Desuden skal bestemmelserne om særlig og differentieret behandling til fordel for udviklingslandene undersøges med henblik på en styrkelse og for at gøre dem mere præcise, effektive og funktionelle.
Jeg er overbevist om, at Doha-forhandlingerne vil yde et stort bidrag til at gøre det multilaterale handelssystem og dets regler mere udviklingsvenlige.
Med hensyn til det tredje aspekt - integration af handel i udviklingssamarbejde - har EU allerede gjort betydelige fremskridt i de seneste år. EU's udviklingspolitik på baggrund af Kommissionens meddelelse i april 2000 identificerede handel som et af seks prioritetsområder i forbindelse med udviklingsbistand. Jeg vil også gerne gøre opmærksom på Kommissionens meddelelse fra februar i år om et globalt partnerskab for bæredygtig udvikling. Desuden arbejder Kommissionen i øjeblikket på en meddelelse om handel og udvikling, som beskriver, hvordan integration af handel rækker længere end teknisk bistand og omfatter kapacitetsopbygning, uddannelse, institutionel støtte, forberedelsen af en skattereform og bistand til tilpasning på udbudssiden.
Det er også vigtigt at inddrage civilsamfundet og den private sektor, herunder store virksomheder, som har en fremtrædende plads i hr. Devas betænkning.
Jeg er glad for at kunne sige, at EU i løbet af de seneste år har bevilget omkring 640 millioner euro til handelsrelateret støtte, hvoraf ca. 61% er gået til AVS-gruppen, 14% til Latinamerika og 12% til Middelhavsregionen. I forbindelse med den aktuelle AVS-programmering af den niende EUF er der afsat mellem 40 og 50% af de regionale vejledende programmer - 280-350 millioner euro - til handelsrelateret støtte i bred forstand. Derudover er maksimalt 50 millioner euro forpligtet til nye programmer med relation til AVS-gruppen. EU er også den vigtigste leverandør af midler til en særlig trustfond (Global Trust Fund), der er oprettet til teknisk bistand fra Verdenshandelsorganisationen til støtte for Doha-udviklingsagendaen.
I Kommissionens øjne er regional integration uløseligt knyttet til strategien om at åbne landenes økonomier og drage fordel af handelsmuligheder. Initiativer til regional integration blandt udviklingslandene og syd-syd-integration kan bidrage til deres effektive integration i den globale økonomi og i det multilaterale system, forudsat at de er udadrettede og fører til reduktion af eksterne hindringer. Derfor forpligter EU sig til at fortsætte sin støtte til en realistisk syd-syd-integration. Samtidig optrappes bestræbelserne på at anvende nord-syd-integrationen til stimulering af en mere omfattende og effektiv integration i syd. Disse bestræbelser bør afspejles i de økonomiske partnerskabsaftaler mellem AVS-grupperne og EU.
Blandt de industrialiserede lande gik EU sidste år foran med Alt undtagen våben-initiativet. De mindst udviklede lande kan eksportere alt, undtagen våben, til EU-markedet uden restriktioner. Kun i forbindelse med tre produkter - ris, sukker og bananer - er der en overgangsperiode. Fordelene ved initiativet for de mindst udviklede lande ville forbedres meget, hvis de andre industrialiserede lande sammen med de større handelslande blandt udviklingslandene gjorde noget tilsvarende.
Som afslutning vil jeg gerne sige, at hr. Devas betænkning er et konstruktivt og vidtgående bidrag i arbejdet med at definere strategier, som gør det muligt for udviklingslandene at drage nytte af handel og globalisering i forbindelse med at opnå de grundlæggende udviklingsmål for fødevaresikkerhed og udryddelse af fattigdom.
Kommissionen kan drage fordel af denne analyse og vurdering under de forestående multilaterale og regionale forhandlinger. Jeg bifalder en regulær dialog med Parlamentet om dette emne.

Herzog (GUE/NGL).
Hr. formand, vi oplevede i 1990'erne nærmest en generalisering af markeder, som blev åbnet for verdenshandlen, samtidig med at den absolutte fattigdom steg på verdensplan med undtagelse af Kina. Antallet af lande, som er klassificeret som "mindst udviklede" er steget, samtidig med at fattigdommen fortsat er massiv i mange lande med høj vækst. Relationerne mellem handel, udvikling og fattigdom er således komplekse, og vi må undgå forhastede konklusioner. Min rapport til Industriudvalget, som blev enstemmigt vedtaget, indeholder forslag på området, hvoraf nogle er genoptaget i Deva-betænkningen. Jeg vil her blot nævne to gennemgående spørgsmål.
For det første er hjælpen, og især den tekniske bistand, et nøglespørgsmål. På dette område foreligger der meget få informationer, men, forekommer det, mange horror stories. Det altafgørende er de involverede landes evne til at indkredse deres behov og kommunikere dem ud til de internationale agenturer, idet de forpligter sig på nogle målsætninger. Det er her, der er brug for vores hjælp, og vi må sørge for større engagement i civilsamfundet og de tilstedeværende virksomheder. Vi må bryde med det princip, der består i at stille a priori-betingelser, som i virkeligheden tjener de herskende landes interesser. Hjælpen skal først og fremmest gå til skabelsen af en lokal kapacitet med mangeartede tilbud. Oprettelsen af forretningsadministrationer skal foregå på regionalt fællesmarkedsniveau.
Betænkningen anmoder ligeledes WTO om at arbejde på nogle sociale foranstaltninger, således at de sårbare befolkninger kan øjne nye perspektiver midt i liberaliseringschokket. Den bestræber sig i øvrigt på at inkludere spørgsmålet om vandrende arbejdstagere i forhandlingerne om tjenesteydelserne. Endelig beder den om støtte til erstatning for tab af toldindtægter i de mindst udviklede lande.
For det andet vurderer betænkningen, at målsætningerne om fattigdomsbekæmpelse og deres helt centrale placering i de unilaterale handelsbestemmelser fortsat skal defineres. Jeg frygter, at Kommissionen vil være rent ud sagt skeptisk over for sær- og forskelsbehandlingen. Det gælder ikke for os, som ønsker en omlægning af den.
Hvad angår fremtidige investeringsforhandlinger, kan de vise sig frugtbare, men vi advarer om, at de direkte investeringer meget sjældent går til de fattigste lande, og at det, når de gør, sker til gengæld for skattefordele, som først og fremmest går ud over disse lande. Uden et samarbejde mellem WTO og de andre store organisationer og uden en kamp imod den økonomiske usikkerhed ville investeringsforhandlingerne have svært ved at nå til frugtbare resultater for alle dem, der lider under fattigdom i verden.

Fernández Martín (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne starte med at sige, at jeg har lidt blandede følelser over for denne forhandling. På den ene side har hr. Deva forsvaret denne betænkning, som han på eget initiativ har arbejdet på i lang tid, med stort engagement og mange interessante synspunkter. Jeg vil især gerne fremhæve de konsultationer, som han har haft med regeringerne i udviklingslandene om deres synspunkter og forslag, især i forbindelse med deres forventninger til millenniumrunden. Resultatet er denne betænkning, som støttes enstemmigt af Udvalget om Udvikling og Samarbejde, og som vi skal stemme om i morgen.
Men tillad mig, hr. formand, at nævne de mindre behagelige sider af sagen. Ordføreren nævner i betragtningerne over 20 dokumenter, beslutninger og internationale aftaler i de senere år, som kræver mere målrettede tiltag til bekæmpelse af fattigdommen, og listen er ikke udtømmende.
Der er gået 22 år siden Willy Brandts præsentation af den imponerende rapport om relationerne i Nord og Syd. Siden da er tilstandene blevet langt værre. Der har været positive tiltag, men der er desværre langt flere tilfælde, som viser, at efter årtier med vedvarende vækst har der aldrig været så store uligheder og så skæv fordeling af velfærd i verden.
Jeg mener derfor ikke, at vi blot kan fortsætte med at komme med forslag, selv om de er lige så interessante som de forslag, hr. Deva har præsenteret i dag. Problemet med fattigdommen i verden - herunder Europa - er ikke et økonomisk problem. Det er et politisk problem, som kræver politiske og globale løsninger. Det er nyttesløst at forsøge at holde nogen ansvarlige, som man har forsøgt i Johannesburg. Der er ingen skyldige eller uskyldige parter, blot ofre. 
De økonomiske ressourcer, som blev godkendt i Monterrey, og som blev nævnt af Kommissionens repræsentant, er et skridt i den rigtige retning, men alle er enige om, at det ikke er tilstrækkeligt. De internationale organisationer kan ikke fortsat være beskyttere for det ortodokse, hvis land efter land bliver ofre for kriser, ikke blot i Afrika, men også i Centralamerika, Sydamerika og andre regioner.
Jeg er forundret over, at repræsentanter for europæiske lande, der udgør hovedparten af Den Internationale Valutafond, ikke kan udvikle nye metoder til afhjælpning af situationen i de fattigste lande og de lande, der bliver fattigere på grund af dårlig regeringsførelse og korruption. De regionale økonomiske blokke - bortset fra EU - oplever ikke gode tider. Man behøver blot at tænke på Mercosur eller Andespagten.
Vi skal stille større krav til fremskridt som i forbindelse med Doha for at opnå større åbenhed til stimulering af verdenshandlen. Vi må lægge pres på dem, der har ressourcerne, så de bidrager med mere.
Kommissæren kom med oplysninger om EU's udviklingshjælp, som er vigtig. Men det er ikke nok, hr. kommissær. Den officielle udviklingshjælp i EU er reduceret i de seneste år. Oplysningerne er korrekte, men ikke acceptable.
Vi skal fremme demokrati og udvikling af menneskerettigheder, sundhed, fødevarer og uddannelse for alle - og mest af alt i udviklingslandene. Vi skal bekæmpe alle former for korruption, der uden tvivl hersker i de mindst udviklede lande, men som også eksisterer - og det er endnu mere forkasteligt - i vores del af verden.
Jeg kan fuldt ud tilslutte mig hr. Devas kommentarer om større involvering fra multinationale selskabers side, men jeg mener, at mange af organisationerne svigter, og at deres handlinger er modsatrettede.
Det er de vigtigste punkter, som vi skal arbejde med, hvis vi skal opnå fremskridt, men vi må kræve mere handling, flere beslutninger og mindre snak.

Kinnock, Glenys (PSE).
Hr. formand, tak og tillykke til hr. Deva med en meget vidtrækkende og omfattende betænkning. Det er, som kommissær Byrne nævnte, på sin plads, at vi er her nu, da der foregår lange og vanskelige drøftelser i Johannesburg. Men hvad der måske er vigtigere og mere relevant for os, er, at forhandlingerne om de økonomiske partnerskabsaftaler begynder i denne måned. De har en omfattende dagsorden i Johannesburg, og det samme har vi.
Faktum er, at de aftalte mål er på plads, og at vi nu har brug for, at alle dristige og principfaste folk tager fat på at finde ud af, hvordan vi tager udfordringerne op. Disse udfordringer omfatter, at 11 millioner børn under fem år dør unødvendigt hvert år, hvordan vi giver mad til 800 millioner, som stadig sulter, de 2,4 milliarder, som har utilstrækkelige sundhedsforhold og de 6 millioner, som vi mister hvert år på grund af aids, tuberkulose og malaria.
Som hr. Deva siger, er hjælp afgørende for udviklingslandene, men handel vil give fordele i en langt større grad. Hvis Afrika syd for Sahara havde blot 1 procent mere af det globale eksportmarked, ville det indbringe ekstra 70 milliarder amerikanske dollars hvert år. Det er fem gange, hvad regionen sammenlagt modtager i bistand og gældssanering i øjeblikket.
Naturligvis har fattige lande brug for mere bistand, men de har også brug for bedre og mere rimelige eksportmuligheder. Det gode ved handel er, at det giver selvtillid, handel medfører mulighed for arbejde og investeringer. Handel er også vejen ud af fattigdom, og det er, hvad udvalget og denne betænkning handler om.
Bekymringerne i hr. Devas betænkning er uundgåelige. Det er ikke mejslet i sten, at global politik bør være om "dem" og "os" og om de bedst egnedes fortsatte beståen i en ulige verden, som præsident Mbeke udtalte, da han åbnede topmødet i Johannesburg. Vi er nødt til også at tage højde for indflydelsen fra Verdenshandelsorganisationen, Den Internationale Valutafond og Verdensbanken og alle betingelserne, som de pålægger udviklingslandene, og som faktisk vanskeliggør deres handelsmuligheder. Vi er nødt til at gøre opmærksom på, at alle globale spillere på den globale scene skal have rimelige og tilsvarende muligheder for at spille godt.
Handelshindringer skader generelt fattige mennesker og i særdeleshed kvinder, fordi det er disse grupper af fattige, der som regel producerer de varer, der rammes hårdest, landbrugsprodukterne og de arbejdskraftintensive varer. Som det fremgår af denne betænkning, har vi helt klart brug for en radikal omlægning af reglerne for verdenshandel. Som det er nu, er det uholdbart. Vi må tage kampen op mod uretfærdighed og ulighed, og handel er nøglen til at gøre det. Med hensyn til AVS-EU-forhandlingerne har vi i hvert fald en god mulighed for at påkalde os opmærksomhed og tilbyde lighed og retfærdighed. Vi er en stormagt på landbrugsområdet, og vi kan føre an i hele efter-Doha-agendaen ved at åbne markederne og ved at holde op med at dumpe vores produkter på verdensmarkedet, hvilket resulterer i forvridninger, som udviklingslandene ikke har noget middel imod.
Hvad angår TRIPs, bør EU fastholde en stærk og bestemt ledelse. TRIPs skal indføres retfærdigt. Spørgsmålet om obligatorisk licens skal løses. For at vende tilbage til forhandlingerne om de økonomiske partnerskabsaftaler bør vi bruge Doha-erklæringen om TRIPs som loft for diskussionen med AVS-gruppen om intellektuel ejendomsret.
Til slut, som medformand i Den Blandede Parlamentariske Forsamling mener jeg, at vi spiller en vigtig rolle i EU's forhandlinger. I Den Blandede Parlamentariske Forsamling er det vores klare opfattelse, at vi ønsker en kraftig og utvetydig dimension, som er en udviklingsdimension. Det vil kræve enorme investeringer i byggekapacitet og en omfattende analyse af følgerne af gensidighedseffekten på vores AVS-partnere.
Vi har, som hr. Deva siger, en lang liste over ting, der skal gøres - en liste, der ikke sker noget med, medmindre vi konfronterer de hævdvundne interesser, som drager fordel på bekostning af de fattige. Europa skal styres af de moralske krav, vi står over for. Som hr. Deva foreslår, er det på tide at udfordre teorierne og opgive den hævdvundne opfattelse, at frie strømme af finansielle midler, information og handel altid fremmer velfærd. Tiden er ikke til defaitistisk tale, men til konstruktive og praktiske svar.

Mulder (ELDR).
Hr. formand, jeg beundrer hr. Deva for det mod, han har vist ved at tage fat på dette emne. Jeg har personligt arbejdet i udviklingslandene i hen ved 20 år, og jeg må indrømme, at jeg endnu ikke har fundet frem til, præcist hvordan et lands udvikling fremmes. Det, som virker i et land, virker ikke i et andet land. Det er min overordnede konklusion.
Hr. Deva henviser selv til erfaringerne fra Det Fjerne Østen, hvor vi har set et vældigt økonomisk opsving. Jeg finder imidlertid grund til at påpege, at denne udvikling er sket uden massiv udviklingsbistand, og den skete på et tidspunkt, hvor de fleste af verdens markeder endnu var lukket. Hvad er forklaringen herpå, og hvorfor lykkes det ikke andre steder? Efter min opfattelse understreges det ikke klart nok, som også hr. Fernández Martín påpegede, at en positiv udvikling forudsætter en positiv ledelse, og afgjort ikke en korrupt ledelse. Og sidstnævnte er, hvad jeg har mødt i de fleste lande.
Min gruppe har i forbindelse med andenbehandlingen stillet flere ændringsforslag, som vedrører følgende forhold: For det første finder jeg, det er en overreaktion at forbyde al eksport af insekticider, som ikke er tilladt i Europa. Bekæmpelse af græshopper i Afrika kan således kun ske under anvendelse af bekæmpelsesmidler, som ikke er tilladt i Europa. Medmindre der da er udviklet nye midler inden for det sidste års tid, hvilket jeg ikke er bekendt med. Det har altid været situationen.
Vi finder det også overdrevet at stille samme krav om fødevaresikkerhed i Europa og i udviklingslandene. Naturligvis skal vi ikke eksportere kød, der indeholder dioxin, eller kød fra BSE-smittede dyr. Men fødevarer er en mangelvare, og nøden bryder alle love, som man siger. Vi må derfor også tilpasse os situationen. Jeg vil dog gerne bekræfte, at min gruppe fuldt og helt tilslutter sig Doha-erklæringen, og det glæder mig, at Kommissionen har gentaget dette endnu en gang.
Endvidere er det beklageligt, at beslutningsforslaget ikke omtaler, hvor vigtigt det er, at der opnås gode priser for landbrugsprodukterne. Hvad angår handelsspørgsmålet, ved jeg ikke, om hr. Deva har læst den artikel, der blev bragt i The Economist for et par uger siden, hvori det klart påpeges, at handelsbarriererne mellem udviklingslandene indbyrdes i langt højere grad end barriererne i forhold til de rige lande forekommer uoverstigelige. Dette forhold påpeges til dels i beslutningsforslaget, men jeg finder, det bør understreges.
Det ville være ideelt, om man kunne holde producenterne af skydevåben ansvarlige for anvendelsen af de pågældende våben, men det forekommer mig en smule idealistisk. Vi beklager, at ingen af de ændringsforslag, min gruppe havde stillet, blev vedtaget, da der nu engang er indført nye regler. Det er til dels begrundelsen for, at min gruppe i vid udstrækning vil vælge hverken at stemme for eller imod det foreliggende beslutningsforslag.

Boudjenah (GUE/NGL).
Hr. formand, det er ikke henvisningen til talmaterialet om udviklingsbefolkningernes ekstreme fattigdom, der er uanstændig. Det er derimod de rige landes utilgivelige tunghørhed, når de på trods af denne virkeligheds rædsler ikke desto mindre fortsætter ad samme spor. Det er i den forbindelse, at det, at vi blander begreberne handel og udvikling mere og mere, skaber debat, også i Udviklingsudvalget.
Hvis bekæmpelsen af fattigdommen og fødevareusikkerheden skal lykkes, kan vi ikke forlade os på "handel alene". Vi skal gå til angreb på de strukturelle årsager, der ligger til grund for den stigende fattigdom blandt befolkningerne i udviklingslandene. Fokus er rettet mod en strukturel ændring af deres økonomier med henblik på at øge deres andel af forarbejdede og diversificerede produkter også i landbrugssektoren. Derfor er det tvingende nødvendigt at fremme lige adgang til jord, vand og naturlige ressourcer samt en lokal politik for støtte til små landbrugsbedrifter. For at projektet skal lykkes, skal der tages hensyn til tre ting.
Først og fremmest er det nødvendigt med nye internationale forpligtelser, som frem for alt skal overholdes. Jeg er netop hjemvendt fra Johannesburg. Efter de skuffende Monterrey- og fødevaretopmøder giver Johannesburg de nordlige landes statsledere en ny lejlighed til at gentage, hvor vigtigt det er at hjælpe de sydlige landes befolkninger, men også til at skaffe os effektive midler hertil. Enig! Men hvornår bliver de skrappe forpligtelser fulgt op af konkrete handlinger?
Dernæst er tiltaget omkring multilaterale handelsforhandlinger utvivlsomt noget, der skal behandles indgående. Faktisk føres disse forhandlinger inden for rammerne af WTO ikke med henblik på at nå de mål, som er fastsat i FN-regi, de er derimod styret af "noget for noget"princippet. Endvidere er det en kendsgerning, at forhandlingskadencen og -metoderne udelukker mange udviklingslande. Hvorfor skulle man sige nej til de beskyttelsesforanstaltninger, som har gjort det muligt for de udviklede lande at sikre deres egen industrialisering? Hvad angår TRIPs-aftalerne, begrænser de de lokale befolkninger i de sydlige landes adgang til deres egne naturlige ressourcer og er uforenelige med målsætningen om fødevaresikkerhed. Desuden bringer presset for liberalisering af tjenesteydelserne deres offentlige tjenester i fare på f.eks. vand-, energi-, kommunikations-, sundheds- og uddannelsesområdet.
Endelig skal der hurtigst muligt findes nye finansieringskilder. Den franske præsident Jacques Chirac har netop på mødet i Johannesburg foreslået at henlægge en lille del af de rigdomme, der er skabt af globaliseringen, til finansiering af bekæmpelsen af dens negative virkninger. Gør han nar af os! Hvorfor ikke samtidig forlange, at de rige lande afsætter et beløb, der svarer til 5% af de penge, de bruger på landbrugsstøtte, til at bekæmpe sult i udviklingslandene? Johannesburg er også og især et fremragende billede på folks erfaringer og vrede, men også på håb hos de utallige ngo'er, foreninger, mænd og kvinder fra alle verdensdele, som går sammen om at finde nye veje og udarbejde effektive forslag. Lad os lytte til dem. Til hr. Berlusconi, som i juli erklærede, at det ikke er de rige landes skyld, hvis de ejer 80% af verdens rigdomme, vil jeg replicere, at lige uden for dørene til denne såkaldt "rige" verden er tre fjerdedele af verdens befolkning ved at dø en langsom død. Det er de rige landes ansvar og pligt af retfærdighed såvel som økonomiske effektivitetshensyn ikke at begrænse sig selv til formelle forpligtelser, frivillige direktiver og "handel alene", men at definere en egentlig, bindende adfærdskodeks med strafansvar for de lande, der ikke yder den nødvendige bistand til de fattigste befolkninger. Det samme gælder de transnationale virksomheder, hvis exceptionelle magt hurtigst muligt skal reguleres og kontrolleres. Deva-betænkningen nævner, selv om den ikke viser nogen radikal vilje til at bryde denne jernring af fuldblods handelsliberalisering, ikke desto mindre eftergivelsen af hele eller dele af gælden som en nødvendighed for at beskytte de fattige landes økonomier. Det er et velkomment udgangspunkt.

Lannoye (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne først og fremmest takke ordføreren for hans betænkning. Han har udvist masser af god vilje over for de forskellige politiske grupper ved at indarbejde de muligheder, som de hver især har foreslået. Med det resultat, som man kan konstatere, at en række kapitler er uafbalancerede i forhold til andre. Men overordnet set forekommer det mig, at betænkningen skaber nogle vigtige åbninger.
Jeg tænker f.eks. på det kapitel, der handler om fødevaresikkerhed, som er kolossalt lovende, især det afsnit, hvor der står, at "man i bekæmpelsen af fattigdom og utilstrækkelige fødevareforsyninger må tage fat om de strukturelle årsager til fattigdommen blandt befolkningerne", en fattigdom, som ofte er årsag til fejlernæring og i værste fald ligefrem hungersnød. Det siger sig selv, at det at bekæmpe de strukturelle årsager helt klart er det klogeste valg. Hidtil har man ofte troet, at det var tilstrækkeligt at åbne de rige landes markeder for de fattige landes produkter, hvilket synes mig kun at være en del af løsningen - og alligevel ikke altid! - og at man skulle øge landbrugets produktivitet i disse lande. Det er at glemme, at hvis man ikke sikrer de fattigste mennesker adgang til jord, vil de stadig ikke have noget at ernære sig ved.
Så den idé, der går ud på at fremme adgang til jord, vand og naturlige ressourcer forekommer mig at være god, ligesom jeg kan lide idéen om at fremme en politik for støtte til små landbrugsbedrifter. Fjernelse af eksportstøtten - og det er en sten på vores og USA's vej - som forstyrrer de lokale markeder, og eftergivelse af gælden, som opsluger over 40% af de mindst udviklede landes BNP, er ganske givet også gode strukturelle løsninger. Her er altså en række forslag, som vi bør støtte.
Et andet vigtigt element er anerkendelsen af, at adgang til fødevarer skal ophøjes til en grundlæggende menneskerettighed. Det er vigtigt, fordi det betyder, at handelsbestemmelserne ikke kan sætte spørgsmålstegn ved udøvelsen af denne rettighed, hvilket er tilfældet i dag. Rent ud sagt skal vi endnu en gang sætte spørgsmålstegn ved det normhieraki, der gør, at WTO har forrang for alt andet, og først og fremmest for alle internationale konventioner, der sigter mod at beskytte de grundlæggende goder som f.eks. vand og naturlige ressourcer, uden at glemme adgangen til disse grundlæggende goder.
Jeg mener derfor, at alt dette er positivt, og selv om jeg ikke er lige så entusiastisk med hensyn til hr. Devas forslag om de multinationale selskabers rolle, føler jeg overordnet set, at jeg er i stand til at støtte betænkningen.

Van den Berg (PSE).
Hr. formand, sukkerindustriens protektionistiske fort Europa betegner et regulært tyveri på bekostning af de fattigste i Afrika. Man hindrer hermed den fattige landbefolkning i at tjene til livets ophold ved eksport til Europa.
I sidste uge offentliggjorde Oxfam International rapporten "The Great EU Sugar Scam", som påviser, hvorledes Europa med subsidier undergraver de afrikanske landes afsætning af sukker. Trods Europa-Parlamentets og Kommissionens argumenter for at afskaffe de omhandlede subsidier i 2002 har den europæiske sukkerlobby formået at påvirke regeringerne til at forlænge protektionismen til 2009. Det betegner jeg som tyveri på bekostning af de fattigste.
Beskæmmende praksis af denne art står i dag på dagsordenen for verdenstopmødet i Johannesburg, og EU bør også ved denne lejlighed argumentere for fair samhandel, afskaffelse af urimelige subsidier og åbning af de rige landes markeder. Det er bæredygtig udvikling.
USA har under præsident Bushs ledelse, helt i strid med de aftaler, der blev truffet i Doha i forbindelse med forhandlingerne om global afskaffelse af landbrugssubsidier, vedtaget sin såkaldte Farm Bill. Det er et regulært overgreb mod de fattigste i verden, og formålet er udelukkende at vinde vælgernes gunst. Beklageligvis med alvorlige konsekvenser for verdenshandlen og den globale udvikling.
Heldigvis vælger Europa-Kommissionen og Europa-Parlamentet en anden vej. Min kompliment til Europa-Kommissionen, som takket være hr. Lamys indsats i Doha og takket være hr. Fischlers indsats med forslag om landbrugsreformer søger at ændre kursen. Der må sættes kurs mod en omlægning fra produktionsstøtte til landbrugspolitik. Mere økologisk landbrug, afskaffelse af eksportsubsidier og nøje håndhævelse af gældende forskrifter for fødevaresikkerhed. Det er bæredygtig udvikling.
Hr. formand, jeg opfordrer Europa-Kommissionen til aktuelt at støtte EU's medlemsstater og bidrage til, at de på verdenstopmødet sender dette signal, og til i overensstemmelse hermed at arbejde for, at der indgås en aftale i Johannesburg om fair samhandel og fair landbrug.
Hvis man ikke er parat til at finde en konkret løsning på disse spørgsmål i Johannesburg, kan man heller intet stille op, når det gælder spørgsmålet om fattigdom. Bæredygtig udvikling forudsætter en strukturel indsats, når det gælder miljøproblematikken. I modsat fald vil naturen reagere med forværring af klimaforandringerne og nedbrydningen af skove, have og jordbund. Vi har set følgerne heraf på nærmeste hold under de seneste oversvømmelser.
Hr. formand, det seneste eksempel på forstyrrelse af det lokale marked, og dermed hindring af videre udvikling, er USA's salg af genetisk modificerede majs til dumpingpriser på det afrikanske marked. Det sydlige Afrika er i øjeblikket ramt af hungersnød. Det betyder imidlertid ikke, at landene blot skal acceptere hvad som helst. Det er glædeligt, at Europa-Kommissionen synes at følge en mere fornuftig linje. Man må ikke tvinge landene til noget og udnytte, at de er ramt af hungersnød.
Hr. formand, Deva-betænkningen om handel og udvikling er et resultat af hårde forhandlinger mellem de politiske grupper i Udvalget om Udvikling og Samarbejde, og den sender et advarselssignal til Det Europæiske Råd. Rådet advares mod fortsat at modsætte sig kommissær Lamys og kommissær Fischlers planer, mod at modsætte sig Europa-Kommissionens planer. Nu må Det Europæiske Råd selv sende et signal i Johannesburg, først og fremmest et signal om en global strukturel indsats, når det gælder miljøproblematikken, og en global strukturel indsats, når det gælder fattigdom.
Det første signal, der sendes, bør være et signal om troværdighed. Lad os nedbryde det kommercielle fort Europa og bringe europæernes tyveri, som kun er til skade for verdens fattige og deres indtægtskilder, til ophør. Det er forudsætningen for at kunne tale om reel bæredygtig udvikling.

Dybkjær (ELDR).
Hr. formand, jeg tager ordet, fordi jeg gerne vil lykønske ordføreren med den betænkning, han har lavet, og takke for det store arbejde, der er gjort. Det er utrolig vigtigt, at Europa-Parlamentet fastholder denne debat på dagsordenen og også hele tiden videreudvikler ikke bare debatten men også de konkrete forslag. Jeg skal ikke komme med en meget, meget lang generel og konkret indledning, men blot henvise til fru Kinnocks ord, som jeg kan erklære mig helt enig i.
Jeg syntes godt, man kan diskutere, hvor meget vi får ud af et møde som det møde, der finder sted i Johannesburg. Specielt når man hører til dem, der var med blandt Rio-deltagerne, kan man få den tanke, at Johannesburg i virkeligheden bare fastholder det, vi dengang opnåede i Rio, og det er jo en lidt sørgelig situation. Jeg syntes så bare, at vi har det problem, at vi uden disse topmøder ikke kan sikre, at debatten fortsætter; men hr. Deva har jo så i hvert fald vist en af vejene.
Inden jeg kommer ind på nogle enkeltpunkter, vil jeg sige, at jeg selvfølgelig synes, det er vigtigt, at vi både stiller krav til os selv og stiller krav til udviklingslandene, f.eks. om "good governance", sådan som hr. Deva også har været inde på i sin betænkning. Dernæst vil jeg meget gerne kommentere de første punkter, som hr. Deva er inde på, nemlig punkt A, B og D, hvor hr. Deva klart understreger, at globaliseringen er kommet for at blive. Og det er jo en god ting. Men hvis ikke vi supplerer globaliseringen, kan den gå hen og marginalisere nogle lande og nogle befolkningsgrupper i landene. Det er efter min opfattelse et fantastisk vigtigt budskab, og det andet vigtige budskab, som hr. Deva er inde på, er vi selv og EU et fremragende eksempel på, idet vi jo er vokset op under protektionistiske rammer. Og det er altså, som om vi fuldstændig glemmer det, når vi i øvrigt diskuterer udviklingslandene.
Det er en meget spændende tankegang, hr. Deva er inde på med virksomhederne, vi kan ikke klare os uden virksomhederne, men jeg vil samtidig gerne sige, at virksomhederne ikke må bruges som en dårlig undskyldning for ikke at gøre noget på det almindelige bistandsområde, hvor vi jo desværre ser, at landene reducerer deres hjælp i øjeblikket.

Laguiller (GUE/NGL).
Hr. formand, den situation, som er skabt af Deres holdning til social organisation, er så oprørende, at De selv her, i dette beskyttede forum, føler Dem forpligtet til at lade som om, at De gør noget. De er i alle tilfælde tvunget til at konstatere, at flertallet af alle lande på denne jord og især det overvældende flertal af deres indbyggere ikke nyder godt af produktionsfremskridtene. De er tvunget til at konstatere, at milliarder af mennesker er marginaliserede, og at mange ikke er sikret et dagligt måltid mad eller rent drikkevand. Og ved at skrive i betænkningen, at de 200 største virksomheder ud fra et økonomisk synspunkt har næsten dobbelt så meget slagkraft som de fattigste fire femtedele af menneskeheden, erkender De faktisk, at disse store koncerner og deres aktionærer, hvis urimelige profitter har rod i lave lønninger og plyndring af de fattige landes naturlige rigdomme, har et ansvar. Og alligevel har De intet bedre at foreslå end at opfordre disse multinationale selskaber til at nedsætte etiske investeringsudvalg. Topmålet af kynisme er, at De kræver, at disse udvalg, og jeg citerer, "skal aflægge rapport til bestyrelsen og aktionærerne ...", det vil sige til netop dem, der plyndrer, forarmer og udsulter jorden. Hvis man ikke forhindrer morderne i at begå deres forbrydelser, er man i sidste ende selv medskyldig.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi støtter hr. Devas betænkning og ønsker at komplimentere ham herfor. Vi er overbevist om, at mange af Europa-Parlamentets medlemmer vil støtte betænkningen, men jeg frygter, at mange vil lade hånt herom, såfremt deres egne vælgeres interesser er truet. Det er, hvad vi i øjeblikket oplever i Johannesburg. Dette hykleri bør bringes til ophør. Den økonomiske globalisering gennemtvinges af de rige lande i Nord og forvolder skade i lande med svage økonomier, stor social nød og svage demokratiske strukturer. Vi kræver, at de fattige lande skal åbne grænserne for vores produkter, men vi giver dem ikke chancen for først at styrke de økonomiske strukturer, på samme måde som vi selv gjorde i sin tid, da vores økonomiske udvikling var i sin vorden.
Mener vi, hvad vi siger om udryddelse af fattigdom, må der tages konkrete initiativer, som også flere har efterlyst det i dagens debat. Så må vi åbne vores egne grænser, så må vi betale rimelige priser for produkter fra den tredje verden og sikre producenterne rimelige indtægter. Så må vi fjerne alle subsidier til vores egne produkter, såfremt de fører til unfair konkurrence med produkter fra udviklingslandene og virker demoraliserende for de lokale producenter, som er ansvarlige for fødevaresikkerheden i deres eget land. Så må vi pålægge vores multinationale selskaber en adfærdskodeks, som beskytter de svage økonomier, regeringer og befolkninger mod vilkårlighed og udbytning. Deres ansvar for verden er proportionalt med deres magt - og den er stor.
Jeg finder det beskæmmende at måtte konstatere, hvorledes privatisering indebærer, at befolkningers, landes eller regioners indtjening gøres afhængig af bestyrelser, som udelukkende tager hensyn til egne aktionærers interesser. Hvilke pressionsmidler råder et land som Zambia eksempelvis over i forhold til ejerne af deres kobberminer, såsom Anglo American? Lande, som er afhængige af et produkt, det være sig olie, diamanter, træ eller sukkerrør, har ofte intet værn mod de multinationale selskaber, som fastsætter priserne og kontrollerer markedet. Det er et spørgsmål om magtforhold. Opgaven ligger dermed først og fremmest hos os. Indtil den er løst, bør vi imidlertid vise solidaritet, og det rige Norden må gøre sig klart, at solidaritet og bekæmpelse af fattigdom også er en form for fredsbevarende indsats.

Howitt (PSE).
Hr. formand, først vil jeg gratulere hr. Deva med, hvad jeg anser for omfattende, afvejede og vedkommende forslag. Jeg bifalder især hans beslutning, fordi den gentager vores forpligtelse i forhold til principperne om særlig og differentieret behandling af udviklingslandene, vigtigheden af fødevaresikkerhed og styrkelse af virksomheders ansvarliggørelse og sociale ansvarlighed. Ordførerens sidste punkt, forslaget om et europæisk virksomhedsforum i punkt 61-63, er interessant. Men det bør ikke afholde Kommissionen fra at sikre, at det nuværende forum om VSA, som efter planen skal lanceres i oktober, behandler alle de europæiske virksomheders tiltag i udviklingslandene.
Jeg vil gerne anføre to væsentlige synspunkter i denne forhandling. For det første er det rigtigt at notere i en betænkning fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde, at vi kan fremsætte alle de EU-udviklingspolitikker, vi har lyst til, men de er for ofte blevet oversvømmet af EU's egne handels- og erhvervsinteresser, når det virkelig kommer til stykket. Vi husker Kommissionens og medlemsstaternes hykleri med hensyn til forhandlinger om en frihandelsaftale med Sydafrika. De første reaktioner på hr. Fischlers forslag til reform af den fælles landbrugspolitik, selv om de er begrænsede, og aktuelle rapporter fra Johannesburg tyder på, at hr. Byrnes ord om en gradvis afvikling af landbrugseksportsubsidier meget vel kan være et tomt løfte.
Hvis EU kunne komme igennem med reformer i Verdenshandelsorganisationen ved at bruge ihærdighed som den, hvormed det lykkedes at overvinde handelssanktioner for 4 milliarder amerikanske dollars mod USA i forbindelse med vores ståleksport, ville de fattigste lande måske begynde at tro os, når vi siger, at vi ønsker en udviklingsrunde.
For det andet, som andre talere har anført, så har vi et direkte ansvar, når handelsforhandlingerne begynder med vores VSA-kolleger. Når kommissær Byrne taler om økonomiske partnerskabsaftaler, bør han besvare de spørgsmål, som Kommissionen har nægtet at besvare, før forhandlingerne går i gang. Hvorfor omtaler Kommissionen ikke længere de alternativer, der er indført i Cotonou-aftalen? Hvorfor taler den om kapacitetsopbygning, men giver kun tilsagn om 0,1% af det nuværende nationale vejledende program for handelsstøtte? Hvordan kan vi have tillid til bæredygtighedsvurderingen, når Kommissionen internt ikke kunne enes om effekten af Alt undtagen våben-initiativet på sukkersektoren? Til sidst, hvorfor modsætter Kommissionen sig forslaget fra AVS-landenes stats- og regeringschefer på Fiji om at påbegynde en indledende runde af principforhandlinger med AVS-gruppen under ét? Er det fordi Kommissionen ønsker at anvende den gamle del og hersk-taktik ved at angribe AVS-gruppens solidaritet? Det er ikke, hvad Europa-Parlamentet ønsker.

Byrne
Hr. formand, som svar på nogle af spørgsmålene fra de ærede parlamentsmedlemmer, først i forbindelse med handelsforhandlingerne mellem AVS og EU, er EU parat til yderligere at åbne dets markeder for varer og tjenesteydelser fra AVS-landene, forudsat at AVS-landene er indstillet på at indføre relevante politikker og at styrke deres leveringskapacitet. Det samme vil gøre sig gældende i forhold til andre udviklingslande og -grupperinger, f.eks. Mercosur, Centralamerika og Det Andinske Fællesskab.
Jeg vil understrege, at økonomiske partnerskabsaftaler frem for alt er udviklingsinstrumenter. De vil derfor blive udarbejdet med al den fleksibilitet, der kræves for at tage højde for AVS-landenes økonomiske, sociale og miljømæssige begrænsninger. På den anden side skal de integreres i AVS-landenes egne udviklingspolitik og i EU's støttestrategier.
Det andet emne, jeg vil tage op, er, at det er blevet antydet, at der er en nedadgående tendens med hensyn til økonomisk støtte. Der kan være noget sandt i det, men der er grund til at tro, at bunden er nået i lyset af forpligtelserne i Monterrey-processen. Der er en forventning og et håb om, at denne støtte stiger i betragtning deraf. Jeg henviser også til behovet for støtte til udryddelsen af aids, tuberkulose og malaria. Jeg vil gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på den globale sundhedsfond, som er blevet oprettet. En række kommissærer, bl.a. jeg selv, samt kommissær Lamy og kommissær Nielson arbejder med den.
Den fælles landbrugspolitiks indflydelse er blevet omtalt et par gange. Som det er blevet sagt, har kommissær Fischler og Kommissionen fremlagt forslag til en gennemgang af den fælles landbrugspolitik. De vil have bemærket, at støtteordningerne er blevet adskilt fra produktion. Det er i mine øjne et vigtigt skridt i forbindelse med landbrugets og støtteordningernes rolle og påvirkningen på udviklingslandene.
Endelig er fødevarebistanden til landene i det sydlige Afrika, især GMO-majs, blevet omtalt, og jeg er glad for at bemærke det ærede medlems henvisning til det faktum, at Kommissionen har indtaget en rimelig holdning til spørgsmålet. I en erklæring for ca. 10 dage siden pegede Kommissionen igen på, at jeg og andre kommissærer, og specielt kommissær Wallström, gentagne gange har udtalt, at den videnskabelige dokumentation, som vi har til rådighed i EU, viser, at GMO-fødevarer er lige så sikre som traditionelle fødevarer. Erklæringen er siden blevet gentaget af Kommissionen i håb om at kunne bringe sagen ud af dødvandet.
En del af bekymringen vedrører det faktum, at nogle af de berørte regeringer er bange for, at nogle landmænd kan beholde noget af GMO-majsen, hvilket kan resultere i krydsbefrugtning med traditionelle afgrøder i de pågældende lande. Den største mængde, hvis ikke al majs, der er omfattet af disse afskibninger, er allerede godkendt inden for EU eller har allerede modtaget positive risikovurderinger fra de videnskabelige komitéer, selv om der eventuelt endnu ikke er givet fuld tilladelse på grund af eksistensen og fortsættelsen af moratoriet.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at hvis der er fortsat bekymring om dette spørgsmål, kan der tages fat på problemet med hungersnød ved at indtage en fornuftig holdning til spørgsmålet om plantning og formaling af frø, hvorved risikoen, som nogle regeringer anså for den største bekymring, kunne elimineres.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0242/2002) af Stevenson for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om muligheder for at fremme dyrkningen af vegetabilske proteiner i EU (KOM(2001) 148/2 - C5-0260/2001 - 2001/2116(COS)).

Stevenson (PPE-DE)
Hr. formand, de to store høringer, der er blevet holdt i henholdsvis Det Økonomiske og Sociale Råd og Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter inden for det seneste år, vidner om den store betydning, som Parlamentet tillægger denne betænkning.
Det er forståeligt, at medlemmerne er bekymrede. I EU har vi for tiden et underskud på 35 millioner t vegetabilske proteiner om året. Situationen er blevet forværret som følge af det fortsatte forbud mod anvendelse af kød- og benmel, som har øget underskuddet med yderligere 2 millioner t. EU's selvforsyningsgrad med hensyn til vegetabilske proteiner er faldet til 23%, hvilket gør Fællesskabets stilling meget sårbar. Vi er nu stærkt afhængige af importerede proteiner fra lande uden for EU, hvoraf størstedelen leveres af USA, Argentina og Brasilien i form af sojakage. En stor del er genetisk modificeret. En så stor afhængighed af kilder, vi ikke har indflydelse på, gør naturligvis EU sårbar over for pludselige prisstigninger, klimaændringer og fejlslagne høster i disse lande og betyder, at vores husdyrsektor nu er i næsten samme situation, som sværindustrien var i under oliekrisen.
Der er endnu en alarmerende faktor, som uvægerligt vil forværre problemerne. Ansøgerlandene er på nuværende tidspunkt over 80% selvforsynende med vegetabilske proteiner. Det er betydelig højere end i de 15 medlemsstater, men ansøgerlandene eksporterer størstedelen af deres oliefrø, da deres knuseværk er forældede, hvilket betyder, at de stadig skal importere sojakage i store mængder til deres husdyrsektor. Kommissionen forudser dog et fald i produktionen af vegetabilske proteiner og et skift til kornproduktion i disse lande, når de bliver fuldgyldige medlemmer af EU. Det vil være katastrofalt. Vi har et færdigt marked for oliefrø og proteinafgrøder, som ansøgerlandene kan drage stor fordel af. En stigning i kornproduktionen vil til gengæld blot øge det samlede overskud og føre til højere udtagningssatser. Vi må gennemføre en plan, der tilskynder til produktion af raps, bælgfrugter, solsikke og soja og medfører store økonomiske fordele, ikke kun for ansøgerlandene, men også for os selv i form af større selvforsyning.
I de nuværende medlemsstater og ansøgerlandene forventer vi også en fortsat stigning i kødforbruget, som igen vil medføre en efterspørgsel fra husdyrproducenterne efter større og større mængder proteinfoder.
På denne baggrund har jeg i min betænkning søgt at tilskynde til større selvforsyning inden for EU. Jeg har bl.a. foreslået, at produktionen af vegetabilske proteiner fremmes ved større investeringer i forskning i og udvikling af nye og forbedrede plantesorter. Jeg har også opfordret til indførelse af udskiftningsstøtte til landbrugere for at fremme produktionen af vegetabilske proteiner i vekseldriften med korn og til dyrkning af proteinholdige planter, frøbælgplanter og olieholdige planter på arealer, der er taget ud af produktionen. Desuden har jeg opfordret til etablering af et sikkerhedsnet eller en indkomstforsikringsordning for producenter af olie- og proteinholdige planter.
Jeg er bekymret over Kommissionens fortsatte forbud mod fiskemel i foder til drøvtyggere. Jeg mener ikke, der er videnskabeligt belæg for det, og det øger blot det samlede proteinunderskud. Jeg opfordrer på det kraftigste kommissær Byrne til at tage dette op til fornyet overvejelse og ophæve forbuddet, der berører rigtig mange arbejdspladser i fiskeforarbejdnings- og husdyrfodersektoren.
Jeg mener, at der er store muligheder i udvikling af nonfoodsektoren. Produktionen af olieholdige planter til biobrændstoffer som f.eks. metylester og til biologiske smøremidler og bionedbrydelige opløsningsmidler er væsentlig i denne sammenhæng, eftersom oliekage udgør et indbringende biprodukt. Kommissionen har vist stor interesse for denne sektor, som fortjener en nærmere undersøgelse. Udviklingen på dette område afhænger dog hovedsagelig af afgiftssituationen for biobrændstoffer, og indgåelsen af en aftale om en harmoniseret afgiftsordning på EU-plan, som vil fremme produktionen af biobrændstoffer, har lange udsigter.
Endelig frygter jeg, at midtvejsrevisionen af den fælles landbrugspolitik, der har fundet sted efter Landbrugsudvalgets behandling af min betænkning, kan have medført betydelige ændringer af essensen i nogle af disse anbefalinger. Jeg vil gerne høre, hvordan kommissær Byrne og kommissær Fischler mener, at de berøres af midtvejsrevisionen.

Byrne
Hr. formand, først vil jeg gerne takke ordføreren, hr. Stevenson, og medlemmerne af Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter for deres konstruktive holdning. Allerførst gør vi klogt i at huske baggrunden for de aktuelle drøftelser om proteinafgrøder. Siden Rådets beslutning af 4. december 2000 har anvendelse af forarbejdet animalsk protein i alt foder til dyr været forbudt. Eftersom anvendelse af animalsk mel i foder til drøvtyggere allerede havde været forbudt i en årrække, vedrørte forbuddet hovedsagelig svine- og fjerkræsektoren. Kort efter noterede Det Europæiske Råd i Nice sig, at Kommissionen agtede at analysere udbuddet af og efterspørgslen efter olie- og proteinafgrøder under nøje overholdelse af budgetoverslagene.
Denne analyse udmøntede sig i Kommissionens dokumenter fra marts 2001. Jeg vil gerne opsummere konklusionerne af vores analyse af situationen og de mulige løsninger. For det første vil forbuddet mod kød- og benmel i foder til andre dyr end drøvtyggere skabe et underskud på 1,5 millioner t sojamelækvivalent. For det andet vil øget støtte til EU's egenproduktion give skuffende resultater, nemlig kun en lille produktionsstigning med store omkostninger. Desuden vil vores selvforsyningsgrad næsten ikke ændre sig. For det tredje vil øget støtte til oliefrø betyde et tilbageskridt til Blair House-aftalens begrænsninger på arealer dyrket med afgrødespecifik betaling.
Overvejelserne fortsatte efter forelæggelsen af vores betænkning, ikke kun vedrørende vegetabilske proteiner, men generelt. De kulminerede i midtvejsrevisionen af EU's fælles landbrugspolitik, som Kommissionen forelagde den 10. juli 2002. Kommissionen mener, at de offentlige udgifter i landbrugssektoren skal kunne retfærdiggøres bedre. Foruden at øge landbrugsindkomsten skal de give større udbytte i form af fødevarekvalitet, beskyttelse af miljøet og dyrs sundhed og velfærd, bevarelse af landskaber samt forbedring af den sociale ligevægt og retfærdighed. Revisionen skal sikre, at EU's forbrugere og skatteydere får mere for pengene. Disse forslag drøftes til efteråret.
Hvad angår produktion af proteinafgrøder, vil jeg gerne minde om, at vi foreslår indførelse af et særligt supplerende tilskud på 55,57 euro pr. hektar. Vi har også planer om at medtage tilskudsordningerne for frøbælgplanter og kunsttørret grønfoder på listen over afkoblet støtte. De nuværende regler om nonfoodafgrøder vil blive afløst af en uspecifik støtte til energiafgrøder. Midtvejsrevisionen af den fælles landbrugspolitik giver os en bedre chance for at få vores handelspartnere til at acceptere vores krav vedrørende f.eks. anerkendelse af registreret oprindelsesbetegnelse, dyrs sundhed og velfærd, fødevaresikkerhed samt forsigtighedsprincippet i forbindelse med den nye WTO-forhandlingsrunde.
Vores nye system med produktionsafhængig indkomststøtte vil betyde, at handelsforvridning undgås, og skulle ikke have en negativ indvirkning på udviklingslandene. I modsætning til situationen under Uruguay-runden vil Den Europæiske Union være i stand til at deltage aktivt i landbrugsforhandlingerne i Doha-runden takket være en stærk forhandlingsposition og en troværdighed, som USA har mistet med sin seneste landbrugslov.
Endelig vil jeg gerne sige noget om forbuddet mod fiskemel i foder. Det udvidede forbud omfatter også fiskemel i foder til drøvtyggere, ikke på grund af den potentielle fare for TSE i selve fiskemelet, men med henblik på kontrol, som vi har drøftet her ved adskillige lejligheder. Det kan især være svært at udelukke forekomsten af proteiner fra landdyr i fiskemel eller foder, der indeholder fiskemel. Hvis der igen skal tillades fiskemel i foder til drøvtyggere, kræver det først og fremmest, at der påvises metoder til at skelne mellem fiskemel og forbudte animalske proteiner. Adskillige forskere arbejder på sagen i øjeblikket, og jeg mener, at forbuddet måske kan tages op til fornyet behandling i henhold til komitologiproceduren, der er beskrevet i forordningen om animalske biprodukter, som jeg er ansvarlig for.

Cunha (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kolleger, denne betænkning har til formål at udtrykke Europa-Parlamentets holdning til Kommissionens meddelelse om mulighederne for at fremme dyrkningen af vegetabilske proteiner på grund af det forværrede underskud på 2 millioner t, som skyldes forbuddet mod brug af kød- og benmel i EU.
Diskussionen om denne sag i den situation, som EU lige nu befinder sig i, foranlediger mig til at foreslå en analyse og en løsning på dette problem. Analysen er desværre ikke så vanskelig at foretage, for problemet ligger jo i den ekstreme sårbarhed, som EU er bragt i med en selvforsyningsgrad, der nu er nede på 23%, som betænkningen også anfører, men sagens kerne er dog ikke kun, at en af de mægtigste blokke i verden - EU - har en kvægproduktion, der er så afhængig af råvareforsyninger udefra.
Sagens kerne er ud over denne høje grad af afhængighed af råvarer til kød- og mælkeproduktionen nemlig også, at denne import er koncentreret på blot tre lande, USA, Argentina og Brasilien, lande, der samtidig er vores største konkurrenter på verdens fødevaremarkeder.
Det er derfor let at se den store risiko, som vi udsætter os for i EU med hensyn til vores konkurrencedygtighed, når så vigtige sektorer som disse - kød og mælk - i sidste ende er afhængige af vores vigtigste konkurrenter. Det går afgjort ikke an. Løsningen på dette problem må omfatte tre væsentlige foranstaltninger, der i øvrigt er i tråd med det, som ordføreren siger. Den første består i at afskaffe de arealbegrænsninger, som Blair House-aftalerne medfører. Jeg finder det indlysende, at der med de nuværende WTO-aftalers snarlige udløb og med justeringen af tilskuddet til oliefrø efter tilskuddet til korn fra starten af denne høstsæson ikke mere er grund til selvpålagte begrænsninger. Den anden grund, eller den anden foranstaltning, er, at det alt for store underskud i vegetabilske proteiner implicerer, at den aktuelt forhøjede støtte må opretholdes eller om muligt øges yderligere. Med dette støttedifferentiale og uden arealbegrænsningen (den overgangszone, som Blair House-aftalen pålægger) vil vi kunne forbedre vores situation i løbet af nogle år. Og den tredje grund, der også nævnes i betænkningen, er, at forbuddet mod fiskemel i foder til drøvtyggere må tages op til revision på grundlag af en videnskabelig undersøgelse.
Jeg vil gerne til slut nævne, at det ud over vegetabilske proteiners betydning for EU's fødevareproduktionen også er vigtigt at fremhæve disse produktioners strategiske betydning for EU's middelhavsregioner, hvor der ikke er så mange afgrøder at vælge imellem, og hvor der frem for alt ikke er så mange afgrøder for landmændene at vælge imellem, men hvor netop disse afgrøder er særlig velegnede på de dårlige jorder, som disse områder præges af, og som er fattige, begrænsede og marginale. Viften af støtteberettigede afgrøder må derfor udvides, som ordføreren også anfører, da det er uacceptabelt, at de vigtigste typer af vegetabilske proteiner fra middelhavsregionerne ikke kan modtage støtte efter de gældende regler. Dette må ændres. Til sidst vil jeg gerne tilføje, at Kommissionens meddelelse også må ses i forhold til de nye forslag om en midtvejsrevision af den fælles landbrugsordning, der skal gøre op med produktionsstøtten.

Garot (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil først og fremmest lykønske hr. Stevenson med kvaliteten i hans betænkning. Det har været et meget langstrakt projekt, som han har gennemført på forstandig vis og med hensyntagen til sine kollegers og eksperternes synspunkter, som er fremkommet ved høringer i Europa-Parlamentets Landbrugsudvalg. Jeg sender en varm tak til hr. Stevenson.
Spørgsmålet om forsyning af EU med vegetabilske proteiner har selvfølgelig nogle økonomiske aspekter, men også, og det er utvivlsomt det vigtigste, nogle strategiske aspekter, som er forbundet med udformningen af vores europæiske landbrugsmodel og den rolle, den spiller i udenrigshandlen. Vi må være klar over, at vi importerer tæt ved 80% af de vegetabilske proteiner, som er nødvendige for at dække vores behov, og at denne massive afhængighed ikke udelukkende kan behandles ud fra et øjeblikkeligt handelsmæssigt synspunkt. Faktisk er det ud over GMO-spørgsmålet, som på nuværende tidspunkt er forbundet med import af sojaproteiner, tilladt at spørge sig selv, hvilken situation Europa ville befinde sig i, hvis disse forsyninger fra USA, Brasilien og Argentina af klimamæssige eller andre årsager skulle blive afbrudt. De, hr. kommissær, der har lidt under den amerikanske embargo i 1973, en gruppe jeg selv hører til, kender prisen på denne afhængighed og kan ikke acceptere omfanget af de risici, som vi løber i dag. For paradoksalt nok er det sådan, at selv om vi har et betydeligt behov, stagnerer vores produktion, ja, den er ligefrem på retur, og det værste er, at EU, hr. kommissær, ikke synes at være indstillet på at råde rigtigt bod på denne situation. Vi kan naturligvis behandle Deres forslag om indførelsen af en "CO2-kreditering", som peger i den rigtige retning. Men forslagets beskedne niveau risikerer at begrænse dets virkning, ligesom vi risikerer, at nonfoodafgrødernes forsvinden fra de braklagte jorder ikke bliver erstattet ved, at man vender en del af de kooperative produktionsselskabers (SCOP) produktion imod markedet for energiafgrøder. De forskellige foranstaltninger, som De anbefaler på vegne af Kommissionen for at tilpasse Agenda 2000 til de aktuelle behov, synes ikke at være tilstrækkelige til at løse problemerne, som de fremstilles. Det er en både alvorlig og beklagelig mangel. EU kunne, uden naturligvis at lægge sig fast på den urealistiske målsætning, der hedder fuldstændig selvforsyning, alligevel gøre sig selv mindre afhængig af sine eksterne leverandører.
Derfor opfordrer jeg Dem, hr. kommissær, til at undersøge Stevenson-betænkningens henstillinger, som jeg - vi - finder relevante, omhyggeligt. De er enstemmigt vedtaget af Landbrugsudvalget. Særligt anbefaler jeg Dem at lægge mærke til dem, der anbefaler at fremme forskningen inden for "proteinsektoren" med henvisning til det sjette rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling, og dem, der omfatter indførelsen af proteinholdige planter i omdriften. Det gælder vores forsyningssikkerhed på lang sigt, mener jeg, hr. kommissær, og også fremme af et bæredygtigt landbrug.

Busk (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissionsmedlem, først tak til hr. Stevenson for en særdeles godt gennemarbejdet betænkning. Jeg er enig i konklusionerne og enig i, at den rigtige diagnose er stillet. Derfor giver det anledning til bekymring, at EU's selvforsyning med vegetabilske proteiner er faldet til under 23%. Markedsrelaterede prisrelationer har gjort det fordelagtigt at købe importerede oliekager, især sojaskrå, men klimatiske risici og ændringer af produktionen i de lande, vi forsyner os fra, gør EU alt for sårbar. Derfor er det nødvendigt, at EU øger sin selvforsyningsgrad ved at dyrke olieholdige planter, og jeg kan i øvrigt tilslutte mig de forskellige initiativer, som ordføreren fremlægger i sin betænkning. Jeg vil heller ikke undlade at gøre Kommissionen opmærksom på, at de foranstaltninger, som er truffet, netop svækker det europæiske kornmarked ved at åbne mulighed for import af billigt korn fra Rusland, og at de blot bidrager til at gøre planteproduktionen mindre økonomisk rentabel; samtidig giver de lavere kornpriser i Europa en forøget svineproduktion, som så igen kræver en større import af sojaskrå. Dette initiativ er derfor ikke fremmende for europæisk planteavl, ej heller for europæisk produktion af proteiner.
Jeg vil også gerne fremhæve, at det forbud omkring fiskemel, som kommissæren har været inde på, ikke er fagligt korrekt begrundet. Det er ikke fagligt korrekt at argumentere for, at vi, fordi man er bange for en sammenblanding af kød- og benmel fra drøvtyggere med fiskemel, er nødt til at holde fiskemel ude af proteinforsyningen. Vi er nødt til at sige til de lande, som har styr på deres produktion, dvs. de lande som virkelig kan holde produktion af proteiner adskilt, at de naturligvis også skal have en fordel, således at de lande, der ikke kan, ikke er dem, der straffer.

Figueiredo (GUE/NGL).
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, jeg takker Struan Stevenson for hans betænkning, som fortjener vores støtte. Som det nævnes dér, er EU's selvforsyningsgrad med hensyn til vegetabilske proteiner faldet til under 23%, som andre medlemmer også allerede har sagt, hvilket bliver så meget desto alvorligere, når man ved, at verdensproduktionen af vegetabilske proteiner er øget med 60% inden for de seneste 15 år og er koncentreret på især tre lande.
Det er derfor vanskeligt at forstå Kommissionens ønske om at fastholde en næsten total afhængighed af verdensmarkedet, når en sådan situation yderligere forværres af, at forsyningen samler sig på tre lande, hvor jeg gerne vil erindre om, at et af disse er USA. Jeg erindrer også om, at USA har en protektionistisk landbrugspolitik, og at det er en af EU's konkurrenter. Dette forhold bringer EU i en særdeles sårbar position og udgør ikke en varig løsning på EU's behov for vegetabilske proteiner, således som ordføreren også fremhæver det i sin betænkning.
Produktionen af vegetabilske proteiner i EU må derfor fremmes, så afhængigheden af import bliver mindre, og EU-landbrugets multifunktionalitet sikres, idet der indføres andre arter og sorter af frøbælgplanter, som af uforklarlige årsager har været udelukket fra EU-støtten og -forbedringsplanerne. Jeg vil gerne her pege på gul lupin og andre arter, der traditionelt har været brugt som dyrefoder navnlig i Middelhavslandene, og som ikke fået EU-støtte.
Heraf betydningen af udskiftningsstøtte til landmændene for at fremme produktionen af vegetabilske proteiner i vekseldriften med korn gennem brug af braklagt jord, sådan som vi har foreslået det i andre betænkninger, ligesom det nødvendige i at ophæve Blair House-aftalerne eller i hvert fald at genforhandle dem. Det er uforståeligt, at man endnu ikke har gjort noget forsøg på at genforhandle dem for at få dem ophævet, så der kan ydes en større direkte støtte til bevarelsen af proteiner i EU.
Vi finder det ligeledes vigtigt, at Kommissionen sørger for den supplerende støtte til proteinholdige planter - hestebønner, ærter, lupiner - som ikke er omfattet af Blair House-aftalen, og vi støtter ordførerens bemærkninger herom i betænkningen. Vi håber således, at Kommissionen tager hensyn til disse forslag, i respekt for princippet om produktionsstyring og de positive virkninger, som disse vil have for såvel samfundsøkonomien som miljøet. Jeg vil endelig også gerne appellere til, at hverken denne betænkning eller de forslag, som Europa-Parlamentet helt sikkert vedtager på dette område, ikke bliver glemt ved revisionen af den fælles landbrugsordning.

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær Byrne, på det minut, jeg har til rådighed, vil jeg gerne koncentrere mig om spørgsmålet "Hvad med de braklagte arealer?". Vi har som helhed et underskud på fødevare- og foderstofområdet. Vi har især et underskud inden for vegetabilske proteiner, proteinproduktionen. Det er altså nærliggende, at man nu også anvender genopretningen af arealerne, det vil sige det økologiske sædskifte, som vi kan skabe gennem vekseldyrkning af vegetabilske proteiner, til proteinproduktion. Hvis De nu fastlægger Dem på 10% permanent braklægning med henblik på naturbeskyttelse i det nye forslag, kan man helt sikkert ikke sige noget imod, at der inddrages 5-10% på dette område, også for at tage højde for landskabsbestemmende elementer. Men på de øvrige braklægningsområder må vi koncentrere os om den økologiske virkning af proteinproduktion og den kendsgerning, at proteindyrkningen giver 40-80 kg. Her må vi endnu en gang overveje, hvordan vi får et kontrolsystem, og hvordan vi også kan inddrage de økologiske komponenter i forhandlingerne med amerikanerne på en sådan måde, at vi langt om længe når til enighed og ikke altid skal henholde os til aftaler, der ligger 10 år tilbage i tiden, altså Blair House.

Ó Neachtain (UEN).
Hr. formand, jeg giver hr. Stevenson min fulde støtte og lykønsker ham med den fremragende betænkning. Eftervirkningerne af BSE-krisen og forbuddet mod anvendelse af kød- og benmel har medført et stort og alvorligt underskud i proteiner til dyrefoder, som skal dækkes på anden vis. Det, som vi har lært af krisen i det europæiske landbrug, er, at vi skal have en fødekæde, som garanterer den størst mulige sporbarhed og sikkerhed.
Jeg er ikke særlig begejstret for Kommissionens løsningsforslag. Kommissionens forslag om, at foderunderskuddet skal dækkes på verdensmarkedet, er ikke en realistisk løsning på længere sigt. Vi bør så vidt muligt producere de pågældende foderstoffer i EU, i det omfang det er muligt at kontrollere hvert enkelt element i fødekæden. Desuden indebærer egenproduktion en række andre markante fordele. Den giver landbrugerne mulighed for at sprede deres produktion og producere afgrøder, som der er et klart og konkret marked for, og det vil være en stor støtte i den nuværende situation.
Jeg tvivler også stærkt på, at det på længere sigt er en god idé at blive afhængig af eksterne foderstofkilder. Et af de grundlæggende elementer i den fælles landbrugspolitik er, at borgerne garanteres en sikker forsyning af kvalitetsfoderstoffer, og jeg håber, at Kommissionen anerkender Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikters betænkeligheder, som et stort flertal her i Parlamentet uden tvivl vil slutte op om i morgen.

Van Dam (EDD).
Hr. formand, hr. kommissær, udbruddene af kogalskab, BSE, skabte krise blandt kvægavlerne. Foderstofindustrien lod, drevet af kravet om lavere omkostninger og øget produktion, hånt om skabelsesordenen. Køer blev gjort til kannibaler, og man tog ikke hensyn til dyrenes egenart. Kommissionen fastsatte helt berettiget et forbud mod anvendelse af kød- og benmel.
Det er mit håb, at Kommissionen tager hensyn til dyrenes egenart og ikke giver efter for industriens pres og igen tillader brug af fiskemel i foderstoffer. Jeg har endnu aldrig set en ko stå ved grøftekanten og spejde efter fisk. Og set i lyset af de ringe fiskebestande finder jeg det generelt lidet forstandigt at tilskynde fiskerne til at levere unge fisk til fiskemelsindustrien.
Ordføreren, hr. Stevenson, opfordrer i sin betænkning Kommissionen til at fremme dyrkningen af vegetabilske proteiner med det sigte at erstatte kød- og benmel. Jeg støtter fuldt ud denne opfordring, ikke mindst for at sikre, at EU undgår import af genetisk modificeret soja, som er endnu en af disse organismer, hvis egenart ikke tages alvorligt.

Souchet (NI).
Hr. formand, sektoren for olie- og proteinholdige planters rolle i Europa er ikke blot et spørgsmål for landbruget, men også på flere punkter et samfundsspørgsmål.
Det er først og fremmest et fødevaresikkerhedsspørgsmål. Den europæiske forbruger kræver med rette sporbarhed i alle led i fødekæden. Hvad angår de foderproteiner, som er nødvendige for vores animalske produktion, kan Europa ikke stille sig tilfreds med at være afhængig af eksterne leverandører for at få dækket mere end trefjerdedele af sit behov. Det er absolut nødvendigt, at Fællesskabets producenter genvinder en overvejende del af dette marked for at udelukke de risici, som er forbundet med tilstedeværelsen af affaldsstoffer, smitstoffer eller GMO'er.
Unionen har besluttet at gennemføre et moratorium, der forbyder brugen af nye GMO'er i fødevarer til mennesker og dyr. Som man ved, dyrker de sojaeksporterende lande hovedsageligt GMO'er.
Det andet spørgsmål drejer sig om verdensmarkedets kvantitative sikkerhed. Udbuddet af foderproteiner er koncentreret om meget få lande, hvoraf USA er det største og står for 45% af verdensproduktionen, af hvilken 90% af håndteringen hviler på fire industrikoncerner. En smule klimauroligheder og Europa befinder sig i en yderst sårbar situation.
Det drejer sig i øvrigt om et marked med en vækst på 5% om året, og det ville være så meget desto mere absurd at acceptere, at Europa holder sig uden for denne vækst, eftersom Unionens interne efterspørgsel, når man medregner de kommende medlemsstaters efterspørgsel, hvor kødforbruget vil stige, når de tiltræder EU, er kaldet til at undergå en stabil vækst.
Det er ligeledes et vigtigt miljøspørgsmål. Lad os huske på, at udviklingen af olie- og proteinholdige afgrøder fremmer den biologiske mangfoldighed, forbedrer jordbundsstrukturen og gør det muligt at modarbejde tendensen til kornbaseret monokultur og mindske anvendelsen af gødningsstoffer og sprøjtemidler.
Unionens voksende underskud på vegetabilske proteiner burde således være et af Kommissionens største prioritetsområder. Men sådan er det ikke. Stillet over for disse spørgsmål og som erstatning for kød- og benmel har Kommissionen ikke andet forslag end at resignere over for det faktum, at en voksende andel af vores forbrug hviler på importprodukter, for hvilke vi hverken kan kontrollere pris, produktionsbetingelser eller overholdelsen af de sociale og miljømæssige salgsbetingelser, som vi stiller til vores egne landmænd.
Det er ganske enkelt uacceptabelt. Derfor har Landbrugsudvalget valgt en meget mere dynamisk strategi ved at vedtage Stevenson-betænkningen, som har ambitioner om at puste en smule politisk vilje ind i Kommissionens blege meddelelse.
De ændringsforslag, som vi stillede i udvalget, understreger kontrasten mellem den europæiske situations alvor og de store støtteforanstaltninger, som USA har iværksat, især inden for rammerne af den såkaldte Farm Bill til fordel for deres producenter af olieholdige planter. De anmoder Kommissionen om at undersøge, hvordan man kan genforhandle Blair House-aftalen med henblik på at øge Unionens produktion af proteiner og fremme den supplerende støtte til dyrkning af proteinholdige planter, som ikke er omfattet af Blair House-aftalen. De foreslår at spænde et sikkerhedsnet ud under producenterne af olie- og proteinholdige afgrøder og endelig at ofre de nødvendige forskningsbestræbelser på disse.
Vi afventer nu, hr. formand for Kommissionen ...
(Formanden afbrød taleren)

Schierhuber (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil også gerne tilslutte mig takken til ordføreren, fordi han har ydet et meget værdifuldt stykke arbejde. BSE-krisen og det dermed forbundne forbud mod anvendelse af dyrefoder indeholdende benmel har fået efterspørgslen efter en erstatning for protein inden for dyrefoder til at stige betydeligt. Som følge af EU's lave selvforsyningsgrad, som mange har været inde på i dag, kommer manglen på vegetabilske proteiner til fuld udfoldelse.
Denne situation gør en europæisk proteinplan absolut nødvendig med henblik på at fremme dyrkningen af vegetabilske proteiner og dermed mindske afhængigheden af importer og skabe en større mangfoldighed i forsyningskilderne. I den forbindelse vil jeg gerne henlede opmærksomheden på, at EU som verdens største importør får en største del af de vegetabilske proteiner fra USA, Argentina og Brasilien, og at de ofte er genetisk modificerede.
Det handler her ikke kun om dyrkning af soja og raps, men lige så meget om oliehør, dodder og mange andre vegetabilske proteiner. Produkternes sporbarhed er for mig derfor meget vigtig, således at forbrugerne får en valgmulighed takket være gennemsigtighed samt kvalitet og fødevaresikkerhed. Dyrkning af proteinholdige kulturer bidrager desuden til et mangfoldigt sædskifte på grund af en reduceret anvendelse af gødningsstoffer og sprøjtemidler, og da monokulturer derved kan undgås.
Et konkret tiltag kunne også være muligheden for at anvende braklagte arealer. Under iagttagelse af budgetneutraliteten, naturligvis, er det ikke kun dyrkningen af biologiske arealer, sådan som Kommissionen foreslår, der skal fremmes, men det konventionelle landbrug skal også have mulighed for at dyrke vegetabilske proteiner, foderbælgplanter osv., der indgår i EU's miljøprogrammer, på deres marker.
Produktionen af oliefrø som biobrændstoffer og byggematerialer er faktisk også en vigtig impuls for landbruget. På internationalt plan kunne jeg godt tænke mig, at Blair House-aftalen langt om længe bliver gennemgået seriøst, og at alle betragter det som tvingende nødvendigt at gøre det muligt at producere protein i EU i overensstemmelse med bestemmelserne. Efter min mening bør der indledes en virkelig seriøs diskussion herom på europæisk plan, for vi ved, at biobrændstoffer er miljøvenlige og også kan produceres uden forudgående tilførsel af energi. EU skal så hurtigt som muligt fremme produktionen af vegetabilske proteiner under hensyntagen til de finansielle rammebetingelser for at sikre landmændene og det europæiske landbrug en egen proteinforsyning, muliggøre energiproduktion og dermed blive mere uafhængig af fossile energikilder. Vi ved alle, at Europa importerer ca. 60% af sin energi.

Izquierdo Rojo (PSE).
Hr. formand, fremme af dyrkningen af vegetabilske proteiner i EU er et af de vigtige spørgsmål, som EU's nuværende og fremtidige landbrugs- og fødevaresikkerhed afhænger af. Det er derfor passende, hr. formand, at både kommissær Byrne, som er ansvarlig for fødevaresikkerhed, og kommissæren for landbrug og fiskeri, hr. Fischler, har deltaget i forhandlingen. Europa-Parlamentet er klar over vigtigheden af emnet og har haft omfattende forhandlinger samt to parlamentariske høringer.
Som resultat heraf har Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter stemt for betænkningen, og den forelægges i dag for plenarforsamlingen uden et eneste ændringsforslag. Jeg vil gerne takke hr. Stevenson for hans fantastiske arbejde.
Kommissionen bør acceptere denne meget repræsentative afstemning og enighed, da Europa-Parlamentets holdning, hr. Fischler, helt klart afspejles i punkt 3, hvori der står: "Europa-Parlamentet henstiller til udvikling af produktionen af vegetabilske proteiner i EU for at formindske importafhængigheden og opretholde fællesskabslandbrugets multifunktionelle karakter".
For at føre denne holdning ud i livet er det afgørende, at Kommissionen reagerer på anmodningen i punkt 5 om "at Kommissionen finansierer et omfattende forsknings- og udviklingsprogram", for hvis den ikke finansierer et program vedrørende øget genetisk og udbyttemæssigt potentiel, udnyttelse og næringsværdi af foder- og frøbælgplanter, som er væsentlige proteinkilder i EU, er det ord i stedet for handlinger.
I betragtning F og I henledes opmærksomheden på Middelhavsområdet, hr. formand, som kommissær Fischler ofte overser. Det har flere gange været nævnt på dagens møde, at han må revidere sin holdning, da området skal have hjælp til dette formål, så produktionen af frøbælgplanter til kvæg i EU's Middelhavsområde kan få den tilsigtede gavnlige virkninger.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne understrege vigtigheden af forslaget i betragtning D om, at vi skal tage højde for de vanskeligheder, som Argentina står over for, for ikke at forværre landets situation.

Pesälä (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, ordføreren, hr. Stevenson, har gjort et grundigt stykke arbejde, og jeg vil især gerne takke ham for hans evne til at samarbejde og kommunikere med de forskellige grupper og partier. Det var været uvurderligt og en stor hjælp i opnåelsen af dette fremragende resultat.
Kommissionen har præsenteret en meget enkel løsning, og jeg tror, at det er for at få en diskussion i gang. Import vil kompensere for manglende produktion. Det er et såre enkelt forslag, og svaret i betænkningen er ualmindelig godt. I betænkningen rejses der spørgsmål om nye planter, Blair House-aftalerne, støtte til dyrkning af vegetabilske proteiner i USA, problemet med fiskemel osv. Disse spørgsmål skal og kan der findes en løsning på.
Det vigtigste spørgsmål er imidlertid, om man skal støtte produktionen af vegetabilske proteiner i medlemsstaterne. Dette spørgsmål skal rejses først, hvorefter vi skal træffe en fornuftig beslutning om at støtte produktionen. Vi kan ikke starte et program med en dårlig produktion, og derfor har hr. Garot stillet et forslag om, at vi skal forske og træffe foranstaltninger på denne baggrund. Forskning medfører den mulighed, at der faktisk vil være en efterspørgsel efter vores egne vegetabilske proteiner. Efterspørgslen vil få priserne til at stige til gavn for produktionen.
Problemerne skal og kan løses. Hvorfor kan vi ikke finde en løsning? Alle er tilbageholdende. Alle har lidt for travlt med at sikre egne interesser. Vi skal se på problemerne i et større perspektiv og finde en løsning i stedet for altid at gemme os bag undskyldninger.
Med hensyn til f.eks. biobrændstof og vegetabilske proteiner er løsningen meget enkel. Vi skal blot vedtage beslutninger og løse skatteproblemet. Disse procedurer vil resultere i en gennemgribende løsning med et program for vegetabilske proteiner i Europa, et program, der ikke er afhængigt af USA, Brasilien eller Argentina.

Patakis (GUE/NGL).
Hr. formand, det er ud fra begrundelsen i betænkningen tydeligt, at Kommissionen ser på forbuddet mod kød- og benmel i foder som en midlertidig foranstaltning, og så snart den berettigede opstandelse over kogalskab dør hen, vil Kommissionen gradvist ophæve forbuddet, selv om det har store konsekvenser for den offentlige sundhed og dyresundhed ved anvendelse af animalsk protein i foder. Disse forhold og Kommissionens beslutning om at holde sig strengt til GATT-aftalen og Agenda 2000, i henhold til hvilke det er forbudt at støtte yderligere produktion af vegetabilske proteiner, afslører hykleriet hos Kommissionen, der benytter sig af enhver miljømæssig undskyldning i henhold til Agenda 2000 i forsøget på at reducere landbrugsudbyttet. Samtidig viser det, hvor langt Kommissionen er villig til at gå for at varetage interesserne for foderproduktion og -markedsføring.
Vi mener, at der er et alternativ til kød- og benmel, som ikke giver andet end problemer for den offentlige sundhed, dyresundheden og fællesskabsbudgettet. Løsningen er ikke importeret soyamel, hovedsageligt fra USA, da det vil give endnu større problemer for den offentlige sundhed og gøre EU's kvægavlere endnu mere afhængige af USA. Løsningen er vegetabilske proteiner, der kan dyrkes til overflod i EU, Grækenland og andre lande sydpå samtidig med, at man øger dyrkningen af bælgplanter, bønner, bønnespirer, vikker og bomuldsfrøkager samt andre produkter, der udgør noget af det bedste foder. Det betyder dog, at systemet for priser og støtte skal ændres for både bælgplanter til foder og konkurrerende afgrøder. Det vil medføre en total gennemgang af budgettet og revurdering af udviklingskriterierne for landbrugsøkonomien, dvs. en ændring af den nuværende fælles landbrugspolitik, der har givet landbrugssektoren så mange problemer, især i de sydlige lande, hvor vi desværre har været nødt til at fokusere på bestemte afgrøder som f.eks. bomuld, med alvorlige konsekvenser for bomuldsdyrkerne i Grækenland.
Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. Stevenson, Europa-Kommissionen har afvist forslaget fra det spanske formandskab om at træffe foranstaltninger til fremme af produktionen af vegetabilske proteiner, som vi har mangel på i EU, og som erstattes af import fra USA i særdeleshed af soyaprotein, der ofte er genetisk modificeret. Kommissionen hævder, at en ændring af den gældende politik kan føre til retsforfølgelse af os i WTO, men det er ikke noget, vi behøver at bekymre os om på grund af Bush-regeringens protektionistiske holdning.
Hr. kommissær, der er ingen tvivl om, at vores dyrefoderindustri, kvægavl og fødevarer i høj grad afhænger af ét produkt, nemlig soya, hvis produktion og handel styres af USA. Hvordan kan EU tillade denne enorme strategiske afhængighed?
Opretholdelse eller forøgelse af importen af produkter, som f.eks. soya, der ikke er genetisk modificeret, og korn fra udviklingslandene skal være en vigtig del af vores samarbejdspolitik, men det skal samtidig være en prioritet at fremme selvforsynende og bæredygtige dyrkningsmetoder inden for de mindst begunstigede områder i EU, der vi medvirke til at skabe beskæftigelse, opretholde befolkningstætheden i landdistrikterne, de primære genetiske ressourcer og den nødvendige produktion af biobrændstof.

Redondo Jiménez (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil først og fremmest takke hr. Stevenson for hans betænkning, der blev vedtaget af et flertal i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter.
Siden forbuddet mod kød- og benmel, der lå til grund for krisen med kogalskab, er manglen på proteinbaseret foder i EU øget med 23%, som nogle af mine kolleger nævnte. Den eneste løsning, som EU har foreslået, er at øge importen af disse vegetabilske proteiner, en forøgelse der vil blive endnu større efter tiltrædelsen af de nye medlemsstater.
EU's udøvende organ har forkastet den hensigtserklæring, som blev præsenteret under det nylige spanske formandskab og støttet af mange medlemsstater, til fordel for fremme af disse afgrøder i EU, selv om vi er tiltagende afhængige af soya fra USA. Denne afhængighed vil blive større på grund af forøgelsen af USA's støtte under landets nye landbrugspolitik.
Mens USA ufortrødent øger den årlige støtte til soyaproducenterne med 3 millioner amerikanske dollars, reducerer EU ikke blot støtten til oliefrø, men forlader sig på import, bl.a. fra disse tredjelande.
Bortset fra de kommercielle årsager - som Europa-Kommissionen ustandseligt gentager for at retfærdiggøre sin uvilje imod at genindføre specifik støtte til oliefrøafgrøder - er der ingen grund til ikke at støtte andre afgrøder med endog højere proteinindhold end oliefrø, som f.eks. tørfoder, i tilfælde af hvilket produktionskvoterne ikke vil kunne leve op til efterspørgslen.
For at klare efterspørgslen efter protein er der andre afgrøder med vegetabilske proteiner som f.eks. havebønner, bønner og sødlupin, som allerede er nævnt - og som ikke er underlagt WTO-restriktioner, og som også kunne inkluderes.
Endvidere bør man ikke glemme, at EU har forpligtet sig til at reducere CO2-udslip, og at en af de mulige fremgangsmåder er at fremme produktionen af biobrændstof, der er endnu en årsag til, at Parlamentet bør støtte betænkningen fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, som går ind for fremme af disse afgrøder og reduktion - om end ikke elimination - af denne eksterne afhængighed, som kan skabe så mange problemer med hensyn til udbud, kvalitet og sikkerhedsovervågning af disse afgrøder i henhold til vores regler.
Til sidst en kommentar. Hr. kommissær, hvis vi ikke opretholder vores produktions- og udbudskapacitet, hvad vil der så ske med vores evne til at forhandle og forsvare vores interesser i internationale sammenhænge?

Fischler
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg tillader mig at komme med et par bemærkninger til de centrale emner i diskussionen. Her har vi et emne, som rigtig mange har været inde på, nemlig EU's afhængighed af importer fra USA. Vi må erkende, at sojaproduktionen i høj grad er blevet flyttet til Sydamerika i de seneste år. Der er her tale om udviklingslande, altså er importen fra udviklingslandene vokset støt i de seneste år. Vi kan gå ud fra, at f.eks. de latinamerikanske eksporter i de sidste to år, hvis jeg medregner det nye regnskabsår, er blevet ca. fordoblet.
Dernæst er der de genetisk modificerede organismer. Vores holdning er i overensstemmelse med både de gældende lovbestemmelser og de seneste forslag fra Kommissionen med hensyn til sporbarhed og mærkning. Den eneste internationalt solgte GMO-sojabønne er allerede godkendt i EU, sorten Round-up Ready, en genetisk modificeret organisme, som vi godkendte i EU i forbindelse med direktiv 90/220. Den eneste anden GMO-sojasort i USA og verden har en større andel af oliesyre og er i USA underlagt strenge identitetskrav, da den kan sælges til meget høje priser på grund af dens sundhedsfremmende egenskaber. Det seneste forslag om sporbarhed og mærkning foreskriver ikke noget om mærkning af animalske produkter, der er produceret med genetisk modificeret foder. På den anden side foreskriver det, at foderstoffer skal være sporbare.
Et andet internationalt aspekt er spørgsmålet om Blair House-aftalen. Det er gentagne gange forsøgt fremskyndet her i Europa-Parlamentet, at vi skal forhandle Blair House-aftalen på ny. Mit svar har altid været og er også i dag: Hvis vi ønsker at forhandle Blair House-aftalen på ny, så må man også sige, hvilke tilbud vi skal give USA, så de ændrer holdning. Her er debatten så for det meste også stoppet i Rådet (landbrug), fordi ingen selvfølgelig er parat til at affinde sig med andre koncessioner på bekostning af de koncessioner, vi har på området sojabønner. Det er efter min mening et godt og vigtigt incitament, at vi også skal behandle dette spørgsmål som led i debatten om midtvejsrevision, og jeg medtager det gerne. Vi bør gøre det, fordi vi også skal se på det i forskellige andre sammenhænge.
Her har vi jo f.eks. senest debatten om, at man ikke længere definerer soja som oliefrø, men som en proteinplante, og at soja således kan tages i betragtning i forbindelse med reguleringen af området vegetabilske proteiner, hvor vi jo påtænker at have en specifik præmie for produktion af vegetabilske proteiner. Det har naturligvis også en international dimension, men her er jeg tilhænger af, at vi diskuterer spørgsmålet.
På nøjagtig samme måde henhører også det andet spørgsmål, vi har været inde på her, under området midtvejsrevision, nemlig problematikken braklægning. I den forbindelse skal der stadig være en rotationsbraklægning.
Der er to årsager til, at vores midtvejsrevisionsforslag ikke indeholder nogen rotationsudtagning. Den ene er, at vi mener, at man i et afkoblet system primært bør orientere udtagningen af produktionen eller braklægningen efter økologiske aspekter, hvor nye aspekter muligvis også kunne spille en rolle i betragtning af de tragiske omstændigheder, vi har haft her i Europa i de seneste uger med forskellige oversvømmelser. Jeg er meget bevidst om, at rotationsbraklægning i sig selv jo også er et økologisk positivt element, fordi man kan udnytte bælgfrugters forfrugtvirkning.
Det andet problem er, at hvis vi fortsat tillader braklægning i hele landbrugsområdet, så har vi et kontrolproblem. Dette emne må man diskutere, fordi vi jo ikke må miste aspektet om en mulig forenkling af vores landbrugssystem af syne.
Ud fra den betragtning er de mange incitamenter i Stevenson-betænkningen meget værdifulde. Jeg ved, at min kollega, hr. Byrne, allerede har svaret på spørgsmålet om fiskemel og forskellige andre spørgsmål. Derfor kan jeg undlade at gøre det.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær Fischler.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Fru Palacio er blevet udnævnt til udenrigsminister i den spanske regering, og eftersom hun har været en højt respekteret, meget initiativrig og foretagsom kollega her i Parlamentet, er jeg glad for i dag på Parlamentets vegne officielt at lykønske hende med udnævnelsen til dette høje embede.

Det er en hyldest til hendes særlige egenskaber, at hun er blevet valgt til den post, men det afspejler også den øgede integrering mellem europæisk parlamentarisme og medlemsstaternes normale daglige politiske liv.
I henhold til artikel 12, stk. 2, i de pågældende forskrifter er hendes udnævnelse uforenelig med medlemskab af Parlamentet, og de spanske myndigheder har i mellemtiden oplyst mig om, at fru Palacio er blevet erstattet af hr. Oreja Arburúa med virkning fra den 23. juli 2002.
Jeg har desuden modtaget meddelelse om hr. Vander Taelens udtræden med virkning fra den 1. september 2002, og de belgiske myndigheder har meddelt mig, at han erstattes af hr. Dhaene med virkning fra den 1. september 2002.
(Bifald)
Jeg byder de nye kolleger velkommen i Parlamentet og minder om de normale procedurer med hensyn til valgs prøvelse.

Betænkning af Corbey (A5-0261/2002)

Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 2, 12, 13, 33, 34 og 36. I ændringsforslag 16 accepterer Kommissionen stk. 4 fuldstændigt og stk. 2 principielt. Stk. 1 i ændringsforslag 17 er fuldstændig acceptabelt. I ændringsforslag 22 kan stk. 1 accepteres principielt. I ændringsforslag 45 kan det accepteres at udskyde fristen for, hvornår målene skal være nået. I ændringsforslag 46 kan det principielt accepteres at udskyde fristen for, hvornår målene skal være nået. I ændringsforslag 48 kan stk. 1 principielt accepteres. Ændringsforslag 6, 9, 14, 18, 20, 21, 25, 26, 28, 29, 35, 37, 39, 54 og 58 kan accepteres principielt.

