Mindeord
Formanden
Kære kolleger, jeg har fået til opgave at viderebringe den triste nyhed om den græske udenrigsminister Yiannos Kranidiotis' død. Han - og fem andre personer, der var med ham, heriblandt hans 23-årige søn - blev dræbt i en ulykke.
Ministeren var afsted på en opgave. Han var sammen med 12 personer på vej til Bukarest, da hans fly tabte højde og faldt fra 25.000 til 3.000 fod - dog uden at styrte til jorden - for dernæst at lande i Bukarests lufthavn.
Mange blandt Dem husker sikkert, at Yiannos Kranidiotis var medlem af Europa-Parlamentet fra januar 1995 til februar 1997, hvor den græske regering udnævnte ham til minister, og De kan sikkert huske, at han her i Parlamentet var medlem af Udvalget om Udenrigsanliggender og Budgetudvalget samt desuden næstformand for Delegationen til Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Cypern.
Vi er mange, der husker vores afdøde kollega. Han var yderst værdsat for sine menneskelige kvaliteter og sin kompetence i forbindelse med europæiske anliggender.
Jeg foreslår, at vi iagttager et minuts stilhed til minde om Yiannos Kranidiotis.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Barón Crespo
Fru formand, jeg vil først på min gruppes vegne takke for Deres mindeord over hr. Kranidiotis. Men jeg har anmodet om ordet for en personlig bemærkning i henhold til forretningsordenens artikel 122 i forbindelse med de beskyldninger, som hr. Galeote i går fremkom med imod min person under forhandlingen om hr. Prodis indsættelse. Og dette er tidspunktet i henhold til forretningsordenen. Da jeg ikke kan se hr. Galeote i salen, overlader jeg til Dem at afgøre, om De vil give mig ordet nu, eller når han er til stede.

Formanden
Jeg mener, hr. Baron Crespo, at det i forretningsordenen fastsættes, at De skal afgive Deres personlige erklæring nu, selvom hr. Galeote ikke er til stede. Han kan få kendskab hertil ved at læse protokollen.

Barón Crespo
Fru formand, hr. Galeote fremkom med et upassende indlæg, for det drejede sig ikke om et mistillidsvotum mod min person, men om forhandlingen om hr. Prodis indsættelse, og han kritiserede det, som jeg havde sagt om fru Palacio. Da jeg har mit indlæg fra i går på skrift her, vil jeg bekræfte det, som jeg sagde i går. Jeg sagde, at vi har besluttet at støtte indsættelsen af den nye Kommission til trods for de forbehold, vi har over for fru Palacio, som vi formoder er uskyldig, men hvis opfattelse af det politiske ansvar på et område, der vedrører Fællesskabets budget, vi ikke deler. Det må forventes, at hun som næstformand giver oplysninger, der er mere troværdige end dem, som hun gav om sin fritagelse fra den spanske Kongres, eftersom forhandlingen om dette ikke finder sted før på torsdag. Det er, hvad jeg sagde i går, og det holder jeg fast ved.
Og da jeg blev beskyldt for illoyalitet, kan jeg blot sige, at jeg, i henhold til den opfattelse og til formand Prodis udtalelser i forbindelse med kommissærernes ansvar, mener, at hvis Parlamentet i dag godkender den politiske beslutning om den nye Kommission, som alle grupperne bakker op om, vil hr. Galeote befinde sig i et Parlament af illoyale.

Formanden
Lad os gå tilbage til protokollen.
Hvis ingen andre gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt

Bourlanges
Fru formand, jeg vil blot sige, at det i forbindelse med afstemningen om fortolkning af forretningsordenen er opført, at jeg stemte imod, selvom jeg faktisk stemte for. Jeg var forsinket, og jeg stemte fra hr. Pasquas plads. Det er måske derfor, maskinen ikke ville godtage min stemme.
Men jeg gjorde straks opmærksom på dette.

Formanden
Hr. Bourlanges, denne rettelse fremgår allerede af protokollen: "Bourlanges havde meddelt, at han havde villet stemme for". Men nu har De givet udtryk for Deres holdning over for et endnu større publikum.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, jeg har også haft et problem med maskinen. Og i protokollen fra i går fremgår det ikke, at jeg stemte under spørgsmålet om fortolkning af forretningsordenen. Jeg var her naturligvis, og jeg ved ikke, om maskinen fungerede. Jeg vil gerne have, at det fremgår af protokollen.

Formanden
Udmærket, fru Palacio, vi tager dette ad notam.

Posselt
Fru formand, efter at jeg et par gange har måttet fremsætte kritik, vil jeg gerne benytte lejligheden til at takke og rose mødetjenesten. I dagens protokol er mine redegørelser gengivet helt korrekt, næsten mere korrekt, end da jeg selv fremsatte dem.

Formanden
Tak for komplimentet, hr. Posselt.

Rack
Fru formand, protokollen anfører fru Stenzel som medlem af AVS-delegationen i listen over østrigske kolleger. Fru Stenzel har imidlertid udpeget mig, og jeg vil gerne anmode om, at det bliver korrigeret.

Formanden
Tak, hr. Rack. Jeg kan se, at fru Stenzel er enig. Vi vil foretage rettelsen.
(Protokollen godkendtes)

Sichrovsky
Fru formand, jeg vil gerne have lov til at minde de tilstedeværende og også Dem om, at vi i denne uge kan fejre 55-året for befrielsen af en glemt koncentrationslejr, der ligger umiddelbart i nærheden af stedet her. Koncentrationslejren Natzwiller-Struthof var en af nationalsocialisternes mest grusomme lejre, hvor tusinde døde som følge af medicinske eksperimenter. Her fandtes også et af de få gaskamre ud over de store tilintetgørelseslejre i den østlige del af Europa. Jeg vil derfor gerne spørge, om det er muligt, at vi fra Parlamentets side laver en mindeplade. Derudover vil jeg gerne foreslå, at vi sender en delegation derhen i anledning af de forestående mindehøjtideligheder.

Formanden
Hr. Sichrovsky, jeg mener, De ifølge forretningsordenen skal fremsætte forslaget skriftligt, og vi vil derefter tage stilling til, hvorledes vi bedst muligt følger op på det.

Forberedelse af Det Europæiske Råds møde i Tampere
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er erklæringerne fra Rådets formandskab - velkommen til fru Halonen, formand for Rådet - og fra Kommissionen om forberedelsen af Det Europæiske Råds møde den 15. og 16. oktober i Tampere.

Halonen
Fru formand, De har allerede udtrykt vores fælles sorg over den flykatastrofe, som har ramt det græske samfund, men jeg vil gerne tilføje, hvor dyb en sorg, jeg blev grebet af i dag, da jeg hørte om min gode arbejdskollegas og de andre grækeres død. Jeg beder Dem også viderebringe mine ord.
Jeg takker for den ære det er, at jeg i dag har mulighed for at tale til Dem om dagsordenen og om forberedelserne af det særlige møde i Det Europæiske Råd. På Det Europæiske Råds møde i Tampere vil vi tage følgende store skridt i retning af en Union, som tilbyder de mennesker, der bor i området, et område med fuld frihed, rettigheder og sikkerhed. Dette er en logisk og uundgåelig tærskel i Unionens udvikling. Vi har opbygget et indre marked, hvor personer, varer, tjenester og kapital kan bevæge sig frit. Vi er ved at tage en fælles mønt i brug, som vil sikre velfærd for os alle sammen. Videre skal de mennesker, som bor inden for Unionens område sikres en reel ret til fri bevægelighed, og samtidig skal de kunne føle sig trygge overalt i Unionen. Unionen bliver til syvende og sidst også i denne retning ifølge Amsterdam-traktaten et fælles område, inden for hvilket mennesker og økonomiske iværksættere til fulde kan nyde de rettigheder, der tilkommer dem. I Tampere skal vi have aftalt de fremtidige politiske retningslinjer for vores samarbejde, som vil forpligte til visse konkrete, fælles handlinger, og som samtidig vil sikre, at søjlegrænserne ikke forhindrer den effektivitet, vi ønsker.
Unionens hidtil største succeser har været baserede på implementering af fællesskabsmetoder. Det har sidst vist sin styrke ved grundlæggelsen af det indre marked. Det kan også være anvendeligt nu. Medlemslandenes lovgivninger skal fordomsfrit tillnærmes og harmoniseres, vi skal have skabt fælles minimumsregler og have aftalt principperne for en gensidig accept. Frem for alt tror jeg, at vi kan samarbejde meget om at fjerne de tekniske, administrative og juridiske forhindringer. Min sidste bemærkning lyder måske ubetydelig, men i praksis er det netop den forhindring, vi skal over. Personligt tror jeg fuldt og fast på, at hvis vi spurgte medlemslandenes borgere, hvad de ønskede, så ville de forvente, at Unionen gjorde en mere effektiv og målbevidst indsats for at sikre deres rettigheder og sikkerhed.
En forøgelse af den indre sikkerhed betinger en klart mere forenet og konsekvent politik også for Unionens eksterne forbindelser. Vi må sørge for en analog anvendelse af midlerne inden for retsvæsen og indre anliggender samt udenrigs- og sikkerhedspolitik, såvel som handelspolitik og udviklingssamarbejdspolitik, således at vi også i denne forbindelse kan sikre borgerne ufarlige omgivelser.
Jeg vil også minde om, at Unionen vil vokse i den nærmeste fremtid. Vi må holde os for øje, at det geografiske område, som vi kalder en Union, vil udvides i løbet af de kommende år. Samarbejdet inden for indre anliggender og retsvæsen må vi udvikle sammen med ansøgerlandene, således at vi sammen kan opnå de mål, som vi har opstillet med unionspolitikken. Udenrigsforbindelser må granskes i deres helhed. Unionens nærområder mod nord, øst og vest har hver deres ligeværdige andel i politikken.
Inden jeg går over til de enkelte punkter på Tampere-dagsordenen, drister jeg mig til, selvom jeg er til møde i Europa-Parlamentet, at minde om, at vi heldigvis ikke er alene i Europa. Til at sikre samarbejdet har vi også Det Europæiske Råd og OSCE, som har hæderkronede traditioner og stor erfaring på området. Jeg håber, at vi også kan have dem i tankerne under udviklingen af dette samarbejde.
Jeg har til hensigt i dag at fortælle Dem om dagsordenen og om forberedelserne til Det Europæiske Råds møde i Tampere. Først og fremmest vil jeg gerne skitsere nogle centrale mål, som formandskabet har opstillet forud for mødet. Jeg håber samtidig at få impulser fra Dem til den videre forberedelse af mødet, for det er endnu ikke for sent.
Altså, først Tampere-dagsordenen: På Det Europæiske Råd i Tampere vil man koncentrere sig om tre hovedtemaer, som er indvandrer- og asylpolitik, bekæmpelsen af den grænseoverskridende kriminalitet og det europæiske retsområde.
Med Amsterdam-traktaten opstillede man klarere mål for retlige og indre anliggender end tidligere. De procedurer, vi har for beslutningsprocesser, og de reguleringsinstrumenter vi har, er nu mere effektive, og Fællesskabets institutioners stilling er stærkere. Formandskabets holdning er, at de nye midler nu også skal udnyttes fuldt ud. Det Europæiske Råds møde i Wien i december gav os rådighed over en udmærket handlingsplan, som fastsætter en tidsplan for vores arbejde i den nærmeste fremtid. I Tampere behøver man således ikke at udarbejde en ny handlingsplan. Vi håber på mødet i Tampere at få nogle politiske retningslinjer og forpligtelser, som også borgerne i vores forskellige lande vil kunne forstå nødvendigheden af.
Vi må gennemgående rette særlig opmærksomhed mod menneskerettigheder og den åbenhed, som er en central del af grundlaget for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Lad mig bemærke, at menneskerettigheder skal gælde ens for alle de personer, der bor i EU. Jeg vil særligt gøre opmærksom på, at når vi respekterer mindretals menneskerettigheder, respekterer vi ikke bare deres menneskerettigheder og deres værdi, men samtidig tilfører vi også samfundet stabilitet og derigennem sikkerhed for alle borgerne.
Så vil jeg gerne tale lidt mere specifikt om den indvandrer- og asylpolitik, som indenrigs- og justitsministrene, så vidt jeg ved, allerede har redegjort for. Efter min mening har alle, der befinder sig inden for Unionens område, eller som stræber efter at komme derind, ret til sikkerhed. Et af de centrale mål for Det Europæiske Råds møde i Tampere burde være at få skabt en aftale om en fælles indvandrer- og asylpolitik for Unionen. I Tampere burde man nå frem til en fælles forståelse for skabelsen af et europæisk asylsystem baseret på fælles principper. Hvad skulle det så baseres på? Det skulle baseres på flygtningekonventionen fra Genève og på artikel 63 i Traktaten om Den Europæiske Union. Målet er at tilbyde de trængende beskyttelse på et højt og så ensartet niveau som muligt. Vi skal have opstillet som mål at få skabt et fælles europæisk asylområde, hvor man respekterer fælles minimumsregler og procedurer. Således vil systemet blive enklere, klarere og hurtigere, hvilket er godt for menneskene. Samtidig må vi selvfølgelig hele tiden holde os for øje, at dette ikke må bringe menneskerettighederne i fare. Vi må huske på, at retten til asyl er en individuel ret.
Kosovo-krisen viste, at det er på høje tid, at Unionen enes om bl.a. ansvarsdeling og om, hvilke principper, der skal følges ved midlertidig beskyttelse. Unionen skal kunne give hurtig asyl i masseflugtsituationer. Tildelingen af midlertidig beskyttelse baseres både på den trængende persons ønske og på det modtagende lands lyst og evne til at bære ansvaret. På dette område tror jeg, at vi opnår resultater i Tampere. Efter min mening ville det være naturligt, om man i masseflugtsituationer kunne anvende økonomisk kompensation via det fælles budget eller en anden form for fælles finansiering. På denne måde ville solidariteten mellem medlemslandene naturligt fremmes.
For det andet skal grundlaget for indvandring forenkles og bekæmpelsen af den illegale indvandring ensrettes. Rettigheder og forpligtelser for de udlændinge, som bor legalt i medlemslandene, skal sikres mere kontinuerligt. Jeg synes også godt, man kunne forestille sig, at når en indvandrer havde opholdt sig legalt inden for Unionens område i en vis periode, skulle der ske en tilnærmelse af hans eller hendes rettigheder til opholdslandets borgeres rettigheder. For indvandreren ville det vigtigste uden tvivl være, at han eller hun fik kendskab til reglerne vedrørende sociale ydelser og politisk aktivitet. I visse lande har vi erfaring med dette.
Videre vil jeg gerne tale om kontrollen med Unionens ydre grænser. Da denne sag også berører formandslandet selv, har vi naturligvis drøftet den mere indgående. Kontrollen af Unionens ydre grænser skal på grundlag af Schengen-aftalen udvikles til at blive mere afbalanceret og mere enkel. Med den kommende udvidelse ændres Unionens ydre grænser igen og betydningen af en effektiv kontrol vokser, både set ud fra borgernes sikkerhed og den frie bevægelighed. Det vigtigste er at koncentrere sig om de foranstaltninger, ved hjælp af hvilke man kan forhindre den illegale indvandring uden derved at bringe f.eks. asylinstitutionerne i fare.
Amsterdam-traktaten giver helt nye muligheder for udformningen af en tilbagetagelsespolitik. Jeg mener, at man nu burde gøre fuldt brug af disse muligheder. I Tampere kunne man enes om konsekvent at indføje tilbagetagelsesklausuler i fællesskabs- og delaftaler. I visse tilfælde burde Unionen forsøge at indlede forhandlinger om at få tilvejebragt mangesidige tilbagetagelsesaftaler. Amsterdam-traktaten forudsætter også, at man aftaler tilbagetagelsesregler medlemslandene imellem. Unionen bør også aktivt støtte mennesker, som ønsker at vende tilbage til deres hjemland. I denne forbindelse bør vi undersøge, hvilke midler vi har til rådighed. Jeg vil blot give et eksempel: Brugen af udviklingshjælp kunne være et middel til befordring af mulighederne for tilbagevenden.
Unionens indvandrer- og asylpolitik bør være en konsekvent del af en udenrigspolitik, der er mere enkel end nu. Vi skal rette vores opmærksomhed mod de forhold, der hersker i de lande, hvorfra der kommer flest indvandrere og asylansøgere, forhold, som får eller tvinger folk til at forlade deres hjemland. Unionen kan forsøge at påvirke situationen gennem organisering af forskellige former for samarbejde inden for udenrigs- og sikkerhedspolitik, udviklingssamarbejde samt økonomisk samarbejde og migrationspolitik. Unionen skal også blive bedre til at håndtere forskellige krisesituationer. En af de nærmeste dage vil der i Parlamentet blive uddelt en rapport, udarbejdet af en arbejdsgruppe på højt niveau i Rådet. Rapporten giver en sagsfremstilling af situationen og indeholder bilag for de enkelte lande.
Så vil jeg bevæge mig over til bekæmpelsen af den grænseoverskridende kriminalitet. Det er kun muligt at skabe et område med retfærdighed og sikkerhed, hvis man får bugt med dem, der misbruger den frihed, der følger med. Vi må overvinde de tekniske, administrative og lovgivningsmæssige forhindringer, der vanskeliggør et samarbejde mellem myndighederne. Et konkret skridt i den rigtige retning, som man efter min mening kunne tage i Tampere, er at enes om muligheden af at anvende internationale forskningsgrupper. Man kunne således give politimyndighederne bemyndigelse til at handle på tværs af grænserne i samarbejde med nationale myndigheder under opklaringen af konkrete sager.
Europol er et vigtigt redskab i dette samarbejde. Det skal have de nødvendige ressourcer til at indlede sit arbejde og også den nødvendige politiske støtte. Derefter er der grund til mere indgående at behandle en udvidelse af dets aktivitet. Europols virkefelt burde i Tampere udvides til at berøre kriminalitet i forbindelse med hvidvaskning af penge. For det andet kunne Det Europæiske Råd give Rådet til opgave at forberede en lovgivning, som ville forpligte medlemslandene til at besvare anmodninger fra Europol om undersøgelser eller assistance. Det er mit håb, at en udvidelse af Europols kompetence vil kompletteres af juridisk og politisk kontrol. Der skal være ligevægt mellem disse.
Jeg håber også, at tiden er moden til at erkende eksistensen af de typer kriminalitet, som man kan dæmme op for ved at tilnærme medlemslandenes nationale lovgivninger til hinanden. Jeg vil ikke være for højtflyvende i disse sager. Jeg ved godt, at der er uendelig meget arbejde i dette, men jeg vil nævne nogle af de allervigtigste sager. Som områder af første prioritet for Det Europæiske Råds møde i Tampere kunne man nævne salg af kvinder og børn, børneporno, pengevask, forfalskning af euroen samt sikring af den nye, grænseoverskridende teknologiske virksomhed.
Til bekæmpelse af kriminalitet kunne man forsøge at forebygge forbrydelser. Man må sætte ind mod anledningen til at begå forbrydelser og have gjort det sværere og mindre tiltrækkende at begå forbrydelser. Målet er naturligvis at mindske risikoen for, at specielt de unge gør sig skyldige i forbrydelser. Således sikrer vi vores fremtid.
Særlig opmærksomhed må vi rette mod forbrydelsens ofre og de mistænktes eller anklagedes situation. Jeg vil understrege, at begge disse områder er essentielle. I Tampere kunne man beslutte at lave et fællesprogram på unionsniveau for at hjælpe ofre for forbrydelser. Ofrenes rettigheder bør sikres, således at de er garanteret ligestilling uafhængigt af medlemslandet, af deres nationalitet og sprog. I Tampere kunne lederne af vores lande og regeringer også bede Kommissionen om at opstille et forslag, som kunne garantere bl.a. tilstrækkelig med tolkning og juridisk assistance i de forskellige medlemslande til de mistænkte og anklagede i en forbrydelse. Jeg håber ikke, De mener, at jeg ofrer for meget tid på disse spørgsmål. Jeg indrømmer, at jeg er tidligere justitsminister, selvom jeg nu optræder i egenskab af udenrigsminister.
Dernæst om det europæiske retsvæsen. Når vi diskuterer udviklingen i samarbejdet inden for retsvæsen og indre anliggender, bliver hovedvægten let lagt på foranstaltninger i forbindelse med sikkerhed. Det er dog mindst lige så vigtigt at beskæftige os med, hvorledes vi kan forbedre menneskers rettigheder i Den Europæiske Union.
Oprettelsen af det indre marked og indførelsen af euroen har på mange måder forøget den mellemfolkelige omgang. Følgerne af denne internationalisering er åbenbare. Det er blevet mere almindeligt med ægteskaber på tværs af grænserne, ligesom folk arbejder eller studerer, køber og sælger varer og tjenester og investerer eller låner penge ud over deres eget lands grænser. Dette er blevet en normal del af hverdagen.
På grund af forskellige juridiske, administrative og tekniske forhindringer er det dog stadig umådeligt vanskeligt for folk at udnytte deres rettigheder fuldt ud. Vi ved, at forhindringerne i høj grad er forårsaget af forskelle mellem de nationale retssystemer. Vi ved også, at der inden for Unionen er systemer af både nordligt, sydligt og common law tilsnit, hvorfor jeg på ingen måde vil undervurdere disse vanskeligheder. Vi er stadig langt fra et sammenhængende europæisk område, selvom vi taler om spørgsmål, som direkte berører menneskers hverdagsliv. Skabelsen af et europæisk retsvæsen er derfor alligevel en af de største udfordringer for Unionen i de nærmeste år. Borgerne skal kunne stole på rets- og forvaltningssystemernes funktionsduelighed og på, at de er sikret tilstrækkelig retssikkerhed, uanset hvorhen de bevæger sig, eller hvor de opholder sig i Unionen. Målet skal være at sikre borgerne en retfærdig behandling og en juridisk grundbeskyttelse.
Først og fremmest skal mennesker uden større vanskelighed kunne få afklaret, hvilke centrale faktorer, der har indflydelse på deres retsstilling. De skal også have mulighed for at udnytte deres rettigheder i praksis. Dette gælder både for rets- og forvaltningsmyndigheder. Procedurerne må ikke være for langsommelige, besværlige eller dyre. Den eksisterende datateknik burde kunne udnyttes fuldt ud. Formændene for landene og forvaltningerne kunne give deres støtte til, at man på unionsniveau begyndte at udrede, hvorledes man i de forskellige medlemslande kunne befordre retshjælpen og fremme oprettelsen af forenklede instrumenter til løsning af konflikter på nationalt plan.
Efter min mening burde medlemslandene forholde sig konstruktivt til accepten af de domme og beslutninger, der afgives af andre medlemslandes myndigheder. Alle vi, der er involverede i politik, ved godt, hvor svært dette undertiden kan være, og hvilken publicity, der kan komme ud af dette. Imidlertid skal domme og myndighedsbeslutninger kunne accepteres i hele unionsområdet. Dette ville spare folk for unødigt bureaukrati og ekstra omkostninger, og vise, at vi havde tillid til hinandens retssystemer. Jeg vil erindre Dem om, at vi allerede har opnået betydelige resultater på nogle områder (f.eks. revideringen af Bruxelles- og Lugano-aftalen). I Tampere kunne regeringslederne så forpligte sig til at fortsætte konsekvent ad denne vej.
Vi skal heller ikke frygte en harmonisering af civil- og kriminalretten eller i hvert fald en undersøgelse af denne. Amsterdam-traktaten åbner nye muligheder inden for dette område, både for procesret og for materielret. Vi kunne have fælles minimumsregler i visse spørgsmål. Og jeg vover at sige, at vi også kunne forske i, hvilke områder inden for sagsret og endda familieret, vi kunne fremme. Dette ville forøge retssikkerheden. Jeg ved godt, at et retsvæsen er en forlængelse af en kultur. På dette område er der selvfølgelig meget store forskelle, men intet burde forhindre os i at undersøge disse muligheder, som kunne lette folks dagligliv.
Jeg har talt meget klart for en stærkere union og for en harmonisering af lovgivningen. Jeg vil mindst lige så kraftigt understrege, at dette ikke må ske på bekostning af forskellige kulturers særpræg. Tværtimod, som jeg sagde, er retssystemet en del af kulturen, og det afspejler således landets egen kultur. Dette burde vi på sin vis værdsætte og respektere. Jeg vil da også gerne minde om, at vi har aftalt visse fælles principper, som vi kan udbrede til alle medlemslandene.
I Tampere skal der også tages beslutning om realiseringen af de beslutninger, der er truffet vedrørende Den Europæiske Unions charter for grundlæggende rettigheder. Den indholdsmæssige fremstilling af de grundlæggende rettigheder finder dog også sted andre steder nemlig i de særligt oprettede forberedelsesorganer, hvori også Europa-Parlamentet er med og har stor indflydelse.
Et umiddelbart initiativ til styrkelse af menneskerettighederne er også iværksættelsen af paragraf 13 i Traktaten om Den Europæiske Union. Denne artikel forpligter Fællesskabet til at begynde at arbejde mod diskriminering. Jeg forventer, at den nye Kommission hurtigst muligt vil tage initiativ til iværksættelsen af dette.
Forbundskansler Schröder og statsminister Lipponen sendte i marts et fælles brev til deres kolleger, hvorefter vi har rejst rundt i medlemslandenes hovedstæder for at kortlægge medlemslandenes tanker om hovedpunkter og målsætninger for mødets dagsorden. Justits- og indenrigsministrene, som de har hørt her, indleder i morgen i Turku deres diskussion af sagen.
Vi beslutter først endeligt Tampere-dagsordenen, når vi også har hørt de andre parters synspunkter. Disse får statsministeren kendskab til under den rundrejse til hovedstæderne, som er planlagt i slutningen af måneden. Under forberedelsen af mødet benytter vi også bl.a. resultater fra en asyl- og migrationsgruppe på højt niveau samt de standpunkter Europa-Parlamentet har fremsat. Vi samarbejder også med FN. UNHCR' s og talrige ngo' ers indsats har været vigtig.
Jeg tror gerne, De vil vide, hvad jeg mener om Europa-Parlamentets deltagelse. Europa-Parlamentet har allerede haft betydelig indflydelse på udformningen af Tampere-dagsordenen. Finlands justits- og indenrigsministre deltog i den interparlamentariske konference om oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som Europa-Parlamentet arrangerede den 24. 25. marts i år. De diskuterede også emnet med Parlamentets ansvarlige udvalg her i begyndelsen af september. Jeg kan forsikre Dem på forhånd, at vores diskussion i dag vil være vigtig i sig selv. Jeg vil formidle Deres synspunkter videre, også til justits- og indenrigsministrene, som så kan tage hensyn til dem i deres egne diskussioner. Selve mødet i Tampere vil vi arrangere under hensyntagen til de etablerede principper for Det Europæiske Råds møder. Mødet åbnes med et indlæg af Europa-Parlamentets formand.
Inden for mange ngo' er og medier har der længe hersket den forestilling, at når der er tale om retsvæsen og indre anliggender, er vi også i Unionen lidt mere hemmelighedsfulde. Denne illusion må vi se få ryddet af vejen. Vi er i færd med at tage beslutninger, som afgjort vil få betydning for borgernes liv. Så det er i demokratiets ånd, at vi gør det åbent, og uanset hvor heftige diskussioner vi har om deres indhold, skal alle vide det. I denne forstand er jeg fuldt parat til at diskutere sagen her. Jeg lover at lytte opmærksomt til Dem og svare efter bedste formåen. Jeg tror, at vi kan opnå enighed om adskillige ting.

Marín
Fru formand, mine damer og herrer, stats- og regeringslederne tog for næsten et år siden initiativ til at indkalde til et ekstraordinært møde i Det Europæiske Råd, som grundlæggende skulle helliges gennemførelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det drejer sig derfor om et meget vigtigt møde, som skal styre Unionens skridt i de kommende år.
I denne forbindelse er det vigtigt, at Europa-Parlamentet, hvis indflydelse i det sidste år har været mærkbar, giver sin mening til kende efter den beslutning, som det vedtog på plenarmødet i april, hvor den politiske ramme, som nu er så nødvendig, allerede blev fastlagt.
Den beslutning, som vi forhandler om i dag, har desuden den fordel, at den vedtages tids nok til, at der er kendskab til den på det uformelle møde i Turku, som begynder i morgen. Og det faktum, at De samtidig udtaler Dem om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed og om et charter for de grundlæggende rettigheder, viser den uundgåelige politiske forbindelse mellem de to mål.
Området med frihed, sikkerhed og retfærdighed skal støtte sig til den faste garanti for respekten for de rettigheder, der hører til de moderne samfunds virkelighed, hvilket passer sammen med den åbne og opfindsomme holdning, som Europa-Parlamentet ønsker.
Kommissionen er for sin del fuldstændig enig i denne holdning, hvorfor den engagerer sig dybt i processen med udarbejdelsen af charteret og naturligvis, fru Halonen, overbringer vi den kommende Kommission Deres opfordring til, at Kommissionen fremsætter særlige forslag på det område.
Europa-Parlamentet er fremkommet med nogle tilkendegivelser om de mest gennemgribende institutionelle reformer, som det er nødvendigt at inddrage i forberedelserne af den næste regeringskonference.
I den forbindelse må man heller ikke, selvom der er meget, der skal ændres, glemme de muligheder, som Amsterdam-traktaten giver, især hvad angår demokratisk kontrol og åbenhed. Kommissionen er i det store og hele enig i det, som De ønsker, at et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed skal indeholde.
Der kan allerede anes områder, hvor der er enighed. F.eks. hvad angår den betydning, der lægges i adgang til domstolene, i udarbejdelsen af en sammenhængende strategi vedrørende immigration og asyl, i beskyttelsen af de svageste grupper, som er mest udsatte for forskelsbehandling, eller i styrkelsen af de mekanismer, der anvendes i bekæmpelsen af organiseret kriminalitet. Det er meget følsomme områder, som alle sammen først og fremmest nødvendiggør stor politisk enighed og stor politisk vilje til at forsøge at finde fælles løsninger.
Som jeg sagde før, er konkretiseringen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed en grundlæggende forudsætning for at nærme Unionen til dens borgere, og dette spørgsmål er en del af de daglige bekymringer for borgerne i Unionen. Derfor er den en nødvendighed for at give den europæiske integration endnu større legitimitet. En fiasko er derfor udelukket.
Derfor håber og tror Kommissionen ligesom Parlamentet på, at mødet i Tampere bliver tilskyndelsen. Emnerne er meget komplicerede og meget følsomme, og som fru Halonen sagde, er der forskellige politiske måder at gribe det samme fænomen an på, men det er godt, at der tages fat i udgangspunktet.

Pirker
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, De har med rette gjort opmærksom på, at topmødet i Tampere er et særligt topmøde, hvor det handler om at forberede et område med sikkerhed, frihed og retfærdighed. Til sidst gjorde De også opmærksom på, at der forinden - nemlig i morgen og i overmorgen - finder et helt særligt rådstopmøde sted, nemlig justits- og indenrigsministrenes møde i Turku. Derfor er det så vigtigt, at vi også beskæftiger os med dette emne her i Europa-Parlamentet i dag.
På baggrund af dette forberedende møde i morgen og i overmorgen i Turku og på baggrund af, at vi i Europa desværre oplever en stigning i den organiserede kriminalitet, narkokriminalitet, indsmugling og lign., var det for mig uforståeligt, at det blev diskuteret i denne sal, om vi overhovedet kan afvikle denne debat i Europa-Parlamentet i dag. Det glæder mig dog, at vi fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe har været i stand til at gennemføre initiativet her i Europa-Parlamentet sammen med vores sikkerhedsvenner på trods af Den Socialdemokratiske Gruppe, som ikke ønskede, at denne diskussion finder sted her.
Det handler om muligheden for og nødvendigheden af, at vi træffer en principiel beslutning her, at vi tager sikkerheden og retssituationen alvorligt, at vi forbereder informationer på topmødet i Tampere af hensyn til de europæiske borgeres sikkerhed og frihed. Det er alt sammen nødvendigt. Rådet viser sig godt nok hele tiden og fremsætter store forslag. Det ser jeg som noget meget positivt. Det, vi mangler, er dog, at tingene bliver ført ud i livet. Hvad blev der f.eks. af det asyldokument, der blev diskuteret for ca. et år siden? Af strategidokumentet vedrørende asyl og migration, der blev fremlagt af det østrigske formandskab? Vi venter stadig på gennemførelsen af EURODAC. Vi venter på harmoniseringen af informationer, som gør det muligt at undersøge, hvilke narkobekæmpelsessystemer der virker, og hvilke der ikke virker. Løfter skal efterfølges af handlinger. Det forventer vi, og det helt konkret på tre områder.
For det første forventer vi omfattende strategier til styring af migrationen, som på den ene side ikke stiller for store krav til medlemslandenes integrationsevner og borgerne, men som på den anden side bidrager til at undgå sociale konflikter. Vi forventer varige instrumenter til at opnå solidariske løsninger i forbindelse med flygtningestrømmen, fælles standarder for asylprocedurer. Vi mener, at en byrdefordeling i forbindelse med modtagelsen af flygtninge er uafvendelig, nøjagtig lige så uafvendelig som forberedelse af hjælp på stedet. Varige løsninger er det, vi har brug for her. Hvad vi også har brug for - det glæder mig, at De kom ind på det - er instrumenter til bekæmpelse af illegal indvandring, indsmugling og asylmisbrug. Derfor forventer vi, at EURODAC gennemføres hurtigt, og at Schengen-aftalens sikkerhedssystem bliver en realitet ved alle Europas grænser. Vi forventer også effektive tiltag i forbindelse med bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet. Europol skal udbygges, skal indeholde operative kompetenceområder. Det grænseoverskridende politisamarbejde skal udvides til også at omfatte uddannelsessamarbejde og samarbejde med kandidatlandene. Vi forventer selvfølgelig inden for retssamarbejdet, at borgernes retssikkerhed garanteres, men på den anden side også, at en effektiv og hurtig grænseoverskridende strafforfølgelse gøres mulig, det vil sige fremskyndede procedurer, det vil sige en direkte udveksling af dokumenter, det vil sige en tilnærmelse af straffelovgivningerne, og det vil også sige hjælp til ofre for kriminalitet.
Der stilles altså krav til Rådet. Vi forventer handling i stedet for smukke ord og fotos fra topmøder.

Myller
Fru formand, tak til Dem, ærede minister, for den yderst udførlige forklaring. Socialdemokraterne her i Parlamentet vil meget gerne allerede i denne forbindelse tage del i debatten om disse yderst væsentlige spørgsmål. Kernen i det europæiske samarbejde er at få fjernet forhindringerne for en økonomisk og kulturel vekselvirkning. Ved hjælp af det indre marked vil vi forbedre Europas evne til at klare sig i den verdensomspændende konkurrence og derigennem skabe forudsætninger for borgernes velfærd. Den frie bevægelighed indeholder også truslen om en vækst i den internationale kriminalitet, hvilket borgerne rundt om i Europa i dag oplever som en af de største anledninger til bekymring. På den anden side tvinger det øgede samarbejde mellem medlemslandene os til at betragte de nationale rettigheder i de enkelte lande ud fra et bredere europæisk synspunkt. I denne forbindelse må man fremhæve anti-diskriminering og overholdelse af minoriteternes menneskerettigheder. Jeg vil da også udtrykke min tilfredshed med, at minister Halonen i sit indlæg betonede behovet for snarest at få unionstraktatens artikel 13 sat i kraft, og jeg håber også på initiativer fra Kommissionen i denne forbindelse.
Det Europæiske Råds møde i Tampere den 15. og 16. oktober er et historisk forsøg på at tegne konturerne af Den Europæiske Unions fælles politik til bekæmpelse af den grænseoverskridende kriminalitet, udviklingen af et europæisk retsområde og skabelsen af en fælles indvandrer- og asylpolitik. Et af udgangspunkterne for mødet er de grundlæggende rettigheder, som blev vedtaget med Amsterdam-traktaten, herunder borgernes ret til sikkerhed. En effektiv bekæmpelse af forbrydelser kræver et tættere samarbejde mellem medlemsstaterne, end der er i øjeblikket, hvilket betyder en tilnærmelse af den eksisterende lovgivning og en forbedring af både politisamarbejdet og koordineringen af kriminalundersøgelser. Det er vigtigt også at betone forebyggelse af forbrydelser, hvilket naturligvis er et betydeligt bredere spørgsmål end blot et spørgsmål om retspolitik. Sikringen af borgernes frie bevægelighed og gennemførelsen af de dermed forbundne regler kræver på sin side indførelsen af flertalsbeslutninger i Unionens lovgivning. Konkret er der bl.a tale om gennemførelsen af Schengen-aftalen.
Ved at styrke Unionens rolle i skabelsen af et europæisk retsområde og i bekæmpelsen af den internationale kriminalitet kan vi samtidig fordrive den velkendte mistro til en styrkelse af det europæiske samarbejde. Vores opgave er at vise, at dette område hører til det europæiske samarbejde, og på denne måde reagerer vi på borgernes anledning til bekymring. Disse spørgsmål angår også tiden efter udvidelsen og dermed de krav, der skal stilles til ansøgerlandene. En stigende grad af samarbejde skaber også grobund for en uforstyrret gensidig påvirkning af naboområderne.
Klarhed, åbenhed og etisk holdbare handlemåder skal være en rettesnor for den europæiske beslutningsproces, hvad enten der er tale om Unionens interne forvaltningskultur eller sikringen af borgernes rettigheder og sikkerhed. Vi har brug for forskellige samarbejdsforanstaltninger, for at også Unionens borgere får kendskab til disse principper. Ngo' er har her en betydningsfuld opgave. Det faktum, at Parlamentet diskuterer dette vigtige emneområde allerede nu, i god tid før det særlige topmøde i Tampere, viser, at Amsterdam-traktatens ånd virker efter hensigten. Efter samme princip er det vigtigt at sikre, at Parlamentet sammen med Rådet fremkommer med et ligeværdigt forslag til et charter for borgernes grundlæggende rettigheder.

Watson
Fru formand, den rundrejse, som formandskabet for Rådet har foretaget til de forskellige hovedstæder har fastslået tre områder, som formanden for Rådet talte om her til morgen: asyl og immigration, kampen mod grænseoverskridende kriminalitet og oprettelsen af et europæisk retsområde. Jeg vil gerne kort behandle de tre områder hver for sig.
Den politiske udfordring ved asyl og immigration trækker en balance mellem behovet for at sikre asyl som en særskilt ret og for at garantere passende beskyttelse af flygtningene og ønsket om at undgå økonomisk immigration. Europa har brug for en fælles immigrationspolitik. Vi har i det mindste brug for fælles mindstestandarder, som skal baseres på Genève-konventionen fra 1951 og UNHCR's retningslinjer. Vi skal undgå fremgangsmåden med den laveste fællesnævner, som ville føre til en nedadrettet spiral i beskyttelsesniveauet. Den Europæiske Union skal vise, at den ikke bliver et fort, der er rædselsslagen over smitte udefra, men fortsat er et tilflugtssted for fordrevne mennesker.
Begivenhederne i de seneste år har vist os, hvor nemt der opstår situationer med massetilstrømninger af flygtninge. Vi har brug for klar besked fra Tampere om at holde asyl ude fra debatten om immigration. Det er udmærket med en midlertidig beskyttelsesordning, men kun under særlige omstændigheder, og den må ikke nægte retten til en individuel undersøgelse af krav om asyl. Lad os sørge for, at vi ikke vender tilbage til asyl efter politisk behag, men stadig betragter det som en menneskeret.
Europol spiller tydeligvis en rolle i kampen mod grænseoverskridende kriminalitet. Lad os føre det videre. Men det er kun en del af løsningen. Der er andre måder at styrke politisamarbejdet på, f.eks. idéen om en europæisk politiskole. Og der er måder at styrke det strafferetlige samarbejde på. Der har f.eks. været fremsat idéer under betegnelsen "Eurojust", som går ud på at føre anklagere og lægdommere fra forskellige lande sammen med henblik på at forfølge den grænseoverskridende kriminalitet. Vi har brug for at fastlægge Eurojusts nøjagtige rolle, beføjelser og finansielle virkninger samt spørgsmålet om oplysningspligt. Vi har brug for at fastholde en balance mellem forfølgelsen af overtrædelser og beskyttelsen af de sagsøgtes rettigheder.
Der har været sagt meget om at gøre livet mere besværligt for den kriminelle, men en harmonisering af overtrædelser og straffe er et ambitiøst projekt. Det har været sammenlignet med programmet for det indre marked 1992. Det skal undersøges nærmere, men lad os bevare overblikket. Lad os også se på udviklingen inden for gensidig anerkendelse af retsafgørelser i kriminelle sager.
Jeg opfordrer Dem, fru formand, til at definere det europæiske retsområde. Inden for civilret ser det ud til at handle om at gøre det nemmere at opnå retfærdighed. Der er muligheder for en konkret udvikling inden for den grænseoverskridende procesførelse. Vi har allerede en vis grad af harmonisering: Der arbejdes på visse konventioner, f.eks. om frakendelse af kørekortet. Der kan også gøres meget inden for gensidig anerkendelse. Men når man ser på det europæiske retsområde inden for strafferet, taler vi måske om at lade som om, der ikke er retlige grænser i Europa. Når vi beskæftiger os med harmoniseringen af strafferetten, er nøglebegrebet fuld tillid til hinandens retssystemer. Her har vi brug for fælles mindstestandarder og beskyttelse, f.eks. i forbindelse med behandlingen af varetægtsfængslede. Vi har brug for en streng og gennemsigtig vurdering af de strafferetlige systemer i medlemsstaterne. Vi har brug for en form for inspektion og vurdering med henblik på at oparbejde tillid, måske i stil med Schengen-testen af grænsekontrollen. Vi har brug for at investere i retssystemerne, f.eks. i form af uddannelse af dommere og lægdommere. Jeg anbefaler formandskabet forslaget om et system med Euro-kaution, hvor folk løslades mod kaution, mens de afventer deres retssag, og i kautionsperioden opholder sig i deres hjemland.
Afslutningsvis, fru formand, er Deres program for mødet i Tampere meget bredt, idet der er mange forskellige bidrag fra medlemsstaterne. Deres idéer synes ikke fuldstændigt udformet, så De må undskylde os, hvis vi er skeptiske vedrørende udsigten til succes. Vi har brug for justits- og indenrigsministrene, hvis der virkelig skal ske en udvikling. Europa-Parlamentet skal involveres. Det betyder, at vi skal have fuld adgang til dokumentationen, efterhånden som debatten skrider frem. Endelig har vi i Tampere brug for et topmøde, der kan bære en offentlig mening, der kan skræddersy ambitionerne til de foreliggende menneskelige og økonomiske ressourcer, men som vil give os nogle retningslinjer for at demonstrere relevansen af området for frihed, sikkerhed og retfærdighed for almindelige mennesker.
(Bifald)
Wuori
Fru formand, selv efter rådsformand minister Halonens fortræffelige indlæg, vil jeg henlede opmærksomheden på den hemmelighedsfulde måde, hvorpå mødet i Tampere er blevet forberedt, og som i sidste uge førte til et grotesk intermezzo, da den danske avis Berlingske Tidende offentliggjorde informationer, ifølge hvilke indvandring fra tredjelande skulle begrænses ligefrem med skræmme- og trusselskampagner. En finsk tv-journalist, som havde brugt et ganske harmløst notat om mødet i Tampere, som han havde fået fra et rigsdagsmedlem, fik adgangsforbud til den finske Rigsdag på ubestemt tid af rigsdagens generalsekretær og formand. En sådan begrænsning af den fri kommunikation og tilsidesættelse af det civile samfund, mens man forbereder området med sikkerhed og retfærdighed, kan give grund til tvivl om, hvorvidt området er så frit og åbent, som vores traditioner forpligter til. Det giver grund til mistanke om, at den sikkerhed, der i sidste ende baserer sig på undertrykkelse, vil blive så indskrænket og spinkel, at den vil tilsidesætte borgernes friheder og grundlæggende rettigheder, som der jo netop nu burde være tale om at styrke.
Den finske forfatter Samuli Paronen har konstateret: " Jo mere effektive sikkerhedssystemer, des mindre sikre mennesker" . Uvished er ingen dyd, undertiden kan det være en tvivlsom velsignelse, men uvidenhed baseret på hemmelighedskræmmeri hører ikke hjemme i et modent politisk system, som vi skal skabe i et borgernes og menneskenes Europa. På denne måde kan vi også opnå en positiv, human og åben indvandrerpolitik og en asylprocedure, som virkelig lever op til Genève-konventionen og forebygger forskelsbehandling af enhver art.

Seppänen
Fru formand, det hører med til et demokrati, at man tager flertalsbeslutninger. Det hører også med til et demokrati, at borgerne har nogle grundlæggende rettigheder, som man ikke kan krænke ved flertalsbeslutninger. En retsstat skal sikre mod sådanne krænkelser. Individets ukrænkelighed er en menneskeret, som man ikke kan ophæve ved et EU-direktiv, en fællesaftale eller national lovgivning. Beskyttelsen af individets ukrænkelighed er stadfæstet i en universel menneskerettighedserklæring, en international konvention om borgerlige og politiske rettigheder og i den europæiske menneskerettighedskonvention.
Som formand for Rådet sagde minister Halonen, at vi må erkende, at nye typer kriminalitet opstår og eksisterer. Så må man også vedkende sig eksistensen af de forbrydelser mod individers ukrænkelighed, som USA' s og EU-landenes efterretningstjenester begår 24 timer i døgnet. Der er tale om den elektroniske spionage. Inden for det europæiske retsområde lader bekæmpelsen af denne type forbrydelser til at forblive uden politisk og parlamentarisk forberedelse og kontrol, men være overladt til at blive klaret ved politisamarbejde. Uden for demokratiet findes der stadig typer af forbrydelser, som forberedelsen af Enfopol 19-forskrifterne har med at gøre. Uden for demokratiet eksisterer der stadig ting, som det såkaldte Ilets-politisamarbejde har med at gøre. Uden for demokratiet er der stadig Echelon-spionagesamarbejdet og de bilaterale aftaler mellem USA' s og EU-landenes sikkerhedstjenester. Det er også en forbrydelse, at de amerikanske computerfabrikanter og programproducenter installerer forskellige identifikationskoder i deres produkter. Det er en forbrydelse mod menneskers integritet, samtidig med at det truer landenes sikkerhed i Europa.
Mod disse ting og mod denne type forbrydelser skal der kæmpes med åbenhed og offentlighed. Jeg håber, at Finland i denne sag vil lade handling følge ord. Indtil videre ser det ikke ud til, at der i den finske formandsperiode bliver øget åbenhed og offentlighed, det er kun noget, man taler om.

Camre
Fru formand, medlemmerne af Gruppen Union for Nationernes Europa agter at stemme imod dette beslutningsforslag. Begrundelsen herfor er især, at forslaget tilsigter at indføre en retstilstand, som ligger ud over gældende EU-traktater. Forslaget indeholder en række forslag, som umiddelbart strider imod hinanden. Det er således ikke muligt at stoppe den organiserede kriminalitet, menneskehandel, hvidvask af penge og terrorisme alene gennem et politimæssigt samarbejde, hvis man samtidig åbner for fri bevægelighed mellem EU-landene, både for EU' s borgere og alle andre, og da slet ikke hvis kontrollen med EU' s ydre grænser svækkes, hvilket er uundgåeligt ved udvidelsen af EU. EU' s medlemslande må som en forudsætning for at skabe fred og sikkerhed i Europa arbejde mere aktivt for at skabe denne fred, sikkerhed, økonomisk vækst og demokrati i EU' s fattige nabolande. Løsningen er ikke at bruge ressourcerne uprioriteret på at flytte de fattige landes befolkninger til Europa, men at sætte ressourcerne ind på at flytte Europas udvikling til de fattige lande. Indvandringen til Europa hjælper kun et mindretal og ofte et ret tilfældigt mindretal, mens flertallet i indvandrernes hjemlande fortsat lider under de eksisterende forhold. Forslaget savner enhver henvisning til disse centrale løsninger, og det tilsigter alene at fremme en føderalistisk udvikling i Den Europæiske Union, en udvikling, som et befolkningsflertal i mit land, Danmark, har taget afstand fra ved afstemningen i 1993 om Amsterdam-traktaten.

Blokland
Fru formand, et område for frihed, sikkerhed og retfærdighed er et utopia, som vi aldrig vil opnå på denne jord.
Institutionerne har høje forventninger med hensyn til det, som den videre udvikling af Den Europæiske Union vil betyde for borgerne. Jeg mener, at en vis beskedenhed med hensyn til vores muligheder og forsigtighed ved den videre udvidelse af EU' s beføjelser på rets- og indenrigsområdet er på sin plads.
Det er absolut nødvendigt. Vi burde f.eks. allerede for længe siden have haft en europæisk asylpolitik. Ved at åbne grænserne er koordination nødvendigt. En række lande, herunder Nederlandene, har i de forløbne år haft en uforholdsmæssig stor tilstrømning af asylansøgere. Realiteterne tvinger os til harmonisering af lovgivningen for at undgå et race to the bottom. Men de rigtige asylansøgere må ikke komme i klemme på grund af skærpede EU-regler. Så minimale må minimumsnormerne ikke blive.
Vi mener ikke, at det er en god idë at lave en europ¿isk pagt, et nyt charter for grundl¿ggende rettigheder. Medlemsstaternes grundlove, Den Europæiske Menneskerettighedsskonvention og andre traktater yder allerede borgerne tilstrækkelig beskyttelse. Vi ønsker altså ikke en opstabling af forskellige retssystemer, som den nederlandske indenrigsminister fastslog i sidste uge.
Kort sagt indeholder dagsordenen for mødet i Tampere mange konkrete arbejdsmuligheder. Parlamentet risikerer imidlertid at blive sat uden for debatten ved krampagtigt at tilstræbe sit eget utopia, hvori borgerne gennem de påduttede fordele ved EU-borgerskabet endelig skuer lyset.

de Gaulle
Fru formand, i lighed med de foregående talere mener jeg overhovedet ikke, at oprettelsen af et europæisk retsområde på den ene side og indførelsen af generelle regler om kontrol med indvandringen på den anden side vil løse de problemer, der er med den grænseoverskridende kriminalitet eller problemerne med hensyn til indvandringen. Dette er endnu en lokkemad, som man lægger ud til den europæiske offentlighed for at få den til at tro, at Europa er i stand til at løse dens problemer.
Jeg vil gerne sige noget om - idet jeg foregriber tingene en smule - det næste topmøde. Dette topmøde er således allerede så småt i gang, uden at man dog kender de nøjagtige vilkår. Valget til Europa-Parlamentet har vist en meget stor skepsis hos de forskellige europæiske fok over for Den Europæiske Union.
Offentlighedens spørgsmål kan resumeres således: Hvordan kan Europa forbedre vores beslutningssystemer? Har Europa medført en større økonomisk vækst, bedre levestandard eller et håb om at kunne deltage i et større eventyr? Svaret på disse spørgsmål var "nej" i mange lande - bl.a. i Nederlandene, hvilket er en smule overraskende, fordi Maastricht- og Amsterdam-traktaten blev underskrevet i Nederlandene. Stadig flere mennesker tvivler på det hensigtsmæssige i en så hurtig integration samt i øvrigt det hensigtsmæssige i de traktater, som hr. Barnier, der uden videre er gået fra gaullistiske holdninger til midterholdninger, vil gøre forfatningsmæssige.
Men, hr. Bourlanges, for 30 år siden var De gaullist, og i dag er De det modsatte - De tilhører midten.
Eller med andre ord bør formålet med det næste topmøde ikke være at styrke den institutionelle proces, men tværtimod at lette den, det vil sige begrænse Unionens kompetencer og vende tilbage til et indre marked, der respekterer miljøet og den offentlige sundhed.
I øvrigt kaldte hr. Lamy, delegeret kommissær, den europæiske opbygning et fænomen uden historisk determinisme, en menneskeskabt og skrøbelig opfindelse. Han tvivlede på, at den rent faktisk havde en fremtid.
(Formanden fratog taleren ordet)

Dimitrakopoulos
Fru formand, som græsk medlem af Europa-Parlamentet vil jeg gerne indlede med at udtrykke min sorg over en tidligere kollega og ven, Grækenlands viceudenrigsminister, Yiannos Kranidiotis, og hans medarbejdere, som er omkommet.
Det ekstraordinære topmøde i Tampere er utvivlsomt af særlig betydning, eftersom det er meningen, det skal udforme mere integrerede politikker for frihed, sikkerhed og retfærdighed i Den Europæiske Union. I Den Europæiske Union i den form, Unionen har i dag. I Den Europæiske Union, som er under udvidelse. I Den Europæiske Union, som hele tiden udvikler sine forbindelser med tredjelande, en politik, som vi alle ved måske er endnu tættere knyttet til nogle af aspekterne af hele den overskrift, der hedder retfærdighed, sikkerhed og frihed i Europa, f.eks. det aspekt, der drejer sig om migration og asyl. Det er også meningen, at mødet i Tampere skal behandle spørgsmålet vedrørende frihed, sikkerhed og retfærdighed for borgerne i relation til de nye realiteter, der opstår som følge af udfordringerne i forbindelse med, at vi går fra det 20. ind i det 21. århundrede.
Fru formand for Rådet, om et par timer vil De sidde med en beslutning fra Europa-Parlamentet om disse emner. Jeg vil bede Dem læse denne beslutning grundigt igennem, for Europa-Parlamentets forslag tager ikke kun sigte på at komme med løsninger på enkeltstående problemer. De fører tværtimod i retning af en ny institutionel ramme, der kan garantere frihed, sikkerhed og retfærdighed i Den Europæiske Union, men også en ny institutionel ramme, der samtidig kan fremlægge forslag til konkrete politikker inden for en række følsomme emner, f.eks. som jeg tidligere har nævnt - det store spørgsmål vedrørende migration, det store spørgsmål vedrørende asyl, hvor vi desværre har haft situationer, der viser, at vi skal ændre vores holdning på dette punkt. Der er også det store spørgsmål vedrørende kriminalitet, og jeg tror, alle er klar over, hvor lang listen over disse spørgsmål er.
Fru formand, mine damer og herrer, et andet spørgsmål med relation til topmødet i Tampere er udarbejdelsen af et charter for de grundlæggende borgerrettigheder. Vi er nået dertil, hvor vi drøfter sammensætningen af det organ, der skal beskæftige sig med dette vigtige spørgsmål. Jeg vil anmode Rådet om at tage sit forslag op til revision og sørge for, at Europa-Parlamentets repræsentation i dette organ svarer til det, som Europa-Parlamentet i virkeligheden er, nemlig et billede af alle politiske kræfter, alle tendenser og alle eksisterende holdninger på nuværende tidspunkt i Europa.

Schulz
Fru formand, ærede kolleger, jeg vil gerne sige et par ord til hr. de Gaulle. Nu har han desværre forladt salen efter sin tale, men på den måde forbedrer han debattens kvalitet langt mere, end hvis han var blevet.
Det finske rådsformandskab har fremlagt sine idéer for os, og jeg vil gerne gøre Dem, fru formand for Rådet, opmærksom på et punkt, som efter min mening er essentielt i debatten om skabelsen af et område med sikkerhed, frihed og retfærdighed. Det, De har forklaret, også det, vores kolleger har været inde på i debatten, bevæger sig næsten alt sammen - hvad angår samarbejdet mellem Europa-Parlamentet, de nationale parlamenter og Kommissionen - inden for et retsområde, der er forbundet med en stor risiko, nemlig risikoen for, at de europæiske borgere bliver fremmedgjort over for lovgivningen.
Hvad drejer skabelsen af et område med sikkerhed, frihed og retfærdighed sig om? Det drejer sig om sikkerhed og om grundlæggende rettigheder, altså på den ene side om umiddelbare individuelle rettigheder og på den anden side om statslige organers beskyttelse af sikkerheden og beskyttelsen af disse individuelle rettigheder, sådan som de skal opbygges i Europa. Det er to fænomener, som kan vedrøre Europas borgere, hver enkelt borger, direkte. Der er altså en umiddelbar forbindelse ved næsten alle emner, uanset om der er tale om asyl, indvandring, migration, Europol eller et charter for grundlæggende rettigheder, uanset hvad, så findes der en direkte forbindelse mellem hver enkelt borger og disse emner.
Men hvordan gennemføres lovgivningen? Alle Rådets smukke taler ændrer ikke noget ved, at Rådet selv handler aktivt i forbindelse med 90% af alle retsakter, der udstedes. Og hvordan handler Rådet? Der kommer 15 tjenestemænd til Bruxelles, de arbejder som lovgivende magt i Bruxelles, rejser derefter hjem til deres hovedstæder og gennemfører igen de love, som Rådet selv har udstedt. Det vil sige, at tjenestemændene i større og større omfang, sådan som man hidtil har arbejdet, udelukker de nationale parlamenter - det ser man med al tydelighed i Europol og ved udarbejdelsen af Europol-konventionen - og overfører ikke den lovgivende funktion til Europa-Parlamentet. På grund af Parlamentets fravær kan man ikke udforme dette område med sikkerhed, frihed og retfærdighed, der nemlig udgør opbygningen af en struktur af individuelle beskyttelseskrav og muligheder for indgreb i individualsfæren, virkelig demokratisk. Derfor skal Europa-Parlamentet appellere til Rådet og Kommissionen. Særlig på de områder, hvor De allerede har besluttet Dem - dog efter min mening for tøvende - for at gøre Europa-Parlamentet til en ligeberettiget lovgiver inden for en overskuelig fremtid, skal De, hvis De ønsker at opbygge et demokratisk område med sikkerhed, frihed og retfærdighed, sørge for på mødet i Tampere, at vi også bliver en ligeberettiget lovgiver ved den næste regeringskonference. Ellers risikerer De, at borgerne bliver yderligere fremmedgjort over for Den Europæiske Union.

Velkomstord
Formanden
Jeg vil på vegne af Europa-Parlamentet gerne byde velkommen til en delegation fra det finske parlaments udvalg for retlige anliggender under ledelse af dets formand, Henrik Lax, som har taget plads i den officielle loge.
Vi er meget glade for at modtage denne delegation. Det er vores ønske, at vores fremtidige møder bliver nyttige og udbytterige, og dette møde skal i øvrigt ses i sammenhæng med de relationer, der er mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, og som vi ønsker skal være tættere. Jeg byder Dem hjerteligt velkommen.
(Bifald)

Forberedelse af Det Europæiske Råds møde i Tampere (fortsættelse)
Wiebenga
Fru formand, hvad skal der til for at gøre topmødet i Tampere til en succes? Den europæiske retspolitiks tilstand, siger jeg til den finske kollega, der lige er kommet, er dårlig eller værdiløs. To eksempler: I Kosovo og tidligere i Bosnien var der tale om massefordrivelser af mennesker. Den Europæiske Union havde og har ingen ordning for midlertidig beskyttelse og modtagelse af disse grupper mennesker. Det pågældende lovforslag er indgivet af Kommissionen for to år siden og vedtaget sidste år af Parlamentet. Regeringerne har hidtil nægtet at ophøje lovforslaget til lov.
Det andet eksempel: Svindel i EU. Det tager så lang tid at få et bedre retssamarbejde op at stå. Der tales om et europæisk justitsministerium. Parlamentet stemte herom i april og gik ind for forslaget. Ekspertgruppen var også for. Nu er det Rådets tur. Fru formand, der er en ting, der er vigtigt på topmødet i Tampere, og det er den politiske vilje i medlemsstaterne.
Vi har ikke behov for nye handlingsplaner. Vi har heller ikke brug for harmoniseret lovgivning. Englænderne kalder det for soft law. Vi ønsker, at enstemmighedskravet, der paralyserer beslutningstagningen, afskaffes af regeringerne, og at der tages skridt hertil i Tampere.
Fru rådsformand, jeg vil gerne anmode Dem om endnu en ting. Giv Europa-Parlamentet fuld kontrol og ret til at træffe den endelige beslutning om lovgivningen.
Fru formand, til sidst, vi har ikke brug for flere handlingsplaner og flotte pressemeddelelser. Beslutninger med almindeligt flertal og fuld parlamentarisk kontrol, det er da ikke så svært. Det drejer sig om den politiske vilje.

Ceyhun
Fru formand, det indenrigspolitiske topmøde i Tampere er en historisk milepæl i Den Europæiske Unions udvikling. Bare for et par år siden var medlemslandenes regeringer ikke parat til at samarbejde med Europa-Parlamentet om de vigtige spørgsmål såsom politisamarbejde, migration og fælles asylpolitik. Vi befinder os nu dér, hvor Den Europæiske Union skal til at lægge grundstenene efter Amsterdam-traktaten. Resultaterne fra Tampere bliver afgørende for, hvor demokratisk og retfærdig Unionen bliver, når det virkelig handler om et område med sikkerhed, frihed og retfærdighed for borgerne. Jeg er endnu ikke blevet præsenteret for nogen dokumenter fra det finske formandskab. Også i Udvalget om Borgernes Frihedsrettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender var indenrigs- og justitsministrene for generelle. Den store nordiske gennemskuelighed har vi ikke set meget til.
Derfor refererer jeg til de tyske dokumenter vedrørende Tampere. Jeg beklager, at Europa-Parlamentet igen debatterer indenrigspolitik uden at have papirerne fra rådsformandskabet på bordet. I den forbindelse vil jeg gerne understrege, at netop min gruppe ser med bekymring på, at det i Tampere handler om politisamarbejde, narkobekæmpelse, databeskyttelse og demokratisk kontrol af Europol og Schengen-aftalens informationssystem, fordi vi igen frygter, at netop disse vigtige punkter, som egentlig har stor betydning for Europas demokrati, vil komme til kort, og at borgerne i sidste ende igen - hvad angår deres rettigheder - bliver de egentlige tabere. Jeg er nu stadig forhåbningsfuld, men min erfaring har gjort mig pessimistisk. Jeg håber, at det finske rådsformandskab tager vores betænkeligheder alvorligt.

Di Lello Finuoli
Fru formand, ærede kolleger, vi håber, at deltagerne på topmødet i Tampere husker, at folkevandringsstrømmene, der under alle omstændigheder ikke kan standses, er en grundpille i menneskehedens historie og på langt sigt en forudsætning for dennes kollektive redning. Ud fra disse betragtninger håber vi ligeledes, at deltagerne, når de forsøger at skabe et fælles område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, vil lade sig inspirere af principperne om solidaritet og inddragelse, og at de ikke tænker på at skabe et Europæisk Fællesskab, som er fredfyldt og rigt indeni, men som er uigennemtrængeligt for dem, der presser på udefra, og som er drevet af sult, krig og social elendighed. Fred og velfærd inden for Europas grænser vil ikke kunne vare længe, netop fordi resignationen hos en omgivende verden, der lever i usikkerhed, nød og kaos, ikke vil kunne vare længe. Det ville være meget hyklerisk at gøre kampen mod diskrimination, racisme og fremmedhad til det grundlæggende princip for Det Europæiske Fællesskab, og så i praksis iværksætte nogle udelukkelsespolitikker, som forstærker EU-borgernes angst for smitten fra dem, der er forskellige fra os. Hvori forskellene så består er en overvejelse, vi gerne overlader til racisterne.
Vi ville også gerne have, at området for frihed, sikkerhed og retfærdighed medførte nogle bedre garantier for alle - både for Unionens borgere og for borgerne fra lande uden for EU - og at man ikke blot nøjedes med at nævne de formelle garantier, men at man også sørgede for at gennemføre de væsentlige garantier, som f.eks. garantien for arbejde, social sikring, personlig frihed, ligestilling mellem mænd og kvinder samt mange andre garantier, der i dag er blevet ofret på konkurrencens alter, nemlig den globale konkurrence, som Kommissionen og dens formand er så glade for. Det er denne nyliberalistiske strategi - en typisk udelukkelsesstrategi - der også gør os skeptiske med hensyn til topmødet i Tampere, og det ville være naivt at håbe på, at vores skepsis bliver gjort til skamme.

Angelilli
Fru formand, næst efter beskæftigelsesproblemet er det mest presserende krav fra de europæiske borgere til EU's institutioner kravet om at tage det uopsættelige problem med sikkerheden op, som på grund af sin karakter ikke altid kan løses selvstændigt af de enkelte medlemsstater. Vores indsats skal derfor være så stor som muligt, også med henblik på at styrke den tillid, som de europæiske borgere viser Parlamentet.
Jeg tror dog ikke, at idéen om at foreslå et charter for borgernes grundlæggende rettigheder er tilstrækkelig. Vi har allerede mange skriftlige erklæringer, som ofte ikke bliver gennemført. Der er snarere behov for, at man i praksis har viljen til at træffe alle de nødvendige foranstaltninger for at sikre et reelt retsligt samarbejde og politisamarbejde. Efter min mening er det efterhånden uacceptabelt, at der ikke eksisterer nogen europæisk indvandringsstrategi, såvel med hensyn til administrationen af de lovlige indvandringsstrømme som med hensyn til alle problemerne i forbindelse med den illegale indvandring.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at tanken om et Europa, der ikke kun består af markedet og den fælles valuta, er meget smuk, og det gælder navnlig tanken om et Europa, som også er et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, men det er vigtigt, at man rent faktisk klarer denne udfordring ved gradvist at styrke EU's institutioner og ved at forstærke samarbejdet mellem medlemsstaterne i stedet for at benytte sig af beslutninger med kvalificeret flertal, der i sig selv ikke er nogen løsning på problemerne.

Krarup
Der er ét punkt i beslutningsforslaget, som jeg har meget sympati for, og det er punkt 7 b, hvori det påtales, at teksterne til afgørelse inden for Schengen-samarbejdet endnu ikke er blevet offentliggjort, på trods af at de har været unionsret fra maj i år. Man kan så spørge, hvordan og i hvilken form Unionens borgere kan støtte sig til bestemmelser, der i praksis er utilgængelige. Det er det eneste punkt, der kan støttes. Men bortset herfra går både Rådets og Kommissionens redegørelse og det forslag, der er udarbejdet af hr. Watson, i en politisk retning. Under dække af begrebet område for sikkerhed, frihed og retfærdighed er der tale om et enormt spring i unionsudviklingen. Der er tale om langt mere Union, end der er dækning for blandt de europæiske befolkninger, men denne forsamling lider af den tvangstanke, at mere magt til Parlamentet er ensbetydende med mere demokrati. Det er - om jeg så må sige - en meget indskrænket demokratiopfattelse.
Det afgørende er, at forslaget og redegørelserne fra Rådet og Kommissionen og det foreliggende beslutningsforslag lægger op til en voldsom overførelse af kompetence til Den Europæiske Union. Det drejer sig om retsvæsen, strafferet og politibeføjelser. Dels er der tale om opbygningen af et Fort Europa, som er nødvendiggjort af bl.a. EU' s egen politik, men navnlig er der tale om, at disse dele af retskulturen repræsenterer demokratiernes centralnervesystem. De undergives nu - hvis det står til forslagsstillerne - et overnationalt system, hvor vi lægger søjle 3 for had. Det mellemstatslige samarbejde fungerer ikke. Derfor er det nødvendigt med overnational myndighed. Der er tale om en afmontering af en række demokratiske mekanismer og i stedet opbygning af overnationale systemer, som for alvor vil skabe demokratiske problemer.

Dupuis
Fru formand, vores Parlament er ufrivilligt komisk. I beslutningsforslaget af Watson giver det udtryk for en overbevisning om, at de europæiske borgere er trætte af proklamationer og store erklæringer og i beslutningsforslaget af Napolitano foreslår det ikke mindre end en stor opvisning, idet det straks griber den lokkemad, Rådet kaster ud til os med udarbejdelsen af dette store charter for grundlæggende rettigheder.
Vi har allerede et charter, den europæiske menneskerettighedskonvention, vi har forfatninger, men, som en del kolleger understregede, derudover har vi ingen skabelse af et egentligt fælles marked med hensyn til den tredje søjle, vi har ingen politisk demokrati med hensyn til udenrigsanliggender. Så lad os fortsætte i denne retning. Jeg mener, at denne opvisning af mental masturbation er blot én af mange andre, som Parlamentet har været ophavsmand til.
I løbet af 2-3 år - eller måske lidt mindre - skal vores Parlament forhandle om dette store charter og hermed bekræfte sin europæiske opfattelse af menneskerettighederne, selvom vi ved, at kineserne har en anden. Det eneste, vi gør, er at opmuntre disse mekanismer. Vi vil tale meget, og vi vil, som visse kolleger, svælge i det - og jeg beklager, at vores kollega Schulz sænkede niveauet for forhandlingen yderligere ved at forlade mødet - men jeg vil gerne sige, at måske skulle Parlamentet bekymre sig lidt om sit eget demokrati.
I går oplevede vi - og jeg takker de 90 kolleger, der afviste denne tankegang - endnu en gang en forkastelse af minoriteternes rettigheder her i Parlamentet. Mens vi kan svælge i minoriteternes rettigheder ude i verden, fortsætter vi selv i samme retning. Men måske ville det være klogt at begynde at gøre os klart, at opbygningen af Europa bygger på et lige så lidt demokratisk grundlag som mange af de stater i verden, vi så ofte kritiserer. Disse stater behøver ikke at misunde os vores såkaldte demokratiske system.
Så måske burde vi bekymre os om væsentlige punkter, takke nej til den lokkemad, som Rådet smider ud til os og begynde at kræve grundlæggende reformer, navnlig reformer i forbindelse med os selv, således at dette Parlament bliver et rigtigt parlament, og ikke et værktøj for bureaukratierne, som det i stadig højere grad er tilfældet.

Brok
Fru formand, fru formand for Rådet, med disse spørgsmål om den europæiske retspolitik og overvejelserne om et charter for grundlæggende rettigheder er vi virkelig trådt ind i en afgørende fase i Den Europæiske Unions udvikling. Vi er alle bevidst om, at der her er tale om spørgsmål, der har at gøre med den nationale suverænitets kerneområde. Af den grund skal vi have fuld forståelse for, at man i mange medlemslande har store vanskeligheder med dette emne.
På den anden side må man dog også erkende, at der i mellemtiden har fundet en udviklingsproces sted i Den Europæiske Union, med en europæisk retsorden og med kompetenceområder for de europæiske institutioner. Det må ikke udvikle sig til en modsigelse, der tager udgangspunkt i det kompetencekævl, der foregår mellem institutionerne på forskellige plan.
Dette betyder ikke andet, end at omplaceringen af kompetenceområder til et bestemt plan - hvilket skal ske ud fra fornuftige overvejelser - også skal være forbundet med de retlige bindinger og kompetenceområder for den parlamentariske medvirken og de beslutningsrettigheder, der ligger på dette plan, fordi der ellers opstår et rets- og parlamentsfrit område. På dette afgørende retsområde, der ikke kun vedrører beskyttelsen af borgerne udadtil, men også beskyttelsen af borgerne mod de statslige institutioner, må det ikke være sådan, at beskyttelsen mod forkerte eksekutive foranstaltninger og den tilsvarende kontrol i borgernes interesse ikke er til stede.
Af den grund er det overordentlig vigtigt, at dette hul lukkes. I den forbindelse drejer det sig ikke kun om generelle ting, som skal ske i fremtiden, jeg vil derimod også gerne udtrykkeligt opfordre Rådet til på grund af den aktuelle udvikling, der har med flygtningestrømme og asyl at gøre, at indføre flertalsafgørelser i disse sager med den fastsatte frist på fem år, og det med en simpel rådsafgørelse, og med den automatiske konsekvens, der også er påtænkt her, nemlig at Europa-Parlamentet får ret til fælles beslutningstagning.

Jeg vil også gerne komme ind på de grundlæggende rettigheder. Jeg mener, at beslutningen fra Köln om at udarbejde et charter for grundlæggende rettigheder, er af overordentlig stor betydning. Dette charter har dog en begrænset retlig virkning. På langt sigt skal vi nå frem til, at borgerne også har krav ud fra grundlæggende rettigheder på europæisk plan, når europæiske administrative og lovgivningsmæssige procedurer er i modstrid med deres interesser. Men det afgørende ved det, der nu er blevet foreslået i Köln, er metoden, nemlig at sådanne ting ikke længere kun skal forberedes af nationale regeringer, men at man skal have en slags konvent, hvor nationale parlamenter, Europa-Parlamentet og regeringerne er repræsenteret.
Fru formand for Rådet, vi får en enestående chance, hvis det lykkes os at finde den rigtige blanding til dette konvent med passende deltagelse fra Europa-Parlamentet, som skal være ligeberettiget i forhold til de to andre områder. Ud fra erfaringen med dette arbejde bliver det måske muligt at lægge de sidste store sten i den europæiske enhedsproces på et eller andet tidspunkt ved hjælp af denne metode, og det i borgernes interesse.
Her handler det ikke kun om charteret for grundlæggende rettigheder, men også om at indøve nye procedurer, hvor nationale parlamenter, nationale regeringer og Europa-Parlamentet finder sammen, hvilket kan give Den Europæiske Union den store legitimation i forbindelse med disse sidste sten.
Jeg vil gerne bede Dem om ikke at være smålig, når det drejer sig om den ene eller den anden besiddelse, men derimod om at se dette som den store chance. Det drejer sig først og fremmest kun om vores charter. Derfor bør De være storsindet i Tampere og tildele Europa-Parlamentet det antal pladser, der gør det muligt at give dette organ denne legitimation.

Paciotti
Fru formand, beslutningsforslaget indeholder efter min mening alle de vurderinger og de forslag, som vores Parlament bør godkende for at give sit hurtige bidrag til, at Rådet i Tampere kan begynde konkret at gennemføre de højtidelige løfter, Amsterdam-traktaten giver de europæiske borgere.
Målet er enkelt: Det drejer sig om sammen at gøre det, som de enkelte medlemsstater ikke ville kunne gøre lige så godt alene. Der er ikke længere nogen, der bilder sig ind, at kampen mod organiseret kriminalitet - som sker på tværs af grænserne, når det gælder svindel og den grusomme handel med børn, kvinder og flygtninge - vil kunne bekæmpes effektivt af de enkelte stater. Det er nødvendigt at samarbejde, men hvis Unionen får nogle større beføjelser med hensyn til forebyggelse og straf af kriminalitet, er det nødvendigt, at dette sker inden for nogle rammer, hvor den enkelte kan føle sig sikker på, at vedkommendes rettigheder under alle omstændigheder bliver respekteret. Der er ingen frihed uden sikkerhed, men der er heller ingen sikkerhed uden retfærdighed, og retfærdighed er først og fremmest ensbetydende med respekt for lighedsprincippet og princippet om ikkeforskelsbehandling samt respekt for enhver persons ligeværdighed og for forskellene.
Unionens politik skal bygge på dette princip. Det foreslåede dokument bygger på dette princip. Vi kender medlemsstaternes modstand - også de medlemsstater, der ikke giver udtryk for en sådan - på dette område, som traditionelt hører ind under den nationale kompetence. Men modstand, manglende opfyldelse og forsinkelser er kun skadelige, og der er ikke længere tid til at udsætte tingene. Unionens udvidelse med de nye ansøgerlande gør det tværtimod nødvendigt allerede nu at indlede forhandlingerne om den gradvise indførelse af fælles foranstaltninger og passende normer for garantierne.
Jeg håber, at det finske formandskab, hvis redegørelser her til morgen jeg var meget tilfreds med, ønsker at få æren for at have påbegyndt opfyldelsen af de løfter, der er indeholdt i Amsterdam-traktaten.

Ludford
Fru formand, da det er første gang, jeg taler her, vil jeg gerne insistere på, at dette topmøde bliver mere end et udvalg om offentlig sikkerhed. Der skal være en afbalanceret dagsorden.
Traktaten foreskriver oprettelse af et område for frihed, sikkerhed og retfærdighed, men der er risiko for, at topmødet i Tampere kun bliver et topmøde om sikkerhed. Naturligvis ønsker vi, at regeringscheferne sørger for beskyttelse mod trusler som f.eks. organiseret kriminalitet, narkotikahandel, terrorisme og seksualforbrydelser, men lad dem også fokusere på truslen fra diskrimination og racisme. Lad dem også tackle problemerne med bankhemmelighed og skattely, der dækker over hvidvaskning af penge. De skal forsøge at beskytte borgerne i Europa mod uretfærdighed, så dem der arresteres i udlandet kan få advokatbistand, tolkning og kaution. I stedet for at forsøge at harmonisere de europæiske retssystemer, så start blot med sørge for grænseoverskridende retfærdighed for de mennesker, der er fanget i dyrt bureaukrati. Og selvom det er vigtigt at imødegå illegal immigration og misbrug af asyllovgivningen, skal regeringerne overholde deres forpligtelser i henhold til Genève-konventionen og give asyl til ægte flygtninge og behandle dem med medfølelse og ære, ikke nedværdige dem.
Traktaten understreger frihed og respekt for menneskerettighederne som grundlæggende principper. Vi bør insistere på, at fællesskabspagten om grundlæggende rettigheder ikke kun udarbejdes med Parlamentet som ligeværdig partner, men også bliver juridisk bindende og ikke blot en rosværdig deklaration uden bid i. De rettigheder, vi har brug for som borgere, er over for vores egne regeringer, f.eks. kontrol med politiet, toldvæsenet og efterretningstjenesten. Fri adgang til oplysninger bør være en prioritet på topmødet, og det samme gælder ratificeringen af den internationale straffedomstol og forfølgelsen af personer, der begår forbrydelser mod menneskeheden.
Beskeden, vi skal sende i dag, er, at topmødet i Tampere skal være et topmøde for borgerne, ikke kun bureaukraterne, og at den demokratiske oplysningspligt skal øges.
Endelig, hvis vores nationale ledere ønsker at være et eksempel på retfærdighed og god ledelse, så lad dem fornægte deres egne udenrigsministre, som til stor skam ønsker at placere Genopbygningsagenturet for Kosovo i Thessaloniki. Denne uretfærdige situation er det modsatte af, hvad Den Europæiske Union bør stå for.

Boumediene-Thiery
Fru formand, kære kolleger, vi hilser afholdelsen af Det Europæiske Råds møde velkommen, et møde, der delvis er tilegnet friheds-, sikkerheds- og retsområdet, og som vidner om de europæiske institutioners og staters bevidsthedsgørelse omkring de vigtige og uundgåelige spørgsmål om Europas fremtid.
Disse spørgsmål er vigtige for alle borgere i dette område, eftersom de berører borgernes individuelle og kollektive rettigheder. I Tampere vil der ligeledes fremkomme politiske retningslinjer med hensyn til følsomme spørgsmål som indvandrerpolitik, der nødvendiggør et nyt syn på forholdet mellem nord og syd, den frie bevægelighed, der nødvendiggør en egentlig harmonisering af visumpolitikken i Europa, asylretten og retten til sundhed for alle flygtninge. Andre vigtige spørgsmål er integrationspolitik, som ligeledes berører minoriteternes kulturelle rettigheder, retten til at leve i en familie i værdighed samt politiske rettigheder for de borgere, der bor i Europa.
Alle disse rettigheder skal selvfølgelig fremgå af charteret for grundlæggende rettigheder, et charter, der henvender sig til alle de mænd og kvinder, der lever i Europa og er med til at gøre det rigere. Det er således nødvendigt at styrke den demokratiske kontrol af de valg, vi skal foretage, eftersom der i dag stadig er alt for mange skyggeområder, som f.eks. Europol.
Derfor skal Europa-Parlamentet, der er befolkningernes direkte talerør, have en tæt forbindelse til møder som det i Tampere. Rådets valg skal være gennemsigtige og i overensstemmelse med menneskerettighederne og Europa-Parlamentets ønsker.

Sjöstedt
Fru formand, Den Europæiske Union er nu hurtigt på vej til at udvikle en fælles politik på det retlige område gennem en række foranstaltninger og programmer. Store fælles personregistre oprettes over flygtninge og for at bekæmpe kriminalitet. Dette giver anledning til vigtige spørgsmål om retssikkerhed og personlig integritet, ikke mindst for de allermest udsatte, flygtningene. De hidtidige erfaringer er ikke så gode. Kontrollen med Schengen-informationssystemet, SIS, har været dårlig, og med SIRENE-strukturen har den været endnu ringere. I SIS-registeret er afviste asylansøgere blevet blandet sammen med kriminelle personer og stjålne ting. Tilsynsmyndigheden JSA har rettet hård kritik mod fejlagtig anvendelse af oplysninger, at flygtninge ikke informeres om deres rettigheder, og at myndigheden selv ikke har haft ordentlig adgang til registeret.
Også forslaget om et Eurodac-register er foruroligende, ikke mindst hvad angår kravene om at registrere flere grupper end asylansøgere og reglerne for, hvornår oplysninger skal slettes. I Europols efterforskningsregister skal meget følsomme personoplysninger, f.eks. om politisk ståsted, kunne indføres. Også personer, som ikke er dømte eller direkte mistænkte for forbrydelse, skal kunne registreres.
Forslaget til Enfopol-konventionen er foruroligende, da visse medlemslande vil kunne foretage telefonaflytning i andre lande uden deres tilladelse. Når alt det tages i betragtning, er det skuffende, at formandskabet og Tarja Halonen havde så lidt at sige om spørgsmålene om retssikkerhed og personlig integritet, som burde være hovedtemaer.

Berthu
Fru formand, på Det Europæiske Råds møde i Köln fik man den ulykkelige idé - uden at noget nationalt parlament, så vidt jeg ved, havde bedt om det - at iværksætte udarbejdelsen af et charter for grundlæggende rettigheder i Den Europæiske Union. Denne idé er i den udformning, der åbenbart er blevet vedtaget, både formålsløs og farlig.
Den er formålsløs, fordi det ifølge Rådets konklusioner kun drejer sig om en indsats, der skal samle de rettigheder, der allerede er gældende, i et dokument. Det er altså de rettigheder, der allerede findes, og som fremgår af forskellige dokumenter: Traktater, sociale europæiske chartre, europæiske menneskerettighedskonventioner og ikke mindst selvfølgelig nationale forfatninger. Desuden er disse rettigheder allerede - hvad angår borgerne - godt beskyttede af det eksisterende juridiske system. Den foreslåede indsats forekommer derfor formålsløs.
Og ikke mindst er den farlig, fordi de føderalistiske lobbyer vil bemægtige sig konklusionen i Köln for at prøve at berøve de nationale forfatninger forsvaret af borgerrettighederne og gå i spidsen for disse rettigheder med en overordnet tekst, en påstået europæisk forfatning. Hr. Barnier understregede desuden venligst ved hans høring i sidste uge, at forberedelsesprocessen til charteret skal følge forfatningsprocessen i traktaterne. Det er tydeligt, at Rådet i Köln har sat noget i gang, som de vil miste herredømmet over.

Jeg tror således, at vi hellere må overlade borgernes rettigheder til de nationale forfatninger og deres beskyttelse til de nationale parlamenter, som i øvrigt har finpudset dem gennem det sidste århundrede. Med hensyn til Unionen gør den klogest i at holde sig til det, der er vigtigst i øjeblikket: Udarbejdelsen af et charter for nationernes rettigheder.

Paisley
Fru formand, de mennesker, jeg repræsenterer, har på ingen måde tillid til kommissær Patten, for så vidt angår lov og orden. Hr. Patten har netop anbefalet, hvad man kunne kalde et terrorist-charter for Nordirland. I politiet i Ulster, Royal Ulster Constabulary, er 302 mennesker blevet brutalt myrdet og 8.700 brutalt kvæstet. Og dog insisterer hr. Patten på, at politiet skal stå til ansvar over for et nyt styrende organ, hvor IRA vil være repræsenteret. Hvis Kommissionen indfører en sådan tankegang inden for kriminalitet og narko mv., hvordan ser fremtiden så ud for Den Europæiske Union? Den har i sig frøene til sin egen ødelæggelse.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, jeg forstår, at opgaven er meget vanskelig. Hvad angår Dem, fru formand for Rådet, er det klart, at vi taler om et emne, som fremkalder en følelse af stædig national suverænitet, der efter min mening skulle være overvundet fuldstændigt. Det er ikke uden grund, at nationalitet identificeres med flaget, politiet og dommeren. Og det er det, vi taler om: om politi, om dommere og om det, der ligger bag flaget, i det mindste flagene i Den Europæiske Unions stater, nemlig beskyttelsen af menneskerettighederne.
Det er rigtigt, at De er i vanskeligheder, fordi Rådets formandskabs funktion er kompliceret. Det er også rigtigt, at De er i vanskeligheder, fordi det at træffe beslutninger i det øverste organ, altså i Det Europæiske Råd, er at tage udgangspunkt i generelle principper, i viljen til at handle. På andre områder, f.eks. anlæggelse af veje eller etablering af transeuropæiske net, er der fornuft i disse generelle principper. Men, mine damer og herrer, på dette topmøde ønsker vi noget mere konkret, særligt hvad angår retfærdighed. Det skal ikke bare være et topmøde om immigration og naturligvis heller ikke bare om sikkerhed. Af de tre områder - frihed, sikkerhed og retfærdighed - er retfærdigheden det område, der er længst bagefter og har størst behov for at blive fremmet.
Fru formand for Rådet, jeg savner konkrete forslag. Det drejer sig ikke om, at der gives adgang til domstolene eller juridisk bistand til ofrene. Det drejer sig om at stille forslag til ensartede procedurer for små sager. Tal om det og ikke om generelle principper eller ganske enkelt om, at vi alle sammen skal samarbejde, for hvis vi fortsætter på den måde, bliver topmødet i Tampere ikke nogen succes.

Napolitano
Fru formand, den beslutning, der blev truffet på Rådets møde i Köln om at udarbejde et charter for grundlæggende rettigheder, vil medføre et langvarigt og komplekst arbejde for vores Parlament.
Det bliver nødvendigt at drøfte charterets karakter og dets indhold samt forholdet mellem charteret for rettigheder og Unionens forfatningsproces. Disse emner bliver genstand for en betænkning, som Udvalget om Forfatningsspørgsmål vil udarbejde i de kommende måneder i samarbejde med andre udvalg, og som vil blive forelagt for Dem alle på plenarmødet.
På nuværende tidspunkt er det dog tvingende nødvendigt at tage stilling til den procedure, der skal følges, når det gælder udarbejdelsen af charteret. Dette er det begrænsede, men vigtige formål med det beslutningsforslag, som hr. Watson og jeg har indgivet.
Det er nødvendigt, at Parlamentet i dag siger - før Rådet bestemmer sammensætningen af det organ, der har til opgave at affatte udkastet til charteret - at vi ikke kan acceptere, at antallet af repræsentanter for Europa-Parlamentet bliver lavere end antallet af repræsentanter for medlemsstaternes regeringschefer, og at vi anmoder om en grundig høring, før vi beslutter, om de nationale parlamenters væsentlige bidrag skal sikres ved, at et vist antal af deres repræsentanter deltager i det planlagte organ, eller via andre og mere effektive kanaler.
Og nu en personlig bemærkning om bekæmpelsen af kriminalitet og om indvandringens udfordring. Min tidligere erfaring som italiensk indenrigsminister får mig til at sige, at det er nødvendigt at fremskynde den udvikling, der går i retning af fælles regler og politikker, og det er præcis det modsatte af at bede om nogle strengt nationale politikker. Med hensyn til indvandring og asyl er det bedste grundlag det østrigske formandskabs dokument fra efteråret 1998.

Sylla
Fru formand, Det Europæiske Råds møde i Tampere - og der blev mindet om dette her ved det ekstraordinære Råd - havde til formål at fastsætte de politiske retningslinjer og prioriteter vedrørende iværksættelsen af et friheds- og sikkerhedsområde samt et retsligt område.
I denne forbindelse udgør den frie bevægelighed i Unionen et grundlæggende mål for den europæiske opbygning. Den frie bevægelighed skal først og fremmest gennemføres på samme måde for alle, og jeg tænker navnlig på de vanskeligheder, et stort antal herboende fremmede gennemlever, når man alt for ofte nægter dem retten til familiesammenføring. Det er min overbevisning, at det grundlæggende formål med Den Europæiske Union er at muliggøre en integration af indvandrere.
Fru formand, jeg trak mit indlæg under mødeåbningen tilbage, for den hyldest, fru Fontaine gav de to unge afdøde guineanere, Yaguine og Fodé, var meget følelsesladet. Med en forbløffende klarhed sendte disse to unge et brev til os, hvoraf fremgår hvilke enorme problemer, der i dag er ved at være barn i den tredje verden. Jeg hedder selv Fodé, og jeg kommer fra denne ulykkelige del af verden. Men jeg var så heldig at blive adopteret af en fransk familie, at gå i skole og i dag at sidde blandt Dem i denne mødesal.
Denne opfordring til en værdig modtagelse bør fortsætte, for tro mig: Der er ingen mænd eller kvinder, der forlader sin familie, sin landsby eller sit land, medmindre de er tvunget til det for at føde sin familie. Så lad os holde op med at adskille børn og mødre, at inddrage opholdstilladelsen fra arbejdstagere, der har mistet deres job og ødelægge asylretten. Kort sagt, lad os hjælpe indvandrerne ud af deres svære administrative situation og tilbyde dem en varig opholdstilladelse, der giver dem mulighed for at opholde sig som gode borgere i det land, de netop kommer til, fordi det var de europæiske lande, der tidligere koloniserede dem.
Endelig bør vores Europa afstå fra enhver form for diskrimination ved ansættelse, boligudlejning, adgang til fritidsbeskæftigelser, og vi bør minde alle dem, der benægter eksistensen af gaskamrene, og som mener, at racerne ikke er lige, om, at racisme ikke er en holdning, men en forbrydelse.


Velkomstord
Formanden
Det er med stor glæde, at vi modtager formandskabet for delegationen fra den tyrkiske nationalforsamling til Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Tyrkiet under ledelse af professor Kursat.
Jeg beder Dem give udtryk for vores dybeste medfølelse i forbindelse med nyheden om et nyt alvorligt jordskælv i det nordvestlige Tyrkiet i mandags, kun få uger efter regionen blev ramt af en forfærdelig tragedie.
På vegne af Europa-Parlamentet vil jeg gerne over for den tyrkiske nationalforsamling og over for det tyrkiske folk udtrykke min dybeste sympati i forbindelse med de store tab, denne naturkatastrofe har pådraget dem. Det er med tilfredshed, at jeg konstaterer, at Rådet og Kommissionen i solidaritet har truffet de nødvendige forholdsregler for at sikre, at de tyrkiske myndigheder modtager hjælp fra Den Europæiske Union og for at sikre et samarbejde med henblik på at lette befolkningens lidelser.
Endelig vil jeg gerne udtrykke et ønske om, at den forhandling, der føres nu og fremover med Parlamentets delegationsformandskab, bærer frugt, og at dialogen mellem vores to parlamenter snart kan fortsætte inden for rammerne af Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Tyrkiet.

Forberedelse af Det Europæiske Råds møde i Tampere (fortsættelse)
Voggenhuber
Fru formand, jeg vil gerne takke mange gange for tolerancen og tålmodigheden! En af mine kolleger fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe har betegnet sin gruppe som venner af sikkerhed, som om der fandtes fjender af sikkerhed i denne sal! Efter min mening består problemet snarere i, at mange ikke i samme grad er venner af frihed og retfærdighed.

Derfor mener jeg også, at den mest presserende opgave består i at skabe forudsætningerne for et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, nemlig et charter for grundlæggende rettigheder i Europa, fordi det ikke kun handler om at centralisere den følsomme statsmagt, politimagten, men også om at europæisere borgernes rettigheder.
Nu har man på topmødet i Köln besluttet at proklamere et sådant europæisk katalog over grundlæggende rettigheder, et projekt, der fortjener ros. Men når man ser, hvordan dette projekt bliver forberedt, kan man som parlamentsmedlem vel kun blive chokeret. Rådet har - af hvilke grunde kan jeg ikke tænke mig til - taget hele kompetencen for dette katalog over grundlæggende rettigheder til sig. Der fandt ingen dialog med Europa-Parlamentet sted. Europa-Parlamentets rolle som repræsentant for de europæiske befolkninger og dermed oprindelig instans for et sådant katalog over grundlæggende rettigheder, denne rolle er uacceptabel. Der kan ikke være tale om lighed mellem de lovgivende institutioner i denne proces. De nationale parlamenter bliver kun inddraget gennem enkelte repræsentanter. Der kan altså heller ikke være tale om pluralitet i de politiske strømninger i denne proces.
Det, der gør én mest bekymret og bestyrtet, er vel opgavens omfang. Fru formand for Rådet, efter min mening er der én ting, vi ikke bør gøre: kun tilsyneladende opfylde borgernes centrale krav! En proklamation af allerede eksisterende rettigheder er ikke noget charter for grundlæggende rettigheder, men derimod politisk poesi!

Andrews
Fru formand, lad mig lykønske det finske formandskab med dette initiativ, som jeg støtter fuldt ud.
Jeg håber, at alle medlemsstaterne ved afslutningen på topmødet i Tampere ratificerer oprettelsen af den internationale straffedomstol, så krigsforbryderne, der i den grad er fremherskende i verden i dag, kan retsforfølges. I juli 1998 vedtog 83 lande oprettelsen af en international domstol på en konference i Rom sponseret af FN. Kun fire lande har til dato ratificeret Rom-statutten: Trinidad og Tobago, Senegal, San Marino og Italien.
Den internationale straffedomstol skal først og fremmest tilskynde staterne til at efterforske og forfølge folkedrab, krigsforbrydelser og forbrydelser mod menneskeheden og skal selv under visse omstændigheder efterforske og forfølge disse forbrydelser. Ved at tage fat på spørgsmålet om straffrihed og sørge for et retfærdigt forum til retsforfølgelser, hjælper domstolen med til at mindske de internationale spændinger og fremme fred og sikkerhed i hjemlandene som internationalt.

Cederschiöld
Fru formand, den indstillede kommissær, Vitorino, påpegede under høringen, at målet med udarbejdelsen af et charter for menneskerettigheder ikke bare skulle være at finde en fællesnævner for medlemsstaterne, for charteret skulle være en selvstændig rettighedserklæring. Når charteret udarbejdes, er det vigtigt at huske på, at immigrationspolitikken i Unionen skal tage hensyn til medlemsstaternes sociale systemer og uddannelsesmuligheder. Det gælder især, hvis charteret skal omfatte medborgere fra tredjelande, som er bosat i Unionen. På den måde relateres det sociale beskyttelsesniveau tydeligere til immigrations- og asylpolitikken. Hvis der indføres for mange offentligt finansierede sociale og økonomiske rettigheder, forhøjes murerne mod omverdenen i takt med, at det sociale niveau i Unionen forhøjes. Dermed kommer hensynet til Unionens borgere til at gå ud over dem, som virkelig har brug for beskyttelse inden for Unionens grænser, nemlig flygtningene.
I Amsterdam-traktaten introduceres tanken om et europæiske retsområde. For at det kan kaldes et retsområde, må retssikkerheden herske der. For at man kan vurdere, hvor langt medlemsstaterne er nået, skal der fastlægges nogle kriterier og effektive vurderingsmetoder. Det drejer sig om at fastsætte konvergensregler for retssikkerhed. Når konvergensen fastsættes, bør der udarbejdes en resultattavle til offentliggørelse af medlemsstaternes fremskridt. Derved tydeliggøres forskellen mellem medlemsstaterne. Gruppepres er en stærk social kraft, som kan bidrage til frivillig harmonisering. Hvis en sådan evaluering sker i fuld offentlighed, kan institutionernes arbejde få større virkning gennem frivillige harmoniseringer i samme retning. Når en sådan proces for minimumsregler er startet, kan den kombineres med tidsfrister, og på den måde kan der anspores til skabelsen af et pålideligt retsområde, hvilket er forudsætningen for, at borgerne kan bevæge sig frit, trygt og sikkert, men også for at skabe sikkerhedsgarantier ved udvidelsen. Det kræver en mere effektiv tryghed og sikkerhed, som afbalanceres med klarere definitioner af personlig integritet og menneskerettigheder.

Evans, Robert J
Fru formand, formanden for Rådet har sagt, at hvis De spurgte befolkningerne i medlemsstaterne om, hvad de ønsker, så ville De få klar besked. Dette forslag i forbindelse med Tampere er, mener jeg, en del af den besked. Det er et eksempel på befolkningens dagsorden. Hvis det vedtages i Tampere og håndhæves af regeringerne i medlemsstaterne, viser det nogle af vores mere euroskeptiske borgere, at der virkelig sker fremskridt. Mange af dem er ikke så bekymret for udvidelsen af afstemningen ved kvalificeret flertal, hvor vigtig den end er, men de er ivrige efter fremskridt inden for områder som borgernes rettigheder, fri bevægelighed og et ægte integreret Europa, hvor folk kender og forstår deres rettigheder og forpligtelser.
De påpegede vigtigheden af denne dagsorden, når vi bevæger os mod en vellykket udvidelse af Den Europæiske Union og bringer orden i Parlamentet. Jeg er sikker på, at mange vil være enige i, at frihed, retfærdighed, sikkerhed og gennemsigtighed, før vi udvider, er af afgørende vigtighed. Det er et Europa, der bygger på det, vi har til fælles og ikke opstiller barrierer for at fremhæve vores forskelle.
Hr. Camre talte tidligere imod støtte til de fattige lande. Jeg ønsker at sige til ham og andre, at 350 millioner mennesker i 15 lande ikke kan få virkelig velstand og sikkerhed, hvis I nægter jeres naboer håb og de samme rettigheder. Mure, våben og jerntæpper er ikke svaret på asylansøgere og flygtninge. Derfor er et vellykket resultat på topmødet i Tampere og denne beslutning så vigtig.
Visse medlemmer fra Det Forenede Kongerige i denne side af Parlamentet kan have visse forbehold over for et par af punkterne, men vi tror fuldt ud på principperne i denne beslutning, nemlig de punkter, der er praktisk anvendelige og kan håndhæves. Jeg har store forventninger til, at topmødet i Tampere ikke blot bliver et positivt skridt fremad, men bliver et historisk vigtigt topmøde. Jeg ønsker det finske formandskab al held.

MacCormick
Fru formand, jeg vil gerne understrege det, som hr. Napolitano og hr. Voggenhuber lagde vægt på, nemlig at det er af afgørende betydning, at Parlamentet er fuldt ud og passende repræsenteret ved udarbejdelsen af Unionens charter for rettigheder.
Lad mig også sige til formanden for Rådet, at det er lige så vigtigt at respektere subsidiariteten ved topmødet i Tampere som i alle andre aspekter af Unionens arbejde. Jeg repræsenterer et valgområde, som i mere end 500 år har haft et uafhængigt retssystem med en særskilt tradition inden for retfærdighed og indenrigsanliggender. Det er ikke i sig selv en medlemsstat, men vi i Skotland har nu igen fået et parlament, der lovgiver med henblik på vores retfærdighed og indenrigsanliggender. Det er af afgørende betydning, at der tages ordentligt hensyn til dette og andre områder, når der udarbejdes politikker, som omhandler disse spørgsmål.
Afslutningsvis er jeg særdeles enig i det, formanden for Rådet sagde om at gøre rettigheder virkningsfulde. Det er ingen nytte til at have charteret for rettigheder og værne om rettighederne i traktaterne, hvis disse ignoreres i praksis. Jeg er, i den korte tid jeg har siddet i Parlamentet, blevet gjort opmærksom på, at der er udenlandske sprogundervisere i Italien, der i 11 år har haft rettigheder, erklæret af De Europæiske Fællesskabers Domstol, som er blevet dem nægtet af en medlemsstat i Unionen. Jeg håber, at Rådet og Kommissionen træffer solide foranstaltninger for i dette og andre tilfælde at sikre, at vi ikke har rettigheder, som stater gør virkningsløse.

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru formand, jeg håber efter redegørelsen fra formanden for Rådet, at topmødet i Tampere kan blive et løfte om Unionens politiske vilje, som omfatter en række klare og tydelige ledetråde, der gør det muligt for os fortsat at gøre fremskridt.
Jeg tror, at det er det, som vores borgere forventer, de ønsker ikke flere erklæringer, men ønsker, at vi tager konkrete skridt til at gøre fremskridt i denne retning.
Og i denne stræben efter konkretisering, mener jeg, at der, hvad angår et område med frihed, er to emner, som bør have førsteprioritet: harmoniseringen af asylprocedurerne og den ulovlige indvandring. Til disse to områder kan tilføjes den midlertidige beskyttelse, et meget aktuelt emne efter Kosovo-krisen, og den interne solidaritet mellem medlemmerne af Den Europæiske Union.
Hvad angår et område med sikkerhed, mener jeg, at det er fornuftigt først at koncentrere sig om de former for lovovertrædelser, der har de mest grænseoverskridende træk. Jeg tænker på terrorisme, narkotika, organiseret kriminalitet og menneskehandel.
Efter min mening, fru formand, er der tre midler, som skal anvendes, og det er politisamarbejde - her skal de fremskridt, der er opnået med Schengen-aftalen, tages i betragtning - forebyggelse af kriminalitet og eksterne forbindelser, da Unionens sikkerhed ikke kan isoleres fra sikkerheden i resten af Europa eller i resten af verden.
Den Europæiske Union skal være særlig opmærksom på grænserne mod syd og Ruslands nabolande.
Hvad angår et område med retfærdighed, må det være vores mål at gøre alt, hvad der er muligt, for at borgerne i hele Den Europæiske Union har en følelse af at stå over for passende retlige rammer, hvor deres rettigheder beskyttes ens, ikke blot i forhold til kriminelle, men også i forhold til eventuelle overgreb fra de offentlige myndigheders side.
Det europæiske retlige net er uden tvivl det mindst udviklede af de tre områder, som vi beskæftiger os med, og derfor mener jeg, at oprettelsen af en stabil enhed, der beskæftiger sig med at sikre det retlige samarbejde og være Europols retlige samarbejdspartner, ville være på sin plads.
Til slut vil jeg sige, fru formand, at jeg mener, at målene for Det Europæiske Råd i Tampere er meget ambitiøse, men jeg mener også, at kun ved at være ambitiøse i vores bestræbelser på at gennemføre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed opnår vi, at Den Europæiske Unions borgere i vores arbejde ser et effektivt instrument til imødegåelse af deres problemer.

Martin, Hans-Peter
Fru formand, der skal ikke være tvivl om, at jeg - helt i modsætning til flere af de foregående talere - hilser det velkomment, at Den Europæiske Union nu begynder at beskæftige sig med sit eget charter for grundlæggende rettigheder. Unionen kan med et fælles generelt værdisystem give sig selv det, som mennesker ser på som det første, når de mødes, nemlig et ansigt. Her er det dog mere end skuffende, at dette nye europæiske ansigt ikke skal have bindende karakter, for på det nuværende stade af udviklingen bliver charteret ikke en bestanddel af traktaterne. Beskedne mennesker vil sige: "Nå ja, i det mindste kreerer vi noget ". Men netop Europa-Parlamentet bør være ubeskedent og holde fast i, at et charter åbner muligheden for at blive en del af traktaterne, en del af en fælleseuropæisk forfatning og muligvis endda rangere over den.
Det er i hvert fald af overordentlig stor betydning, hvem der må udforme charteret. Vi ved jo, at institutioner har hver deres måde at spille på og hver deres politiske motivation. Der er dog en iøjnefaldende forskel på, om det er et udøvende organ, eller om det er administrationen, der arbejder på de grundlæggende rettigheder, eller om det er et parlament, der gør det. Derfor kræver Udvalget om Forfatningsspørgsmål, at Europa-Parlamentet ikke blot medvirker som staffage i en så vigtig proces, men derimod som en ligeværdig idémager og beslutningsfaktor, på lige fod med Rådet. Det er et vigtigt signal, at så mange nationale regeringer netop i de seneste dage har givet udtryk for, at de ser på det på samme måde.
Samtidig ved vi, hvilket troværdighedshul vi skal lukke hos Europas borgere. Her kunne vi jo få chancen for også at inddrage ikkestatslige organisationer og enkelte borgere i charterets tilblivelsesproces i en form, man hidtil ikke har set. Her kunne vi sammen udvikle idéer til, hvordan offentlige høringer kan organiseres, også i ukonventionelle møder med borgere fra de forskelligste nationalstater. På den måde kunne arbejdet med de grundlæggende rettigheders ansigt give hele det europæiske legeme ny kraft. Frihed og lighed, menneskeværd og social retfærdighed opnås lettest, når det opfattes som en sag for befolkningerne. Derfor mener jeg, at der enten skal findes et charter med fuld deltagelse fra Parlamentets side eller slet intet charter.

Posselt
Fru formand, vi har her i Strasbourg den særlige Robert Schuman-tradition, hvis Kul- og Stålfællesskab ikke kun var et skridt hen imod den økonomiske integration, der nu blev kronet med euroen, men derimod et skridt hen imod politisk integration. Rådet kunne faktisk få chancen for at skabe noget i stil med et Kul- og Stålfællesskab med retfærdighed, frihed og sikkerhed i Den Europæiske Union på topmødet i Tampere. Jeg er blot bange for, at dette ikke bliver tilfældet, og min skepsis er baseret på forskellige punkter. For det første charteret for grundlæggende rettigheder. Fru formand, jeg mener, at det faktisk er nødvendigt, at Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen forhandler ligeberettiget med hinanden om, hvordan et sådant charter for grundlæggende rettigheder skal opstå, og hovedrollen skal tildeles Europa-Parlamentet. At vi så at sige fungerer som dekoration for de nationale parlamenter, er efter min mening uacceptabelt. I det interne udvalg har vi kritiseret dette planlagte organ meget, og her har rådsformandskabet sagt til os, at man ikke kan afvige fra mandatet. Det er efter min mening skandaløst! Rådet tildeler sig selv et mandat og erklærer derefter, at det ikke kan afvige fra dette mandat! Det er efter min mening sensabsolutistisk! Derfor mener jeg, at vi bør benytte dagen i dag til at overføre denne procedure til Parlamentet igen. De europæiske borgere er repræsenteret ved Europa-Parlamentet. Hvis de nationale parlamenter samarbejder, er det så meget desto bedre. Men jeg vil virkelig gerne anmode Dem om, at Rådet sammen med Europa-Parlamentet søger dialogen i denne sag, både hvad angår indholdet og fremgangsmåden.
For det andet handler det i Tampere også om byrdefordelingen i forbindelse med borgerkrigsflygtninge og -asylansøgere. Jeg mener, det er skandaløst, at man endnu ikke har besluttet sig for at fastlægge faste kvoter her. Kosovo-krisen har bevist, at byrdefordelingen på frivillig basis desværre ikke fungerer. Man har påstået, at det jo er blevet dokumenteret i Kosovo, at det fungerede. Vi havde blot det held, at flygtningestrømmen meget hurtigt standsede igen som følge af NATO's intervention og de genopbygningsvillige kosovoalbaneres hjemkomst. Men vi skal erkende, at vi med den næste krise ender i en katastrofe, hvis vi bearbejder denne krise med samme instrument som i Kosovo-krisen. Derfor har vi brug for en fast byrdefordeling baseret på kvoter, den europæiske solidaritet har brug for faste og klare regler, som skal fastlægges før en krise, ikke først midt i den hektiske situation, når krisen allerede er opstået. Derfor vil jeg gerne sige helt klart og tydeligt, at De skal gribe chancen og gøre Tampere til et ægte opbrud, der virkelig giver Europa en politisk integration startende med den indre sikkerhed og det juridiske samarbejde, fordi det handler om centrale elementer i staternes status og dermed også Fællesskabets status.

Marinho
Fru formand, vi ved ikke, om rådsmødet i Tampere bliver en succes. Men efter den tale, som vi har hørt her i dag, tror vi, at det kan blive det, fordi det, der i Amsterdam-traktaten syntes kun at skulle blive magtesløse ord eller blot englenes sang, får nu konturer, vinder større tilslutning, sætter sig nu med nødvendighed igennem og giver tro på, at vi faktisk kan finde vejen til et fælles område for sikkerhed, frihed og retfærdighed.
Såvel i rådsformandens tale i dag som for to uger siden under høringen af hr. kommissær Vitorino har vi parlamentarikere, der er vant til Rådets og Kommissionens jargon, fået klare udtalelser om de afgørende forudsætninger for et ægte indre marked baseret på frihed og på retfærdighed, altså et marked baseret på værdier - og ikke mere blot på varer og tjenesteydelser - udtalelser, der får os til at nære en behersket optimisme, hvad angår Tampere-mødet og de resultater, som det måtte kunne munde ud i. Hvorfor?
For det første, fordi det er en erklæring om frihed og grundlæggende rettigheder, der udgør fundamentet for de retslige foranstaltninger, der skal sættes i værk. For det andet, fordi fælleskabsmetoden foretrækkes frem for det traditionelle mellemstatslige samarbejde, hvilket vil føre til en ny europæisk juridisk og institutionel identitet, der bliver mere effektiv og moderne og kommer tættere på de problemer, der indtil i dag rådner uløste hen viklet ind i suverænitetshævdelsens og det juridisk-nationalistiske spindelvæv.
Sluttelig, fordi man gør dette nye europæiske samarbejdsområde til prøvestenen for borgernes tillid og ikke reducerer problemet til den traditionelle polemik "frihed versus sikkerhed" , men i stedet visionært påtager sig nye udfordringer og bestræbelser, som Europas borgere nærer håb om, at det virkelig bliver Europa, der skal indfri.

Coelho
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, vi ved alle, at den stadig mere sofistikerede internationale kriminalitet gør det utilstrækkeligt at bekæmpe den inden for den enkelte stats grænser. Efter fastlæggelsen af EU's økonomiske dimension og styrkelsen af dens politiske dimension er der stadig meget at gøre, hvad angår borgernes reelle bevægelsesfrihed. Ikke kun fordi Amsterdam-traktaten har befæstet retten til sikkerhed, men fordi det europæiske statsborgerskab ikke bliver til virkelighed uden et virkeligt område for sikkerhed, frihed og retfærdighed. Derfor må de indre grænser afskaffes, idet borgernes sikkerhed samtidig garanteres, der må harmoniseres med hensyn til adgang og bevægelighed for borgere fra tredjelande inden for EU, idet der skabes en mere ensartet og solidarisk indvandrings- og asylpolitik, der må skabes en samordnet kriminalitetsforebyggelse og -bekæmpelse over for især den organiserede kriminalitet (specielt terrorisme, menneskesmugling, forbrydelser mod børn, narkotika- og våbenhandel, korruption og svindel), og endelig må de grundlæggende friheder og rettigheder sikres på europæisk plan.
Det er således nødvendigt, at Europa-Parlamentet, med det større ansvar, som det er blevet pålagt af Amsterdam-traktaten, gør det til sit mål at komme videre med implementeringen af dette område for sikkerhed, frihed og retfærdighed, men under hensyntagen til de nationale forskelle og altid med det formål at bringe Europa nærmere til borgerne, hvorfor det skal udvise klarhed med hensyn til de mål, der ønskes nået, og den måde, hvorpå disse mål præsenteres for offentligheden.
For at vi skal kunne nå alt dette for Europa, for vores borgere og for styrkelsen af frihedsrettigheder, sikkerhed og retfærdighed, må vi arbejde i fællesskab og i en ånd præget af effektivitet og interinstitutionel solidaritet. I Europa-Parlamentet har vi vilje dertil, i Kommissionen nærer vi store forhåbninger til hr. kommissær António Vitorinos indsats, fra Rådet afventer vi de signaler og beslutninger, som rådsmødet i Tampere bringer.

Leinen
Fru formand, det finske formandskab bærer et meget stort ansvar. Mange mennesker nærer store forhåbninger til Tampere og forventer virkelig fremskridt for et borgernes Europa. Her tror jeg, at charteret for borgernes rettigheder er en enestående chance til at fortælle folk fra Skandinavien til Middelhavet, at dette Europa ikke kun er et marked. Det er ikke kun en valuta, dette Europa er derimod et værdisamfund til forsvar og fremme af sociale og kulturelle landvindinger, som vi har kæmpet os frem til i Europa i de sidste århundreder.
Charteret for borgerlige rettigheder kan kun blive interessant, hvis man udarbejder det åbent og gennemskueligt. Derfor skal vi ikke have en traditionel regeringskonference bag lukkede døre. Dette charter skal udarbejdes åbent i dialog med borgerne. Jeg mener, at borgerlige rettigheder er et emne, der oprindeligt hører hjemme i parlamenterne, i Europa-Parlamentet og også i de nationale parlamenter. Her mener jeg, at topmødet i Tampere virkelig bør bevæge sig fremad og give Europa-Parlamentet større medvirken end det, der blev besluttet i Köln.
Det handler jo om europæiske borgerlige rettigheder. For så vidt bør man virkelig opnå lighed mellem Europa-Parlamentets repræsentanter og repræsentanter på nationalt plan.
Jeg tror, at borgerne vil interessere sig for dette charter, hvis det er mere end en højtidelig proklamation. Borgernes rettigheder skal jo også være retligt bindende! Jeg håber, at denne debat er retningsvisende for, hvordan rettighederne kan blive forankret i de kommende traktater! Åbne debatter og retlig forankring, så får vi chancen for at komme i kontakt med de europæiske borgere igen.

Hernández Mollar
Fru formand, i denne valgperiode står vi over for en alvorlig udfordring for Den Europæiske Unions konstruktion. I den foregående valgperiode sagde Parlamentet ja til Den Monetære Union, ja til den sociale integration ved at gøre beskæftigelsen til centrum og motor for den europæiske socialpolitik, og nu skal vi også sige ja til et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Det Europæiske Råd i Tampere, som er frugten af initiativet - for alt skal med - og indsatsen fra den spanske regeringsleder, José María Aznar, skal tage fat på dette emne med den samme politiske vilje, som var til stede på det ekstraordinære topmøde i Luxembourg, for at kunne gøre noget ved det alvorlige problem med beskæftigelsen. Migrationsfænomenet er en udfordring, som vi skal tage fat på med mod, realisme og en stor portion menneskelighed og forståelse.
Solidaritet og integration skal være de to grundidéer i vores emigrationspolitik. Som det er blevet sagt her, skal de retlige, økonomiske og sociale løsninger og løsningerne til kontrol af migrationsstrømmene tilpasses ud fra et fælles projekt, ud fra en fælles politik. Det er ikke Spaniens, Tysklands eller Italiens problem, det er hele Den Europæiske Unions problem. På Det Europæiske Råd i Tampere skal selve immigrationsbegrebet derfor afklares. En ting er immigration af politiske årsager en anden er økonomisk immigration, og der er ikke de samme løsninger på de to.
Der skal ligeledes findes en afklaring på asylbegrebet, som i mange tilfælde forveksles med illegal indvandring eller problemerne vedrørende udlændinge.
Der skal også, som det fremgår af selve Amsterdam-traktaten, laves en ligelig fordeling mellem alle medlemsstaterne for at imødegå følgerne af indsatsen med hensyn til modtagelse af flygtninge, fordrevne eller de voldsomme migrationspres, der udelukkende har økonomiske årsager, som dem, der stammer fra Middelhavslande uden for Fællesskabet og naboerne syd for Unionen.
Derfor er det vigtigt, at de politiske, geografiske og økonomiske omstændigheder for hver krise og for hver immigrationsform analyseres. Det ville hverken være fornuftigt eller effektivt med et lighedsprincip om fordeling af byrderne, især hvad angår fordelingen af fordrevne.
Endelig, fru formand, er den sociale integration skjoldet eller beskyttelsen over for den racisme og det fremmedhad, som i øjeblikket er ved at opstå i nogle europæiske lande.
Jeg vil slutte, fru formand, med også at appellere til de lande, der er årsag til migrationsstrømmene. Det er ikke nok, at Den Europæiske Union ...
(Formanden afbrød taleren)

Karamanou
Fru formand, mine damer og herrer, jeg taler her i Parlamentet kun få timer efter den frygtelige ulykke og føler mig nødsaget til at give udtryk for de græske repræsentanters chok og sorg over det tragiske tab af Grækenlands viceudenrigsminister, Yiannos Kranidiotis, som omkom under udøvelsen af sit embede. Han var en vigtig politisk person med visioner for Europa, og han gjorde en stor indsats for freden og samarbejdet i Balkan, for forsoningen mellem Grækenland og Tyrkiet. Som politiker var han medlem af Europa-Parlamentet, og jeg var den, der overtog hans plads i Europa-Parlamentet i februar 1997, da han blev anmodet om at tiltræde embedet som viceudenrigsminister. Derfor vil jeg bede Dem undskylde dette indlæg og den store bevægelse, der har grebet mig i dette øjeblik.
Fru formand for Rådet, fru Halonen, jeg glædede mig meget over Deres tale og de konkrete forslag, den indeholdt, og den styrker mig i overbevisningen om, at mødet i Tampere kan vise sig at blive en betydningsfuld proces og en vigtig milepæl og et udgangspunkt for vores vej mod den europæiske integration. Vi håber, at Rådet vil følge Europa-Parlamentets eksempel i dag og fra Tampere sende et højlydt budskab til de europæiske borgere om, at Den Europæiske Union er engageret i og arbejder for deres vitale interesser, det vil sige styrkelse af den interne sikkerhed, fri bevægelighed, fri adgang til domstolene, bekæmpelse af international, organiseret kriminalitet, kontrol af grænserne og respekt for de grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder.
Rådsmødet i Tampere både kan og bør udnytte de nye muligheder, Amsterdam-traktaten giver, og skabe væsentlig fremgang inden for vigtige områder som for det første harmoniseringen af migrationspolitikken og asylpolitikken, således at man arbejder hen imod en høj grad af beskyttelse også af flygtninges rettigheder, for det andet en retfærdig fordeling af byrderne forbundet med modtagelse af flygtninge, især fra kriseområder, som vi har oplevet for nylig i Balkan, og for det tredje en styrkelse af borgernes interne sikkerhed, og ikke kun med politimæssige foranstaltninger.
Endelig tror jeg, tiden er inde til, at man vedtager de forslag, der er stillet af Grækenland, herunder forslaget om "hurtig adgang for borgeren til retsvæsenet" ved hjælp af alternative midler som f.eks. ombudsmandsfunktionen og kompromisforsøg før en retssag, men også indførelse af et harmoniseret system for offentlig orden og bilæggelse af tvister, som er baseret på principperne frihed, demokrati, respekt for de grundlæggende frihedsrettigheder samt retsstatsprincippet.

Formanden
Kære kollega, vi forstår Deres følelser i forbindelse med nyheden om deres viceudenrigsministers død. Formanden har haft lejlighed til at indvie Parlamentet i Deres og Deres folks sorg.

Kauppi
Fru formand, minister Halanon, sikkerhed er en af de centrale ting, der bekymrer de europæiske borgere. På topmødet i Tampere vil man forsøge at tage denne vigtige udfordring op: at skabe et sikrere Europa. Et af de væsentligste spørgsmål på mødet er EU' s fælles indvandrerpolitik. Tanken om en fælles asylpolitik og en overnational byrdefordeling er smuk, men meget svær at føre ud i praksis. En valgfri byrdedeling passer derimod fint som udgangspunkt også for Unionens funktion. Hvis man ikke opnår de ønskede resultater ved valgfri byrdedeling, kan man overveje kompensation for de udgifter, flygtningene medfører, til de medlemslande, flygtningestrømmene søger mod. Dette foreslår også De, ærede minister. Ved hjælp af økonomiske styreinstrumenter kunne man desuden til dels godkende Unionens medlemslandes flygtningepolitik. F.eks. i mit hjemland Finland, som befinder sig meget langt fra de steder, hvor der i den seneste tid har været kriser, er der bred opbakning til tanken om effektiv hjælp til de nødstedte mennesker tættest muligt på deres hjem.
I den senere tid er der set forslag om at flytte samarbejde inden for politi- og retsvæsen fra tredje søjle over til fællesskabets kompetence. Dette arrangement ville formodentlig afhjælpe samarbejdet. Forslaget blander sig dog helt klart i nationalstaternes centrale kompetence, retten til at bevare deres retssystemer og kontrollen med lovenes overholdelse inden for deres områder. Derfor er der grund til at drøfte forslagets gode og dårlige sider nøje. Samarbejdet i tredje søjle er tilstrækkeligt, så længe EU ikke har sin egen politistyrke, og samarbejdet således altid baseres på medlemslandenes politistyrkers virksomhed, som man forsøger at lette gennem Europol-systemet. Situationen er den samme for de foreslåede undersøgelseskomitéers vedkommende. Spørgsmålet om at overføre kompetencen til fælleskabet bliver først for alvor aktuelt, hvis Unionen ønsker at oprette overnationale politistyrker.
Oprettelsen af en europæisk retsstat og nedsættelsen af en arbejdsgruppe til drøftelse af sagen har min fulde støtte. Borgernes ret til at få en retfærdig behandling - access to justice - skal sikres og borgerne skal garanteres tilstrækkelig hjælp i tilfælde af, at de kommer til at stå ansigt til ansigt med et andet medlemslands retsmyndigheder. Jeg støtter varmt idéen om at nedsætte en arbejdsgruppe. Oprettelsen af en europæisk retsstat bør være en del af det nye Borgernes Europa.

Carnero González
Fru formand, nobelpristageren i litteratur, García Márquez, skrev en bog med titlen "Generalen i sin labyrint". Den refererede til biografien af befrieren Simón Bolívar.
Når man læser bilag IV fra Det Europæiske Råd i Köln får man det indtryk vedrørende charteret for grundlæggende rettigheder, at Rådet også befinder sig midt i en labyrint.
Institutionerne vil sikkert til sidst finde ud af den med større eller mindre lyst. Problemet er ikke institutionerne, som når alt kommer til alt nok skal finde ud af Rådets labyrint med hensyn til charteret for grundlæggende rettigheder. Problemet er borgerne, den skuffelse, der kan føjes til den, som offentligheden allerede føler i forbindelse med bestemte spørgsmål vedrørende det europæiske projekt.
Derfor mener jeg, at det er bydende nødvendigt, at der i Tampere træffes beslutninger, som afklarer situationen, som er fremskridt i forhold til den allerede positive beslutning, der blev vedtaget i Köln, om karakteren, indholdet, forbindelsen til regeringskonferencen, om udarbejdelsesprocedurerne og om selve vedtagelsen af charteret for grundlæggende rettigheder.
Et charter, som skal være bindende og underlagt domsmyndighed. Et charter, som skal styrke borgernes rettigheder og til syvende og sidst det europæiske borgerskab. Et charter, som skal gælde alle, der lever og arbejder i Unionen. Et charter, som derfor skal være forbundet med regeringskonferencen om ændring af Amsterdam-traktaten. Et charter med deltagelse af så mange medlemmer af Parlamentet, at alle de politiske tendenser, der findes i Den Europæiske Union, er godt repræsenterede. Og især et charter, som skal vedtages.
Udtrykket "proklamerer" fra Köln er helt utilstrækkeligt. Jeg gentager, at vi herfra må opnå, at Rådet finder ud af labyrinten.

Giannakou-Koutsikou
Fru formand, vi vil gerne takke formanden for omtalen af den tragiske hændelse, der førte til Grækenlands viceudenrigsministers død. På partiet Nyt Demokratis og landets oppositions vegne vil vi kondolere og give udtryk for vores dybe, oprigtige sorg over tabet af en gammel kollega og fremragende samarbejdspartner i egenskab af udenrigsminister.
Det er et meget vigtigt rådsmøde, der afholdes i Tampere. Vi er enige med rådsformandens udtalelser, bortset fra at vi ikke hørte nogen tilkendegivelse af en klar politisk vilje, f.eks. med hensyn til harmoniseringsspørgsmålene. Ganske vist er migrationspolitikken en uadskillelig del af udenrigspolitikken, fru rådsformand, men ofte tjener udenrigspolitikken andre formål, som i sidste instans kan modarbejde det humanitære aspekt, der er forbundet med asylpolitikken og migrationspolitikken. Det er korrekt, at Europa ikke kan lukke sine døre, men det kan heller ikke åbne dem så meget, at der opstår ghettoer, eller det bliver ude af stand til at skabe de nødvendige betingelser. Disse politikker bør snarere knyttes til udviklingspolitikken og samarbejdspolitikken, som gennem tiden ikke har haft særlig stor succes i forhold til de økonomiske midler, der er stillet til rådighed.
Det største problem er imidlertid den usynlige side, forbindelsen mellem organiseret kriminalitet, terrorisme, narkotikahandel og andre aktiviteter, hvor vi bare kan overvåge disse menneskers aktiviteter på afstand, især den organiserede kriminalitet, uden at kunne gøre noget ved det. Her er det absolut påkrævet med et fælles område for retfærdighed og sikkerhed, det er absolut påkrævet med harmonisering, men hertil kræves politisk vilje.

Formanden
Jeg har modtaget to beslutningsforslag, indgivet på grundlag af artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.

Halonen
Fru formand, inden for rammerne af den tid, der er til rådighed, er det desværre umuligt for mig at svare tilstrækkelig specifikt på alle de spørgsmål, der er blevet stillet i dag, men vi har skrevet dem ned, og under den videre diskussion og forberedelse vil jeg forsøge med alle midler at tage hensyn til de tanker, de giver udtryk for og også på passende vis at give Dem nogle flere svar.
Det spørgsmål, der rejses af flere af de talende, om udarbejdelsen af et charter for grundlæggende rettigheder er naturligvis indirekte med i tankerne for mødet i Tampere, hvor vi forbereder nye skridt fremad for at garantere mennesker i Den Europæiske Union et sikrere område end før, men udarbejdelsen af et sådant charter er ikke et egentligt samtaleemne i Tampere. Til dette formål nedsættes der et særligt organ, hvor repræsentanter for Europa-Parlamentet også vil være velkomne.
Hvad angår Europa-Parlamentets repræsentation i Tampere, så ved De, at formand Fontaine vil være til stede fra mødets begyndelse. Desuden kender vi Deres konklusioner og også de ting, der er blevet talt om her, vil blive taget i betragtning.
Først og fremmest vil jeg besvare nogle af de spørgsmål, som er blevet behandlet på dette møde, som jeg har valgt ud blandt mange andre. Først tager jeg Pirkers spørgsmål om en indvandrerstrategi. Det er et vigtigt grundlag for diskussionen i Tampere, men der er endnu ikke enighed om det i Rådet. Derfor diskuterer vi det godt nok i Tampere, men vi har intet færdigt charter for emnet. Hvad angår Eurodac-forfatningen, forsøger vi at få den godkendt i den finske formandsperiode, og De ved jo, at vi venter på en ny konklusion i sagen fra Europa-Parlamentet.
Hvad angår Watsons spørgsmål om respekt for asylinstitutionerne og samarbejde med UNHCR, er vi ganske enige. Netop på dette grundlag byggede jeg mit eget indlæg. Jeg er enig med Dem i, at Europa ikke skal lukke sig udadtil, men at der skal være adgang for omverdenen. Vi er med i FN, Europa-Rådet og OSCE, og netop sådan kan vi skabe en naturlig omgang med omverdenen.
Til Wouris spørgsmål vil jeg blot kort konstatere, at formandslandet som sådan går ind for åbenhed, og selvom han aldrig har været medlem af den nationale parlament, ved han sikkert, at i Finland, såvel som i andre medlemslande, har det nationale parlament et vist autonomi, som regeringsmedlemmerne i sager af denne art ikke skal gribe ind i.
Seppänen tog i sit indlæg på gruppens vegne emnet om Europol-kontrol op. Finland har det syn på sagen, at den nuværende kontrol er tilstrækkelig, så længe vi ikke er nået længere, end vi er, men fremover skal kontrolsystemet afgjort udvikles. Jeg noterer mig også hans bemærkninger om de elektroniske systemer, og lover at undersøge sagen yderligere.
Til Schulz' og andres spørgsmål om retsområdet og de grundlæggende rettigheder vil jeg påpege, at jeg understregede, at området for frihed, sikkerhed og retfærdighed skal bygges på grundlag af fælles værdier med respekt for menneskerettigheder og samtidig skal mindske diskriminering.
Jeg vil også gerne fæstne mig ved endnu en ting. Jeg er yderst tilfreds med, at det i flere indlæg er kommet frem, at vi ikke vil oprette et Fort Europa, men at vi vil gøre området til et sikkerhedsområde, som har naturlige forbindelser til omverdenen. Personligt vil jeg yderligere minde om, at Den Europæiske Union ikke er det samme som Europa, og at ikke hele verden uden for Den Europæiske Union er fattigdom, sult og fortvivlelse. Der er selvfølgelig problemer, men der er også lande, som har et meget højt udviklingsniveau og som gerne vil samarbejde med os. Jeg vil nævne f.eks. Norge, Island og Schweiz. Jeg vil også minde om, at vi har til opgave at deltage i De Forenede Nationer, OSCE og Europa-Rådet. Princippet i demokratibegrebet er, at mennesker ikke kun er magtens objekter, men også magtens subjekter, og det skal vi huske på, når vi opretter samarbejdsaftaler med andre.
Inden for Den Europæiske Union behøver vi heller ikke altid nye direktiver. Meget ofte er der tale om at efterleve beslutninger, som allerede er truffet. Der er også tale om at styrke og i praksis efterleve eksisterende aftaler med FN eller Europa-Rådet, herunder at få alle medlemslandene til at gøre det samme.
Det er muligt, at jeg også selv, på grund af den græske flykatastrofe, har lyttet med et lidt følsomt øre, også mere følsomt end normalt, til Deres klager over indblanding i samarbejdet, men jeg vil på Rådets vegne forsikre om, at vi også inden for Den Europæiske Union skal have indbyrdes tillid til, at det nationale demokrati i de enkelte områder, skal komplettere det voksende demokrati i Den Europæiske Union. De udgør tilsammen - det er jeg sikker på, og det har også mange talere sagt - den rette kombination for at vi i fremtiden både kan oprette et charter for grundlæggende rettigheder og kan arbejde videre på principperne fra mødet i Tampere, uden at de blot bliver til proklamationer, men således at vi også i praksis bevæger os fremad. Jeg håber, at jeg i fremtiden kan opnå også Deres tillid i denne sag.

Situationen i Østtimor
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets redegørelse om situationen i Østtimor.
Jeg minder om, at forhandlingen finder sted i eftermiddag efter forhandlingen om betænkning af fru Dührkop Dührkop og hr. Fabra Vallés.

AFSTEMNING
- Forslag til beslutning (B5-0061/99) af Souchet for EDN-gruppen som afslutning på redegørelsen fra Romano Prodi, indstillet formand for Kommissionen

(Forslaget til beslutning forkastedes)
Forslag til beslutning (B5-0062/99) af Wurtz for GUE/NGL-gruppen om Prodi-Kommissionens indsættelse
(Forslaget til beslutning forkastedes)
Forslag til beslutning (B5-0063/99) af Blokland m.fl. for EDD-gruppen om kommissærkollegiet og dets program
(Forslaget til beslutning forkastedes)
Fælles beslutningsforslag om Prodi-Kommissionen
Pannella (NI). (IT) Fru formand, jeg ønsker blot at komme med en oplysning, som jeg tror er nødvendig og nyttig for Dem og vores Parlament. Jeg vil gerne fortælle Dem, at den tredje parlamentariske gruppe i Rom, der tæller 130 medlemmer, er en gruppe, hvor de parlamentsmedlemmer samles, som befinder sig til højre for Le Pen og til venstre for Cossutta.
Vi har noteret os de beslutninger, der blev truffet i går, og vi er ikke aber, som bare gør det, et partistyret parlament forlanger af os! Emma Bonino vil senere forklare, hvorfor vi - med udgangspunkt i det politiske slægtskab mellem dem, der tror på parlamenter, demokrati og ret, og som afskyr partistyrede systemer, bureaukrati og falskhed - ikke stemmer og ikke vil stemme. Emma Bonino får tid til at forklare dette.

Formanden
Tak, hr. Pannella. Det er meget venligt af Dem at give Romano Prodi tid til at slutte sig til os. Jeg håber ikke, han sidder fast i en elevator, hvilket naturligvis ville være en formildende omstændighed.
(Forslaget til beslutning vedtoges) (Bifald)
Formanden. Jeg tror faktisk, kære kolleger, at der må være et problem. Jeg havde og har stadig i sinde at give ordet til hr. Prodi ...
(Hr. Prodi ankom i det samme)... hr. formand, De må fortælle os, hvilken elevator De har siddet fast i.
Jeg kan fortælle Dem, at Parlamentet netop med stort flertal har vedtaget beslutningen om Kommissionen, og jeg giver Dem omgående ordet.

Prodi
Fru formand, jeg beder Dem undskylde min forsinkelse, som jeg kan forklare. Som det ofte kan ske i de europæiske institutioner, gik den italienske tekst til min tale tabt i det tredimensionale rum mellem Bruxelles og Strasbourg. Jeg stod og ventede på den, for her har jeg kun den fremmedsprogede tekst, som jeg brugte til at støtte mig til. Jeg har været her siden kl. 9.00, men jeg kan se, at jeg bliver tvunget til at læse denne tale, som jeg vil oversætte fra fremmedsproget og holde på italiensk, og jeg vil bede Dem undskylde, hvis oversættelsen nogle steder ikke er perfekt.
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, vi befinder os i et afgørende øjeblik for det, der efter min mening har været en stor demokratisk opgave. Jeg har stået over for Dem mange gange i de seneste dage, og jeg har præsenteret de politiske idéer i mit program samt retningslinjerne for vores kommende forbindelser for Dem. De har stillet spørgsmål til kommissærerne, både skriftligt og mundtligt. Vi har lovet gennemsigtighed, effektivitet og at gøre fuldstændigt og præcist rede for hver eneste af vores handlinger.
Alle disse principper om gennemsigtighed, oplysningspligt og effektivitet er gentaget i den beslutning, som nu er blevet vedtaget. Det fundamentale punkt i Deres beslutning består i de løfter, jeg gav til Formandskonferencen i sidste uge, og ved denne højtidelige lejlighed her til morgen vil jeg gerne forsikre Dem for min fulde og fuldstændige indsats på disse fem punkter.
Disse punkter udgør grundlaget for en ny start for forbindelserne mellem vores to institutioner, en ny åbenhedskultur og ikke mindst en samarbejdskultur. Det grundlæggende element i disse punkter er spørgsmålet om kommissærernes individuelle ansvar. Jeg har allerede på en klar og loyal måde gentaget min holdning på dette område. Jeg tror, at de overvejelser, vi sammen har gjort os i de seneste dage, rent faktisk giver mulighed for at løse ethvert problem, der måtte opstå i den forbindelse. Lad os gøre det klart, at vores faste løfte om at anvende kollegialitetsprincippet - der er det fundamentale punkt i denne Kommissions rolle - ikke på nogen måde bliver et skjold, som skal dække over spørgsmål vedrørende de enkelte kommissærers ansvar og spørgsmål vedrørende det ansvar, som vi alle skal påtage os, når vi fører politik, og som vi skal påtage os over for dette Parlament og over for hele Europa.
Disse principper er efter min mening væsentlige for at få en stærk Kommission, og selvom en stærk Kommission undertiden vil være uenig med Parlamentet på visse punkter - vi kommer til at sige nej mange gange - så tror jeg, at det både for mig og for Dem er en større fordel at have en stærk partner end at have en svag partner.
Lad os et kort øjeblik vende tilbage til indholdet i denne beslutning. Jeg er helt enig i, at tilrettelæggelsen af forbindelserne mellem os er et grundlæggende element i den europæiske konstruktion, men det er ikke det eneste element. Vi skal engagere borgerne i den forbindelse, og det er en vigtig udfordring for alle institutionerne. En af mine væsentligste opgaver er således i januar at præsentere mine politiske retningslinjer for den femårige mandatperiode, og vi vil sammen skulle give denne januarhøring en meget høj politisk profil.
Jeg sagde allerede i går - og det vil jeg gerne gentage - at jeg er stærkt optaget af at støtte den bæredygtige udvikling, så den kan tage alle de miljømæssige udfordringer op, og det forekommer mig, at den første og vigtigste af disse udfordringer er om muligt snart at genskabe forbrugernes tillid til sikkerheden af den mad, vi spiser, og til beskyttelsen af vores alle sammens sundhed.
Jeg erkender, at det er meget vigtigt at forberede den kommende regeringskonference over for Parlamentet. Jeg vil gerne gentage mit løfte til Dem om en stærk og afgørende konference. Jeg ønsker ligeledes at udtrykke mig klart, for der må ikke være nogen misforståelser med hensyn til karakteren af den beretning, som jeg har bestilt hos hr. De Haene, hr. von Weizsäcker og hr. lord Simon. Det, De modtager, er ikke en beretning fra Kommissionen, og De modtager den samtidig med mig. Jeg forstår, at vi på baggrund af den beretning, vi modtager sammen, skal tilrettelægge en debat, der går gennem Europa-Parlamentet og Kommissionen, og hvor man forbereder en stærk regeringskonference i forbindelse med topmødet i Helsinki. Ud fra denne betragtning er den dialog, som er blevet indledt mellem os, således meget vigtig.
De bad mig også om en interinstitutionel aftale som grundlag for den adfærdskodeks, der skal gælde for vores forhold og forbindelser. Jeg er helt enig. Vi skal sætte os ned, se på detaljerne og tilrettelægge dem i praksis. Jeg accepterer også de forpligtelser, De bad om med hensyn til de fem punkter, der er opført i indledningen til Deres beslutning. Disse skal naturligvis undersøges omhyggeligt i den kommende adfærdskodeks. Jeg minder Dem dog om, at jeg som formand for Kommissionen vil påtage mig mit fulde ansvar. Der er to punkter, som på en eller anden måde bør modereres lidt i forhold til Deres beslutning. For det første beder De om, at et medlem af Kommissionen skal suspenderes fra sit embede, såfremt der fremsættes en alvorlig anklage af strafferetlig karakter imod vedkommende. Jeg har ikke beføjelse til at træffe nogen beslutninger om dette, men jeg har allerede erklæret, at hvis sådanne anklager formelt skulle blive rettet mod medlemmer af Kommissionen, vil jeg føle mig forpligtet til at undersøge konsekvenserne heraf meget nøje, og jeg kan forestille mig nogle omstændigheder, hvor et medlem af Kommissionen gerne ville fritages for sit hverv, mens dommen afventes. Jeg kan også forestille mig nogle situationer, hvor man burde tage højde for en mulig afgang, men denne beslutning skal overlades til det pågældende kommissionsmedlems politiske vurdering og i den sidste ende til mig selv i min egenskab af formand. Ud fra denne betragtning er det derfor nødvendigt at respektere de grundlæggende retsprincipper og således også formodningen om uskyld. De grundlæggende frihedsrettigheder gælder for alle, men jeg kan forsikre Dem for, at jeg vil være meget streng på dette område. Tillad mig at fremsætte endnu en bemærkning i den forbindelse. Hvad angår det afgørende element, som ansvar og oplysningspligt er, vil jeg aldrig acceptere, at et medlem af Kommissionen forsætligt snyder Parlamentet eller lyver over for Parlamentet. Vores forbindelser skal nemlig bygge på gensidig tillid.
For det andet ønsker De at give udtryk for Deres synspunkt i forbindelse med adfærdskodekserne for kommissærerne og udnævnelserne på højt plan, før de bliver anvendt af den nye Kommission. Som formand må jeg sige, at jeg har behov for, at disse regler allerede er trådt i kraft på den nye Kommissions første dag. Jeg vil ikke have, at der foreligger nogen misforståelser med hensyn til den øjeblikkelige iværksættelse af reformprocessen, som disse kodekser er startsignalet til internt i Kommissionen. Det betyder dog ikke, at kodekserne ikke står til at ændre. De har modtaget disse kodekser, og De kan fremsætte Deres bemærkninger, som jeg vil lytte opmærksomt til. Kodekserne er således ikke urørlige.
Flere af de ønskede punkter, som er medtaget i den nye rammeaftale, har at gøre med gennemsigtigheden. Som jeg sagde til Dem, vil den nye Kommission være åben over for Deres forslag. Kommissionen har lovet at deltage i parlamentsudvalgenes møder og i plenarmøderne for at tage alle de vigtige politiske spørgsmål op, og den har ligeledes fast lovet så vidt muligt at undersøge, hvordan man kan forbedre Parlamentets deltagelse på alle områder.
Jeg noterer mig, at De lægger vægt på de internationale aftaler. De må dog erkende, at vores pligt til at høre Dem skal iværksættes på en måde, der er forenelig med forhandlingernes effektivitet. Jeg forsikrer Dem for, at jeg inden for disse grænser vil gøre en indsats for også at gøre disse områder tilgængelige.
Jeg kunne se, at De også nævner udenrigs- og sikkerhedspolitikken og den tredje søjle. Kommissionen vil samarbejde med Dem for at finde den bedste metode til at sikre, at informationerne når hurtigt frem til Dem, og jeg er rede til at bekendtgøre Kommissionens vigtige beslutninger direkte på plenarmødet, når det bliver nødvendigt, og når De mener, at det er hensigtsmæssigt. Vi må se på, hvordan såvel De som vi rent praktisk vil kunne tilrettelægge denne information på ugebasis, når det er uden for Parlamentets mødeperioder.
Det er vigtigt for Dem, at De har dokumenterne til rådighed. Det drejer sig faktisk om et fremsendelsesspørgsmål - som dog ikke er det vigtigste spørgsmål - men som De sagde, drejer det sig også om at opstille nogle faste regler i det tilfælde, at adgangen til dokumenterne bør være begrænset. Jeg er enig i, at vi skal fastlægge nogle egnede procedurer for fremsendelsen af følsomme dokumenter om svindel til formanden for Budgetkontroludvalget. Til gengæld må jeg gøre indsigelse, når det gælder de interne dokumenter i forbindelse med svindel. Man udtrykte et kraftigt ønske om oprettelsen af et uafhængigt OLAF. Jeg kan således ikke påtage mig nogen forpligtelser med hensyn til deres dokumenter, eftersom OLAF skal være uafhængig. Efter min mening bliver de uden tvivl forpligtet til gennemsigtighed, men det må vi spørge OLAF om, ellers ville jeg tale imod den opfattelse, jeg har af dette organ.
Jeg kan bekræfte, at det navnlig i en offentlig forvaltning er vigtigt, at personalet får pligt til at anmelde enhver mistanke om svindel, underslæb eller uregelmæssigheder. Det er ligeledes vigtigt, at embedsmændene kan efterkomme denne pligt ved hjælp af et fornuftigt system, som giver en stabil garanti for deres rettigheder og for rettighederne for dem, der er under anklage.
Et nyt og uafhængigt OLAF har pligt til at fastlægge ethvert tilfælde, og jeg er også enig i, at embedsmændenes forpligtelser i den forbindelse samt beskyttelsesreglerne skal stadfæstes i nogle formelle bestemmelser. Hr. Kinnock har allerede påtaget sig en forpligtelse sammen med Dem i den henseende.
Erfaringen med vores samarbejde og oprettelsen af den nye Kommission har været en stor opmuntring for mig. Jeg kan mærke, at vi hele tiden bevæger os i retning af et godt politisk klima, hvor der er gensidig forståelse for indførelsen af grundlaget for et nært samarbejde. Eftersom vi viser vores gode vilje fra begge sider, vil vi kunne samarbejde på en god og konstruktiv måde.
Ved min forberedelse af dette svar har jeg virkelig forsøgt at gå i dybden med det operative indhold af det, De bad om. Jeg ved, at afstemningen i dag ikke kun drejer sig om disse aspekter ved vores fælles arbejde, men at den også drejer sig om det, vi sammen skal gøre for Europa. Vi har lovet en indsats, og jeg kan forsikre Dem for, at denne indsats bliver gennemgribende på tre vigtige områder, som vi og De er enige om. Vi har lovet at give Europas institutioner et nyt udseende, idet vi forbereder os kraftigt på den regeringskonference, der er af afgørende vigtighed for vores fremtid. Den er af afgørende vigtighed, fordi vi sammen har forberedt os på en anden målsætning, en målsætning, som på en eller anden måde faktisk kommer til at ændre alle vores politikker, nemlig målsætningen om en udvidelse, hvor vi går fra 362 millioner til næsten en halv milliard indbyggere, når denne proces er slut. Unionen skal udvides med nogle lande, hvis historie, skikke og indkomstniveau er fundamentalt forskellige. Det er et valg, som er blevet foretaget for at sikre grundpillerne i vores Europa, nemlig fred og sikkerhed, og vi kan ikke sikre disse grundpiller, såfremt denne udvidelse ikke sker på en måde, der er så konstruktiv, åben og stærk som muligt.
Endelig har vi lovet at gøre en indsats med hensyn til en tredje målsætning, nemlig at støtte det økonomiske genopsving, der begynder at finde sted, og at lade alle borgerne få fordel heraf, idet vi lader genopsvinget gavne beskæftigelsen, og idet vi følger op på den sociale retfærdighed med henblik på at foretage nogle reformer, men også med henblik på at bevare de vigtige hovedpunkter i det sociale sikringssystem, som Europa har opfundet, og som har haft mange problemer i de seneste år med reformer. Man må dog ikke opgive dette system og lade borgerne være uden sikring. Dette var de tre store opgaver, som vi har påtaget os sammen.
Ærede parlamentsmedlemmer, jeg håber, at den efterfølgende afstemning vil gøre det muligt for Dem og os at fortsætte denne opgave sammen, en opgave, der i sandhed er en stor historisk opgave - det er ikke bare nogle flotte ord - og det er en institutionel nyskabelse, som verden ikke har set hidtil. Når vi sammen skal løse disse opgaver, der kommer til syne, og som er en stor forandring i forhold til tidligere, skal vi således gå til værks med den store enhed, der skal eksistere mellem parlamentet og den udøvende magt i alle moderne demokratier. Vores Europas fremtid bygger på vores drøftelser, men også på vores samarbejdsånd.

Formanden
Tak, hr. Prodi, og i overensstemmelse med det, vi blev enige om, vil hver gruppeformand nu komme med et indlæg på tre minutter.

Poettering
Fru formand, hr. indstillede formand for Kommissionen, kære kolleger, Det Europæiske Folkepartis Gruppe/Den Kristelig-Demokratiske Gruppe debatterede i går lidenskabeligt, hvilke beslutninger vi skal tage i dag. Den tidligere formand for Europa-Kommissionen, Jacques Santer, deltog i debatten med et nævneværdigt og imponerende indlæg. Jeg vil gerne starte min korte redegørelse med at udtrykke en hjertelig tak, min respekt og anerkendelse over for vores kollega og ven Jacques Santer for hans storartede europæiske bidrag som ministerpræsident i Luxembourg og som formand for Europa-Kommissionen.

I debatten i vores gruppe blev der også stillet spørgsmål og givet udtryk for tvivl, og disse spørgsmål og denne tvivl er der ikke ændret noget ved. Det må man ikke fortie, og derfor har vi også respekt for holdningen hos dem, der har truffet en anden beslutning end det store flertal i vores gruppe. Det helt store flertal i vores gruppe siger jo ja til Romano Prodi-Kommissionen. Men dette er hverken en blankocheck eller et carte blanche! Vi vil, hr. Prodi, tage Dem på ordet, det vil sige, vi vil følge nøje med i, om De efter Deres godkendelse overholder de forpligtelser, De indgik over for Europa-Parlamentet før Deres godkendelse.
Vi forventer af Dem, at De forhandler med Parlamentet om Deres program frem til år 2005, og at det bliver et politisk velovervejet program. Det har De forpligtet Dem til, og De har især forpligtet Dem til de fem punkter endnu en gang. Jeg vil gerne rette en stor tak til vores kolleger i alle grupper, hr. Hänsch, hr. Costa, fru Hautala, hr. Collins og hr. Bonde, fordi det er lykkedes os at træffe en beslutning i dag med så stort flertal efter gårsdagens to timer lange debat - under vores gruppes ledelse. Det er vores forpligtelse som Europa-Parlament at tale med én stemme, når det drejer sig om de grundlæggende spørgsmål for Europas fremtid. Tilslutningen til henstillingen ville have været endnu større, hvis oversættelsen til ét bestemt sprog havde foreligget i en af grupperne. Dette var ikke tilfældet, og derfor kom der ingen tilslutning fra denne gruppe. De kan se, at Parlamentets problemer svarer til Kommissionens, men det giver også Den Europæiske Union et menneskeligt ansigt.
Tillad mig at komme med en sidste bemærkning. Vi har i de seneste uger taget et stort skridt, hvad angår samarbejdet. Nu er det vores opgave at gå videre ad denne parlamentariseringsvej, demokratiseringsvej, og især opfylde de forhåbninger, som landene midt i Europa nærer om at kunne tilslutte sig vores fællesskab af retfærdighed, fred og frihed. Ud fra denne betragtning siger vi ja til den indstillede Kommission.
(Bifald)

Barón Crespo
Fru formand, hr. indstillede formand for Kommissionen, indstillede kommissionsmedlemmer, mine damer og herrer, min gruppe, De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, meddelte allerede i går, at den næsten enstemmigt havde besluttet at stemme for Prodi-Kommissionen på grundlag af netop det, som hr. Prodi havde meddelt, og det, som han havde forpligtet sig til på Formandskonferencen i sidste uge.
Ud over de fem punkter er også løftet, som vi mener er vigtigt, om at indlede en ny periode i det europæiske projekt efter min mening det, der skal bekræftes i dag. Altså at forlade en periode med krise og stilstand og at gøre fortrøstningsfulde fremskridt med fremtidsvisioner.
Formanden har i dag gentaget et løfte, som efter vores mening er afgørende, nemlig om nøje at forberede, offentliggøre og diskutere sit handlingsprogram for hele valgperioden. Han har også bekendtgjort reformprogrammet for Kommissionen, og derfor mener vi, at hvis vi sammen tager fat på denne nye periode, vil vi sammen som murere og arkitekter kunne opbygge fremtidens Europa.
Jeg forstår også, hr. formand, at De har en særlig interesse for udviklingen af informationsteknologier i Europa, og jeg mener også, at dette skal prioriteres højt.
Et andet punkt, som formanden har nævnt, og som jeg mener er vigtigt at præcisere, er vores linje med henblik på regeringskonferencen.
Min gruppe har sat stor pris på, at det er blevet overladt til tre eksperter at bane vejen, men jeg mener, at det ville være meget positivt, hvis Kommissionen gjorde brug af den initiativret, som traktaterne indrømmer den - og Parlamentet - og vi kunne blive enige om på alle områder at gøre fremskridt sammen med tanke på det nye årtusinde og især med tanke på vores medborgere.
Vi har brug for en ny aftale med de nationer, som udgør Den Europæiske Union, for at løse problemer vedrørende beskæftigelse, fremgang, forsvar og tilpasning af vores sociale model, miljø- og forbrugerbeskyttelse, for at opnå en udenrigs- og sikkerhedspolitik, som giver os mulighed for at integrere de lande, der ønsker at deltage i vores fælles eventyr, som giver os mulighed for at stabilisere vores kontinent i øst og også i syd, i Middelhavsområdet.
Som især giver os mulighed for at forfølge noget, som jeg er helt enig med formand Prodi i: dette tankevækkende historiske eventyr, som vi europæere har sat i gang, som ændrer vores kontinents ansigt og som sandsynligvis hjælper afgørende med at ændre fremtiden for menneskehedens historie.

Cox
Fru formand, taletiden nærmer sig sin afslutning, og tiden til at træffe en afgørelse nærmer sig.
ELDR-gruppen har siden starten af den seneste krise spillet en central rolle, idet den har ført an fra start og insisteret på større parlamentarisk oplysningspligt i Kommissionen som udøvende magt. Alle vores trængsler vil have været det hele værd, hvis vi tager ved lære af det, der er foregået. Vi tror, at den Kommission, der skal stemmes om, ønsker at være mere åben, gennemsigtig, hård, reformvenlig og ansvarlig end dens forgængere. Vi tror, at beskeden om, at en sådan parlamentarisk oplysningspligt er både kollektiv og individuel, er forstået. Vi tror, at de sidste ni måneder i Europa-Parlamentet udgør en milepæl i demokratiseringen af politikkerne i Den Europæiske Union.
Vi stemmer i dag om to ting: en politisk beslutning og om Kommissionen. Den politiske beslutning, der støttes af mere end 500 deputerede, forudser en ny aftale mellem Parlamentet og Kommissionen for det nye årtusinde. Vi har fremmet og støttet denne idé. Vi har insisteret på, at der lægges større vægt på gennemsigtighed, øget adgang til dokumentation, nødvendigheden af individuelt ansvar og kommissærernes oplysningspligt.
Vi er bevidste om den skrøbelige sensitivitet og de særlige rettigheder i forbindelse med disse spørgsmål, men vores konklusion er klar. Vi mener, at vores krav om reformer styrker begge institutioner i vores fælles europæiske kald. Parlamentets besked om, at vores aftaleregler er markant ændret, skal i dag lyde højt og tydeligt til især hovedstæderne i Den Europæiske Union. Aldrig mere må hovedstæders diktat eller formodninger, hvad angår bevarelsen af de individuelle kommissærer, tvinge en hel Kommission i knæ.

Kollegialitet må ikke være et værn, der dækker over alle former for opførsel, herunder uacceptabel opførsel. Styrket på ny af den krise vi har været igennem, tror jeg, at der er fornyet energi, og at der vil være ny synergi mellem vores institutioner til at sætte Unionen i arbejde. Min gruppe - Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe - vil stemme enstemmigt for Kommissionen og dens formand. Vi forpligter os til en frisk start for Europa. Lad arbejdet begynde.
(Bifald)

Lannoye
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, på dette fremskredne stadium i en lang proces bør jeg tage hensyn til den debat, der fandt sted i vores gruppe i går aftes, og som selvfølgelig vil fortsætte på grund af vores vurdering af Deres indlæg i dag.
Vi vedtog enstemmigt det fælles beslutningforslag, som netop er blevet vedtaget af Parlamentet. Der findes et svar på vores bekymringer, og jeg glæder mig over hr. Prodis tale og engagement med hensyn til indholdet af denne beslutning. Jeg mener således at kunne sige - på vegne af min gruppe - at vi er tilfredse med hensyn til denne side af sagen.
Men selvom institutionernes funktion er vigtig, er Den Europæiske Unions politiske fremtid og dens rolle i verden mindst lige så vigtig. Europa-Kommissionen er Unionens drivkraft og har i denne forbindelse muligheden for at sætte retningslinjerne for Unionens overordnede politik. Man kan ikke stille sig tilfreds med en opfattelse af en Kommission, der kun udfører udefrakommende ordrer. Det drejer sig om at gennemføre en opfattelse af en ambitiøs Europæisk Union. Vores gruppe forsvarer idéen om, at Unionen skal betyde en merværdi for vores medborgeres livskvalitet, og derfor hilser jeg hr. Prodis forslag om fødevaresikkerhed velkommen, selvom disse forslag forekommer mig utilstrækkelige. Desuden dækker livskvalitet også, efter min mening, arbejdssikkerhed, arbejdsbetingelser, offentlige rettigheder og beskæftigelse.
Desværre kommer denne merværdi ikke på nuværende tidspunkt flertallet af borgere til gode. Desuden skal Unionen foretage en grundlæggende aktion på verdensplan, således at forskellen på velstanden i nord og syd ophører med at vokse, og så internationaliseringen ikke bliver synonym - som det desværre er tilfældet i dag - med miljømæssigt og socialt forfald overalt i verden, herunder i EU.
At efterlyse vækst og øget liberalisering med blot et gran af bæredygtig udvikling er ikke et hensigtsmæssigt svar. Det var desværre det, der fremgik, af Deres tale i går, hr. Prodi. Hele min gruppe beklager den. Det ville selvfølgelig være tåbeligt at tro, at det næste hold ville have et politisk projekt, der afspejlede vores, men vi mener, at det er vores ret at forvente, at det, De lægger vægt på, er en ambitiøs vision i forbindelse med Europas rolle. Dette var desværre ikke tilfældet. På trods af Deres tale i dag er vi alle skuffede over Deres tale og Deres vision.
Denne konstatering, der er positiv med henblik på den institutionelle reform, og negativ hvad angår det politiske projekt, samler ikke enstemmighed i vores gruppe. Vi har således - i fuldkommen gennemsigtighed, fordi dette er moderne - overladt det til alle at stemme frit. Vi stemmer efter følelser. Nogle satser på, at takket være nogle af medlemmerne, og takket være ændringerne i Kommissionens adfærd over for Parlamentet, er det nye hold i stand til at forbedre de vigtige politiske elementer. Andre mener derimod, at en positiv stemme vil give et negativt politisk signal til offentligheden, eftersom den især vil være på vagt over for en mangel på klare projekter.
Dette er den besked, jeg skal give Dem, hr. formand for Kommissionen. Jeg håber, at De vil modtage den som en konstruktiv kritik, og at der ikke hersker tvivl om vores enstemmige vilje til dialog.
(Bifald)

Wurtz
FR) Fru formand, i løbet af forhandlingen i går jeg gav udtryk for, hvorfor min gruppe ikke kan have tillid til Prodi-Kommisssionen.
Idet jeg understregede den interessante bevægelse i forholdet mellem Kommissionen og Parlamentet, samt vores vilje til at arbejde, indtil den omtalte administrative reform er i hus, gav jeg samtidig udtryk for, at man - for at leve op til vores medborgeres store forventninger - burde tage initiativ til en betydelig ændring, der ikke bare berører Kommissionens funktion, men også selve de politiske retningslinjer. Jeg har desværre ikke hørt noget sådant under høringerne af de forskellige udpegede kommissærer eller i hr. Prodis tale.
Kommissionen kom med nød og næppe ud af den alvorligste krise i dens historie, og Den Europæiske Union har i det hele taget fået noget at tænke over i forbindelse med det signal, der er blevet sendt af millioner af vælgere, men nu er øjeblikket kommet til at handle, hvilket højest sandsynligt kan åbne nye perspektiver og medvirke til, at man genfinder håbet. Erfaringen har vist, at man ikke kan bygge en Europæisk Union udelukkende gennem et marked og direktiver. Den skal frem for alt støbes ved hjælp af levende relationer mellem mennesker, der samarbejder med at udvikle projekter, som motiverer dem og samler dem.
Min overbevisning er, at Europa vil genfinde sin værdighed i offentligheden og sympatien i befolkningerne ved over for den nyliberalistiske bølge at holde fast på sine egne værdier og sit projekt.
Det er denne ambition, fru formand, der i vores øjne mangler i dag. Derfor kan min gruppe ikke støtte Kommissionen.

Collins
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, 1999 har været et vanskeligt år for de centrale EU-institutioner, idet de problemer der opstod i forbindelse med spørgsmål som f.eks. ansvarligheden ved administrationen af diverse EU-initiativer, havde gjort forholdet mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen anspændt.
Jeg vil gerne indskærpe over for den nye Kommission og samtlige medlemmer af Europa-Parlamentet, at vi skal lægge begivenhederne i år bag os snarest muligt. Vi må alle især tænke på problemerne i de seneste 12 måneder og lære af de fejl, der så tydeligt blev begået. Vi må sikre, at strukturen i beslutningstagningen kommer på plads på EU-plan, så der kan gøres rede for samtlige beslutninger.
I min politiske gruppes beslutning, som fremsættes i dag, lægger vi vægt på, at administrationen af samtlige EU-programmer og -initiativer skal ledes på fornuftig vis. Da Kommissionen er ansvarlig for at tilse den daglige drift af mange EU-sponserede politikker, skal den i den henseende tage særligt hensyn til dens forpligtelser i henhold til traktaten. De udfordringer, Den Europæiske Union står over for, er for store til institutionelt dødvande, hvorved Kommissionen og Europa-Parlamentet hindres i at beskæftige sig med deres lovgivningsprogram. Den Europæiske Union kan ikke operere effektivt, medmindre Kommissionen, Parlamentet og Rådet samarbejder og forstår hinanden. Jeg er ikke interesseret i at fremme beslutningstagningen i Den Europæiske Union, hvis den er baseret på en institutionel hårdknude. Jeg mener, at Kommissionen også skal erkende, at de udvidede beføjelser i proceduren med fælles beslutningstagning betyder, at Parlamentet har lige så meget at skulle have sagt i forbindelse med vedtagelsen af EU-direktiver og -forordninger, som omfatter 38 forskellige økonomiske og sociale sektorer. Proceduren med fælles beslutningstagning dækker over en lang række aktiviteter, herunder aktiviteter i transportsektoren, regionale anliggender, sociale spørgsmål, beskæftigelsesinitiativer, strukturel finansiering, forbrugerbeskyttelse, folkesundhed og miljømæssige spørgsmål. Hvis proceduren med fælles beslutningstagning ikke foregår effektivt, vil ineffektivitet slå rod i de interne beslutningsprocedurer i Unionen. Det er det sidste, vi har brug for på nuværende kritiske tidspunkt.
Den største udfordring, som Den Europæiske Union står over for, er at forberede udvidelsesprocessen, hvor seks nye lande tiltræder Unionen mellem år 2004-2005. Der er på nuværende tidspunkt 37 forskellige forhandlingskapitler, som Unionen og de nye ansøgerlande skal drøfte. Det bliver vanskelige drøftelser, og der er brug for en intern institutionel reform i EU, hvis udvidelsesprocessen skal lykkes.
Afslutningsvis skal Kommissionen og Parlamentet sikre, at vanskelige beslutninger gennemarbejdes i en ånd af forståelse og fælles formål. Jeg håber, at vi alle har lært dette efter begivenhederne i det forgangne år. Vores gruppe har en fælles holdning. Hver national delegation stemmer, som den finder det passende. Den irske delegation stemmer for Prodi som formand og for Kommissionen.

Bonde
Fru formand, med Prodis Kommission får EU for første gang en egentlig regering. Den er fostret hos de 15 statsministre, men den er nu sin egen, frigjort fra medlemslandenes kontrol, fjernt fra nationale parlamenter, lysår fra menige vælgere og skatteydere, men endnu ikke underlagt EU-Parlamentets kontrol. Vælgerne og de nationale parlamenter mister magt til Prodi, men den samles ikke op her i forsamlingen. Vælgerindflydelse begrænses igen. Den udøvende magt styrkes igen på den lovgivende magts bekostning. Prodi lover, han vil lytte og sende en kommissær, hver gang vi beder om det. Han vil seriøst overveje at fyre en kommissær, hvis Parlamentet udtaler sin mistillid. Men det er Prodi og Kommissionen selv, som beslutter. De afgør, om de har tillid til os, til vælgerne, til de nationale parlamenter, og de er fortsat de eneste 20 i EU, som kan foreslå en ny lov eller foreslå en lov fjernet. I Kommissionen selv har generaldirektørerne igen sat sig på magten. Svar om åbenhed er tømt for indhold af generaldirektørerne, medens Prodi lover åbenhed. Mange høringssvar er lavet af de gamle embedsmænd. I udkastet til Kinnocks svar havde embedsmændene oven i købet skrevet, at problemet var, at den hollandske embedsmand, Van Buitenen, havde givet for mange dokumenter til gruppeformændene. Problemet var ikke, at Kommissionen havde dækket over svindelen. Så der findes altså endnu embedsmænd, som ikke har lært noget.
Ekspertgruppen foreslår så en anklagemyndighed og mere overnational kontrol i medlemslandene. Kommissionen og flertallet her vil have flere regler og projekter styret fra Bruxelles. Resultatet bliver mere centralisme, mere svindel, og om fem år vil en ny vismandskomité kunne lave en ny rapport om voksende svindel i EU, for det er lukkethed og centralisme, som skaber svindelen. Kontrol kan afsløre lidt, men løsningen er en radikal begrænsning af opgaver og projekter i Bruxelles, så man fokuserer på det, der går over grænserne og ikke længere kan løses nationalt eller regionalt. Et slankere, åbent og demokratisk EU må være retningen.
Min gruppe, Demokratiernes og Mangfoldighedens Europa, kan ikke tilbyde Kommissionen politisk støtte, men flittig kritisk og konstruktiv opposition. Demokratiets drøm er at give menneskene lige vilkår, hvilket ikke må forveksles med at behandle os ens, for vi er forskellige i vores mangfoldighed, og det er vores styrke.

Bonino
Fru formand, jeg tager ordet på vegne af de syv radikale parlamentsmedlemmer, og jeg vil gerne takke løsgængerne for at have givet mig denne taletid.
Hr. formand for Kommissionen, vi syv radikale medlemmer gav udtryk for vores holdning i går, men vi deltog ikke i den forudgående afstemning, og vi deltager heller ikke i de kommende afstemninger, kære kolleger, før dette Parlament har løst spørgsmålet om et parlamentsmedlems værdighed og dets ret og pligt som et sådant.
Med den beslutning uden fortilfælde, der blev truffet i går, kære kolleger, fru formand, har De bestemt, at der er nogle parlamentsmedlemmer, som er på A-holdet, nemlig Deres medlemmer, dem fra Deres rigtige grupper og fra Deres bureaukratier, og dem, der elsker delinger og magtfordelinger, og så er der nogle forkerte parlamentsmedlemmer, nemlig mig og os, der simpelthen er uafhængige af Deres bureaukratier og partistyrede systemer.
Dette er ikke værdigt. Det er ikke værdigt for de valgte, men det er heller ikke værdigt for vælgerne, kære Barón Crespo. De har besluttet, at der er nogle vælgere, som er på A-holdet, og nogle borgere og vælgere, som er på B-holdet. Dette kan vi ikke acceptere. Kampen begynder i dag. Og hvor er der meget hykleri og tilbøjelighed til at følge med strømmen, kolleger! De af Dem, som er italienere, lever i et land, hvis parlament har en blandet gruppe, den anden gruppe, hvor parlamentsmedlemmer fra den yderste højrefløj og fra den yderste venstrefløj, herunder De Grønne, er sammen, og det er helt i orden. Men når De kommer herind for at stemme, så stemmer De på den måde!
Som parlamentsmedlemmer i Deres nationale parlamenter har De ingen problemer med at dele pengene fra den offentlige finansiering imellem Dem. Og hvor er det hyklerisk så at forbyde os parlamentsarbejdet. Fordi vi er valgte politikere, der ikke passer ind i Deres kram, og som De ikke bryder Dem om, kan vi ikke fremsætte hverken et ændringsforslag eller et beslutningsforslag. De giver os kort sagt kun friheden til at trykke på en knap.
Kære kolleger, jeg har ikke tænkt mig at adlyde. Vi syv radikale parlamentsmedlemmer har ikke tænkt os at adlyde denne absurde handling. Se en gang på Deres grupper! En gruppe er et arbejdsredskab, og se en gang på grupperne - de har ikke nogen politisk holdning. Tre grupper rejste sig op for at sige, at de ikke havde nogen fælles politisk holdning. Så har grupperne altså alene det formål, at man bedre kan dele pengene og tjenestemændene imellem sig, kære kolleger. Parlamentet skal holde op med at være sådan!
Vi begynder fra i dag af at genoptage kampen for værdighed, retmæssighed, retsstaten og det folkevalgte parlamentsmedlems ret og pligt. Borgerne har valgt os på samme måde, som de har valgt Dem, og de har de samme rettigheder og pligter som Dem og den samme værdighed. Jeg håber, at mange af Dem, kære kolleger, vil forsvare Parlamentets og parlamentsmedlemmets værdighed mod bureaukratiet og de partistyrede systemer. Dette er den nye kamp, indtil Parlamentet opretter en blandet gruppe og giver de valgte politikere deres rettigheder og pligter tilbage.

Forslag til afgørelse (B5-0064/99) for Formandskonferencen om valg af den udpegede Kommission.
(Forslaget til afgørelse vedtoges)Formanden. Jeg tror, jeg kan lykønske Dem, hr. formand for Kommissonen, Romano Prodi, samt alle kommissærerne, der ikke længere er udpegede kommissærer, men nu gyldigt udnævnte.
(Kraftigt bifald)

Hautala
Hr. formand, vi har fået en ny Kommission for en femårsperiode, og jeg vil gerne præcisere min gruppes indstilling til den nye Kommission. En stor del af os er af den opfattelse, at vi er ved at skabe nye forbindelser til Kommissionen, og at det indebærer virkelig, at Parlamentet og Kommissionen fremover kommer til at arbejde meget nært sammen. Således var der en del af os, der besluttede at fremsætte en tillidserklæring til Kommissionen, fordi vi mener, at vi har fået en betydningsfuld start på disse forbindelser. Vi værdsætter også det brede samarbejde mellem de politiske grupper under vedtagelsen af erklæringen, hvori man krævede, at Kommissionen skulle tage det enkelte kommissionsmedlems ansvar alvorligt. Vi er yderst tilfredse med, at Parlamentet som helhed betoner betydningen af aktindsigt og informering af borgerne. Vi har også lagt vægt på, at Parlamentet og de europæiske borgere fremover skal tages mere med også i ændringsprocessen af traktaterne og ved regeringskonferencer. Nogle af os konstaterede imidlertid, at man ikke venter nogen særlig grøn linje fra den nye Kommission, og fremover vil hele vores gruppe presse på, for at Kommissionen i tilstrækkeligt omfang prioriterer oprettelsen af det sociale Europa og principperne for en bæredygtig udvikling, således at disse principper tages seriøst med i betragtning ved enhver beslutningsproces. Vi er dog sikre på, at Kommissionens formand Prodi har lyttet til Parlamentet, og vi indleder nu samarbejdet med den nye Kommission.

Berthu
Hr. formand, min gruppes franske delegation - samt den danske - har allerede under den generelle forhandling givet udtryk for, hvorfor man af grundlæggende grunde ikke kan støtte en Kommission, der mener, at den er Europas regering, i øvrigt uden at borgerne udtrykkeligt har givet udtryk for en sådan status.
Europa-Parlamentet på sin side kaster sig med fryd ud i legen, eftersom den tekst, der er fremlagt til afstemning, har titlen "Forslag til afgørelse om valg af den udpegede Kommission", selvom det er meget tydeligt, at det ikke drejer sig om en afstemning, hverken med hensyn til Parlamentet, hvor der juridisk set er tale om godkendelsen af udpegede kommissærer, men heller ikke med henblik på vælgerne, som - i hvert fald i Frankrig og uden tvivl i mange andre lande - aldrig har hørt tale om hr. Prodi.
Men jeg vil også gerne benytte mig af denne stemmeforklaring til at komme ind på den parallelle beslutning, hvoraf det fremgår, at Prodi-Kommissionen har indgået en række forpligtelser på ofte tekniske, men vigtige områder, der er forbundet med en adfærdskodeks og en kodeks for etik og gennemsigtighed. Man kan kun bifalde størstedelen af dem, navnlig i forbindelse med en god informationsspredning. Jeg håber derfor, at parlamentsmedlemmerne f.eks. vil være bedre informeret om Millenium-runden, end de var om Uruguay-Runden, selvom Europa indtil nu har adlydt de magtfulde kræfter, der ønsker den mest ekstreme form for frihandel, og som foretrækker at handle i hemmelighed.
Desværre er denne beslutning ødelagt af visse frygtelige bestemmelser, f.eks. en bestemmelse, hvori det fastslås, at Prodi-Kommissionen forpligter sig til - udover de tre punkter, der allerede findes - at sætte et omfattende program til institutionelle reformer på dagsordenen til regeringskonferencen. Selvfølgelig har Kommissionen ikke beføjelser - før anden ordre er givet - til alene at sætte dagsordenen for den kommende regeringskonference. I det mindste viser denne sætning, at Europa-Parlamentet og Kommissionen støtter hinanden med henblik på at øge deres respektive magt og trampe på Rådets beslutninger.
Men ærligt talt forhindrer Rådets tåbelighed - både i forbindelse med denne sag og i sagen om charteret for de grundlæggende rettigheder - os i at have ondt af dem. Alligevel stemmer vi mod den beslutning, der indeholder en sådan bestemmelse.

Paisley
Hr. formand, det er en skændsel, at der på dette vigtige tidspunkt i Europas historie ligger en skygge over Kommissionen. Uanset hvor meget hr. Prodi protesterer, har han og hans kollegium alvorlige mangler. Afpresningstrusler om tilbagetrædelse indikerer en svaghed, der allerede er et væskende sår, og som vil udvikle sig til en betændt byld.
Hvis denne afstemning havde været afholdt før valget, er jeg sikker på, at afstemningen havde været noget anderledes. Som jeg allerede sagde her i Parlamentet i morges, har især de mennesker, jeg repræsenterer, ikke tillid til kommissær Patten. Vi finder os ikke i hans fornærmelse mod vores tapre døde og kvæstede betjente. Hr. Patten glemmer muligvis, vi glemmer ikke. Hr. Patten begraver muligvis deres heltemod, vi skal sørge for, at deres heltemod lever videre. Jeg hylder dem højtideligt i dag her i Parlamentet.

Meijer
Hr. formand, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe har allerede angivet, hvilke indvendinger vi har imod den foreslåede Prodi-Kommissions neoliberale hensigter. Indvendingerne gælder særligt den nederlandske kandidat hr. Bolkestein, fordi han er den mest udtalte tilhænger af besparelser, privatisering, deregulering og skattenedsættelser. For nogle få måneder sider, under valgkampen til Europa-Parlamentet, råbte spidskandidaterne fra næsten alle nederlandske partier op om, at hr. Bolkestein bestemt ikke måtte blive medlem af Kommissionen. På grund af hans ofte provokerende meninger blev han stemplet som EU-skeptiker.
Jeg tror faktisk ikke, at han nogensinde har været det. Men han ser gerne Nederlandene som et skatteparadis for store virksomheder og høje indtægter, og han ønsker ikke, at Unionen skal hindre ham i dette forehavende. Derfor passer porteføljen om harmonisering af skatterne dårligt til ham. Men i mellemtiden har det store flertal af nederlandske medlemmer af Parlamentet, stik imod deres valgløfter, godkendt en Kommission, som Bolkestein er medlem af. Mit parti, Nederlandenes Socialistiske Parti, kan ikke være med her.

Ortuondo Larrea
Hr. formand, jeg beklager, at næsten ingen af medlemmerne af den valgte Europa-Kommision er til stede.
Dette er en stemmeforklaring rettet mod hr. Prodi. Jeg håber, at nogle overværer den, og refererer den til ham.
Ifølge mange historikere og antropologer, er det baskiske folk den ældste nation i Europa, som til trods for sin begrænsede befolkning gennem århundreder og årtusinder har bevaret et eget sprog, som stammer fra forfædrene, sammen med en kultur og nogle traditioner, der er specielle.
Men ud over alt det, er der mange andre eksempler på de baskiske adskillende elementer, ikke blot samfundsmæssige, biologiske, borgerretlige, lovgivningsmæssige eller administrative, men også, og især, økonomisk-skattemæssige.
Den spanske stats gradvise, historiske opslugning og integration af Baskerlandet som følge af tabte krige i fortiden og den massive indvandring fra andre dele af Den Iberiske Halvø har medført en udviskning og en fortynding af vores personlighed, af vores oprindelige baskiske karakter.
Derfor har Baskerlandet en politisk konflikt med den spanske stat, som har givet anledning til voldelige aktioner, en vold, som størstedelen af os afviser, men som har fremkaldt og efterladt et spor af døde, sårede, smerte, afpresning, frygt og mange uskyldige ofre.
Der er mange ting, som de tog fra os af statslige årsager. Men der er et kendetegn, et tydeligt træk af selvstyre og suverænitet, som har modstået alle de historiske omskiftelser og vanskeligheder. Jeg tænker på det samlede selvstyre, på den eneret og enekompetence, som Baskerlandet har på skatteområdet, til opkrævning af alle skatter, afgifter og offentlige bøder og på områderne vedrørende budgetter og offentlige udgifter.
Heldigvis lever vi i dag i Baskerlandet som i Nordirland i en håbets tid. Den væbnede organisation, ETA, har erklæret våbenstilstand, og størstedelen af de baskiske politiske partier, fagforeninger og borgerorganisationer har underskrevet en aftale i Lizarra-Estella (Navarra), som har til formål at føre den baskiske konflikt tilbage til dialog- og forhandlingsvejen. Altså til den udelukkende demokratiske vej.
Men Europa-Kommissionen har kritiseret og betvivlet visse skattemæssige foranstaltninger, som har til formål at fremme den økonomiske aktivitet og nedbringe vores store arbejdsløshed. Foranstaltninger, som blev vedtaget af de baskiske institutioner i udøvelsen af deres suverænitet og selvstyre på det område. Det er en ret, som ikke engang fascisten general Francos diktatur vovede at røre ved eller at træde under fode i de historiske baskiske områder i Navarra eller Álava.
I dette historiske øjeblik, hvor baskerne holder på det europæiske projekt som en demokratisk vej til forståelse, forsoning og fredelig sameksistens med alle spaniere og alle de øvrige folk i Europa, er det, som vi mindst har brug for, det, som kan få størst indflydelse på den fred, som vi søger og stræber efter, at den skattemæssige suverænitet, som vi har tilbage, vores økonomiske ordning, ikke respekteres.
Vi ville gerne have stemt for denne nye Europa-Kommission, som De har præsenteret for os. Men de svar, som vi har modtaget fra de nye ansvarlige for bemyndigelse og andre aspekter i forbindelse med de europæiske regioner, har fremkaldt uro og bekymring i Baskerlandet, og dermed ikke gjort det muligt for os at sætte vores lid til dem.
Men vi har heller ikke ønsket at sige nej. Vi har ikke afvist Deres kandidatur og Deres forslag, fordi vi foretrækker at være fremtidsorienterede.
Derfor, hr. formand Prodi, tillader jeg mig at råde Dem til at støtte fredsprocessen i Baskerlandet. I den forbindelse er der nogle forslag til programmer og aktioner til fremme af freden, som er blevet forelagt Deres generaldirektorat for menneskerettigheder.
Men der er især én ting, som De kan gøre for vores fred, og det er at fremme respekten for baskernes historiske rettigheder, herunder den skattemæssige suverænitet, som enhver anden medlemsstat af EU har. En suverænitet, som vi er rede til at harmonisere med de øvrige, men det skal være ved hjælp af dialog, forståelse og aftale. Ikke være ved hjælp af ringeagt, hensynsløshed og endnu være ved hjælp af tvang.
Vi mener, at freden er en overvejelse af disse aspekter værd.
Mange tak, for Deres opmærksomhed, hr. formand Prodi. Vi har tillid til, at Deres anerkendte politiske og demokratiske evner hjælper os med at finde en tilfredsstillende løsning for alle.

MacCormick
Hr. formand, jeg undlod at stemme ved afstemningen. Årsagen til dette var, at grundlaget for udnævnelsen af denne Kommission skulle godkendes "hævet over enhver begrundet tvivl", og efter min og min kollegas, hr. Hudghtons, mening, ville den korrekte dom have været "ikke godkendt".
Jeg anerkender kvaliteten og evnerne hos mange af kommissærerne og erkender, at flertallet i Parlamentet i det store og hele har besluttet at godkende hele Kommissionen. Vi vil derfor med glæde arbejde sammen med dem. Jeg er dog stadig af den overbevisning, at der er for stor tvivl om enkelte personer og om lederskabet af Kommissionen som helhed. Denne tvivl er der stadig. Jeg kan ikke over for mine vælgere i Skotland forsvare at stemme for i dag. På den anden side er der endnu ikke overbevisende beviser for at retfærdiggøre forkastelsen af den samlede Kommission.
Under disse omstændigheder forekom det mig korrekt at undlade at stemme.

Raschhofer
Hr. formand, ærede kolleger, den kendsgerning, at der i den nye Kommission befinder sig fire tidligere kommissærer, selvom de udgjorde en del af det kollegiale organ, som måtte fratræde på grund af fejl og forsømmelser, er en af grundene til, at vi ikke har givet Kommissionen vores godkendelse for den løbende periode. En anden grund til, at vi ikke kunne give vores godkendelse for den følgende periode, er, at nogle kandidater ikke er gået entydigt ind for det fulde og individuelle ansvar, som deres hverv indebærer.
Hr. Prodi har således forsømt at indlede en nødvendig ny start for Kommissionen. Det stod ham frit for at udskifte de gamle kommissærer og på den måde sende Europas borgere et signal om gennemskuelighed og properhed. I sidste ende er det formålet med denne Kommission, at den skal udbygge sin magt i form af en europæisk superregering. Denne udvikling kan vi ikke tilslutte os. Den er heller ikke i overensstemmelse med de europæiske borgeres vilje. Selvom henstillingen, som er sat til afstemning, skal betragtes som en arbejdsopgave for Prodi-Kommissionen, som vi jo afviser, stemmer vi ikke ja til den, fordi Europa-Parlamentets grundlæggende krav til en fungerende EU-administration dermed bliver fastsat.

Konrad
Hr. formand, mine damer og herrer, der findes en hel række grunde til at forkaste Kommissionen. Først og fremmest vil jeg gerne endnu en gang erindre om Kommissionens mangel på politisk balance. Efter kristdemokraternes storslåede valgsejr afspejler denne Kommission ikke længere flertalsforholdene i Parlamentet. Det er efter min mening ikke acceptabelt. Desuden har vi med hr. Busquin fra Belgien og hr. Lamy fra Frankrig to personer i Kommissionen, der bevisligt er involveret i skandaler.
Hvis vi ønskede en ny start her i dag, ser jeg sådan på det, at det ikke er muligt med en ny start med de to herrer, og Europas borgere har krav på, at vi som parlamentsmedlemmer sørger for, at der rent faktisk kun kommer personer i den nye Kommission, som man ikke har noget at udsætte på. Det er ikke tilfældet her. Her er der igen - sådan vil jeg gerne sige det - tale om nationalt politikeraffald. Parlamentet handlede ikke, som det gjorde i januar, for så i september at vælge personer, der er værre end dem, vi sendte hjem i januar!

Goebbels
Hr. formand, jeg vil gerne forklare, hvorfor jeg undlod at stemme ved afstemningen om beslutningen. Beslutningens punkt b angriber efter min mening noget grundlæggende i Europas institutionelle opbygning, nemlig Kommissionens initiativret. Kommissionen skal handle samlet og har alene retten til at fremsætte forslag om europæisk lovgivning.
Parlamentet mener at have vundet en stor sejr, fordi Prodi har garanteret, at han vil tage Europa-Parlamentets lovgivningsmæssige initiativer i betragtning. Dette initiativ fra Parlamentet vil ganske sikkert medføre et krav i samme retning fra medlemsstaterne og de nationale bureaukratier. De vil konstatere, at fra det øjeblik vil hovedstædernes pres på Kommissionen være meget større end presset fra Europa-Parlamentet. Jeg mener, at vi må gøre alt for at forsvare Kommissionens initiativret, ellers vil den forvandle sig til en simpel postkasse, en simpel udøvende instans. Parlamentet har meget stor politisk indflydelse på Kommissionen, så længe denne forbliver et politisk organ, men det vil ikke længere være tilfældet, hvis Kommissionens initiativret undergraves.

Bourlanges
Hr. formand, jeg har et spørgsmål inden min stemmeforklaring. Jeg vil gerne vide med hvilken ret, fru Schreyer er der. Hun er godkendt, jeg stemte på hende, men hun er endnu ikke udnævnt, det er absurd. Men når dette er sagt, er jeg meget glad for, at hun hører, hvad jeg siger.
(Formanden afbrød taleren: Der er en overgangsdag, hr. Bourlanges.) Ja, nemlig, jeg mener at alt dette, og det er indholdet i min stemmeforklaring, er absurd. Jeg stemte for Kommissionen fire gange, fordi jeg har tiltro til hr. Prodi og hans Kommission. Jeg vil gerne med denne stemmeforklaring gøre opmærksom på det faktum, at Parlamentet ikke har opført sig juridisk korrekt. Artikel 214 er klar. Den fastsætter en klar sammenkædning af procedurerne og en skelnen mellem det øjeblik, hvor man udpeger formanden, og det øjeblik, hvor man godkender kollegiet. Dette skal beskytte formandens politiske autoritet. I dette tilfælde har vi - gennem de stemmer, vi har afgivet - hver gang godkendt Kommissionen inden egentlig at udpege formanden. Ved den første afstemning godkendte vi udpegelsen af hr. Prodi, men kommissærerne var allerede udpeget med akten af 19. juli. Derefter gik vi videre med den tredje og fjerde afstemning, idet vi baserede os på afgørelsen, der var fra før den 19. juli. Jeg mener ikke, at Parlamentet er vokset med denne opgave. Vi burde have været mere betænksomme end Rådet med hensyn til en streng overholdelse af bestemmelserne i artikel 214.

Breyer
Hr. formand, jeg ville gerne have stemt helt og holdent for Kommissionen i dag. Jeg har dog desværre været nødt til at tilføje et "men ", idet jeg undlod at stemme, for selvom der findes virkelig gode kommissærer - fru Schreyer og fru Wallström har overbevist mig - må jeg dog sige, at jeg blev mere end skuffet over hr. Prodis taler. Det er efter min mening ikke tilstrækkeligt, at man kun fremsætter hensigtserklæringer, det bør derimod virkelig siges, i hvilken retning Den Europæiske Unions reformer går. Der var for megen lyrik, for lidt konkret, derfor ønskede jeg, idet jeg undlod at stemme, at give udtryk for, at det er for lidt, og at det skal lykkes Kommissionen inden for de kommende år at virkeliggøre løfterne i videst muligt omfang og ikke kun holde sig til lyrikken, og at det forhåbentlig alligevel vil lykkes hr. Prodi at blive en stærk figur i Den Europæiske Union. Jeg stemte helt klart ikke nej, men jeg ville gerne have sagt ja af hele mit hjerte, men jeg synes, at hr. Prodis redegørelse var for skuffende.

Gorostiaga Atxalandabaso
Hr. formand, jeg vil begynde på fransk, på Deres meget smukke sprog, for at oplyse om, at jeg ikke længere agter at tale dette sprog, så længe Frankrig ikke anerkender det baskiske sprog.
Og jeg vil heller ikke tale spansk her i mødesalen, så længe det baskiske sprog ikke er fuldt ud anerkendt i vores land.
(FR) Jeg vil tilføje, at showet her til morgen var en skændsel, især overfor fru Halonen. Det er en total mangel på respekt for en kvinde med sådanne kvaliteter.
(EN) Euskal Herritarrok, den baskiske venstrefløj, har stemt imod udnævnelsen af Kommissionen, selvom vi vidste, at det var lykkedes hr. Prodi at vinde tilliden hos flertallet i Parlamentet.
Vi ved nu, at den nye Kommission højst sandsynligt ikke nyder tillid hos flertallet af europæerne. Efter morgenens skue tvivler jeg på, at Parlamentet har de fleste europæeres tillid, eller med andre ord, dem der tror, at det stadig er muligt at opbygge en ny Europæisk Union, hvor frihed og refærdighed er de ledende principper.
Mila esker.

Carlotti
Ligesom mine kammerater i Den Socialdemokratiske Gruppe, der var både opmærksomme og omhyggelige i forbindelse med høringerne af kommissærkandidaterne, glæder jeg mig over denne procedure, der var yderst lærerig med hensyn til, hvilken personlighed og hvilke intentioner de mennesker, der skal være vores priviligerede forhandlingspartnere, har.
Denne "stopprøve", som den fremtidige udøvende forsamling aflægger over for de europæiske folkevalgte repræsentanter, udgør en vigtig etape i demokratiseringen af de europæiske institutioner, som socialdemokraterne har gjort til sin kæphest.
Visse kandidaters tvetydige præstationer, nogle er åbenbart stadig tilbageholdende, når det drejer sig om at komme ind på det sociale Europa eller beskæftigelsen, eller fru Palacios meget lidt overbevisende præstation, kunne ikke ødelægge et samlet tilfredsstillende resultat.
I modsætning til den europæiske højrefløj, der tydeligvis forsøger at skjule sin egen splittelse med angreb, der til tider er både personlige og injurierende, på visse kommissærer, mener jeg, at man skal fremme samarbejdet med den fremtidige Kommission.
Det drejer sig især i mine øjne om at finde en troværdig forhandlingspartner, at sætte en stopper for den uendelige overgangssituation og at tillade den udøvende instans i Europa at genoptage sin svære pligt og langt om længe - i tæt samarbejde med Europa-Parlamentets medlemmer - at fremme de spørgsmål, der optager Europa og dets borgere.
Det er disse tanker, der leder mig til at stemme for indsættelsen af den nye Kommission, men uden dog at udstede en blankocheck. Jeg agter ved selvsyn at bedømme det fuldførte arbejde.

Caudron
Jeg har personligt lyttet til alle indlæggene fra formand Romano Prodi, og jeg har deltaget i alle seks høringer af kandidaterne.
Den første konklusion, jeg er kommet til, er, at vi foran os har et solidt hold bestående af kommissærer, der for et stort flertals vedkommende er meget kompetente på deres område.
Den anden konklusion er, at holdets ideologi og et stort antal af dets forslag ligger langt fra mine idéer med hensyn til opbygningen og styringen af Europa, og det er bekymrende, at liberalismen dominerer på det sociale område samt med hensyn til spørgsmålet om borgerskab.
Derfor vil jeg, når nu jeg uden begejstring stemmer for indsættelsen af denne Kommission og ønsker den held og lykke, i nogle uger fremover være meget opmærksom på det program, der bliver meddelt for år 2000 og valgperioden.
Min stemme ved denne lejlighed og ved de kommende lejligheder vil afhænge af, hvorvidt de forslag, der fremsættes for os, opfylder det grundlag, jeg blev valgt på den 13. juni.
For mit vedkommende - og mere end nogen sinde - kan det, der står på spil de næste fem år, opdeles i fire grupper:
1 - et politisk, demokratisk, gennemsigtigt og effektivt Europa
2 - et socialt solidt og retfærdigt Europa, der forsvarer de svageste
3 - et europæisk statsborgerskab, hvor alle borgere fuldt ud føler sig som europæere i dagligdagen
4 - et Europa, der resolut og uden træghed er i stand til at udvide sig med henblik på at garantere freden.

Cossutta
Den parlamentsgruppe, som jeg er medlem af, har besluttet at stemme nej til formand Prodi.
Jeg er enig i mange af de bekymringer og forbehold, som flertallet i min parlamentsgruppe giver udtryk for med hensyn til Kommissionens program og sammensætning.
Jeg er dog ikke enig i beslutningen om at stemme nej.
Jeg kender Romano Prodi godt, og jeg værdsætter hans lederevner og hans demokratiske hensigter meget. Formand Prodi var chef for den italienske regering i en afgørende fase for Italiens deltagelse i Europa. Jeg støttede dengang hans regeringsarbejde kraftigt, og jeg kæmpede ihærdigt for at undgå, at den centrum-venstreregering, han stod i spidsen for, skulle komme ud i en krise - det er netop et år siden i disse dage - som følge af initiativet fra den politiske gruppe, hr. Bertinotti er formand for.
Jeg stemte ikke nej til ham dengang, og jeg har ikke i sinde at stemme nej til ham nu.
Romano Prodi blev foreslået som formand for Kommissionen af Italiens nuværende regering, som mit parti er en aktiv del af, og jeg har tillid til, at han med sin personlige styrke er i stand til at sikre en fornuftig ledelse af Kommissionen, idet han overvinder de begrænsninger og mangler, man konstaterer i Kommissionens program og sammensætning.
Til forskel fra de holdninger, der er kommet til udtryk hos flertallet i parlamentsgruppen GUE/NGL, som vi er medlemmer af, afgiver vi kommunistiske parlamentsmedlemmer fra Italien således en begrundet og opmærksom undladelsesstemme.

Désir
Den rekordhøje procent af folk, der afstod fra at stemme ved valget til Europa-Parlamentet i juni - navnlig i boligkvartererne - har vist, at der fortsat er en stor afstand mellem Europa og dets borgere. Europa er ikke tilstrækkelig gennemsigtigt. Det beskæftiger sig for meget med markedsanliggender og de store virksomheder og ikke nok med de bekymringer, der optager befolkningen, og navnlig den del af befolkningen, der lider under knaphed, arbejdsløshed eller fattigdom.
Høringen af de udpegede kommissærer har givet os de første svar i forbindelse med reformen af Kommissionens funktion og styrkelsen af forbindelserne til Parlamentet. Men det er på grundlag af de førte politikker, at forventningerne til Europa skal indfries, og at Europa skal genvinde borgernes tiltro.
Hvilke perspektiver er der for det sociale Europa? Hvilke beskyttelser over for de økonomiske kræfter, der i højere grad domineres af finanssektoren? Hvilken ny beskæftigelsespolitik? Hvilke store arbejder af kollektiv interesse udføres for at forberede fremtiden og understøtte væksten? Hvilken miljøpolitik og hvilken bæredygtig udvikling? Og dernæst, hvilken linje skal lægges med hensyn til WTO-forhandlingerne for at forsvare den europæiske sociale models særegenhed og fremme en ny type samarbejde mellem nord og syd?
Formand Prodis erklæring gav ikke de forventede svar på disse spørgsmål. De fremlagte retningslinjer er stadig meget langt fra de prioriteter, som stod i centrum af socialdemokraternes kampagne i Frankrig, men også i mange andre lande.
Det er ikke de udpegede kommissærers personlighed, hæderlighed og kompetence, der er på spil. Set ud fra dette synspunkt er de personlige angreb - uden seriøst grundlag - fra en del af højrefløjen mod en socialdemokratisk leder uacceptable. Det mistillidsvotum, som de efterlyser, skal forkastes. Jeg stemmer for indsættelse. Men denne accept af sammensætningen af Kommissionen, der skal kunne give sig i kast med arbejdet, er ikke en accept med hensyn til et politisk handlingsprogram, der stadig skal fremlægges og forhandles om så snart som muligt i Parlamentet, og som skal tage hensyn til de europæiske borgeres forventninger og forhåbninger.
Eriksson, Frahm, Herman Schmid og Sjöstedt (GUE/NGL), skriftlig. (SV) En stillingtagen for eller imod Europa-Kommissionen er ikke et udslag af enkelte kommissærers evne til at udøve deres arbejde. F.eks. gjorde skandinaverne Nielson og Wallström det godt under høringerne. Hvis vi havde kunnet stemme på enkelte kommissærer, ville vi have støttet dem, men det tillader EU' s traktat ikke.
Vores stillingtagen til Kommissionen drejer sig hovedsagelig om tre spørgsmål:
Den demokratiske indfaldsvinkel
Her kan vi ikke acceptere de trusler, som kommissionsformand Prodi har fremkommet med. Han har bl.a. truet med at trække hele Kommissionen tilbage, hvis ikke Parlamentet godkender hele kollegiet. Han har også i en telefonsamtale med ordføreren for Kristdemokraterne, Poettering, opnået en aftale, så der ikke blev stillet alt for nærgående og kontroversielle spørgsmål under høringerne. Dermed slap f.eks. den franske kandidat, Pascal Lamy, alt for billigt. Lamy var som Delors kabinetschef ansvarlig for, at Kommissionen udviklede sin egen sikkerhedsafdeling til "en stat i staten", som det hævdes i ekspertgruppens beretning. Desuden var han ansvarlig for, at sikkerhedstjenesten valgte at rekruttere ledende personale med højreekstremistisk baggrund.
Det politiske indhold
Dette indhold kan først og fremmest spores i Prodis forskellige taler. Der skinner det nyliberale koncept klart igennem. Arbejdsmarkedet skal dereguleres, social sikring og skatter skal harmoniseres. Det er bemærkelsesværdigt, at regeringerne i EU, som i stor udstrækning er domineret af socialdemokrater, har kunnet blive enige om en formand for Kommissionen, som helt tydeligt ikke repræsenterer arbejderbevægelsen synspunkter. At EU skal udvikles militært, er en af Prodis andre kæpheste. Under høringerne er der ikke blevet vist nogen forståelse for svensk alliancefrihed og det danske forbehold imod det militære samarbejde. Der har også været en påfaldende enighed under høringerne af de indstillede kommissærer om nødvendigheden af at sløjfe vetoretten over næsten hele linjen. Tendensen er klar. Den peger imod en europæisk statsdannelse, en føderation.
Den fremtidige retning
Den 14. september talte Prodi i Europa-Parlamentet om behovet for at indføre glasnost, men han sagde ikke noget om at indføre meddelelsesfrihed for Kommissionens ansatte. Desuden var han temmelig vag, når det gælder konkrete reformer. Ekspertgruppens beretning ville han ikke kommentere, men bad om at måtte vende tilbage til den på et senere tidspunkt. Prodi vil have en styrket Kommission, som skal påtage sig flere opgaver, og den regner utvivlsomt med at beholde sit forældede monopol på lovgivningsinitiativet.
Alt dette gør, at vi har valgt at stemme nej til Kommissionen.

Ferrer
Jeg har stemt for Kommissionen med hr. Prodi som formand, for det første fordi dens formand helt igennem har den profil, som de udfordringer, Den Europæiske Union står over for ved tærsklen til det tredje årtusinde, kræver, og fordi kommissærerne generelt har bevist deres evne til at klare de nævnte udfordringer effektivt. Det drejer sig ikke udelukkende om inden for rammerne af globaliseringen af økonomien at sikre en vækst, der kan skabe varig beskæftigelse, eller at foreslå en gennemgribende institutionel reform med henblik på den kommende regeringskonference. Det drejer sig heller ikke bare om at gennemføre udvidelsen af Unionen for således at bidrage til hele Europas velfærd til trods for, at disse udfordringer unægteligt er vigtige. Det drejer sig først og fremmest om at fremme processen med det europæiske projekt i den retning, som følelserne og samvittigheden byder os. Det drejer sig, som hr. Prodi selv sagde i sit indlæg i går, om at skabe én sjæl og ét hjerte: den europæiske sjæl og det europæiske hjerte. Det drejer sig også om at tilbyde nabobefolkningerne ægte fred og fremgang og om at skabe samarbejdsforbindelser på verdensplan med det formål at opnå et velfærdssamfund for alle, en verden med fred og frihed.
Jeg er sikker på, at hr. Prodi, såvel på grund af sin trofasthed over for de principper, der skabte den nuværende Europæiske Union, som på grund af hans påviste lederevner, kan lede den nye Kommission ad den vej og i den rytme, som de nuværende forhold kræver. Derfor har jeg set ud over de individuelle spørgsmål, som vedrører nogle kommissærer, og som under alle omstændigheder tilhører fortiden, og givet min tillidsstemme til den nye Kommission i overbevisning om, at Parlamentet desuden råder over de mekanismer, der er nødvendige for at tilbagekalde denne tillid, hvis den bliver svigtet. Om de europæiske borgere generhverver håbet og tilliden til processen for det europæiske projekt, afhænger nu af Kommissionen, som under hr. Prodis ledelse begynder sit arbejde. En Kommission, som Parlamentet har udstyret med demokratiske legitimitet og med den åbenhed, som borgerne kræver.

Figueiredo
Kommissionsformandens indlæg er kulminationen på udvalgenes arbejde, hvor der var lejlighed til at vurdere de forskellige kommissærers politiske holdninger.
I det store og hele gik man ind for de grundlæggende politiske retningslinjer, der i EU er ansvarlige for de nuværende problemer, især arbejdsløsheden og den sociale udstødelse.
Den tillidskrise, som de europæiske institutioner er kommet i over for borgerne, og som de seneste valg tydeligt har demonstreret, kræver ikke kun "en moderne og effektiv administration" , men en ny politik, der positivt kan tage fat på de økonomiske og sociale problemer, som EU's medlemslande har.
De centrale politiske retningslinjer, som man forsvarer, er således stadig nyliberale og føderalistiske, om end med nogle små sociale indrømmelser rent retorisk her og der, men uden nogen som helst konkretisering. Så sent som i går gjorde Romano Prodi sin holdning klarere, da han gav udtryk for, at man skulle "fortsætte omstruktureringen af det indre marked og fortsat fremme liberaliseringen" , og han understregede her udtrykkeligt den fortsatte liberalisering på området for serviceydelser.
Fastholdelsen af Maastricht- og stabilitetspagtens kriterier berøver den europæiske beskæftigelsespagt enhver troværdighed, hvilket sammen med ønsket om mere fleksible ansættelsesforhold gør det tydeligt, at der sigtes mod en stadig større deregulering af arbejdsmarkedet. Derimod hørtes intet om behovet for beskatning af kapitalbevægelser, men nok om behovet for at tilpasse landenes sociale systemer til de aktuelle demografiske tendenser, hvad der viser, at målet ikke er større social retfærdighed, men tværtimod en forøgelse af de sociale uligheder.
På landbrugsområdet fastholdes den fælles landbrugspolitiks tre store linjer sammen med en større liberalisering af markederne, således at den uretfærdige fordeling af landbrugsstøtten dermed videreføres til klar skade for familielandbruget i lande som Portugal, hvor de små bedrifter er det almindeligste.
Med hensyn til udenrigs- og forsvarspolitikken blev den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks føderalistiske og militaristiske linje understreget i stedet for at satse afgørende på samarbejdspolitik.
Dette er de vigtigste grunde til at stemme imod.

Fruteau
Jeg vil gerne dele min glæde med Dem over at have deltaget i dette store demokratiske øjeblik, som vi netop har været vidner til, og som aldrig er set magen til i den europæiske politiske historie.
De europæiske institutioner, navnlig Kommissionen og Europa-Parlamentet, kommer styrket ud af høringerne af de udpegede kommissærer. Og de europæiske borgere, der har fulgt med gennem pressen, vil kunne se - håber jeg - hvorfor der er vigtigt at interessere sig mere for opbygningen af Europa.
Af disse grunde og med henblik på kommissærernes almindelige anerkendte kompetence og den udtalte vilje hos de fleste til at arbejde tæt sammen med Parlamentet, har jeg stemt for indsættelsen af Kommissionen.
Dette valg var så meget nemmere, fordi den anvendte procedure ved høringerne gjorde det muligt at minde om Kommissionens forpligtelse til - inden udgangen af år 1999 - at fremlægge en samling forslag, der langt om længe skal give artikel 299, stk. 2, i Amsterdam-traktaten et konkret indhold i forbindelse med særegenheder for regioner i den yderste periferi og til deres fordel indføre retten til særlige bestemmelser og undtagelser med henblik på at afhjælpe deres strukturelle vanskeligheder.
På den anden side - med hensyn til de oversøiske lande og territorier, der er knyttet til EU - anerkendte kommissær Nielson behovet for snarest muligt at fremsætte en række forslag, der sigter mod at give disse lande en status, der er tilpasset deres nuværende situation - med henblik på den kommende associeringsaftale - og som navnlig vil medføre en fornyelse af de for udviklingen vigtige finansielle instrumenter.
Med henblik på disse to emner, som jeg finder særligt følsomme, mener jeg, at forslagene fra de ansvarlige kommissærer lover godt for det fremtidige samarbejde mellem Kommissionen og Parlamentet.

Gahrton og Schörling
Til trods for at nogle af de indstillede kommissærer har vist gode kvalifikationer og økologisk bevidsthed og sikkert kunne blive gode kommissærer, f.eks. Margot Wallström og Michaela Schreyer, kan vi ikke støtte Prodi-Kommissionen, dels på grund af den totale mangel på økologisk og social bevidsthed i Romani Prodis programerklæring, dels på grund af tilstedeværelsen af indstillede kommissærer, som ikke fuldt ud har overbevist om deres egnethed og beredvillighed til at være helt ærlige over for Parlamentet.
Desuden har der i Romani Prodis optræden været tilfælde, som med god grund har kunnet tolkes, som om han stræber efter at etablere sig som en slags regeringsleder, noget som ikke understøttes i de gældende traktater, og som ville være endnu et skridt på vejen til at gøre EU til en stat. Derfor stemmer vi nej til Prodi-Kommissionen for perioden fra 23. januar 2000 til 22. januar 2005. Vi vil derimod ikke modsætte os, at der er en slags "ekspeditionskommission" i tiden frem til 22. januar 2000, som naturligvis ikke bør være den nuværende Santer-Kommission, der skal væk omgående. Derfor har vi undladt at stemme i afstemningen om den resterende del af indeværende periode.

Hudghton
Min primære overvejelse, når jeg fælder dom over Prodi-Kommissionen, er, hvorvidt dette hold på 20 mennekser har overbevist mig om dets evne til i høj grad at genskabe tilliden til Den Europæiske Union og dens institutioner.
Efter de individuelle høringer og hr. Prodis forskellige udtalelser er jeg desværre stadig ikke overbevist.
Det store pres på medlemmerne af Europa-Parlamentet med henblik på godkendelsen af den nye Kommission, så man kan vende tilbage til den "normale" rytme, skal afvejes mod den store tvivl og de mange forbehold, som omgiver sider ved Prodis hold.
Hr. Prodi betragter Kommissionen som Europas regering. Det er ikke et koncept, som jeg er tilbøjelig til at stemme for, men selv hvis jeg var, ville jeg ikke kunne stemme for den kommende Kommission til at opfylde en sådan rolle.
Jeg vil se ægte og radikale forbedringer i ledelsen og den økonomiske kontrol i Kommissionen. Jeg vil se virkelige ændringer i Kommissionens holdning over for Europa-Parlamentet. Jeg ønsker en Kommission, der betragtes som relevant for borgernes liv og forhåbninger.
Den eneste dom, jeg kan fælde over hr. Prodis hold er "ikke godkendt" og i henhold hertil undlade at stemme.

Inglewood
Europa-Parlamentet blev i løbet af vinteren 1998/99 myndig, idet det medvirkede til, at Santer-Kommissionen trådte tilbage, hvorved Parlamentet fastslog sin rette plads inden for europæisk politik. Jeg er dog bange for, at vi har svigtet som institution i kraft af den måde, vi har undersøgt Prodi-Kommissionen på. Det har været ustruktureret, vi har ikke gået i dybden, og det har været inkonsekvent. Det har gjort det umuligt for mig at give min tilslutning til medlemsstaternes udnævnelser.
Før den næste Kommission undersøges, mener jeg, at Parlamentet skal pålægge Udvalget om Forfatningsspørgsmål at udarbejde omfattende procedurer, der dækker alle aspekter af langt mere grundige og dybtgående høringer.
Medmindre det sker, ødelægger vi offentlighedens tillid til os og svigter den europæiske befolkning, som jeg mener, ikke har været tjent med Parlamentets handlinger, hvad angår Prodi-Kommissionen.

Lienemann
Afstemningen om godkendelse af Kommissionen er ikke en godkendelse af Kommissionens program, eftersom Parlamentet først høres sidst på året.
Det drejer sig altså i dag om at bedømme, hvorvidt de udpegede kommissærer er i stand til - på seriøs vis og med kompetence - at udføre deres opgaver. Intet af det, vi har hørt under høringerne af kommissærerne, kan begrunde, at vi forkaster Kommissionen på den ene eller anden måde på dette niveau. Lad os sige, at de har fordel af en lovende begyndelse. Tilbage er der så at sige, at Romano Prodi - lige siden hans præsentation i Europa-Parlamentet - er fremkommet med erklæringer, der kun kan skuffe og bekymre dem, som forventer hurtige og dristige svar fra Den Europæiske Union om, hvordan man vender Europa mod folket og ikke mod finans- og pengesektoren, således at Europa understreger sin rolle som et alternativ til den liberale internationalisering.
Hr. Prodis tavshed om behovet for at forsvare den europæiske sociale model, hans beklageligt sparsomme eller endda ofte manglende bemærkninger om en europæisk politik til fordel for beskæftigelsen, og hans forsigtige generaliseringer om den institutionelle reform resulterer i mere end blot forbehold.
Derfor gav jeg udtryk for en negativ holdning ved afstemningen om hr. Prodis udnævnelse. Mens vi venter på en uundværlig omlægning af Kommissionens politiske akser og en forhandling om kommende aktioner, skal dagens positive afstemning fortolkes som et valg. Vi har valgt ikke at forøge kriserne og blokeringerne i vores institutioner, vi vil ikke lede efter individuelle syndebukke, når det er politiske og samfundsmæssige retningslinjer, der står på spil.
Afstemningen er på en måde administrativ. Min stemme skal altså ikke ses som uvilje mod de udpegede kommissærer, den er heller ikke et mistillidsvotum. Jeg forventer af den nye Kommission, at den gør sig fortjent til denne tillid. Den bør vide, at vi er mange, der ikke vil tøve med at straffe den, hvis dens handlinger viser sig lige så skuffende som dens nuværende politiske præstation.

Lucas
Det var ikke let for mig at træffe beslutning om at stemme mod denne Kommission. Men efter at have lyttet omhyggeligt til både debatten her i dag og til de svar, vi har fået under de parlamentariske høringer fra de indstillede kommissionsmedlemmer i de seneste uger, er jeg stadig alvorligt i tvivl og har store forbehold.
Der er to sider af min bekymring: På den politiske side kunne vi naturligvis ikke forvente en grøn Kommission. Men vi forventede større bevidsthed omkring prioriteringen og gennemførelsen af centrale spørgsmål inden for social retfærdighed og miljømæssig bæredygtighed.
På den anden side, hvad angår vurderingen af kommissærernes evne til at leve op til de enorme forventninger, der stilles til dem, om at indføre en meget anderledes opførsel og kultur i den nye Kommission, forventede vi at se en evne til at indføre ægte, vidtgående radikale reformer.
Og for derfor at være i stand til at stemme for denne Kommission skulle jeg kunne sige, at de som helhed er kommissærer, hvis tilsagn om at indføre netop sådanne fundamentale reformer jeg kan give min tilslutning.
Jeg skulle kunne sige, at de alle er kommissærer, hvis hæderlighed og gode dømmekraft er uanfægtelig.
Jeg skulle kunne sige, at de er kommissærer, som jeg og borgerne i Europa, helhjertet kan stole på.
Jeg beklager dybt, at jeg, efter det jeg har hørt og læst i de seneste uger og måneder om en række af kommissærerne i den indstillede nye Kommission, ikke kan sige disse ting.
Og fordi jeg ikke kan det, kan jeg ikke retfærdiggøre over for mine vælgere at stemme for den nye Kommission.

Mann, Thomas
- (DE) For lidt siden stemte jeg mod sammensætningen af den nuværende Kommission og undlod at stemme om Romano Prodi. Min begrundelse er, at hr. Prodi i maj i år fik et overbevisende votum fra Europa-Parlamentet til at gennemføre et omfattende reformprogram for en saneringsmoden Kommission med et uprøvet hold. Men Kommissionen er allerede skadet nu.
Resultaterne af høringerne har Prodi ikke reageret på. I betragtning af den omfattende tvivl om belgieren Philippe Busquins faglige egnethed til forskningsposten og i betragtning af den lange række anklager mod hans affærer skulle han have afvist kandidaten! Desuden accepterede han uden betænkeligheder den franske regerings forslag om at udnævne Pascal Lamy til udenrigshandelsposten, selvom denne er arkitekten bag "Jacques Delors-systemet" , altså dannelsen af en fuldstændig uoverskuelig finansstruktur i Kommissionen. Dette system er den egentlige årsag til de graverende organisationsmangler, der førte til, at Santer-Kommissionen måtte træde tilbage.
Der kan ikke være tale om en "passende balance i den politiske mangeartethed" , som er blevet lovet så flot. Kommissionen er overvejende venstreorienteret. Romano Prodi ydede ikke den tyske forbundskansler modstand, da denne ud fra ene og alene partibogsovervejelser foreslog en grøn og en socialdemokrat. Schröders mangel på idéer og pure magtorientering er rygtedes. Tyskerne giver ham for øjeblikket saftige kvitteringer fra delstat til delstat. I modsætning til sin forgænger Helmut Kohl, der for fem år siden accepterede oppositionens forslag - det var ikke let for mig at stemme for Monika Wulf-Mathies i 1994 - var Schröder ikke parat til at tage hensyn til den nuværende opposition CDU/CSU, vinderen af det tyske valg til Europa-Parlamentet. Elmar Brok ville have været et fremragende og flertalsskabende forslag.
Michaele Schreyer er udpeget til budgetposten, et område, hvor hun kun kan administrere og ikke kreere. Hun kunne ikke mane betænkeligheder om sine evner i forbindelse med budgetkontrollen i jorden. Günter Verheugen henvises til udvidelsesområdet, hvor de afgørende skridt for længst er taget. Han får ikke engang ansvaret for sit eget generaldirektorat og er dermed kun en juniorkommissær. At man lader den største medlemsstat i EU spille en andenklasses rolle, uden tvivl en konsekvens af Schröders stivsind, kan jeg ikke acceptere.
Facit er, at jeg afviser denne Kommission. Dette votum vedrører udtrykkeligt ikke italieneren Mario Monti (konkurrence), luxembourgeren Viviane Reding (kultur og uddannelse) og briten Chris Patten (udenrigsanliggender), der - hvilket jeg selv har kunnet konstatere - efterlod et fremragende indtryk af kompetence og evne til at kommunikere.
Trods de nævnte betænkeligheder stemte jeg ikke nej til Romano Prodi, men undlod at stemme. Jeg anerkender, at han har taget fem krav fra PPE-gruppen til sig, bl.a. med hensyn til Europa-Parlamentets lovgivningsmæssige forslagsret, kommissærernes adfærd i forbindelse med et mistillidsvotum og den nødvendige permanente dialog om reformen af Kommissionen. Jeg håber, at Prodi bliver en person, der er villig til og kan gennemføre reformer, og som bidrager til at give Europas borgere ny tillid til overskuelige og effektive europæiske institutioner.

Maes
I går angav jeg, hvilke positive tendenser vi ser i den måde, som hr. Prodi og den nye Kommission vil tage fat på. Alligevel har jeg afholdt mig fra at stemme. Repræsentanterne for Den Europæiske Fri Alliance ønsker et andet Europa end staternes. Endvidere har jeg ikke tillid til bestemte kommissærer, fordi jeg tvivler på effektiviteten af bekæmpelsen af svindel under deres ledelse. Derfor har jeg afholdt mig fra at stemme.

Martin, David W
Jeg stemmer for den nye Kommission.
Jeg bifalder i høj grad hr. Prodis tilsagn om at ændre kulturen i Kommissionen for at sikre mere gennemsigtighed og bedre økonomisk ledelse.
Hr. Prodis ønske om at stræbe efter at udvide Fællesskabet, at give jobskabelsen højeste prioritet og arbejde tæt sammen med Parlamentet på regeringskonferencen er også opmuntrende.
De enkelte kommissærers accept af deres personlige ansvar og tilsagn om at arbejde tæt sammen med Parlamentet viser, at de forstår det nye miljø, som Kommissionen skal virke i.
Den nye Kommission har ikke fået en blankocheck. De indstillede kommissionsmedlemmer er blevet bedømt egnet til deres udnævnelse. Deres evne til at udføre deres arbejde bedømmes senere. Den bedømmelse vil blive baseret på, hvorvidt Kommissionen bringer Europa tættere på befolkningen, tackler svindel og ineffektivitet inden for sine tjenestegrene og fremfor alt udruster Europa til at bekæmpe kriminalitet, arbejdsløshed og social udstødelse.

Posselt
Som hele CSU-Europagruppen har jeg stemt mod Kommissionen to gange, da denne Kommission har en ensidig sammensætning og på ingen måde afspejler den klare vælgervilje, der kom til udtryk den 13. juni. Desuden giver det anledning til betænkeligheder ved enkelte kommissærer, især meget store betænkeligheder ved hr. Busquin, hvis udskiftning også skulle have været et centralt anliggende for hr. Prodi.
Ved den anden afstemning om hr. Prodi undlod jeg at stemme, fordi jeg godt nok giver ham min fulde tillid for den resterende tid af hans hverv, men først ønskede at stemme om de kommende fem år til januar og anser den fremgangsmåde, der blev valgt i dag, for yderst betænkelig.
Jeg vil gerne ønske hr. Prodi, næstformanden Palacio, der er ansvarlig for Parlamentet, hvis kvaliteter jeg for begges vedkommende er meget overbevist om, samt alle de kommissærer, der arbejder inden for mine arbejdsområder - hr. Patten, hr. Verheugen og især vores kolleger gennem mange år, Reding og Vitorino - held og lykke og tilbyde dem et godt og konstruktivt samarbejde.

Souchet
- (FR) Hr. Prodi omtalte Kommissionen som en ægte regering. Hr. Poettering glædede sig på PPE' s vegne over dette fejltrin. Vi på vores side fordømmer det på det stærkeste.
Hvad beder hr. Prodi egentlig om? Stadig mere magt, et stadigt større kompetenceområde for Kommissionen, det vil sige stadig mere centralisering og flere bestemmelser. Hr. Prodi taler kort sagt for at fortsætte og udbrede den fejltagelse, der førte til den mangedobling af tilfælde med uregelmæssigheder og svig, der blev afsløret af ekspertgruppen, og som var grunden til Santer-Kommissionens afgang.
Hr. Prodi foreslår på ingen måde en rettelse af den institutionelle fejltagelse, han koncentrerer ikke Kommissionens arbejde om den begrænsede mængde opgaver, den tildeles i traktaterne, eller om den stramme forvaltning, som den burde foretage, men fortsætter beslutsomt i den sædvanlige stil med kompetenceoverskridelser i forhold til traktaterne til fordel for Kommissionen. Hvad værre er, foreslår han i bedste Delors-stil at forværre denne uheldige udvikling. Det er den første grund til, at vi nægter at stemme for en Kommission, der definerer sine målsætninger ved at lade hånt om traktaterne.
Den anden grund til vores nej-stemme er et vist antal bekymrende erklæringer, der kom fra de udpegede kommissærer under høringerne i Parlamentet. Det, hr. Prodi sammen med visse andre med velbehag fremstillede som en demokratisk opvisning (hr. Prodi talte endda netop om en "nødvendig demokratisk opvisning"), blev i virkeligheden en vidtgående seance med gensidige opmuntringer og føderalistiske overbydninger. Et vist antal kommissærkandidater - og her går førstepræmien uden tvivl til hr. Barnier - blæser kækt på traktaterne. Nogle lovpriser en generel fælles beslutningstagning (og navnlig hr. Fischler), nogle udarbejdelsen af en europæisk forfatning, der skal erstatte medlemsstaternes forfatninger og andre erstatningen af den nationale suverænitet med en "europæisk suverænitet".
Man tror, det er løgn ... Disse krav er blottet for den institutionelle ligevægt, der er fastsat af vores regeringer. Disse tiltag til fordel for en vedvarende institutionel ustabilitet, til fordel for overstatslige europæiske organer og til skade for nationale demokratier, er virkelig noget at være bekymret over. Det er ikke sundt for demokratiet, at høringerne udviklede sig til veritable politiske messer med Kommissionen og Parlamentet som hinandens gensidige støtter i deres uformindskede tørst efter mere magt, idet de underkendte de rammer, der er fastsat af de folkevalgte nationale regeringer. Vi bifalder ikke sådanne fejltrin.
(Mødet udsat kl. 13.35 og genoptaget kl. 15.00)

Forslag til tillægs- og ændringsbudget nr. 1/99, 3/99 og 4/99
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0009/99) af Dührkop Dührkop og Fabra Vallés for Budgetudvalget om forslag til De Europæiske Fællesskabers tillægs- og ændringsbudget nr. 1, 3 og 4 for regnskabsåret 1999 (C5-0021/1999, C5-0074/1999 og C5-0130/1999).

Dührkop Dührkop
Hr. formand, tillad mig som ordfører for budgettet for 1999 at minde om nogle detaljer.
For det første blev budgettet for 1999 betegnet som bro til de nye finansielle overslag, det vil sige til Agenda 2000, hvad angår dens finansiering.
For det andet var det også en bro, hvad angår de politiske prioriteter, som Parlamentet ønskede at fastlægge for fremtiden, for det nye årtusinde, især i udgiftsområde 4 - aktioner i forhold til tredjelande - hvor Europa-Parlamentet gjorde en indsats for at øge forpligtelsesbevillingerne.
Og endelig forøgede Europa-Parlamentet betalingsbevillingerne i budgettet for 1999 i betragtning af det åbenbare hul på en milliard i betalingsbevillinger, et hul, som især var blevet skabt i socialfondene.
Nu, hr. formand, kære kolleger, har vi fire tillægs- og ændringsbudgetter (TÆB) med 41 overførsler og et femte ændringsbudget.
Det er rekord. Det er også rekord, at vi har været mindre end 150 timer om at nå frem til første og eneste gennemgang af TÆB nr. 4.
På den ene side har vi ændringsbudget nr. 1. Det er det ingen problemer i, det er et normalt skridt, det er overskuddet fra budgettet fra 1998, som normalt leveres tilbage til medlemsstaterne. Men det er værd at tage i betragtning, når vi taler om andre ændringsbudgetter.
Jeg vil overlade til min kollega, hr. Fabra Vallés, at gå i dybden med TÆB nr. 3, og jeg går direkte til TÆB nr. 4, hvori der foreslås 137 millioner i forpligtelsesbevillinger til oprettelsen af Den Europæiske Organisation for Genopbygning af Kosovo, til makroøkonomisk bistand til Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og 30 millioner til humanitær bistand til Tyrkiet på grund af jordskælvet. Og i betalingsbevillinger en støtte på 180 millioner til Phare, til det tidligere Jugoslavien og Kosovo. Og derudover 15 stillinger til OLAF.
Hr. formand, nu da vi har set, at det var planen at omfordele hele indholdet af TÆB nr. 4 inden for udgiftsområde 4, i betragtning af at Parlamentet og Rådet har besluttet at finansiere disse bevillinger inden for undersektion B1 Landbrug, vil jeg tillade mig at gå en smule bort fra emnet, for mit problem er ikke tillægs- og ændringsbudgetterne. Mit problem er ikke uopsætteligheden, det er ikke, at det er nødvendigt at træde til med uventet finansiering. Jeg har et andet påtrængende problem, hr. formand. Og det er, at når jeg læser side 12 i den spanske version af det foreløbige forslag til tillægs- og ændringsbudget nr. 4/99, bliver jeg klar over, at vi kun ser toppen af isbjerget. For her siger Kommissionen bogstaveligt talt, at det, til trods for at vi med omfordeling har forsøgt at klare finasieringen, er nødvendigt med et beløb på 570,5 millioner mere, som Kommissionen foreslår at omfordele med en samlet overførsel eller med en tillægsoverførsel i dette regnskabsår.
Kommissionen erkender også, at en omfordeling af dette beløb ikke er mulig nu i udgiftsområde 4, men siger derimod, at der skal gøres en omfattende indsats for en omfordeling i hele budgettet. Hr. formand, kære kolleger, jeg får kuldegysninger, for ved afslutningen af regnskabsåret for budgettet for 1999 - og jeg sigter til et spansk ordsprog - "vil ikke engang ordføreren genkende sit eget budget".
Med så mange omfordelinger er det værste, at Europa-Parlamentets egne prioriteter, som blev vedtaget i december, ikke eksisterer længere. De er blevet lavet fuldstændig om, for Parlamentets budgetmyndighed er blevet undermineret med denne vedvarende omfordeling. Det vil jeg advare imod, hr. formand, med henblik på budgettet for 2000.
På side 8 og 12 er der et andet problem, som er lige så hårrejsende: Vi har øget betalingsbevillingerne. I dette tilfælde siger Kommissionen, at den alligevel har beregnet, at der stadig mangler 650,5 millioner i betalingsbevillinger. Hertil kommer, at et SEM 2000-skøn siger, at hullet i betalingsbevillingerne til strukturfondene i 1999 endda vil være større end i 1997 og 1998. Hr. formand, denne burden of the future, som De for to år siden talte om i Budgetudvalget, er allerede nutidens byrde, for jeg mener, at vi har ignoreret Deres "råd", og vi har ikke været stærke nok som Parlament til ikke at give efter for den fra Rådets side vildledende besparelse. Rådet, som fremlægger et betalingsbudget og forbeholdent glemmer de forpligtelser, der skal opfyldes. Derfor denne opfordring med henblik på budgettet for 2000: Lad os ikke fortsætte på den måde.
Som ordfører for budgettet for 1999, skal der i budgettet for 2000 - efter min mening - allerede forventes en revision af de finansielle overslag. Når den er bekendtgjort, er tallene der. Og den skal omfatte en stor forøgelse af betalingsbevillingerne, ikke blot for at undgå, at byrden bliver endnu tungere, men også for at undgå en standsning af betalingerne i Fællesskabets programmer. Jeg håber, at budgettet for 1999 i det mindste har tjent til at undgå disse fejl i fremtiden.

Fabra Vallés
Hr. formand, jeg vil først og fremmest lykønske Dem med - jeg ved ikke, om jeg tager fejl - Deres første dag på formandspladsen. I virkeligheden er det, som om De har ført forsædet hele livet. Tillykke med det.
Hvad angår TÆB nr. 3/99, drejer det sig om to tilfælde, hr. formand, ikke dem, som vi mange gange har kritiseret i Budgetudvalget for brug og misbrug af tillægs- og ændringsbudgetter, men to tilfælde, som efter min mening er meget berettigede.
På den ene side Domstolen, som skal modernisere hele sit edb-system, hvad angår tekstbehandling. Dette er helt berettiget, ikke blot fordi det er et system, som ikke er årtusindeskiftesikret, men desuden drejer det sig om en systemændring, og det er tillige et kompliceret system, som lige fra starten kan klare alt fra skabelsen af teksten til udgivelsen, uden at noget andet system er indblandet, eller med andre ord mener jeg, at det er noget, som vil give Domstolen de bedste betingelser for at udføre sit arbejde.
Den forøgelse i tillægs- og ændringsbudgettet, der anmodes om, udgør EUR 1.675.000, hvoraf ikke alle er til udstyr, idet en del - EUR 135.000 - netop skal anvendes til uddannelse af personalet. Dette er det eneste beløb, som ville forblive i dette TÆB, hvis der var taget højde for det før, for vi begyndte at tale om det i 1998, men det kunne ikke gennemføres i budgettet for 1999 uden at fremskaffe et TÆB. Det skyldes altså forsinkelser, for først var det nødvendigt at henvende sig til en revisionsvirksomhed, som havde forstand på spørgsmålet, og udvælge det bedste system, og samtidig skulle der holdes offentligt udbud. Det er det, der er årsag til forsinkelsen, og derfor har vi dette tillægs- og ændringsbudget, som Budgetudvalget er enig i skal bevilges.
Det andet tilfælde drejer sig om Regionsudvalget. Vi ved alle, at Regionsudvalget og Det Økonomiske og Sociale Udvalg havde en fælles organisationsstruktur, men at man på basis af Amsterdam-traktaten og dens ikrafttræden besluttede at afskaffe denne fælles organisationsstruktur. På den måde stod Regionsudvalget uden finansinspektør og uden regnskabsfører, og vi ville dårligt kunne fungere ordentligt uden finansinspektør og regnskabsfører. Dette er årsagen til, at Regionsudvalget har anmodet om en A3-stilling til en finansinspektør, en A5-stilling til en regnskabsfører og en C5-stilling til en sekretær. Budgetudvalget er helt enigt med Rådet, og mener, at det, der skal bevilges, er en A4-stilling til finansinspektøren og en A5-stilling til regnskabsføreren, mens C5-stillingen ikke skal bevilges nu.
Det, som jeg ville anmode den ansvarlige for budgettet for 2000 om, er, at denne skulle tage Regionsudvalgets behov i betragtning og undersøge, om den stilling kan komme i betragtning mellem de stillinger, der er planlagt for Regionsudvalget i budgettet for 2000.
Vi har mange gange været lidt gerrige omkring bevilling af mere personale, men det er også sandt, at vi ikke lader institutionerne fungere optimalt på grund af personalemangel. Derfor er det noget, der skal undersøges grundigt.
Jeg vil ikke slutte, hr. formand, uden at rette nogle ord til kommissæren, hr. Liikanen, for hvem det er sidste dag, hvor han er ansvarlig for budgetterne. Jeg vil blot sige to ting: den ene er, at det har været en vanskelig opgave, og den anden er, at resultatet har været godt. Jeg siger ikke meget godt, men godt. Derfor har man taget del i opgaven, og der er mange mennesker, der har ønsket at udføre det arbejde, som De har udført. Derfor lykønsker og takker jeg Dem.

Formanden
Mange tak, hr. Fabra. Jeg takker for Deres indledende ord. Det er rigtigt, at efter at have været medlem af Budgetudvalget i 14 år er det den første forhandling om budgetter, som jeg følger fra formandspladsen. Men det er anden gang, at jeg fører forsædet her i mødesalen.

Böge
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne fremsætte et par principielle bemærkninger til dette tillægs- og ændringsbudgeteventyr.
Det er helt sikkert korrekt og nødvendigt, at vi reagerer på et presserende og nødtvungent finanspolitisk behov, især når vi har med situationer som i Kosovo eller Tyrkiet at gøre. Alligevel kan man ikke undgå at få indtryk af, at der leges kispus til en vis grad. Parlamentet får som følge af sine erfaringer selvfølgelig også altid meget hurtigt mistanke om, at der rent faktisk bevidst praktiseres omlægninger fra ikke opbrugte budgetmidler, fordi der absolut findes uønskede prioriteringer i budgettet fra Parlamentets side, som de andre institutioner ikke ubetinget har i sinde at gennemføre.
Det gale er egentlig ikke tillægs- og ændringsbudget nr. 4, men jeg kan slet ikke vurdere i dag, om vi allerede er færdige med det femte ændringsbudget i år, eller om vi lander ved nr. 7 til december, for Kommission har jo selv angivet meget forskellige vurderinger i begrundelsen for behovet for bevillinger i sit arbejdsdokument. Man kan ikke vurdere, hvad der muligvis vil komme af betalinger under Phare. Ordføreren har jo også allerede været inde på de 650 millioner. For så vidt skulle vi jo egentlig alle føle os dårligt tilpas. Hr. kommissær, jeg mener, at det, for at vi langt om længe får en ordnet og fornuftig procedure, er absolut nødvendigt, at Kommissionen går i gang med oprydningsarbejdet, der skal vare frem til december, frem til andenbehandlingen, så vi ikke til næste år igen havner i en situation som den i år, især da Kommissionen selv siger, at det slet ikke er til at forudse, hvordan det kommer til at gå med betalingerne for 2000.
Jeg vil også gerne, hr. kommissær, lægge vægt på, at det er et anliggende for Budkontroludvalget, at Kommissionen erklærer sig parat til selv at inddrage de yderligere 15 poster i afstemningen, som Budgetkontroludvalget kræver, i forbindelse med fremlæggelsen af det femte tillægs- og ændringsbudget. Det er et af de afgørende punkter for os, når vi skal træffe en afgørelse herom til oktober.
Jeg vil også gerne bygge bro til debatten i morgen, hr. formand. I morgen skal vi diskutere og stemme om forslaget om et genopbygningsagentur for Kosovo. Jeg vil gerne understrege på det kraftigste, at vi takket være det fjerde tillægs- og ændringsbudget var i stand til at udvide og stille de tilsvarende finansielle midler til rådighed spontant og hurtigt. Det er dog i Kommissionens egen interesse, at forslagene både med henblik på det finansielle ansvar og genopbygningsagenturets struktur har et presserende behov for at blive revideret af Parlamentet, for det er ikke gjort med bevillingen af midler alene, hvis virksomheden skal klare skærene effektivt, gennemskueligt og ansvarsfuldt. Vi kommer tilbage til dette punkt i morgen.

Wynn
Hr. formand, da jeg kom ind, blev jeg umiddelbart overrasket over tre ting. For det første sad De der i stedet for herude til forhandlingen om budgettet. Den store fordel ved det er, at siden De sidder der og ikke her, får socialdemokraterne nu mere taletid, eftersom De ville have haft taletid under denne forhandling. Den anden overraskelse er at se kommissær Liikanen, efter jeg roste ham i går. Jeg skulle til at byde fru Schreyer velkommen til hendes første forhandling, og pludselig ser jeg kommissær Liikanen. Den tredje overraskelse er, at der ikke er nogen til stede fra Rådet, eftersom denne forhandling er om tillægs- og ændringsbudgetter.
Det siger jeg med stor beklagelse, da Rådet fortjener kritik i forbindelse med tillægs- og ændringsbudget nr. 1 og tillægs- og ændringsbudget nr. 3. Jeg har sagt det ved et trepartsmøde, vi har sagt det i udvalget, og jeg ønsker nu, at det bliver offentliggjort. Den måde, som Rådet har opført sig på i forbindelse med TÆB nr. 1 og nr. 3 var intet mindre end skammeligt. Det var et slag i ansigtet på Parlamentet. Til dem, der ikke forstår, hvad jeg taler om, henviser jeg til deres valg af tidspunkt for forelæggelse af begge tillægs- og ændringsbudgetter, som betød, at vi ikke fik mulighed for at drøfte dem i deres helhed. Vi stemmer om dem i denne uge, men det bliver i alt væsentligt en formalitet. Jeg håber, det ikke sker igen. Hvis jeg mente, de ville gøre samme næste år, det vil sige forelægge et tillægs- og ændringsbudget i slutningen af juli, ville jeg ikke tøve med at kræve et særligt møde i Budgetudvalget inden for en tidsfrist på 45 dage for at sikre, at vi blokerede det, så vi kunne drøfte det i sin helhed. Det hjalp ikke på den tillid, vi forsøger at opbygge mellem de to institutioner. Det førte kun til strid og mistanke.
Når det er sagt, er det prisværdigt, at institutionerne har arbejdet så hurtigt, hvad angår TÆB nr. 4. Rådet accepterede det, vi bad om og fik det igennnem på en uge, og i morgen stemmer vi om TÆB nr. 4. Det er særdeles opmuntrende. Vi bifalder det samarbejde, der har været omkring TÆB nr. 4. Vi bifalder brugen af kategori 1-midler til eksterne udgifter, og vi bifalder hastigheden. Der er dog to ting, der skal siges om TÆB nr. 4. En er, at de 15 ekstra stillinger til Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) er der, hvilket vi accepterer, men vi må understrege, at der er nødt til at være et TÆB nr. 5. TÆB nr. 5 bør være nært forestående som følge af Kommissionens behov for betalinger, men inden for den beslutning, vi stemmer om, insisterer vi på et TÆB nr. 5 og 15 ekstra stillinger til OLAF. Det er en politisk beslutning, som udvalget og Budgetkontroludvalget skal foretage, og den besked, der skal videre til fru Schreyer, om ikke fra Dem, hr. kommissær, så i det mindste fra Kommissionens tjenestegrene, er, at vi ønsker et hurtigt møde med fru Schreyer for at tale om indholdet i TÆB nr. 5, som snarest skal forelægges Parlamentet og, endnu vigtigere, for at medtage de ekstra stillinger til OLAF.

Formanden
Jeg tror, at vi alle sammen er lige så overraskede som Budgetudvalgets formand. Og jeg håber, at de embedsmænd fra Rådet, som er til stede, tager notater og videregiver dem til den relevante minister.

Virrankoski
Hr. formand, Kommissionens forslag til tillægs- og ændringsbudget 1, 3 og 4 er blevet behandlet usædvanlig hurtigt og smidigt. Det viser, at Parlamentet og dets budgetudvalg bærer et reelt ansvar for Den Europæiske Unions økonomi og også et reelt ansvar for udviklingen af forskellige politikker og en hurtig tilpasning til de herskende forhold.
Budget nr. 1 og nr. 3 er nærmest tekniske, de berører overskud og diverse edb-anskaffelser. Det mest interessante tillægsbudget er nr. 4, hvor man håndterer betydelige summer til Balkan-området, til genopbygning og humanitær hjælp til Kosovo og Makedonien samt hjælp til Tyrkiet. Indsamlingen af disse midler var en betydningsfuld udfordring i forhold til EU' s troværdighed, og den omstændighed at de gik gennem budgetudvalget uden ændringer, viser netop denne store ansvarlighed.
Jeg vil særligt understrege, at når man begynder genopbygningen af Kosovo, bør fremgangsmåden være enkel og klar, også med hensyn til administration og ansvarsdeling. Af denne grund bør genopbygningsagenturet ikke deles i to, men bør befinde sig på ét sted og være en selvstændig myndighed med tilstrækkelig bemyndigelse. Ellers bliver administrationen af midlerne for omfattende, hvorved hjælpen svækkes. Når vi derfor i morgen skal diskutere og træffe beslutning i denne sag, bør genopbygningsagenturet oprettes i Pristina, og under ingen omstændigheder tilknyttes kontoret for overvågning af Stabilitetspagten i Thessaloniki.
Om de øvrige ting vil jeg konstatere, at Fabra Vallés' spørgsmål om tjenesteorganiseringen nok kan behandles i forbindelse
med den næste budgetbehandling.

Buitenweg
Hr. formand, i ændringsforslag 4 får flere hundrede millioner euro en anden bestemmelse. Det skal jeg som nybegynder træffe beslutning om på grundlag af dette lille stykke papir. Det bør ikke gentage sig.
Forslaget omfatter en flytning af forpligtelsesbevillinger til en værdi af EUR 137 millioner. Heraf går 30 millioner til Tyrkiet og anvendes overvejende til hjælpeaktioner i forbindelse med midlertidige boliger for vinteren, det vil sige nødhjælp. Men der reserveres kun 15 millioner i betalingsbevillinger og det med forbehold. Vi kan derfor meget hurtigt forvente en ny budgetændring, fordi virksomhederne og organisationerne i modsat fald skal vente meget længe på deres penge. For Kosovo er det også nødvendigt med en ændring. Der frigøres nu 30 millioner i betalingsbevillinger, men vi har brug for 50 millioner. Ved at stoppe hullerne og flytte pengene fra den ene konto til den anden bliver budgettet ugennemskueligt, og det påvirker også budgetmyndigheden, som fru Dührkop Dührkop klart sagde.
Vedrørende indholdet i ændringsforslag 4: Det oprindelige forslag indebar en nedskæring i samarbejdet med Latinamerika og Asien. Det mente vi var uacceptabelt. Vi ønsker netop, at disse penge anvendes, og at Kommissionen anstrenger sig og gør en indsats, slår jobbene op og søger for, at pengene anvendes til de formål, som budgetmyndigheden har bestemt dem til.
Vores gruppe er glad for, at Rådet så hurtigt, som hr. Wynn nævnte, har gjort noget ved Budgetudvalgets forslag og har set nærmere på landbrugsgarantifondens underudnyttelse af bevillingerne.
Men inden længe, under behandlingen af budgettet for år 2000, begynder den samme diskussion på ny. Så skal Rådet og Parlamentet igen nå til enighed om kategorien eksterne udgifter. Det bliver også i forbindelse med genopbygningen af Kosovo. Så vil det vise sig, om Rådet definitivt siger farvel til de penge, der er bestemt til samarbejdet med Latinamerika og Asien. Projekter til fremme af fredsprocessen i Mellemøsten og projekter for at hjælpe demoraliserede soldater og flygtninge tilbage i samfundet skæres også ned. Støtten til ngo' erne nedsættes. Gruppen De Grønne kan ikke gå med til dette. Det siger jeg på forhånd.
De 500 millioner til genopbygningen af Kosovo sker delvis på bekostning af de lande, som EU har et udviklingssamarbejde med. Det finder vi ikke rigtigt. Gruppen De Grønne er ikke tilhænger af det kortsigtede motto: I want my money back. Vi ønsker at sikre, at borgerne får noget for deres penge, og vi vil gerne være med til at indskrænke eller afskaffe hjælpeprogrammer, der ikke virker efter hensigten. Men den lineære nedskæring på 10%, ostehøvlsmetoden, beviser, at der ikke har været tale om en alvorlig overvejelse af prioriteterne.
Kosovo er et særligt tilfælde. Allerede under behandlingen af de finansielle overslag blev det sagt, at genopbygningen måske krævede en forhøjelse af kategori 4. Jeg mener, at det for en kortere periode bliver nødvendigt at bryde den interinstitutionelle aftale. I lyset af denne debat minder jeg om, at vi i denne uge også skal behandle tilbagebetalingen af EUR 1,6 milliarder i betalingsbevillinger til medlemsstaterne. Det kan vel ikke være et uoverkommeligt problem, hvis vi anvender en del af dette overskud på Kosovo.

Alavanos
Hr. formand, jeg vil først gøre opmærksom på, at Budgetudvalgets betænkning desværre ikke foreligger på alle sprog, den kom først på græsk for en time siden, og det er noget, vi efter min mening skal være meget påpasselige med. Det var sikkert en proces, der skulle gå hurtigt, det forstår jeg, men vi er et nyt Parlament, der indleder arbejdet nu, og jeg mener, der er nogle principper og mekanismer i forbindelse med vores arbejde, som vi skal bevare.
Jeg har også to bemærkninger til tillægs- og ændringsbudget 4/99, og jeg synes, der burde have været en repræsentant for Rådet til stede. Vi ser her forskellige aktiviteter og får f.eks. at vide, at der arrangeres møder og parader med deltagelse af den jugoslaviske opposition i Bruxelles. Jeg vil gerne spørge, hvordan disse aktiviteter finansieres. Når man for Jugoslaviens vedkommende har holdt sig strengt til de humanitære aktioner, ud fra hvilke politiske kriterier anvendes der fra Kommissionens og Rådets side her bevillinger, der er godkendt af Europa-Parlamentet? Derimod ser vi ingen aktiviteter overhovedet inden for vigtige områder som støtte til at modvirke den etniske udrensning, som finder sted i Kosovo mod det serbiske og tyrkiske samfund og sigøjnerne.
En anden ting, jeg gerne vil nævne, er de 30 millioner, der gives til humanitær bistand i Tyrkiet. Det er rigtigt at gøre det, et godt initiativ, og det samme gælder mobiliseringen og aktiveringen af Den Europæiske Investeringsbank og anvendelsen af andre programmer. Vi bør dog ikke glemme - og det var ikke noget, vi så noget til under mødet med den tyrkiske udenrigsminister forleden dag - nogle principper, som Parlamentet har opstillet for forholdet til Tyrkiet, og som den tyrkiske regering bør tage i betragtning.

Formanden
Hr. Alavanos, jeg undskylder, at teksten ikke er til rådighed i alle sprogversioner. Som De ved, diskuterede Budgetudvalget denne betænkning i går aftes, men jeg garanterer Dem for, at den vil være tilgængelig i alle versioner før afstemningen. Jeg beklager, at det ikke har været tilfældet.

van Dam
Hr. formand, dette tillægs- og ændringsbudget drejer sig om akutte problemer, det kan der ikke være tvivl om. Hverken genopbygningen af Kosovo eller den humanitære hjælp til Nordvesttyrkiet tåler efter de katastrofer, der har fundet sted, udsættelse. Det er Den Europæiske Unions moralske pligt at stille de nødvendige finansielle midler til disposition. Beslutningsforslaget af Dührkop Dührkop og Fabra Vallés bør derfor også støttes af os alle. Ændringer medfører kun uønskede forsinkelser.
Ikke desto mindre har vi svært ved at acceptere visse dele af pakken. Vi mener ikke, det er godt, at tillægsbevilligerne til Kosovo, Tyrkiet og Makedonien fuldt ud finansieres på bekostning af bevillingerne i kategori 1, landbrugsudgifterne. Det er i strid med de finansielle overslag. Tillægsbevilliger skal i første instans kompenseres gennem besparelser på programmer inden for samme budgetområde. Det er i dette tilfælde kategori 4. Oprindeligt var det også Kommissionens opfattelse, men under pres fra Budgetudvalget skiftede den mening på trods af, at der er plads til besparelser i kategori 4. Jeg tænker bl.a. på Meda-programmet. Den lave udnyttelsesgrad inden for dette program er foruroligende. I begyndelsen af september var der kun anvendt 24% af de disponible bevillinger for 1999. Det vil derfor være rimeligt at give disse midler en ny bestemmelse.
Den nuværende situation med hensyn til disse bevillinger i kategori 4 gør det klart, at det er nødvendigt med en grundig debat mellem Kommissionen, Rådet og Parlamentet. Hvordan kan det være, at alle bevillinger for 1999 til programmer som Tacis og programmet for det tidligere Jugoslavien allerede er brugt, mens det langtfra er tilfældet for Meda? Skyldes det Kommissionens dårlige forvaltning? Eller, hvilket jeg anser for sandsynligt, tager budgetmyndigheden for lidt hensyn til det virkelige bevillingsbehov og absorberingskapaciteten inden for de forskellige programmer? Med henblik på budgetproceduren for år 2000 skal dette opklares hurtigst muligt. Det er en af udfordringerne for den nye Kommission.

Ilgenfritz
Hr. formand, livet bliver sandelig ikke altid gjort nemt for én. Som nyt medlem af Parlamentet og Budgetudvalget måtte jeg relativt hurtigt konstatere, at de organisatoriske foranstaltninger og den hjælp, som nye medlemmer bliver tilbudt, virkelig er meget mangelfulde. For at kunne stemme ja eller nej i Budgetudvalget, havde jeg skullet sætte mig ind i flere års budgetter i løbet af få dage, og det uden hjælp fra Europa-Parlamentet. Det var selvfølgelig umuligt. Jeg er nemlig grundlæggende optimist og mener, at man udmærket kan sætte sig ind i dette emne, selvom mine ører er fulde af redegørelserne fra flere medlemmer, der går i den retning, at der handles som på et kvægmarked i udvalget, at midler bliver skubbet frem og tilbage, og at dokumenterne til dels er dårligere forberedt end i så mange kommunalbestyrelser.
Jeg foreslår dog, at de nye medlemmer fremover hurtigt bliver tilbudt de nødvendige informationer og kurser, så de kan opfylde deres forpligtelser i deres respektive udvalg og stemme. Europas borgere forventer dette af os, selvom vi tiltræder vores arbejde som nye medlemmer, og de vil takke os i sidste ende, hvis De tager mit initiativ op og gennemfører det.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Før vi fortsætter med dagsordenen, kan jeg meddele Dem, at hr. Liikanen er her i dag for sidste gang som budgetkommissær. Han vil - håber jeg - vedblive med at være sammen med os i sit nye arbejde. Da vi har haft vores slagsmål igennem disse fem år, men også et udmærket samarbejde, vil jeg tage afsked med Dem og ønske Dem held og lykke i Deres nye hverv. Hr. Liikanen, vi ses i næste mødeperiode.

Situationen i Østtimor (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsat forhandling om Rådets redegørelse om situationen i Østtimor.

Costa Neves
Hr. formand, jeg var med i den delegation fra Europa-Parlamentet, der på stedet fulgte den folkeafstemning, som Østtimors befolkning fik mulighed for den 30. august. Da fik jeg ajourført mine informationer og var vidne til det østtimoresiske folks mod, overbevisning og modstandskraft. Det har modstået 24 års voldelig indonesisk besættelse, det har lidt, og mange er blevet dræbt, fordi det ville være sig selv. Det har aldrig sænket armene, det har aldrig bøjet hovedet. I takt med, at det internationale samfund har fået øjnene op for Indonesiens undertrykkelse, har det genvundet troen på, at befrielsen skulle komme. Det overvældende flertal lod sig registrere, og 98,6% deltog i afstemningen. Det foregik disciplineret og med overvældende glæde, fordi man troede på det internationale samfunds forsikringer om, at man frit kunne udtrykke sin vilje, og på at denne vilje ville blive respekteret.
Ønsket om uafhængighed kom tydeligt, bredt og utvetydigt til udtryk. Dagen derpå var ikke præget af den ro, som man kunne ønske. Indonesien havde nemlig ikke til sinds at opfylde den forpligtelse, som det havde indgået i New York, om at varetage sikkerheden i området. Derfor meldes der om tusinder af døde, hundredtusinder af forsvarsløse og udhungrede flygtninge, mange af dem sårede og syge. 12 dages folkemord er for lang tid at være om at leve op til den tillid, som timoreserne har vist det internationale samfund og dermed også os, Europa-Parlamentets medlemmer.
Timoreserne kan med rette forvente, at den aggression, som de er ofre for, straks hører op, blot fordi de lovligt har givet udtryk for deres vilje. Det er deres ret, at de moralsk og faktisk skyldige i de begåede forbrydelser anklages og dømmes ved en international domstol. Ikke en gang kirkerne og de, der søgte tilflugt der, blev skånet, og det er åbenbart, at militserne ikke blot er skabt af de indonesiske væbnede styrker, men er tilskyndet, organiseret, bevæbnet og bistået af disse. Jeg så det hele selv!
Der må skaffes humanitær hjælp, og EU må her påtage sig en fremtrædende rolle. EU må yde støtte til genopbygningen, og Parlamentet må sammen med Kommissionen deltage i den nye uafhængige stats udviklingsproces, og denne stat må straks anerkendes. Dette forudsætter alt sammen, at der uden tøven sendes en international fredsskabende styrke til Timor, og at de indonesiske styrker trækkes tilbage, når denne styrke ankommer. Det haster, for der er stærke forlydender om, at der hver dag er fartøjer, der forlader Timor fyldt med passagerer, og som når frem til deres bestemmelsessted uden dem. Hvorfor så tale om massegrave? Vi er medansvarlige for det, der er sket, for det, der sker, og for det, som kommer til at ske i Østtimor.

Soares
Hr. formand, jeg vil indledningsvis takke min kollega Costa Neves for det indlæg, han netop har holdt, og som jeg til fulde kan skrive under på. Der har virkelig blandt de portugisiske medlemmer af Europa-Parlamentet gjort sig en samdrægtig og en fuldstændig enighed gældende om alt, hvad der vedrører Østtimor.
Vi har, som man ved, et godt kendskab til problemet. I samklang med det, der foregår i Portugal, hvor befolkningen i massivt omfang er gået på gaden for at give sin mening til kende og for at vise sin afsky over for det, som vi kan betragte som et forræderi fra Indonesiens side, og over for de grusomheder, som Timors forpinte befolkning har været offer for (der har været en enig reaktion i Portugal, heldigvis, ligesom i mange andre lande), har vi hér - i det arbejde, som vi har udført i de forskellige grupper for at nå frem til et dokument, der kan godkendes af Parlamentet med et overvældende flertal, eller ligefrem i enstemmighed - gjort det, som folkeviljen er udtryk for.
Hr. formand, jeg vil gerne slå fast, at der blev undertegnet en aftale under medvirken af FN og dennes generalsekretær i maj i år netop med henblik på, at det timoresiske folk kunne give sin egen mening til kende gennem en fokeafstemning. FN sendte en mission dertil, der fulgte internationale observatører og utallige journalister, afstemningen blev afholdt, og resultatet var entydigt, eftersom den, som min kollega har sagt det, ikke blot fik deltagelse af 98% af de registrerede vælgere, men ved, at 78,5% gik ind for uafhængighed. Det var fuldstændig entydigt.
Herefter var Indonesien ifølge FN-aftalen forpligtet til at opretholde ro og orden samt sikre overgangen til uafhængighed. Ikke blot har det ikke gjort det, men det har ved hjælp af militserne og de indonesiske væbnede styrker, der benytter sig af dem, skabt et sandt helvede i Timor og bragt befolkningen i den yderst kritiske situation, der nu hersker.
Der foreligger nu en erklæring fra FN's Sikkerhedsråd, som fordømmer det, der er foregået i Timor, som anerkender befolkningens rettigheder, og som indebærer indsættelse af en fredsbevarende styrke. Ud over denne fredsbevarende styrke må der hurtigst muligt skaffes humanitær hjælp til befolkningen, hvoraf en stor del er flygtet op i bjergene og ikke har noget at spise. Der er børn, der dør, der er kvinder, der dør, der er præster, som er valgt ud - fordi undertrykkelsen har desværre også haft en religiøs hensigt - som ofre for de indonesiske bødler, der har frit spil i Timor.
Selvom præsident Habibie har erkendt, at Indonesien ikke er i stand til at opretholde ro og orden, og har inviteret et FN-fredskorps til at komme til Timor, er adgangen for dette korps siden da på forskellige måder blevet forsinket. Det er derfor nødvendigt, at hele det internationale samfund - og altså også Europa-Parlamentet - gør en indsats på disse to punkter: at fredskorpset kommer af sted hurtigst muligt, så det kan genskabe freden i Østtimor, og at der bliver sendt nødhjælp dertil.
Derudover er det bydende nødvendigt, at journalister, som jo er verdens øjne på det, der sker, kan vende tilbage til Timor, hvorfra de er blevet smidt ud. Det gælder også de internationale observatører. Jeg håber, at Europa-Parlamentet lever op til sit ansvar og vil fordømme det, der er foregået i Østtimor, og at det kommer befolkningen hurtigt og effektivt til hjælp.

Maaten
Hr. formand, for det første vil jeg gerne takke rådsformanden for hendes redegørelse her til morgen. Denne redegørelse understreger, hvor akut situationen er og vigtigheden af det, der foregår i Østtimor, hvor militserne til dato forsøger at drukne bestræbelserne for uafhængighed i blod. Vi har for nylig modtaget information fra både Human Rights Watch og Oxfam, og vi har naturligvis også med egne øjne kunne se det i medierne. Mens vi debatterer her, er det aften i Østtimor. Det er netop, når det bliver mørkt, at angsten i befolkningen er størst. Det mindste, vi kan gøre i Parlamentet, er derfor også at udtale vores støtte til befolkningen og dens lovlige aspirationer. Derfor slår vi til lyd for en international krigsforbryderdomstol, der kan dømme de skyldige, og derfor går vi ind for beskyttelse af flygtninge.
Hr. formand, jeg havde den glæde at deltage i den parlamentariske observatørdelegation, der blev udsendt på initiativ af Parlamentets formand, og som på en god måde blev ledet af Parlamentets næstformand hr. José Pacheco Pereira. Også på dette punkt vil jeg gerne takke det finske formandskab, der tog initiativ til at udsende en delegation på vegne af Den Europæiske Union. Hvor Portugal indtil for nylig måtte bære denne fakkel alene, støtter Den Europæiske Union nu Østtimors bestræbelser på at opnå uafhængighed. Men dette engagement har sin pris, kære kolleger.
Vi rejste til Østtimor for at berolige befolkningen om, at den kunne stemme i sikkerhed. Valgdeltagelsen var meget stor. Men da vi var rejst, blev befolkningen alligevel jaget af proindonesiske militser. Kære kolleger, vi kan ikke lade dette passere. Hvis vi gør det, så var vores delegation ikke andet end intetsigende valgturisme.
Jeg vil også gerne gøre Dem opmærksom på udviklingen i Østtimor på længere sigt. Der er nu iværksat en akut og betydelig humanitær nødhjælp fra Unionen, men efter uafhængigheden er der brug for støtte til den økonomiske udvikling, og lige så vigtigt er vores støtte til oprettelsen af demokratiske institutioner. På det område er der overhovedet intet i Østtimor. Ingen politiske partier, intet retsvæsen og slet ingen fungerende institutioner ud over kirken. Jeg mener, at et program analogt med det, vi har iværksat i Sydafrika, er på sin plads.
Hr. formand, kampagnen for folkeafstemningen var den mest ensidige, jeg nogensinde har oplevet. Alle forsøg på at føre kampagne for uafhængigheden blev mødt med vold. Alligevel stemte et overvældende flertal i Østtimor for uafhængighed. Den beskyttelse, som de indonesiske myndigheder ikke kunne eller ville give, skal nu øjeblikkeligt ydes af en international fredsstyrke uden forudgående betingelser. Det skylder vi befolkningen i Østtimor. Det har vi pligt til overfor FN' s mission i Østtimor, der har gjort et godt stykke arbejde, og vi har pligt til det over for os selv.
Hr. formand, det indonesiske folk er også på vej mod demokrati, det håber vi i det mindste, og har også uden Østtimor problemer nok at se til. Vi skal også være opmærksomme på disse problemer i fremtiden. Alligevel er det rigtigt, at den bilaterale hjælp til Indonesien er suspenderet, fordi vi af den seneste fortid har lært, at presset skal opretholdes, indtil hele processen er afsluttet på en god måde.

Hautala
Hr. formand, jeg vil gerne takke Rådet for den resolutte handlemåde, det udviste i forbindelse med folkeaftemningen om Østtimors uafhængighed, bl.a. ved at sende en betydningsfuld delegation derud, en delegation, hvori nogle af vores kolleger deltog som repræsentanter for Parlamentet. Jeg fik selv lejlighed til at deltage i formandslandets delegation, hvilket jeg er meget glad for.
I maj diskuterede vi jo, hvilken form for international tilstedeværelse, man behøvede i Østtimor. Nogle af os overvejede, om man mon fik brug for tilstedeværelsen af andre end civile politifolk og om man måske havde behov for fredsbevarende styrker. Det lader til, at den største fejl var, at hele den internationale operation bare var rettet mod at give folk mulighed for at stemme. Det var også en alvorlig udfordring, for folk var skræmte og fra april måned var terroren virkelig rystende. Folk gik til stemmeurnerne, det var en solrig dag og jeg glemmer bestemt aldrig, hvor mange mennesker, der kom hen og takkede os internationale observatører, for at vi var kommet. Det var dog en kortvarig glæde. Allerede den følgende dag indledte halvmilitære styrker optøjer på gader og i byer, og vi fik nyheder om, at man forfulgte og dræbte lokale, især dem, der var i FN' s tjeneste.
Jeg vil gerne tilføje yderligere tre krav til dem, der allerede er fremsat. For det første må vi kræve, at de militære befalingsmænd, som man ved har deltaget i terroren, bliver afskediget. For det andet må vi snarest muligt sende humanitær hjælp gennem ECHO-programmet, og naturligvis bør denne aktivitet indgå i et udviklingsprogram af længere varighed. For det tredje må der afgjort sendes menneskeretsobservatører til stedet, da halvmilitære styrker fortsat terroriserer befolkningen.

Figueiredo
 - (PT) Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at sige, at jeg i det store og hele er enig i de indlæg, som mine kolleger har holdt. Det er velkendt, at Østtimor har været ulovlig besat af Indonesien i omkring 24 år, hvilket har medført en række FN-resolutioner, der har krævet, at Indonesien trak sig ud, og som har gentaget, at befolkningen i Østtimor har ret til sevbestemmelse.
Også Europa-Parlamentet har flere gange udtalt sig i samme retning. I hele denne periode har de indonesiske besættelsesstyrker ikke desto mindre betydet hundredtusindvis af ofre, utallige lidelser for Østtimors befolkning, der aldrig har opgivet sin heltemodige kamp for frihed og uafhængighed, en kamp, som vi giver vores fulde støtte.
Men med FN-aftalen i New York mellem Portugal og Indonesien skulle der have været åbnet mulighed for at få alle problemerne løst. Og deltagelsen på 98,6% den 30. august i den afstemning, hvor det overvældende flertal af Østtimors befolkning med mere end 78% gik ind for uafhængighed, har gjort det klart, at dens kamp fortjener hele verdens anerkendelse.
Men kendsgerningen er, at selvom såvel FN som de internationale observatører og de indonesiske myndigheder mente, at afstemningen foregik frit og retfærdigt trods alskens pression og de proindonesiske militsers stadige intimideringsforsøg, ja, så er kendsgerningen den, at da resultatet forelå, brød terroren atter ud i Østtimor.
Og atter er den østtimoresiske befolking truet af folkemord. Der må derfor hurtigst muligt sættes en stopper for denne situation, og befolkningen må støttes med al den nødhjælp, der kan skaffes. Militserne og den indonesiske hær og politi må holde op med at sprede terror i området. Det afgørende er imidlertid at erkende, at Indonesien ikke har opfyldt New York-aftalen, der indebar indgriben fra FN's Sikkerhedsråd gennem indsættelse af en fredsstyrke, med et præcist mandat og af begrænset varighed, for at sikre sikkerhed og fred i området og undgå et nyt folkemord. Det tog sin tid at træffe den beslutning! Endelig blev den truffet, FN's Sikkerhedsråd besluttede endelig at gribe ind, men overgrebene fortsætter. De må standses straks, og det må ikke vare længere med at få grebet ind.
Den del af befolkningen, der befinder sig i Østtimor - men også de, der er blevet flyttet til andre dele af Indonesien - har brug for denne støtte. De fordrevne (flygtningene og de tvangsflyttede) må også straks hjælpes til i sikkerhed at vende tilbage, og ngo'erne, de internationale observatører og journalister skal hurtigt kunne komme ind i Østtimor. Som vi har sagt det i vores forslag ...
(Formanden afbrød taleren)

Portas
Hr. formand, ærede medlemmer, debatten om Timor kommer 14 dage efter, at terroren er begyndt i denne seneste etape af områdets historie. Det er det første, der skal bemærkes. De internationale beslutningers langsommelighed er ikke forenelig med folkemordets hastighed. Hvad angår Timor, er det vigtigt at huske, at Østtimor har været udsat for to folkemord på 25 år: det, der fandt sted, da området blev besat, og det, der er blevet nøje planlagt med henblik på folkeafstemningen. To svigt på 25 år: Portugal i 1974 og i dag det internationale samfund, der ikke har formået at leve op til de forpligtelser, som det har påtaget sig over for det timoresiske folk. To fordrivelser på 25 år: først landflygtighed for dem, der ikke godvilligt tog imod indtrængeren, nu eksodus for dem, der er flygtet for terror. Der er derfor ingen tid at spilde. Der er terror over hele Timor, og det timoresiske folk betyder noget særligt for os portugisere, som ser det gå i døden, medens de beder og lider på portugisisk.
Første gang timoreserne fik en chance for frihed, kom de ned fra bjergene og forlod deres huse for at begive sig til kirkerne og til valgurnerne for i værdighed at genvinde deres frihed. Det er et eksempel til beroligelse for Vesten: et folk, der stadig tror på valgurnerne som en vej til frihed.
Det, der er sket siden afstemningen, fortjener den allerstørste fordømmelse. For det første, fordi Indonesien har gennemført en plan for folkemord, som ikke efterlader nogen tvivl om dens hensigt: fysisk folkemord ved at provokere hundredtusinder til flugt, kulturelt folkemord, fordi det vigtigste terrormål inden for samfundsinstitutionerne lige fra den første dag har været den katolske kirke, dens bygninger, præsterne, nonnerne, de troende, med andre ord den institution, som timoreserne traditionelt har næret tillid til. Folkemordets fulde omfang er endnu ikke klarlagt, fordi både de internationale observatører og de journalister, der var tilbage, som bekendt blev tvunget til at forlade Timor.
To konklusioner fremstår tydeligt for os. Den første er, at Europa-Parlamentet også skal vide, at den portugisiske kolonisation aldrig nogen sinde behandlede timoreserne, som Indonesien har gjort. Det er derfor, at man i Timor nærer hengivenhed for det portugisiske flag. Det er derfor, at det vil vare længe, før man igen nærer respekt for det indonesiske flag. Hvis på en anden side Portugals afkolonisering var forhastet, så har denne selvbestemmelsesprocedure under det internationale samfund, der ikke tager højde for konsekvenserne, heller ikke sparet hverken liv eller blod. Dette folk har to gange lidt på grund af gerninger, der fuldt og helt var andres ansvar. Blot fordi det ville være frit.
Hvad skal man mene om det internationale samfunds opførsel i de dage, der fulgte efter, at terroren var sat i gang? Jeg stiller dette spørgsmål til Deres samvittighed: Hvis timoreserne havde talt engelsk eller tysk, ville det internationale samfund så have været så længe om at komme dem til undsætning? Hvis det i tilfældet Kosovo ikke var nødvendigt at spørge Sikkerhedsrådet om lov eller afvente Milosevics billigelse, hvorfor er det så i tilfældet Østtimor nødvendigt at afvente Sikkerhedsrådets tilladelse og hr. Habibies billigelse?

Hvis timoreserne havde været et politisk korrekt mindretal, ville de forskellige regeringer så have været så langsomme til at yde hjælp?
Men timoresernes ulykke er, at de er få, fattige og katolikker ... og har olie, hvad der for visse internationale magter er en for alvorlig sag til at blive overladt timoreserne.
Jeg har endnu to spørgsmål til Deres samvittighed. Se, hvad det er for nogle lande, der har støttet Indonesien i FN: Cuba, Iran, Irak, Sudan. Der blev straks dannet en koalition af diktaturer for at beskytte tyrannernes frihed! Hvor lang tid tog det at danne demokratiernes koalition? Og ydermere: EU har besluttet ikke at sælge krigsmateriel til indoneserne i fire måneder. Hvad er fire måneder efter 24 års vedholdende våbensalg til Indonesien samtidig med, at man var vidende om, at der i 24 år har fundet et folkemord sted i Timor?
Venner og kolleger, jeg beder jeg på vegne af en enig gruppe kun om fire ting: en international fredstyrke hurtigt og slagkraftigt til Timor, nødhjælp, en domstol til at dømme de skyldige og økonomiske sanktioner.
Leve Østtimor!

Belder
Hr. formand, for øjnene af verden afspiller der sig en sand tragedie for befolkningen i Østtimor. Takket være nogle journalisters mod ved vi, hvad der foregår.
Baggrunden for befolkningens nuværende lidelser i Østtimor er klar. Proindonesiske militser forsøger at drukne befolkningsflertallets ønske om uafhængighed i blod. Det er en direkte fornægtelse af afstemningsresultatet den 30. august 1999. Direkte medskyldige i denne voldsorkan er de tilstedeværende hærenheder samt det officielle lokale politikorps. Det betyder dog ikke, at den indonesiske hærledelse eller den indonesiske regering er fri for ansvar. Sidstnævnte bærer det fulde ansvar for de efter forlydender mange tusinde døde, mange hundrede tusinde flygtninge og mange hundrede tusinde østtimoresere, der er deporteret til Vesttimor.
I et civiliseret land bestemmer politikken over geværet. Den første befaler over den anden. Det er logisk, også ifølge løfter fra præsident Habibie, at den sidste tids forbrydelser skal straffes. Mens man venter på, at FN' s fredsstyrke kommer til Østtimor, er det derfor Djakartas ufravigelige pligt at standse militsernes rasen. Kun en sådan indgriben vidner om reel varetagelse af nationale interesser.
Netop nu, hvor den indonesiske nationalstolthed så klart står på spil og åbner op for falske følelser om landets suverænitet, passer genoprettelse af retsstaten på Molukkerne helt inden for denne ramme.
Under hårdt internationalt pres accepterede præsident Habibie til sidst en international militærinvention i Østtimor. Den store nød for den lokale befolkning tåler ikke yderligere diplomatisk tøven i FN' s Sikkerhedsråd. Endvidere stiller Djakarta officielt ingen betingelser for en sådan mission. FN' s fredsmission kan med andre ord påbegynde sit arbejde i østtimor allerede nu.
I betragtning af den nuværende lovløshed i Østtimor kan kun et stærkt militært mandat give de langvarigt terroriserede Østtimoresere politiske fremtidsperspektiver. I det tilfælde lønner den allerede lovede økonomiske støtte fra EU sig.

Speroni
De tragiske begivenheder i Østtimor har vist det internationale samfunds frygtsomhed og opportunisme. Efter folkeafstemningens tydelige resultat er det nødvendigt at have modet til straks at gennemføre princippet om folkenes selvstyre og anerkende Østtimors uafhængighed uden at vente på Indonesiens problematiske tilladelse. Det er en opfordring, som jeg navnlig gerne vil rette til regeringerne i Den Europæiske Unions 15 lande.
Dette ville frem for alt medføre, at et indgreb fra en international fredsstyrke ville kunne betragtes som en støtte fra det internationale samfund til en uafhængig og suveræn stat og ikke som en indblanding i Indonesiens suverænitet.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, pinslerne i Timor har vist mange ting.
For det første FN' s manglende handlekraft, som desværre ikke er noget nyt.
For det andet blokeringen og passiviteten i det internationale samfund, som til at begynde med ikke har ønsket at vanskeliggøre sit forhold til andre regionale myndigheder, som - givetvis - ikke har alt for meget respekt for menneskerettighederne.
Og resultatet er, at hele verden passivt har måttet overvære udviklingen af en "B-plan", som ikke er særlig forskellig fra den "operation hestesko", som Milosevic ledede. Og i dag begynder folkedrabet på de kristne i Timor at være lige så dokumenteret som det på muslimerne i Kosovo.
I Den Europæiske Union, fru formand for Rådet, kan og bør vi ikke - og det er blevet sagt her - have en dobbelt holdning til den humanitære indblanding. Menneskerettighederne og retten til livet skal ikke lovprises i én region, i ét land eller på ét kontinent, men gælder over hele jorden.
Derfor skal den tapre indsats fra Portugal og andre lande, som Det Forenede Kongerige og Australien, hyldes.
Og det er på tide at handle. Det er sent, for sent, men Den Europæiske Union, hr. formand for Rådet, skal sørge for, at den humanitære bistand, som ministeren har omtalt i formiddag, på EUR 8 millioner, og den der måtte følge, straks når bestemmelsesstedet.
For det andet skal Den Europæiske Union hurtigst muligt støtte ankomsten af denne internationale styrke, som kan sikre livet og rettighederne for denne torturerede og martrede befolkning i Timor og gøre en ende på dette mareridt.

Naïr
Hr. formand, vi er nu klar over, at det, der sker i Østtimor, både er en forbrydelse og en tragedie. Det er blevet sagt gentagne gange her. Det er en forbrydelse, fordi den indonesiske kolonibesættelse har varet i 24 år. De vedvarende overtrædelser af menneskerettighederne har varet i 24 år. Vedvarende overtrædelser af menneskerettighederne, terror over for et fredeligt folk, der er ulykkeligt og ubevæbnet, er blevet dagligdag, men har fundet sted i 24 år, det har jeg set med mine egne øjne.
FN organiserede en folkeafstemning. Stemmeprocenten var 98%, mere end 78% stemte for uafhængighed. Det var en fuldstændig gennemsigtig afstemning. Men der er langt til fred for det timoresiske folk, og de gennemlever i øjeblikket en sand tragedie. Vi er vidner til et klart overfald på den østtimoresiske suverænitet begået af en anden stat, Indonesien. I henhold til international ret er landets selvstændighed gældende fra det øjeblik, det timoresiske folk vælger den. Det timoresiske folk bliver juridisk selvstændige fra det øjeblik, den har valgt repræsentative institutioner. Der er i dag kun én herre over Østtimor, og det er det øttimoresiske folk.
De begivenheder, der lader hånt om denne rettighed, er velkendte: Deportation af mere end 80.000 personer til Vesttimor, hvor de stuves sammen, sultes, mishandles og holdes som gidsler af den indonesiske hær. I øvrigt er der masser af terror overalt. Vi ved, hvem de ansvarlige er. Det er indonesiske militser, den indonesiske hær og civilmagt.
Det er blevet sagt, at hr. Habibies regering er taget til fange af hæren i Djakarta, at de ikke længere har kontrol med styrkerne i Østtimor, at militserne handler på egen hånd. Men, kære venner, så vil jeg gerne vide, hvem er den ansvarlige? Hvis det ikke længere er den civile regering, må vi erklære, at der har været et statskup i Indonesien. Hvis det ikke er hæren, må vi erklære, at enhver repræsentativ institution er forsvundet i dette land.
Det er ingen tvivl om, hvilke forholdsregler vi bør træffe. FN må gribe ind i medfør af kapitel 7. FN må fastsætte sammensætningen af en interventionsstyrke. Den indonesiske hær skal trække sig ud af Østtimor. Militserne skal afvæbnes. Og den indonesiske stat skal selvfølgelig holdes ansvarlig for de aktuelle forbrydelser. Der skal nedsættes et internationalt udvalg om volden i Østtimor og gerningsmændene for disse forbrydelser skal for den internationale domstol. Enhver samhandel med Indonesien skal betinges af en definitiv genindførelse af fred i Østtimor. Man skal give det østtimoresiske folk midler til at nedsætte en uafhængig stat og til at få denne stat anerkendt. Det er med hensyn til denne tragedie ikke tale om indblanding, hr. formand. Det drejer sig snarere om overholdelse af international ret.

Formanden
Jeg ved, at det er en meget følelsesbetonet forhandling, men jeg ville være taknemmelig, hvis De forsøger at holde Dem inden for den tildelte taletid.

Lynne
Hr. formand, må jeg have lov at placere denne forhandling i sin rette sammenhæng? Efter Indonesiens invasion i 1976 anerkendte FN ikke Indonesiens suverænitet over Østtimor. Lad os først og fremmest få det på plads. Kun australierne anerkendte den, og selv de besluttede efter et stykke tid, at de tog fejl, hvorfor vi rent juridisk ikke var nødt til at bede om tilladelse til at indsætte en international fredsbevarende styrke. Det gjorde vi ikke desto mindre. Og nu er de omsider gået med til det. Men hvornår sættes den ind? Forhåbentlig her i weekenden. Hvem skal lede den? Forhåbentlig ikke indoneserne. Jeg hørte i fjernsynet her til morgen, at en gruppe i den indonesiske hær sagde, at den ønskede at lede den multinationale fredsbevarende styrke! Heldigvis mente udenrigsministeren noget andet, men der er tydeligvis krig mellem dem alle sammen i øjeblikket. Men uanset hvem der leder den, så skal den sættes ind nu, straks, før vi bliver vidne til yderligere grusomheder.
De foregår dagligt. Kirker og skoler brændes ned. Mennesker bankes til døde. I går hørte jeg om en nonne, der fik at vide, at hun blev reddet, og at hun ikke skulle se på kirken. Hun forsøgte at se på den og så, at der sivede blod ud foran døren til kirken, blod fra kvinder, børn og præster. Hvad havde de gjort? Intet. Og det var ikke et enkeltstående tilfælde. FN-medarbejdere blev angrebet, da de forsøgte at flytte fødevarer, og hæren lod bare stå til. Hvis mad og beskyttelse ikke kan komme igennem, bliver det en humanitær katastrofe, ikke kun i Østtimor, men også i Vesttimor.
Det seneste er, at flygtninge blev sat på skibe og fik at vide, at de blev reddet. Skibene kom kort efter tilbage uden nogen ombord. Det betragtes af alle som folkedrab.

Og derfor er vi nødt til at have en krigsforbryderdomstol: for at drage disse mennesker til ansvar.
Hvad kan der ellers gøres? En militærembargo, ja, men det skulle have været gjort tidligere. Hawk-flyene fra Det Forenede Kongerige skulle have været tilbagekaldt tidligere. Jeg er glad for, at de er tilbagekaldt nu, men det er lidt for sent. Den fredsbevarende styrke skal sættes ind nu. Humanitær bistand og overvågning af menneskerettigheder til Vesttimor og Østtimor skal ind nu, men endnu vigtigere er det, at den indonesiske regering holdes ansvarlig.

Knörr Borràs
Hr. formand, mine damer og herrer, ærede besøgende, som medlem fra Baskerlandet vil jeg gerne tro på, at det, at vi lader vores røst lyde og anmoder om intervention og bistand til Timor, er endnu et skridt til ikke blot at gøre en ende på massakrer udført af personer, der er beskyttet af den indonesiske hær, men især for at gøre en ende på det hykleri, der hersker i international politik.
Nu er det nok med onde og gode diktaturer, med teorien om, at "det er en skiderik, men det er vores skiderik" - undskyld, hr. formand.
Nu er det nok med doktriner om mindre onder, som antyder, at det kan accepteres, at nogle fås rettigheder tilsidesættes for at bevare sikkerheden i bestemte områder, som af geostrategiske årsager interesserer de magtfulde stater.
Nu er det nok med, at omfanget af oliereserver i undergrunden bestemmer, hvor hurtigt der interveneres.
Men vi må også se ind i os selv. Lad os se på os selv. I Den Europæiske Union oplever vi de to sidste konflikter i Irland og Baskerlandet, som blokeres af partipolitiske interesser og valghensyn.
Fred, menneskerettigheder og velstand i og uden for Den Europæiske Union kan ikke vente i dage, uger og år på, at vi bliver enige.
Gid, vi ville forstå det én gang for alle.

Manisco
Hr. formand, det er ikke i en ånd af ufrugtbar modbeskyldning, men på grund af vores bekymring og opskræmthed over den måde, som situationen udvikler sig på nu, at vi føler os nødsaget til at erindre om og understrege USA's direkte og indirekte ansvar for massakrene og den etniske udrensning, som foregår uformindsket her og nu i Østtimor. Vi deler noget af den lettelse, som mange følte, da Clinton-regeringen fuldstændig vendte rundt og kritiserede regeringen i Jakarta og lod FN tage kontrol over krisen.
Enhver her i Parlamentet, der ikke er bekendt med Washingtons rolle i tragedierne i Indonesien og Timor, fra 1966 til det seneste folkedrab, der blev iværksat af militæret den 30. august, bør læse den analyse, der blev offentliggjort i dag af Washington Post og Herald Tribune under kæmpeoverskriften "Pentagon forsvarer nyttigheden af indonesiske militærforbindelser". Vi bliver mindet om det tætte personlige venskab mellem USA's stabschef, General Henry Shelton, og slagteren fra Jakarta, General Wiranto. Den øverste militærmand i USA hjælper og tilskynder til volden i Østtimor og beordrede sidste mandag hans indonesiske ven til at acceptere en international fredsstyrke. Fru Halonen angav her til morgen, at den terror, der blev sluppet løs den 30. august, overraskede Rådet. Det burde den ikke have gjort. Kan vi foreslå, med henblik på at undgå fremtidige overraskelser, at Rådet og Parlamentet nøje overvåger FN's fredsbevarende mission, Europas plan for humanitær bistand, integriteten ved nuværende og fremtidige programmer, der skal gøre en ende på timoresernes lidelser for at garantere deres komplette uafhængighed og suverænitet og ikke være truet af indgriben eller pres fra det indonesiske militær og dets amerikanske vejledere?

Sichrovsky
Hr. formand, selvfølgelig er vi forpligtet til at støtte den østtimoresiske befolknings bestræbelser på at opnå selvstændighed og demokrati. Men hvordan skal denne støtte se ud? Vi kan som europæere ikke optræde som de rene læremestre i en konflikt i Sydøstasien. På den måde skaber vi ikke tillid hos de mænd i Asien, der kunne være vigtige partnere i en demokratiseringsproces i dette land. Det kan navnlig helt sikkert ikke være europæernes mål at desintegrere og balkanisere Sydøstasien. I dagens udgave af Herald Tribune stiller lederen derfor også følgende spørgsmål, selvom det er et ubehageligt spørgsmål: Who are these Western crusaders to be lecturing the Asians? Vores ansvar som europæere er at støtte en demokratisk udvikling, der samtidig også skal føre til en forbedring af livsbetingelserne for befolkningen.
Måske skal vi som europæere først lære, hvordan man støtter et fremmed folk i ikke alene dets egen selvstændighed, men også på dets vej til en demokratisk samfundsform.

Pacheco Pereira
Hr. formand, først vil jeg gerne som medlem af Europa-Parlamentets observatørkorps ved folkeafstemningen i Timor give en lille øjenvidneskildring, så alle kan forstå, hvad der er foregået i Timor. Praktisk talt alle de bygninger, som Parlamentets delegation benyttede i Timor - de huse, hvor den overnattede, de steder, hvor den spiste, de lokaler, hvor den holdt møde - er nu ødelagt. Måske forstår man på denne måde omfanget af, hved der er sket i Østtimor.
Dernæst vil jeg gerne pege på forskellige politiske forhold, der er afgørende for vores ageren som internationalt samfund. Det internationale samfund er nemlig ikke nogen abstraktion; det er os selv. For det første må man helt klart forstå, at der ikke foregår nogen borgerkrig i Timor. Indonesien har forsøgt at få os til at tro det, men det lykkedes ikke, fordi der var journalister og internationale observatører i området. Der er ikke borgerkrig i Timor. Der er en konflikt mellem den indonesiske hær og dens håndlangere - militserne - og flertallet af Timors befolkning.
For det andet er det ikke og har aldrig været noget problem for den indonesiske hær at sikre ro og orden i Timor. Vi har kunnet observere, at den indonesiske hær, når den har villet, har kunnet sikre ro og orden i området. Det, der foregår, er, at hæren ikke blot ikke har villet sørge for dét, men selv har været part i selve konflikten.
Og endelig - og dét er det vigtigste for fremtiden - bliver Timor-spørgsmålet ikke løst blot med Sikkerhedsrådets beslutning om at sende fredsbevarende styrker af sted. Det er vigtigt at være klar over - og vi taler ud fra et kendskab til området - at disse styrker vil møde modstand og vil stå over for en konfliktsituation, der er værre end den, som styrkerne i Kosovo har skullet klare.
Der skal derfor stilles en stærk politisk vilje bag de skridt, som det internationale samfund skal tage, så Indonesien ikke sætter betingelser for disse styrkers handlefrihed, og så der uanset konfliktens omfang kan skaffes timoreserne fred og sikkerhed samt den nødhjælp og støtte til udvikling, som Timor så hårdt har brug for. Politisk vilje er afgørende, fordi vi nok desværre kommer til at høre om Timor i meget længere tid, end vi sandsynligvis ønsker.

Schori
"Uanset om man bor i Afrika, Centraleuropa eller et hvilket som helst andet sted, hvis nogen forfølger uskyldige civilister og forsøger at slå dem ihjel i massevis på grund af deres race, etniske baggrund eller religion, og det er inden for vores beføjelser at stoppe det, så vil vi stoppe det."
Ordene var præsident Clintons, og han talte om Kosovo. Men de må også gælde for Østtimor, som nu er blevet en moralsk prøve for hele verdenssamfundet. Det gælder menneskerettigheder og humanitet, politik og international ret, men også økonomi og troværdighed. Hvis vi ikke medvirker til at afhjælpe tragedien i Østtimor, er budskabet til Østtimors folk og andre følgende: Demokrati er lig med død. Demokratisk udøvelse med støtte fra omverdenen og FN er lig med massive, uhindrede massakrer. Altså står omverdenens troværdighed på spil.
På det økonomiske område krævede vi fra socialdemokraternes side et stop for Verdensbankens og Den Internationale Valutafonds støtte til regimet i Jakarta. Her taler jeg ikke om humanitær støtte og støtte til demokrater. Der tages normalt ikke politiske hensyn i finansielle forhold. Allerede på kejser Vespasianus' tid, da han indførte skat på toiletterne, sagde man, at penge ikke lugter. Men milliardstøtten til regimet i Jakarta stinker og skal stoppes! Det er også sket nu. De erfaringer, der kan drages af tragedien i Østtimor, bliver, at politik og økonomi hænger sammen, og at medmenneskelighed og troværdighed kræver humanitær intervention fra omverdenen.

McKenna
Hr. formand, det, der foregår nu, blev forudsagt et godt stykke tid før afstemningen. FN tilskyndede befolkningen i Østtimor til at gå ud og bruge deres demokratiske ret til at stemme, og det forfølges de for. Det internationale samfund blev advaret i god tid. Hvad har det gjort i de sidste 14 dage? Det har siddet og trillet tommelfingre og ventet på en invitation fra Indonesien, landet, der ulovligt har besat Østtimor i de sidste 25 år, hvis udenrigsminister protesterede på FN's Generalforsamling, da spørgsmålet blev rejst.
En tredjedel af befolkningen er blevet myrdet, og her sidder vi og venter på en invitation fra Indonesien. Præsident Clintons hykleri, som allerede er blevet understreget i dag, er uacceptabelt. Tony Blairs vidunderlige nye regering, med dens etiske udenrigspolitik, sender stadig våben til Indonesien. Det er hyklerne, de såkaldte moralske politistyrker i verden, der foretrækker profit fremfor mennesker. Det er fuldstændig uacceptabelt.
Det, vi vil se nu, er en komplet våbenembargo over for Indonesien samt en økonomisk embargo. Vi vil have en international fredsbevarende styrke. Vi vil se uafhængighed hos befolkningen i Østtimor, hvilket er deres demokratiske ret. Vi vil se en ende på det tyranni, som er blevet udøvet mod befolkningen i Østtimor i de sidste 25 år med hjælp fra EU-landene, Amerika og alle de hykleriske mennesker, som ønsker at sælge våben til tyranner i Indonesien og andre lande i verden. Det skal stoppe. Hykleriet i Den Europæiske Unions våbenindustri skal stoppe, og dette er til dato det bedste eksempel vi har på, hvad slutresultatet er.

Krivine
Hr. formand, vi ved ikke altid, hvordan de forholdsregler, der vedtages af Sikkerhedsrådet, skal gennemføres, men vi ved allerede nu, at hjælpen kommer for sent til at redde mange liv. På en måde er der allerede sket ubodelig skade. Vi blev advaret om katastrofen. Den timoresiske modstandsbevægelse havde slået alarm og krævet af FN, at man sørgede for sikkerheden omkring selvstændighedsafstemningen. Der blev begået en forbrydelse, fordi man undlod at hjælpe et folk i nød. Østtimoreserne betaler en høj pris for gamle kompromiser.
Den indonesiske hær, der er hovedansvarlig for de aktuelle massakrer, blev kørt i stilling, instrueret og udstyret af de gamle vestmagter i 1965 for at massakrere den indonesiske befolkning med henblik på at udrydde det kommunistiske parti, hvis indflydelse var generende.
I dag er indignationen enstemmig, men hykleriet er stort. Hvem kan overbevises om, at USA, men også Frankrig, der har indgået et militært samarbejde med Djakarta, ikke havde pressionsmidler til at stoppe morderne? Under bombardementerne på Irak eller Eksjugoslavien talte stormagterne om menneskerettigheder. Man kan ganske enkelt konstatere med denne tragedie, at for nogles vedkommende går beskyttelsen af interesser forud for beskyttelsen af menneskerettighederne.

Dell' Alba
Hr. formand, vi gjorde det rigtige, da vi anmodede om denne uopsættelig forhandling. FN's Sikkerhedsråd vedtog i går en beslutning, som jeg håber er i overensstemmelse med situationens alvor. Der er gået tre eller fire uger fra starten på massakrerne og til denne beslutning. Det er selvfølgelig for meget.
Men jeg vil - eftersom vi har talt meget om hykleri her i salen - understrege, at i andre tilfælde har man tabt ikke en måned, men år. I år havde vi tilfældet med Kosovo. Og mange af de kolleger, som højlydt anmoder om eller kræver en militær intervention, var tidligere mod enhver militær intervention i Kosovo.
Hvis en anderledes international ret skal se dagens lys med en veritabel indblandingspligt - ikke fordi Indonesien er højreorienteret eller allieret med Clinton, mens Milosevic er såkaldt venstreorienteret - men en ægte indblandingsret, som den vi ser opstå, må vi drage erfaringerne heraf med henblik på i fremtiden at placere individets rettigheder før befolkningens rettigheder og sørge for, at sådanne massakrer ikke finder sted i fremtiden.

Jarzembowski
Hr. formand, kære kolleger, det er én sag at skue tilbage, og det er helt sikkert hensigtsmæssigt, men det er en anden sag at skue hurtigt fremad. Vi må ikke stikke os selv blår i øjnene. Selvom der måske rykker FN-tropper ind i weekenden - uden et samarbejde mellem den indonesiske hær og de statslige instanser - kan vi ikke uden videre skabe fred. De plyndrende bander, der stadig bevæger sig gennem Østtimor, hæren, der stadig er til stede dér, vil nemlig ikke kunne holdes i skak af FN-tropper på 6.000-8.000 mand.
De flygtede østtimoresere, der nu befinder sig i Vesttimor, skal have mulighed for at vende tilbage. De skal beskyttes i Vesttimor, hvor de nu opholder sig. Derfor skal vi sende et tydeligt signal til dem, der har ansvaret i Indonesien. Jeg er ikke sikker på, om regeringen stadig har ansvaret og kontrollen. Måske er det hæren. Vi skal sige til alle, der har et ansvar: Hvis der ikke sker et skift i Indonesiens politik, og det hurtigt, bliver vi - her taler jeg til Rådet og Kommissionen - nødt til at true seriøst med alt, hvad der står i vores magt på det økonomiske område, og sørge for, at de ansvarlige i Indonesien samarbejder. Ellers vil vi komme til at se, at vores FN-tropper godt nok er udstationeret dér, men at folk stadig bliver myrdet og fordrevet.
Derfor skal vi sende et tydeligt signal i dag. Indonesien har stadig chancen for at have gode forbindelser til os i de kommende år. Men hvis landet ikke ændrer politik, kan det ikke finde nogen partner i Europa, så længe de personer, der er ansvarlige for den nuværende situation, er ved magten, det være sig i hæren, det være sig i parlamentet, det være sig i regeringen. Derfor appellerer vi også til Rådet om, at der sammen med medlemslandene sendes tydelige signaler til de ansvarlige i Indonesien i disse dage. De skal samarbejde, ellers er FN' s beskyttelsesstyrke hjælpeløs. Vi har brug for stærke handlinger, der skal komme fra Europa, fra Rådet, fra Kommissionen og Parlamentet.

Candal
Hr. formand, kære kolleger, der er her i salen en ganske stor enighed i synspunkterne - men måske ikke i nuancerne - omkring Timor-problemet. Da det forholder sig sådan, vil jeg kun tage ordet ganske kort, fordi jeg var med i Europa-Parlamentets observatørkorps i Timor.
Jeg kan fortælle jer, at vi gjorde vores pligt og har gjort Parlamentet ære, da vi nok var den delegation, der bevægede sig mest rundt i området (vi gennemrejste 200 kilometer helt ud til det østligste punkt), og som kontrollerede flest afstemningssteder. Og det var det, der skulle til, så vi kunne overbringe de nyheder, som vi håbede måtte være noget mere opløftende, da vi forlod Timor, og som var vigtige for timoreserne, der i de mindste på dét tidspunkt følte sig bakket op, men som også siden har vores støtte.
Afstemningen var en imponerende begivenhed, imponerende! Det var et samlet folk, man så ingen på gaderne, det var et samlet folk, der befandt sig ved stemmeurnerne for at give udtryk for dets borgersind, dets mod, dets demokratiske overbevisning og dets længsel efter frihed. Det var en gribende oplevelse at overvære den begivenhed for en, der med stolthed forsvarer demokratiet.
Timoreserne såede en blomst, byggede et slot af håb, der i ét hug blev smadret og ødelagt i et orgie af blod, vold og død. Endnu en gang var det timoreserne selv, og ikke politikerne, der med deres skrig af smerte og lidelse måtte gøre verden opmærksomhed på deres retfærdige sag. Og denne gang tror jeg ikke, at Timor igen bliver glemt, og jeg tror på, at den stadig stærkere støtte til Timors forpinte og heltemodige folk vil bestå, indtil det bliver et frit og lykkeligt folk.

Nogueira Román
Hr. formand, som medlem fra Galicien vil jeg gerne give udtryk for min solidaritat med Timors folk, min absolutte fordømmelse af det folkemord, som Indonesien har forøvet, og min enighed med alle dem, der anerkender og forsvarer den ret til selvbestemmelse, som timoreserne i dag har givet udtryk i form af et ønske om uafhængighed.
Jeg opfordrer til, at EU's institutioner støtter, at der straks sendes en stærk civil mission og en sikkerhedsstyrke fra FN af sted, i en størrelse, der modsvarer situationens alvor, så Timor kan overgå til at blive en selvstændig stat, noget, der vil kræve en længere periode, hvor FN må give sin utvetydige støtte og EU den helt uundværlige politiske og økonomiske hjælp.
På baggrund af de historiske forpligtelser over for Timor er denne beskyttelse fra FN's og EU's side nødvendig ikke blot i forhold til den aktuelle aggression, men også i forhold til en fremtidig trussel fra Indonesien over for Timor.

Van Orden
Hr. formand, jeg begyndte min militærkarriere som officer i den britiske hær i midten af 1960'erne og var beskæftiget med militære operationer mod den indonesiske hær på Borneo til forsvar for det nyligt dannede Malaysia. Det er måske meget passende, at jeg begynder mine parlamentariske pligter ved at henvise til Indonesien og en anden stat, der er under dannelse - Østtimor.
Det er mere end to uger siden, folkeafstemningen fandt sted i Østtimor. Resultatet af folkeafstemningen og de frygtelige konsekvenser kunne i høj grad forudsiges. Og dog synes det internationale samfund, med visse undtagelser, at være blevet overrasket over den måde, som denne tragedie har udviklet sig på. Det er tydeligt, at der har været lagt internationalt pres på Indonesien, og mange af os har opfordret til, at den finansielle bistand fra Verdensbanken og Den Internationale Valutafond indstilles, og det samme gælder våbeneksporten og det militære samarbejde. Vi bifalder derfor den omend lovlig sene fælles holdning vedtaget af Rådet (almindelige anliggender). Hvis der havde været resolut handling noget tidligere, havde de indonesiske myndigheder måske reageret anderledes.
Det umiddelbare behov består nu i en hurtig udnyttelse af en fredsbevarende styrke samt humanitær bistand. Jeg mener ikke, at europæerne nødvendigvis skal reagere militært i kriser i områder langt fra deres grænser. Men krisen i Østtimor har fremhævet europæernes problemer med at reagere på endnu en fredsbevarende opgave. Faktum er, at der ikke er meget spillerum, selv hvis det var ønskeligt. Mulighederne er begrænsede. EU-medlemsstaterne bruger ikke mange penge på deres militær, og det der bruges, bruges ofte ikke korrekt. I løbet af årene har Det Forenede Kongerige udviklet et yderst effektivt militær, og dog er militæret i Det Forenede Kongerige nu desperat overbebyrdet, og de fleste medlemsstater i Den Europæiske Union bruger en mindre del af deres BNP på forsvar end Det Forenede Kongerige.
Det mest nyttige bidrag fra Den Europæiske Union i en situation som i Østtimor er nok mere af civil end militær art. Det er det rette fokus for os i denne situation. Vi hørte fru Halonen sige, at Kommissionen er blevet bedt om at udarbejde et samfundsøkonomisk program til opbygning af institutioner i Østtimor. Det er særdeles velkomment, men programmet kræver hurtig gennemførelse, når først den sikkerhedsmæssige situation tillader det, koordinering med bidrag fra andre institutioner og lande samt omhyggelig ledelse for at sikre effektivitet.
Der er afslutningsvis endnu et aspekt ved denne tragedie, som vi ikke må glemme. I løbet af de sidste fem uger er der begået de mest forfærdelige forbrydelser mod timoreserne og andre, og de ansvarlige skal drages til ansvar.

van den Berg
Hr. formand, ud fra den nederlandske forbindelse med Indonesien vil jeg for det første sige, at det har undret mig meget, at den internationale retsorden og Sikkerhedsrådets håndhævelse, at verdensordenen på ny har vist sig så ualmindeligt naiv. Alle ved, at den reelle magt i Indonesien ligger hos en bred og meget komplekst sammensat top, der dækkes af tilsyneladende politiske partier. Alle ved også, at det indonesiske militær ikke havde til hensigt at stoppe militserne, tværtimod var de selv med til at iscenesætte de sidste dages begivenheder. Ikke desto mindre har omverdenen tilladt sig at tænke på et formelt juridisk plan i forventningen om, at Indonesien ville handle korrekt. En sådan naivitet svarer næsten til fremprovokering, og det må efterhånden også være en lære i andre situationer. Det var min første bemærkning.
Min anden bemærkning er, at når Parlamentet taler om Indonesien, vil jeg kraftigt opfordre det til at skelne stærkt mellem Indonesiens militærstyre og det indonesiske folks store lidelser. Det gennemførte valg er resultatet af en langvarig og indgående omdannelsesproces, der kun lige er begyndt i et meget stort verdensrige, hvoraf Østtimor kun udgør en meget lille del.

I lige så høj grad som vi bakker Østtimor op, og jeg støtter sanktionerne og beslutningen, i lige så høj grad skal vi støtte det indonesiske folk. Vi skal tilbyde folket humanitær hjælp og anden hjælp, f.eks. til genopbygningen af samfundet. Det vil være en historisk fejltagelse i mange af det indonesiske øriges områder, hvis vi lader det indonesiske folk stå alene. Det er min mening, at den bedste måde at støtte Østtimor på er ved at støtte det indonesiske folk. Begge har brug for demokrati og en international retsorden. Europa-Parlamentet skal være til disposition for begge parter.

Deva
Hr. formand, dette er en rettidig forhandling. Mens vi taler, har FN's Sikkerhedsråd vedtaget en resolution i henhold til kapitel 7 i De Forenede Nationers pagt med henblik på at indsætte en fredsbevarende styrke under australsk kommando i Østtimor. Det er to uger for sent. Det Forenede Kongerige, USA, New Zealand, Canada, Filippinerne og Thailand har givet tilsagn om mandskab og materiel til den fredsbevarende styrke. De kommer for sent. Kina, Rusland, Sydkorea og Malaysia har givet tilsagn om hjælp. De kommer for sent. Det internationale samfund er omsider vågnet op. Som sædvanlig yder det, og vil altid yde, for lidt for sent.
Siden folkeafstemningen i Østtimor er op til 10.000 mennesker blevet slagtet, fordi de stemte for uafhængighed. 300.000, herunder børn, ud af en samlet befolkning på 800.000 er fordrevet og hjemløse, de gemmer sig i junglen uden beskyttelse, fødevarer og sanitet. Det, der overrasker mig, er, at det aldrig lykkes det internationale samfund og FN at tage ved lære, at tage ved lære af erfaringerne fra Somalia, Rwanda, Bosnien, Kosovo og nu Østtimor. Hvad er der galt med os? Og dog opfordres det internationale samfund gang på gang til at rydde op i rodet efter brutale tyraner, de såkaldt etniske udrensere, og diktatorers folkedrab. I henhold til Montevideo-konventionen tvinges vi til ved international ret at anerkende disse brutale regimer som suveræne uafhængige stater. Måske bør vi på ny overveje denne definition og tilskynde til en international debat om, hvorvidt demokrati som vores ligeledes bør anerkende, behandle og respektere regimer i verden, som gendriver demokrati, retsregler, menneskerettigheder og god ledelse. Tiden er da kommet til at adskille, omdefinere og stramme op på kriterierne, som vi gør nu ved at yde bistand. Hvis god ledelse er en grundlæggende forudsætning for udviklingsbistand, hvorfor skal god ledelse så ikke også være et grundlæggende kriterium for international anerkendelse, bilaterale forbindelser og udvikling af handel? IMF har for nylig anerkendt dette i Indonesien, og det er på tide, at medlemsstaterne i Den Europæiske Union også anerkender det.

Ford
Hr. formand, Rådet fortalte her til morgen, at Østtimor fortjener vores fulde støtte. Vi fik at vide, at vi sendte observatører, som var altafgørende for en vellykket folkeafstemning, da østtimoreserne højt og tydeligt sagde "ja" til uafhængighed. Rådet sagde, at Kommissionen forbereder social og økonomisk støtte til et nyligt uafhængigt Østtimor, hvilket vi naturligvis bifalder. Men fru Halonen sagde også, at hun var overrasket over den terror, der fandt sted efter folkeafstemningen. Jeg er overrasket over, at hun blev overrasket. Jeg var i Jakarta i august, som særlig udsending for FN's Udviklingsprogram, og arbejdede sammen med det indonesiske parlament, DPRK, om nye regler for parlamentet. Det stod klart for mig og endnu vigtigere for alle andre i Jakarta, at der først ville blive et gjaldende ja ved folkeafstemningen, og at hæren, eller i det mindste store dele af hæren, derefter ville forsøge at omstyrte processen ved at deltage i og tilskynde til terror. Det har vi set sket, men hvorfor vi er overraskede, ved jeg ikke.
Jeg hilser den fredsbevarende styrke velkommen. Jeg bifalder den humanitære bistand, som skal ind for at hjælpe de 200.000-400.000 flygtninge. Jeg bifalder, at vi fik at vide, at EUR 8 millioner ville blive frigivet til humanitær bistand. Men det skal ske hurtigt. Jeg accepterer, at bistanden foreløbig leveres med fly. Vi har fået at vide, at den skal kastes ned fra helikoptere fra en højde på 1.500 meter. Hvis De husker på den bistand, vi så transporteret ad luftvejen og kastet ud til nogle af de kurdiske flygtninge, så var den ikke særligt vellykket. Hvis jeg husker rigtig, blev nogle af flygtningene faktisk dræbt. Bistanden skal snarest muligt leveres via landjorden. Vi skal sikre, at det sker i løbet af dage og ikke uger.
Jeg accepterer behovet for våbenforbuddet. Vi er nødt til at stoppe våbensalget til Indonesien, og jeg bifalder forbuddet på de fire måneder. Det er muligvis nødvendigt at forlænge det, men vi skal også samtidig hjælpe indoneserne med at sikre, at ethvert skrøbeligt demokrati, der blev valgt ved det sidste parlamentsvalg, får lov at blive dannet. Medmindre vi gør det i november eller december, får vi en lignende forhandling om Indonesien, hvor vi fortæller hinanden, at vi vidste, det ville ende i gråd.

Maij-Weggen
Hr. formand, folkeafstemningen i Østtimor under UNHCR' s overvågning er endt i et drama. Der, hvor befolkningen efter mere end 20 års vold og undertrykkelse langt om længe kunne vælge deres egen fremtid, er det frie valg for selvstændighed blevet straffet med en grovhed, der næsten er uden sidestykke i historien. Myrdende, brændende og deporterende har militserne efterladt landet i et udplyndret og udbrændt kaos. Alle har set billederne.
Den indonesiske hær greb ikke ind for at beskytte befolkningen. FN, ngo' erne og iagttagerne stod magtesløse. Også blandt dem er der faldet døde og sårede. Jeg hører til dem, der har et godt kendskab til Indonesien. Jeg er ind imellem lidt tilbageholdende med at kritisere Indonesien, fordi jeg repræsenterer et land, der i 300 år har været kolonimagt derude. Men disse begivenheder vender min tilbageholdenhed til direkte kritik og hårde bebrejdelser af den indonesiske regering og hær.
Det, der er sket i Østtimor, er meget alvorligt, og kræver hurtige sanktioner og international indgriben. Der er nu vedtaget sanktioner, også fra EU' s side, og det støtter jeg. Jeg beklager, at Frankrig og Nederlandene i Rådet har forsøgt at standse våbenembargoen. Jeg roser det finske formandskab, fordi det alligevel har gennemtrumfet den.
Det næste skridt, der skal tages, er at udsende en international fredsstyrke, helst fra regionen, så befolkningen beskyttes og Østtimors selvstændighed gennemføres.
Det tredje skridt er oprettelsen af en krigsforbryderdomstol for at straffe dem, der har optrådt så groft, så ret og retfærdighed sker fyldest.
Det fjerde, der skal til, er hjælp til regionen. For når selvstændigheden er gennemført, og det vil uden tvivl ske nu, har Østtimor brug for megen hjælp. Og den hjælp skal vi være rundhåndede med.
Til sidst. Militsernes voldshandlinger er ikke begrænset til Timor. De myrder og plyndrer også på Molukkerne, i Atjeh og Irian Jaja. På Molukkerne er der allerede omkommet mange hundrede mennesker, særligt kristne. Nederlændere demonstrerede i sidste uge på en værdig måde i Bruxelles. Vi mener, at opmærksomheden også skal rettes mod det, der foregår disse steder. Hvis myrderierne ikke standses, også i de andre regioner, og hvis den indonesiske regering ikke søger for beskyttelse af befolkningen, så mener vi, at FN også skal gribe ind i disse regioner.
Hr. formand, menneskerettighederne og demokratiet står på spil i Indonesien. Det internationale samfund skal derfor gribe ind.

Fava
Hr. formand, jeg vil læse et par linjer op: I 1975 overtog Indonesien kontrollen over Timor og gik i gang med en undertrykkelse, der førte til en tredjedel af befolkningens død som følge af sult, epidemier, krig og den terror, der var blevet indført. Det er ikke en journalistisk tekst eller et resumé, det er derimod den erklæring, hvormed man bekendtgjorde nobelprisens tildeling den 11. november 1996 til Ximenes Belo og José Ramos Horta.
Det, jeg vil sige, er, at den holocaust, der har medført 250.000 menneskers død i Østtimor, hvoraf de sidste 10.000 døde i de seneste par uger, allerede er historie. Over for denne holocaust tror jeg ikke, at vores institution eller nogen europæisk borger kan tillade sig den luksus at undre sig. Det har vi ikke ret til, for vi har definitivt mistet vores uskyld. I lang tid har det internationale samfund tilladt eksistensen af de såkaldte udviklingsdiktaturer, lige fra Indonesien til Chiles Chicago Boys, Kina og Korea - disse lande, hvor vi i makroøkonomiens navn har tolereret, at markedstankegangen var vigtigere end menneskerettighederne. Vi har tolereret intolerance og vold.
Jeg ønsker ikke, at vores ansvar nu skal lægges til det internationale samfunds ansvar. Jeg er glad for, at Rådet har fastlagt en fælles holdning, nemlig en symbolsk embargo på fire måneder, når det gælder våben, ammunition og militært udstyr. Jeg håber, at denne embargo bliver udvidet til også at omfatte de igangværende leverancer, så vi undgår at skulle angre endnu mere i morgen, og jeg vil gerne præcisere, at min harme i øjeblikket ikke har noget at gøre med det sprog, som Østtimors indbyggere taler. Mit problem er, at Østtimors befolkning ikke har haft nogen stemme i 25 år.

Cushnahan
Hr. formand, hvem kan glemme de tragiske billeder fra Burundi, Rwanda, Sierra Leone, Bosnien-Hercegovina og for nylig Kosovo, som stadig står frisk i erindring? Vi har nu på den liste tilføjet den fortsatte humanitære forpligtelse over for tusinder af fordrevne østtimoresere som følge af en godt planlagt og systematisk politik af drab, ødelæggelse af ejendomme og trusler udført af militsen og elementer i de indonesiske sikkerhedsstyrker.
I de fleste af disse situationer kunne det internationale samfunds rettidige handling baseret på vurderinger og tidlige advarsler utvivlsomt have reddet mange liv og i høj grad have reduceret den menneskelige lidelse og elendighed. Jeg tror ikke, at nogen her i Parlamentet vil benægte, at de nylige begivenheder i Østtimor var fuldstændig forudsigelige og derfor til dels undgåelige. Det internationale samfund, især FN, må stille sig selv nogle udforskende og dybdeborende spørgsmål. Jeg mener også, at vi i Den Europæiske Union skal få orden på tingene.
Vi har netop i dag godkendt den nye Kommission og i lyset af de seneste begivenheder i Østtimor, Kosovo og andre steder, ønsker jeg at rette mine kommentarer til den nye kommissær, der er ansvarlig for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jeg vil gerne spørge, om han vil forsikre Parlamentet om, at oprettelsen af en politik for en enhed for tidlig varsling som forudset i Amsterdam-traktaten vil få højeste prioritet? Vil han desuden garantere, at denne enhed forsyner de relevante parlamentariske udvalg med de relevante oplysninger, herunder analyser, henstillinger og strategier om potentielle kriser, som bør overvåges af Parlamentet?
Bestemmelsen om sådanne oplysninger ville i høj grad fremme Parlamentets bidrag til udviklingen af en mere effektiv og sammenhængende udenrigspolitik i EU, som længe har været påkrævet. Vi skal sikre, at EU hurtigt og effektivt reagerer på potentielle krisesituationer og derved hjælper med til at forhindre en gentagelse af de tragedier, som vi for nylig har oplevet i Østtimor.

Seguro
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig den fordømmelse og de udtalelser, som mine kolleger har fremsat, men jeg vil også gerne fremhæve, at døden i Østtimor ikke er kommet dertil efter folkeafstemningen. Før folkeafstemningen blev mere end 200.000 timoresere dræbt, mens verdenssamfundet så passivt til, som om Østtimors befolkning tilhørte et overflødigt folk. Vi mener ikke, at nogen folkeslag er overflødlige, og derfor hæver vi nu vores stemme. Vi hæver vores stemme for at redde liv, og vi hæver vores stemme, for at det østimoresiske folks fri vilje skal blive respekteret. Og derfor synes vi, at EU - og vi vender os direkte til Rådet og Kommissionen - skal fremsætte et initiativ med henblik på, at det østtimoresiske folks uafhængighedsproces respekteres.
Men det umiddelbart vigtigste er at redde liv, at redde liv, fordi det i Østtimor ikke kun er kuglerne, der dræber; sulten dræber også. Der skal organiseres hurtig nødhjælp og en international fredsstyrke, og forhandlingerne med Indonesien skal slutte, for det er vigtigt, at det internationale samfund én gang for alle forstår, at Indonesien ikke er en del af løsningen i Østtimor, men en del af problemet. Rådet og Kommissionen må fortsat indstille støtten til økonomisk og militært samarbejde, fordi Indonesien, hr. formand, føler ikke menneskerettighedsargumentet; det kan kun føle de økonomiske sanktioners og de militære interessers argument.

Mauro
Hr. formand, jeg vil undlade at tilføje noget til det, som der hidtil allerede er mange, der har sagt på en god måde om emnet Østtimor. Jeg vil i stedet gerne stille et spørgsmål om dette emne. Hvad betyder det at "skabe fred uden opportunisme" ; hvad betyder det i virkeligheden at "gøre en indsats" i øjeblikket, efter at denne tragedie har stået på i 24 år, og efter at det internationale samfund i 24 år har undgået at gøre brug af økonomiske sanktioner?
Jeg tilslutter mig i den forbindelse det krav, der allerede er blevet fremført her i Parlamentet, og som også er blevet fremført af senatet i mit land, som siger, at de europæiske regeringer og FN hurtigst muligt skal anerkende den suveræne stat Østtimor, og at det ikke længere skal være et problem, der udelukkende behandles her i Parlamentet. Dette tjener også i høj grad til de portugisiske kollegers ære samt til de kollegers ære, der kommer fra visse andre lande.
Jeg vil også gerne tilføje en anden bemærkning. Til det udestående, som vi har haft med Østtimor i 24 år, skal man lægge den kendsgerning, at man i disse dage foretager nogle demonstrationer, men man tager ikke højde for den politiske teori, at vi trods alt bliver nødt til at se det faktum i øjnene, at USA måske endnu en gang vil plage om et militært indgreb. Dette tvinger os til at tage den fælles forsvarspolitik op til overvejelse igen.
Lige en sidste bemærkning. Vi har stadig mulighed for beslutsomt at hjælpe Østtimor med det samme. Denne institutions troværdighed vil i høj grad afhænge af dette og ikke kun af godkendelsen af Kommissionens kommissærer.

De Rossa
Hr. formand, en af de ting, der kendetegner den nuværende situation, er vreden og frustrationen hos mændene og kvinderne i alle vores medlemsstater. De er vrede og frustreret over den lammede beslutningsproces i Den Europæiske Union og så sandelig også i FN. Det er på tide, at vi tager os sammen og løser problemerne i forbindelse med beslutningsprocessen.
Formanden for Rådet erklærede her til morgen, at Rådet var overrasket over begivenhederne i de seneste to uger. Jeg forstår ikke, hvordan Rådet eller nogen som helst anden kan være overrasket. Har ingen i Rådet læst aviser i de sidste 25 år? Ved de ikke, at vi har udrustet gerningsmændene til dette folkedrab i de sidste 25 år? Befolkningen i Østtimor troede på os, da vi fortalte dem, at vi ville beskytte dem, hvis de stemte, og de kom frem i tusindtal for at stemme for uafhængighed. Det lykkedes os ikke at beskytte dem.
Hvor ofte skal vi sige "aldrig mere", før vi beslutter os for at sørge for, at når vi giver et løfte som dette, så holder vi det løfte og agter at holde det løfte? Det er ikke godt nok, at vi vrider vores hænder og siger undskyld. Vi er nødt til at sikre, at det aldrig sker igen.

Banotti
Hr. formand, De vil bemærke af antallet af irere, der ønsker at deltage i forhandlingen i dag, at dette er et spørgsmål, der ligger os stærkt på sinde. Ireren, Tom Hyland, der har gjort det til sin mission i livet, har i mange år ført an i internationale krav om handling i Østtimor. I Irland bekymrer vi os meget om Østtimor, og vi har været særdeles aktive. Som formanden for Rådet bemærkede her til morgen, var vores udenrigsminister, David Andrews, særlig EU-observatør ved det seneste valg i Østtimor.
Men i forbindelse med den nuværende katastrofe er Indonesien blevet symbol på, hvor langt et brutalt, svagt og skruppelløst regime vil gå for at øge sin magt og kontrol over dem, regimet anser for at ville udfordre dets magt. Desværre har regeringen haft mange venner i Parlamentet i løbet af årene, og mange regeringer i EU har sat deres våbenindustriers fortjeneste højere end den stakkels østtimoresiske befolknings grundlæggende menneskerettigheder. Begivenhederne i den seneste måned har malende illustreret, hvad mange har forsøgt at fremhæve i løbet af årene om virkelighedens verden i Østtimor. Formanden for Rådet talte meget lidenskabeligt her til morgen om sine bekymringer, men som hr. De Rossa så rigtigt påpegede, var vi ikke ret mange, der var overrasket over det. Måske skyldes det, at Østtimor ligger meget langt væk og er et meget lille land, at de vigtige ting, der står på spil under denne frygtelige katastrofe, som landet for tiden er underlagt, ikke har vakt megen bekymring hos hverken os i EU eller, naturligvis, USA. Vi har set et brutalt regime, der har taget frygtelig hævn over et lille land, der havde mod til at sige, at det ønskede uafhængighed, og det land skal vi støtte.

Tannock
Hr. formand, da jeg som dreng voksede op i Portugal, samlede jeg på portugisiske frimærker, og jeg husker især de farverige og attraktive frimærker fra Østtimor. Província esquecida, eller Portugals glemte provins, som det dengang hed, fremtryllede et billede af en smuk og fjern Stillehavsø, en eksotisk blanding af øst og vest, som frembragte en unik katolsk kurturarv. Jeg har desværre aldrig været der, men den timoresiske befolkning, som har lidt siden Indonesiens indlemmelse i 1975, hvor næsten en tredjedel blev dræbt - et endnu større antal døde end i det tidligere Jugoslavien - har min dybeste medfølelse.
FN anerkender den timoresiske befolknings ret til selvbestemmelse og Portugals suverænitet i territoriet. Vi i Vesten søgte ikke en FN-resolution for at bombe det tidligere Jugoslavien over Kovsovo, som stadig er en del af Jugoslavien, og dog har vi været villige, uvist af hvilken grund, til førhen at undgå militær indblanding på vegne af timoreserne.
Jeg har altid ment, at udenlandsk militær indblanding kun skulle finde sted, hvis det var i de pågældende nationalstaters interesse, og dog kræver den alvorlige forværring og tiltagende vold i regionen handling og opfylder testen af den nye etiske udenrigspolitik, som Portugal fuldt og helt har tilsluttet sig. Som brite glæder det mig at støtte Portugal i landets forsøg på at sikre et retfærdigt resultat, ikke kun fordi Portugal er Storbritanniens ældste allierede, men også fordi Portugal bør få mulighed for at give kolonierne deres uafhængighed, herunder landets sidste koloni, når man ser bort fra Macao, nemlig Østtimor. Vi i Storbritannien har haft den mulighed. Vi gav alle vores kolonier selvbestemmelse, hvor det var juridisk muligt.
Menneskerettigheder, hvis de skal betragtes som et tilfælde af krig, som over Kosovo, skal anvendes konsekvent i alle tilfælde. Jeg bifalder og støtter derfor fuldt ud FN's Sikkerhedsråds resolution om oprettelsen af en international fredsbevarende styrke, der hovedsagelig omfatter villige nabolande, f.eks. Australien og New Zealand. Det sætter de 78% østtimoresere, der stemte den 30. august, i stand til at danne deres egen suveræne stat og se frem til en fredelig og gunstig fremtid i deres hjemland.
Sidst, men ikke mindst hylder jeg modet hos det østtimoresiske folk.

Stevenson
Hr. formand, som enhver anden taler under denne forhandling ønsker jeg at henlede Parlamentets opmærksomhed på den britiske udenrigsministers, Robin Cook, forfærdende dobbeltmoral og hykleri under hele denne tragiske krise, der udfolder sig i Østtimor. Da hr. Cook blev udnævnt til udenrigsminister lancerede han en etisk udenrigspolitik, som bl.a. indeholdt en forpligtelse om en streng adfærdskodeks for kontrollen med våbeneksporten. Ikke desto mindre har han tilladt eksport af Hawk-fly til angreb mod mål på jorden til det indonesiske militær, hvilket er et brud på hans egen etiske udenrigspolitik og retningslinjer for våbeneksport. Eftersom kontrakten blev underskrevet af den tidligere konservative regering, hævdede hr. Cook, at den ikke kunne brydes. Han garanterede endda, at der ifølge bestemmelserne i kontrakten ikke ville blive brugt jetfly til angreb på befolkningen i Østtimor. Over for de tiltagende grusomheder i landet og solide beviser på, at de pågældende fly er blevet brugt til angreb på østtimoreserne, har hr. Cook foretaget en forbløffende U-vending: I lørdags annullerede han omsider kontrakten og indførte et midlertidigt våbenforbud. Vi får aldrig at vide, hvor mange østtimoresere, der døde som følge af, at han nægtede at annullere kontrakten tidligere.
Parlamentet har ret til en forklaring fra hr. Cook på, hvordan noget, som den britiske regering insisterede på ikke kunne ske, pludselig blev muligt. Vi bør også spørge hr. Cook om, hvorfor britiske skatteyderes penge blev brugt til at finansiere denne skandaløse episode, og så sandelig hvorfor det britiske forsvarsministerium specielt brød ind for at sikre, at det indonesiske militær blev inviteret til en stor våbenmesse i Storbritannien i næste uge.
Kun efter internationalt pres er hr. Cook blevet tvunget til også at trække denne invitation tilbage. Vi bør insistere på, at hr. Cook stiller i Parlamentet og giver os en forklaring på hans usædvanlige samarbejde med det undertrykkende indonesiske regime.

Doyle
Hr. formand, det eneste, der mangler at blive taget op efter den lange række indlæg fra alle sider i Parlamentet, er, hvorfor vi er overraskede over det, der er sket i Indonesien, hvorfor vi er overraskede over Den Europæiske Unions magtesløse reaktion på det tragiske folkedrab i de seneste to uger i Østtimor. Når vi var ude af stand til at bryde ind og bryde ind hurtigt og korrekt i Kosovo, der ligger lige uden for døren, uden ugers og måneders udflugter og juridisk rådgivning for at finde ud af, hvad vi kunne og ikke kunne gøre, hvordan kunne vi dog så forvente, at EU ville reagere som vi og borgerne i Europa helst så det i forbindelse med tragedien i Østtimor?
Hvad er det ved institutionerne i Europa - Europa-Parlamentet og Den Europæiske Union som helhed - der gør os ude af stand til at reagere på kriserne i verden som vores befolkninger, vores vælgere, vores borgere helst så det? Vi må snarest muligt undersøge, hvorfor vores reaktion altid er - som jeg sagde i går og andre har sagt tidligere i dag - for lidt for sent. Vi er en snakkeklub til adskillige milliarder pund, adskillige milliarder dollar, hvad angår borgerne i Europa og resten af verden. Vi er der aldrig, når det gælder. Vi reagerer altid flere måneder for sent, vi bruger timer i Parlamentet og i andre institutioner på at drøfte kriser, men vi er ikke så hurtige, som vi burde være, når det gælder. Hvorfor ikke? Måske har de næste to talere svaret.
Hvorfor er det altid for lidt for sent? Hvorfor blev vi overrasket over folkedrabet efter folkeafstemningen for to uger siden? Hvorfor blev FN's Sikkerhedsråd overrasket? Vi havde garanteret disse mennesker, at de udøvede deres demokratiske rettigheder og havde vedtaget, at vi ville beskytte dem og være der, til det sluttede. Det mislykkedes, det mislykkedes i allerhøjeste grad. Det internationale samfund burde hænge med hovedet, og det gælder også Den Europæiske Union.
Hvad er der galt? Hvad skal der til for, at vi reagerer, som vi bør? Det er det eneste spørgsmål, der kræver et svar, fordi nu er vi for sent på den. Andre ville have gået i brechen for os. Lad os ikke blive fanget i denne position igen.

Formanden
I overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37 har jeg modtaget seks beslutningsforslag om at afslutte denne forhandling.

Seguro
Hr. formand, blot for at oplyse om, at der i dag fandt et forligsmøde sted, og at disse beslutningsforslag bliver erstattet af et enkelt fælles beslutningsforslag.

Formanden
Mange tak, hr. medlem.
Kommissionen og Rådet har bedt om ordet. Derfor giver jeg ordet til kommissær Liikanen på vegne af Kommissionen.

Liikanen
) Hr. formand, hr. Cushnahan stillede et spørgsmål til den kommissær, der har ansvaret for udenrigspolitiken. Desværre er det nævnte kommissionsmedlem ikke til stede netop nu. Kommissæren tiltræder i morgen. Jeg kan fortælle, at den nye kommissær kommer til møde første gang på lørdag. Østtimor-situation vil blive behandlet på mødet, og naturligvis også de tre spørgsmål.
Hr. formand, jeg blev stillet et spørgsmål, som var henvendt til hr. Patten, der er ansvarlig for udenrigs- og sikkerhedspolitikken. Han er her ikke i dag. Han er tilbage på kontoret i morgen. Kommissionen holder sit første møde på lørdag. På det første møde vil situationen i Østtimor være på dagsordenen. Der vil være tre grundlæggende spørgsmål: Hvordan genskabes freden, hvad er det umiddelbare humanitære behov, og hvordan opfylder man det i området, hvordan udarbejder man et flerårigt program for opbygningen af institutioner i Østtimor?
Hvad angår ECHO's aktiviteter indtil nu og i øjeblikket, ønsker fru Halonen, den finske udenrigsminister og formand for Rådet, at sige, at Den Europæiske Unions Kontor for Humanitær Bistand har været repræsenteret i Østtimor siden den 15. juli. Der har været seks partnere i Østtimor. De var fuldt arbejdsdygtige indtil den 9. september, da de af sikkerhedsmæssige årsager måtte evakueres til Australien. Alle disse mennesker vender tilbage til Østtimor, så snart sikkerheden bliver bedre. Vi håber, at FN's Sikkerhedsråds nylige resolution forbedrer situationen, så al humanitær bistand kan startes op igen i Østtimor.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Jeg giver ordet til hr. Sasi på vegne af Rådet.

Sasi
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil først takke for alle de synspunkter, der er kommet frem i løbet af diskussionen og også for de spørgsmål, der er blevet stillet. Jeg er blevet forsikret om, at ved at samarbejde - Parlamentet, Rådet og Kommissionen - kan vi på bedst mulig måde være med til at løse krisen i Østtimor og sørge for den efterfølgende forsorg. De resolutioner, Rådet vedtog i Bruxelles i mandags, er et tegn på, at vi føler et særligt ansvar for at få løst Østtimor-spørgsmålet på den bedste måde for det østtimoresiske folk.
Et af de centrale, internationale retsprincipper er folks ret til selvstændighed. Det er også det, der er tale om i denne sag. Et andet princip er, at man skal holde fast ved aftaler. Det kræver vi ubetinget af Indonesien. Indonesien bør respektere og efterleve de centrale menneskeretsforpligtelser og frem for alt den aftale, der blev truffet den 5. maj i New York inden for rammerne af FN om Østtimor-spørgsmålet. Som det er, fortsætter Unionen aktivt sit arbejde såvel i De Forenede Nationer, i Sikkerhedsrådet, som i Jakarta. International tilstedeværelse er uden tvivl den eneste måde at forbedre sikkerheden på og også at sikre, at man kan yde tilstrækkelig humanitær hjælp til området.
En beslutning, Sikkerhedsrådet har truffet her til morgen, godkender endeligt afsendelsen af en fredsbevarende styrke og en fortrop til Østtimor. Mødet, beslutningen blev godkendt på, var langt: Det begyndte i går klokken 18 lokal tid og sluttede i dag klokken 2. Vi kan være tilfredse med, at det mandat, der er givet, er så stærkt et mandat. Vi regner også med at få de første styrker til området allerede inden weekenden. Australierne har tilkendegivet, at de er i 24 timers beredskab. Vi anser det for væsentligt og positivt, at beslutningen ikke indeholder nogen forhåndsbetingelser for deltagelsen. Det primære kriterium - hvordan man bedst og hurtigst kan få skabt sikkerhed igen - er vigtigt. For at holde retningen er det ønskeligt, at de asiatiske lande og især ASEAN-landene deltager helhjertet. Man må også bede Unionens medlemslande om at deltage, og vi ved, at mange lande overvejer det i øjeblikket. Vi ved også, at Frankrig, Storbritannien og Portugal har udtrykt, at de er parate til at sende tropper.
Nu ser situationen for østtimoresere i Vesttimor ud til at blive et voksende problem. Området hører under Indonesien, og vi går ud fra, at Indonesien garanterer sikkerheden for alle mennesker i området, og det håber jeg også. Samtidig er det strengt nødvendigt at sikre uhindret adgang til området for de internationale humanitære organisationer og frem for alt UNHCR. Som tegn på at det internationale samfund mener det alvorligt, foreslår vi, at De Forenede Nationers chefdelegerede for flygtninge besøger Vesttimor en af de nærmeste dage.
Den humanitære indsats haster, og dens vigtigste prioriteter er først og fremmest beskyttelsen af flygtningene i Vesttimor og UNHCR' s adgang til området samt en påbegyndelse af lufttransporten af mad og fornødenheder snarest muligt. Hvad angår nedkastninger fra luften kan man konstatere, at de nok kan begynde torsdag på initiativ fra Verdens Fødevareprogram og UNICEF. Til dette må der sikres tilstrækkeligt med materiel, og anskaffelsen af materiel kommer også til at foregå i Unionens bistandsregi. Den humanitære aktion er, så vidt jeg har forstået, i UNHCR' s, UNDP' S og ICRC' s kyndige hænder. Unionen og dens medlemslande vil også fremover deltage i aktionen med en betydelig indsats. ECHO har også hele tiden været med til at evaluere hjælpens omfang og koordinere allokeringen af Unionens hjælp derhen, hvor den netop nu er mest nødvendig.
Der blev stillet et spørgsmål om sanktioner. Jeg vil gerne fastslå, at den våbenembargo, Rådet vedtog i mandags, træder i kraft med det samme. Med denne beslutning standser vi medlemslandenes våbeneksport til Indonesien, og ifølge beslutningen står forbuddet ved magt i de kommende fire måneder, hvorefter det skal undersøges igen. I de behørige organer er der ved at blive lagt sidste hånd på de juridiske synspunkter i forbindelse med beslutningen, og jeg vil ikke gå nærmere i detaljer om det her.
Her i løbet af diskussionen har man kraftigt betonet menneskerettighedskrænkelserne, og vi fordømmer dem kraftigt og beklager, at de er så udbredte og så grove. Det er blevet hævdet, at enhver kunne forudse, at det ville gå sådan. Det er fuldstændig rigtigt, at vi allerede på forhånd vidste, at der ville opstå problemer i området efter folkeafstemningen. Men jeg vil alligevel tro, at terrorhandlingernes omfang og voldsomhed har overrasket alle observatører. Unionen og hele det internationale samfund havde fået Indonesiens regering til at forsikre, at den ville forsøge at opretholde orden og sikkerhed i området. De havde også forpligtet sig til det juridisk i New York-aftalen.
Som minister Halonen konstaterede, er det åbenlyst, at der også er begået forbrydelser i forhold til de internationale menneskerettigheder i området. Derfor støtter Rådet i sin beslutning organiseringen af et ekstraordinært møde i Menneskeretskommissionen og udnævnelsen og afsendelsen af en undersøgelseskomité til området. Det er yderst vigtigt også at afklare de strafferetlige skyldspørgsmål i denne krise.

Portas
Jeg vil gøre opmærksom på, at kommissæren for eksterne forbindelser, som nu er blevet indsat, ikke er til stede.
Hvis Timor er et påtrængende anliggende, ville det være naturligt, at han var til stede.

Formanden
Mange tak, hr. medlem.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B5-0029/99).
Jeg kiggede ud over denne balustrade for at se, om Rådet var til stede. Jeg ville forsikre mig om tilstedeværelsen af Rådet, som Parlamentets formandskab byder velkommen.
Dette er det første møde i valgperioden, hvor vi skal have spørgetid, i dette tilfælde til Rådet. Jeg vil minde Dem om, at efter at Rådet har besvaret det spørgsmål, som De har stillet skriftligt, har det medlem, som har stillet spørgsmålet og yderligere to medlemmer ret til at stille tillægsspørgsmål.
Spørgsmål nr. 1 af Rosa M. Díez González (H-0405/99):
Om: En femårig drengs død som følge af politiets tvangsfjernelse af 100 rumænske sigøjnerfamilier fra Malmea-kvarteret i Madrid (Spanien)
Den 8. juli 1999 sendte de kommunale og statslige myndigheder politistyrker til udkanten af Madrid for at tvangsfjerne 100 rumænske sigøjnerfamilier fra det sted, hvor de havde boet i næsten et år. Samtidig hævdede myndighederne, at fjernelsen skete "på frivillig basis". Under tvangsfjernelsen døde en femårig rumænsk dreng efter at være blevet ramt af en bil, der kørte på hovedvej 1. Politiaktionen havde hverken været eller var forbundet med mæglingsforhandlinger eller andre skridt fra civile myndigheders side.
Mener Rådet ikke ud fra traktaten, at disse fordrevne personer har krav på midlertidig beskyttelse (EF-traktatens artikel 63, stk. 2 og artikel 63, stk. 4), at de er blevet forskelsbehandlet på grundlag af deres racemæssige oprindelse, og at de ansvarlige myndigheder har undladt at overholde de principper om frihed, demokrati og respekt for menneskerettighederne (EU-traktatens artikel 6), der skal være fælles for medlemsstaterne (EU-traktatens artikel 2)?
Lever denne handlemåde op til de høje principper om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som EU ønsker at indføre?

Sasi
Hr. formand, det ligger ikke inden for Fællesskabets lovgivningsmæssige kompetence at gøre op med medlemslandenes procedurer for tvangsflytninger. Fællesskabet har heller ikke endnu lavet nogen regler om midlertidig beskyttelse af borgere fra tredjelande. Procedurer i forbindelse med tvangsflytninger ligger under medlemslandenes kompetence. Under udførelsen af deres arbejde skal medlemslandenes myndigheder handle i overensstemmelse med landets love under indflydelse af landets organers juridiske og politiske kontrol og med respekt for de relevante internationale regler for sikring af menneskerettighederne.
Et barns død er altid en rystende begivenhed. Som far føler jeg mig også selv berørt af hændelsen. Desværre har Rådet dog ingen oplysninger om det konkrete tilfælde, hvorfor det ikke kan tage stilling til de omstændigheder, det ærede parlamentsmedlem fremstiller i sit spørgsmål.

Díez González
Jeg beklager det svar, som jeg har fået, for at kalde det noget, på grund af hr. Sasis ord: Skal vi konkludere, at de spanske myndigheder handlede korrekt den 8. juli, da de tvangsfjernede disse 100 rumænske familier? Nej, det skal vi ikke konkludere. De handlede ikke for at beskytte den offentlige orden, og de forsvarede ikke menneskerettighederne, og de beskyttede ikke den nationale sikkerhed. De handlede ikke ud fra kriterier om retfærdighed eller rimelighed og heller ikke med respekt for menneskerettighederne, det vil jeg gerne understrege. Nej, de spanske myndigheder gav ét eneste svar: et voldeligt svar til flygtningene, et uacceptabelt svar, demokratisk uacceptabelt. De spanske myndigheder handlede imod den europæiske ånd, som fremmer et europæisk charter for grundlæggende rettigheder, som har indvirkning på alle, kære rådsmedlemmer. De optrådte på en måde, som vi skammer os over, og vi rødmer af skam som europæere og som demokrater.
Begivenheder som denne viser, at det er påtrængende nødvendigt at have en fælles politik på dette område. En fælles solidarisk og grundlæggende civil politik for kontrol og beskyttelse af indvandrere. Derfor ser vi med stor interesse frem til topmødet i Tampere, for det er nødvendigt med et initiativ og en forpligtelse, som har indvirkning på alle, selv på de mest uvillige regeringer, som den spanske regering - desværre - kan henregnes under på dette område.
Jeg vil sige én ting til. Vi håber, at ethvert overgreb, enhver overtrædelse af menneskerettighederne bliver straffet, at man ikke svarer os ved ikke at svare, som det er tilfældet. Og i endnu højere grad, hvis overtrædelsens ophavsmand, kære rådsmedlemmer, er en demokratisk regering. Mine damer og herrer, i beskyttelsen af menneskerettighederne er der ikke nogen tredje vej og heller ikke mulighed for at stikke af, ikke engang når man svarer Parlamentet. Enten er man for beskyttelse af menneskerettighederne, eller også er man ganske enkelt imod.

Sasi
Hr. formand, jeg vil gerne slå fast, at vi dybt beklager, hvis foranstaltninger koster menneskeliv. På basis af spørgsmålet, er det dog muligt, at der nærmere er tale om en færdselsulykke end om et problem i forbindelse med det spanske politis aktion. Dette spørgsmål ville nok være meget passende til en spørgetime i det spanske parlament, men vi må huske på, at ethvert organ har sin kompetence, og dette tilfælde hører til de spanske myndigheders suveræne kompetence.

Hernández Mollar
Jeg skammer over at høre de ord, som formanden for den spanske socialdemokratiske delegation har udtalt. Jeg må minde Dem om, at en socialdemokratisk minister er dømt for en bortførelse, og at den socialdemokratiske regering under ledelse af Felipe González blev dømt ved menneskerettighedsdomstolen for udvisning af 103 emigranter ved Melillas grænse. Men jeg mener tillige, at Rådet har svaret korrekt, og det ville være godt, hvis det spanske medlem, som desuden er ordfører for sin delegation, læste på lektien og undersøgte lidt grundigere, hvad det europæiske projekt er, og ikke gjorde sin parlamentariske gruppe til grin med spørgsmål om problemer, som ikke er fællesskabsanliggender, og som skal løses nationalt.
Hvis Deres strategi går ud på, at bringe den spanske regering i miskredit med usandheder og desuden at vise en løgnagtig, irrationel og uansvarlig fanatisme, demonstrerer De en tydelig manglende evne til at forstå, hvad Deres opgave i Parlamentet er - og den er ikke at udnytte et barns tragiske død - og så er det virkelig foruroligende, at De starter på denne måde.
Hr. formand for Rådet, jeg vil spørge Dem, hvilken politik for økonomisk og social solidaritet Rådet vil fremme med hensyn til utallige familier, som flytter fra et land til et andet af udelukkende økonomiske årsager.

Sasi
Hr. formand, det stillede spørgsmål er meget bredt: Hvad man kan gøre i denne forbindelse? Det er sikkert klart, at hvis der er tale om f.eks. et land, som sørger om optagelse i Den Europæiske Union, kan man under optagelsesforhandlingerne diskutere, hvorledes man kan forbedre befolkningens levevilkår. Desuden er det nok formålstjeneligt, hvis der er tale om f.eks. et Phare-program, at man undersøger mulighederne for at finansiere initiativer til forbedring af befolkningens levevilkår, og på denne måde mindske behovet for migration inden for Unionen.

Cerdeira Morterero
Hr. formand for Rådet, jeg kunne godt tænke mig, at De uddybede lidt mere, for det svar, som De har givet, er vi slet ikke tilfredse med, selvom vi forstår Rådets egne begrænsninger på dette område.
Men vi kan ikke lade være med at tænke på, at ikke blot i mit land, Spanien, men også i resten af Den Europæiske Union, vil vi i de kommende år fortsætte med at have et migrationspres fra omvandrende grupper, som det er tilfældet i Spanien med gruppen af rumænske sigøjnere.
Og stillet over for dette pres, som vi alle sammen ved vil øges ved vores grænser og inde i vores lande, mener vi, at det er absolut nødvendigt, at der udarbejdes en generel plan for disse befolkningsgrupper. En generel plan, hvori Den Europæiske Unions bemyndigelser og forpligtelser defineres, men også de enkelte medlemsstaters. Det er absolut nødvendigt at koordinere aktionerne til fordel for disse grupper, således at menneskerettighederne og disse menneskers værdighed altid og under alle omstændigheder respekteres. Men den nødvendige koordinering kan aldrig give anledning til, at en af Den Europæiske Unions medlemsstater viger uden om sit eget ansvar. Hverken staten eller nogen af de myndigheder, som udgør den politisk-territoriale enhed, som det er sket i det nævnte tilfælde i mit land.
Vi kræver derfor en løsning fra Rådet på det problem, som vi får med den omvandrende befolkningsgruppe i hele Den Europæiske Union, en løsning, der er koordineret med medlemsstaterne, hvor de samtidig hver især påtager sig deres eget ansvar.

Sasi
Hr. formand, jeg vil først af alt slå fast, at Unionen forsøger at forenkle indvandrer- og asylpolitikken, og at der er planer om at diskutere denne sag på topmødet i Tampere i oktober. Jeg vil ikke gå nærmere i detaljer om det, da minister Halonen på parlamentsmødet tidligere i dag har givet en udredning om mødet. Jeg vil alligevel også understrege, at det er vigtigt, at vi har en forholdsvis klar kompetencedeling mellem de forskellige organer i Europa, således at hver og en ved, hvad den skal lave, og hvad den alt i alt har ansvaret for.

Formanden
Jeg giver ordet til hr. Carnero, som har en kort bemærkning til forretningsordenen. Jeg håber, at det er en bemærkning til forretningsordenen.

Carnero González
Hr. formand, da De kender mig, behøver De ikke at tvivle på, at det er en bemærkning til forretningsordenen. For jeg deltager i denne forhandling ikke som et medlem, der blot spørger, men som et medlem, der er interesseret i de grundlæggende problemer i de sager, som Rådet bliver stillet over for, og jeg hører med forbavselse på indholdet af et indlæg fra en kollega, nærmere bestemt hr. Hernández Mollars indlæg.
Jeg får det indtryk, at han, ligesom ordføreren for hans delegation, hr. Galeote, har bragt spørgetiden til Rådet på afveje for helt uacceptabelt personligt at nedværdige en kollega, som har givet udtryk for politiske synspunkter, der er fuldstændig acceptable.
Det er efter min mening en relevant bemærkning til forretningsordenen.

Formanden
Uden at ville sige, at De er besværlig, mener jeg, at bemærkningen er irrelevant, og jeg beder de øvrige om ikke at bede om ordet på den måde.
Jeg giver ordet til hr. Korakas, som har en bemærkning til forretningsordenen. Ordet bliver taget fra Dem øjeblikkeligt, hvis det ikke er en bemærkning til forretningsordenen.

Korakas
Hr. formand, jeg har i dag modtaget en skrivelse fra Afdelingen for Medlemmernes Virksomhed, der informerer mig om, at det spørgsmål, jeg har stillet til Rådet, vil blive besvaret sammen med et andet spørgsmål stillet af en af mine kolleger. Der er imidlertid tale om vidt forskellige emner, idet mit spørgsmål ikke drejer sig om atomkraftværker generelt. Vi stiller spørgsmål om et konkret atomkraftværk, som den tyrkiske regering fastholder skal bygges i et jordskælvsområde, og vi knytter det direkte sammen med det voldsomme jordskælv, der har været i Tyrkiet. Mener De, at man kan behandle to forskellige ting på en gang? Det atomkraftværk, der skal bygges i Marokko, har noget at gøre med afsaltning af vandet, og jeg ved ikke, om Marokko har det samme problem som det, vi gør opmærksom på i vores spørgsmål om det kraftværk, der skal bygges i Tyrkiet, nemlig jordskælvsfaren, som foruroliger os særligt på baggrund af det voldsomme jordskælv i Tyrkiet for kort tid siden.

Formanden
Kære hr. Korakas, når vi kommer til de spørgsmål, som det er blevet besluttet at besvare sammen, giver jeg Dem en forklaring, men vi må følge en rækkefølge, vi må respektere denne rækkefølge, for at mødet kan få et godt resultat, og jeg kan ikke tillade, at der er flere forudgående spørgsmål eller bemærkninger til forretningsordenen, som forhindrer, at spørgetiden fungerer normalt.

Formanden


Per Gahrton
Spørgsmål nr. 2 af (H-0407/99):
Om: Et fælles EU-forsvar Den svenske statsminister Göran Persson sagde under EU-valgkampen i Sverige, at et fælles EU-forsvar umuligt kan blive til virkelighed, eftersom Sverige vil nedlægge veto, så snart spørgsmålet kommer til behandling. Tidligere bistandsminister Pierre Schori sagde endvidere, at der er en afgørende forskel mellem, hvad EU forstår ved en effektiv krisehåndtering og et fælles forsvar. Ifølge Schori agter EU ikke at udvikle et fælles forsvar, men udelukkende at forbedre sine muligheder for en effektiv krisehåndtering. I tilknytning til disse udtalelser vil jeg gerne spørge, om det ifølge Rådets opfattelse er fastsat i traktaterne, at EU skal udvikle et fælles forsvar. Hvordan tolker Rådet beslutningen fra topmødet i Köln om at integrere WEU i EU? Er der plads til neutrale medlemsstater inden for rammerne af Unionens fremtidige fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik?

Sasi
Hr. formand, som det ærede parlamentsmedlem ved, bestemmes det i artikel 17 i Traktaten om Den Europæiske Union, at " den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik omfatter alle spørgsmål vedrørende Unionens sikkerhed, herunder gradvis udformning af en fælles forsvarspolitik, som vil kunne føre til et fælles forsvar, hvis Det Europæiske Råd træffer afgørelse herom" . Således fremstilles et fælles forsvar i traktaten som en fremtidig mulighed under de i artiklen definerede betingelser. Artiklen konstaterer også, at Unionens politik ikke påvirker den særlige natur af enkelte medlemslandes sikkerheds- og forsvarspolitik.
Topmødet i Köln behandlede Europas evne til at klare de ifølge artikel 17 i Traktaten om Den Europæiske Union såkaldte Petersberg-opgaver, som er humanitære opgaver og redningsopgaver, fredsbevarelse og kampstyrkers opgaver med det mål at få afsluttet en krise og skabt fred, når man har troværdige militære midler til disposition. Stats- og regeringschefer forpligtede sig til at udvikle et effektivt europæisk militært beredskab, baseret på de eksisterende beredskabsaftaler mellem to og flere lande og at styrke det europæiske beredskab på området. Rådet (almindelige anliggender) har fået til opgave at forberede de forudsætninger og foranstaltninger, som er nødvendige for at opnå målsætningen. I denne forbindelse skal man have indarbejdet detaljerne i reglerne for de WEU-aktioner, som EU har brug for, for at kunne tage sig af det nye ansvarsområde, som Petersberg-opgaverne medfører. WEU integreres altså ikke i Unionen som sådan. Målet er at få truffet de nødvendige beslutninger i løbet af år 2000.
Som det særligt understreges i erklæringen, der blev godkendt på topmødet i Köln, ændrer denne styrkelse af krisehåndteringsevnen ikke på medlemslandenes forsvarsløsninger. De militært alliancefri landes særstilling bevares. Ifølge beslutningerne fra Köln er den fælles opgave at styrke Unionens krisehåndteringsevne, ikke et arrangement til forsvar af området. Som Det Europæiske Råd i Köln fastslog, hører også krisehåndtering på baggrund af bestemmelser i Traktaten om Den Europæiske Union til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Ifølge aftalen har alle medlemslandene samme rettigheder og forpligtelser. Desuden fastsætter artikel 17, stk. 3, underpunkt 3, at alle medlemslandene deltager fuldt og ligeværdigt i planlægnings- og beslutningeprocesser inden for WEU.
Konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Köln understreger, at skabelsen af en vellykket europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik bl.a. forudsætter, at alle Unionens medlemslande, inklusive de alliancefrie medlemmer, kan deltage fuldt og ligeværdigt i EU' s operationer. Måtte det videre konstateres, at beslutninger i forbindelse med krisehåndtering, særligt beslutninger, som involverer militære eller forsvarsmæssige påvirkninger, skal træffes i overensstemmelse med artikel 23 i Traktaten om Den Europæiske Union. Medlemslandene bevarer under alle forhold retten til at beslutte, hvorvidt og hvornår deres nationale styrker skal anvendes.

Gahrton
Jag takker for svaret. Det var ganske udførligt, men jeg tror, at man skal være bibeltolker for at forstå, hvad formanden for Rådet egentlig sagde. Bliver der et fælles forsvar eller ej? Hvis man skal tolke svaret i retning af, at der ikke bliver et fælles forsvar, så er det sensationelt! Så skulle det være utrolig interessant at høre reaktionerne fra Paris, Berlin og Madrid og mange andre steder, hvor beslutningen fra Köln jo er blevet tolket som endnu et skridt hen imod et fælles forsvar.
Eller skal jeg tolke det derhen, at der faktisk under alle omstændigheder bliver et fælles forsvar? Kan det være så vanskeligt at svare på dette? Jeg ved ikke, hvor mange gange jeg har taget dette spørgsmål op, siden jeg kom ind i Parlamentet for nogle år siden, og forsøgt at få klare tegn og klare tolkninger fra Rådet om, hvad det egentlig er, der foregår. Eftersom opfattelserne inden for Unionen er så forskellige, og da tolkningerne af beslutningen fra Köln er så fuldstændig modstridende i forskellige dele af Unionen, kan der så ikke siges rent ud enten "ja, vi er på vej imod et fælles forsvar" eller "nej, der bliver ikke noget fælles forsvar"? Kan vi ikke få et klart svar på dette utroligt vigtige spørgsmål?

Sasi
Jeg mener, at sagen er klar, forstået på den måde, at hvis man spørger om noget fremtidigt, kan man ikke sige noget helt sikkert om, hvad der vil ske. Det er klart, at man kan konstatere, at det er en mulighed, som kan vise sig, efterhånden som EU udvikler sig, men så må man jo træffe en særlig beslutning, før der sker noget. Hvad angår den nuværende situation, kan det helt klart konstateres, at det snarere er såkaldte fredsbevarende opgaver, Unionen skal have. Dette skal udvikles først. Når denne proces senere fortsætter, ved vi ikke med sikkerhed, hvad der vil ske. I denne fase kan jeg dog endnu ikke sige, at vi kan begynde at tale om et fælles forsvar.

Schori
Vores kollega, hr. Gahrton, refererer i sit spørgsmål til mine udtalelser under den svenske EU-valgkampagne. De viser sig at være korrekte og er også blevet bekræftet, ikke blot af Rådet, men også af Chris Patten under udvalgshøringerne. Der sagde han, at en fælles EU-hær var unødvendig, ekstremt dyr og direkte skadelig for forholdet til USA. Lad mig tilføje, at vi, der ikke vil se en fælles EU-hær, og som ikke er med i NATO, alligevel, ligesom størstedelen af Sveriges befolkning, dets regering og det parti, som jeg repræsenterer, gerne ser en større ansvarsbevidsthed fra EU' s side, når det gælder Europas fred og sikkerhed. Vi går også ind for beslutningen fra Köln, som bl.a. siger, at EU skal samordne militær og civil krisehåndtering bedre.
Mit spørgsmål til Rådet er: Deler De min opfattelse af, at vejen til en varig sikkerhed, først og fremmest går via civilt grænseoverskridende samarbejde og ikke via militær oprustning, det vil sige, at vi skal følge Monnet-linjen og ikke Maginot-linjen?

Sasi
Jeg mener, at spørgeren har fuldstændig ret. Hvis vi er nødt til at anvende militære tropper, er der noget, der ikke er lykkedes for os. Hele grundtanken med EU er jo at forsøge at binde Europas folk sammen på en sådan måde, at fred og sikkerhed garanteres i hele Europa. Hvis vi taler om udvidelsesprocessen, er det hovedidéen, at vi skal forsøge på også at binde disse lande til det fredelige Europa på en måde, der garanterer, at der ikke opstår problemer i dette område. Jeg er af helt samme opfattelse. Vi skal først og fremmest anstrenge os for at træffe foranstaltninger, som gør, at der ikke opstår krisesituationer i Europa eller i vores nærområder.

Rübig
Hr. formand, jeg har et spørgsmål til det praktiske forløb. Hvad ville der ske i dag, hvis en neutral medlemsstat blev angrebet militært af et land, der ikke var medlem af EU? Hvad ville De foretage Dem, og hvilken fremgangsmåde ville De anbefale? Vi har jo netop haft en militær grænsekrise hos to EU-lande, nemlig Grækenland og Østrig. Hvad ville De gøre, hvis der kom et militært angreb på et EU-land i dag, også selvom det var et neutralt EU-land? Hvilken fremgangsmåde ville De vælge som formand for Rådet?

Sasi
Man må konstatere, at det i en sådan situation er meget vanskeligt at forudsige, hvad der vil ske. Der er ingen retlige krav til, at medlemsstaterne skal træffe foranstaltninger i en sådan situation. Det er imidlertid klart, at vi lever i en solidarisk Union. Hvis en medlemsstat blev angrebet af et udenforstående land, er det klart, at vi på en eller anden måde må vise solidaritet. Med hvilke midler, er det dog meget vanskeligt at forudsige. Det er jo klart, at en sådan situation, som vi ønsker aldrig må opstå, senere kan føre til forskellige resultater i de overvejelser, man må gøre sig. Jeg håber imidlertid, at vi aldrig ender i den situation, der beskrives af spørgeren.

Formanden


Charlotte Cederschiöld
Spørgsmål nr. 3 af (H-0408/99):
Om: De Forenede Nationers konvention mod organiseret kriminalitet Gennem EF-traktatens artikel K.1 har medlemsstaterne forpligtet sig til at forebygge og bekæmpe alle former for international kriminalitet, og de karakteriserer kampen mod den organiserede kriminalitet som et spørgsmål af fælles interesse. Handlingsplanen om organiseret kriminalitet rummer den fælles strategi, som medlemsstaterne har valgt til at bekæmpe den organiserede kriminalitet.
I oktober 1998 opfordrede Rådet formandskabet til i overensstemmelse med EF-traktatens artikel K.3 at forelægge forslag om fælles standpunkter vedrørende udkastet til FN-konventionen og protokoll hertil, fordi Rådet ville bidrage til forhandlingerne og undgå, at den fremtidige konvention og Unionens instrumenter kom til at indeholde modstridende elementer.
Hvilke foranstaltninger har Rådet truffet med henblik på at fremskynde og påvirke den fremtidige FN-konvention og sikre overensstemmelse mellem konventionen og EU' s instrumenter på området?

Sasi
Hr. formand, Rådet ved godt, at det er ønskeligt og nødvendigt at udarbejde og fremlægge fælles standpunkter vedrørende udkastet til De Forenede Nationers konvention og protokol hertil. Det ønsker også at deltage aktivt i forhandlingerne om den og sikre overensstemmelse mellem den fremtidige konvention og Unionens instrumenter på området. Derfor har Den Europæiske Unions formandslande, på opfordring af Rådet i oktober 1998 på et møde i Bruxelles og i løbet af forhandlingerne i Wien, i overensstemmelse med medlemslandenes ønske, oprettet en tværfaglig arbejdsgruppe til bekæmpelse af den organiserede kriminalitet og en K.4-komité, som nu er en komité i overensstemmelse med artikel 36. Unionens medlemslande har deltaget aktivt i forhandlingerne.
Den 29. marts 1999, i den tyske formandsperiode, styrkede Rådet den fælles holdning til den foreslåede konvention baseret på artikel K.3 i Traktaten om Den Europæiske Union. I fremtiden vil det styrke andre fælles synspunkter afhængigt af fremskridtene under forhandlingerne i Wien. Medlemslandene er enige om, at man skal forsøge at undgå uoverensstemmelser mellem den planlagte konvention og Den Europæiske Unions aktiviteter som f.eks. den fælles aktion, vedtaget den 3. december 1998 om hvidvaskning af penge, identificering af forbrydelsesremedier og udbyttet af forbrydelser, efterforskning, beslaglæggelse og fradømmelse samt den aktion, som blev godkendt den 21. december 1998 vedrørende deltagelsen i forbryderorganisationers aktiviteter. Medlemslandene fortsætter tilnærmelsen af deres synspunkter som foreslået under forhandlingerne om konventionen og på formandslandets initiativ samt forsøger at enes om, hvilke omstændigheder der er til væsentlig gavn for Unionen. Kommissionen deltager fuldt ud i dette arbejde. Den Europæiske Unions medlemslande er enige om, at man ønsker at markere sig mest muligt i forhandlingerne om den foreslåede konvention, og de har tænkt sig at fortsætte deres aktivitet i alle diskussioner og forhandlinger om sagen.

Cederschiöld
Tak for et godt svar. Det kunne dog godt uddybes. Når det gælder organiseret kriminalitet er der brug for mere organiseret samarbejde, et grænseoverskridende samarbejde. Der er nemlig et faktum, at kriminalitetsundersøgelserne er for fokuserede på nationale undersøgelser. Hvis vi vil opnå effektivitet, er det nødvendigt med flere undersøgelser med europæisk dimension.
Mit spørgsmål er: Presser formandskabet på, for at det uformelle ministermøde, som finder sted netop i dette øjeblik, kan tage yderligere skridt, som konkret kan give sig udslag i flere grænseoverskridende undersøgelser efter topmødet i Tampere?

Sasi
Som spørgeren siger, holder justitsministrene netop nu møde i Finland. Det er klart, at dette møde er en forberedelse af mødet i Tampere i midten af oktober. Et af de punkter, der behandles på mødet er kriminalitet og organiseret kriminalitet og de problemer, som denne type kriminalitet medfører. Som spørgeren bemærker, er det imidlertid også meget vigtigt, at dette spørgsmål ikke bare behandles i Unionen, men også på internationalt plan og i forbindelse med FN' s arbejde. Det er klart, at ting og sager skal behandles i Unionen, men vi skal også give al mulig støtte til FN, så der sker fremskridt.
Hvad angår senere hen at give et mandat til forhandlingerne inden for rammerne af FN-konventionen, er det tanken, at der skal gives et mandat, men det kan være lidt vanskeligt. Det er noget, som vi, som det land, der har formandskabet, nu undersøger.

Seppänen
Hr. formand, i det udkast til en konvention, som Rådet er ved at godkende, er der også bestemmelser vedrørende teleaflytning og myndigheders indbyrdes assistance i forbindelse hermed. Nogle bestemmelser om teleaflytning forberedes dog i Enfopol-arbejdsgruppen, som ikke ligger inden for det parlamentarisk eller politiske område, men er et selvstændigt politisamarbejde. En sådan aflytning kan dog krænke menneskelig eller national integritet, og kan også være kriminel. Jeg vil spørge, hvad Rådet har tænkt sig at gøre, for at Enfopol-bestemmelserne også kommer ind under parlamentarisk og demokratisk kontrol.

Sasi
Hr. formand, når reglerne for teleaflytning bliver endeligt godkendt i et af medlemslandene, vil de sikkert blive genstand for en bred diskussion og må evalueres. Hvad angår de synspunkter den delegerede her tager op, omkring den politiske kontrol af arbejdsgruppen, kan formandslandet undersøge sagen, men jeg kan ikke i denne forbindelse tage nærmere stilling til forslaget, da jeg ikke er særlig grundigt inde i sagen.

Formanden


Jonas Sjöstedt
Spørgsmål nr. 4 af (H-0409/99):
Om: Indsigt i Schengen-dokumenter Når Amsterdam-traktaten træder i kraft, bliver Schengen-aftalen og dens gennemførelsesbestemmelser EU-ret. Tidligere har Rådet under henvisning til Schengen-aftalens særlige status ikke kunnet offentliggøre visse dokumenter.
Nu bliver det muligt at øge indsigten og dermed den demokratiske kontrol i Schengen-spørgsmål. Nogle af de vigtigste Schengen-dokumenter, som har været hemmeligholdt, er Sirene-manualen og håndbøger om kontrol ved de ydre grænser samt vejledninger for ambassader og konsulater.
Vil disse dokumenter nu helt eller delvist blive offentligt tilgængelige?

Sasi
Hr. formand, som det ærede parlamentsmedlem ganske rigtig konstaterede, blev Schengen-aftalen indkorporeret i Den Europæiske Union med Amsterdam-traktatens ikrafttræden. Schengen-aftalens over 700 sider offentliggøres i De Europæiske Fælleskabers Tidende og man kan stifte bekendtskab med den på Rådets hjemmeside, så snart den er oversat til alle Fællesskabets sprog. Rådets sekretariat har desuden for nylig offentliggjort en brochure, som indeholder Schengen-aftalen, aftaler i tilknytning til denne samt beslutninger og erklæringer fra komitéen for gennemførelse af Schengen-aftalen. Jeg skal sørge for, at spørgeren får denne brochure.

Sjöstedt
Mange tak for svaret på spørgsmålet. Jeg spekulerer på, om jeg skal tolke det sådan, at også Sirene-manualen bliver offentlig, at instruktionerne til ambassader og konsulater bliver offentlige, og at instruktionerne for den ydre grænsekontrol bliver offentlige. Indgår disse i det materiale på 700 sider, som skal offentliggøres? Eller vil de stadig være hemmelige? Jeg synes, at det er en helt urimelig situation, at væsentlige dele af anvendelsen af en sådan aftale ikke skulle være offentlige.

Sasi
De dokumenter, der er i denne manual, og som bliver publiceret i EFT, burde omfatte størstedelen af det materiale, som spørgeren efterlyser. Hvis noget savnes i dette materiale, må vi se i hvilket omfang sådanne oplysninger kan udleveres, hvis der anmodes om det, og i så fald skal vi følge den afgørelse, som Rådet traf den 20. december 1993.

Newton Dunn
Hr. formand, jeg bifalder i høj grad, at de 700 sider offentliggøres. De er naturligvis juridisk bindende for borgerne i Europa. Men hvad med fremtiden, når flere af disse love skal vedtages i Ministerrådet? De vedtages under total hemmeligholdelse. Offentligheden i tilhørerlogen, os medlemmer og pressen kan ikke se lovgivningen blive udarbejdet. Hvad mener det finske formandskab om hemmelig lovgivning, fordi for øjeblikket overgås Ministerrådet kun af Beijing og Nordkorea i forbindelse med hemmelig vedtagelse af love for borgerne? Bør det ikke foregå i åbenhed, og vil De gøre noget ved det? .

Sasi
Hr. formand, Finland forsøger som formandsland at arbejde for størst mulig åbenhed i Den Europæiske Union. Bl.a. af denne grund offentliggøres der nu i den finske formandsperiode dagsordener for råd og for komitéer, således at man ved behov kan finde ud af, hvilke ting, der vil blive behandlet, og således at man kan erfare ting og også afholde offentlige diskussioner om dem. Hvad angår mine personlige erfaringer fra arbejdet i Rådet, må jeg konstatere, at selvom visse ting ikke forberedes helt åbent, kan man som oftest læse de bedste informationer i komprimeret form i Financial Times.

Formanden


Olivier Dupuis
Spørgsmål nr. 5 af (H-0414/99):
Om: Indførelse af et universelt moratorium for dødsstraf Europa-Parlamentet har gentagne gange anmodet om, at EU i De Forenede Nationer gør sig til talsmand for et initiativ til indførelse af et generelt moratorium for dødsstraf. På initiativ fra Rådet eller fra medlemsstater har FN' s Menneskerettighedskommission således inden for de tre sidste år vedtaget resolutioner, som slår til lyd for en universel afskaffelse af dødsstraffen. Mener den fungerende rådsformand ligesom EP, at betingelserne nu er til stede for, at et flertal af medlemmerne af FN' s Generalforsamling i år vil gå ind for indførelse af et universelt moratorium for dødsstraf? Har Rådets formandskab i bekræftende fald allerede taget initiativ til at få opført dette punkt på Generalforsamlingens dagsorden til efteråret, eller agter det at gøre det efter andre proceduremæssige metoder i de nærmeste dage?

Sasi
Hr. formand, modstanden mod dødsstraf er en central del af Unionens fælles menneskerettighedspolitik. Rådet styrkede i juni 1998 retningslinjerne for EU' s politik i spørgsmål i forbindelse med tredjelandes dødsstraf. Unionens primære mål er en universel afskaffelse af dødsstraffen. For at nå dette mål opfordrer Rådet de lande, der stadig anvender dødsstraf, til at indføre et moratorium for udførelse af dødsstraf, og kræver, at man respekterer minimumsnormerne. Desuden opfordrer Rådet landene til at tilslutte sig de internationale retlige instrumenter, som forbyder dødsstraffen.
EU tog et initiativ i overensstemmelse med sine retningslinjer ved for første gang at fremsætte et resolutionsforslag om dødsstraffen på det 55. møde i Menneskerettighedskommissionen i Genève i år. Initiativet fik stor succes. Resolutionen var skrappere end de tidligere resolutioner og havde desuden flere folkefortalere - der var 72 - end i 1998, hvor der var ca. 65. Unionen organiserede i forbindelse med mødet i Menneskerettighedskommissionen også en paneldiskussion om dødsstraffen med deltagelse af repræsentanter for ngo' er og regeringer fra forskellige lande. Rådet har for ganske nyligt besluttet at fortsætte sin politik med at bringe dødsstraffen frem i multilaterale fora, og det besluttede første gang at fremsætte forslaget om en resolution på FN' s Generalforsamling på det 54. møde. Rådet tror på, at dette unionsinitiativ fremover vil styrke den internationale tendens mod afskaffelse af dødsstraffen.

Dupuis
Hr. formand, allerførst vil jeg opfordre Dem til at se Dem lidt rundt i Parlamentet, for jeg gjorde som den første tegn til, at jeg ønskede at stille et supplerende spørgsmål lige før, og eftersom De ikke så mig, fik jeg ikke muligheden.
Jeg takker det finske formandskab for den aktion, det fører i FN i forbindelse med spørgsmålet om afskaffelse af dødsstraffen, og jeg er meget glad for at få at vide, at vi i år takket være det finske formandskab - ikke alene, selvfølgelig - får en resolution i New York. Efter min mening er problemet blot Parlamentets tekst.
Efter mine informationer skulle denne tekst være en afskrift af den, der blev vedtaget i Genève. Den har en eneste stor fejl, nemlig at den ikke fastsætter fortløbende frister for - ved en traktat eller med et andet institutionelt initiativ - at føre afskaffelsen ud i livet.
Kan formanden for Rådet give mig disse supplerende oplysninger? Hvilken form for eventuel frist påtænker Rådet med henblik på at konkretisere dette initiativ?

Sasi
Hr. formand, Rådet ønsker at arbejde åbent for at opnå det bedst mulige resultat på De Forenede Nationers Generalforsamling. Jeg håber også, at vi kan konferere med andre mulige støtter om initiativet. Man har endnu ikke lagt sidste hånd på teksten til den igangværende proces.
Menneskerettighedskommissionens resolutioner indeholder en hentydning til moratorium-spørgsmålet. Spørgsmålet om fastsættelsen af en sidste grænse er i og for sig godt, og det ville være godt, hvis vi kunne nå frem til det, men det er langt fra problemfrit.
Jeg vil også understrege, at vi alle sammen har pligt til at forsøge at fremme afskaffelsen af dødsstraffen ved at fremsætte initiativer via officielle forbindelser, også enkelttilfælde, via offentlige udtalelser og multilaterale fora. Det er også vigtigt, når man har politiske forhandlinger med områder som Kina, Iran og USA, at man forsøger også at tage spørgsmålet om dødsstraf op.

González Álvarez
Hr. formand for Rådet, mit spørgsmål drejer sig om den sidste del af Deres indlæg.
Vi er meget glade for, at medlemsstaterne er under indflydelse, og at der stræbes efter at inddrage dette punkt i dagsordenen for FN' s 54. Generalforsamling. Jeg er helt enig i ånden i hr. Dupuis' spørgsmål og indlæg.
Men kunne formanden for Rådet ikke fortælle os, om man ikke kunne øve indflydelse på de lande, som vi har politiske og økonomiske forbindelser med, f.eks. Kina, ved at have en klar og konkret holdning til fordel for dødsstraffens afskaffelse, som Europa-Parlamentet støtter så meget? Kunne vi ikke på en eller anden måde påvirke disse lande, som vi har politiske og økonomiske forbindelser med?

Sasi
Hr. formand, jeg vil gerne yderligere konstatere, at vi i juni 1998 godkendte retningslinjerne for Unionens politik over for tredjelande i forbindelse med dødsstraf. Vores hovedmål er at få afskaffet dødsstraffen, men da der blandt de lande, der anvender dødsstraffen, også er betydningsfulde lande, er en nedfrysning af forholdene ikke mulig som en universalløsning.

Theonas
Hr. formand, jeg glæder mig over formandens udtalelser om, at det finske formandskab vil indlede forhandlinger med konkrete lande - og han nævnte Kina - om afskaffelse af dødsstraf. Jeg vil gerne spørge det finske formandskab, om det agter at indlede forhandlinger, under en eller anden form, med Tyrkiet for at afværge, at dødsstraffen over Abdullah Öcalan fuldbyrdes, eller for i det hele taget at få afskaffet dødsstraffen i Tyrkiet.

Sasi
Hr. formand, det er fuldstændig klart, at Unionen gentagende gange har udtrykt sit håb om, at Tyrkiet vil fortsætte sin politik med at afholde sig fra eksekvering af dødsstraffen, selvfølgelig også i Öcelans tilfælde.

Formanden


Gerard Collins
Spørgsmål nr. 6 af (H-0416/99):
Om: EU-støtte til Irlands farvandstjeneste Vil Rådet - eftersom Irland har nogle af de største farvande at patruljere i EU, en opgave, der har stor betydning for Irland og for EU som helhed, og som bl.a. indebærer narkotikaovervågning og -beslaglæggelse, fiskeribeskyttelse og søtransportsikkerhed - oplyse, hvilke initiativer der bør træffes på EU-plan for at støtte Irlands bestræbelser på dette område?

Sasi
Hr. formand, Rådet er klar over, at de medlemslande, som har en lang strandlinje, har et bredt ansvar for gennemførelsen af Fællesskabets regler om sikkerhed til søs og beskyttelse af havomgivelserne mod forurening fra fartøjer. For at lette forpligtelserne foreskriver Fællesskabet i forordninger og direktiver på området et tæt samarbejde og udveksling af informationer medlemslandene imellem, for at undgå dobbeltarbejde, lette formidlingen af information og forenkle medlemslandenes praksis.
For fiskeriøkonomiens vedkommende ønsker Rådet at fremdrage de juridiske regler om sagen, der blev skabt med Rådets beslutning 95/527/EU. I den nævnte regulering, som dækker årene 1996 - 2000, angives Fællesskabets deltagelse i finansieringen af visse udgifter, opstået i forbindelse med overvågnings- og kontrolsystemers gennemførelse i henhold til medlemslandenes fælles fiskeripolitik. Med støtte i de nævnte regler har Irland ret til at søge om del i Unionens finansiering.

Gallagher
Hr. formand, vil Rådet acceptere, at Irlands udgifter til maritim overvågning overhovedet ikke står i forhold til landets størrelse og befolkning? Jeg værdsætter hans bemærkning om, at dette tages op til overvejelse i henhold til fiskerilovgivningen af 1995, men støtter han bestemmelsen om, at finansieringen skal stå i et rimeligt forhold til det område, som de irske myndigheder skal overvåge?

Sasi
Hr. formand, man skal være forsigtig med, hvad man lover, men jeg må konstatere, at i øjeblikket er der ingen aktuelle planer om, at forøge finansieringen for dets vedkommende.

Formanden
Det havde jeg på fornemmelsen. Derfor ville jeg give Dem tid til at overveje det.

Liam Hyland
Spørgsmål nr. 7 af (H-0418/99):
Om: Billigere huslån På baggrund af de stadigt stigende boligomkostninger i EU vil Rådet da redegøre for nye måder, hvorpå huskøberne kan få adgang til de langfristede billige huslån?

Sasi
Hr. formand, udviklingen i hypotekslåns renteniveau er til dels parallel med udviklingen inden for kapitalmarkedets langfristede lån. Det nuværende renteniveau inden for langfristede lån i euroområdet betyder, at de i princippet er billigere end hypotekslån. Pengepolitikken kan i nogen grad indirekte påvirke hypotekslånenes renteniveau. Sagen hører dog ikke ind under Rådets kompetenceområde, som parlamentsmedlemmet sikkert ved. Kommissionen har ikke forelagt Rådet nogen eventuelle forslag om beskatnings- eller budgetforanstaltninger til fremme for hypotekslån.

Hyland
Hr. formand, indførelsen af den fælles valuta kombineret med øget konkurrence på markedet har resulteret i en betydelig rentenedsættelse for folk med huslån med variabel rente. Og jeg vil gerne understrege huslån med variabel rente. Der er dog, især i Irland, et stort antal låntagere med fast rente, til tider renter, der er tre gange højere end de nuværende renter, hvis kreditinstitutter ikke er villige til at foretage tilpasninger uden betydelige økonomiske straffeforanstaltninger. Jeg vil gerne høre formanden for Rådet, om han er villig til at få dette spørgsmål undersøgt, om ikke i Rådet så i Kommissionen eller endog Den Europæiske Centralbank. Det er et meget alvorligt problem for et stort antal låntagere, der i stigende grad finder det svært at betale renter, der gjaldt for fem, seks og syv år siden til en procentsats, der er tre gange så høj som den nuværende.

Formanden
Selvom der er nogle, der har bedt om ordet, må jeg følge spillets regler, og i forretningsordenens bilag II, artikel 4, står der, at ethvert medlem under spørgetiden til Rådet kun kan stille ét tillægsspørgsmål. Jeg beklager derfor meget, hr. Newton Dunn, at jeg ikke kan give Dem ordet.
Jeg giver ordet til hr. Sasi.

Sasi
Hr. formand, forbedring af det indre markeds funktion gennem en opstramning af reglerne for finansieringstjenesterne er selvsagt et af Rådets primære mål. Det sigter efter en ekspandering på et område, som sandsynligvis også ville gavne boligkøberne. Som jeg nævnte i mit forgående svar, har Rådet dog ikke fået nogen form for forslag om dette fra Kommissionen. Så snart der kommer et forslag fra Kommissionen, vil vi rette særlig opmærksomhed mod det.

Formanden


Pat the Cope Gallagher
Spørgsmål nr. 8 af (H-0420/99):
Om: Stop for genbrug af prøvekontaktlinser Ifølge forlydender i pressen i juni hed det, at "optikere er blevet tilrådet at ophøre med at genbruge prøvekontaktlinser af frygt for, at de kunne overføre en ny variant af Jakob-Creutzfeldt sygdom" i Storbritannien.
Har Rådet drøftet denne udvikling på EU-plan, og mener det, at en sådan forsigtighedsforanstaltning bør træffes i samtlige EU-medlemslande?

Sasi
Hr. formand, Rådet (sundhed) har siden 1996 på deres halvårlige møder undersøgt og holdt øje med forekomsten af nye former for smitsomme spongiforme encefalopatiske sygdomme og især Jakob-Creuzfeldt syge. Rådet har dog hidtil ikke fået forelagt informationer eller forslag om netop det spørgsmål, som det ærede parlamentsmedlem hentyder til.

Gallagher
Er Rådet bekendt med den situation i Storbritannien, som jeg henviser til? Hvis han ikke er bekendt med den, vil jeg kraftigt opfordre Rådet til at sætte sig ind i situationen. Jeg ønsker ikke på nogen måde at være sortseer, men den kendsgerning, at den britiske regering allerede har handlet, bør tages med i betragtning. I lyset af, at Amsterdam-traktaten giver højeste prioritet til beskyttelsen af den offentlige sundhed og som følge af, at Europa-Parlamentet nu har beføjelser inden for den fælles beslutningstagning i henhold til traktaten, kan Rådet da forsikre Parlamentet om, at forslag, der skal overvejes om genbrugen af prøvekontaktlinser, fremsættes i Parlamentet til høring og godkendelse?

Sasi
Hr. formand, jeg tror, at øjenlæger og optikere er klar over de risici, som brugen af genbrugslinser muligvis indebærer, men som vi ved er det ifølge vores arbejdsdeling Kommissionens opgave at følge situationens udvikling i praksis. Hvis Kommissionen observerer problemer, er det dens opgave at lave et forslag, som vi naturligvis vil undersøge omsorgsfuldt.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 9.

Brian Crowley
Spørgsmål nr. 10 af (H-0424/99):
Om: Ungdomskriminalitet, narkotika og Det Europæiske Råd i Tampere Hvilke garantier kan det finske formandskab give for at der under Det særlige Europæiske Råd om retlige og indre anliggender, der afholdes den 15. og 16. oktober i Tampere, vil blive vedtaget en fælles strategi, der tilsigter bekæmpelse af ungdomskriminalitet og afgivet et klart budskab om, at EU ikke vil indføre en liberal narkotikapolitik?

Sasi
Hr. formand, i denne forbindelse kan jeg ikke give det ærede parlamentsmedlem nogen garanti for, at man på topmødet i Tampere vil behandle sager, som er blevet fremsat i dag. Faktisk forbereder justits- og indenrigsministrene sager inden for deres eget område på et uofficielt møde, som afholdes i Turku den 16. 17. september, og Rådet (almindelige anliggender) begyndte deres forberedelser af Det Europæiske Råds møde på mødet sidste mandag og fortsætter på mødet den 11. 12. oktober.
Jeg kan dog konstatere, at formandslandet har bemærket den særlige interesse, som Det Forenede Kongeriges delegation, støttet af den franske og den svenske delegation, har rettet mod problemet med ungdomskriminalitet. Formandslandet vil under diskussionen af bekæmpelsen af kriminalitet understrege, hvor vigtigt det er med en aktiv forebyggelsespolitik som modvægt til de foranstaltninger, man anvender for at styrke instrumenterne til samarbejde mellem politi og retsvæsen.
Narkotikaspørgsmålet, som nævnes af det ærede parlamentsmedlem, vil ikke blive diskuteret på Det Europæiske Råds særlige møde i Tampere. Rådets og Europa-Parlamentets organer forbereder netop nu en narkotikastrategi, som baseres på informationer fra Kommissionen. Planen er, at der fremlægges en redegørelse i sagen på Det Europæiske Råds møde i Helsinki i december 1999.

Crowley
Jeg vil gerne takke formanden for Rådet for hans svar. Han har dog ikke sagt noget nyt. Formålet med spørgetiden er, at medlemmerne kan rejse vigtige spørgsmål og forsøge at få oplysninger fra Rådet.
I mit supplerende indlæg vil jeg derfor gerne bede om et direkte svar fra formanden for Rådet, hvad angår det finske formandskabs holdning til for det første at bekæmpe ungdomskriminaliteten og for det andet til at sikre, at medlemsstaternes ret til ikke at lade sig tvinge til at overholde en såkaldt liberal narkotikapolitik ikke mindskes, og for det tredje til at sikre, at der ikke slækkes på kravene til en enstemmig aftale om ændringer på dette område.

Sasi
Hr. formand, jeg kan forsikre parlamentsmedlemmet om, at Finland som formandsland aktivt vil forsøge at medvirke til forebyggelse og bekæmpelse af ungdomskriminalitet. Vi oplever ungdomskriminalitet som et særlig stort problem, og den opmærksomhed, man ofrer problemet, får også indflydelse på mængden af kriminalitet i fremtiden, for et forkert opførselsmønster, man har lært som ung, er skadeligt på langt sigt, ikke kun for personen selv, men selvfølgelig også for hele samfundet.
Med hensyn til narkotikapolitikken er Finlands linje på dette område helt klar. Som formandsland og som enkeltland støtter Finland ikke en liberalisering af narkotikapolitikken, og heller ikke en legalisering af nogle af de narkotiske midler.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 11.

Alexandros Alavanos
Spørgsmål nr. 12 af (H-0428/99):
Om: Gensidig afskaffelse af visumpligt mellem EU og andre lande I en række af EU' s medlemsstater har man afskaffet visumpligten for amerikanske statsborgere, der rejser ind i EU' s medlemsstater. USA har imidlertid stadigvæk ret til at kræve visum af borgere fra EU' s medlemsstater, der rejser ind i USA.
Kan Rådet oplyse navnene på de medlemsstater, hvis statsborgere ikke længere har visumpligt ved indrejse i USA, og hvilke foranstaltninger det har til hensigt at træffe over for USA med henblik på at afskaffe visumpligten for alle EU' s borgere?
Hr. Alavanos beder også om ordet til en bemærkning til forretningsordenen.

Alavanos
Hr. formand, jeg beklager, at jeg bliver nødt til at bryde ind, men når jeg ser på teksten, i hvert fald på papiret med den græske tekst, er mit spørgsmål ikke skrevet korrekt. Der er sket en fejl på et tidspunkt mellem mit kontor og de relevante tjenestegrene, og for at gøre det lettere for rådsformanden vil jeg gerne gøre opmærksom på, at mit spørgsmål lyder således: Amerikanske statsborgere kan rejse frit til alle EU's medlemsstater. Der er imidlertid stadig EU-medlemsstater, hvis statsborgere skal have visum fra den amerikanske ambassade for at rejse til USA. Jeg vil bede formanden informere os om dette politiske spørgsmål og sige, hvad han vil gøre for at sætte en stopper for denne forskelsbehandling. Dette siger jeg, fordi der havde indsneget sig en fejl i teksten til mit spørgsmål.

Formanden
Hr. Alavanos, jeg har det indtryk, at den spanske version siger det samme, som De har bemærket. Det er sandsynligvis et sprogligt problem. Ingen er perfekt, det ved De godt. Der begås fejl, og formanden for Rådet, som desuden er blevet informeret af Dem, vil svare.

Sasi
Hr. formand, jeg tror godt, det ærede parlamentsmedlem ved, at da USA foreløbig ikke er inkluderet i listen til forordning EU/574/99, er det ikke Rådets sag at forsøge at få afskaffet visumpligten til USA for Unionens borgere. Det er snarere de pågældende medlemslandes ifølge førnævnte forordnings artikel 2, stk. 3.
I handlingsplanen for Rådet og Kommissionen, som blev vedtaget på mødet i Rådet (retlige og indre anliggender) den 3. december 1998, og som omhandler de bedste måder at gennemføre Amsterdam-traktatens bestemmelser om frihed, sikkerhed og retfærdighed, fremsatte man i løbet af to år blandt de foranstaltninger, der skulle gennemføres, et forslag til en forordning om de lande, for hvis borgere, der ikke kræves visum til Den Europæiske Unions medlemslande, og en for de lande, for hvis borgere, der kræves visum til Den Europæiske Unions medlemslande. I den forbindelse henvises der til den konsoliderede variant af artikel 62, stk. 2, litra b, litra i) i Traktaten om Oprettelsen af Den Europæiske Union. Først når Kommissionen fremsætter sit forslag vedrørende denne forordning, kan Rådet under hensyntagen til gensidighedsprincippet undersøge de lande, for hvis borgere, der ikke kræves visum til Den Europæiske Unions medlemslande.
USA' s indvandrer- og statsborgerskabskontor tillader rejsende fra visse lande at søge om indrejse til USA uden visum inden for rammerne af prøveprogrammet, det såkaldte Visa waiver-program for visumfri indrejse på forretnings- eller ferierejse i op til 90 dage. I dette program deltager EU-landene Østrig, Belgien, Danmark, Finland, Frankrig, Tyskland, Irland, Italien, Luxembourg, Nederlandene, Portugal, Spanien, Sverige og Det Forenede Kongerige, det vil sige kun Grækenland mangler på listen. Grækenland tager endnu ikke aktivt del i programmet. Jeg vil dog understrege, at USA' s udenrigsministerium har meddelt, at Attorney General også har godkendt Grækenlands deltagelse i programmet, men sagen skal gennemarbejdes yderligere, inden græske statsborgere får indrejse til USA inden for rammerne af dette program. Også Grækenland er med til ekspertforhandlingerne, hvilket betyder at græske statsborgere også snart kan deltage i Visa waiver-programmet, og så er dette problem taget af dagsordenen.

Alavanos
Hr. formand, jeg har fået et velbegrundet svar, som jeg også er nødt til at studere nærmere. Jeg er imidlertid ikke enig i formandskabets holdning med hensyn til, at dette ikke er Rådets anliggende. Efter min opfattelse må det være sådan, at når vi har Den Europæiske Union, når vi har fri bevægelighed, og når vi har Schengen-aftalen og en enhed, hvad angår trafik af personer mellem medlemsstaterne, kan et andet land som USA ikke komme og splitte det op og behandle et land som Grækenland anderledes end de øvrige.
Ud fra denne betragtning forventer vi, at Rådet og især det finske formandskab, som har en særlig interesse i spørgsmål som dette, retter en form for henvendelse til USA.

Sasi
Hr. formand, det er sandt, at folks frie bevægelighed et et af de centrale principper i Den Europæiske Unions politik, som også er blevet til virkelighed. På den anden side er det også sandt, at medlemslandene udøver deres egen visumpolitik, som i øjeblikket ikke altid er overensstemmende.

Formanden


Bernd Posselt
Spørgsmål nr. 13 af (H-0436/99):
Om: Erhvervelse af jord i ansøgerlandene Hvorledes stiller Rådet sig til bestræbelser i de central- og østeuropæiske ansøgerlande for også efter en EU-tiltrædelse i det mindste i en overgangsperiode at begrænse eller forbyde den frie erhvervelse af jord for EU-borgere?

Sasi
Hr. formand, som det ærede parlamentsmedlem påpeger, har nogle af ansøgerlandene under de optagelsesforhandlinger, der finder sted netop nu, anmodet om en overgangsperiode, hvor de kan opretholde deres begrænsninger for Unionens borgeres og firmaers ret til frit at erhverve fast ejendom. Disse anmodninger, som man begrunder med politiske, økonomiske og sociale hensyn, er man i øjeblikket ved at undersøge i Rådets organer, for at få skabt et fælles EU-forhandlingsgrundlag. Unionen træffer dog først sit endelige standpunkt efter at have fået yderligere oplysninger og forklaringer fra de enkelte lande om omfanget og følgerne af deres anmodninger. Der er dog grund til at huske på, at den europæiske aftale indeholder forudsætninger om, at firmaer fra Fællesskabet, som ønsker at flytte til ansøgerlandet, har ret til at erhverve fast ejendom, herunder landbrugsjord. Unionen understregede også i sit fælles forhandlingsgrundlag i begyndelsen af optagelsesforhandlingerne den 31. marts 1998, at anmodninger om overgangsforanstaltninger ikke må indeholde ændringer til Unionens regler eller politikker eller forhindre deres behørige virke. I denne forbindelse må man konstatere, at overgangsperioden for erhvervelse af jord er fremsat i kapitlet om den frie kapitals bevægelse. Dette er jo et af de vigtigste principper for fællesmarkedets behørige funktion. Generelt betyder dette, at enhver form for fri overførsel af kapital bør garanteres allerede i forbindelse med optagelsen.

Posselt
Hr. formand, jeg vil gerne stille endnu et tillægsspørgsmål. Jeg er enig med Dem og vil gerne takke Dem for det klare svar, at en fuldstændig overtagelse af acquis communautaire selvfølgelig er nødvendig for en tiltrædelse. Der svirrer hele tiden rygter om, at der kan indgås en handel: Overgangsfrister for det frie arbejdsmarked og lign. kan kombineres med overgangsfrister i kandidatlandene. Det er efter min mening yderst problematisk, for der er jo ikke tale om en fusion mellem to skabninger, men derimod om en tiltrædelsesproces, og jeg mener da, at der måske kan blive tale om overgangsfrister i forbindelse med tiltrædelsen, sådan som vi tidligere har haft det, men at kandidatlandene egentlig skal overtage hele vores acquis communautaire ved tiltrædelsen. Skulle dette ikke være tilfældet, ville det være en tiltrædelse a la carte, og det kunne jo true Fællesskabet temmelig meget.

Sasi
Hr. formand, jeg har selv rejst rundt i ansøgerlandene, og i nogle af disse bemærkede jeg, at borgerne var bekymrede over udlændinges ret til at købe land. Jeg må dog påpege, at mange lande allerede har ændret deres lovgivning således, at det i hvert fald nu er lettere at købe jord end før. Under alle disse forhandlinger har jeg gjort det helt klart, at der ikke kan laves ændringer i Unionens love, men at ansøgerlandene må godkende acquis communautaire også på dette punkt.

Formanden


Gary Titley, overtaget af hr. Skinner
Spørgsmål nr. 14 af (H-0437/99):
Om: WTO-forhandlingsrunde i år 2000 Stats- og regeringscheferne i EU vedtog på Det Europæiske Råd i Køln i juni i år, at den kommende år 2000-forhandlingsrunde i WTO-regi skulle omfatte arbejdstagernes rettigheder. "Forhandlinger, der vedrører en lang række emner, herunder arbejdsstandarder, miljø, udvikling og åbenhed", hed det, "er den bedst egnede strategi, hvis der skal opnås væsentlige og afbalancerede resultater til gavn for alle WTO-medlemmer".
At arbejdsstandarder blev medtaget, blev hilst bredt velkommen af udviklingslandenes regeringer, ikke-statslige organisationer og fagbevægelsen verden over.
Få uger senere besluttede EU' s handelsministre imidlertid at fjerne arbejdstagernes rettigheder fra EU-forhandlingsmandatet.
Er Rådet nu enigt med handelsminstrene i, at mindstearbejdsstandarder ikke har nogen betydning for opnåelsen af væsentlige og afbalancerede resultater af år 2000-forhandlingsrunden til gavn for alle WTO' s medlemmer?

Sasi
Rådet har gentagne gange taget stilling til handselsforhandlingerne og den kommende år 2000-forhandlingsrunde, sidste gang i resolutionerne fra mødet i Rådet (almindelige anliggender) den 21. og 22. juni 1999. Rådet har ikke givet Kommissionen officielt forhandlingsmandat til at forberede forhandlingsrunden. Rådet har dog besluttet at vende tilbage til forberedelsen af WTO' s tredje ministermøde i oktober, hvor den nye runde er planlagt til at begynde. Da er det planen at vedtage Unionens helhedssynspunkter vedrørende forberedelsen. I sine konklusioner vedrørende forberedelsen af WTO' s tredje ministermøde refererede Rådet klart til formandskonklusioner fra Det Europæiske Råds møde i Köln den 3. og 4. juni 1999. Heri konstateredes det, at forhandlinger om diverse emner, herunder regler for arbejdslivet, er den mest egnede strategi for opnåelse af væsentlige og afbalancerede resultater til gavn for alle WTO-medlemmer.

Skinner
Hr. formand, jeg vil gerne på egne vegne og på vegne af hr. Titley, sige, at det svar er noget vagt. Som vi ved, bifaldt Rådet på sit møde i Köln fuldt ud behovet for at inkludere mindstearbejdsstandarder i år 2000-forhandlingsrunden i WTO-regi. Det er altafgørende for udsigterne til at bringe verden endnu tættere sammen, hvad angår disse mindstestandarder - som omfatter en afslutning på slaveri og børnearbejde - at vi starter denne runde korrekt. Jeg håber derfor, at Rådet vil medtage mange af de spørgsmål, Parlamentet har rejst, både i udvalgene og på plenarforsamlingen vedrørende sådanne foranstaltninger. Jeg håber, De vil tage et stærkt standpunkt og komme tilbage med et stærkere svar, når De har overvejet den fulde gennemførelse af Deres primære forhandlingsstandarder. Det er vigtigt, at De overvejer dette særlige element.

Sasi
Hr. formand, jeg er enig med spørgeren i, at det ville være formålstjenligt at behandle arbejdsstandarder i forbindelse med WTO-runden, og under forberedelsen er man gået ud fra, at der er grund til at diskutere disse ting. Man må dog tage i betagtning, at det under forhandlingerne er kommet for dagen, at specielt udviklingslandene er meget bange for, at Unionen skal kræve en handlingsstrategi, hvormed man forsøger at forhindre import fra udviklingslandene. Vi har forsøgt målrettet, konsekvent og energisk at mindske denne frygt, men den er alligevel stadig forholdsvis stor. Jeg ved dog, at alene for ngo' ernes skyld er det vigtigt at gøre fremskridt i spørgsmål om arbejdsstandarder og mindstearbejdsstandarder, således at WTO' s næste forhandlingsrunde får tilstrækkelig godkendelse og tilstrækkelig troværdighed. Jeg kan også forsikre Dem om, at formandslandet stræber målrettet efter en løsning, hvor man tager arbejdsnormerne op til behandling i Seattle, og på den måde kommer konkret fremad i sagen.

MacCormick
Jeg vil gerne rejse et spørgsmå, der har relevans for forholdet mellem Den Europæiske Union og WTO, og som også berører beskæftigelsen, men vedrørende den nuværende overensstemmelse.
Der er små og mellemstore virksomheder i hele Unionen, som stadig lider under de sanktioner, der blev pålagt i forbindelse med banankrigen, hvilket skyldes, at vi har været langsomme med at efterkomme afgørelsen. Derfor er sanktionerne stadig i kraft. Det kommer til at koste arbejdspladser i de meget sårbare dele af Unionen, og jeg vil gerne have, at formanden for Rådet giver tilsagn om, at han går ind for at sikre overholdelse af standarder i international ret og hindre, at medlemmerne af Unionen lider under sanktioner, som blev pålagt i henhold til hvad, der har vist sig at være illegale handlinger.

Sasi
Hr. formand, jeg er enig med spørgeren. Det er yderst vigtigt, at man forsøger at løse banankrisen inden Verdenshandelsorganisationens næste forhandlingsrunde i Seattle indledes. På det sidste møde i Rådet (almindelige anliggender) sidste juli traf man beslutning om at give Kommissionen til opgave at fremkomme med et forslag i september, som ubetinget sikrede, at Unionens nye bananstrategi var i overensstemmelse med WTO' s regler. Bananspørgsmålet blev diskuteret på mødet i Rådet (almindelige anliggender) sidste mandag, og vi fik en situationsrapport om sagen. Kommissionen har primært forsøgt at finde en løsning, som indeholdt en form for kvotesystem, men det har været meget svært at opnå fælles forståelse med de bananeksporterende lande og med USA om nogen form for kvotesystem, fordi landene har meget forskellige interesser med hensyn til kvoter. Hvis ikke man kan finde en fælles løsning, er det muligt, at man ender i en situation, hvor man kan finde en løsning med et system i hvert fald baseret på tariffer.
Formandslandet vil stærkt tilskynde, at man løser dette spørgsmål på en måde, som ikke skaber nogen problemer med hensyn til WTO-reglerne. Det er vigtigt, at vi hurtigst muligt får denne krise taget af dagsordenen, og vi ved, at det også er vigtigt for de mange forretningsforetagender, som er blevet ramt af de WTO-godkendte skærpede toldsanktioner.

Sasi
Hr. formand, jeg kan forsikre spørgeren for, at spørgsmålet om centrale arbejdsstandarder er meget vigtigt for formandslandet, og at vi forsøger at gøre fremskridt i sagen. Jeg vil dog understrege, at vi må forsøge at finde løsninger, som er positive over for udviklingslandene, og som derfor kan få en positiv modtagelse. Jeg må påpege, at der nok er grund til at overveje at forpligte Unionens egen støttepolitik for udviklingslande nærmere til at forsøge at undersøge netop de lande, som gør fremskridt inden for deres egne arbejdsstandarder.

Skinner
Kort, hr. formand, det svar har jeg hørt før, og det overbeviser mig ikke om, at disse mindstestandarder ikke desto mindre bliver drøftet på mødet i Sevilla i år 2000, og i mine øjne ser det helt ærligt ud som om, vi viger tilbage fra mange af spørgsmålene, alene fordi det er WTO. Nu er vi også nødt til at få nogle svar fra et europæisk organ. Vi er nødt til at vide helt nøjagtigt, hvor I står vedrørende disse spørgsmål, som er centrale for borgernes frihed og velfærd, og de påvirker os direkte i form af de produkter, vi køber. Det må vi gøre noget ved. Vi har tydeligvis også forbindelser til ILO, som i allerhøjeste grad er blevet afprøvet her. De har klart opfordret til mange af de ting, vi taler om.
Blot endnu en ting, hr. formand: Hvis vi vil have svar på nogle af disse spørgsmål, så se blot på WTO's reaktion, da canadierne bragte asbestforbuddet, som forekom ensidigt i Frankring, for WTO. Asbest er dræberstøv, der slår titusinder af mennesker ihjel i Fællesskabet, og som bliver indbragt for WTO, og vi er ikke bange for at give os i kast med det spørgsmål. Vi bør heller ikke være bange for også at give os i kast med andre spørgsmål inden for arbejdsstandarder. Det vil jeg gerne minde Rådet om, og jeg håber, det er, hvad de vil gøre.

Formanden


Maurizio Turco, overtaget af hr. Dupuis
Spørgsmål nr. 15 af (H-0438/99):
Om: Situationen i Nordkorea Nordkorea har i mange år befundet sig i en katastrofal situation, hvor der til den fuldstændige mangel på frihed og demokrati kommer en levnedsmiddelkrise af tragisk om ikke apokalyptisk omfang. Ifølge de internationale organisationers vurderinger, er mellem 1-3 millioner mennesker døde i Nordkorea siden 1995 som følge af kronisk hungersnød på grund af naturlige årsager og endnu mere på grund af det nationalkommunistiske system, der er indført i Pyongyang. Over for denne situation viser regimet ikke alene ikke den mindste vilje til at indlede politiske og økonomiske reformer, men skærper tværtimod undertrykkelsen af den nordkoreanske befolkning og opretholder en fuldstændig kontrol med de ekspertdelegationer og den lægehjælp og levnedsmiddelbistand, verdenssamfundet har givet den nordkoreanske befolkning (600.000 t korn i 1998 og 530.000 i 1999), idet det ikke tillader de internationale organisationer at kontrollere anvendelsen eller effektiviteten af hjælpen. Endvidere bevirker den truende holdning, de nordkoreanske myndigheder har over for demokratierne i nabolandene og navnlig over for Japan og Sydkorea, at dette yderst farlige regime bliver endnu farligere for hele området.
Hvilke foranstaltninger har Rådet truffet, eller har det til hensigt at træffe med henblik på, at den nordkoreanske befolkning så hurtigt som muligt kan genfinde friheden, opbygge demokrati og en retsstat og vende tilbage til markedsøkonomi? Finder Rådet ikke, at det nu er absolut nødvendigt at forelægge en plan for De Forenede Nationers Sikkerhedsråd gående ud på at sætte Nordkorea under internationalt formynderskab?

Sasi
Hr. formand, Rådet er ligesom det ærede parlamentsmedlem dybt bekymret over begivenhederne i den Koreanske Demokratiske Folkerepublik, især de menneskerettighedsforbrydelser, de politiske fanger udsættes for, det at man ikke respekterer principperne for en retsstat, og myndighedernes uvilje mod at samarbejde med internationale menneskerettighedsorganisationer. Unionen mener også, at den Koreanske Demokratiske Folkerepubliks vanskeligheder af natur nærmest er strukturelle og selvforskyldte. Med tanke på den Koreanske Demokratiske Folkerepubliks administration og dens i høj grad selvvalgte fremskridt støtter Unionen dog, at Nordkorea skal have mulighed for at leve op til sine forpligtelser.
EU gik for første gang i dialog med den Koreanske Demokratiske Folkerepublik i december 1998. Den er parat til at holde et tilsvarende møde senere i år på betingelse af, at den Koreanske Demokratiske Folkerepublik gør fremskridt på de forskellige områder, hvor EU finder situationen foruroligende. EU har appeleret til den Koreanske Demokratiske Folkerepublik om målrettet at efterleve forpligtelserne fra aftalen om stop for brug af kernevåben, og at underskrive og ratificere den fulde aftale om forbud mod atomprøvesprængninger. Den Koreanske Demokratiske Folkerepublik skal love at stoppe raketaktiviteter som prøveflyvninger, der svækker områdets sikkerhed. Unionen opfordrer kraftigt den Koreanske Demokratiske Folkerepublik til at standse eksporten af missiler og missilteknologi til ustabile og sprængfarlige områder. Unionen er også meget bekymret over mulige nye missilafprøvninger. EU opfordrer gennem sine politiske forbindelser tredjelande til at forsøge at påvirke den Koreanske Demokratiske Folkerepublik, således at den kommer til at leve op til alle disse forpligtelser.
Det Europæiske Råd godkendte den 19. juli nogle vigtigt konklusioner vedrørende Kommissionens informering om den Koreanske Demokratiske Folkerepublik. Konklusionerne omfatter også den koreanske halvø, og den udtrykker de førnævnte anledninger til bekymring i Unionen.

Dupuis
Hr. formand, hr. repræsentant for Rådet, jeg tror ikke, det er nok, at EU er bekymret. Den bør beskæftige sig med Nordkorea. Det er selvfølgeligt et land langt herfra, men ikke desto mindre er styret i Nordkorea i bogstaveligste forstand kriminelt. Unionen burde forsøge at omstyrte dette regime, og hvis vi ikke gør det, vil vi - som det har været tilfældet i Kosovo eller andre regioner - komme til at anvende meget større midler.
Der er behov for en indsats, hvor vi bruger vores fantasi og vores forestillingsevne, og det opfordrer jeg Rådet til at gøre. Det ville være nemt at foretage en "omvæltning" i ordets bedste forstand og at informere borgerne i Nordkorea, så de ikke føler sig isolerede. FN kunne iværksætte et stort diplomatisk initiativ for fuldstændigt at isolere Nordkorea. Man kunne kaste ting ned med faldskærm, eftersom vi har de tekniske og militære forudsætninger. Jeg vil gerne vide, om Rådet er parat til at undersøge et vist antal forholdsregler af denne type, således at dette kriminelle styre bliver forkastet, hvilket ville betyde, at vi undgår, som det var tilfældet med Sovjetunionen, at stå med problemerne 30-40 år efter tragedien.

Sasi
Hr. formand, jeg er enig med spørgeren et langt stykke af vejen. Nordkorea er rent ud sagt en skændsel for menneskeheden, og jeg anser dens administration for kriminel af natur, og man må sige, at dens system er meget umenneskeligt. Spørgeren konstaterede, at man burde benytte kreativitet under overvejelserne af, hvorledes man kan demokratisere landets administration og ændre den radikalt. Mange lande i verden har sikkert brugt deres fantasi, men indtil nu har ingen fundet den vise sten, som simpelt og let - eller om end med betydelige kraftanstrengelser - kunne danne grundlaget for en fredelig løsning.

Alyssandrakis
Hr. formand, spørgsmålet foruroliger mig, og det samme gør svaret. Jeg har på fornemmelsen, at overfaldet på Jugoslavien har givet krigens købmænd blod på tanden, og nu vil de udfordre USA i rollen som verdenspoliti. Og jeg må indrømme, at det andet svar, vi fik fra repræsentanten for Rådet, fik min bekymring til at vokse yderligere. Kan han sige, om Den Europæiske Union virkelig agter at angribe Nordkorea?

Sasi
Hr. formand, jeg vil gerne understrege, at Finland som formandsland vil arbejde målrettet og fast for, at Unionen gør, hvad den kan, for at sikre menneskerettighederne i verden. Men Unionen kan ikke spille verdenspoliti, og det begrænser vores muligheder for radikale løsninger for Nordkoreas vedkommende. Men jeg vil gøre helt klart, at Nordkoreas fortsat groft krænker de basale menneskerettigheder, og at det ville være ønskeligt med en demokratisering af administration. Her er brugt kreativitet, således har vi forsøgt at finde positive midler til at få Nordkoreas administration til at ændre sig. Men med positive midler får man heller ikke let ændringer i stand, og selvfølgelig kan det skabe problemer, at sådanne positive midler kun styrker den eksisterende dministration.

Dupuis
Det er nøjagtigt derfor, hr. rådsrepræsentant, at man må forestille sig andre løsninger. Nogle kolleger, som vores græske kollega, der netop talte, mener, at vi har opdaget Nordkorea efter Kosovo. Men han kan tage det roligt, vi har beskæftiget os med det meget længe. Der findes andre midler end militære, som man må forsøge at undgå, og derfor skal Den Europæiske Union forsøge at bruge fantasien til at finde andre metoder.
Man kunne f.eks. investere ECU 5 millioner til at skabe en radio til det nordkoreanske folk. Er Rådet parat til at arbejde for idéer af denne slags? Man kunne smide fødevarehjælp ned med faldskærme, udbrede information til den nordkoreanske befolkning, således at den får midlerne til at gøre modstand, til at sætte sig op mod et kriminelt styre. Hvis ikke bliver vi, som vores græske kollega frygter, nødt til at anvende militære midler, fordi tragedien vil brede sig. Jeg mener, at det er nødvendigt, at udvise lidt fantasi. Men desværre hører jeg ikke mange svar i denne retning.

Sasi
Hr. formand, jeg vil blot kort konstatere, at information ofte er en god ven af demokrati og menneskerettigheder. Men i Nordkoreas tilfælde er problemet selvfølgelig, at når et land er så hermetisk lukket for verdenssamfundet udenfor, er informationsformidlingen til det pågældende land yderst vanskelig, selvom den er ønskværdig.

Formanden


Ioannis Theonas
Spørgsmål nr. 16 af (H-0440/99):
Om: Situationen i Kosovo I de over to måneder, der er gået siden KFOR blev etableret i Kosovo, har den ikke alene ikke medvirket til at få situationen til at blive roligere i området, men den har heller ikke bidraget til at fremme et klima af stabilitet, sikkerhed og fredelig sameksistens mellem befolkningerne, men der er tværtimod sket en opflamning og forværring af den eksplosive situation, som er blevet skabt på grund af NATO's bombardementer. Det, at der har været tavshed om fundet af en massegrav indeholdende 15 serbere, som blev myrdet midt i juli lidt uden for Gniliane, en zone som er under den amerikanske hærs ansvar, rejser alvorlige spørgsmål om den såkaldte "fredsstyrkes" rolle, eftersom den har tolereret eller endog støttet, at den serbiske befolkning i Kosovo bliver offer for en omfattende etnisk udrensning, hvilket afslører det internationale samfunds partiske holdning, når det drejer sig om beskyttelsen af menneskerettighederne, som man går ud fra bliver beskyttet.
Eftersom UCK uhindret fortsætter sin ulovlige virksomhed, og ifølge beretninger i den internationale presse organiserer handel med våben og narkotika og uhindret og ugeneret foretager massakrer på uskyldige serbiske borgere, bedes Rådet oplyse, hvilke initiativer det har til hensigt at træffe med henblik på at De Forenede Nationers Sikkerhedsråd øjeblikkeligt indkaldes, for at der kan blive kastet lys over omstændighederne i forbindelse med massakren i Gniliane, at menneskerettighedssituationen generelt kan blive undersøgt, at man kan vurdere KFOR's rolle i Kosovo, og at der kan blive truffet konkrete og øjeblikkelige afgørelser vedrørende UCK samt foranstaltninger til at sikre den fortsatte tilstedeværelse af serbere, sigøjnere og andre nationaliteter i Kosovo?

Sasi
Hr. formand, det internationale samfund afviser Forbundsrepublikken Jugoslaviens beskyldninger om at have skjult fundet af 15 serberes massegrav. USA, i hvis ansvarszone massegraven blev fundet, bekræfter, at informationerne om dens beliggenhed blev givet til Den Internationale Forbryderdomstol dagen efter fundet. Den Internationale Forbryderdomstol har været ansvarlig for undersøgelsen siden den sidste halvdel af juli.
Jeg kan heller ikke godkende beskyldningerne om de fredsbevarende styrkers partiske holdning. Det internationale samfund har forpligtet sig til gennemføre FN' s Sikkerhedsråds resolution 1244, hvormed man forsøger at medvirke til oprettelsen af et demokratisk og multinationalt Kosovo inden for Forbundsrepublikken Jugoslaviens internationalt anerkendte grænser. De fortsatte overgreb og forfølgelser i Kosovo kan man kun fordømme. Af denne grund er det yderst vanskeligt at afvæbne Kosovos befrielseshær UCK og nedrive dens militære anlæg. Men UCK må respektere den termin, der er opstillet for den den 19. september.
Rådet har også udtrykt sin alvorlige bekymring over, at ikke kun den serbiske befolkning, men stort set alle andre end den albanske befolkning har forladt Kosovo. Samtidig mindede Rådet om, at det i FN's Sikkerhedsråds resolution 1244 fastslås, at alle flygtninge og fordrevne personer har ret til at vende tilbage til deres hjemegn. Man burde forsøge med alle midler at lette deres tilbagevenden.

Theonas
Hr. formand, jeg synes, både formandens svar og forhandlingen om det foregående spørgsmål har vist, hvor selektivt det såkaldte internationale samfund er i sin håndtering af de problemer, der er over hele verden, heriblandt situationen i Balkan. Lige nu foregår der etniske udrensninger mod serbere, sigøjnere og alle andre nationaliteter, der er til stede i Kosovo. Tager vi os af problemet? Ja eller nej? For det andet vil jeg gerne vide, om Rådet tror, at UCK vil være afvæbnet den 19., det vil sige på mandag. Ja eller nej? Og for det tredje vil jeg spørge, om det er Rådets indtryk, at UCK med sine aktiviteter forsøger at skabe eller skaber fare for destabilisering af Albanien og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Ja eller nej? Jeg vil gerne have konkrete svar på disse spørgsmål.

Sasi
Hr. formand, formandslandet har med bekymring fulgt de mange serberes og rumæneres flugt fra Kosovo. Det, at også rumænere er flygtet fra Kosovo, viser, at de interne problemer og modsætningerne mellem de etniske grupper i Kosovo virkelig er alvorlige og vanskelige. Selvfølgelig må udgangspunktet afgjort være, at KFOR-styrkerne ligeligt skal beskytte og hjælpe alle befolkningsgrupper i Kosovo. Vi må forsøge at medvirke til, at situationen i området kan blive rolig hurtigst muligt, og at alle kan føle sig sikre. Jeg vil også understrege, at Rådets formandsland anser det for yderst vigtigt, at UCK holder fast ved sine forpligtelser til at aflevere sine våben. Først derefter kan man i tilstrækkelig grad forøge tilliden inden for Kosovo, således at vi også virkelig kan bevare et multietnisk samfund.

Korakas
Hr. formand, vi er meget chokerede over de svar, vi får fra formanden. Er han klar over, at af de 250.000 serbere, der var i Kosovo efter afslutningen på bombardementerne, er der kun et par tusind tilbage? I Pristina var der 27.000, og nu er der 1500-2000 tilbage. Han siger selv, at alle flygter, bortset fra medlemmerne af UCK og den albansksprogede befolkningsgruppe. Kan han sige os, hvorfor den berømte internationale styrke, som jeg kalder den internationale besættelse, forlod området? Kan han sige os, hvorfor den internationale styrke fortsætter med at støtte UCK, og det internationale samfund forsyner det med våben i stedet for at afvæbne det, som man er blevet enige om, og dette på trods af, at hr. Solana har underskrevet hemmelige NATO-dokumenter, der beviser, at UCK er indblandet i narkohandel, prostitution og kriminalitet? Stop hykleriet, hr. rådsformand, lad os nu blive seriøse og indrømme, at alt dette er sket, for at man kan få en egentlig etnisk udrensning i Kosovo, så De kan overtage det. Det er også grunden til, at De afviser at betale for genopbygningen af alt det, De har ødelagt i resten af Jugoslavien.

Sasi
Hr. formand, det er mit indtryk at der i øjeblikket ikke er etniske udrensninger i gang i Kosovo, men at situationen er under kontrol i en sådan grad, at de nylige begivenheder er enkeltstående hændelser. KFOR-styrkernes natur er klart fredsbevarende, og også Finland har sendt så stor en styrke som 800 soldater. Disse soldater gør et redeligt arbejde for at få en varig fred i området, og for at alle Kosovoere uafhængigt af deres race og deres tro kan vende tilbage til deres hjemegn.

Formanden
Spørgsmål nr. 17 er blevet trukket tilbage af spørgeren.
Rådet svarer under ét på spørgsmål nr. 18 af hr. Medina og spørgsmål nr. 19 af hr. Korakas.
Hr. Korakas har allerede givet udtryk for, at han ikke mener, at de skulle have været omgrupperet, men det er blevet besluttet, og jeg har tillid til, at svarene fra formanden for Rådet, vil være formuleret således, at begge spørgsmål bliver besvaret behørigt.

Manuel Medina Ortega
Spørgsmål nr. 18 af (H-0443/99):
Om: Anlæg af en nuklear central i det sydlige Marokko Er Rådet bekendt med planerne om anlæg af en nuklear central i det sydlige Marokko til afsaltning af havvand og kan det eventuelt drøfte alternativer til dette projekt med den marokkanske regering på baggrund af de eventuelle miljøvirkninger og sikkerhedsmæssige risici i området?

Efstratios Korakas
Spørgsmål nr. 19 af (H-0446/99):
Om: Forhindring af bygning af et atomkraftværk i det stærkt jordskælvstruede område i Akuyu i Tyrkiet Det nylige voldsomt kraftige og omfattende jordskælv, der har hjemsøgt Tyrkiet, har - udover de endnu uoverskuelige ødelæggelser, som det har medført - endnu en gang på dramatisk vis rejst spørgsmålet om det sikre i planerne om at bygge det store atomkraftværk i Akuyu i det nordvestlige Tyrkiet, som den tyrkiske regering ikke desto mindre fastholder. Der er tale om et område med særlig høj seismisk aktivitet, hvilket er bevidnet i alle ekspertrapporter.
Kan Rådet oplyse, hvilke foranstaltninger det agter at tage for at afværge udførelsen af disse planer, hvilket er af afgørende betydning for hele regionen, hvis indbyggere, både i Tyrkiet og udenfor, er bekymrede og aktive modstandere heraf?

Sasi
Hr. formand, jeg vil gerne give et samlet svar på spørgsmålene fra Manuel Medina Ortega og Efstratios Korakas, da begge spørgsmål berører risikoen i forbindelse med planlagte atomkraftbyggerier i henholdsvis Marokko og Tyrkiet. Rådet understreger, at både Tyrkiet og Marokko har underskrevet en resolution om atomsikkerhed, hvis mål har at gøre med de foruroligende aspekter, de ærede parlamentsmedlemmers spørgsmål fremdrager. Formålet med den nævnte resolution, som trådte i kraft den 24. oktober 1996, er at opnå og opretholde et globalt højt atomsikkerhedsniveau ved at udvikle nationale foranstaltninger og internationalt samarbejde samt ved på atomanlæg at organisere og overholde effektive foranstaltninger til beskyttelse af personer, samfundet og miljøet mod skadelige påvirkninger fra eventuel resterende ioniseret stråling fra disse anlæg. Desuden forsøger man med resolutionen at forebygge ulykker, som medfører strålepåvirkninger eller at mindske denne stråling, hvis ulykken sker.

Medina Ortega
Hr. formand for Rådet, med hensyn til Marokko drejer det sig om anlæg af en nuklear central til produktion af 600 MW elektricitet. Den Europæiske Union har aftaler med Marokko om økonomisk støtte, og det lader til, at årsagen til, at denne central opføres, er, at der ydes kinesisk bistand. Det vil sige, at Folkerepublikken Kina tilsyneladende er parat til at give penge til opførelse af en nuklear central.
Mit konkrete spørgsmål er, om Rådet ikke forestiller sig, at Marokko kunne få mulighed for at lave en mere rationel procedure, for at anlægge en nuklear central for at producere 600 MW elektricitet er at skyde gråspurve med kanoner, og jeg mener, at det ville være rart, hvis vores naboer ikke gjorde det. Kan Rådet ikke gøre noget for, at Marokko ikke søger tilflugt i denne vanvittige kinesiske teknologi, som det tilbydes nu?

Sasi
Hr. formand, det er vigtigt, at Unionen følger disse initiativer og deres realisering samt forsøger med alle midler at medvirke til, at anlæggene bliver så sikre som muligt og at deres anvendelse eller byggeriet af dem ikke forårsager nogen risiko for Unionen eller for de nævnte landes indbyggere. Lad os konstatere, at det positive ved disse anlæg er, at de ikke forårsager nogen kuldioxidudslip.

Korakas
Hr. formand, det emne, vi rejser i spørgsmålet, drejer sig ikke om atomkraftværker generelt. Det drejer sig om et konkret atomkraftværk på 1400 MW, som Tyrkiet vil bygge uden at have en egentlig grund til det - vi er meget bange for, at det bl.a. kan være med henblik på fremstilling af kernevåben - i Akuyu, 120 km. øst for Cypern, i et område, der betegnes som jordskælvstruet. Netop i det område samles tre jordplader, i 1917 blev et jordskælv målt til 7,1 på Richterskalaen, og nye undersøgelser peger på, at Esemis-revnen er aktiv. I perioden 1871 til 1975 blev der registreret over 50 større jordskælv, alle i et område med en udstrækning på under 130 km., og for kort tid siden var der i Adana et jordskælv, der måltes til 6,3 på Richterskalaen, og som krævede 140 dødsofre, 136 km. fra netop dette område. Et andet typisk eksempel er det seneste jordskælv, der havde de konsekvenser, alle kender. Er det så ikke forbryderisk, at Tyrkiet på trods af disse kendsgerninger insisterer på at bygge atomkraftværket i et område som dette? Det er et spørgsmål af generel betydning, ikke kun for Tyrkiet, hvor der er stor modstand, men også for hele Grækenland, og derfor kræver det, at vi griber ind med det samme for at afværge udførelsen af disse planer.

Sasi
Hr. formand, det er klart, at jordrystelser er faktorer, som man ikke må glemme, når man planlægger atomkraftværker og sikkerhedsforanstaltninger. Det er helt klart, at sikkerhedsmyndighederne altid skal tage mulige seismiske forstyrrelser med i betragtning, når de undersøger en beliggenheds egnethed, og at man ved hjælp af strukturelle løsninger skal sikre, at jordrystelser ikke vil skabe problemer for anlægget. Det er selvfølgelig klart, at vi vil følge situationen så tæt som muligt og sikre, at bygningerne er tilstrækkelig gode. Jeg vil desuden understrege, at Tyrkiet og Marokko trods alt er med i de internationale aftaler, hvilket bidrager til at forøge mulighederne for at fremsætte krav til sikkerheden.

Formanden
Hr. Sasi, vi takker Dem for den store indsats, som De har gjort i dag for at besvare alle spørgsmålene.
Da den tid, der var afsat til spørgetid til Rådet, er udløbet, besvares spørgsmål 20-26 skriftligt.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet hævet kl. 19.10)

