Eiropas sirdsapziņa un totalitārisms (debates) 
Priekšsēdētājs
Nākamais jautājums ir Padomes un Komisijas paziņojumi par Eiropas sirdsapziņu un totalitārismu.
Alexandr Vondra
Padomes priekšsēdētājs. - Priekšsēdētāja kungs, esmu jums ļoti pateicīgs par iespēju runāt ar jums par tēmu, kas ir ļoti nozīmīga kā prezidentūrai, tā arī mums visiem. Šis jautājums arī pauž, ko īsti nozīmē būt daļai no Eiropas Savienības.
Pirms divdesmit gadiem liela daļa Centrāleiropas un Austrumeiropas, arī manis pārstāvētā valsts, veiksmīgi atbrīvojās no komunistu važām. Mums un Eiropai tas bija izšķirošs brīdis. Tas sniedza mums iespēju no jauna atklāt individuālu brīvību: vārda brīvību, rīcības brīvību un arī brīvību uzlabot mūsu dzīves kvalitāti.
Čehijas prezidentūra uzskatīja, ka šī notikuma divdesmitā gadadiena ir jāpiemin kā svarīgs Eiropas vēstures stūrakmens. Tā ir iespēja ne tikai atcerēties dzelzs priekškara krišanu, bet arī mācīties no pagātnes totalitārisma visā Eiropā.
Galu galā tika nolemts, ka 2009. gads tiks atzīmēts kā Centrāleiropas un Austrumeiropas demokrātisko pārmaiņu divdesmitā gadadiena. Čehijas prezidentūru īpaši priecē tas, ka iestādes šo jautājumu ir izvēlējušās par vienu no 2009. gada komunikācijas prioritātēm. Patiesībā tas bija mūsu priekšlikums. Dalībvalstis ir iedrošinātas un ir vienojušās iekļaut šo tēmu savos turpmākā gada komunikācijas pasākumos.
Esmu Parlamentam pateicīgs par atbalstu Čehijas prezidentūrai un par tā vēlmi piedalīties vairākos ar šo tēmu saistītos pasākumos. It īpaši vēlos pateikties vairākiem deputātiem par viņu atbalstu temata "Eiropas sirdsapziņa un totalitārā komunisma noziegumi” publiskas uzklausīšanas organizēšanā pagājušajā nedēļā Briselē, kur mēs bijām kopā ar komisāru Figel'.
Parlaments ir ierosinājis noteikt nacisma un totalitārā komunisma upuru atceres dienu. Katrai dalībvalstij ir jāizlemj, vai un kā tā vēlas pievienoties šādam notikumam. Runājot Čehijas prezidentūras vārdā, varu Parlamentam apgalvot, ka vēlamies atbalstīt šo iniciatīvu.
Prezidentūra ir sākusi iniciatīvu, lai nodibinātu Eiropas Atmiņas un sirdsapziņas platformu, kuras mērķis būtu vairot sabiedrības zināšanas par Eiropas vēsturi un totalitārā režīma pastrādātajiem noziegumiem. Mani priecē, ka šī iniciatīva ir radījusi ievērojamu interesi tādu dalībvalstu vidū, no kurām daudzas ir uzsvērušas nepieciešamību koncentrēties uz demokrātiskām vērtībām un pamattiesību ievērošanu kā galvenajiem principiem Eiropas Savienības pastāvēšanā.
Ir vairāki iemesli, kādēļ ir tik svarīgi pieminēt šādu notikumu un nodibināt tādu pastāvīgu komunikācijas un izpētes projektu kā Čehijas prezidentūras ierosinātā platforma.
Pirmkārt, mēs esam pateicību parādā tiem, kas cieta totalitāro noziegumu rezultātā. Ne tikai tādēļ, lai atcerētos viņu pieredzi saistībā ar valdonīgu un bezatbildīgu valsts režīmu, bet arī - lai kopīgi stātos pretī pagātnei. Tikai samierinoties ar vēsturi mēs varam pilnībā atbrīvoties no izbijušu režīmu važām.
Otrkārt, tikai pilnībā saprotot ciešanas, ko radījuši šādi režīmi, mēs varēsim pilnībā izprast tagad notiekošo. Eiropas Savienība atbalsta visu, kas pretējs totalitārismam. Tiem no mums, kas izraisījušies no komunisma varas tvēriena, dalība Eiropas Savienībā ir viena no garantijām tam, ka mēs nekad vairs neatgriezīsimies totalitārismā. Šī garantija ir kopīga mums visiem. Tā ir vērtība, kas jāciena un pret kuru nekad nedrīkst izturēties nenopietni. Kopīga sirdsapziņa un pagātnes atmiņa palīdz palielināt tagadnes vērtību.
Treškārt, mums tas jādara savu bērnu dēļ. Viņiem ir jāmācās no mūsu totalitārās pagātnes. Iespējams, vissvarīgākā mācība ir nepieciešamība ievērot cilvēktiesības un pamatvērtības. Cilvēktiesības un brīvību nevar iemācīt no zila gaisa. Cilvēktiesību pirmsākums meklējams vēsturē, reizēm ļoti senā vēsturē. Zināšanas par vēsturi un sapratne par totalitārisma radītajām briesmām ir svarīgas, lai izvairītos no visšausmīgāko pagātnes notikumu atkārtošanās. Jāizvairās ir ne tikai no cinisma un manipulācijas, - ir jāpārvar arī apātija un līdzjūtības trūkums.
Pēc dažiem mēnešiem notiks Eiropas vēlēšanas, un es ceru, ka tajās būs dzīvīgas un sparīgas debates. Tā ir demokrātijas raksturīga iezīme. Mums tas jānovērtē. Es patiešām uzskatu, ka mūsu šīs dienas debašu temats stāv pāri partiju politikai. Šis temats ir vērtības, kas svarīgākas par partiju atšķirīgajiem uzskatiem. Šīs debates ir par to, kā mēs organizējam savu darbu, lai ikviens pieprasītu un gūtu iespēju izteikt savu viedokli.
Ņemot vērā savas valsts neseno vēsturi, īpaši esmu koncentrējies uz totalitārās komunistu varas radīto traģēdiju. Pašlaik totalitārisms tādā vai citādā veidā nav skāris tikai dažas no Parlamentā pārstāvētajām valstīm. Organizācijās, kuras mēs cenšamies izveidot Eiropas Savienības ietvaros, nav vietas nevienai tādai sistēmai, kas valsti vērtē augstāk par kritiku un izaicinājumu, kas noniecina indivīdus un kurās cilvēku radošums atkarīgs no pastāvošā režīma žēlastības.
Tādēļ es piedāvāju savu un Čehijas prezidentūras atbalstu iniciatīvām, ko ierosinājis Parlaments, un vēlos sadarboties, lai tās atbalstītu, panākot lielāku sabiedrības izpratni un atzīšanu.
Ján Figeľ
Komisijas loceklis. - Priekšsēdētājas kundze, pirms gada, 2008. gada aprīlī, Eiropas Savienībā pirmo reizi notika uzklausīšana par totalitāro režīmu pastrādātajiem noziegumiem. Uzklausīšana, ko organizēja Komisija un Slovēnijas prezidentūra, sāka šo procesu, un Komisija ir nolēmusi to soli pa solim turpināt.
Tas ir sarežģīts, taču nepieciešams process, jo tas ir ne tikai svarīgs jautājums, kas palīdzētu labāk izprast Eiropas Savienības kopīgo vēsturi un pagātni, bet arī process, kas ietekmētu turpmāku Eiropas integrāciju - ekonomisku procesu, kas ir arī kultūras un vēstures sazarojums.
Protams, dalībvalstīm pašām jārod individuāls veids, kādā veicināt samierināšanu un pieņemt lēmumus saistībā ar upuru cerībām. Eiropas Savienības uzdevums ir tikai atvieglot šo procesu, iedrošinot diskusijas un turpināt pieredzes, kā arī labākās prakses apmaiņu.
Komisija uzskata, ka Parlamenta rakstiskā deklarācija par 23. augusta pasludināšanu par Eiropas staļinisma un nacisma upuru atceres dienu ir svarīga iniciatīva, ko tā atbalsta, lai saglabātu atmiņas par totalitārisma noziegumiem un vairotu sabiedrības un īpaši jaunāko paaudžu izpratni.
Uzklausīšana 2008. gada 8. aprīlī pierādīja, ka Rietumeiropas dalībvalstīm nepieciešams vairāk izprast austrumu dalībvalstu traģisko vēsturi, kas arī ir daļa no mūsu Eiropas kopīgās vēstures. Lai izvairītos no Savienības šķelšanās attiecībā uz šo nopietno jautājumu, kuram patiesībā vajadzētu mūs vienot, mums jāreaģē uz līdzjūtības trūkumu.
Komisija cer, ka dalībvalstu parlamenti, kuriem šī deklarācija domāta, ieviesīs to savai vēsturei un šī jautājuma jutīgumam vispiemērotākajā veidā.
Pašlaik Komisija koncentrējas uz ziņojumu, ko tā pēc Padomes lūguma izskatīšanai iesniegs nākamgad - 2010. gadā. Ziņojums sniegs iespēju turpināt politiskas debates par jaunu ES iniciatīvu nepieciešamību.
Gatavojot šo ziņojumu, ir uzsākts pētījums, kas nodrošinātu faktisku pārskatu par dažādiem juridiskiem instrumentiem, metodēm un praksēm, kuras izmantojušas dalībvalstis, lai nosargātu atmiņas par totalitārisma noziegumu. Pētījums tiks pabeigts šī gada nogalē.
Mēs arī vēršam uzmanību uz ieguldījumiem, kas sniegti šajā uzklausīšanā un ko publicējusi Slovēnijas prezidentūra.
2008. gada 3. jūnijā pieņemtajā Prāgas deklarācijā par Eiropas sirdsapziņu un komunismu ir ļoti daudz ideju un ierosinājumu, kas arī tiks ņemti vērā, sagatavojot ziņojumu. Komisija vēlas pārbaudīt, kādā jomā tai jāsniedz ieguldījums tādiem projektiem kā Eiropas Atmiņas un sirdsapziņas platforma, ko tikko pieminēja premjerministra vietnieks Alexandr Vondra un kas paredzēts informācijas apmaiņai un tīklošanai starp valstiskām organizācijām, kuras darbojas šajā jomā.
Vispārīgāk - komisija pārbaudīs, kā tādas Kopienas programmas, kā, piemēram, "Eiropa pilsoņiem”, par kuru esmu atbildīgs, varētu veicināt to, lai sabiedrība izprastu šos jautājumus.
Ar prieku gaidu debates.
Jana Hybášková
PPE-DE grupas vārdā. - (CS) Priekšsēdētājas kundze, priekšsēdētāja kungs, komisār, man ir liels gods šodien uzstāties. 2005. gadā mēs pieņēmām rezolūciju par Otrā pasaules kara beigu sešdesmito gadadienu. Mēs secinājām, ka Eiropas Parlamentam un ES nav politiskās gribas panākt Eiropas vēstures novērtējumu un kopīgu sapratni par to. Lai gan fašisma un nacisma upuri saņēmuši pienācīgu kompensāciju, ir aizmirsti miljoniem komunisma upuru. Tādēļ man ir prieks paziņot, ka rezolūcija par Eiropas sirdsapziņu un totalitārismu, pie kuras šajā pēcpusdienā strādāja vairums šī Parlamenta politisko partiju, ir gandrīz gatava. Kamēr rietumi un austrumi nebūs vienojušies par kopīgiem pētījumiem, atzīšanu, dialogu un sapratni par kopīgo fašisma, komunisma un nacisma vēsturi, Eiropa nebūs vienota. Tādēļ, lai mēs Eiropā turpmāk varētu dzīvot ar kopīgu sapratni, mums ir jautājums Padomei un Komisijai. Jautājums ir saistīts ar Eiropas Padomes rezolūciju, Padomes pamatlēmumu par rasisma un ksenofobijas apkarošanu, kā arī ar Prāgas deklarācijas pieņemšanas procesu.
Tādēļ es vēlētos Padomei un Komisijai uzdot šādus jautājumus: "Kādas konkrētas darbības jūs veiksiet, lai izveidotu zinātnisko institūtu platformas austrumos un rietumos, lai pētītu komunisma, nacisma un fašisma noziegumus? Vai Komisija sniegs finansējumu no programmas "Eiropa pilsoņiem” līdzekļiem? Kā jūs vērtējat to, ka 23. augusts ir pasludināts par totalitārisma upuru atceres dienu? Kā Padome un Komisija attiecas pret jautājumu par nevainīgu totalitārā komunisma upuru vienlīdzīgu simbolisku atzīšanu? Kādas darbības veic Padome un Komisija, lai samierinātu mūs ar totalitārā komunisma mantojumu kā noziegumu pret cilvēci, kura sekas salīdzināmas ar nacisma un fašisma radītajām sekām? Visbeidzot, vai Čehijas prezidentūra varēs šo uzdevumu nodot tālāk Zviedrijas prezidentūrai?”
Jan Marinus Wiersma
PSE Grupas vārdā. - (NL) Priekšsēdētāja kungs, mūsu grupai nav iebildumu pret šīs dienas debatēm kā tādām, taču lielas grūtības sagādā šo debašu rezultātu apkopošana rezolūcijā. Šķiet, ka rezolūcijā varam norādīt, kā mums jāattiecas pret Eiropas vēsturi un it īpaši pret tās totalitāro pagātni. Kā pierāda nesen notikušās sarunas, tās visas apstājās pie tā, kādus izteicienus mēs varētu vai nevarētu šādā rezolūcijā izmantot.
Tā kā objektivitāte šajā ziņā nav iespējama, lūdzu, ļaujiet vēsturniekiem izlemt, kā interpretēt mūsu vēsturi. Protams, politiķi var palīdzēt nodrošināt to, lai pagātnei tiktu veltīta pietiekoša vērība, tas noteikti attiecas arī uz A. Hitler un J. Stalin paveiktajiem noziegumiem. Šos noziegumus nekad nedrīkst aizmirst, un mums ir jāciena upuri. Mums visiem jāapzinās, ka mūsu biedri Centrāleiropā un Austrumeiropā pacieta divas totalitāras sistēmas un ka to nav pieredzējuši tādi cilvēki kā es, kas dzimuši Nīderlandē. Izbijis šī Parlamenta deputāts, B. Geremek kungs, reiz diezgan precīzi komentēja, ka mēs vēl neesam panākuši mūsu atmiņu atkalapvienošanos.
Attiecībā uz organizēšanu mums kā politiķiem ir pienākums noteikt, ko īpaši mēs vēlamies pieminēt, taču tas mums jāveic, sadarbojoties ar vēsturniekiem. Visu Eiropas 20. gadsimta totalitāro sistēmu upuru atceres diena pats par sevi ir labs ierosinājums. Taču tikai kopā ar vēsturniekiem mēs varam vienoties par šādas dienas attiecīgu veidu un īsto datumu, lai visi to varētu atbalstīt. Es pats esmu vēsturnieks. Uzskatu, ka tad, ja mēs saistīsim šo dienu tikai ar Molotova-Ribentropa paktu, tas neatainos visu 20. gadsimtā notikušo.
Ir svarīgi diskutēt par šo jautājumu. Kāda ir atšķirība starp politiķiem un vēsturniekiem? Ko un kā mēs vēlamies pieminēt? Debates noteikti būs sparīgas. Mūsu grupa noteikti iesaistīsies. Kā pierādījumu tam vēlos jums parādīt šo grāmatu, kas pēc divām nedēļām tiks publicēta ar nosaukumu "The politics of the past, the use and abuse of history” ("Pagātnes politika, vēstures izmantošana un izkropļošana”). Šajā grāmatā mēs sniedzām iespēju izpausties tieši vēsturniekiem un ceram, ka tā Parlamentā un, protams, arī citur būs ieguldījums produktīvās debatēs.
István Szent-Iványi
ALDE grupas vārdā. - (HU) Eiropas Savienība radusies divu totalitāru režīmu ēnā. Tā bija atbildes reakcija uz Otro pasaules karu un holokausta nežēlību, taču tikpat svarīga bija tās pilnvara pārtraukt staļinisma un komunisma teritoriālo paplašināšanos, kā arī uzturēt cerību, ka kādu dienu Eiropa atkal varētu apvienoties demokrātijā un mierā.
Eiropas Savienība kā viena no visveiksmīgākajām cilvēces vēstures iniciatīvām ir spējusi izpildīt abas šīs pilnvaras. Tad sekoja ilgstošs un līdz šim nepiedzīvots miers un labklājība. Tas, ka Grieķija, Spānija un Portugāle, kas cēlušās no autoritāras varas, nolēma apvienoties un tas, ka pēc komunisma sabrukšanas katra Centrāleiropas un Austrumeiropas valsts izvēlējās pievienoties Eiropas Savienībai, nevis citādi, nav sakritība.
Kāda cita veiksmes pazīme ir tā, ka Balkānu valstis arī plāno nākotnē pievienoties ES, tāpat kā noteiktas Austrumeiropas un Dienvidkaukāza valstis, kuras daudzos gadījumos vēl joprojām pakļautas cietsirdīgam režīmam.
Ne jau tādēļ, ka vēlamies dzīvot pagātnē, mēs runājam par totalitārismu. Nē, mēs vēlamies skatīties nākotnē, taču no pagātnes grēkiem un kļūdām varam izvairīties tikai tad, ja iepazīsimies ar pagātni un pieņemsim to. Ja nepieņemsim pagātni un neatzīsim patiesību, mierinājums nebūs iespējams. Šī ir viena no vissvarīgākajām mācībām, ko sniedz pēdējo desmitgažu vēsture, un tādēļ ir svarīgi atcerēties totalitārisma šausmas.
Daudz vēl ir jāizdara. Zināmās dalībvalstīs - diemžēl arī manis pārstāvētā valsts, Ungārija, ir viena no tām - vēl joprojām nav pilnīgas piekļuves cietsirdīgo komunisma režīmu slepeno dienestu arhīviem. Ir necilvēcīgi, ka cilvēki nevar izzināt savu pagātni. Eiropas Savienībai ir svarīgs uzdevums, proti, aicināt šīs valstis labot šo nepieņemamo situāciju.
Otrkārt, diemžēl diezgan daudzās dalībvalstīs, arī manā valstī, radikāļi gūst arvien lielākus panākumus. Pašlaik tie galvenokārt ir labējie radikāļi, vismaz Ungārijā, taču citās valstīs vadībā izvirzās kreisie radikāļi. Ir svarīgi viņiem izskaidrot abu režīmu šausmas.
Tā kā arī mūsu tuvākajās kaimiņvalstīs pastāv cietsirdīgi režīmi - viena no tām ir Baltkrievija, kuru tikko apspriedām -, tad runas par cietsirdību neattiecas tikai uz pagātni.
Ja pilnībā neizmeklēsim un neatcerēsimies pagātni, Eiropas sirdsapziņa nevarēs būt tīra. Atceroties upurus, mēs patiesi pildām savas saistības, jo mūsu kopīgā atbildība un saistības ir panākt, lai 21. gadsimts ir citādāks nekā 20. gadsimts, lai Eiropā nekad vairs neatgriežas totalitārisma bieds.
Hanna Foltyn-Kubicka
Priekšsēdētājas kundze, diskusijās par totalitārisma noziegumiem liela daļa laika ir veltīta upuriem, taču pārsteidzoši maz ir minēts par tiem, kas upurēja savas dzīves, lai cīnītos pret nacismu un komunismu.
Es vēlreiz vēlos pieminēt vīru, kam jākļūst par simbolu pretestībai pret totalitārismu un nesatricināmai attieksmei pret to - kavalērijas kapteini Witold Pilecki. Viņš brīvprātīgi kļuva par Aušvices nāves nometnes ieslodzīto, lai tajā organizētu pretestības kustību un apkopotu informāciju par masu slepkavībām. Viņam izdevās izbēgt, un pēc vairākiem gadiem viņš mira no lodes pakausī, ko raidīja padomju bende. Tādēļ es vēlreiz lūdzu, lai viņa nāves dienas datums, 25. maijs, tiktu noteikts par Starptautisko cīņas pret totalitārismu varoņu atceres dienu, jo daudzi nezināmi cilvēki, kas, tāpat kā Pilecki, cīnījās par pamattiesībām un brīvībām, ir pelnījuši, lai viņus atcerētos.
Vēlos izteikt vēl vienu komentāru. Vakardien Parlaments svinēja Eiropas mājās gatavota saldējuma dienu. Es vēlreiz atkārtoju: mēs svinējām Eiropas mājās gatavota saldējuma dienu. Tādēļ es nesaprotu, kāpēc 25. maijs nevar būt diena, kad pieminam varoņus, kas cīnījās pret totalitārismu.
László Tőkés
Verts/ALE grupas vārdā. - (HU) Pirms divdesmit gadiem ar Temesvár (Timişoara) sacelšanos sākās Ceauşescu diktatūras kaunpilns sabrukums. Mēs nevaram iztikt bez emocijām un subjektivitātes, atceroties entuziasmu, ar kādu rumāņi, ungāri, vācieši un Temesvár ļaudis, kas pārstāv dažādas etniskās grupas, reliģijas un kopienas, drosmīgi apvienojās, lai pretotos tirānijai.
Cietsirdīgas un balsstiesības liedzošas komunistiskas diktatūras nepārprotama nosodīšana nav patvaļīgs politiskās partijas viedoklis, bet gan morāles jautājums. Tas, ka divdesmit gadu laikā tas vēl nav noticis, ir neciešami un neizturami.
Pagājušajā nedēļā runātāji no Ungārijas, Rumānijas un Bulgārijas piedalījās publiskā uzklausīšanā, kuras darba kārtībā saistībā ar Prāgas deklarāciju bija iekļauta arī komunisma noziegumu izskatīšana. Pēc tam pieņemtajā rezolūcijā ir rakstīts: Eiropas Savienībai ir jānovērš dubultstandarti, kas vērojami dažādajos veidos, kādos tiek spriests par nacismu un komunismu. Abas necilvēcīgās diktatūras ir pelnījušas vienādu nosodījumu.
Es lūdzu, lai Eiropas Parlaments saskaņā ar iepriekš minēto morāli, kā arī ar vēsturisko un politisko kritisko stāvokli, solidarizējas ar fašistu komunisma upuriem un palīdz uzveikt ilgstošās komunisma sekas. Tikai tādējādi sašķeltā Eiropa varēs patiesi apvienoties un kļūt par tādu Eiropu, kādu vakar saistībā ar divdesmito gadadienu minēja premjerministrs Gordon Brown: "Dārgie draugi, šodien nav ne vecās Eiropas, ne arī jaunās Eiropas, ne Austrumeiropas, ne Rietumeiropas, ir tikai viena Eiropa - mūsu dzimtā Eiropa.” Lai tā arī paliek!
Vladimír Remek
GUE/NGL grupas vārdā. - (CS) Priekšsēdētājas kundze, dāmas un kungi, pūles pārliecināt, ka komunisms ir līdzvērtīgs nacismam vai fašismam, un pūles radīt jaunus tā sauktos izpētes institūtus vai platformas atgādina politisku oportūnismu. Labējiem radikāļiem tas ir izdevīgi saistībā ar drīzajām vēlēšanām. Tam nav nekā kopīga ar objektīviem, pilnībā patstāvīgiem novērtējumiem. Jau pastāv pietiekoši daudz vēstures institūtu un centru, kas nodarbojas ar šiem jautājumiem. Es, protams, neesmu akls, un tā sauktajā komunismā valdīja apspiešana, netaisnība un spaidi. Jā, ir nepieciešams izmeklēt un taisnīgi nosodīt šos noziegumus. Taču pat Jan Zahradil no Demokrātiskās pilsoņu partijas (ODS) uzklausīšanā šo jautājumu komentēja šādi: "Salīdzināt komunismu ar Vācijas nacismu ir gan pareizi, gan nepareizi. Tas jādara, ņemot vērā attiecības un analizējot tās.” Ja kāds, kas, tāpat kā es, pēc demokrātiskām vēlēšanām Parlamentā pārstāv ievērojamu daļu komunistisku vēlētāju, nevēlas saskatīt atšķirību starp komunismu un nacismu, kā arī starp pagātnes un tagadnes komunistiem, tad tā vienkārši ir cenšanās mani pielīdzināt nacistiem.
Philip Claeys
- (NL) Priekšsēdētājas kundze, ir labi, ka ir atbalstītas vairākas iniciatīvas, lai pienācīgi atcerētos totalitāro sistēmu upurus. Taču nav nekādas jēgas pieminēt tādu vairs nepastāvošu režīmu upurus kā komunisms un nacionālsociālisms, ja netiek domāts par pašreizējo totalitāro draudu - islāma - upuriem.
Totalitārā islāma nosodīšana nekādā ziņā nav saistīta ar tādu individuālu Eiropā dzīvojošu musulmaņu nosodīšanu, kas saskaņā ar tiesiskumu ievēro demokrātiskas valsts noteikumus, vērtības un standartus un kam ticība ir privātas dabas jautājums. Taču mums jābūt drosmei apzināties, ka politiskais islāms, totalitārais islāms - ne tikai islāma vai tamlīdzīgas valstis, bet arī tādas teroristu organizācijas kā Al Qaeda un līdzīgas kustības - turpina prasīt arvien vairāk upuru visā pasaulē.
Tādēļ piemērota Eiropas Savienības rīcība būtu uzņemties daudzas spēcīgas iniciatīvas, lai pieminētu arī šos upurus un panāktu, ka šādu totalitāru islāma organizāciju un valstu upuru skaits tiek pēc iespējas vairāk samazināts, ieteicams - līdz nullei. Galu galā, mums jābūt drosmei atzīt, ka ne vienmēr ir vēlama totalitārā islāma kritizēšana, jo to nosaka politkorektums. Arī šī ir Eiropas Savienības problēma. Vēl jo vairāk: tagad, kad mums patiesībā vajadzētu iedrošināties aplūkot arī totalitārā islāma problēmu un veikt nepieciešamos pasākumus, Komisijas un Padomes ziņojumos tas nav pat pieminēts.
Tunne Kelam
- Priekšsēdētājas kundze, 1948. gadā prezidents H. S. Truman rakstīja: "Tagad mēs esam tādā pašā situācijā, kādā bija Lielbritānija un Francija, kad tās 1939. gadā saskārās ar A. Hitler. No tā, vai totalitāru valsti saucat par nacistisku, fašistisku, komunistisku vai Franko-spāņu, nekas nemainās. Oligarhija Krievijā ir kā Frankenstein diktatūra, kas sliktāka par visām citām, arī par A. Hitler diktatūru.”
Rodas jautājums, kāpēc vēl pēc sešdesmit viena gada mums jāstrīdas par to pašu problēmu risināšanu. Es uzskatu, ka šodien mums ir nepieciešama ne tikai Eiropas paplašināšanās ekonomikas un politikas jomā, bet arī jāvairo eiropiešu izpratne par tādiem masu noziegumiem pret cilvēci, kas 20. gadsimtā pastrādāti visā Eiropā. Mums nepieciešama Eiropas vēstures izpratnes integrācija - aizspriedumu un dažādo viedokļu par vēsturi integrācija -, jo tikai tā mēs varam uzlabot turpmākos apstākļus Eiropā.
Tagad mums ir nevis jāstrīdas par diktatūru jautājumu, bet gan jārisina tas. Jāsāk ar upuriem un to vienlīdzību, jo ikvienam jebkura totalitāra režīma upurim vienlīdzīgā mērā pienākas cilvēka cieņa, taisnīgums un piemiņa, kā arī Eiropas mēroga atzīšana un garantija, ka pāri darījumi nekad vairs neatkārtosies.
Tādēļ es uzskatu, ka izvairīšanās no debatēm par šiem jautājumiem un secinājumu izdarīšanas vai to atlikšana ir liekulīga. Tas nav akadēmisks pētījums. Mums ir pietiekoši daudz liecību par masu noziegumiem. Lai sāktu rīkoties, mums nepieciešama politiska un morāla griba. Esmu ļoti pateicīgs gan Čehijas prezidentūrai, gan komisāram Figeľ par paziņojumiem, kas sniedz cerību, ka mēs varam panākt visu eiropiešu sapratni.
Józef Pinior
- (PL) Priekšsēdētājas kundze, komisār, vēlos sākt savu runu, citējot dzejoli, ko sarakstījis Osip Mandelstam, kas ir viens no ievērojamākajiem Krievijas 20. gadsimta dzejniekiem. Es citēšu vārdus valodā, kādā tie bija rakstīti, tātad krieviski.
(Deputāts runāja krieviski)
Tie ir briesmīgi vārdi. Par šī dzejoļa sacerēšanu Osip Mandelstam tika aizsūtīts trimdā. Viņš mira netālu no Vladivostokas, pa ceļam uz galamērķi. 1938. gada decembrī viņa mirstīgās atliekas tika apglabātas kopīgā kapā. Osip Mandelstam simbolizē miljoniem 20. gadsimta totalitāro režīmu upuru Eiropā.
Šodien Eiropai jāatceras 20. gadsimta totalitāro režīmu upuri visā pasaulē. Šie upuri ir mūsu atmiņas pamatojums, ilglaicīgs un garīgs Eiropas demokrātijas pamats. Tāpat mēs arī redzam visu 20. gadsimta vēsturi. Mēs atceramies autoritāro sistēmu upurus, kā arī nacionālistisko un militāro režīmu upurus Eiropas valstīs, Spānijā, Portugālē un Grieķijā.
Vēlos vērst uzmanību uz semināru, kas notika mūsu -Eiropas Parlamenta Sociālistu - grupā, un grāmatu, kas veltīta vēstures un politikas problēmām un kuru mūsu grupa grasās publicēt. Mēs vēlamies nopietni attiekties pret šo problēmu. Esam pret manipulāciju ar šo atmiņu un tās kropļošanu, kas raksturīga mūsdienu ideoloģiskajai cīņai, partiju cīņai Eiropas politiskajā sistēmā. Mēs atceramies upurus. 20. gadsimta totalitāro režīmu upuriem jākļūst par Eiropas mūsdienu demokrātijas pamatojumu.
Ģirts Valdis Kristovskis
. - (LV) Kolēģi! Diemžēl Eiropas kopējās vērtības joprojām nesatur prasību vispusīgi un taisnīgi vērtēt dažādu totalitārisma režīmu noziegumus Eiropā un to sekas. Puspatiesības, vienpusēja interpretācija vai vēsturiskās patiesības noliegšana vājina eiropiešus. Pamatlēmums par rasismu un ksenofobiju prasa kriminālatbildību tikai par nacistisko noziegumu rupju banalizēšanu, taču joprojām klusē par totalitārā komunisma noziegumiem Eiropā. Ir pēdējais laiks likt lietā objektīvu metodi totalitāro noziegumu izvērtēšanā. Varam izmantot Eiropas Cilvēktiesību tiesas pieredzi. Tā atsaucas uz vispārzināmiem starptautisko tiesību pārkāpumiem un principiem, kas ir labi zināmi ikvienam un pielietojami jau vismaz kopš Nirnbergas tiesas. Beidzot ir jāpanāk taisnīgs Eiropas nesenās totalitārās vēstures atspoguļojums Eiropas nākotnes, Eiropas kopējo vērtību vārdā!
Gisela Kallenbach
- (DE) Priekšsēdētājas kundze, dāmas un kungi, gandrīz divdesmit gadus pēc dzelzs priekškara krišanas šīs Parlamentā ir pirmās debates par jautājumu, kas varētu iedzīt ķīli starp austrumiem un rietumiem, - arī Eiropas Kopienā. Kāpēc? Viedoklis par totalitāro režīmu no malas stipri atšķiras no to cilvēku viedokļa, kas pieredzējuši šo režīmu. Eiropas 20. gadsimta vēsture ir aplūkota un atstāstīta ļoti dažādi, īpaši atsevišķās dalībvalstīs. Vēl jo vairāk: dažās Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīs vēl joprojām tiek godāti un pie varas ir tie, kas ignorēja cilvēktiesības vai, neievērojot juridisku procedūru, sūtīja cilvēkus nāvē vai uz nometnēm. Ja mēs to pa īstam neatzīsim, tas saindēs mūsu kopīgo nākotni. Tādēļ Eiropa nedrīkst būt pasīva.
Es atzinīgi vērtēju to, ka šim jautājumam ir sniegta Eiropas platforma. Es ticu, ka tā neapstāsies pie šīs dienas debatēm un ka mēs kopā ar Komisiju sāksim procesu, lai īstenotu jūsu minētos projektus. Ceru, ka mums šajā procesā izdosies atrast vēl dzīvus esošos vainīgos, lai reģistrētu un pieminētu upurus, tādējādi kopīgas nākotnes vārdā radot lielāku savstarpējo sapratni.
Athanasios Pafilis
- (EL) Priekšsēdētājas kundze, Eiropas Savienības nožēlojamās pretkomunistiskās stratēģijas eskalācija ir nekaunīga cilvēku aizskaršana: ar vēstures falsificēšanu, neslavu un meliem fašisms tiek pielīdzināts komunismam. Visreakcionārākais un barbariskākais režīms, ko radījis kapitālisms, proti, fašisms tiek pielīdzināts visprogresīvākajai cilvēces idejai, proti, komunismam un cilvēku ekspluatācijas atcelšanai.
Tādējādi tiek aizskarti divdesmit miljoni Padomju Savienības pārstāvju, kas upurēja savas dzīves, lai cīnītos ar fašismu. Šis rupjais pretkomunisms attiecas nevis uz pagātni, bet galvenokārt uz tagadni un nākotni. Šodien tā mērķis ir mazināt sabiedrības pretestību un kapitālistiskās krīzes slogu uzvelt strādniekiem. Tā nākotnes mērķis ir radīt neizbēgamu un vispārēju izaicinājumu kapitālistu sistēmai un gāzt to. Tādēļ tas nikni uzklūp komunistiem un grauj sociālistu/komunistu perspektīvas. Pretkomunisma pārstāvji, pametot un integrējot komunistiskās partijas, kas stingri turas pie saviem principiem, vēlas turēt tās pakļautībā.
Jūs paši sevi maldināt. Komunisti negrasās noliekt galvu. Savas ideoloģijas vārdā viņi ir upurējuši savas dzīvības. Mēs imperiālistiem neparakstīsim nekādu nožēlas deklarāciju. Imperiālistu gāšana ir sociāla nepieciešamība, un mēs tai kalposim pastāvīgi. Mēs no jums nebaidāmies. Sociālā evolūcija turpināsies; tieši tas jūs biedē, un tādēļ jūs veicat šo kampaņu.
Roberto Fiore
- (IT) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, es uzskatu, ka šodien mēs patiesībā varam atpazīt tos, kas praktizē totalitārismu. Pirmā valsts, ko varu iedomāties, ir Ķīna; patlaban Ķīna ir valsts, kurā tiek veikti piespiedu aborti, kurā ir Laogai - koncentrācijas nometne, kurā cilvēki strādā lielu daudznacionālu uzņēmumu vai Ķīnas valsts labā un kurā tiek apcietināti mācītāji un politiskie oponenti. Tādēļ Ķīna ir pirmā valsts, par kuru šajā saistībā iedomājos.
Otrs, manuprāt, ir islāma totalitārisms, it īpaši saistībā ar šariata likumu. Šādā gadījumā islāms kļūst par totalitāru likumu, kas patiesībā apspiež citu reliģiju, sieviešu un visu pārējo tiesības. Zināma veida totalitārisms atdzimst arī Eiropā, un es vēlētos veltīt nedaudz laika, lai to aplūkotu.
Pirmīt tika pieminēta Ungārija - es biju Ungārijas demonstrācijās 1956. gada valsts sacelšanās atceres dienā, un es redzēju, kā policija veic demonstrantu apspiešanu. Arī es tiku pārmeklēts, un man prasīja apliecināt savu personību, lai gan viņi ļoti labi zināja, kas es esmu.
Tādēļ ir pamats apgalvot, ka tur rodas totalitārisms. Totalitārisms jūtams arī premjerministra L. R. Zapatero, kancleres A. Merkel un prezidenta N. Sarkozy deklarācijās par Pāvesta paziņojumiem Āfrikā un citiem notikumiem, kas saistīti ar katoļu baznīcu. Šie valsts un valdības vadītāji nekad nav izteikuši pretenzijas pret citām reliģijām, taču diezgan radikāli iejaucas uzbrukumos katoļu baznīcai. Tādēļ zināmās valstīs rodas neiecietība, kā to, piemēram, varēja vērot pie Notre Dame, kur baznīcēniem uzbruka anti-katolicisma aktīvisti.
József Szájer
- (HU) Kristietība un vispārējo cilvēktiesību doktrīna sniedz mums vienu vienīgu mērauklu, proti, cilvēka un tā dzīvības beznosacījumu cieņu. Tādēļ mums ir jānosoda jebkādi mūsdienās tik populāri mēģinājumi aprēķināt, kuras necilvēcīgās diktatūras laikā ir ticis nogalināts vai pazemots vairāk cilvēku.
Demokrāts, eiropietis nevar pieņemt to, ka pat mūsdienās un pat šajā Parlamentā ir cilvēki, kuri uzskata, ka komunistiskās diktatūras noziegumi ir attaisnojami un piedodami. Dubultstandarts upurim, noziegumam, ciešanām un nāvei ir nepieņemams.
Tie, kas cenšas attaisnot komunistiskās diktatūras noziegumus, apgalvo, ka visas šausmas tie režīmi ir paveikuši cēlu ideālu vārdā, vienlīdzības un brālības vārdā. Priekšsēdētājas kundze, dāmas un kungi, tie ir lieli meli, un tie darbojas nevis to izplatītāju labā, bet pret tiem, jo, kā 1956. gada revolūcijas laikā Ungārijas radio teica rakstnieks István Örkény, viņi maldināja cilvēkus, solot cēlus mērķus. "Mēs melojām dienā un melojām naktī. Mēs melojām par it visu.”
Tādēļ brīvības, demokrātijas un kopīga Eiropas principa vārdā mēs lūdzam, mēs pieprasām, lai Eiropā būtu kopīga atceres diena un piemineklis komunisma upuriem, kā arī, lai tiktu izveidots komunisma noziegumu muzejs, arhīvs un pētījumu institūts. Ļaujiet mums no demokrātu aprindām izslēgt tos, kas vēl šobaltdien turpina attaisnot komunisma noziedzīgās darbības, un ļaujiet Eiropai pilnībā nosodīt ikvienu necilvēcisku rīcību. Lai pēc iespējas vairāk no mums atbalsta Prāgas deklarāciju.
Katrin Saks
- (ET) Esmu pārliecināta, ka neviens šajā zālē - pat tie, kam šobrīd ir kas labāks darāms - nekad nepiedos pirms sešdesmit gadiem paveiktos nodarījumus Baltijas valstīs, kad aptuveni simts tūkstoši cilvēku, galvenokārt sievietes un bērni, tika izsūtīti uz Sibīriju. Vēl nožēlojamāku visu padara tas, ka ir daži, kas pašreizējo vēlēšanu cīņu laikā norāda uz sociāldemokrātiem un apgalvo, ka mēs nesaprotam šo notikumu noziedzīgo dabu.
Patiesībā tādi vārdi kā "sociālisms” un "komunisms” mūsu partijas deputātiem var šķist dažādi jēdzieni, taču neviens nevar attaisnot pastrādātos noziegumus.
Kādēļ ne tikai vēsturniekiem, bet arī mums, politiķiem, par to jārunā? Tādēļ, ka, neveicot godīgu pagātnes izvērtēšanu, mēs nevaram būt droši par to, ka esam darījuši visu, lai tā vairs neatkārtotos. Tas ir svarīgi, jo pagātnes rēgi nav zuduši. Lai gan grūti iedomāties, ka A. Hitler varētu mūsdienās celt uz pjedestāla, J. Stalin piemineklis lepni izslējies viņa dzimtajā pilsētā - Gori. Pagājušajā gadā Krievijā J. Stalin tika nodēvēts par vienu no divpadsmit varenākajām vēsturiskajām personām.
Wojciech Roszkowski
- (PL) Priekšsēdētājas kundze, tiek runāts, ka totalitārismu rada labējie un komunismu kreisie. Tomēr tā nav tiesa. Rasu un klašu naids ir tikai divas viena un tā paša naida izpausmes, kas izposta cilvēku sirdsapziņu un sociālās attiecības. Pirms kāda brīža mēs dzirdējām vienu tādu apgalvojumu - A. Pafilis apgalvojumu.
Naids rada apspiešanu, un apspiešana ir republikas, demokrātijas un reglamentētas valsts noliegums. Demokrātiskajā sistēmā ir gan labējie, gan kreisie. Nacistu un komunistu totalitārisms iznīcināja demokrātiju. Tādēļ apgalvojums, ka nacismu rada labējie, bet komunismu kreisie, ir aplams. Nacisms un komunisms bija it visur.
Tie, kas uzskata, ka nacistu vai komunistu totalitārisma noziedzīgais raksturs ir relatīvs, pretojas reglamentētas valsts un demokrātijas tradīcijām. Starp citu, zīmīgi, ka, lai gan labējie nacistu noziegumus šodien neuzskata par relatīviem, kreisie par tādiem uzskata komunistu noziegumus. Tas pilnīgi skaidri jaušams sociālistu un komunistu attieksmē pret rezolūcijas projektu par jautājumu, ko šodien apspriežam. Šajā sēžu zālē mēs nebalsojam par vēstures patiesumu, mēs balsojam par savu patiesumu un mūsu morālajiem spriedumiem.
(Aplausi)
Christopher Beazley
- Priekšsēdētājas kundze, kādēļ demokrāti ir tik savaldīgi attiecībā uz to diktatoru un cilvēku nosaukšanu, kas veltījuši savu karjeru demokrātijas apkarošanai, valstu pakļaušanai, to cilvēku vajāšanai, kuri uzdrīkstējās nostāties pret viņiem, un kas atbildīgi par šiem noziegumiem?
Šovakar mēs nerunājam par totalitārismu, mēs nerunājam labskanīgi: mēs runājam par A. Hitler fašistisko noziedzīgo diktatūru un Joseph Stalin komunistisko noziedzīgo diktatūru. Kad man bija 16 gadi, es dzīvoju Frankfurtē pie Mainas, līdz kurienei tanks no Prāgas brauc divas stundas.
Ministr, Alexander Dubček, kuru mēs godinājām šajā Parlamentā, ļoti centās liberalizēt šo sistēmu. Viņš runāja par komunisma cilvēcisko seju. Necilvēcīgā komunisma seja bija Leonid Brezhnev, kā arī viņa priekšgājēji un pēcteči.
Komisār, es uzskatu, ka, ja mēs grasāmies pastāvēt par savu pārliecību, mums jāgodā fašisma un komunisma upuri. Mēs nedrīkstam meklēt atšķirību starp šiem abiem dvīņu noziedzniekiem - tieši tādi bija šie režīmi. Vienīgā atšķirība ir tāda, ka A. Hitler karā zaudēja, bet J. Stalin uzvarēja.
Šodien Parlamenta priekšsēdētājs godāja to cilvēku piemiņu, kas deportēti no trīs Baltijas valstīm - Igaunijas, Latvijas un Lietuvas. Ministr, jūsu valsts bija cietēja: mira Jan Palach. Viņš izmisīgi centās pierādīt, uz ko viņš ir spējīgs, lai paustu, cik ļoti nepieņemams ir režīms, kādā viņš dzīvoja. Atceros, kā 16 gadu vecumā klausījos Radio Prague, kad tanki Wenceslas Square okupēja jūsu galvaspilsētu. "Neaizmirstiet mūs,” teica jūsu valsts drosmīgie vīri. Komisār, šovakar mēs neesam aizmirsuši par tiem, kas cietuši. Mums būtu jāuzdrīkstas nosaukt vārdos tos, kas par viņu ciešanām ir atbildīgi, taču mums jāskatās nākotnē, lai nodrošinātu to, ka šis kontinents nekad vairs necieš no staļinisma vai hitlerisma.
(Aplausi)
Luis Yañez-Barnuevo García
- (ES) Priekšsēdētājas kundze, es piekrītu iepriekšējam runātājam: neļaujiet mums aizmirst un neļaujiet mums meklēt pārāk daudz smalku atšķirību - no politiskā viedokļa visi totalitārisma veidi ir pelnījuši nosodījumu; komunisms un fašisms šim kontinentam radīja neatgriezeniskus postījumus.
Tagad mēs esam vienots kontinents ar 27 nācijām un 500 000 000 cilvēku, kuriem ir brīvības, demokrātijas un cilvēktiesību kopīgas vērtības, un mums ir jānosoda kā totalitārais komunisms, kas izpostīja Centrāleiropu un Austrumeiropu, tā arī nacistiskais fašisms, kas vairākus gadus pirms tam bija izpostījis daudzas Eiropas valstis, arī manis pārstāvēto.
32 gadus es dzīvoju saskaņā ar Franko diktatūru, un es, tāpat kā daži no runātājiem, to neaizmirsīšu. Piemēram, runātāji no Grieķijas vai Portugāles savu pagātni ir aizmirsuši.
Es nekad - pat būdams jauns - neaizmirsu to cilvēku ciešanas, kas piedzīvoja komunistu diktatūru. Es nekad neesmu bijis komunists un vienmēr esmu nosodījis komunismu. Tas man netraucēja būt anti-Franko cīnītājam un nosodīt Franko sistēmu.
Cīņa ir tāda pati. Mums jācīnās par tiem pašiem principiem, tām pašām vērtībām un jāsaglabā pastāvīga visu šo totalitārisma veidu upuru piemiņa.
Inese Vaidere
- (LV) Godātie kolēģi! Pirms sešdesmit gadiem no Latvijas izveda, deportēja bez tiesas 43 tūkstošus nevainīgu cilvēku, arī bērnus un vecus cilvēkus. Ja tas notiktu mūsdienu Francijā, tad tie būtu 1,3 miljoni. Tāpēc ir svarīgi, ka šodien jau spējam runāt par totalitārā komunisma noziegumiem. Nebūtu pareizi šos noziegumus atstāt vēsturnieku ziņā, kā te izskanēja, līdz šo noziegumu liecinieki un upuri būs aizgājuši citā pasaulē. Mēs nedrīkstam mazināt šo noziegumu nozīmību, mēs nedrīkstam arī tos noliegt. Eiropas Parlaments savā rakstiskajā deklarācijā skaidri pauda, ka 23. augusts ir atzīstams par staļinisma un nacisma upuru piemiņas dienu, un arī to nevienam šeit nevajadzētu noliegt. Padomei šis Eiropas Parlamenta lēmums ir nekavējoties jāīsteno, lai nekad šādi noziegumi neatkārtotos nākotnē.
Rihards Pīks
- (LV) Priekšsēdētājas kundze, ministra kungs, komisāra kungs, godājamie kolēģi! Tie, kas ir mācījušies Eiropā vēsturi, es domāju, vairums zina, ka Otrais pasaules karš sākās 1939. gada 1. septembrī, kad Hitlers iebruka Polijā. Daudz mazāk cilvēku zina, ka Hitlers varēja to darīt tādēļ, ka 1939. gada 23. augustā viņi ar Staļinu parakstīja līgumu - draudzības līgumu. Vēl mazāk cilvēku zina, ka Staļina režīms divus gadus apgādāja Hitleru, Hitlera armiju ar degvielu, ar rūpniecības materiāliem, lai Hitlers varētu iekarot Rietumeiropu. Vēl mazāk cilvēku zina, ka Staļinam visus trīsdesmitos gadus tika gatavoti uzbrukuma ieroči, tanki, izpletņlēcēji. Ja Hitleram bija sagatavoti 400 izpletņlēcēji, Staļinam bija sagatavots 1 miljons izpletņlēcēju, gatavu iekarošanai. Vēl vairāk - šī ārpolitika bija balstīta Padomju Savienības komunistiskās boļševiku partijas lēmumos. Vairākās slēgtās kompartijas sēdēs šādi lēmumi ir, ka ir jāsanaido Rietumeiropas valstis, un tad Padomju Savienība varēs atbrīvot tās. Vēl vairāk - kas attiecas uz iekšpolitiku, tad 1937. gada 5. decembrī tos latviešus, kas bija palikuši dzīvot padomju Krievijā, sāka totāli arestēt un iznīcināt. Divu gadu laikā iznīcināja 70 tūkstošus latviešu, kas dzīvoja Padomju Savienībā, tikai tādēļ, ka viņi bija latvieši. Tad kā lai sauc šādu režīmu, kura ārpolitika bija agresīva, kura iekšpolitika bija vērsta, lai iznīcinātu savas valsts iedzīvotājus? Tas ir totalitārs, noziedzīgs režīms, tāds pats kā nacisms. Paldies!
Csaba Sándor Tabajdi
- (HU) Ir sarežģīti uzrakstīt kopīgu Eiropas vēsturi, jo pēc Otrā pasaules kara Eiropas austrumu un rietumu vēsture ir atšķirīga. Centrāleiropa un Austrumeiropa, kā arī Baltijas valstis bija vienlīdzīgi nacistu un padomju diktatūru upuri, tomēr mēs nevaram salīdzināt nacismu ar staļinismu.
Neviens nevar apstrīdēt to, ka miljoniem cilvēku kļuva par staļinisma diktatūras upuriem, tika izsūtīti ļoti daudz cilvēku, un neviens to nevar ne attaisnot, ne uzskatīt par relatīvu noziegumu. Holokausts, nacistiskās Vācijas organizētā ebreju iznīcināšana tikai viņu izcelsmes dēļ bija nežēlība, kas nav salīdzināma ar cilvēcisku vēsturi.
Rietumeiropā bieži neizprot to, ka mums atbrīvošanās no nacisma vēstīja jaunu okupāciju, padomju veiktās apspiešanas sākumu. Tādēļ jauno un vecāko dalībvalstu attieksme pret 9. maiju ir dažāda, īpaši Baltijas valstu attieksme, jo tās zaudēja neatkarīgas valsts statusu un to inteliģence tika iznīcināta.
Būtu labi, ja pagātni varētu atzīt, neiesaistot politiskus spēkus un mūsdienu politisko neobjektivitāti, un radīt kopīgu vēstures stāstījumu. Ungāru dzejnieka Attila József vārdiem runājot - "pagātnes atzīšana ir pietiekoši liela cīņa”.
Roberts Zīle
- (LV) Priekšsēdētājas kundze! Vairāki kolēģi jau pieminēja, ka šodien mēs atceramies pirms sešdesmit gadiem veiktās deportācijas, ko veica padomju režīms, pārvietojot iedzīvotājus uz Sibīriju. Taču mēs zinām arī, cik grūti ir panākt komunistiskā režīma un citu totalitāro režīmu vienlīdzīgu nosodījumu. Kāpēc? Tāpēc, ka runa nav tikai par pagātni, bet arī par nākotni. Šonedēļ kļuva zināms, ka Latvijā apvienības "Saskaņas centrs”, kuras jaunievēlētie deputāti papildinās sociālistu grupu šeit Eiropas Parlamentā, Eiropas vēlēšanu kandidātu saraksta līderis būs bijušais Padomju Savienības komunistiskās partijas Latvijas filiāles vadītājs, par režīma noziegumiem Latvijā tiesātais Alfrēds Rubiks. Cilvēks, kurš ir komunistiskās ideoloģijas atbalstītājs un kurš līdz pēdējam pretojās Latvijas neatkarības atjaunošanai; un tagad viņš tiks ievēlēts no valsts, kuru pats ir noliedzis. Un te ir arī atbilde, kāpēc arī nākotnē Eiropas Parlamentam būs grūti nosodīt vienlīdzīgi un kāpēc vienmēr pastāvēs labie un sliktie totalitārie režīmi. Paldies!
Marian-Jean Marinescu
. - (RO) Komunisms ir maldinoša filozofija. Teorētiski tā vēsta labklājību, vienlīdzību un cilvēktiesību ievērošanu, tomēr praksē tā pierādījusies kā meli, diskriminācija, naids un pat noziegums.
Komunisms ir jānosoda ar visiem mums iespējamajiem līdzekļiem. 2006. gadā Rumānijā to panāca valsts prezidenta teiktais pēc ziņojuma, ko izveidoja šim mērķim paredzēta prezidenta komisija.
Komunisms atceļ visu, kas saistīts ar brīvību, un padara cilvēkus atkarīgus no sistēmas. Neviens, kas nekad nav piedzīvojis komunismu, nevar saprast, cik ļoti totalitāra sistēma var ietekmēt cilvēka dzīvi un domāšanas veidu.
Ja es varētu pagriezt laiku atpakaļ, tad darītu tā, lai tie, kas visu mūžu dzīvojuši kapitālismā, bet ilgojas pēc komunisma, dzīvotu 80. gadu Rumānijā.
Rumānijā komunistisko režīmu uzspieda ar krievu karaspēka palīdzību; tas nogalināja simtiem tūkstošu cilvēku darba nometnēs un cietumos. Viņu vienīgais noziegums bija nepakļaušanās totalitārajai sistēmai; vairs nebija politiķu, inteliģences, zemnieku, dažādu reliģisko konfesiju pārstāvju un, kopumā ņemot, priekšzīmīgu kopienas locekļu.
Lai arī galvenās problēmas, ko radījusi bankrotējusi ekonomikas sistēma, var atrisināt, izmantojot dažādus piemērotus līdzekļus, cilvēkiem nepieciešams laiks, lai aizmirstu, piedotu un pierastu pie jaunas dzīves, pat tad, ja šī jaunā dzīve ir nesalīdzināmi labāka.
Demokrātija ir sniegusi domas, vārda un pārvietošanās brīvību. Tai jāsniedz arī droša nākotne. Nav nekādas atšķirības starp to nabadzību, kuru radījis preču trūkums, un to, kuru radījis šo preču pircēju trūkums. Kad atbrīvosimies no nabadzības, komunisms uz visiem laikiem izzudīs.
Kolēģi, Rumānija un citas Austrumeiropas valstis bija pakļautas šai sistēmai saskaņā ar tādu pasaules līderu pieņemtajiem lēmumiem, no kuriem tikai viens bija komunists. Pārējie pārstāvēja demokrātiskas sistēmas.
Neaizmirstiet šo vēsturisko patiesību, novērtējot un lemjot par pašreizējo vai turpmāko situāciju bijušajās komunistiskā bloka valstīs, neatkarīgi no tā, vai tās ir vai nav Eiropas Savienības dalībvalstis.
Ljudmila Novak
- (SL) Ar nožēlu jāatzīst, ka neviena no bijušajām komunistiskā bloka valstīm vēl nav pilnībā izpētījusi un atzinusi komunisma noziegumus, kas veikti laika periodā pēc Otrā pasaules kara.
Tā kā šie režīmi pie varas bija vēl vairākas desmitgades pēc kara, lielākā daļa pierādījumu ir iznīcināti. Tādēļ noziedznieki vai vainīgie vēl nav pat nosaukti vārdos, kur nu vēl notiesāti. Vēsturi sarakstījuši uzvarētāji.
Eiropas Savienībai ir jāaicina, lai visas valstis, kurās iepriekš valdījuši komunistiskie režīmi, ļauj saviem vēsturniekiem veikt pētījumus un skolēnu mācību grāmatās atklāt visu patiesību par pēckara laiku. Viņiem jāraksta arī par rietumu sabiedrotajiem spēkiem, kas aizsūtīja atpakaļ vai izdeva trimdiniekus komunistiem.
Tāpat Eiropas Savienībai jāaicina, lai visas dalībvalstis apsver iespēju mainīt to ielu un laukumu nosaukumus, kas nodēvēti tādu polemisku varoņu vārdos kā, piemēram, Tito Dienvidslāvijā, kurš bija vainojams daudzās pēckara slepkavībās; tas jāveic, izvērtējot viņu tā laika tikumību.
Ewa Tomaszewska
- (PL) Priekšsēdētājas kundze, mani pārsteidz un ļoti aizvaino šajā sēžu zālē dzirdētais, ka komunisti negrasās noliekt galvu, neskatoties uz to, ka Baltās jūras-Baltijas jūras kanāla izveidošanas rezultātā bija desmitiem miljoniem upuru, ka miljoniem dažādu nāciju cilvēku (arī krievi un vairāki miljoni poļu) tika izsūtīti uz Sibīriju un ka veselas nācijas, piemēram, Krimas tatāri, tika sodītas ar nāvi.
Kavalērijas kapteinis Pilecki, kas labprātīgi devās uz Aušvices nāves nometni un kuru vēlāk arī apcietināja komunisti, savai sievai teica: "Aušvice bija tikai spēle.” Manis pārstāvēto valsti ietekmēja abas totalitārās sistēmas, un rētas vēl nav sadzijušas. Nevienai šādai sistēmai nav tiesību pastāvēt. Mums jāgodā tie, kas cīnījās pret totalitārismu, un mums jāgodā upuru piemiņa.
Bogusław Sonik
- (PL) Priekšsēdētājas kundze, Eiropas Kopienai ir jāpieliek visas pūles, lai nepieļautu totalitāro noziegumu banalizēšanu un sargātu varoņu piemiņu. Mums vienmēr jāatceras, kāds liktenis bijis tiem, kas pretojās un kas, tāpat kā kapteinis Pilecki, tika nogalināti. It īpaši tādēļ, ka ideja par Eiropas integrāciju ir radusies cilvēkiem, kas pretojas nacismam un komunismam. Vēl jo vairāk, tieši šī ideja novērsa turpmākus konfliktus un jaunu totalitāro režīmu rašanos pēc Otrā pasaules kara.
Starptautiskās cīņas pret totalitārismu varoņu atceres dienas noteikšana būtu solis pretī kopīgai izpratnei par Eiropas 20. gadsimta vēsturi un daļa no kopīgas cīņas pret savstarpējiem aizspriedumiem un vienaldzību pret vēsturiskiem faktiem. Ja eiropieši atcerēsies nacisma un komunisma totalitāro režīmu noziegumus, mums ir cerība, ka mūsu kontinentā vairs nekad neatkārtosies šādi traģiski notikumi.
György Schöpflin
- Priekšsēdētājas kundze, šīm debatēm ir vēl kāda dimensija. Ne tikai apvienotajai Eiropai, bet arī Eiropas Kreiso spēku partijai nekavējoties ir jāskatās uz visu pagātni kopumā.
Bez rūpīgas savas pagātnes pārbaudes kreisajiem dažās bijušajās komunistiskā bloka valstīs ir jādzīvo ar maldīgu uzskatu par pagātni - tādu pagātni, kurā visi sāpīgie notikumi ir noliegti. Tie paši rada sev tādus apstākļus. Tas liek kreisajiem aizstāvēt šo maldīgo pagātni, un tādēļ tiek vājināta to demokrātiskā uzticamība. Redzot, ka rietumu kreisie pilnībā pieņem šos nepārveidotos pēckomunisma kreisos kā likumīgus partnerus, tie jūtas spiesti aizstāvēt neattaisnojamu pagātni. Tādēļ galu galā tiek vājināta kreiso apņemšanās ievērot demokrātiju.
Csaba Sógor
- Priekšsēdētājas kundze, Eiropai saistībā ar totalitārismu un pamatbrīvību aizliegumiem ir vētraina pagātne. Dažās Eiropas daļās 20. gadsimtā šādi totalitāri režīmi bija raksturīgi.
Tagad mūsu morālais pienākums ir pārliecināties, ka ikvienam Eiropas Savienības pilsonim ir vienādas tiesības. Ir ļoti svarīgi, lai ES aizstāvētu arī minoritāšu tiesības, it īpaši tādēļ, ka daudzas valstis visā pasaulē neievēro minoritāšu svarīgākās pamattiesības.
Lai gan ES pretojas diskriminācijai un cilvēktiesību pārkāpumiem, kā, piemēram, Tibetas gadījumā, tomēr jāteic, ka mums visiem ir skaidrs, ka pat Eiropas Savienībā ir etniskās un valodas minoritātes, kas bieži ir pakļautas kultūras un valodas asimilācijai. Šāda dažu ES valstu prakse ir aspekts, kas nopietni jāizskata un jāpārdomā.
Rumānijas ungāri - cilvēki, ko pārstāvu, - piedzīvo iepriekš minēto situāciju.
Zbigniew Zaleski
- (PL) Priekšsēdētājas kundze, J. Szájer ierosinājums nodibināt totalitārisma upuru atceres dienu ir diezgan pareizs. Uzskatu to par pareizu, jo, lai gan ir pietiekoši daudz informācijas par nacistu radītajām šausmām - pat vācieši ir centušies tās aptvert -, paradoksāli maz ir zināms par staļinismu. Paradoksāli ir tas, ka pat sibīrieši, kas nāk no J. Stalin dzimtās valsts, uzskatīja, ka viņš bija goda vīrs un ka pie Krievijas neveiksmēm vainojams kas cits.
Mēs nevaram sadzirdēt tos miljonus cilvēku, kas miruši Sibīrijā, un mēs nekad neuzzināsim, kā viņi cieta, taču esmu dzirdējusi par to no kāda upura, kas vēl ir dzīvs. Šī persona, pat pastaigājoties pa pilsētu, vairs nejūtas dzīva. Tādas ir sekas izsūtīšanai uz Sibīriju. Izdzīvojušie zina, kādas bija ciešanas. Ir kāds krievu sakāmvārds (deputāts pateica dažus vārdus krieviski), kas tulkojumā nozīmē, ka "ja jūs tur neesat bijuši, tad vēl būsit, un ja jau esat tur bijuši, nekad to neaizmirsīsit”. Es uzskatu, ka mums atklāti jārunā par abiem šiem totalitārisma veidiem.
Vytautas Landsbergis
- Priekšsēdētājas kundze, mums jādara vis iespējamais, lai apturētu Eiropas morālo pagrimumu. Pielāgošanās ir īpaši jūtama, kad tiek noliegti pagājušajā gadsimtā paveiktie masu noziegumi pret cilvēci. Diemžēl šāda nevērība pret komunistiskā totalitārisma noziegumiem Vācijā, Krievijā un citur pasaulē rada neonacistu apmierinātību: ikviens no viņiem varēs pajautāt, kādēļ netiek piedots arī viņu senčiem, ja jau Padomju Savienības pārstāvjiem tiek piedots.
Šī sliktā fenomena aizsākumi meklējami Nirnbergā, kur vienkārši atbrīvoja nacistus, kas Otrā pasaules kara laikā sāka sazvērestību ar J. Stalin. Saistībā ar tā laika esošo kārtību vislielākais noziegums netika ņemts vērā. Kāpēc? Tāpēc, ka divus svarīgus gadus pār tribunālu krita J. Stalin ēna - A. Hitler homologs. Pat tad rietumi morāli padevās Padomju Savienības pārstāvjiem. Taču nav iemesla palikt aprobežotiem un mūžīgi baidīties.
Alexandr Vondra
Padomes priekšsēdētājs. - (CS) Dāmas un kungi, šodien es savu runu pabeigšu čehu valodā. Centīšos apkopot un vienlaikus atbildēt uz dažiem no šodien uzdotajiem jautājumiem. Manuprāt, ir trīs lietas. Pirmkārt, vēlos pateikties visiem par piedalīšanos šajā plenārsēdē un uzklausīšanā pagājušajā nedēļā. Ja šīs pa ilgiem laikiem ir pirmās šāda veida debates, tad tas ir tikai apsveicami, un pirmais secinājums ir tāds, ka mums ir jādiskutē un jāturpina šīs debates. Tāds ir Atmiņas un sirdsapziņas platformas mērķis. Kādēļ šāda platforma nepieciešama Eiropas līmenī? Tā ir svarīgs instruments, lai neaizmirstu. Ja mēs aizmirsīsim pagātni, tad, protams, radīsim tai nākotnē iespēju atgriezties pa sētas durvīm. Tā ir arī iespēja cīnīties pret uzskatu, ka pagātnes noziegumi ir relatīvi. A. Hitler un J. Stalin abi ir vienādi. Protams, ir valstis, kurās nacisms veicināja vai palīdzēja radīt turpmāku komunismu un tā noziegumus. Jebkāda veida noziegumu atzīšana par relatīviem ir ļoti bīstama - un es nevēlos šo jautājumu politizēt.
Otrkārt, mums jāsaglabā vēsturiskā izpratne kā daļa no eiropiešu izglītības. Un tādēļ, manuprāt, mums jāpalielina finansējums, lai nodrošinātu Eiropas totalitārās pagātnes iekļaušanu izglītības jomā. Tāds bija viens no secinājumiem pagājušajā nedēļā notikušajā uzklausīšanā. Tam nepieciešami resursi, un es īpaši vēlos pateikties Komisijai un komisāram J. Figeľ par Komisijas vēlmi šajā jautājumā sadarboties.
Pēdējais, bet ne mazāk svarīgais, ir jautājums par to, ko ar šīm debatēm iespējams sasniegt. Prezidentūra ir īsa. Tā ilgst tikai sešus mēnešus. Pašlaik esam pusceļā, un es, protams, neizliekos, ka drīzumā, šim Parlamentam izklīstot, mēs spēsim sasniegt neiespējamo, taču uzskatu, ka ideja par tādu iestāžu radīšanu kā muzeji, pētniecības institūti vai fondi visā Eiropā ir tas, kas mums nepieciešams. Pagājušajā nedēļā uzklausīšanā kopīgi piedalījās pārstāvji no vairākām līdzīgām iestādēm, kas darbojas valsts līmenī, un, manuprāt, šādas iestādes ļoti nepieciešamas Viseiropas līmenī. Tomēr šis uzdevums vairāk attiecas uz iestādēm ar ilgstošu darbību, nevis uz sešu mēnešu ilgu un mainīgu prezidentūru. Tā kā mūsu mērķis bija sākt konkrētas debates, es vēlos jums vēlreiz pateikties par dalību tajās un izaicinu tos, kas nākotnē būs atbildīgi par šo debašu turpināšanu. Iespējams, kādu dienu šīs debates patiešām palīdzēs izveidot iepriekš minētās iestādes.
Ján Figeľ
Komisijas loceklis. - (SK) Savā ievadrunā jau izskaidroju Komisijas uzdevuma būtību, un es varu vēlreiz apstiprināt, ka mēs gan vēlamies, gan esam gatavi rīkoties. Tas arī ir faktors. Ja Eiropas Komisija vēlas palīdzēt šajā procesā, tad esmu jau minējis turpmākos soļus, kā, piemēram, dalībvalstu dažādu šīs jomas metožu un mehānismu pētīšana un gaidītā ziņojuma iesniegšana nākamgad. Man ir vēl kas piebilstams par šīm debatēm. Daži runātāji minēja, ka šogad ir komunisma sabrukšanas, Berlīnes mūra un dzelzs priekškara krišanas divdesmitā gadadiena un ka pagājis jau ilgs laiks. Manuprāt, nekad nav par vēlu, un totalitārā komunisma noziegumu nepaziņošana un diskusiju neuzsākšana no nesen paplašinātā Parlamenta puses būtu nevīžīga, jo tā ir pieredze, kuru piedzīvojuši daudzi klātesošie, un, patiesi, vairākums no tiem, kas piedalījās debatēs, pārstāvēja jaunās dalībvalstis.
Arī es sava mūža lielāko daļu dzīvoju Čehoslovākijā -totalitāras sistēmas apstākļos, un tieši no visu ieinteresēto personīgās un vispārīgās pieredzes jāveido Eiropas atmiņa, Eiropas sadraudzība un tāpat jāatbalsta tie procesi, kas novērsīs totalitārisma atgriešanos, noziegumu banalizēšanu un noliegšanu, kā arī patiesības noliegšanu. Šo noziegumu noliegšana patiesībā panāk to, ka par relatīvu tiek uzskatīta ne tikai patiesība, bet arī ētika un morāle, tādējādi sagādājot arvien vairāk un vairāk problēmu un radot ideju, ka, atbrīvojoties no cilvēkiem, iespējams atbrīvoties no problēmām. Ideja par to, ka atbrīvoties no problēmām iespējams, atbrīvojoties no cilvēkiem, ir viens no staļinisma principiem.
Es uz Eiropas Savienības paplašināšanos raugos plašākā nozīmē un tādēļ spēju atšķirt dažādus iepriekš minētos totalitārisma veidus dažādās valstīs. Mums šie režīmi ir jāidentificē, lai atcerētos un veiktu attiecīgas darbības, atjaunotu un atdotu atņemto, nodrošinātu taisnību, atbalstītu patiesības pārākumu, ievērotu cilvēka cieņu un darītu visu, kas ir saskaņā ar brīvību un demokrātiju.
Vēlos arī pieminēt, ka mēs bieži domājam, ka draudi nāk no tālienes un ārpuses un ka mūsdienu pasaules robežšķautnēm nav nekā kopīga ar reliģiju, civilizāciju vai kultūru, bet gan ar cieņu pret dzīvību un cilvēku (kas definēta kā cilvēktiesības) un jebkāda veida fanātismu. Ir daudz dažādu fanātisma veidu. Arī mūsdienu pasaulē mēs zinām šos fanātisma veidus, un tieši tādēļ Alexander Vondra minētā izglītība ir tik svarīga, lai kā jauni, tā veci varētu atšķirt cilvēka cieņu no ekstrēmisma, populisma, nacionālisma vai jebkura no fanātisma veidiem.
Savu runu vēlos pabeigt, uzsverot, ka Eiropas Komisija patiesi atbalsta šo procesu un centīsies rast veidus, kā tam palīdzēt. Šīs debates ir tikai viens solis, taču sekos arī turpmāka rīcība. Dalībvalstu līmenī mums jādara daudz vairāk. Savas runas beigās vēlos arī pieminēt, ka ES mūsdienu paplašināšanās ir iespējama, pateicoties tam, ka daudzi cilvēki pašuzupurējās, un ka tā nav notikusi kāda automātiska procesa rezultātā. Ne apvienotā Eiropa, ne demokrātija, ne brīvība un likumiska valsts neradās automātiski, bet gan milzīgu pūļu un regulāras asinsizliešanas rezultātā. Mums tas jāatceras.
Visbeidzot vēlos teikt to, ko jau minēja, manuprāt, Tunne Kelam. Savienības paplašināšanās ir ne tikai ģeogrāfijas, tirdzniecības un valstu skaita palielināšanās, bet arī izpratnes, atmiņas, cieņas un atbildības paplašināšanās. Ja spēsim to iekļaut procesā, ko patlaban, piecus gadus pēc paplašināšanās, atzīmējam, tad būsim gatavi turpmākiem procesiem un nākotnei. Ja mēs to neiekļausim, tad ceļš būs krietni sarežģītāks. Liels jums paldies, un novēlu visu to labāko, paplašinot ne tikai atmiņu, bet arī atbildību.
Priekšsēdētāja
- Debates tiek slēgtas.
Balsojums notiks nākamajā sesijā.
Rakstiskas deklarācijas (Reglamenta 142. Pants)
Slavi Binev  
rakstiski. - (BG) Tiesiskums ir viena no Eiropas pamatvērtībām.
Es atbalstu kolēģus no UEN un viņu iesniegto rezolūciju, uzsverot, ka ES ir iedibinājusi tiesikumu, kas ir viena no demokrātijas galvenajām iezīmēm. Parlameta vēlēšanām ir jānotiek tieši saskaņā ar šo principu. Taču Bulgārijā pastāvošā balsu pirkšanas problēma liecina par kaut ko gluži pretēju.
Pēc tam, kad GERB (Pilsoņu kustība Bulgārijas Eiropas attīstībai), DPS (Tiesību un brīvības kustība) un BSP (Bulgārijas Sociāldemokrātu partija) vairākkārt apkaunoja iepriekšējās vietējās vēlēšanas, neslēpti pērkot balsis, vienkāršajiem iedzīvotājiem šķiet, ka viņiem nav izvēles tiesību. Tādēļ viņi nelabprāt balsos vēlreiz.
Neraugoties uz spēkā esošo krimināllikumu un daudzām likumpārkāpuma pazīmēm, neviens no Komisijas ziņojumā minētajiem cilvēkiem vēl nav atzīts par vainīgu šajos noziegumos, jo attiecīgās tiesību aizsardzības iestādes nepārprotami nevēlas pārtraukt balsu pirkšanu. Bulgārijas tiesu vara joprojām demonstrē nenoteiktību, un labi zināmie vaininieki atkal gatavo priekšvēlēšanu kampaņas; savukārt tie, kuri pārdeva savas balsis, meklē jaunus pircējus ar vislabāko piedāvājumu.
Es gribu uzsvērt, ka tik ilgi, kamēr Bulgārijā būs atļauti šie likumpārkāpumi un valsts joprojām neko nedarīs šajā jautājumā, godīgajiem vēlētājiem būs atņemtas viņu pamata cilvēktiesības - tiesības izvēlēties! Es aicinu Parlamentu nesēdēt malā un kaut ko darīt.
Filip Kaczmarek  
Dāmas un kungi! Totalitārisma problēmas cēlonis Eiropā ir atsevišķu dalībvalstu ļoti atšķirīgā pieredze šajā jomā. Daudzi eiropieši vienkārši nezina, kāda bija dzīve totalitārisma sistēmā, un cilvēkam, kurš totalitārismu nesaprot, ir tieksme nepievērst uzmanību šajās sistēmās izdarītajiem noziegumiem, uzskatot tos par vēsturiskiem notikumiem. Taču komunisms un fašisms ne tikai aktīvi apkaroja lielāko daļu Eiropas vērtību; slimīgu un deģenerētu ideju vārdā tie bija gatavi pārkāpt visus ētikas principus - un šīs sistēmas tiešām pārkāpa šos principus, sagādājot sāpes, ciešanas un nāvi miljoniem cilvēku.
Jo vairāk eiropieši iepazīs totalitārisma patieso seju, jo labāk tas būs Eiropas Savienības nākotnei. Runa nav par miljoniem cilvēku ciešanu slavināšanu. Runa ir par izpratni, kādas dramatiskas sekas radīja un joprojām rada totalitārisma metodes daudzās Eiropas valstīs. Solidaritāte, brīvība, iejūtība, iecietība, dialogs - šīs vērtības izskatās nedaudz citādi, ja mēs uzlūkojam tās no totalitārisma pieredzes skatupunkta. Atcerēsimies to! Nosakot starptautisko atceres dienu cīņā pret totalitārismu bojā gājušo varoņu piemiņai, zināšanu līmenis par ciešanu pilno pagātni, bez šaubām, kļūtu augstāks. Tas, savukārt, palīdzētu mazināt aizspriedumus un stereotipus, un vairotu cerību, ka Eiropa nekad vairs nepieredzēs totalitārismu.
(Sēdi pārtrauca plkst. 20.15 un atsāka darbu plkst. 21.00 )
