Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Janssen van Raay
Det vedrører artikel 2, 5 og 119 i forretningsordenen. Jeg er til stede. Men jeg deltager ikke i afstemningerne ved navneopråb for at protestere mod, at kvæstorerne ikke har truffet en afgørelse, der kan appeleres i Luxembourg, om et spørgsmål, som jeg stillede skriftligt forrige år i august vedrørende den uretmæssige nedskæring af mine godtgørelser af hr. Chamier.

Formanden
Deres indlæg vil komme til at stå i mødeprotokollen.

Alavanos
Hr. formand, i går havde vi det største antal ofre for krigen i Jugoslavien. 70 uskyldige albansktalende jugoslaviske borgere, heriblandt børn, dræbtes af NATO-bomber. Måske burde vi udtrykke vores deltagelse med disse. Det er op til Dem.

Formanden
Jeg mener, at Parlamentet allerede har givet udtryk for og hver dag giver udtryk for sin medfølelse med ofrene og med alle ofre for denne konflikt.

Balfe
Hr. formand, til forretningsordenen. En temmelig triviel og ubetydelig bemærkning. Kan mit navn blive tilføjet på tilstedeværelseslisten? De kan se, at jeg var til stede, for jeg stemte i alle afstemningerne ved navneopråb, men jeg står ikke på listen.

Formanden
Det vil selvfølgelig ske, hr. Balfe.

McMahon
Hr. formand, jeg har også et ret trivielt punkt. Under afstemningen om min egen og hr. Chanteries betænkning i går, meddelte hr. Collins, at der var en fotograf på balkonen, der fotograferede de enkelte medlemmers papirer og afstemningslister. Jeg vil gerne høre resultatet af disse undersøgelser, navnlig i lyset af den mængde lobbyvirksomhed, jeg var udsat for i forbindelse med min betænkning. Gad vide, om repræsentanter for olieselskaberne eller busselskaberne forsøger at kaste et blik på socialdemokraternes afstemningslister. Vil Præsidiet ikke være så venligt at fortælle os om resultaterne af sine undersøgelser?

Formanden
Som De ved, hr. McMahon, greb Parlamentets tjenester ind og fjernede denne fotograf, da vores kollega Collins havde gjort opmærksom på dette. Vi er naturligvis i stand til at give Dem de oplysninger, De bad om, og hvis De ønsker det, vil vi gøre dette skriftligt.

Dell'Alba
Hr. formand, under afstemningen i går morges om beslutningen om Det Europæiske Råds møde i Berlin vedtog Parlamentet to ændringsforslag, nemlig ændringsforslag 18 og 19. Før de bliver godkendt og videresendt til de institutioner, de skal stiles til, vil jeg gerne bede Dem om at få de kompetente tjenester til at undersøge, hvilken forbindelse der er mellem en beslutning om mødet i Berlin og ændringforslag 18 og 19, som vi vedtog.

Formanden
Jeg formoder, at de tænker på Parlamentets juridiske tjenester. Deres anmodning vil blive efterkommet.

Bru Purón
Hr. formand, efter at jeg er vendt tilbage her til Parlamentet, har jeg bemærket, at det er meget vanskeligt at komme frem på gangene, især når der bliver kaldt til afstemning. Jeg mener selvfølgelig ikke, at trafikken skal ensrettes, eller at parlamentsmedlemmerne skal forsynes med en klokke, men jeg synes, det vil være på sin plads, at de talrige besøgende lader de medlemmer passere, som naturligvis ønsker at nå frem til mødesalen i tide.

Formanden
Også dette er naturligvis et problem. Vi skal finde en balance mellem det øjeblik, hvor vi ligesom førhen inviterer gæster, og det øjeblik, hvor der ligesom nu er mange gæster, fordi Europa-Parlamentet er blevet vigtigere, også takket være vores arbejde.

Chichester
Hr. formand, jeg havde forstået, at formanden ville have forsædet ved denne tid her til formiddag, og jeg håber ikke, at han er blevet forhindret.

Formanden
Jeg ved ikke, hvilke problemer De hentyder til, hr. Chichester, men det har allerede været planlagt i lang tid, at jeg skulle være formand ved dette mødes begyndelse. Jeg ved ikke, hvad De bygger Deres oplysninger på.

Chichester
Jeg havde en aftale om at mødes med formanden her kl. 9.30. Han meddelte mig, at han ikke kunne mødes med mig, fordi han skulle indtage forsædet på det tidspunkt. Så jeg udtrykte blot min bekymring over, at han ikke er i stand til at indtage forsædet.

Formanden
Der kan De bare se. De talte om formanden, og frem kom han!

Konrad
Hr. formand, kvæstorerne har meddelt parlamentsmedlemmerne, at vi opholder os på vores kontorer for sidste gang i maj, og at flytningen vil finde sted derefter. Nu konstaterede jeg i morges, at der allerede bliver vist besøgsgrupper rundt i de nye bygninger. Jeg må sige, at jeg som parlamentsmedlem føler mig udtalt dårligt informeret, fordi vi ikke har fået lejlighed til at bese hverken de nye bygninger eller kontorerne på forhånd. Det er efter min mening en stor fejl, og jeg vil gerne bede om, at vi finder frem til en procedure så hurtigt som muligt.

Formanden
Ud fra dette synspunkt tror jeg nok, at jeg kan dementere det, De siger, hr. Konrad. Alle grupper har haft mulighed for at lade de enkelte parlamentsmedlemmer besøge den nye bygning. Det har de gjort på forskellige tidspunkter og på forskellige måder, men de har fået denne mulighed. Som De ved, er der nogle problemer i forbindelse med færdiggørelsen af bygningen og det reelle tidspunkt for vores flytning.

Bianco
Hr. formand, tillad mig at stille et spørgsmål, der er lidt anderledes. Det forlyder, at det med stor sandsynlighed vil lykkes Parlamentet at vedtage statutten for Europa-Parlamentets medlemmer i løbet af næste mødeperiode. Hvis dette skulle ske, tror jeg dog, at det ville være den sidste lejlighed, og at der kunne opstå vanskeligheder, såfremt statutten for Europa-Parlamentets medlemmer ikke blev overholdt i de enkelte lande. Det ville måske være hensigtsmæssigt, om formandskabet sendte et brev til medlemsstaternes forskellige regeringer og parlamenter for at gøre opmærksom på den vanskelighed, der kunne opstå, nemlig en uoverensstemmelse mellem Europa-Parlamentets beslutninger og eventuelle beslutninger om uforenelighed, der måske er forskellige fra dem, som vi har fastlagt.

Formanden
Som De ved, bliver dette spørgsmål grundigt undersøgt af det fungerende formandskab for Rådet. Jeg er sikker på, at vores formand for Parlamentet vil give alle medlemmerne de seneste oplysninger om situationen i denne sag, også med henblik på at undersøge de mulige konsekvenser, som De nævner.
Protokollen godkendtes

Årsberetninger 1998
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0119/99 af De Esteban Martín for Udvalget for Andragender om Den Europæiske Ombudsmands årsberetning for 1998 (C4-0138/99); -A4-0117/99 af Newman for Udvalget for Andragender om resultatet af arbejdet i Udvalget for Andragender i parlamentsåret 1998-1999.Før forhandlingen under ét påbegyndes, vil Den Europæiske Ombudsmand, som jeg endnu en gang byder velkommen i Parlamentet, fremlægge sin årsberetning og sin særberetning.
Jeg giver ordet til Den Europæiske Ombudsmand, hr. Söderman.

Söderman
Hr. formand, først vil jeg gerne give udtryk for min taknemmelighed over at kunne få mulighed for at tale til Europa-Parlamentet om min årsberetning for 1998. Det er den fjerde årsberetning fra Den Europæiske Ombudsmand og den sidste, der fremlægges i denne valgperiode.
Da Parlamentet behandlede årsberetningen for 1997, antydede nogle kritiske røster, at ombudsmanden kun havde succes i et meget begrænset antal sager. Man var nået frem til dette synspunkt på grundlag af alle de modtagne klager, også klager, der lå uden for mandatet. Jeg finder ikke denne måde at bedømme en ombudsmands resultater på helt retfærdig. Man kan ikke gøre meget andet ved en klage, der ligger uden for mandatet, end at rådgive klageren eller overgive klagen til den kompetente instans. Det har vi gjort i næsten 80 % af sådanne sager, så borgerne forlader os normalt ikke tomhændede.
I mange tilfælde kunne disse klager behandles effektivt af en ombudsmand eller et tilsvarende organ på nationalt plan. Derfor forsøger vi konsekvent at fremme tanken om, at disse ikkejuridiske instanser skal tilskyndes til og bistås ved behandling af klager fra de europæiske borgere vedrørende fællesskabslovgivningen. Selvom der har været opfordringer om at udvide Den Europæiske Ombudsmands mandat til også at kunne behandle klager over nationale myndigheder, navnlig i sager om fri bevægelighed, mener jeg fortsat, at det er at foretrække at oprette et effektivt system for samarbejde med de nationale ombudsmænd og tilsvarende instanser.
I løbet af 1998 modtog ombudsmandens kontor 1.372 nye klager sammenlignet med 1.181 i 1997 og 842 i 1996. Vi afsluttede også 185 undersøgelser med en begrundet afgørelse sammenlignet med 101 i 1997. I 45 % af disse tilfælde afklarede den pågældende institution sagen, der blev fundet en mindelig løsning, eller sagen blev lukket med en kritisk bemærkning. I 1997 og 1996 var disse tal henholdsvis 40 % og 35 %. I 1998 fandt vi ingen tegn på fejladministration i 52 % af de undersøgte tilfælde. At vi ikke finder tegn på fejladministration, er ikke altid et negativt resultat for klageren. Institutionen eller organet skal forklare sin adfærd over for klageren, og i nogle tilfælde lykkes det den endda at overbevise klageren om, at den har handlet korrekt.
I dag er det rette tidspunkt til at forsøge at sammenfatte det, vi hidtil har opnået i samarbejde med Udvalget for Andragender og Europa-Parlamentet. For det første er vi nået frem til en samarbejdspraksis med hensyn til behandlingen af klager og andragender, som beskrives i årsberetningerne fra begge instanser. Vi har endvidere udviklet en frugtbar dialog gennem udvalgets betænkninger om ombudsmandens årsberetninger startende med den første betænkning af fru Ahern, gennem betænkningerne af hr. Papakyriazis, hr. Newman og i år fru De Esteban Martin. F.eks. førte opfordringen i Papakyriazis-betænkningen om en klar definition af begrebet »fejladministration« til, at jeg indførte en definition i årsberetningen for 1997. Efter hr. Newmans betænkning vedtog Europa-Parlamentet en beslutning, hvor man hilste definitionen velkommen. Denne praksis med en hurtig og effektiv behandling af ombudsmandens beretninger i Europa-Parlamentet er nu formelt fastlagt, idet Parlamentets forretningsorden er blevet bragt på linje med ombudsmandens statut og ved udtrykkeligt at give det kompetente udvalg - Udvalget for Andragender - mulighed for at behandle både ombudsmandens årsberetning og eventuelle særberetninger.
For det andet har en undersøgelse på eget initiativ om offentlig adgang til dokumenter, som udvalget støttede gennem fru Thors' og Europa-Parlamentets betænkning, ført til, at alle Fællesskabets institutioner og organer, undtagen EF-Domstolen, har vedtaget regler om offentlig adgang til dokumenter. Vi har for nylig skrevet til Den Europæiske Centralbank for at spørge, om den allerede har vedtaget regler om offentlig adgang til dokumenter.
For det tredje vil jeg gerne henvise til tanken om en adfærdskodeks for god administrativ praksis, som første gang blev nævnt i Perry-betænkningen om Udvalget for Andragenders egne aktiviteter i 1996-1997, og som fik opbakning i Newman-betænkningen om ombudsmandens årsberetning for 1997. Det forekommer sandsynligt, at en sådan adfærdskodeks snart bliver en realitet, eftersom Kommissionen har vedtaget udkastet ved sin førstebehandling, før kommissærerne gik af. Den nye Kommission kan naturligvis endda forbedre udkastet, før den vedtager det.
For det fjerde er det lykkedes os at forbedre den administrative procedure, som Kommissionen bruger i sin rolle som traktatens vogter i forbindelse med behandlingen af klager eller andragender fra de europæiske borgere. Proceduren er blevet mere åben og effektiv som et resultat af dette.
Jeg vil også gerne sige et par ord om de seneste afsløringer og anklager om svindel og korruption i den europæiske forvaltning, navnlig i Kommissionen. En åben administration gør det meget svært at gennemføre de fleste tilfælde af svindel og korruption og gør det meget let at afsløre dem. En lukket administration, der arbejder gennem lukkede møder og hemmelige kartoteker og dokumenter, skaber på den anden side netop den plumrede situation, hvor svindel og korruption kan blomstre. Så åbenhed er et effektivt værktøj til forebyggelse og bekæmpelse af svindel og korruption.
I den nuværende administrationspraksis findes der stadig et gammeldags princip om overdrevet hierarki. Når dette princip anvendes, kan det føre til manglende motivation hos de medarbejdere, der har den egentlige kontakt med borgerne. Det gør alle former for fejladministration lettere, fordi de medarbejdere, der handler rigtigt, ikke kan tale om deres bekymring over institutionens aktiviteter. Hvis tjenestemænd ikke kan tale og skrive om deres daglige arbejde uden deres overordnedes tilladelse, tilskyndes der ikke til en motiveret og sund atmosfære på arbejdspladsen. Så mere gennemsigtighed og mindre gammeldags hierarki vil øge medarbejdernes motivation og spare EU-administrationen for mange af dens problemer.
Når man forbedrer gennemsigtigheden, er det vigtigt, at den nye forordning om offentlig adgang til dokumenter i henhold til Amsterdam-traktaten vedtages snarest muligt. Den skal indeholde moderne og omfattende principper på dette område.
Det er ligeledes vigtigt, at Den Europæiske Ombudsmands statut indeholder en klar bestemmelse om, at ombudsmanden har ret til at inspicere alle nødvendige filer og dokumenter, hvis vi skal undgå unødvendige og tidkrævende diskussioner med institutionerne.
Jeg glæder mig over, at Udvalget for Andragender støtter mit initiativ i den henseende gennem De Esteban-betænkningen. Jeg håber, at Europa-Parlamentet vil bekræfte denne holdning.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke alle Fællesskabets institutioner og organer for endnu et år med konstruktivt samarbejde. Jeg vil navnlig takke Kommissionen og det ansvarlige medlem, fru Gradin, for hendes engagement i en åben administration. Også en tak til formanden for Udvalget for Andragender, hr. Fontana, og alle udvalgets medlemmer for deres støtte i kontakten med ombudsmandens kontor. En særlig tak til fru De Esteban for hendes professionelle og kompetente arbejde med udarbejdelsen af den betænkning, der nu ligger foran Dem. Tak for Deres opmærksomhed.
Bifald

Formanden
Mange tak, hr. Söderman.
Jeg giver ordet til ordfører fru De Esteban Martín.

De Esteban Martín
Hr. formand, mine damer og herrer, allerførst vil jeg gerne lykønske ombudsmanden og hans tjenestegrene for den gennemsigtighed og hurtighed, hvormed de har afgivet beretning om deres aktiviteter ikke kun over for Parlamentet og Udvalget for Andragender, men også direkte over for medlemsstaternes borgere og sammenslutninger.
Fra Parlamentets side har vi altid forsvaret ombudsmandsinstitutionen som garant for beskyttelsen af borgernes rettigheder i tilfælde af klager over dårlig forvaltning i EU's institutioner og organer og ligeledes, at det er nødvendigt at intensivere forbindelserne mellem disse institutioner og borgerne. Men denne beskyttelse af EU-borgernes rettigheder ville ikke være tilstrækkelig, hvis vi ikke opfordrede til et tæt samarbejde mellem Parlamentet og rent konkret Udvalget for Andragender, som er kompetent på dette område, og Ombudsmanden.
Det er ikke tilfældigt, at begge institutioner har beskyttelsen af borgernes rettigheder som grundlæggende formål, og derfor bør dette samarbejde fortsat samlet sikre disse rettigheder og Unionens demokratiske arbejde og således give vores forvaltning større troværdighed.
Det er ikke for ingenting, at ombudsmandsinstitutionen udgør et af de vigtigste elementer i unionsborgerskabet og i en bedre demokratisk kontrol med fællesskabsforvaltningen, en demokratisk kontrol, som kan tillægges dette Parlament som direkte repræsentant for Fællesskabets borgere.
I forbindelse med den årsberetning, som ombudsmanden har forelagt for os, må vi - således som han selv gjorde det - fremhæve stigningen i antallet af klager. I år er der indgivet i alt 1.372 klager, hvilket er 191 mere end forrige år. Dette forhold viser, at borgerne betragter Ombudsmandens aktivitet som nødvendig for at rette op på de formodede uregelmæssigheder, som kan opstå i Den Europæiske Unions forvaltning.
I løbet af årene har vi her i Parlamentet set, hvordan borgernes interesse for de europæiske institutioner har været støt stigende, og hvordan de beslutninger, der træffes her, har betydning for deres hverdag.
Gennemsigtighed og tilnærmelse af forvaltningen til borgerne er et af de primære mål for alle de offentlige forvaltninger i vores medlemsstater. Derfor bør fællesskabsforvaltningen ikke være ringere, og den bør sørge for, at denne tilnærmelse bliver en realitet.
Parlamentet har vedtaget en række betænkninger om gennemsigtighed og forenkling af fællesskabsretten, som har gjort det muligt at komme nærmere til dette mål. Med henblik på at opnå denne samstemmighed mellem Fællesskabets institutioner og borgerne vil et vigtigt skridt i denne forbindelse netop være udarbejdelsen af en adfærdskodeks, som letter tillidsforholdet mellem tjenestemændene og offentligheden, og denne kodeks skal være tilgængelig og forståelig for alle borgere.
Men vi skal være klar over, at denne kodeks ikke må tabe hver enkelt fællesskabsinstitutions specifikke egenskaber af syne. Inden for Europa-Parlamentet bør denne kodeks f.eks. på grund af karakteren af vores institution - efter min mening - forhandles med de forskellige politiske grupper.
Ligeledes med henblik på samarbejde mellem institutionerne og borgerne er det vigtigt at fremhæve borgernes deltagelse i perioden forud for indledningen af den i traktatens artikel 169 omhandlede retlige procedure.
Endvidere anser jeg det for grundlæggende for ombudsmandens arbejde - og dette anføres også i betænkningen - at hans status ændres, således at ombudsmandens adgang til alle relevante dokumenter i de procedurer, han fører, bliver så effektiv som muligt.
Ombudsmandssekretariatets handlinger med hensyn til information og kommunikation er efter min mening et godt eksempel for andre europæiske institutioner, især hvad angår anvendelsen af de nye kommunikationsteknologier, f.eks. borgernes tilnærmelse til denne institution via Internet.
Som betænkningen ligeledes angiver, bør vi dog stadig bestræbe os på at øge borgernes kendskab til deres rettigheder, således at ingen undlader at udøve sine rettigheder på grund af manglende kendskab til, hvordan det skal gøres.
Denne oplysning bør gennemføres af fællesskabsinstitutionerne via pressen og de audiovisuelle kommunikationsmidler, og vi vil således bl.a. undgå, at f.eks. over 69 % af de klager, der er forelagt for Ombudsmanden i de seneste år, har ligget uden for hans kompetenceområder, f.eks. det store antal klager, der vedrører begrænsninger af den frie bevægelighed, som hvert år forelægges for Ombudsmanden.
I denne forbindelse vil jeg gerne anerkende ombudsmandens store indsats i forholdet til de nationale og regionale ombudsmænd. Det er tydeligt, at dette samarbejde vil styrke disse instansers rolle, og at det kan medvirke til at etablere en gensidig fremsendelse af alle de sager, som en af dem ikke er kompetent til at løse effektivt.
For at opfylde alle disse mål, som vi har nævnt, er det nødvendigt, at Den Europæiske Ombudsmands sekretariat giver vores borgere effektivt svar, og derfor lykønsker vi i betænkningen hr. Söderman for den interesse, han udviser for, om sekretariatet fungerer ordentligt.
Selvom vi værdsætter denne indsats, er det indlysende, at hvis dette sekretariat skal fungere korrekt, er der først og fremmest behov for tilstrækkelige økonomiske midler og endvidere, at der også udarbejdes en statut for de tjenestemænd, der bistår Ombudsmanden.
Bifald

Newman
Hr. formand, retten til at indgive et andragende er et vigtigt aspekt af EU-borgerskabet. Retten til at indgive et andragende kan udøves af alle, der opholder sig i Den Europæiske Union, ikke kun EU-borgere, samt af organisationer med hjemsted i Den Europæiske Union. Andragender antages, hvis de falder inden for Det Europæiske Fællesskabs aktivitetsområder. Denne definition er bred nok til, at Udvalget for Andragender kan anvende sund fornuft og politisk dømmekraft, når det beslutter, hvorvidt et andragende kan antages eller ej.
I løbet af de sidste fem år af denne valgperiode har 10 millioner mennesker fra alle 15 medlemsstater i Den Europæiske Union underskrevet mere end 6.500 andragender. De falder i to store grupper: andragender om enkeltproblemer og andragender, hvor der rejses bredere politiske spørgsmål. De mest berørte områder er socialsikrings- og pensionsproblemer, der ofte skyldes arbejdstagernes vandring, personers fri bevægelighed, anerkendelse af kvalifikationer, beskatning, herunder moms, miljøspørgsmål og spørgsmål inden for dyrevelfærd.
Men Udvalget for Andragender har kun administrativ og sekretærmæssig bistand. Det råder ikke over noget undersøgelsespersonale. Derfor er vores undersøgelser af andragernes klager afhængige af Kommissionens tjenestemænd og medlemsstaternes repræsentanter over for Den Europæiske Union. Kommissionens tjenestemænd udviser stor samarbejdsvilje, og det takker vi dem meget for. Men for det mindretal af andragender, der drejer sig om fejl hos Kommissionen, er det naturligvis ikke god praksis, at vi er så afhængige af Kommissionens personale.
Hvad angår medlemsstaternes regeringer - som tilsyneladende ikke er repræsenteret i dag - er disses samarbejde med udvalget gennem deres repræsentanter over for Den Europæiske Union eller kollektivt gennem Rådet normalt begrænset til et minimum, og de er ikke parate til at sende embedsmænd til møderne i udvalget for at drøfte andragenderne med udvalgets medlemmer. Medlemsstaterne må blive mere positive og reagere fyldestgørende og hurtigt på anmodninger om oplysninger og handling, som Kommissionen sender til dem i forbindelse med andragender.
Under vores møder spiller udvalgets medlemmer naturligvis den mest vitale rolle med at udspørge Kommissionens tjenestemænd og opfordre dem til at gå videre samt i de beslutninger, vi træffer. Hvis det viser sig, at andragerne behandles uretfærdigt eller holdes hen, går vi i brechen for dem. I en række tilfælde hvert år fører et andragende til, at der indledes en formel overtrædelsesprocedure i henhold til traktatens artikel 169 mod medlemsstater, der ikke anvender Den Europæiske Unions lovgivning korrekt og til skade for borgerne.
Analysen af overtrædelsesprocedurerne siden 1996 viser, at der er tale om mindst 97 sager i forbindelse med andragender ud af 535 sager, der vedrører direkte klager, hvor Kommissionen har udsendt åbningsskrivelser og dermed indledt overtrædelsesproceduren. Disse tal viser, at andragender spiller en vigtig rolle for identifikation og håndtering af overtrædelsessager. I sin årsberetning om anvendelsen af fællesskabslovgivningen bør Kommissionen klart anføre de sager, hvor overtrædelsesproceduren i henhold til artikel 169 er iværksat gennem andragender. Det undervurderes i øjeblikket. Medlemsstaterne må forbedre deres indsats i tilfælde, hvor der rapporteres om overtrædelser.
I Europa-Parlamentets informationsbrochure til offentligheden om retten til at indgive andragender hedder det, at andragender ofte afslører en praksis i en medlemsstat, som strider mod fællesskabslovgivningens ånd eller bogstav. I nogle tilfælde har indgriben fra Fællesskabets myndigheder ført til, at de nationale myndigheder anvender Fællesskabslovgivningen mere korrekt. Som et resultat af andragenderne har Europa-Parlamentet haft en positiv indvirkning på borgernes dagligdag og været i stand til at finde en løsning på faktiske sager, der vedrører spørgsmål inden for Fællesskabets kompetenceområde. Denne brochure bør udsendes til langt større grupper, end det er tilfældet i øjeblikket.
Til sidst vil jeg gerne sige, at som det eneste medlem af Europa-Parlamentet med et ubrudt fuldgyldigt og aktivt medlemskab af Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender siden oprettelsen for 12½ år siden i januar 1987 håber jeg, at de medlemmer af Europa-Parlamentet, der vælges til det nye Parlament, vil sørge for fortsat at tage de europæiske borgeres og beboeres ret til at indgive andragender til Europa-Parlamentet alvorligt.
Da dette efter al sandsynlighed er min sidste tale til Europa-Parlamentets plenarmøde, vil jeg gerne takke alle dem, jeg har arbejdet sammen med gennem 15 års medlemskab af Europa-Parlamentet, og navnlig de gode borgere i Greater Manchester Central, som jeg har haft den ære at repræsentere siden 1984 under det fine system med enkeltmandskredse. Jeg takker Dem alle.
Bifald

Formanden
Hr. Newman, jeg er sikker på, at alle kollegerne ønsker at takke Dem for Deres arbejde her i Parlamentet, og jeg er navnlig klar over det kæmpearbejde, De har udført i Udvalget for Andragender. Første gang jeg kom til Parlamentet, havde jeg lejlighed til at mødes med Dem i det udvalg, og vi fik mulighed for at arbejde sammen for vores borgere, hvilket altid har været Deres hovedinteresse. Parlamentet takker Dem for Deres arbejde.

Schmidbauer
Hr. formand, jeg vil meget gerne tilslutte mig takken til hr. Newman. Han siger, han har været medlem af Udvalget for Andragender, siden det blev nedsat i januar. Jeg kom ind i Parlamentet i marts og har også siden da været i Udvalget for Andragender, hvor jeg har kunnet følge hans arbejde og virke for borgerne. Jeg vil gerne takke ham mange gange for hans arbejde og for denne årsberetning, og jeg vil også gerne takke fru De Esteban Martín for betænkningen om Ombudsmandens årsberetning. De har begge, som også hr. Södermann selv, fremlagt en betænkning, der meget grundigt gør opmærksom på, at dialogen med borgerne er en absolut nødvendig del af et demokratisk Europa og også vil være det fremover.
Det vil for os sige, at Udvalget for Andragender er hængslet mellem den europæiske befolkning og Parlamentet, når det drejer sig om at gennemføre fællesskabsretten. Det ringeagtes desværre alt for ofte af de nationale, regionale og kommunale myndigheder, enten på grund af uvidenhed eller ud fra ønsket om bureaukratisk magt kombineret med national egoisme. På den måde har vi i nogle tilfælde været i stand til at hjælpe eller løse problemerne for andragerne, f.eks. hvad angår anerkendelse af diplomer og eksamensbeviser, betaling af sociale ydelser og miljørisici.
For at den direkte kontakt med borgerne også kan sikres fremover, plæderer vi i udvalget enstemmigt for at bevare et selvstændigt Udvalg for Andragender, og for at nedbringe det generelle informationsunderskud om rettighederne hos EU's befolkning opfordrer vi Parlamentets og Kommissionens tjenestegrene til at etablere telefonrådgivningstjenester i medlemslandene og især også at udbygge hele telematik- og informationsteknologien med dens muligheder yderligere.
Samarbejdet med Ombudsmanden har faktisk altid fungeret på bedste vis. Det vil jeg gerne takke hr. Södermann hjerteligt for endnu en gang, og også for, at han aldrig har mistet modet i diskussionen med de europæiske forvaltninger og deres første nedtonende svar, men i stedet holdt fast på sit. Det er takket være hans initiativer og undersøgelser, at det europæiske bureaukrati i dag i højere grad er præget af gennemskuelighed og åbenhed. For udkastet til den adfærdskodeks for god forvaltningspraksis, som Kommissionen fremsatte i januar, blev udarbejdet på hans og hr. Perrys initiativ.
Vi kræver derfor, at Ombudsmanden får adgang til alle dokumenter i forbindelse med sine undersøgelser, og at han får oplysninger fra alle personer i forvaltningerne uden at gøre brug af hierarkisk tvang, så han kan arbejde uden unødige hindringer.
Jeg mener, at samarbejdet mellem Udvalget for Andragender med dets muligheder og Ombudsmanden med hans opgaveområde vil få stadig større betydning for demokratiet i Den Europæiske Union og gennemførelsen af borgernes rettigheder.

Perry
Hr. formand, i denne uge har Parlamentet drøftet mange vigtige spørgsmål såsom krig og fred i Kosovo. Vi har lyttet til taler fra den foreslåede formand for Kommissionen, Romano Prodi, og en tale fra Ministerrådets formand, den tyske kansler Gerhard Schröder. Forhandlingen her til formiddag virker måske ubetydelig ved siden af de store begivenheder i denne uge - men det er den ikke.
Alle parlamenter har fire roller: at lovgive, at kontrollere finanserne, at styre administrationen og at repræsentere borgerne. Men den vigtigste af disse roller er den sidste. Det er vores fornemste ansvar at repræsentere og beskytte rettighederne for de 370 millioner europæiske borgere.
Ingen udvalg her i Parlamentet udøver den rolle mere direkte for borgerne end Udvalget for Andragender, og ingen europæisk tjenestemand har den enkelte borgers interesser højere på sin liste over ansvarsområder end Den Europæiske Ombudsmand.
Som følge af den enkelte borgers ret til at indgive andragender støtter jeg fuldt ud henstillingerne i Newman-betænkningen. Som det allerede er blevet sagt tidligere, har hr. Newman arbejdet meget hårdt for Udvalget for Andragender. Han og jeg kommer fra forskellige politiske traditioner, men vi deler en opfattelse af behovet for at beskytte borgernes rettigheder. Min gruppe vil gerne takke ham for det arbejde, han har udført i Udvalget for Andragender gennem mange år.
Jeg vil benytte denne tale til at understrege et afsnit af betænkningen. Det er afsnit 8, hvor vi lige som hr. Newman beklager, at der ikke løbende har været nogen repræsentanter for Ministerrådet til stede i Udvalget for Andragender. I de senere år har britiske, tyske og østrigske formandskaber boykottet dette udvalg. Jeg håber, at det finske formandskab, der jo kommer fra den skandinaviske demokratiske tradition, vil foregå med et bedre eksempel. Men i lyset af, at Parlamentets generalsekretær på et tidspunkt foreslog at nedlægge Udvalget for Andragender - og efter hvad jeg forstår, tog nogle af de store grupper først i sidste øjeblik afstand fra forslagene om at nedlægge Udvalget for Andragender - kan vi måske bedre forstå, hvorfor Ministerrådet indtager denne holdning. Men vi i Det Europæiske Folkepartis Gruppe har aldrig vaklet i vores beslutning om at bevare Udvalget for Andragender.
Som det sker i Newman-betænkningen støtter jeg fru De Estebans betænkning om ombudsmanden. Jeg stemte ikke for Jacob Söderman som europæisk ombudsmand. Jeg tog fejl. Der er et ord i betænkningen, der skiller sig ud, og det er ordet »upåklageligt«, som er brugt for at beskrive samarbejdet mellem ombudsmanden og Parlamentet. Upåklageligt er ikke et ord, der ofte anvendes i forbindelse med europæiske institutioner, men jeg er glad for at se det, og det bruges med rette til at beskrive ombudsmandens arbejde og hans forhold til Parlamentet.
Jeg støtter ham i hans opfordring til større gennemsigtighed. Det er bestemt nødvendigt. Jeg takker ham, fordi han viderefører mit eget krav om en adfærdskodeks for god administrativ praksis. Jeg vil gerne sige til Parlamentet: Hvis vi ønsker, at ombudsmanden skal fungere godt, må vi sikre, at han har beføjelser og ressourcer til at udføre sit arbejde. Vi bør give ham vores fulde støtte til at nå sit mål.

Thors
Hr. formand, hr. ombudsmand, vi er glade for, at vi i dag kan slå én ting fast, nemlig at ombudsmanden hidtil har vist sig at være en meget vigtig institution for EU og en særdeles vigtig institution med henblik på at skabe større offentlighed i Unionen. Jeg skal nævne nogle af de talrige initiativer, han har taget i den henseende.
For det første: Ombudsmandens rapport på eget initiativ om adgang til dokumenter, som førte til, at så godt som alle institutioner nu i hvert fald har regler. For det andet: At der er rettet en forespørgsel desangående til Den Europæiske Centralbank om deres akter. For det tredje: At Ministerrådets akter nu også anses for at omfatte formandskabets akter. For det fjerde: At mangelen på et register over akter i Kommissionen er dårlig administration. For det femte: At Rådet har en liste over alle foranstaltninger, der er vedtaget inden for tredje søjle.
Alle disse foranstaltninger og initiativer udgør en utrolig vigtig ramme i forbindelse med den nye forordning om offentlighed, som vi skal have, så snart vi får en funktionsduelig Kommission. Desværre må man konstatere, at Kommissionens afgang forsinker dette arbejde ganske betydeligt.
Jeg beklager ligeledes, at de beslutninger, Rådet hidtil har taget i spørgsmålet om offentlighed inden for den tredje søjle, er ret ubetydelige. Hvilken gavn har vi som borgere af regler, der allerede er godkendt og offentliggjort og findes på Internettet? Vi må også vide, hvilke planer man har. I de seneste dage har der med rette været meget fokus på det såkaldte Enfopol-dokument, udkastet til et dokument om regulering af aflytning af nye medier og udkastet til konvention om bistand medlemsstaterne imellem på det strafferetlige område. De er udarbejdet i største hemmelighed, og her har Rådets nye løfter overhovedet ikke hjulpet. Det er altså ikke nok, at vi får at vide, hvornår møderne inden for den tredje søjle skal afholdes, og hvilke foranstaltninger man har vedtaget. Vi må også have mulighed for at få at vide, hvilke spørgsmål der skal drøftes, hvilke initiativer der er kommet ind, både i arbejdsgrupperne, fra formandskabets side og i medlemsstaterne. Diskussionen om det såkaldte østrigske strategidokument viste også store svagheder med hensyn til offentligheden i Rådet.
I spørgsmålet under den tredje søjle inden for politisamarbejdet og det retlige samarbejde findes der mange ting, der berører borgernes grundlæggende rettigheder. Derfor ser jeg med glæde frem til, at ombudsmanden med støtte i Amsterdam-traktaten får mulighed for at overvåge f.eks. Europol.
I går hørte vi, at det tyske formandskab hurtigt vil fremlægge en tidsplan for regeringskonferencen. Det er vigtigt, at ombudsmandens stilling tages op i den forbindelse, og at hans stilling styrkes på den måde, som det foreslås i De Esteban Martín-betænkningen.
Det er også vigtigt med et godt samarbejde fremover, som vi har haft det med Udvalget for Andragender og ombudsmanden, og at han får succes med sit samarbejde med de nationale ombudsmænd eller tilsvarende institutioner for på den måde at kunne bekæmpe krænkelser af borgernes rettigheder inden for netop fællesskabsretten.
Til sidst nogle ord om Udvalget for Andragender, som vi skal stemme om i dag. Det er vigtigt, at udvalget fortsætter, men jeg håber, at Kommissionen er parat til at afgive samme løft om hurtigere behandling af andragender, som man har afgivet om artikel 169 i EF-traktaten om klager. Jeg er navnlig glad for, at kommissær Monti, som har interesse i denne artikel, er til stede, og at han har taget spørgsmålet om hurtigere behandling af klagesager op. Desværre har vi erfaret, at Kommissionen har lyttet til medlemsstaterne og forsinket behandlingen af klagesager inden for Kommissionen.
Jeg mener også, at det er vigtigt, at det næste Udvalg for Andragender, selvom udvalget i sin nuværende sammensætning har gjort meget for at fremskynde behandlingen af andragender, ser på sin interne forvaltning. I dag varer det nemlig alt for længe, før en klage når frem til Udvalget for Andragender.
Afslutningsvis vil jeg som alle andre rette min varmeste tak til vores tidligere formand, hr. Newman, der har gjort et godt stykke arbejde for at demonstrere dette udvalgs betydning. Som han selv sagde, har 10 millioner borgere henvendt sig til udvalget i løbet af denne valgperiode.

González Álvarez
Hr. formand, jeg tror ikke, jeg kan bruge fem minutter, for jeg plejer slet ikke at have så mange minutter til rådighed, så jeg er vant til at sammenfatte mine indlæg.
Jeg vil gerne begynde med at udtrykke min glæde over, at det forslag fra Formandskonferencen, som skal til afstemning i dag ved middagstid, blandt sine udvalg - de 17, der blev tilbage - inkluderer Udvalget for Andragender, og at dette udvalg ikke er opført som et underudvalg til et andet udvalg. Efter min mening er Udvalget for Andragender grundlæggende for borgernes tilstedeværelse i Europa. Jeg er helt enig med hr. ordfører Newman i, at dette udvalg har forfatningsmæssig karakter, og at det aldrig må forsvinde fra Europa-Parlamentets udvalg.
For ikke så længe siden var netop hr. Newman som formand for en delegation fra Udvalget for Andragender - som også omfattede vores kolleger Laura de Esteban og Barbara Schmidbauer - på en rejse til Doñana, som netop var forårsaget af borgernes bekymring for naturområdet Doñana, som er et biosfærereservat. Borgernes bekymring var kommet til udtryk i talrige andragender til Udvalget for Andragender. Og her mødtes vi ikke kun med institutionerne - som forklarede os Doñanas situation - men også med miljøgrupperne og de borgere, der havde udvist bekymring for det, der skete.
Derfor synes jeg, at en tilnærmelse af de europæiske institutioner til borgernes bekymringer er en eksemplarisk fremgangsmåde. Den må aldrig opgives. Jeg mener, at dette er en af de ting, man kan lære ikke kun af det arbejde, der er udført af Udvalget for Andragender, men også af det arbejde, der er udført af hr. Newman, med hvem det var en fornøjelse at rejse til Doñana.
Jeg taler om netop dette emne, fordi mit forhold til Udvalget for Andragender er baseret på mit arbejde i Miljøudvalget. De tre områder, hvor Udvalget for Andragender modtager flest andragender, er social sikkerhed, det indre marked og miljø. Og det, at et af de områder, hvor der modtages andragender, netop er miljøet, viser på eksemplarisk vis, hvordan borgerne og de ikkestatslige organisationer, hvorfra klagerne kommer, udviser ekstraordinær bekymring for bevaring af det naturlige miljø.
Hvad er problemet i behandlingen af andragenderne? Problemet er som allerede nævnt af ordføreren og andre talere den langsommelige sagsbehandling. På miljøområdet - jeg ved ikke, hvordan det forholder sig på andre områder - kan en langsommelig sagsbehandling have uomstødelige følger. Når der klages over, at der skal anlægges en landevej i et naturområde, og der ikke straks træffes de fornødne beslutninger, kan landevejen ende med allerede at være anlagt, før det vedtages, at den er ulovlig. Det er derfor på dette område, at den langsommelige sagsbehandling mærkes mest.
I næste valgperiode skal man derfor måske søge at fastsætte en mere smidig procedure mellem Udvalget for Andragender, Europa-Kommissionen og medlemsstaterne og kræve, at medlemsstaterne straks besvarer krav fra Parlamentet og Europa-Kommissionen og ikke trækker sagerne i langdrag med alt for lange frister, for dette kan have ødelæggende konsekvenser.
Hvis vi ikke opnår dette, tror jeg, at borgerne vil føle sig frustrerede i deres bekymring, når de klager over eksisterende problemer til Udvalget for Andragender.
Jeg mener også, at man bør værdsætte den gode koordinering, der har været mellem Den Europæiske Ombudsmand og Udvalget for Andragender. Der må kræves et uafhængigt budget, som Ombudsmanden kan bruge med rimelighed, og at der er tilstrækkeligt personale til rådighed både for Udvalget for Andragender og for Ombudsmanden, som er to institutioner, der virkelig beskytter unionsborgernes rettigheder.
Jeg mener også, at man bør udarbejde og affatte denne adfærdskodeks for god administrativ praksis, som vil hjælpe både Udvalget for Andragender og Ombudsmanden i deres arbejde. At hjælpe Ombudsmanden og Udvalget for Andragender i deres arbejde er intet andet end at hjælpe med til, at opbygningen af Europa bliver mere troværdig for de europæiske borgere.
Hr. formand, når dette er sagt, tror jeg ikke, at jeg har mere at sige, og som De ser, er der et minut til overs. Det er umuligt at bruge fem minutter, når man er vant til kun at råde over ét.

Ullmann
Hr. formand, hr. ombudsmand, hr. kommissær, det sker sjældent, at kvaliteten i en ordførers betænkning er lige så glædelig som indholdet i betænkningen. Det er tilfældet her. Den Europæiske Ombudsmands årsberetning for 1998 viser, at hans institutioner nu hører til de institioner i Den Europæiske Union, der fungerer bedst og er mest effektive. Det gælder især ud fra synspunktet om nærhed, som jo er et af Den Europæiske Unions grundlæggende principper. Fru De Esteban Martín gør opmærksom på det i sin betænkning på en så overbevisende måde, at man kun kan ønske, at den bliver læst af så mange som muligt, især af dem, der er ansvarlige for at opfylde de krav, som professor Söderman har stillet for fortsættelsen af sit arbejde, om et selvstændigt budget, og for ændringen af statutten, som han har taget initiativ til.
På baggrund af Kommissionens tilbagetræden er Ombudsmandens krav om en adfærdskodeks for god forvaltningspraksis, der er tilgængelig for alle Unionens borgere, yderst aktuelt. Blandt dem, der er nævnt som de ansvarlige, hører først og fremmest Europa-Parlamentet, for Den Europæiske Ombudsmand er Parlamentets repræsentant. Det hører til opgaveområdet for Udvalget for Andragender at påtage sig dette ansvar. Hvordan skal det være muligt, når det ikke råder over tilstrækkelige midler til dette arbejde? Udvalget for Andragender har ud fra den betragtning allerede henvendt sig til Parlamentets forvaltning, uden at dets anmodning fik en alt for positiv modtagelse. Alle parlamentsmedlemmer bør først og fremmest læse bilagene i hr. Newmans betænkning for at indse, hvor lidt mening det giver at mene, at dette udvalgs arbejde kan fordeles på andre udvalg.
Desværre må jeg slutte af med et spørgsmål til visse personer i Europa-Parlamentet om, hvad de tænker om deres vælgeres rettigheder, når de ønsker at nedprioritere den grundlæggende ret til at fremsætte andragender ved at afskaffe udvalget eller ved at ændre navnet for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder til Udvalget for Retlige Anliggender og Forbrugernes Rettigheder. Unionsborgere er først og fremmest borgere og først derefter forbrugere, og de er kun garanteret de rettigheder, de har som forbrugere, hvis de har de borgerlige rettigheder.
Tillad mig, hr. formand, at takke vores kollega Newman ikke alene for hans instruktive og informative betænkning, men også for det arbejde, han har ydet i dette vigtige udvalg. Jeg har kun været medlem af udvalget en kort tid, men jeg har også haft lejlighed til at opleve alt det, mine kolleger har takket ham for. Mange tak, hr. Newman!

Maes
Hr. formand, vi vil gerne tilslutte os lykønskningerne til ombudsmanden og formanden for Udvalget for Andragender, som jeg sidder i, og som jeg har stor respekt for, fordi det drejer sig om borgernes rettigheder. Vi er til stede for at forsvare dem, for vi taler på deres vegne, og vi skal også lære at lytte mere og mere direkte til borgerne. Ombudsmandens institut er afhængig af Parlamentet, og det er godt, for det tjener hans uafhængighed, og det gør han god brug af. Det har også vist sig i dag i den årsberetning, som han har givet Parlamentet. Jeg er glad for, at han har slået til lyd for en åben forvaltning. I den forbindelse må jeg tænke på embedsmændenes ret til at udtale sig, hvilket vi forsvarer i nogle af medlemsstaterne, men som i de europæiske institutioner stadigvæk ser ud til at være et tabu. Jeg tænker her på hr. Van Buitenen.
Hr. formand, denne mand har fået æreoprejsning gennem kendsgerningerne, men Kommissionen anser det stadigvæk for nødvendigt at fortsætte undersøgelsen, og man har frataget ham hans beføjelser med at kontrollere finanserne, hvor han har gjort et godt stykke arbejde. Det var på grundlag af hans arbejde, at Parlamentet kunne arbejde, og at vi sammen med Budgetkontroludvalget, efterfulgt af Den Uafhængige Ekspertgruppe, kunne afsige så hårde domme. Jeg slår derfor til lyd for, at man gør alt for at få hr. Van Buitenen genindsat.
Jeg mener, at ombudsmanden på tilfredstillende vis går ind for åbenhed og information, og jeg afslutter, hr. formand, med at slå til lyd for et stilbrud, hvor EU ikke står for lukkethed og bureaukrati, men for demokrati og gennemskuelighed.

Striby
Hr. formand, hr. ombudsmand, som hvert år giver diskussionen om årsberetningerne fra Udvalget for Andragender og Den Europæiske Ombudsmand anledning til at minde om betydningen af disse to instanser i opbygningen af tillidsforholdet mellem de europæiske institutioner og borgerne i medlemsstaterne.
De seneste erfaringer har vist - og har ved samme lejlighed mindet dem, som havde glemt det, om - at afstand og uigennemsigtighed fører til uansvarlighed og svig. Det fælles bedste bør konstant udvikle sig ved kontakt til det daglige liv. Uden dette risikerer det at blive et forvirret begreb af enkeltinteresser.
De europæiske institutioner er pr. definition længst væk fra det daglige liv. De består af funktionærer, der er fanget i de uendelige kontorgange i Bruxelles, og som lader, som om de på alle områder udarbejder ensrettede regler for de mange nationale traditioner. I de værste tilfælde tilføjes der kun regler uden nogen som helst form for europæisk dimension til de allerede eksisterende nationale lovgivninger. Man skal derfor ikke undre sig over, at gennemførelsen af alle disse absurde fællesskabsregler skaber en bunke problemer, der oprindeligt er henvendelser til Udvalget for Andragender og Ombudsmanden. Der skal uden tvivl bevilges midler til disse to instanser for, at de kan fungere tilfredsstillende, men haster det egentlig ikke endnu mere med en ændring af opbygningen af Europa for at undgå de skæve udviklinger og klager, den medfører? Alle disse kunstige imperier ender med at falde sammen, for de glemmer ofte det menneskelige aspekt.
Udvalget for Andragender og Ombudsmanden skal uanset deres formåen ikke i fremtiden døje med at rette op på det teknokratiske maskineris uregelmæssigheder og udskejelser. Dette maskineri fører uundgåeligt til mere og mere utilfredshed og flere og flere klager fra borgerne, der har svært ved at forstå, at disse regler ikke er brugbare, realistiske og gennemførlige.

Papakyriazis
Hr. formand, når jeg tænker på, at der i dag er 58 dage til valget til Europa-Parlamentet, og dette Parlament synger på sidste vers, føler jeg, at den fælles forhandling om Udvalget for Andragender og Den Europæiske Ombudsmand er af ganske særlig betydning og faktisk kommer nu som en form for opgørelse over en hel femårsperiode, der skal give et budskab videre til de kommende valg. Den skal endvidere overdrage hvervet til det kommende Europæiske Råd, som følger efter det nuværende. Derfor mener jeg også, at det er en ganske særlig ære for os alle at deltage i dagens forhandling. Det er en fælles forhandling, eftersom institutionerne Udvalget for Andragender og Den Europæiske Ombudsmand har fælles funktion. Fælles, men alligevel adskilt og gensidigt supplerende, uden at deres beføjelser blandes sammen og overlapper hinanden, og med fuld respekt for Den Europæiske Ombudsmands uafhængighed.
Jeg vil gerne takke og komplimentere de to ordførere, fru De Esteban Martín og hr. Newman, for deres betænkninger, der, som altid i dette udvalg, er det endelige resultat af alle medlemmers kollektive indsats og arbejde.
Fru De Esteban Martín, jeg vil tillade mig en lille parentes og rette en særlig tak til hr. Newman for det gode eksempel, han har givet os alle, og hvormed han har bidraget til arbejdet i dette udvalg - og andre steder - i de 15 år, det har fungeret i Europa-Parlamentet.
Det glæder mig også, at vi netop i dag - og det er muligvis ikke noget tilfælde - om lidt skal stemme om Udvalget om Andragenders fortsatte virke. Det er min fornemmelse, at Udvalget for Andragender er genopstået efter den tvivl, der har været rejst, netop fordi man i Europa-Parlamentet har forstået omfanget af dets indsats.
Ligesom hr. Perry vil jeg også bemærke, hr. Söderman, at jeg havde den store fornøjelse at stemme på Dem, da De blev valgt. Det glæder mig, at mit valg har vist sig at være rigtigt. Jeg mener, at hr. Söderman, som en institutionel person, en person, der har repræsenteret institutionens virke, har givet Europa og Den Europæiske Union en ny frembringelse, et nyt organ.

Banotti
Hr. formand, jeg vil gerne tale om bilaget til hr. Newmans betænkning om mit arbejde som Parlamentets mægler for børn, der bortføres til udlandet. Men først og fremmest vil jeg gerne rose hr. Newman. Han har været en sand »engelsk bulldog« i det udvalg og hele tiden talt på vegne af Fællesskabets borgere. Vi vil helt sikkert savne dig, Eddy.
Jeg håbede også, at jeg ville få mulighed for at rette en personlig tak til vores formand Gil-Robles for hans konstante støtte til mig i mit arbejde som mægler for børn, der bortføres til udlandet, og ligeledes en tak til hr. Söderman for hans fremragende arbejde som europæisk ombudsmand.
De har sikkert set i betænkningen, at jeg sidste år behandlede 29 andragender som mægler. Når vi modtager et andragende om bortførte børn, tager vi øjeblikkelig kontakt til andrageren. Bortførte børn er altid en hastesag og skal behandles som sådan. De kan ikke vente på at komme igennem hele den lange administrationsproces.
Der findes gode love vedrørende problemet med børn, der bortføres til udlandet. Men de anvendes ikke altid på den rigtige måde. Derfor har jeg fået stadig mere arbejde inden for dette område. Ministerrådet bør tage dette op til drøftelse snarest muligt, så vi kan få fastlagt nogle grundlæggende regler som reaktion på problemet. Det er et stadig mere omfattende problem.
Haagkonventionen er beregnet på at gøre en ting og kun en ting. Det er ikke en høring om forældremyndigheden over børn. Det er et stykke lovgivning, der kræver, at børn skal tilbage til det land, hvor de normalt bor, hvor diskussionerne og beslutningerne om forældreretten til dem skal foregå. Der findes betydelig international uvidenhed om familieret, og hvad der sker, når et ægteskab opløses, og børn hentes til et land, hvor de normalt ikke bor.
Vi har fortsat meget store problemer med lande, der ikke har underskrevet Haag-konventionen, og hvor der stadig er et antal bortførelsessager. Vores store problem ligger hovedsagelig i lande med religiøse domstole - men ikke udelukkende der. Mange europæiske stater anvender ikke Haagkonventionen enten i ånd eller i bogstav. Vi har for nylig haft stor succes i en sag med en fransk mor og en tysk far. Vi er meget tilfredse med de tyske domstoles afgørelse. Men alt for ofte behandles disse sager af dommere, der enten er uvidende eller dårligt informeret om lovgivningen vedrørende bortførelse af børn.
Vi har brug for særlige domstole, der kan behandle disse sager så hurtigt som muligt for at forhindre de uundgåelige traumer, navnlig for børnene, men ligeledes for begge forældre. De fleste af disse tilfælde behandles af de centrale myndigheder på nationalt plan. Jeg får naturligvis de sager, hvor der ikke er fundet nogen løsning ad den vej. Alle vores lande har brug for Haag-konventionen.
Ud over mit arbejde i udvalget har jeg ligeledes deltaget på Parlamentets vegne i temmelig mange internationale konferencer. Alle medlemsstater udtrykker stigende bekymring over det stigende antal bortførelser af børn. Jeg vil gerne takke Parlamentet for dets støtte i denne sag.

Sjöstedt
Fru formand, jeg vil også gerne sige et par ord om ombudsmandens årsberetning og om De Esteban Martín-betænkningen. Om selve betænkningen er der ikke meget andet at sige end, at den er god. Jeg er enig i stort set alt.
Med hensyn til ombudsmandsinstitutionen er det helt klart, at den spiller en stadig mere betydningsfuld rolle, og at den ligeledes spiller en vældigt positiv rolle for EU-systemet som helhed. Jeg har selv været i direkte kontakt med ombudsmanden. Jeg har mødt temmelig mange, der har været i kontakt med ombudsmandsinstitutionen. De har som regel meget positive erfaringer med, hvordan de er blevet modtaget, hvordan de har fået svar og den tid, det har taget dem at få svar. At de, der henvender sig til en for at klage, mener, at de er blevet behandlet på den rigtige måde, er måske det bedste skudsmål, man kan få. Det er vigtigt, ikke mindst med tanke på, at der måske findes mange, der føler sig magtesløse over for EU's institutioner, og som nu har et sted at henvende sig. Jeg tror, at ombudsmandsinstitutionen har spillet og vil spille sin absolut største rolle med hensyn til at skabe større åbenhed inden for EU som helhed, hvilket er af stor betydning.
Når man ser på krisen i Kommissionen, drejer den sig om flere forskellige ting og har jo egentlig varet i temmelig lang tid. Det centrale i krisen og årsagen til, at Kommissionen er gået af, er naturligvis fejlforvaltningen af økonomien, og at man til dels har mistet kontrollen med udgifterne. Men der er også en anden grund, som man efter min mening ikke bør undervurdere, nemlig mangelen på åbenhed og den forvaltningskultur, der har været i Kommissionen. Rigtig mange mennesker, som er »almindelige borgere«, opfatter Kommissionen som mægtig, men også meget indelukket, ufølsom og indimellem sågar arrogant. Mange synes, at det er svært at få svar og besked, når de henvender sig direkte til Kommissionen. Uanset om det er rigtigt eller ej, tror jeg, at det er en stor del af grunden til, at man opfatter Kommissionen, som man gør. Når en myndighed opfattes på den måde, er den umoderne og skal ændres. Derfor er initiativet med en kodeks for god forvaltningspraksis så vigtigt. Det kan nemlig gøre noget ved dette og forbedre forholdene.
Det er også åbenbart, at reglerne for de ansatte må ændres. Det skal være sådan, at ansatte inden for EU's forskellige institutioner føler, at de også offentligt kan påtale uregelmæssigheder og fremføre kritik uden af risikere repressalier. Ellers får man et temmelig ubehageligt system. Sådanne ændringer sammen med nye regler for åbenhed og adgang til dokumenter vil kunne føre til en virkelig forbedring af administrationens funktion.
Nu er det vigtigt at styrke ombudsmandsinstitutionen. Jeg vil især fremhæve to ting. Den ene er de økonomiske vilkår. Man må have et budget og en langsigtet planlægning, som betyder, at man kan modtage alle de klager, man får, behandle dem på korrekt vis og have ressourcerne til det. Den anden er, at det burde være en selvfølgelighed, at ombudsmandsinstitutionen har adgang til alle dokumenter, som den har brug for at have adgang til. Det er jo selve kernen i at kunne gøre et godt stykke arbejde. Hvad dette angår er der altså behov for en umiddelbar styrkelse.
Jeg er jo et af de medlemmer af Europa-Parlamentet, der er kritisk over for ganske mange ting i EU. Hvad angår Den Europæiske Ombudsmand har jeg imidlertid ikke noget kritisk at sige, og i stedet vil jeg takke Jacob Söderman og dem, der arbejder sammen med ham, for et godt stykke arbejde.

Hautala
Fru formand, hr. ombudsmand, hr. kommissær, også jeg slutter mig til dem, der konstaterer, at Europa-Parlamentets Ombudsmand er den bedste institution i Den Europæiske Union. Han har desuden udviklet Unionens institutionelle strukturer i en positiv retning. Det er også vigtigt, at beføjelserne laves om, i betænkningen nævnes fri bevægelighed. Selv har jeg for nylig mødt bl.a. en irsk tandlæge, som havde vanskeligheder ved at drive sit erhverv i Grækenland. Alle spørgsmål af den art burde ligeledes lægges ind under ombudsmandens beføjelser.
Aktindsigt i Den Europæiske Union er udviklet som resultat af ombudsmandens og domstolens bestræbelser. De lovgivende organer har ikke nået at foretage sig ret meget. Der er grund til at frygte, at Kommissionen har forhalet udarbejdelsen af den kommende forordning om åbenhed. Så jeg spørger kommissær Monti, hvorledes forordningen om åbenhed i medfør af Amsterdam-traktaten udarbejdes i Kommissionen, fordi dens udarbejdelse også udgør en essentiel del af løsningen af den institutionelle krise, som er skabt ved Kommissionen fratrædelse.
En god administrativ praksis er et væsentligt aspekt ved løsningen af denne krise. Jeg har med tilfredshed noteret ombudsmandens holdninger til embedsmændenes ytringsfrihed. Det er meget vigtigt, at personalevedtægterne undersøges nøje, og at de ændres, således at embedsmændene får en direkte pligt til at afsløre fejl og mangler, som de i deres funktion i en institution og under udøvelse af deres arbejde opdager.
Oprettelsen af et dokumentregister i alle institutioner er en meget stor og vigtig fornyelse. Jeg konstaterer gerne, at også Europa-Parlamentet skal tilslutte sig disse reformer og begynde en udvikling mod en god administrativ praksis.

Sandbæk
Fru formand, jeg er helt enig med hr. Söderman i, at hvis EU havde haft en kultur med åbenhed i forvaltningen, hvor borgerne kunne kigge embedsmændenes sager igennem, når de er færdigbehandlet, ville man kunne undgå megen svig og mange uregelmæssigheder. Embedsmænd, som ved, at deres sager når som helst kan gennemgås af offentligheden, vil nok føle større tilbøjelighed til at behandle dem korrekt. En sådan åbenhedskultur har EU ikke, og det afspejler sig også i ombudsmandens årsberetning, som i øvrigt er veldisponeret, klar og omhyggelig. Det er glædeligt, for det drejer sig jo om at få konsolideret en institution, som stadig væk er meget ny, men allerede velkendt og værdsat. Ikke desto mindre har den politiske vilje manglet til at give ombudsmanden gode arbejdsvilkår. Hvor utroligt det end lyder, fremgår det af årsberetningen, at selv han, som skal være borgernes garant over for EU's forvaltning, simpelt hen ikke har fuld aktindsigt i Kommissionens og Rådets dokumenter. Derfor bør artikel 3, stk. 2, i ombudsmandens statut naturligvis ændres, således at ombudsmanden har fuld og uhindret adgang til samtlige relevante dokumenter. At have bestemmelser om, at Fællesskabets institutioner kan nægte at give ombudsmanden adgang til dokumenter under behørigt begrundet henvisning til deres tavshedspligt, eller fordi tjenestemænd og øvrige ansatte udtaler sig på vegne af og efter instruktion fra deres administrationer, er ikke bare unødvendigt, men særdeles upassende. Det er på høje tid, at retsgrundlaget for ombudsmandens arbejde laves om. Ellers giver institutionen EU's borgere en fuldstændig falsk fornemmelse af retssikkerhed. Derfor er det vigtigt i særdeleshed at støtte punkt 6 i fru Estebans forslag til beslutning.

Monti
Fru formand, hr. ombudsmand, mine damer og herrer, ifølge Traktaten om Den Europæiske Union er det Parlamentet og ikke Kommissionen, der skal modtage Den Europæiske Ombudsmands årsberetning. Tillad mig dog at sige et par ord på Kommissionens vegne.
Kommissionen er overbevist om, at EU-borgerskabet i høj grad er blevet beriget med indførelsen af Den Europæiske Ombudsmand, og at en fornuftig administration af de europæiske institutioner samt gennemsigtighed og retfærdighed i deres måde at fungere på er grundlæggende rettigheder for alle Europas borgere.
I 1998 var det endnu en gang hovedsagelig Kommissionen, der var genstand for ombudsmandens undersøgelser. Kommissionen har velvilligt forsøgt at besvare alle spørgsmålene på en tilfredsstillende måde og har så vidt muligt overholdt de fastsatte frister. Den kontrol, som borgerne via ombudsmanden kan udøve med driften af vores forvaltning, kan kun opfordre os til at arbejde bedre, rette vores fejl og øge gennemsigtigheden i vores arbejde. Vi er derfor enige i fru De Esteban Martíns glimrende betænkning, når den opfordrer alle de europæiske institutioner til på alle mulige måder at gøre borgerne yderligere opmærksomme på de muligheder, de har for at gøre deres egne rettigheder gældende, og selvfølgelig navnlig på deres mulighed for at henvende sig til ombudsmanden.
Et andet punkt, som Parlamentet, Udvalget for Andragender og ombudsmanden selv tager op, er adfærdskodeksen for god administrativ praksis, der er rettet mod de europæiske organer og institutioner. Kommissionen er nået frem til en aftale om det princip, der ligger til grund for denne kodeks, og har iværksat udarbejdelsen af denne i samråd med ombudsmanden samt truffet den første beslutning i den forbindelse. Kommissionen havde dog til hensigt at gøre denne adfærdskodeks til et af de tre esser i en mere ambitiøs reform af hele Kommissionens interne og eksterne praksis, men har ikke kunnet fuldføre denne reform af de årsager, som Parlamentet godt kender. I øvrigt betyder en forbedring af forholdet mellem borgerne og forvaltningen også - og i høj grad - at man styrker gennemsigtigheden og gør det lettere for offentligheden at få adgang til dokumenterne.
Kommissionen er enig i, at gennemsigtighed ikke bare betyder, at dokumenterne så vidt muligt er tilgængelige for offentligheden, men også at ethvert afslag på at udlevere disse dokumenter skal begrundes ud fra allerede fastlagte bestemmelser. Som fru Hautala mindede os om, har Amsterdam-traktaten stadfæstet dette gennemsigtighedsbegreb ved at give borgerne en ægte ret til at få adgang til Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter. Eftersom det i henhold til artikel 255 er Kommissionens opgave at udarbejde et lovgivningsforslag om de generelle principper og om begrænsningerne for udøvelsen af denne ret, vil vores institution i god tid fremsætte sit forslag på dette område, og Deres Parlament vil således få mulighed for give udtryk for sin holdning inden for rammerne af den fælles beslutningstagning.
Med hensyn til et lignende, men andet spørgsmål, er Kommissionen enig med ordføreren i, at ombudsmanden skal have den størst mulige adgang til den praksis og de dokumenter, der er nødvendige for hans undersøgelser, og som institutionerne ligger inde med. Der er tale om et spørgsmål, som er af afgørende vigtighed både for ombudsmandens eget arbejde og for borgernes tillid til ham. Hvad angår ændringen af ombudsmandens statut med hensyn hertil eller med hensyn til embedsmændenes vidnesbyrd, er det naturligvis Deres Parlaments opgave at tage initiativet i henhold til artikel 138 E. Det bliver derefter Kommissionens opgave - den næste Kommissions, selvfølgelig - at afgive udtalelse herom.
Kommissionen bifalder ligeledes den vægt, som Deres ordfører og ombudsmanden selv lægger på at styrke borgernes tillid til de europæiske institutioner, særligt når borgerne gør opmærksom på situationer, de ikke betragter som værende i overensstemmelse med europæisk lovgivning. Kommissionen har derfor som opfølgning på den initiativundersøgelse, som ombudsmanden har ledt, og som drejede sig om overtrædelsesprocedurer, forpligtet sig til i samme øjeblik, som den informerer andrageren om sine intentioner om at arkivere sagen - såfremt det er det, den har intentioner om - også at give en begrundelse for, at der efter Kommissionens opfattelse ikke er tale om en overtrædelse af fællesskabsretten. At give borgerne en reel ret i procedurerne i henhold til artikel 169 forudsætter dog naturligvis en ændring af traktaten.
Jeg vil gerne takke hr. Söderman for hans glimrende arbejde og for den mulighed, han har givet os for at få et givtigt samarbejde i stand. Ud over arbejdet med at undersøge de sager, De har fået tilsendt, hr. ombudsmand, har De taget initiativ til at fremsætte en lang række forslag om gennemsigtighed og borgernes rettigheder. Man har her i Parlamentet allerede mindet om Deres inddragelse i spørgsmålene om borgernes rolle i procedurer i henhold til artikel 169, udarbejdelsen af adfærdskodeks for embedsmændene og adgangen til dokumenterne for de institutioner og organer, som De kontrollerer. Jeg ønsker blot endnu en gang at understrege Deres indsats for en større gennemsigtighed i udvælgelsesprocedurerne og for en ændring af aldersgrænsen i forbindelse med denne udvælgelse. På begge områder har man takket være samarbejdet mellem Dem, Parlamentet og Kommissionen registreret nogle betydelige fremskridt i retning af en forbedring af forholdet mellem borgerne og institutionerne.
Fru formand, jeg vil gerne tilføje et par ord om hr. Newmans betænkning. Den opgørelse, som Parlamentet udarbejder hvert år om behandlingen af de andragender, der indgives af borgerne, er faktisk en værdifuld lejlighed til at tænke efter. Dette forhold mellem borgerne og institutionerne har været et af de vigtigste emner for Kommissionen under de overvejelser, den har gjort sig om institutionerne.
Retten til at indgive andragender er et betydeligt fremskridt, når det gælder borgernes politiske rettigheder, og det er efter min mening hensigtsmæssigt endnu en gang at minde om - sådan som ordføreren gjorde - at denne ret til fulde er blevet anerkendt i Traktaten om Den Europæiske Union.
Den hurtige og effektive behandling af andragenderne er faktisk en anden vigtig måde, hvorpå man kan styrke borgernes tillid til institutionerne. Når borgerne indgiver et andragende til Europa-Parlamentet, gør de ikke blot opmærksom på noget, som efter deres opfattelse er en fejlagtig anvendelse af fællesskabslovgivningen, men giver samtidig udtryk for deres egen tillid til Parlamentet og de andre institutioner, som de tror på vil gøre noget ved uretfærdigheden. Kommissionen lægger derfor stor vægt på her ved udgangen af denne valgperiode at følge godt med i behandlingen af andragenderne, så den i forbindelse med Udvalget for Andragenders to sidste møder, hvor hr. Fontana er formand, kan behandle størstedelen af de sager, der endnu er uløste.
En omhyggelig behandling af hele rækken af andragender indeholder et andet interessant aspekt. Udvalget for Andragender skal nemlig betragtes som borgernes vigtigste talerør til Parlamentet og som et barometer og en følsom indikator for borgernes konkrete bekymringer. I år har Deres ordfører med rette fremhævet den vigtige rolle, som Udvalget for Andragender spiller i opfølgningen på overtrædelsesprocedurerne. Som bekendt skyldes iværksættelsen af procedurerne i henhold til artikel 169 faktisk talrige andragender fra borgerne.
Med hensyn til procedurerne i henhold til artikel 169 har Kommissionen - som fru Thors godt ved - gjort en stor indsats og vil uden tvivl fortsætte med at gøre en stor indsats, når det gælder hurtighed og gennemsigtighed.
Europa-Parlamentet har også spillet en vigtig rolle på et andet område, og her tænker jeg på adfærdskodeksen for god administrativ praksis over for borgerne. Hr. Perry, som var Udvalget for Andragenders ordfører i 1996, havde allerede anmodet kraftigt om denne adfærdskodeks, og ombudsmanden havde fremsat en lignende anmodning. Som jeg gjorde opmærksom på, har Kommissionen truffet den første beslutning i den forbindelse.
Den bemærkning, som jeg gerne vil slutte af med, og som jeg personligt tillægger den største betydning, er, at det netop er gennemsigtighed, der er grundlaget for et sundt forhold mellem borgerne og institutionerne, nemlig gennemsigtighed i meget bred forstand, der først og fremmest indebærer, at borgerne er velinformerede om deres rettigheder. Jeg vil i den forbindelse gerne takke Parlamentet for altid at have støttet Kommissionen i iværksættelsen af den store informationsaktion, som »Borgerne først«-initiativet - Citizens First - er, og som mere end nogensinde før har givet borgerne mulighed for at blive informeret ordentligt om deres rettigheder.
Tillad mig her til sidst, fru formand, at takke fru Banotti for hendes indsats som talsmand for formanden i forbindelse med internationale børnebortførsler. Dette arbejde er hovedsageligt en konsekvens af behandlingen af andragender, og jeg vil gerne udtrykke hele Kommissionens anerkendelse af dette arbejde, som fru Banotti har udført så godt.
(Bifald )

Formanden
Jeg takker hr. kommissær Monti, og jeg takker ligeledes ombudsmanden og fru Banotti.
Jeg tror, at Parlamentet meget påskønner det, De lige har sagt om fru Banotti, hr. kommissær Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 11.30.

»Told 2000«-programmet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0136/99) af Peijs for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om ændring af beslutning af 19. december 1996 om vedtagelse af et handlingsprogram for toldvæsenet i EF («Told 2000«) - (KOM(98)0644 - C4-0639/98-98/0314(COD)).

Peijs
Fru formand, i november sidste år indgav Kommissionen et forslag om at forlænge det løbende »Told 2000«-program med to år. I september 1997 ville Kommissionen tilkende programmet 35 millioner ekstra. Parlamentet standsede Kommissionen, fordi en fælles beslutningsprocedure ikke er nødvendig til blot en budgetforhøjelse. Men det var mere end blot et budgetproblem. Der var problemer med toldaktiviteternes kerne, og det er opstillingen af et transitcomputersystem. Tidsfristerne blev ikke nået, og kontraktpartnerne leverede ikke den krævede produktkvalitet.
Parlamentet, som iværksatte en undersøgelse, mente, at dybtgående ændringer i politikken var nødvendige. I rapporten om decharge for 1996, som førte til Kommissionens fald, var problemerne med computersystemet stillet i forgrunden. Siden da har Kommissionen gjort rent bord. Man har præsenteret en ny opsats til transitcomputersystemet. Opsatsen er mere praktisk og især mere realistisk og mindre ambitiøs. Parlamentet er tilfreds med de fremskridt, som Kommissionen gør i øjeblikket.
I det foreliggende forslag foreslår Kommissionen følgende: Integration af én budgetpost til alle aktiviteter med hensyn til tolden, uddannelse af embedsmænd og informationsprojekter. Nedsættelsen af et udvalg med repræsentanter fra medlemsstaterne, som skal føre til større engagement fra medlemsstaternes side i programmet, og som tredje punkt at give de associerede lande adgang til programmet.
Parlamentet har nogle indvendinger mod dette forslag. For det første kan Parlamentet ikke leve med Kommissionens oprindelige forslag om udvalget. Kommissionen vil ved siden af det eksisterende politiske udvalg for generaldirektorerne for toldtjenesterne i medlemsstaterne oprette et nyt udvalg til gennemførelsen af programmet. Parlamentet vil kun have ét udvalg. Der kan eventuelt findes en løsning i en opsats, hvori generaldirektorernes udvalg overlader udførelsen af programmet til et delegeret udvalg - altså to lag inden for ét udvalg- men hvor generaldirektorerne fortsat er ansvarlige. Det vil øge medlemsstaternes nødvendige engagement, og det er netop det, som Kommissionen vil opnå.
Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har ud over mine ændringsforslag overtaget et stort antal ændringsforslag fra ordførerne for udtalelse, hr. Bardong og Brinkhorst. Det drejer sig om gennemskueligheden ved gennemførelsen for Parlamentet og for industrien. Kommissionen kan have stor fordel af at involvere markedsparterne. Det glemmes ofte, at de har stor ekspertise, og at de kunne gøre Kommissionens arbejde betydeligt lettere. Således har ekspresvirksomhederne allerede i årevis arbejdet med computersystemer, som omfatter hele verden.
For nylig så vi en demonstration af det nye computersystem, og det så lovende ud, fru formand. Men det skal naturligvis bevise sin brugbarhed i praksis, hvor det er koblet sammen med 3.000 toldkontorer og virksomheder, som vil bruge systemet.
I ét af ændringsforslagene har jeg fastslået, at Parlamenet skal informeres om alle forsinkelser under oprettelsen af det nye computersystem. Jeg anmoder kommissæren om at tage dette ændringsforslag meget alvorligt.
Endvidere er der endnu et finansielt problem i Rådet. Kommissionen mener, at den har brug for EUR 142 millioner til programmet indtil år 2002. Før topmødet i Berlin udtalte især Tyskland og Nederlandene deres tvivl om størrelsen af beløbet, i øvrigt uden at underbygge disse tvivl indholdsmæssigt, og Tyskland og Nederlandene er meget vigtige for de europæiske toldtjenesters funktionsmåde. Der kan ikke sendes en pakke fra Rotterdam, som er Europas største havn, uden at den skal igennem Tyskland. Forhåbentligt er begge lande blevet tilfredsstillet finansielt under topmødet i Berlin. Det vender jeg tilbage til om lidt, og så kan vi måske hurtigt finde en løsning.
Vi stemmer for alle ændringsforslagene, fru formand. Kun ændringsforslag 5 er et særligt ændringsforslag, der også er meget aktuelt efter topmødet i Berlin. Det drejer sig om et principielt europæisk punkt, som er indgivet af hr. Brinkhorst, der er ordfører for udtalelsen. Som nederlænder har jeg indvendinger mod hans holdning, men som ordfører må jeg sige, at han har helt ret. Det er ikke korrekt, at stadigt større dele af de allerede meget begrænsede EU-midler forsvinder i medlemsstaternes lommer. Revisionsretten har fastslået, at godtgørelsen på 10 % til at bekæmpe opkrævningsudgifterne er høj nok. Nu er det beløb forhøjet til 25 %. Det er altså en skjult støtte, som principielt skal forkastes. Når det ikke vedrører dem selv, fru formand, forkaster medlemsstaterne det også altid, bortset fra nu.

Brinkhorst
Den fælles toldtarif er et af de mest konkrete eksempler på den fælles identitet i Den Europæiske Union. Der er omkring 120.000 tjenestemænd i medlemsstaternes myndigheder. Europa-Kommissionen har omkring 120 - en tusindedel - hvilket igen viser, hvor latterligt det er at påstå, at vi arbejder med et overcentraliseret bureaukrati i Bruxelles.
På den baggrund er »Told 2000«-programmet af stor betydning. Det er en vigtig måde at vise, at vi er mere end blot en gruppe af enkeltlande, der samarbejder på et overordnet område. I mangel af en fælles administration er »Told 2000« et yderst vigtigt forvaltningsværktøj for harmoniserede regler, automatisering og så videre. Det er vigtigt, at medlemsstaterne undertiden finder det vanskeligt at forbedre »Told 2000«-programmets effektivitet. Jeg henviser til undersøgelsen om fællesskabsforsendelse, der har givet det et skub.
På Budgetudvalgets vegne vil jeg sige, at jeg er meget tilfreds med samarbejdet med ordføreren fru Peijs og meget glad for, at hun har overtaget vores ændringsforslag. Gennem disse ændringsforslag prøver vi at styrke indsatsen mod svindel, og hun har henvist til det allervigtigste, spørgsmålet om forholdet mellem udgifterne til opkrævning og ydelseskriterier. Efter Det Europæiske Råds møde går 25 % tilbage i medlemsstaternes lommer. Men tanken om fælles ydelseskriterier er fortsat af stor betydning, og det er på den baggrund, at jeg vil spørge kommissæren, hvilken virkning Det Europæiske Råd efter hans mening har haft på de almindelige toldmyndigheders holdning, og hvorvidt de nu vil indtage en mere afslappet holdning end tidligere.
Det er også på den baggrund, at Budgetudvalgets ændringsforslag om at harmonisere Toldpolitikudvalget, så der bliver et overordnet udvalg, der skal forvalte den fælles toldtarif, er blevet vedtaget. Vi må forenkle, vi må harmonisere. Det er den retning, kommissær Monti er slået ind på. Jeg vil gerne byde ham velkommen igen i dag til det, der formentlig bliver en af hans sidste officielle pligter, fordi han har støttet denne tanke, og jeg er meget glad for, at han også vil kunne forsvare den over for Rådet.

Bardong
Fru formand, kære kolleger, medlemslandene har faktisk gjort et stort indhug i tegnebogen på Den Europæiske Unions topmøde i Berlin og benyttet sig af toldindtægterne. Fra år 2001 vil de ikke kun beholde 10 %, men 25 %, selvom der er tale om traditionelle egne EU-indtægter. Det er efter min mening ikke retfærdigt, eftersom medlemslandene kun yder et lille bidrag til opbygningen af et toldvæsen i EF. Men vi har brug for initiativerne i denne forbindelse, f.eks. i form af den fælles toldtarif osv. Selvom Parlamentet gav afkald på kravet om opbygning af en fælles toldadministration i forligsproceduren med det foregående forslag, er dette dog stadig vores mål.
Forhandlingerne var hele tiden præget af spørgsmålet om, hvorvidt medlemslandene overhovedet fortjener de 10 %, som de tilbageholder til udgifter til toldadministration, det vil sige, om disse 10 % overhovedet er retfærdige. I dag skal vi behandle endnu et forslag, som tager udgangspunkt i, at procentsatsen er for høj. Desuden foreligger der et forslag om, at Kommissionen skal fremsætte kriterier for støtte til overvågningen af medlemslandenes opkrævning af tolden.
Allerede i forligsproceduren om det første »Told 2000«-forslag måtte vi konstatere det manglende engagement fra medlemslandenes side. Heller ikke i interimsberetningen fra juli 1998 kunne Kommissionen ligefrem berette om store fremskridt. Koordineringen med medlemslandene og udviklingen af teknikken i forbindelse med risikoanalyser er stadig utilstrækkelig. Kommissionen har godt nok rost sig selv i denne beretning, hvilket dog er i modstrid med Revisionsrettens beretning fra 1997. Man må nok sige, at det er en stor skuffelse seks år efter det indre markeds ikrafttræden og 29 år efter toldunionens ikrafttræden. Budgetkontroludvalget er ikke tilfreds med det. Alligevel har det undladt at fremsætte yderligere ændringsforslag, så der langt om længe kan ske fremskridt på dette område. De negative følger af uregelmæssigheder, forsinkelser og bedrageri er betydelige og har stor indflydelse på indtægterne. Det er virkelig ikke det rette tidspunkt for medlemslandene at gøre Den Europæiske Union så store indrømmelser i forbindelse med egne indtægter.

Mendes Bota
Fru formand, det kan ikke lade sig gøre at virkeliggøre det indre marked med fri bevægelighed og loyal konkurrence i EU, hvis der stadig er 15 forskellige og fra hinanden adskilte toldsystemer. Hvordan skal man kunne bekæmpe skattesvig, den organiserede kriminalitet eller beskytte EU's finansielle og økonomiske interesser, hvis de forskellige edb-toldsystemer stadig ikke har forbindelse med hinanden trods de muligheder, der ligger i »Told 2000«-programmet eller IDA-programmet for omlægning til edb på toldområdet?
Seks år efter det indre marked må vi indrømme, at resultaterne er skuffende. Der mangler samarbejde mellem medlemsstaterne. Toldvæsenet i mange lande lever stadig i papiralderen med manuel sagsbehandling, teknologisk fuldstændig ude af trit med det moderne samfunds krav. Ordførerens eftergivenhed, når hun foreslår, at fristen for, hvornår datamatiseringen af det nye forsendelsessystem, det såkaldte NCTS, skal være tilendebragt, udsættes til den 30. juni 2003, afspejler en meget negativ vurdering af de resultater, der indtil nu er opnået på dette felt.
Det eksplosive antal forsendelsesoperationer, som verden vil se i de kommende år, harmonerer ikke just med disse forsinkelser, og EU's kasser risikerer at lide alvorlige tab, fordi de går glip af en betragtelig del af deres vigtigste indtægter: told- og landbrugsafgifterne. Hvorfor er der ikke sket en effektiv videreuddannelse af tolderne, af de forskellige toldvæsener, når Mathäus-programmet har været i gang i mere end seks år? At tale om toldprocedurer giver os et negative associationer om bureaukrati, manglende effektivitet og fordoblede aktioner. Derfor kan vi ikke støtte Kommissionens forslag om at nedsætte endnu et udvalg med funktioner, der falder sammen med Toldpolitikudvalgets. Der må være fordoblinger nok!

Monti
Fru formand, jeg vil gerne rette en stor tak til ordføreren, fru Peijs, for hendes bidrag og støtte til dette forslag fra Kommissionen, der ændrer »Told 2000«-programmet. Forslagets betydning og omfang er allerede blevet illustreret meget klart af ordføreren og af blandt andre hr. Brinkhorst og hr. Bardong. Jeg vil derfor ikke også komme ind på dette, men nøjes med at gøre rede for Kommissionens holdning til ændringsforslagene.
Først vil jeg gerne sige, at Kommissionen kan godkende et stort antal ændringsforslag, og her hentyder jeg til ændringsforslag 2, 4, 6, 7, 10, 12-17 og 19, som jeg ikke vil komme nærmere ind på. Hvad ændringsforslag 1 angår, er Kommissionen af den opfattelse, at der allerede eksisterer en generel bestemmelse, nemlig i form af en adfærdskodeks. En sådan bestemmelse forekommer os således ikke at være på sin plads i dette forslag.
Med hensyn til ændringsforslag 3 kan vi godkende første del af teksten, med undtagelse af den sidste sætning, hvor der står »der vil derfor blive en forsinkelse på fire år i forhold til den oprindeligt fastsatte måldato«. Kommissionen forstår ikke blot til fulde Parlamentets bekymring over den forsinkede ibrugtagning af edb-systemet for forsendelse, men har også allerede haft lejlighed til at forklare, hvad den konkret er i færd med at gøre for hurtigt at kunne fuldføre dette projekt, og jeg vil gerne takke fru Peijs, hr. Kellett-Bowman og hr. Herman, som den 31. marts gjorde os den ære at komme og overvære den første konkrete demonstration af systemets funktion. Den sidste sætning i ændringsforslag 3 er desuden ikke hensigtsmæssig i en juridisk tekst. Jeg garanterer dog for, at jeg og mine tjenestegrene til stadighed vil gøre en indsats for at holde øje med tidsfristerne.
Ændringsforslag 5 henviser til ændringsforslag 16. Vi kan godkende den sidste del af teksten, der vedrører medlemsstaternes resultater - performance criteria - og som jeg anser for at være meget vigtig. Selvom Kommissionen godt forstår årsagen til ændringen, ville tekstens første del - der er bredere, når det gælder egenindtægterne - være mere på sin plads i forbindelse med lovgivningen om egenindtægter og ikke i dette forslag. Teksten går desuden længere end til anvendelsesområdet i den artikel, den henviser til, nemlig ændringsforslag 16.
Indholdet i ændringsforslag 8 kan godkendes, såfremt det pågældende udvalg påtager sig opgaven som Toldpolitikudvalg. Jeg vender tilbage til dette punkt om et øjeblik.
Ændringsforslag 9 kan godkendes, hvad angår anmodningen om gennemskuelighed for Europa-Parlamentet og toldadministrationerne. Det siger til gengæld sig selv, at det trods alt er nødvendigt med en vis grad af fortrolighed, når det gælder de erhvervsdrivende, navnlig på grund af bekæmpelsen af svig.
Ændringsforslag 11 kan principielt godkendes af Kommissionen, på betingelse af at det udvalg, der bliver oprettet med henblik på administrationen af »Told 2000«-programmet, overtager Toldpolitikudvalgets nuværende funktioner. Dette udvalg blev nemlig i henhold til artikel 3 i den oprindelige udgave af »Told 2000«-programmet oprettet som partnerskabsinstrument mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Ændringsforslaget skal også ses i forbindelse med ændringsforslag 18, hvor Kommissionen mener at kunne godkende det første stykke, der dog skal indføjes i teksten til artikel 3 i det oprindelige forslag til »Told 2000«-programmet, hvor det har sin berettigelse. Artikel 3, som ændringsforslag 11 henviser til, vedrører gennemførelsen af programmet og partnerskabet mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Vi betragter det derfor som hensigtsmæssigt at slå de to foreslåede tekster sammen.
Det andet stykke i ændringsforslag 18 kan ikke godkendes. Hvad tekstens første sætning angår, foretrækker Kommissionen i betragtning af de forskellige emner, der skal drøftes i forbindelse med »Told 2000«, at give medlemsstaterne mulighed for at deltage med mere end én repræsentant, så man kan drøfte nogle specifikke emner. Dette er i øvrigt den linje, der hele tiden bliver fulgt inden for komitologi, og hvor man kke må påtvinge medlemsstater med forskellig forvaltningspraksis en fælles organisationsform. Med hensyn til udgifterne vil fællesskabsfinansieringen under alle omstændigheder kun gælde en enkelt repræsentant.
Kommissionen kan ikke godkende anden del af teksten, da ansøgerlandenes deltagelse i møderne ikke er tilladt i henhold til de nuværende bestemmelser om komitologi. Dette punkt skal dog tages i betragtning i forbindelse med artikel 19 i det nye forslag, der tager sigte på at gøre »Told 2000«-programmet tilgængeligt for ansøgerlandene generelt. De specifikke bestemmelsr om programmets tilgængelighed vil blive fastlagt inden for de kompetente associeringsråd, og disse beslutninger vil også dreje sig om ansøgerlandenes deltagelse i møderne. Det sidste stykke i ændringsforslag 18 kan ikke godkendes. Som det er blevet sagt tidligere, gør visse af de drøftede emners fortrolige karakter, at Kommissionen ikke kan acceptere, at udvalgets møder er offentlige.
Endelig er det andet stykke i ændringsforslag 20 ikke i overensstemmelse med de generelle principper, som Kommissionen, Rådet og Parlamentet vedtog i deres erklæring af 6. marts 1995 om finansielle bestemmelsers medtagelse i retsakter, og dette stykke kan derfor ikke godkendes.
Fru formand, dette var en redegørelse for Kommissionens holdning i denne fase af lovgivningsproceduren. Jeg vil gerne endnu en gang takke udvalgene, ordførerne og Parlamentet i al almindelighed for det store og konstruktive arbejde, der er blevet udført på dette meget konkret område, som samtidig er af stor symbolsk og ikke bare konkret betydning for Den Europæiske Unions funktion.

Peijs
Vi kunne godt imødekomme nogle af kommissærens indvendinger, hvis det ikke var således, at vi skal stemme om 10 minutter, og at det derfor er umuligt at ændre noget. Vi har indtil nu haft en god debat, så jeg tror, at vi kan blive enige uden en forligsprocedure, for jeg mener, at nogle af indvendingerne er så underordnede, at kollegerne ikke har noget imod dem. Vi vil inddrage dem og på den måde komme frem til en acceptabel helhed, på nær et par vigtige punkter, men dem har vi så tilovers.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 11.30.

Afgiftsbestemmelser for transportinfrastrukturen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0111/99) af Schmidbauer for Udvalget om Transport og Turisme om Kommissionens hvidbog om fair betaling for brug af infrastruktur: En model for trinvis indførelse af fælles afgiftsbestemmelser for transportinfrastrukturen i EU (KOM(98)0466 - C4-0514/98).

Schmidbauer
Fru formand, kære kolleger, i september sidste år fremlagde Kommissionen hvidbogen med den noget omstændelige titel »Fair betaling for brug af infrastruktur: En model for trinvis indførelse af fælles afgiftsbestemmelser for transportinfrastrukturen i EU«. Det er en noget omstændelig titel. Men der er tale om et nyt europæisk transportsystem med påligning af vejomkostninger med anvendelse af telematik for på den måde at sikre en bæredygtig mobilitet på langt sigt.
Emnet er ikke nyt. Allerede i 1997 stemte vi om betænkningen om Kommissionens grønbog, som jeg ligeledes var ordfører for. Nu er det tid til at udvikle konkrete muligheder for at handle. I Europa er der fare for, at transporten bryder sammen, bl.a. fordi vi har det grundlæggende problem med konkurrenceforvridning på transportmarkederne. Omkostningerne til en transportydelse bæres ikke af dem, der forårsager den, men derimod af almenheden. Konsekvensen er konkurrrenceforvridninger mellem de forskellige transportformer og mellem de enkelte EU-lande. Der findes i Europa for øjeblikket ni forskellige gebyrsystemer for brug af jernbaneinfrastrukturen, hvor omkostningsinddækningen ligger mellem nul og 100 %. Der er enorme forskelle, hvad angår motorafgiften på lastvogne og vejgebyrsystemerne. I forbindelse med motorafgiften på lastvogne er forskellen eksempelvis helt op til EUR 3.000 pr. år. Desuden opkræves gebyrerne sjældent det sted, hvor der gøres brug af infrastrukturen. De står som oftest ikke i forhold til de økologiske eller andre eksterne omkostninger.
For brugerne er der altså for øjeblikket ikke noget incitament til at ændre transportadfærd på nogen måde. Med hvidbogen foreslår Kommissionen, at brugerne af infrastrukturen skal betale alle de interne og eksterne omkostninger, som de har forårsaget. Gebyrerne skal opkræves på samme grundlag i alle medlemslande, og beregningsgrundlaget skal være de såkaldte sociale marginalomkostninger. De sociale marginalomkostninger er de gennemsnitlige variable infrastrukturomkostninger plus de eksterne omkostninger.
I min betænkning støtter jeg Kommissionens initiativ. Vi skal gå i den foreslåede retning, hvis vi ønsker at opnå en bedre fordeling af transportindtægterne på de enkelte transportformer. Med tidsplanen frem til år 2004 og nedsættelsen af udvalg med regeringseksperter ser det ud til, at en gennemførelse af dette koncept er realistisk, især fordi vi på denne måde ikke trækker et færdigt koncept ned over hovedet på nogen, men derimod udarbejder løsninger sammen med 15 stater.
Jeg foreslår i min betænkning desuden muligheden for at udvide gebyrsystemet med foranstaltninger i forbindelse med transportrelaterede afgifter på grundlag af de sociale marginalomkostninger, det vil sige at koordinere disse afgifter på europæisk plan og eventuelt nedbringe dem. På den måde ville man opnå et acceptabelt gradueret prissystem. Kommissionen har i sin hvidbog kun taget højde for erhvervsmæssig transport og undtaget personbilerne fra gebyropkrævningssystemet. Jeg mener derimod, at brugerprincippet kun kan gennemføres effektivt inden for transportsektoren, hvis virkelig alle brugere inddrages. Personbiltransporten forårsager jo også køer, ulykker og miljøforurening på samme måde som lastbiltransporten.
Jeg vil gerne indtrængende bede Kommissionen om at undersøge, om personbiltransporten måske ikke alligevel kunne blive inddraget. Her er det vigtigt, at man gennem informationskampagner gør befolkningen opmærksom på, at der er tale om et miljøvenligt og bæredygtigt transportsystem og ikke om, at man igen på uretfærdig vis forlanger at se bilisterne ved kassen.
Tilråb
Nej, sådan er det ikke! Her er det nemlig ikke nogen stor hjælp, hvis Europa-Parlamentet endda bevidst fejlinformerer. Vores kollega Ferber kom i starten af ugen med en pressemeddelelse med overskriften »Nur noch Abzockerei « («igen hasardspil med pengene«). Sådan noget er efter min mening uansvarligt, for sådanne udtalelser er enten blevet fremsat mod bedre vidende, eller også har hr. Ferber hverken læst hvidbogen eller den betænkning, der blev stemt om i udvalget!
Lad mig afslutningsvis sige, at jeg ikke kan acceptere de ændringsforslag, som PPE-gruppen har fremsat gennem hr. Jarzembowski, for de ville i praksis betyde en forkastelse af hele hvidbogen.
Der var et meget konstruktivt samarbejde med andre grupper i forbindelse med udarbejdelsen af denne betænkning. Det vil jeg gerne takke for. Også samarbejdet med kommissær Kinnock og generaldirektorat VII var virkelig godt. Det vil jeg gerne takke for, og samtidig anmoder jeg om, at Kommissionen nu resolut bestræber sig på at gennemføre hvidbogen, så det koncept, som min gruppe og jeg støtter, kan blive realiseret. Jeg er nemlig af den faste overbevisning, at hvidbogen baner vejen for en mobilitet i Europa, der er bæredygtig på langt sigt.

Simpson
Fru formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren fru Schmidbauer med hendes vigtige betænkning. Jeg ved, at hun har arbejdet meget hårdt i mange måneder med dette vanskelige emne. Selvom denne betænkning ikke er lovgivningsmæssig, er den rent transportpolitisk kulminationen på et stort arbejde, der omfatter mange aspekter, og vil uden tvivl bane vejen for et senere forslag om lovgivning.
Fru Schmidbauers betænkning bør hilses velkommen, fordi den drejer sig om trinvis indførelse af fælles afgiftsbestemmelser for transportinfrastrukturen i Den Europæiske Union samt en gradvis harmonisering af afgiftsprincipperne inden for alle væsentlige transportformer. Min gruppe glæder sig også over de principper, som fru Schmidbauer skitserer, om, at brugere af infrastruktur skal betale udgiften, også den miljømæssige, samt udgifterne til andre eksterne påvirkninger på brugsstedet.
Det er et kompliceret spørgsmål, navnlig med hensyn til spørgsmålet om vejafgifter. Men medlemmerne bør huske på, at mange medlemsstater allerede har indført vejafgifter og andre regner med at indføre dem. Der findes derfor et behov for at indføre struktur og harmonisering i hele systemet. Ordføreren har ikke blot arbejdet hårdt med denne betænkning, men hun har ligeledes erkendt emnets kompleksitet, det følsomme ved dette emne, og har udarbejdet en omhyggeligt formuleret betænkning, der fortjener støtte fra hele Parlamentet.

Jarzembowski
Fru formand, jeg vil gøre det samme som min kollega Brian Simpson og takke fru Schmidbauer for det gode samarbejde. Hun er desværre kommet til de forkerte resultater, hvilket jeg nu skal redegøre for på min gruppes vegne. Som Det Europæiske Folkepartis Gruppe må vi forkaste Kommissionens koncept om at indføre et fælles gebyrberegningssystem for alle transportformer på grundlag af de såkaldte sociale marginalomkostninger. For systemet med sociale marginalomkostninger, som den socialdemokratiske transportkommissær Neil Kinnock har foreslået, er, som høringen af forskere og eksperter i Udvalget om Transport og Turisme den 17. februar 1999 entydigt viste, sagligt uegnet til at påligne vejomkostningerne. På den ene side tager systemet ikke i tilstrækkelig grad højde for bygge-, kapital- og vedligeholdelsesomkostningerne for transportinfrastrukturen, og på den anden side indeholder det på fuldstændig udifferentieret vis en påligning af såkaldte eksterne omkostninger såsom miljø-, kø- og ulykkesomkostninger.
Vi er parate til at tale om eksterne omkostninger. Derfor opfordrede vi som Parlament allerede i januar 1997 Kommissionen til at fremlægge videnskabeligt dokumenterede beregninger for eksterne omkostninger og for påligningen af dem, og det for hver enkelt transportforms vedkommende. Kommissionen har unddraget sig denne opgave. Den har ikke dokumenteret de eksterne omkostninger for os, ikke præsenteret os for nogen procedure, men derimod opfundet et nyt trylleord og sagt: »Nu gør vi det med sociale marginalomkostninger«. Men dette trylleord er, som den videnskabelige høring og høringen af eksperterne har vist, uegnet. Derfor er grundlaget for dette koncept uegnet.
Desuden skal Kommissionens koncept forkastes, fordi det helt bevidst skal udarbejdes og gennemføres i tre trin og dermed bevidst opretholder konkurrenceforvridningen mellem transportformerne og mellem virksomhederne i de forskellige medlemslande. Det vil sige, at de eksisterende konkurrenceforvridninger ikke begrænses, selvom de egentlig skulle have være begrænset allerede pr. 1.1.1993, for det indre marked skulle have været gennemført den 1.1.1993. Men vi har faktisk stadig fuldstændig forskellige afgifter på brændstof, lastvogne osv. Det skaber konkurrenceforvridninger, og med Kommissionens koncept vil disse forskelligheder blive bevaret i mange år endnu. Det forkaster vi.
Det er nærmest eventyrligt, kære fru Schmidbauer - så vidt kommer Kommissionen jo ikke engang - hvad et rødt-grønt flertal i Udvalget om Transport og Turisme foreslår Parlamentet, nemlig at opfordre Kommissionen til via fællesskabsretten - ikke, sådan som det sædvanligvis foregår, på nationalt plan - at inddrage personbilerne i det nye særskilte system.
Fru Schmidbauer, her havde min kollega Ferber jo fuldstændig ret. Dette system betyder - hvis man tænker tanken til ende - jo ikke andet, end at personbilerne i Tyskland også skal betale gebyr for at benytte vejene. Det østrigske eksempel er efter min mening ikke værd at efterligne. Jeg mener, det er helt entydigt. Hvis man tager udgangspunkt i alle de undersøgelser, der er foretaget, betaler privatbilisterne jo allerede i dag de vejomkostninger, som man vil påligne dem, via de generelle afgifter på brændstof og lastvogne. Åbningen af systemet er, fru Schmidbauer, ikke andet end et forsøg på at give landene mulighed for at forlange endnu større afgifter for personbiltransporten.
I Deres betænkning står der desuden, at man ud over at inddrage personbiler i det nye gebyrsystem også skal opkræve endnu større beløb hos personbilisterne i følsomme regioner - det vil sige ikke alene bjergregioner, men også alle storbyer, f.eks. Paris, Hamburg og Frankfurt. Deres koncept kan ikke fungere, og hvis det fungerede, ville det, som hr. Ferber har sagt, forlede mange medlemslande til ganske enkelt at spille hasard med bilisternes penge igen. Det forkaster vi!
Bifald fra PPE-gruppen

Wijsenbeek
Fru formand, jeg hører fra begge sider megen valgspektakel, såvel fra fru Schmidbauer som fra hr. Jarzembowski. Det er helt klart, at det, som foreligger i hvidbogen, er meget vigtigt for realiseringen af et indre marked, et system hvori afgifterne kan omlægges fra faste udgifter til variable udgifter. Det er noget, som vi alle går ind for og står bag.
Fru Schmidbauer har med rette sagt, at vi skal passe på, at det ikke bliver til en autonom forhøjelse af udgifterne. Det har jeg også fastlagt i et ændringsforslag, og det må hun derfor være enig i. Det er dog således, at hun på ingen måde har uret, når hun siger: Vi skal på én eller anden måde indblande personbilerne. Naturligvis skal vi det. Vi er på vej mod en trafikprop, og derfor er det meget vigtigt, at vi behandler den beskedne plads, som vejene tilbyder, som et markedsgode. Det må vi godt. Det er der ud fra et liberalt synspunkt ikke noget i vejen for til trods for, at mange mennesker i mit land tager meget klar stilling. Hvis der ikke er et alternativ, må man efter deres mening ikke beregne ekstra afgifter for brug af vejene. Det er ikke korrekt, for det drejer sig om et sparsomt gode. Det må man godt forlange en pris for. På den anden side er det heller ikke således, at man skal forlange betaling, hvis det ikke er nødvendigt.
Til sidst er det meget vigtigt, at vi laver det til et europæisk system, hvilket i øjeblikket slet ikke er tilfældet. Hver enkel medlemsstat er i gang med på ny at opfinde hjulet. Lad mig i forbifarten lige pege på, at det af mange nævnte eksempel fra Norge, hvor det skulle være ordnet så godt med adgangen til Oslo, Trondheim og Bergen, slet ikke er så godt. Der er der tale om misbrug, megen svindel og meget kaotiske tilstande. Vi skal altså ikke hale dårlige eksempler frem. Den kompatibilitet, som jeg har udarbejdet i et arbejdsdokument for Transportudvalget, den skal vi ikke vente på, for før det er tilfældet, er der gået 10 år, og det kunne bruges som en undskyldning for at beregne de reelle udgifter for brugen af vejnettet.
Kort sagt, jeg går ind for betænkningen af fru Schmidbauer. Den Liberale Gruppe tilføjer en - jeg vil næsten sige - forfinelse. Vi sætter i hvert fald prikken over i?et og bekræfter det, som ordføreren også vil. Vi deler hendes mening om, at betænkningens mening forsvinder, hvis PPE-gruppens ændringsforslag vedtages, fordi de er meget destruktive. Det vil dog ikke sige, at der ikke er nogle gode elementer i dem, som vi gerne vil overtage.

Formanden
Vi afbryder forhandlingen og går over til afstemningen. Forhandlingen genoptages kl. 15.00.

Caudron
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. For øjeblikket befinder en gruppe på mere end 100 besøgende sig i Parlamentets gange, og de spærrer gangene. Jeg mener ikke, at dette er i overensstemmelse med forretningsordenen. Jeg vil ligeledes bemærke, at denne gruppe besøgende i et stykke tid har stået i stueetagen og sunget religiøse sange, og at jeg som verdslig blev chokeret over det.

Formanden
Hr. Caudron, jeg skal straks bede personalet sørge for, at medlemmerne kan komme ind i salen.

Afstemning
Hänsch
Hr. formand, der er tale om, at der er nogle udvalg, der ikke står opført på vores liste, selvom vi ved, at de alle har med budgetanliggender at gøre. Det vil sige, at vi faktisk foreslår, at der ikke vælges nogen udvalg, men at vi derimod måske, hvis De tillader det, og hvis Parlamentet går med til det, optager alle udvalg, der har noget med budgetanliggender at gøre, i form af et mundtligt ændringsforslag. Det er efter min mening også fair over for de udvalg, der ikke står opført her. Kan vi blive enige om det?

Formanden
Hvis ingen gør indsigelse, sættes ændringsforslag 40 under afstemning med hr. Hänschs præciseringer.
Efter afstemningen om ændringsforslag 5

Herman
Hr. formand, det kan være, jeg tager fejl, men jeg troede, at det var nødvendigt med et absolut flertal, før sådanne bevillinger kunne ændres.

Formanden
Hr. Herman, De er almindeligvis en af de største kendere af Parlamentets procedurer, men denne gang er jeg bange for, at De har taget fejl. Et simpelt flertal er tilstrækkeligt.
Inden afstemningen om ændringsforslag 1

Hautala
Hr. formand, jeg vil gerne komme med et lille, mundtligt ændringsforslag, som indebærer, at ansvaret for den nye artikel 13 mod diskrimination stadig forbliver hos Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, men da der i dette ændringsforslag ønskes præciseret, at også Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har beføjelser, vil jeg i denne sag fremsætte et mundtligt ændringsforslag og konstatere, at Udvalget om Kvinders Rettigheder vil indføje en mindre ændring, eller at afslutningen bør lyde: bortset fra foranstaltningerne i afsnit VIII og XVI. Så vidt jeg ved, har ordfører Hughes ikke indvendinger mod dette.

Formanden
Er der nogen indsigelser mod, at fru Hautalas ændringsforslag tages i betragtning?
Over 13 medlemmer rejste sig som tilkendegivelse af deres indsigelse
Efter afstemningen om ændringsforslag 11

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, vores kollega Herman stillede Dem for et øjeblik siden et spørgsmål, som De efter min mening svarede en smule hurtigt på.
Jeg tror gerne, at dette bilag ifølge proceduren kan vedtages med simpelt flertal, men jeg mener ikke, at dette er i overensstemmelse med reglerne.
Artikel 135 fastsætter, at udvalgenes beføjelser fastsættes i et bilag, men det udelukker overhovedet ikke et absolut flertal, og da det drejer sig om en tekst, der dog trods alt fastsætter kompetenceområderne for Parlamentets udvalg, ville det være paradoksalt, hvis sammensætningen af et udvalg, der har kompetence på et vigtigt område - immunitet - bliver bestemt med kun nogle få stemmers forskel, som det lige er sket.
Jeg anmoder derfor om, at der bliver set nærmere på dette spørgsmål. Jeg mener, at det absolutte flertal gør sig gældende, når det drejer sig om en ændring af et vigtigt punkt i forretningsordenen.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, jeg har hørt på, hvad De havde at sige: Det er en teori, vi kan tænke over, men jeg er nødt til at sige, at når jeg svarede så hurtigt, var det dels for at spare tid, men også fordi jeg havde undersøgt sagen, før jeg kom til mødet. Ud over den pågældende artikel er der også tradition for, at Parlamentet træffer beslutninger om disse ting på den måde, vi har truffet beslutningen i dag. Det har det altid gjort. Hvis De mener, der er andre problemer, kan vi tage dem op. Men for nærværende ser jeg ingen grund til at ændre på denne praksis og den måde, vi anvender artiklen på.

Dell'Alba
Hr. formand, De har absolut ret. Jeg tror, De anvender forretningsordenen korrekt.
Jeg vil gøre hr. Fabre-Aubrespy opmærksom på, at han har en underlig måde at betragte forretningsordenen på. Når det passer ham med et absolut flertal, og et simpelt flertal er tilstrækkeligt, så protesterer han. Når der ifølge forretningsordenen kræves et absolut flertal, som i tilfældet med decharge, vil han have, at det bliver vedtaget med simpelt flertal. Man kan imidlertid ikke have en forretningsorden a la carte alt efter ens specifikke interesser!
Om ændringsforslag 74

Günther
Hr. formand, jeg vil gerne foreslå, at der i ændringsforslag 74 under nr. 1 c) efter »... humanitær bistand, nødhjælp og fødevarehjælp« indføjes »i udviklingslandene«, således at ordlyden bliver: »... humanitær bistand, nødhjælp og fødevarehjælp i udviklingslandene«.

Formanden
Fru Günther, da der ikke er nogen indvendinger fra Parlamentet, vil jeg sætte ændringsforslaget under afstemning med denne tilføjelse.
Før afstemningen om ændringsforslag 9

Lulling
Hr. formand, ordføreren for Udvalget om Kvinders Rettigheder, fru Hautala, har forsøgt at fremsætte et mundtligt ændringsforslag til ændringsforslag 1 og 2 for at præcisere, hvilke former for forskelsbehandling på grundlag af køn udvalg 1 og 8 er ansvarlige for. De kan selvfølgelig ikke være ansvarlige for de former for forskelsbehandling, som vedrører Udvalget om Kvinders Rettigheder. Desværre har en række kolleger rejst sig og forhindret, at dette fornuftige forslag blev vedtaget. Jeg mener ikke, at mine kolleger har været i stand til at vurdere, hvad det handlede om.
Munterhed
De så mig ikke, selvom jeg bad om ordet for at understrege det, før de rejste sig op. Jeg vil gerne understrege - fordi vi stemmer om Udvalget om Kvinders Rettigheder - at det selvfølgelig også skal fremgå klart af ændringsforslag 1 og 2, som vedrører Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender og Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, at de selvfølgelig ikke kan være ansvarlige for forskelsbehandling på grundlag af køn, der henhører under Udvalget om Kvinders Rettigheder.

Formanden
Fru Lulling, Parlamentet gik ikke med til at sætte fru Hautalas ændringsforslag under afstemning. Hvis De ønsker at stille et andet ændringsforslag i stedet for at kritisere, at Deres kolleger ikke accepterede fru Hautalas ændringsforslag, har De ret til at gøre dette.
Inden afstemningen om ændringsforslag 23 og 24

Gutiérrez Díaz
Hr. formand, tillad at jeg som tidligere formand for Udvalget om Regionalpolitik og aktivt medlem af dette udvalg henleder opmærksomheden på dette ændringsforslag. Som De ved, er der ikke tale om at ændre noget væsentligt, men blot efter vores mening om at sætte tingene på plads. I henhold til det oprindelige forslag skulle dette udvalg hedde »Udvalget om Transport, Regionalpolitik og Turisme«. Vi foreslår - og jeg finder det ganske indlysende - at »om Regionalpolitik« skal stå først i benævnelsen, uden at dette mindsker betydningen af de øvrige områder, men mine damer og herrer, det repræsenterer en meget mere global holdning. Derfor beder jeg Dem stemme for dette ændringsforslag.

Colino Salamanca
Hr. formand, jeg er førsteunderskriver af dette ændringsforslag. Jeg vil blot sige, at et af Unionens mål er at fremme det økonomiske og sociale fremskridt ved bl.a. gennem Unionens politikker at styrke den økonomiske og sociale samhørighed. Og vi har netop for nylig vedtaget, at et af kompetenceområderne for dette udvalg netop skal være Unionens regionalpolitik samt økonomisk og social samhørighed. Der er tale om en horisontal politik over for en sektorpolitik. Endvidere omfatter de kompetencer, som dette udvalg netop har fået tildelt, »forbindelserne til de lokale og regionale myndigheder og til Regionsudvalget«. Efter min mening er det vigtigt, at Parlamentet viser, hvilken prioritet det tildeler forbindelserne til de regionale og lokale myndigheder, som repræsenterer mellemniveauerne i enhver magtopdeling, i enhver politisk institutionsstruktur, da de ligesom vi selv er valgte myndigheder. Derfor anmoder jeg Parlamentet om at stemme for, at dette udvalg først og fremmest bibeholdes som Udvalget om Regionalpolitik.
Bifald

Jarzembowski
Hr. formand, kære kolleger, der handler ikke om, hvorvidt vi går ind for det sociale sammenhold. Vi går alle ind for det sociale sammenhold. Det handler om forretningsordenen og om, hvad der står i den. Vi har netop vedtaget kataloget over sagsområder med enstemmighed. Nr. 1 er transport, og nr. 2 er regionalpolitik. Det giver ingen mening at bytte rundt på det 10 minutter senere.
Endnu vigtigere er det faktum, at de vise damer og herrer i Parlamentet begrunder sammenlægningen af udvalgene med, at det ikke er nødvendigt med væsentlige lovgivningsakter inden for regionalpolitikken de næste to år. Det taler alt sammen for at lade det være, sådan som det blev foreslået: Miljø, regionalpolitik samt transport og turisme.
Bifald

Green
Hr. formand, i lyset af denne forhandling - og den er helt klart meget vigtig - kan vi måske som en kompromisløsning tage turismen først.
Munterhed

Bazin
Hr. formand, mine kære kolleger, kun et enkelt ord. Som altid når der er så mange følelser i en diskussion, er det kun de store linjer, der i virkeligheden ikke har noget med diskussionens egentlige emne at gøre, der fremhæves for at holde diskussionen i live. Der er to udvalg, Udvalget om Regionalpolitik og Transportudvalget, der skal lægges sammen, og hvert udvalg prøver derfor at overføre navnet fra det udvalg, de oprindeligt kommer fra. Der er intet andet i denne diskussion.
Når dette er sagt, vil jeg ganske simpelt gøre Parlamentet opmærksom på, at næsten alle Parlamentets kompetencer inden for transport efter Amsterdam-traktaten vil overgå til fælles beslutning, og jeg synes, det er tilstrækkeligt i første omgang at beholde betegnelsen Transportudvalget.
Forslaget til beslutning vedtoges

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg vil bare bede Dem om at videregive det spørgsmål, som jeg stillede for et øjeblik siden, til Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Jeg vil bare sige, at det ikke var personlig interesse, der fik mig til at stille spørgsmålet. Der er nogle ændringsforslag, som blev vedtaget uden absolut flertal, og jeg stemte for. Mit spørgsmål angår udelukkende en artikel i traktaten, artikel 142, som fastsætter, at Europa-Parlamentet fastsætter forretningsordenen ved flertal af Europa-Parlamentets medlemmer. Jeg tror derfor, at det i forbindelse med denne væsentlige bestemmelse er tilstrækkeligt at kontakte Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, for at det kan afgøre sagen. Kan bilaget om udvalgenes beføjelser vedtages ved simpelt flertal, ja eller nej?

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, da De bragte denne anmodning op første gang, svarede jeg, at jeg vil undersøge sagen. De behøver ikke tage spørgsmålet op igen.

Green
Hr. formand, alle, der har været engageret i hele dette emne gennem det seneste år, forstår det utrolige arbejdspres, vi har underlagt Parlamentets medarbejdere gennem de sidste par dage. På min gruppes vegne vil jeg gerne sige tak til Deres medarbejdere for den kolossale hjælp, de har givet os med at sikre, at afstemningen gik så let, som tilfældet var.
Bifald

Martens
Jeg vil vedrørende tjenestegrenene sige det samme som fru Green. Men med hensyn til flertallet, som er nødvendigt, mener jeg, at det er vigtigt, at Parlamentet ved med hvilket flertal, det skal tage beslutninger. Jeg mener, at De havde ret, hr. formand, det drejede sig ikke om reglerne, ikke om rules , det drejede sig om beføjelserne, og jeg tror, at et simpelt flertal her var gældende.

Wijsenbeek
Allerførst, hr. formand, har hr. Fabre-Aubrespy fuldkommen ret. Et flertal af medlemmerne er nødvendigt, for at forretningsordenen kan ændres. For det andet er jeg slet ikke enig med fru Green i, at afstemningen forløb ganske let. Vi har brugt mere end en time på én betænkning, og der ligger 19 andre og venter. Det betyder, at vi vil være i gang i 19 timer. Kan De måske blive afløst, så det kan gå lidt hurtigere?

Dell'Alba
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne sige Dem tak for Deres måde at varetage forsædet for denne afstemning på, og jeg beder Dem fortsætte. Jeg mener, ligesom formand Martens, at vi alt for længe har beskæftiget os med dette spørgsmål. Bilag er bilag og forretningsorden er forretningsorden. Jeg mener derfor, at De handler, som De bør. Udvalget om Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet behøver ikke fortælle os, at bilaget ikke er en del af forretningsordenen.

van Dam
Hr. formand, jeg konstaterer, at vi vedrørende Udvalget om Institutionelle Spørgsmåls opgavebeskrivelse udelukkende har stemt om punkt 1 og de dertil og derefter indgivne ændringsforslag. Betyder det, at Udvalget om Institutionelle Spørgsmåls opgaver indskrænker sig til punkt 1, og at resten af den foreslåede tekst bortfalder?

Formanden
Det ser ikke ud til, at nogen af mikrofonerne virker.
Jeg afbryder forhandlingen et par minutter, indtil de er repareret.
Mødet afbrudt kl. 12.45 og genoptaget kl. 13.00

Formanden
Af tidsmæssige årsager vil jeg foreslå Parlamentet, at vi efter betænkningen af Valverde López går over til afstemningen om Kosovo, så Parlamentet kan udtrykke sin holdning til dette vigtige spørgsmål.
Forslaget vedtoges

Duhamel
Hr. formand, med al respekt, man kan ikke anmode om en kontrol, hver gang PPE-gruppen er i mindretal med 50 eller 100 stemmer.

Formanden
Hr. Duhamel, jeg tager Deres bemærkning til efterretning, men De bør vide, at hvis medlemmerne anmoder om det, er formanden forpligtet til at foretage elektronisk kontrol, ligegyldigt hvem der kræver det.

Killilea
Hr. formand, jeg vil bede Dem tage hensyn til, at mange medlemmer skal nå et tidligt fly. Systemets tekniske nedbrud skal ikke lægges dem til last, når den tid, der er brugt til afstemninger i Parlamentet, skal tælles sammen.
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges

Pinel
Hr. formand, 80 flygtninge er blevet dræbt på grund af NATO's bombardement i blinde. Angrebene, som ikke er andet end kirurgiske angreb, som i Irak, må stoppe. Jeg mener, det er på høje tid, at vores politik over for Eksjugoslavien genforhandles.

Formanden
Kære kollega, vi skal ikke have en diskussion nu.

Castagnetti
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at selvom jeg bliver her i salen, vil jeg kun deltage i den endelige afstemning om forslaget til beslutning. Jeg afgiver en stemmeerklæring i henhold til artikel 122.
Om ændringsforslag 7

Aelvoet
Hr. formand, angående ændringsforslag 7, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at der er en fejl i oversættelsen, bl.a. i den hollandske udgave. Den er ganske enkelt dårligt oversat. Teksten var oprindelig på engelsk, men den franske oversættelse er god, og det er den, jeg henviser til.
I dette ændringsforslag opfordres Rådet til at iværksætte alle muligheder for at skabe de rette betingelser for en kort afbrydelse af bombardementer. Når man siger »skabe de rette betingelser for« vil det sige, at man afventer en reaktion fra Milosevics side, før en afbrydelse kan finde sted. Og det er altså i denne mening, at vi fremsætter dette ændringsforslag, bare så alle forstår dette.
Om punkt 5

Müller
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig punkt 5 for at beskytte flygtningene. Men jeg vil gerne bede de forslagsstillende grupper om at forklare mig, hvordan man kan udelukke, at man indleder en opdeling af Kosovo ved at skabe militært beskyttede humanitære korridorer til Albanien og Makedonien. Det er mit problem med punkt 5.

Formanden
Fru Müller, jeg tror ikke, De er den eneste der har problemer med dette punkt og med andre punkter for den sags skyld. Men vi plejer ikke at løse disse problemer på nuværende tidspunkt.
Om punkt 14

Pack
Hr. formand, kære kolleger, det er ikke et supplerende mundtlig forslag, det blev derimod sat under afstemning under koordinatorernes forhandlinger. Der er trods alt tale om dr. Ibrahim Rugova, modtageren af Europa-Parlamentets Sakharov-pris! Det skal lige tilføjes. Det har vi virkelig glemt. Det er ikke et mundtligt forslag, der kunne blive forkastet, det blev derimod sat under afstemning blandt alle tilstedeværende.

Dupuis
Hr. formand, jeg vil gerne minde Parlamentet om hr. Demaçi, der også har modtaget Sakharov-prisen. Enten inviterer eller nævner vi altså begge prismodtagere, eller også er det ikke ulejligheden værd.

Pack
Vi taler i dette øjeblik om Ibrahim Rugova, der er i stor fare, og som for fire måneder siden modtog vores pris, og ikke hr. Demaçi!
Kraftigt bifald

Swoboda
Hr. formand, jeg vil gerne udtrykkeligt bekræfte, at vi i forbindelse med forhandlingerne om forslaget til kompromisbeslutningen netop talte om Rugova som modtager af Sakharov-prisen og ingen anden. Det var aftalen.
Bifald
(Det fælles beslutningsforslag vedtoges)

Cars
Jeg stemte for forslaget, men ville bestemt have foretrukket, at det udvalg, der nu hedder »Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder« var blevet kaldt »Udvalget om Lige Muligheder og Lighed Mellem Kønnene«.

Hager
Selvom jeg har stemt ja ved de fleste enkeltafstemninger, vil jeg gerne ad denne vej understrege, at jeg ikke tilslutter mig omfordelingen af udvalgenes kompetenceområder som sådan. Grundlæggende forskellige anliggender skal også fremover behandles i særskilte udvalg. Jeg stemte derfor mod Formandskonferencens forslag i den endelige afstemning.
Betænkning af d'Aboville (Á4-0181/99)

McKenna
De Grønne stemte imod den foreslåede fiskeriaftale med Seychellerne, som vi har stemt imod andre fiskeriaftaler, ikke fordi vi principielt er imod fiskeriaftaler, men fordi vi mener, at der er behov for en ændring af EU's fremgangsmåde.
Aftaler skal forhandles på et mere ligeværdigt grundlag, så både EU og tredjelandene opnår lige store fordele. Blandt de nødvendige forbedringer er en regional indfaldsvinkel til fiskeriforvaltning, som vil omfatte kyststaterne og fjerntliggende fiskerinationer, der fisker tun i Det Indiske Ocean. Den nystiftede tunkommission for Det Indiske Ocean er et skridt i den rigtige retning, men er endnu ikke begyndt at påtage sig sin forvaltningsrolle. I FN-aftalen om fiskeressourcer, som vil gælde for tun og andre vandrende fiskearter, fastsættes der andre betingelser, herunder en detaljeret beskrivelse af forsigtighedsprincippet. Dette mangler fuldstændig i aftalen med Seychellerne (vi opfordrer ligeledes medlemsstaterne til hurtigt at ratificere denne konvention - hidtil har kun Italien gjort dette). EU må ligeledes påtage sig et større ansvar for sine fartøjers aktiviteter. Selvom aftalen indebærer et satellitovervågningssystem, hvilket er en velkommen forbedring, vil sådanne systemer i sig selv ikke garantere, at fiskerne overholder reglerne. Der er vigtige spørgsmål om Seychellernes tidstro adgang til de resulterende data. Endelig kan tunfiskeri føre til betydelige bifangster af andre fiskearter end målarterne, og EU må udvikle teknikker til tunfangst, som ikke resulterer i så stor genudsætning.
Ændringsforslaget fra De Liberale, som vil føre til afskaffelsen af det faktiske tilskud, som disse aftaler betød for fiskerne, fik også De Grønnes støtte, da vi fandt, at flåder, der opererer i fjerne farvande ikke bør støttes så massivt, navnlig når der er så mange problemer med de aftaler, de fungerer under.
Betænkning af Valverde López (A4-0139/99)

Schleicher
Hr. formand, med Kommissionens forslag til betænkningen af Valverde López tager Parlamentet faktisk sigte på en mere realiserbar miljøkortlægningsløsning. Man forsøger også at forbedre denne med adskillige ændringsforslag. Der er dog ni forslag, der går i den stik modsatte retning, og de har fundet flertal her i Parlamentet. Derfor har jeg og mine kolleger fra CSU og en række andre kolleger ikke stemt ja. Det var blot det, jeg ønskede at få ført til protokols.
Forslag til beslutning - situationen i Kosovo

McKenna
Hr. formand, jeg stemte imod denne beslutning, fordi jeg føler, at Parlamentet er utroligt tilbageholdende med at kritisere NATO og NATO's handlinger. Jeg mener, at NATO grundlæggende har set stort på folkeretten i sine handlinger, og at man ikke gjorde de nødvendige anstrengelser for at finde en fredelig løsning. Dette er ikke nogen humanitær indsats, især når man set, hvad der skete i aftes, hvor civile blev dræbt som et resultat af NATO's indsats.
Parlamentet var ligeledes tilbageholdende med at forholde sig til, at NATO rammer civile mål i Jugoslavien, og at man bruger klyngebomber og forarmet uran i ammunitionen. Disse spørgsmål skal tages op. Vi skal beskæftige os med respekten for alle menneskeliv. Alle menneskeliv er værdifulde. Vi kan ikke sætte et menneskeliv højere end et andet.
I dag afviste Parlamentet at støtte det tyske fredsforslag, der er blevet fremlagt. Jeg tror også, at briterne blokerer for dette forslag. Hvis vi kan finde en fredelig løsning, bør ingen presse på for at hævde retten til krig og til at bombe. Andres fejl berettiger ikke en selv til at begå fejl. Parlamentet har pligt til at udtrykke sin utilfredshed med nogle af NATO's handlinger, navnlig bombningen af civile mål og brugen af våben, der af nogle betragtes som masseødelæggelsesvåben.

Posselt
Hr. formand, der er mange overordentlig gode punkter i beslutningen. Jeg har dog undladt at stemme på grund af vedtagelsen af et ændringsforslag fra Gruppen De Grønne, med hvilket det forsøges at lægge os fast på en selvstændighedsløsning for Kosovo inden for Jugoslaviens grænser. Dette kunne ganske udmærket have dannet grundlag for en diskussion for nogle uger og måneder siden. I dag er de blevet overhalet af udviklingen. Hvis Milosevic-regimet ikke fjernes, vil det overhovedet ikke være muligt at opnå en sådan løsning. Jeg kan i øvrigt næsten heller ikke se, at denne mulighed foreligger. Man kan ikke tvinge nogen til at bo i samme hus, i den samme stat som den, der har myrdet ens egen familie. Derfor er dette forslag efter min mening fuldstændig urealistisk. Vi burde ikke have lagt os fast på noget i denne sag.
Det er godt, at både NATO's militære engagement, som er nødvendigt, rigtigt og godt, og styrkelsen af nabolandene støttes uden forbehold. Jeg savner dog én ting, nemlig at vi også snart sender et tydeligt signal til Kroatien, som er en vigtig stabiliseringsfaktor i regionen, men som vi ligefrem straffer ensidigt med tilsidesættelse. Jeg kræver indtrængende, at der indgås en handels- og samarbejdsaftale med Kroatien.

Ceyhun
Hr. formand, som medlem af Gruppen De Grønne, der har støttet kompromisforslaget i dag, vil jeg ganske enkelt gerne udtrykke min respekt for alle NATO-medlemmer, der kæmper for menneskerettigheder i Kosovos nabostater for øjeblikket.

Avgerinos, Karamanou, Katiforis, Klironomos, Kokkola, Lambraki, Panagopoulos, Papakyriazis, Roubatis og Tsatsos
PASOK's medlemmer af Europa-Parlamentet stemmer imod Europa-Parlamentets beslutningsforslag om Kosovo, da vi ikke mener, det bidrager positivt til arbejdet med at finde en løsning på problemet.
Vi fordømmer på det strengeste den etniske udrensningspolitik og de krænkelser af menneskerettighederne, som Milosevic-styret udøver. Vi udtrykker vores solidaritet med hele områdets befolkning uden undtagelse, som gennemgår en meningsløs krigs hårde prøvelser.
Samtidig er vi imidlertid modstandere af den tankegang, der går ind for vedvarende og øget anvendelse af vold, som ikke kun ikke fører til en løsning, men oven i købet vanskeliggør en løsning på problemet. Det er klart, at bombardementerne heller ikke har afværget den etniske udrensning i Kosovo, men tværtimod har bidraget til den kolossale bølge af flygtninge og den generelle destabilisering af området. Det er tvivlsomt, om den militære indsats indtil nu har givet nogen resultater, og derfor er det tvingende nødvendigt hurtigst muligt at finde en politisk løsning på problemet.
Den ledende rolle i denne indsats bør uden tvivl tilhøre Den Europæiske Union, som i samarbejde med FN's generalsekretær og Sikkerhedsråd iværksætter de nødvendige aktiviteter, der kan lede på rette spor. Desuden mener vi, at en grundlæggende forudsætning for, at problemet kan blive løst, er at de eksisterende grænser og områdets staters territoriale suverænitet respekteres, så vi undgår, at hele det europæiske Balkanområde kastes ud i nye eventyr.
Samtidig med den politiske løsning på problemet finder vi det hensigtsmæssigt straks at iværksætte en ny plan for et politisk, økonomisk og humanitært initiativ for Balkan. Endelig kræver de aktuelle tragiske omstændigheder, at der indkaldes til en international konference, der skal forbedre koordineringen af den humanitære hjælp.
PASOK's medlemmer af Parlamentet repræsenterer et land, som oplever de direkte følger af krigen, og som fra krisens første stund har optrådt som hjælper i det drama, der har tvunget albansktalende borgere i Kosovo til at forlade hus og hjem.
Her på tærskelen til det nye århundrede mener vi ikke, at vi som europæere kan tillade en fortsættelse af den tragiske situation. Øjeblikket er inde, hvor Europa skal tage konkrete initiativer til en politisk løsning på problemet til gavn for alle områdets befolkninger.

Barros Moura
Milosevic er en utålelig nationalkommunistisk diktator, der repræsenterer en særlig afart af fascismen, som er et resultat af kommunismens fald de steder, hvor der ikke er opstået et bæredygtigt demokrati. Hans politik med undertrykkelse, adskillelse, forfølgelse og etnisk udrensning er imod alle de humanitære principper, etiske krav og grundlæggende frihedsrettigheder, som demokratiet i Europa hviler på.
Forløberne for den nuværende konflikt (opløsningen af Eksjugoslavien, den ensidige anerkendelse af Kroatien og Slovenien, gensidige »etniske udrensninger« og grusomheder fra serbere mod kroater og bosniere og kroater mod serbere og så fremdeles samt Milosevic ved magten) afslører EU's dybt alvorlige uformåenhed til at handle med én stemme og med egne midler (herunder også militære). Men denne intervention fra NATO's side, besluttet uden for FN og med midler, der er utilstrækkelige til at nå de erklærede mål at neutralisere det serbiske militærs evne til at videreføre den såkaldte »etniske udrensning«, har ikke kun undladt at løse problemet, men har også gjort alle de forskellige problemer værre. Doktrinen om »ret til humanitær indgriben« - der er ved at blive udbredt, men ikke er blevet anerkendt af FN - må i øvrigt ikke gennemtvinges ved hjælp af mægtige og sofistikerede våben, der ikke kun ødelægger de militære mål, men alle de økonomiske infrastrukturer i et land. Indtil videre er skabelsen af en ny international retsorden, med passende midler til »humanitær indgriben«, stødt på hårdnakket modstand hos stormagter som USA og andre, hvad angår reform af FN, eller USA, Rusland, Frankrig eller Kina, hvad angår Den Internationale Domstols forpligtende beføjelser.
Samtidig er NATO's offensiv - i stedet for at isolere diktatoren Milosevic og hans regime - ved at få den uønskede virkning at udvide den nationalistiske enighed omkring ham imod en udenlandsk intervention, med den skærpende omstændighed, at man er i færd med at tilføje Rusland en ydmygelse - hvad der er en farlig fejl.
En offentlighed, der er sikker på, at der kun bliver tale om missil- og luftangreb - men ikke indsættelse af kæmpende landtropper, der kan lide tab - kan i et stykke tid støtte bombningerne, fordi man fordømmer Milosevics uretfærdige og afskyelige regime og dets grusomheder mod kosovoalbanerne. Men selv uden at komme nærmere ind på en dobbeltmoralsk praksis - for hvorfor ikke i Tyrkiet, i Indonesien, i Tjetjenien osv., osv.? - så er dette ikke den måde, hvorpå denne type konflikter skal løses.
Ud over at få løst det foreliggende problem, uden tab af autoritet for NATO og for EU og uden at acceptere de grusomheder, som Milosevic har begået - hvad der kræver en diplomatisk løsning med FN's og Ruslands deltagelse - må der frem for alt ske en stabilisering af hele regionen. Hvad dét angår, er det nødvendigt at sige, at løsningen ikke - som det allerede er blevet bevist - er udvidelse af NATO mod øst, men udvidelse af EU og en politik baseret på samarbejde og økonomisk støtte, der befordrer økonomisk og politisk integration og bekæmper aggressiv nationalisme. Med hvilken ret skal ETA eller de korsikanske og IRA's terrorister bekæmpes, men UCK støttes? EU må være i stand til på Balkan og i de central- og østeuropæiske lande generelt at anvende den metode, som inden for EU har hindret krig mellem Tyskland og Frankrig, og som har sikret mere end et halvt århundrede i fred: sammensmeltning af økonomier og politisk integration. Det er dét, der er spørgsmålet.
Derudover, men ikke mindre vigtigt, understreger beslutningen om militære angreb, med USA's styrker som de afgørende, USA's overherredømme og politisk underdanighed fra EU's side, der på den måde aldrig vil få en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik eller et fælles forsvar. USA's ønske om - eller accept af - hegemoni udgør et alvorligt angreb på Den Europæiske Union, på konsolideringen af euroen, på muligheden for, at EU kan optræde på lige fod med USA i WTO. Således som »banankrigen« i øvrigt også viser det. I stedet for denne hovedløse politik, må der etableres et grundlag for et ligeværdigt partnerskab med USA, hvad der forudsætter EU's politiske autonomi i forhold til USA.
Af alle disse grunde har jeg stemt imod det vedtagne kompromisforslag om Kosovo og især imod det umådelige hykleri i henvisning H - der gør FN ansvarlig for, at NATO har brudt De Forenede Nationers charter - og imod punkt 2, der ønsker at legitimere bombningerne ved at lade, som om det ikke vedrører os. Det har jeg gjort, selvom jeg særlig går ind for punkterne om fordømmelsen af Milosevics regime, støtten til flygtningene og de foranstaltninger, der skal sikre stabilisering af regionen. Jeg har stemt imod trods nogle positive ændringsforslag fra De Grønne og i forslagene fra min kammerat Theorin.

Berthu
Jeg har ikke stemt for Europa-Parlamentets beslutningsforslag om Kosovo, for det afspejler en selvtilfredshed og en total mangel på spørgsmål, der ikke forekommer mig at stå mål med situationens alvor.
Uden at vende tilbage til fortiden - for at vide, hvem der startede - vil jeg for mit vedkommende fremhæve fire punkter for morgendagens Europa.
For det første ved jeg ikke, om idéen med et multietnisk Kosovo engang har haft noget indhold, men under alle omstændigheder er det helt sikkert, at denne idé i dag er død, ødelagt af NATO's bomber. Det er temmelig svært at forestille sig, at serberne og albanerne fra Kosovo kan leve sammen før om lang tid. Under disse omstændigheder kan jeg ikke se, hvordan det er muligt at undgå en opdeling af denne provins, hvilket, når alt kommer til alt, kun fører os tilbage til verdens ældste måde at skabe fred på: at adskille folkeslagene med en grænse.
For det andet bør morgendagens Europa respektere de nationale selvstændige stater. Man kan sikkert vurdere, at det på det tidspunkt er et mangelfuldt system, men - og det er et faktum - det har i historien vist sig som det eneste, der kan forhindre kaos, og som en endnu større vilkårlighed, der i givet fald kan tilskrives den ene eller den anden selvstændige stat. Europa, som med vilje glemmer alt, vil genopdage den med bitterhed. Dertil skal tilføjes, at det serbiske styre, hvor kritisable det end er, ikke har angrebet nogen af dets naboer og heller ikke nogen af vores allierede (i modsætning til styret i Irak).
For det tredje bør Europa, hvis det vil gøre sin lovgivning gældende, selv respektere loven. Vi er nødt til her at minde om, at NATO ikke har mandat fra FN's sikkerhedsråd til at intervenere, og at det franske parlament blev stillet over for dette faktum. Procedurerne er måske trættende for nogle, men de ville uden tvivl have gjort det muligt at forlænge proceduren, at diskutere yderligere og at opdage, at bombardementerne i dette tilfælde var en simpel løsning, der ville koste dyrt både menneskeligt, moralsk og økonomisk, herunder også de tilhørende skader, som vi selv bliver ofre for - det er for galt - uden at komme med nogen bæredygtig løsning.
Endelig må man fremsætte tvivl om selve princippet om et europæisk forsvar, der består i at institutionalisere hele den militære handling for alle medlemslandene. Det er det, der faktisk på en måde lige er sket med interventionen i Jugoslavien. Er resultaterne så gode, at man bør gøre det mindre nødvendigt at systematisere erfaringen af dem? Nej, jeg mener tværtimod, at hvert folkeslag skal beholde deres fri vilje med respekt for selvstændige stater og for loven, som jeg lige har nævnt. Hvis Europa blev angrebet, ville den fælles handling ske automatisk. Men hvis Europa ikke angribes, hvorfor bør landene så lade sig hverve på forhånd i kampe, som de ikke har valgt?
Det er nødvendigt med alliancer og samarbejde, der gør et »forsvar i fællesskab« muligt, men helt sikkert ikke et forenet »fælles forsvar«.

Castagnetti
Jeg undlod at stemme om den fælles beslutning om Kosovo, da jeg lige fra starten ikke har været enig i NATO's afgørelse om et militært indgreb, som efter min mening er en fejl, der endda var til at undgå. I Rambouillet var man nemlig - bl.a. ifølge visse indflydelsesrige deltageres erklæringer - nået frem til nogle politiske betingelser, der efter min opfattelse talte for nogle andre og effektive initiativer, med hvilke man kunne have undgået mange uskyldige menneskers død og de dramatiske deporteringer af hundredtusinder af kosovoer, som er ofre for Milosevics vanvittige nationalisme.
Jeg er klar over politikernes og institutionernes pligt til at gå ind i de situationer, der opstår, og jeg slår derfor min bedømmelse af konflikten fast og støtter ethvert initiativ, der tager sigte på at finde en positiv løsning set ud fra et politisk, etisk og juridisk synspunkt, og hvor der navnlig lægges vægt på den rolle, som FN, EU, NATO og Rusland kan og skal spille.

Caudron
Jeg har aldrig været, og jeg er ikke nogen tilhænger af krig, og jeg er ikke engang krigsgal. For mig er krig altid en fiasko for sjælen, menneskets sjæl og intelligensens sjæl.
Men jeg mener, at man skal kunne føre krig, når den såkaldte forhandlingspartner - modstanderen - kun forstår magt, og især når man efterfølgende og hurtigt vil give ham en ny chance for forhandling.
Vi må således aldrig glemme, at diplomatiet består i, at den ene eller den anden part i en konflikt gennem samtaler accepterer at give afkald på en del af sine oprindelige fordringer, krav og rettigheder. Og denne part gør det kun, hvis den ved, at den risikerer at blive angrebet, hvis den nægter at overholde sin del af aftalen.
Det er grunden til, at der angående Serbien og Kosovo efter 10 år med forhandlinger, afbrudt af overtrædelser på menneskerettighederne, voldtægter, massakrer, ødelæggelser og deportationer, som Milosevic alt sammen står bag, uheldigvis ikke var andre løsninger end at udøve magt for at stoppe disse forbrydelser!
Jeg anerkender derfor NATO's militære aktion. Jeg anerkender også regeringernes humanitære aktioner, ngo'ernes aktioner og de europæiske aktioner. Jeg ønsker selvfølgelig en europæisk diplomatisk løsning, der støttes af USA og Rusland, men en løsning, hvor man ikke glemmer de demokratiske principper og menneskerettighedsprincipperne.
Det er på denne måde og kun således, at vi kan garantere en varig og retfærdig fred!
Jeg slutter med at lykønske det tyske formandskab for deres måde at håndtere denne krisesituation på. Jeg vil her til sidst også lykønske Emma Bonini, europæisk kommissær, for hendes frivillige og modige indsats og for hendes menneskelige indstilling. Hendes indlæg på mødet onsdag eftermiddag i slutningen af mødet var et af de stærkeste øjeblikke den dag.

Delcroix
Vores beslutning siger det væsentlige over for det uacceptable og det umenneskelige. Dette må ikke forhindre os i at undre os over mangelen på en virkelig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP) i Europa, som hver dag gør, at skaden bliver endnu større, og i høj grad over vores manglende evne til at støtte de demokrater, der kæmper mod barbariske politikker, som før i tiden blev ført at Radovan Karadzic, og som i dag føres af Slobodan Milosevic.
Europa har på trods af sine løfter ikke forstået at hjælpe demokraterne i Beograd økonomisk og moralsk på det tidspunkt, hvor de havde mest brug for det, nemlig da de kæmpede mod Milosevics indenrigs- og udenrigspolitik. I dag er disse demokrater tvunget til at tie og skjule sig. Jeg er forfærdet over at konstatere, at på det tidspunkt, hvor alle politiske partier, undtagen højreekstremisterne, anerkender de nye dyder i en international retfærdighed i forbindelse med arrestationen af Pinochet, fortsætter man med at forhandle med Milosevic, som dog har mere blod på hænderne og flere forbrydelser mod menneskeheden på samvittigheden. Man kan forstå, at Den Internationale Domstol i Haag ikke kan dømme alle forbrydelse i vores tid med tilbagevirkende kraft. Men var det nødvendigt - allerede!- at springe Milosevics forbrydelser over ved underskrivelsen af Dayton-aftalen om Bosnien i 1995?
Kan vi i dag forhandle med Milosevic, når denne selv samme Internationale Domstol netop - det har vi fået at vide - har anklaget ham (men endnu ikke offentligt) for forbrydelser mod menneskeheden? Det er på grund af Domstolen i Haag, der behandler forbrydelserne begået i Eksjugoslavien, at en Karadzic er ude af billedet og er tvunget til at skjule sig. Jeg blev chokeret over de mediemæssige håndtryk, der blev udvekslet mellem Primakov, Hans Højærværdighed Tauron, Vatikanstatens udsending, og forbryderen Milosevic, mens tusindvis af kosovoer blev smidt ud af deres hjem og fordrevet med magt.
Vores beslutning, som nævner Milosevic fem eller seks gange, siger ikke et ord om Ibrahim Rugova, formand for den demokratiske liga i Kosovo, modtager af Europa-Parlamentets Sakharov-pris i 1998 og en af forhandlerne i Rambouillet. Jugoslavisk fjernsyn har ganske vist ved tre lejligheder vist billeder af ham i såkaldt forhandling med Milosevic. Alle spørger, når de ser disse billeder, hvilken frihed en Rugova, der er »beskyttet« af det serbiske politi i et mennesketomt land, har. Jeg ville ønske, at vores beslutning anmodede om, at Rugova kom tilbage til Bruxelles eller Berlin, for at han - frit - kunne udtrykke sit synspunkt om den aktuelle situation og de løsninger, han kan se.
Jeg undrer mig også over den situation, som vi - uden at reagere - lader opstå ved grænsen mellem Albanien og Kosovo, hvor UCK og de serbiske styrker giver sig i kast med gentagne sammenstød med fare for, at Kosovos nabolande og efterfølgende hele Balkan-området antændes. Kan NATO bevare sin troværdighed, når den på den ene side bomber de serbiske økonomiske og militære infrastrukturer og på den anden side lader en af parterne i konflikten hverve frit? NATO kan ikke på én gang være forkæmper i en konflikt og ifølge Le Monde samarbejdspartner med UCK, der informerer om serbiske stillinger, der kan ødelægges. En ny international politistyrke, der opfylder en pligt til indblanding og til at være en humanitær instans ... man må vælge og være konsekvent.

Grossetête, Jean-Pierre og Verwaerde
Vi ønsker i dag at udtrykke vores modstand mod den splittelse, de ulykker og den lidelse, som Kosovo-befolkningen, der er ofre for kriminelle handlinger, forberedt for lang tid siden af Milosevics styre, lider under.
Vi har selvfølgelig ikke kunnet gribe den mulighed, Berlinmurens fald gav, til at indlede den politiske og demokratiske opbygning af et stort Europa. Man kan selvfølgelig ikke gøre andet end at beklage de dårlige resultater af de diplomatiske anstrengelser, der blev gjort i Rambouillet og Paris. Alligevel ville vi ikke med den bedste vilje i verden gentage historien.
Vi forsvarer de værdier, som krævede en intervention. Vi forsvarer menneskets rettigheder over for en barbarisk og totalitær stats rettigheder, som driver en rædselsslagen befolkning i eksil, ødelægger huse, truer og dræber kvinder og børn, og vi forsvarer friheden og ønsker, at forbryderne bliver straffet. Det er derfor, vi uden forbehold støtter de europæiske stats- og regeringschefers modige beslutning.
Vi beklager imidlertid, at indsættelsen af europæiske landstyrker ikke blev planlagt samtidig med luftangrebet, og at en humanitær aktion af meget stor format ikke blev planlagt samtidig for at modtage strømmene af de hjælpeløse flygtninge, der er blevet fordrevet. Det er absolut nødvendigt i dag at iværksætte aktioner til støtte for Albanien og at tænke på, hvordan man bedst kan deltage i genopbygningen af Kosovo, og hvordan man mere generelt kan hjælpe til udviklingen i Balkanlandene.

Hory
Jeg har stemt imod forslaget til beslutning om situationen i Kosovo, et forslag, som er en nægtelse af international ret, en fejl i historien og en alvorlig politisk fejl.
Aldrig har en stat, der har underskrevet FN-charteret, oplevet et angreb fra det internationale samfund, som det der gennem otte år er begået mod Jugoslavien på initiativ af USA og Tyskland. En bølge af medieskabt propaganda uden fortilfælde har givet et totalt forkert billede af krisen på Balkan, uden at der har været mulighed for at protestere.
I stedet for at integrere Eksjugoslavien og således fremme dets politiske demokratiseringsproces og økonomiske og sociale fremskridt har EU - med Europa-Parlamentet i spidsen - opfordret til landets opdeling og har skabt, i det mindste indirekte, betingelser for krig i Kroatien og Bosnien og nu i Serbien.
Vi har gjort Bosniens grænser hellige og har forbudt de bosniske serbere at knytte sig til Serbien. Alligevel fører vi krig i Serbien for at gøre det muligt for kosovoalbanerne at knytte sig til Albanien. Forstå det, hvem der kan ...
Vi har villet placere det internationale samfund under lovgivningens styre, og vi giver i dag vores samtykke til den mest ydmygende metode: en amerikansk magtanvendelse uden FN-mandat.
Ved at lege med de internationale grænser - Jugoslaviens grænser siden 1991, Makedoniens og Albaniens grænser i fremtiden - ved ikke at lære af historien, ved at lade som om vi ignorerer Ruslands betydning i dette område, ved at foretrække en militær knockout fremfor en politisk løsning, ved på ny at ville splitte især det serbiske folk i dette Europa, som det har gjort så meget for, vil vi helt sikkert provokere til dette flammehav, som vi lader, som om vi vil undgå. Når tiden kommer, bør de, der bevidst opfordrer til dette angreb, påtage sig deres forpligtelser.

Novo
At NATO's bombninger og militære offensiv i Jugoslavien fortsætter og forårsager et lands ødelæggelse og et uvist antal menneskers død, serbere og kosovoalbanere, mænd og kvinder, gamle og børn, sådan som det netop i går skete for mere end et halvt hundrede flygtninge, har kun ringe interesse for Parlamentets flertal, der nøjes med at beklage tab af menneskeliv og »medfølgende skader«.
At freden skal genoprettes, så der kan føres politiske forhandlinger og hurtigt gøres en ende på den militære aggression mod en suveræn stat, ligger ikke dette flertal på sinde, der tværtom foretrækker at retfærdiggøre NATO's intervention, EU's og dets medlemmers krybende underdanighed over for de amerikanske strategiske interesser, mangel på respekt for international lov og ret og for De Forenede Nationers charter, og som tværtimod foretrækker en optrapning af krigen og vedtager politiske retningslinjer, der kun kan vanskeliggøre forhandlingsløsninger og en løsning af de centrale spørgsmål om regionalt selvstyre og etniske mindretal.
At NATO's militære aggression er årsagen til den dramatiske forværring af den humanitære situation på Balkan, at den bringer regionens fremtidige politiske stabilitet i fare, og at den udsætter verdensfreden for alvorlig risiko, fjerner ikke den politiske blindhed hos dette flertal, der tværtimod foretrækker at insistere på aftaler, der aldrig er blevet accepteret af forhandlerne, som kun er påtvunget af NATO, og som bringer suverænitet og urgamle grænser og kendsgerninger i fare.
Det beslutningsforslag, der i dag er blevet vedtaget af Parlamentet, vil gå over i dets politiske historie som et centralt vidnesbyrd om en total mangel på politisk hukommelse, der resulterer i det politiske hysteri, som i dag påtvinges gennem manipulerede medier, der tjener krigsmageres og aggressorers interesser, og som sørger for at fredens, retfærdighedens og suverænitetens værdier bliver glemt.

Olsson (ELDR), Eriksson, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL)
Vi havde til hensigt at stemme for ændringsforslag 19, som vi i øvrigt også var medstillere af, og hverken at stemme for eller imod punkt 5.

Papayannakis
Jeg vil ikke stemme for det forslag til beslutning, der fremlægges som et kompromisforslag, men som i virkeligheden er en ensidig og på visse punkter unøjagtig analyse af situationen, samtidig med at synspunkterne og forslagene i meget ringe grad tjener en fredelig, politisk og holdbar løsning på krisen, ja ikke engang på det så tragiske flygtningeproblem.
Desuden hævder beslutningsforslaget, at FN og Sikkerhedsrådet »ikke kunne« (!) deltage i NATO-beslutningen om luftangrebene, selvom det står klart, at denne beslutning blev truffet i modstrid med FN's principper, som i dette tilfælde blev ydmyget og på uoprettelig vis trådt under fode. Påstanden om, at man behandlede FN på denne måde, fordi to medlemmer af Sikkerhedsrådet stillede sig i vejen for NATO-aktionen, (som de har ret til ifølge FN's statutter ...) viser så tydeligt den autoritære holdning og er et farligt udtryk for den totalitære tankegang: at FN kun kan bruges, hvis det mener det samme som NATO.
Herefter er enhver henvisning til det såkaldte internationale samfund overflødig og uacceptabel, det vil være tilstrækkeligt at tale om det atlantiske samfund. Og det er næsten til at le over, at beslutningsforslaget (i punkt 3) kræver gennemførelse af FN-resolutionerne og (i punkt 4) påskønner det »initiativ FN's generalsekretær Kofi Annan har taget«, uden at det nævner det mindste om initiativets indhold!
Beslutningsforslaget kræver, at menneskerettighederne prioriteres over den nationale suverænitet. Hvem vil tolke og anvende dette yderst rimelige princip? NATO - med den samme troværdighed og selvviskhed, hvormed det har tolket og »gennemført« FN's principper? De enkelte lande i overensstemmelse med deres aktuelle behov og ambitioner? Dette er farlige standpunkter fra tomhjernede rådgivere i forbindelse med udarbejdelsen af beslutningsforslaget, og de nedgør ethvert seriøst forsøg på at opbygge en virkelig international orden og et samfund, der kan gennemføre disse principper på en troværdig og bæredygtig måde uden at vælge interventioner og unødig brug af vold. Og NATO-interventionerne var et valg og beslutningsforslagets ophavsmænds foretrukne valg, ellers havde man god grund til at være bange i Tyrkiet, Indonesien, Latinamerika og Afrika efter at have læst beslutningsforslaget ...

Ripa di Meana
Jeg stemmer nej til beslutningen fra det flertal i Europa-Parlamentet, der støtter krigen i Jugoslavien. EU's regeringer har med iskold overfladiskhed, omtrentlighed og den sædvanlige mangel på kultur ført vores lande ind i denne krig, som de i dag ikke længere ved, hvordan de skal slippe ud af.
Det er fortvivlende, at Europa-Parlamentet, der ligger under for de nationale regeringer, også indlader sig på dette yderst farlige vovestykke.
Den krig, som NATO har indledt, kan ikke retfærdiggøres. Der er ikke nogen retfærdiggørelse for den set ud fra et juridisk synspunkt. De internationale bestemmelser er blevet tilsidesat, og de internationale institutioner er blevet forbigået. Der er således tale om en etisk krig. Man ønskede at opfinde princippet om selektiv indblanding af humanitære årsager, for man griber ind over for Milosevic på grund af den etniske udrensning, men ignorerer det kurdiske spørgsmål i Tyrkiet og muliggør nogle foruroligende perspektiver i Europas vanskelige områder, nemlig Korsika, Irland og Baskerlandet i Spanien.
Det er en »humanitær« krig, hvor man dog kun har opnået nogle antihumanitære mål, idet man har fremmet den etniske udrensning og slået forsvarsløse civile ihjel i Serbien og Kosovo.
NATO kalder de civile tab for »indirekte skader«. I flere hundrede år efter vil man på Balkan skulle modstå de såkaldte collateral damages , eftersom den uranholdige ammunition, som NATO har anvendt, allerede har forurenet den jugoslaviske jord og således faktisk forhindret kosovoernes tilbagevenden til deres land, medmindre de vil risikere sygdomme, misdannelser og dødsfald som følge af udsættelsen for radioaktiv stråling.
Ud fra dette synspunkt er det ikke noget europæisk land, der kan vide sig sikkert. Det behøver blot at blæse op, så vil det fine uranstøv blive bragt med vinden til Italien, Tyskland, Ungarn og hele Europa, med de samme dødelige konsekvenser som dem, krigsforureningen i Irak havde for Saudi-Arabien under Golfkrigen.

Souchet
NATO's krig i Serbien er en fiasko.
Nogle hævder, at det drejer sig om en fiasko for det samlede Europa. Krigens udbrud under NATO's styring kan tolkes som en »mangel på Europa«. De samme personer anklager derfor udelukkende den »amerikanske imperalisme«, som tilsyneladende skulle have forført de allierede, og som nu er underlagt dens strenge opsyn.
Det er helt sikkert, at en amerikansk militærintervention ikke er blottet for bagtanker. Vi kender Washingtons bestræbelse på at styrke NATO's troværdighed ud over fjernelsen af den fælles fjende, som den havde frembragt. Og amerikanernes opførsel under Rambouillet-forhandlingerne kunne tyde på, at de ikke har gjort alt, for at de afsluttes.
Men at holde sig til denne ene analyse ville være at glemme, at NATO's militære engagement mod Jugoslavien først og fremmest er et resultat af en enstemmig europæisk vilje, der kom til udtryk under topmødet i Berlin, og som blev hyldet og hædret af føderalisterne som den virkelige dåbsattest for FUSP.
Engagementet i krigen, under dække af NATO, skal derfor ikke tolkes som en mangel på europæisk politik, men som en fejlagtig europæisk politik.
Det handler ikke om en enkeltstående handling. Denne politiske fejltagelse indgår i en sammenhæng, der stammer fra et valg, der blev taget dagen efter Berlinmurens fald af en hel generation af europæiske ledere og ansvarlige. Det valg blev taget af et lille vestligt Europa, strengt og utilgængeligt, hvor Maastricht- og Amsterdam-traktaterne har angivet linjerne, og ikke af et stort fleksibelt og åbent Europa, der ventede på alle dem i Central- og Østeuropa, der netop havde opdaget deres selvstændighed efter århundreder med totalitært styre.
I stedet for at skabe et Europa, som kunne afpasses efter forholdene og behovene ved at fremsætte nye perspektiver om sameksistens i samarbejdet mellem alle kontinentets stater, blev disse europæiske ansvarlige ved med hårdnakket at forfølge Monnets metode, der blev ophøjet til et dogme, uden at opdage, at den ikke mere var hensigtsmæssig i forbindelse med samlingen af meget forskellige lande på et nyt europæisk kontinent.
Fra Unionens side har man ikke villet indrømme, at det var bydende nødvendigt med en grundlæggende overvejelse af formålene og metoderne for den europæiske opbygning. Man har holdt sig til Monnet-metoden, der hviler på tanken om, at det er nødvendigt at samle økonomierne for gradvist at komme til et afkald på politisk selvstændighed. Anvendt på østlandene gør metoden det muligt på ubestemt tid at udskyde deres optagelse i klubben. Vi har derfor kun tilbudt landene i Central-og Østeuropa en ventesal, en tidsplan for tiltrædelsen, der hele tiden rykkes væk som et fatamorgana, der medfører udrensning, diskrimination, frustration og ydmygelser. At holde sig til dette gamle syn på Europa lammer, svækker og marginaliserer de central-og østeuropæiske ledere og ansvarlige, der har skilt sig ud, reformatorerne, der har vendt sig mod os, og giver igen anseelse til de mennesker, der kommer af et totalitært styre, hvor Milosevic er arketypen.
Da vi ikke har kunnet skabe et permanent forum for et stort Europa med åbent samarbejde med alle landene i Central- og Østeuropa om disse betydningsfulde emner som sikkerhed og udenrigspolitik, kan vi endnu en gang se en deling på vores kontinent.
Krigen i Jugoslavien er selve det dramatiske symbol på denne genopdeling af Europa: Krigen symboliserer dette og gør det tydeligt. Det er i virkeligheden et slavisk Europa, der forsøger at organisere sig uden om os. Vi ser et Ukraine, der har bestemt sig for at være en atommagt efter at have fornægtet det. Vi ser et Jugoslavien, der vedtager et forslag om en slavisk union med Rusland og Hviderusland. Vi ser serberne, der med flertal afviste Milosevic ved at knytte sig til ham i et angrebet fædrelands navn og en ortodoks solidaritet, der kom til udtryk i en fordømmelse af NATO's militære aktion.
Resultaterne af NATO's militære indgriben er på nuværende tidspunkt yderst beskedne. Den slaviske og ortodokse verden splittes, hvor den burde udgøre en væsentlig del af det vestlige Europa, som vi er i færd med at opbygge. Grænsernes berettigelse drages i tvivl. Balkanlandene er bål og blod. Vi ser to Europaer dukke op.
Der skal derfor for enhver pris og så hurtigt som muligt sættes en stopper for denne onde cirkel af ustabilitet. Det er ikke kun, for at det kan stoppe de bomber, der forstærker hadet. Der skal også formuleres en ny opfattelse af Europa, der kan gælde for hele kontinentet. En opfattelse af en familie af nationer, der lever sammen i tillid med en genfundet og anerkendt identitet og gensidig respekt. Denne bydende nødvendige omformulering af opfattelsen af Europa vil være den bedst mulige præventive politik.
Det beslutningsforslag, der er fremsat af forskellige grupper, indgår ikke i dette ellers meget væsentlige perspektiv, selvom de indeholder visse brugbare anbefalinger. Tværtimod introducerer beslutningsforslaget en faktor, som kun kan have ekstremt ustabiliserende og forstyrrende konsekvenser på det internationale liv ved under punkt J at forslå, at begrebet national selvstændighed svækkes og marginaliseres, som dog, hvor mangelfuldt det end er, ikke desto mindre er det grundlæggende normgivende princip for vores internationale fællesskab. Det er derfor, vi ikke har kunnet stemmet for den foreslåede beslutning.

Spiers
Jeg støttede ændringsforslag 3 og mener, at der er stærke argumenter for at indsætte landtropper for at beskytte Kosovo. Jeg mener ligeledes, at det er nødvendigt at overveje at etablere et uafhængigt Kosovo.
Men selvom jeg har støttet en beslutsom indsats mod Milosevic-regeringen i mere end syv år, lægger jeg vægt på, at antallet af uskyldige ofre bør holdes ned på et minimum. Derfor stemte jeg for ændringsforslag 10, hvor der udtrykkes bekymring over NATO's brug af våben med forarmet uran. Disse giver fortsat skrækkelige konsekvenser i Irak, hvor nogle rapporter taler om en 70 % stigning i antallet af kræfttilfælde og misdannede spædbørn.
I afsnit 13 opfordres EU til at »at intensivere sin indsats for at informere befolkningerne i Serbien og Montenegro«. Hvis man havde været mere aktiv i den henseende, da Milosevic først indledte sin aggressionspolitik, ville den serbiske opposition mod Milosevic være blevet styrket, og mange liv ville være blevet sparet.

Theorin og Wibe
Etnisk udrensning og massive overgreb mod den albanske befolkning kan aldrig accepteres. Det er vigtigt, at de internationale normer for menneskerettigheder går forud for nationalstaternes suverænitet. Dette kræver ændringer af folkeretten, bl.a. inden for FN, en mulighed, som de permanente medlemmer af Sikkerhedsrådet ikke har udnyttet. Også det internationale samfund skal bygge på internationale love, som respekteres fuldt ud. Derfor kan vi ikke støtte et forslag om at acceptere NATO's bombninger. Det ville føre til en præcedens med alvorlige konsekvenser for fremtiden.
Europa er snublet ind i en krig med en million flygtninge, og man har ikke udformet nogen politik for at komme ud af krisen. Nu må den vigtigste opgave for EU være at arbejde hen imod en politisk løsning, standse den etniske udrensning, støtte flygtningene, få afsluttet blodbadet og handle, så flygtningene får en reel mulighed for at vende tilbage. EU må aktivt støtte FN's generalsekretær Kofi Annans initiativ om at mægle og få bragt konflikten til ophør. Det må også være EU's opgave at genindsætte FN som det internationale retssamfunds vigtigste organ.
EU må kræve, at der oprettes en fredsbevarende FN-styrke, som ligeledes omfatter russiske fredsbevarende styrker, for at give de etniske albanere mulighed for at vende tilbage til deres hjemland.
En ratificering af den permanente internationale domstol må tilvejebringes hurtigst muligt, så vi kan skabe et redskab, der i fremtiden kan arbejde aktivt mod overtrædelser af krigens love.
Det kan ikke være EU's opgave at sanktionere militære initiativer fra NATO's side, som ingen folkevalgte parlamenter i øvrigt har haft mulighed for at tage stilling til. Det er snarere EU's opgave at arbejde konstruktivt for at løse denne og andre konflikter med politiske, diplomatiske og økonomiske midler.

Trizza
Jeg vil gerne understrege, at det var tvingende nødvendigt med NATO's indgreb i området for at bevare kosovoernes grundlæggende rettigheder, og jeg vil gerne gøre opmærksom på, at denne tragedie måske kunne have været undgået, hvis Den Europæiske Union ikke bare var en økonomisk og monetær enhed, men også i et godt stykke tid havde været en fælles politisk enhed.
Hvis Europa nemlig lige fra Balkankrisens begyndelse i starten af 90'erne havde handlet efter fælles aftale og med det nødvendige mod til at træffe nogle enslydende beslutninger, da Jugoslavien begyndte at gå i opløsning - og hvis også Europa havde optrådt samlet og havde stået sammen på mødet i Rambouillet for nylig - var vi måske ikke kommet til at opleve de massakrer og etniske udrensninger, der finder sted i disse dage.
Jeg anmoder desuden om, at Europa-Parlamentet fremmer et initiativ, hvor man er solidarisk - også økonomisk solidarisk - med de mennesker i Puglia, der ikke blot har modtaget og generøst fortsætter med at modtage titusinder af flygtninge fra Albanien og Kosovo, men som også betaler en høj pris for krigen som følge af de logistiske vanskeligheder, lukningen af regionens lufthavne og ulemperne for hele Puglias turistindustri, der lider under turisternes afbestillinger og manglende interesse for at opholde sig i dette område.

Formanden
Afstemningen er afsluttet. De øvrige afstemninger finder sted efter afstemningen om aktuelle og uopsættelige spørgsmål.
Mødet udsat kl. 13.45 og genoptaget kl. 15.00

Afgiftsbestemmelser for transportinfrastrukturen (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om betænkning (A4-0111/99) af Schmidbauer for Udvalget om Transport og Turisme om Kommissionens hvidbog om fair betaling for brug af infrastruktur: En model for trinvis indførelse af fælles afgiftsbestemmelser for transportinfrastrukturen i EU (KOM(98)0466 - C4-0514/98).

Donnay
Hr. formand, kære kolleger, ingen kan nægte, at udviklingen inden for transport har betydelige konsekvenser for miljøet. Alle lande står faktisk over for problemer med skadelige virkninger, forurening, eller endnu værre over for en overbefolkning af byerne. Hvad dette angår, er ønsket om at internalisere de eksterne omkostninger ved de forskellige transportformer velbegrundet. Det er derfor, vi bifalder Kommissionens dokument, men når det drejer sig om et bredt emne med betydelige konsekvenser, er det passende, at det behandles med beherskelse og pragmatisme. Enhver kender til transportens betydning navnlig inden for den økonomiske udvikling. Lad os derfor være på vagt over for enhver overdrivelse på området. Jeg vil for mit vedkommende give udtryk for vores uenighed med to punkter i fru Schmidbauers betænkning. Jeg vil tale om forslaget om at inddrage personbilstransport i gebyrsystemet og systemet med afgifter på kerosin.
Angående det første punkt er jeg faktisk ikke overbevist om dette forslags relevans, i det mindste i gebyrsystemet, som det er foreslået af Kommissionen. Jeg mener ikke, at de problemer, der opstår ved brug af personbiler, fremgår af hvidbogen. Dette angår særligt massetransport, hvad enten det drejer sig om rejsende eller varer. Derfor tror jeg, det ville være at foretrække at behande spørgsmålet om personbiler i dens rette rammer.
Angående det andet punkt, hvor jeg er uenig, mener jeg, at man ikke alt for tidligt skal lovgive om afgifter på kerosin. Lad os således vente på konklusionerne fra den internationale luftfartsaftale, inden vi kan tage luftfarten i betragtning i forbindelse med enhver fremtidig lovgivning. Jeg tror, det er mere fornuftigt at holde sig til det i første omgang og mere fornuftigt, at vi holder os til Kommissionens forslag om det.

Lagendijk
Hr. formand, det er blevet en vane, at jeg for det meste ikke bruger min kostbare tid på at lykønske ordføreren. Selvom hun desværre ikke er til stede, vil jeg gerne gøre det denne gang, fordi jeg er meget tilfreds med hendes betænkning. Det er i mine øjne et meget godt forslag fra Kommissionen, som fru Schmidbauer har skrevet en god betænkning om.
For min gruppes vedkommende vedrører den to punkter. Det er velkendt, at De Grønne i årevis har slået til lyd for, at udgifterne ved brugen af infrastrukturen skal betales af brugerne, fordi trafikken på den nuværende måde er for billig, og fordi det belaster miljøet for meget. Det er også af praktiske grunde, at jeg er glad for dette forslag, selvom det er klart, at der ikke er penge nok til at investere i infrastrukturen, hvilket også står i betænkningen af fru Schmidbauer. De generelle udgifter falder, mens der efter vores mening er brug for mere især til at investere i jernbaneinfrastrukturen. Derfor er det godt og fair, at brugerne af den nuværende infrastruktur også skal betale udvidelsen heraf. Det giver naturligvis mange praktiske problemer og møder megen modstand, hvilket vi også kender i Nederlandene, især når det ikke gøres klart, at investeringerne og afgifterne er nødvendige for at sørge for, at man fortsat kan leve i og få adgang til tætbefolkede områder.
Jeg har dog to bemærkninger til betænkningen. For det første til punkt 15 i betænkningen af fru Schmidbauer. Der står, at kørsel med personbiler for så vidt muligt skal omfattes af forslagene, og det er efter min mening alt for svagt udtrykt. Jeg mener, at det er nødvendigt. Netop personbilerne forårsager mange af de marginale udgifter, som beregnes, og jeg mener ikke, at det er rimeligt, hvis kun godstransporten skal betale udgifterne.
Til sidst, hr. formand, i punkt 10 i hendes betænkning foreslås det at kompensere de medfølgende udgifter ved at fjerne de andre skatter på transporten. Jeg mener ikke, at det er en ønskelig udvikling. Jeg mener stadigvæk, at transporten er for billig, og at det stadigvæk er tiltrækkende at transportere varer frem og tilbage igennem Europa. Vi går ind for at lave en god begyndelse her og ikke udelukkende, også i fremtiden, at videreberegne kapitaludgifterne for f.eks. infrastrukturen.

van Dam
Hr. formand, det er en regel, at kunden i den økonomiske trafik betaler prisen for brug af tjenester eller modtagne produkter. Det er der ikke noget i vejen med, og den regel accepteres efter min mening af hele samfundet. Med hensyn til brugen af infrastrukturen er denne sammenhæng endnu ikke klart til stede. De samlede udgifter for transporten og de beregnede priser er i mange tilfælde ikke i overensstemmelse med hinanden. Kommissionsforslaget gør et godt forsøg på at forbedre dette forhold.
Det er dog et spørgsmål, om den beregningsmetode, som foreslås, nemlig de marginale sociale udgifter, kan dække alle udgifter. Nogle kolleger understreger, at indførelsen af et afgiftssystem ikke må føre til en stigning af udgifterne for transportbrugerne. Det vil jeg ikke sige så klart. Princippet »brugeren betaler« står øverst på listen, også hvis det fører til en stigning af priserne. Der skal dog sørges for, at udgifterne bæres af dem, der bruger transporten. Det må ikke være sådan, at udgifterne stadig pålægges transportørerne.
Hvis bestemte brugere undtages fra dette afgiftssystem, vil det uigenkaldeligt føre til en utilstrækkelig dækning af de samlede udgifter. Jeg går derfor ind for ændringsforslag 7 af hr. Langendijk.
Den forslåede beregningsmetode skal føre til en situation, hvor de mindst miljøbelastende transportmuligheder skal have en større markedsandel af hele transportmarkedet. På den måde skal en korrektion af grundprincippet »brugeren betaler« fortsat være mulig.

Stenmarck
Hr. formand, man erkender, at de såkaldte eksterne omkostninger i trafikken stiger dramatisk. Der er derfor et indlysende behov for at overflytte disse omkostninger til de respektive transportformer. I denne sammenhæng drejer det sig først og fremmest om ulykker, hvor omkostningerne inden for de forskellige transportformer er steget kraftigt i de seneste årtier. Vi har forskellige typer af omkostninger i form af et forringet miljø. Det drejer sig om støj, forurening af jord, luft og vand. Det er et problem, der forværres til stadighed. Der er også store problemer med at bedømme størrelsen af disse omkostninger.
I dag er der store forskelle mellem EU's medlemsstater, hvilket også fremgår af både hvidbogen og betænkningen. Afgiften på biler kan f.eks. variere med op til EUR 3.000 om året, der findes ni forskellige afgiftssystemer for banetransport, omkostningsdækningsgraden kan variere fra 0 til 100 %. Ikke mindst af konkurrencehensyn er det ønskværdigt med en fælles omkostningsdækningsstrategi for de forskellige transportmidler, samt at denne dækker hele Unionen.
Jeg tror, at vi alle er enige om, at det er vigtigt at tilstræbe en rimelig begrundelse for de meget varierende afgifter med hensyn til vignetbestemmelser, motorvejsafgifter m.m. Takket være udviklingen gennem de seneste år er der nu også mulighed for at indføre ensartede tekniske systemer, f.eks. ved hjælp af telematik, der er gældende i alle medlemsstater. Den mulighed har vi stort set ikke haft tidligere.
Det lyder naturligvis alt sammen vældig godt. Det er naturligvis prisværdigt at forsøge at opnå en harmonisering af de forskellige bestemmelser inden for transportsektoren, ikke mindst hvis det indre marked skal kunne fungere mere gnidningsløst end i dag. Det er vigtigt at stræbe efter retfærdig konkurrence mellem alle transportmidler og ligeledes tilsvarende konkurrenceforudsætninger i de forskellige medlemsstater. EU kan sørge for en del af dette, men meget, måske det allermeste, afhænger af medlemsstaternes egne beslutninger.
Nogle af medlemsstaterne - jeg kommer selv fra en af dem - har på flere områder betydeligt højere skatter og afgifter end de øvrige lande. Før disse lande selv indser dette, får vi aldrig de samme konkurrencebetingelser.
Forslaget, som et flertal i Udvalget om Transport og Turisme står bag, risikerer at føre til en yderligere stigning i de udgifter, som rammer transportsektoren. Ikke mindst inden for privatbilismen, i det mindste hvis man skal følge ordførerens forslag. Det er uacceptabelt. Fra PPE-gruppen har vi fremsat en række ændringsforslag for at modarbejde disse konsekvenser. Dem har vi hidtil ikke haft opbakning til. Hvis ikke vi opnår denne opbakning i dag, ser jeg ingen mulighed for at støtte forslaget fra udvalget.

Mendes Bota
Hr. formand, min kollega hr. Manuel Porto kunne ikke være til stede her til eftermiddag, og jeg træder derfor i hans sted. Jeg vil gerne hilse både endnu et initiativ fra Kommissionens side og den betænkning velkommen, som fru Barbara Schmidbauer har udarbejdet om betaling for brug af transportinfrastruktur.
Det drejer sig om et område, hvor man godt forstår, at der ikke må herske tvivl om EU's beføjelser, især, hvis man betænker de forvridninger, der opstår, når der følges forskellige bestemmelser fra land til land uanset, hvor langt det er fra grænserne, og når der er lande, hvor infrastruktureren betales af brugerne gennem brændstof- og vejafgifter, og andre, hvor de betales over de offentlige budgetter.
Man kan kun være enig i, at de eksterne transportomkostninger også skal dækkes. Da disse er meget højere ved vejtransport, med støj, forurening og trafikulykker, sådan som det også fremgår af de tabeller, som ordføreren præsenterer, er det velbegrundet, at brugerne af vejene (i form af brændstof-, motor- og vejafgifter) betaler det dobbelte af de dermed forbundne omkostninger, når brugerne af jernbanerne betaler 56 %, og brugerne af skibsfart 18 % af de respektive omkostninger.
Ud over, at det er rimeligt, at det foregår på denne måde, bliver der skabt et ønskværdigt incitament til, at efterspørgselen flyttes til transportformer med færre eksterne omkostninger. Men for at borgerne ikke skal blive urimeligt ramt, må disse andre transportformer snarest muligt forbedres, eksempelvis i mit eget land, med hurtigtogslinjer både internt og på de internationale forbindelser til de øvrige lande i Europa.
Derudover må der være en korrekt fordeling på hver transportform, det vil sige retfærdig og ikke konkurrenceforvridende. Vi er derfor fuldstændig enige med ordføreren, når hun går ind for, at den private bilkørsel også inddrages ved fordelingen af vejtransportomkostningerne. Og det er værd at lægge mærke til, at dette ikke er tilfældet i mit eget land, hvor broer og veje af samme type (motorveje) er belagt med afgift eller ikke (eller meget forskellige afgifter) afhængigt af de berørte områders politiske tyngde.
I denne sammenhæng er det særlig chokerende, at man fjerner vejafgifterne i storbyområderne, hvor højindkomstgrupperne bor, og hvor man skulle tilskynde til mindre privat bilkørsel, mens man opretholder dem i mindre begunstigede områder, hvor de, fordi der ikke er folkelig pression eller stemmer at miste, forhøjes år for år.
Eventuelle flaskehalsproblemer kan fjernes gennem automatiske betalingssystemer som f.eks. Via Verde i Portugal. Af andre, men socialt forståelige grunde kan der fastsættes en maksimumsgrænse for den månedlige betaling for dem, der er nødt til at benytte infrastrukturerne hver dag.

van den Broek
Hr. formand, på Neil Kinnocks vegne er det mig en glæde at reagere på denne betænkning, og først vil jeg hilse betænkningens støtte velkommen og ligeledes anerkende de bekymringer, der gives udtryk for. Jeg er sikker på, at vi vil kunne afhjælpe nogle af disse bekymringer, når vi gennemfører principperne og udarbejder konkrete forslag. På Neil Kinnocks vegne vil jeg gerne rette en varm tak til fru Schmidbauer for hendes meget konstruktive betænkning og hendes støtte til Kommissionens fremgangsmåde i hvidbogen.
Først et par bemærkninger om de ting, der vækker bekymring. For det første: Ja, tidsplanen for gennemførelsen er ambitiøs, men vi er godt på vej, og aftalen om eurovignetten er næsten på plads, havneomkostningsundersøgelsen i samarbejde med medlemsstaterne, forslag om lufthavnsafgifter, afgifterne på flytrafik er til revision, udvalget af regeringseksperter har mødtes og givet en gruppe på højt niveau til opgave at rapportere om metoderne for udgiftsoverslag. Faktisk er vi nærmest forud for tidsplanen!
Selvom vi stadig bruger mere specifikke direktiver, vil Kommissionen naturligvis sørge for, at der ikke opstår inkonsekvens eller negative følger af denne fremgangsmåde.
I hvidbogen understreger vi ligeledes behovet for en afbalanceret gennemførelse, navnlig mellem vej- og banesektorerne. Det er grunden til, at jernbanepakken udtrykkelig indeholder forslag om støtte til jernbanerne, når der findes ubetalte eksterne omkostninger ved konkurrerende transportformer som f.eks. veje. Det er et godt eksempel på, hvordan Kommissionen undgår inkonsekvens i gennemførelsesprocessen ved klart at identificere problemet og tilbyde en praktisk løsning.
Hvidbogen drejede sig om lighed og fordelingsspørgsmål samt problemerne i perifere områder. En stor del af denne diskussion drejer sig også om udvidelsen og ansøgerlandene, og jeg er sikker på, at vi vil kunne tage disse aspekter op, når vi arbejder videre med forslagene.
Medlemsstaterne tilskyndes til at indarbejde hvidbogens principper i deres egne afgiftsordninger for privat bilkørsel i overensstemmelse med eventuelle udviklingstendenser på EU-plan. Mens dele af fællesskabslovgivningen vedrører privatbilister - såsom brændstofafgifter, punktafgifter, moms - er vores nye model for afgifter rettet mod den kommercielle trafik, da det er et problem, der kun kan findes en vellykket løsning på gennem lovgivningsrammer på fællesskabsplan, idet man sikrer det indre markeds funktion, samtidig med at man fuldt ud integrerer miljømålsætningerne.
Privat bilkørsel rejser en lang række regionale og lokale spørgsmål, som i henhold til subsidiaritetsprincippet kræver en noget anden indfaldsvinkel, hvilket vi især har udviklet gennem handlingsprogrammet for borgernes netværk.
Jeg er overbevist om, at på dette tidspunkt i Fællesskabets beslutningstagning vil den differentierede fremgangsmåde være både den mest effektive og ligeledes respektere den legitime rolle for transportpolitiske beslutningstagere på andre politiske niveauer.
Endelig vil jeg gerne takke Dem for den støtte, der ligger i betænkningen. Vi ved alle, at dette område, prisspørgsmål - både inden for vej-, bane-, fly- og søtransport - er fyldt med forhindringer, og fremskridtene, navnlig på politisk plan, kan gå utroligt langsomt. Vi glæder os derfor særligt over at have Parlamentets støtte i disse spørgsmål.

Bestemmelser om dimensioner og vægt i international trafik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er anden betænkning (A4-0114/99) af van Dam for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 96/53/EF om fastsættelse af de største tilladte dimensioner i national og international trafik og største tilladte vægt i international trafik for visse vejkøretøjer i brug i Fællesskabet (KOM(98)0414 - C4-0486/98-98/0227(SYN)).

van Dam
Hr. formand, hr. kommissær, på vej hertil i morges blev jeg af flere kolleger hilst med ordene: I dag er din store dag. Normalt er det en fornøjelse, når ens betænkning står på dagsordenen. Men en ordfører vil ikke gerne have de blandede følelser, som jeg har nu, fordi vi befinder os i en temmelig håbløs situation.
For to måneder siden debatterede Parlamentet om emnet kombineret transport. Den efterfølgende afstemning viste, at Parlamentet ikke kunne gå ind for Kommissionens forslag om at fritage den kombinerede transport for den generelt accepterede 40-tons-vægtgrænse. Konsekvensen var, at forslaget blev henvist til fornyet udvalgsbehandling i Transportudvalget.
Kort derefter blev der forhandlet mellem medlemmerne af Transportudvalget og repræsentanter fra Kommissionen. I den efterfølgende diskussion i udvalget konstaterede jeg, at flertallet i dette udvalg fastholdt den holdning, som de havde for to måneder siden.
Ud fra et formelt synspunkt er det den rette holdning. For siden Parlamentets forkastelse af Kommissionens forslag har Kommissionen jo ikke tilføjet nye eller ændrede forslag. Formelt er der derfor ikke grundlag for en revision af de holdninger, som Parlamentet indtog for to måneder siden.
Som ordfører fastslår jeg, at Kommissionen ikke har siddet stille. Såvel i forhandlingerne med Parlamentets repræsentanter som under Transportudvalgets møder har Kommissionen angivet, at den er villig til endnu en gang at se på de dele, som Parlamentet havde indvendinger imod. På grund af den begrænsede tid har det ikke ført til et skriftligt forslag. Det er dog klart, at Kommissionen indtager en velvillig holdning og har til hensigt at imødekomme Parlementets indvendinger og medtage ændringer herom i det nuværende forslag.
Ifølge mine kilder er der også i Rådet næsten samlet støtte til at øge den største tilladte vægt. Det er kun Storbritannien, som er imod dette, men på grund af dets østatus, kan man imødekomme dette land med en undtagelse for øer.
På grund af den nuværende situation er det vanskeligt for mig i øjeblikket at stemme for eller imod Transportudvalgets beslutning. Jeg kan ikke stemme imod, fordi der er kommet en formel ændring med hensyn til for to måneder siden, men jeg kan heller ikke stemme for, idet Kommissionens holdning fortjener et bedre svar end Parlamentets holdning om at »sætte hælene i jorden«. Jeg har ærligt talt større og større besvær med at kunne forstå den hårde linje, som nogle af kollegerne følger.
Efter min mening er det klart, at vi kan komme ud af dette dødvande gennem gode forhandlinger. Som ordfører kunne jeg ikke gøre andet end at gengive flertallet i Transportudvalgets holdning. Jeg anmoder dem om at imødese Rådets holdning og Kommissionens ændringer med et åbent sind. Jeg går ud fra, at dette emne kan afsluttes i begyndelsen af den nye samling på en for alle parter acceptabel måde.

Piecyk
Hr. formand, jeg mener, at man først og fremmest skal takke vores kollega van Dam for, at han er sprunget ind og har påtaget sig arbejdet, for han har givet sig i kast med det møjsommelige projekt at videreføre denne betænkning. Jeg mener - og det er jo allerede blevet sagt - at vi desværre har det klassiske tilfælde her, hvor en sag, som vi i princippet støtter og synes godt om, nemlig den kombinerede transport, altså væk fra vejtransporten, mere transport via jernbanerne, mere transport ad søvejen - at vi altså så at sige vil gøre denne sag en bjørnetjeneste med en foranstaltning. Det var kritikken sidste gang. Her er der desværre endnu ikke sket nogen ændringer.
Det er efter min mening ikke hensigtsmæssigt at skabe en ordning, hvor det generelt er muligt at gennemføre forbud mod søndags- og natkørsel i praksis. Lige så uhensigtsmæssigt er det at skabe en ordning bagefter med de 44 t uden nogen som helst anden begrænsning. Det har vi påtalt flere gange. Det har vi forkastet her i Europa-Parlamentet. Rådet er heller ikke gået med til Parlamentets forslag om også at medtage et afgiftsmæssigt incitament for at fremme det.
Nu forkastede vi det sidste gang. Kommissionen fik chancen for - her kan jeg kun støtte vores kollega van Dam - at ændre noget - den er jo herre over proceduren, den kan jo gå forslagene efter. Vi var meget åbne som Parlament, vi sagde: »Vi forkaster denne generelle løsning. Kom med konkrete, med afgrænsede forslag!« Her må jeg sige til kommissæren, også selvom han ikke er til stede, at det ikke er et forslag at sende et brev til udvalget. Det er ikke nok! Et brev som meddelelse - det må jeg sige åbent - det er for lidt.
Derfor afventer vi mere konkrete forslag fra Kommissionens side. Jeg mener, at Parlamentet er åbent over for at fremme denne sag principielt. Men uden forslag går det ikke. Derfor kan man kun give sin tilslutning til det, der står i slutningen af betænkningen: »... forkaster Kommissionens forslag og opfordrer Kommissionen til at tage sit forslag tilbage«. Det er situationen. Her har vi ikke andre muligheder.
Vi håber, at Kommissionen, der jo muligvis kun er en smule begrænset i sin handledygtighed på grund af den aktuelle situation, fremsætter nogle fornuftige forslag så hurtigt som muligt i næste valgperiode, som vi kan diskutere. Så har vi også klaret det ret hurtigt, og vi skal ikke alle sammen benytte os af vores taletid, for det er faktisk noget, der næsten kører af sig selv.

Wijsenbeek
Hr. formand, betænkningen af hr. van Dam, den tidligere betænkning af hr. Wijsenbeek, løber den samme risiko som den tidligere betænkning af hr. Tolman i isoglykosesagen, nemlig at blive en institutionel nyhed. For det første drejer det sig her om en strid, hvor Parlamentet og Kommissionen stod lige over for hinanden, og hvor jeg som ordfører i øvrigt var helt enig med Kommissionen. Derefter skal der findes en løsning. Hvis sagen trækkes til efter valget, falder den under medbestemmelsesproceduren. Men endnu mere underligt er det, at der under en overskrift, der slet ikke findes i traktaten, er sendt løbende sager med Parlamentets og Kommissionens to helt forskellige meninger, kommissær Kinnock, så uændret til Rådet. Hvis det ikke havde forholdt sig sådan, at der heller ikke i Rådet er enighed, ikke en gang et næstent flertal, men fuldstændig uenighed, så kunne det være endt med, at Rådet havde fulgt Kommissionen og vedtaget beslutningen, mens Parlamentet netop havde en helt anden holdning.
Jeg mener også, at det nu er det rette tidspunkt til, jeg ville næsten sige, med ro, betænksomhed og forhandling at finde fælles løsninger. Præcis som hr. Piecyk sagde: Vi er enige om, at den kombinerede transport skal fremmes. Vi er enige om, at der skal gøres mere brug af de indenlandske vandveje og jernbanerne. Og så viser det sig, at vi ikke kan blive enige om de par ton, mens vi alle ved, hvor ofte der køres med overvægt, og hvor mange undtagelser der er tilladte i weekenden. Der må kunne findes en mellemvej.

van den Broek
Selvom den nuværende Kommission i denne politiske situation kun skal behandle løbende sager, vil De acceptere, at jeg i dette tilfælde på vegne af hr. Kinnock behandler en »kørende« sag. Forhandlingerne, som, siden debatten om betænkningen af hr. van Dam, førhen hr. Wijsenbeek, fandt sted under plenarforsamlingen i februar sammen med ordføreren og enkelte medlemmer, har overbevist mig, i dette tilfælde hr. Kinnock, om, at vi er enige om nødvendigheden af at forbedre den kombinerede transports fordele og konkurrenceevne. På denne måde vil vi fremme en flytning af godstrafikken på vej til andre transportgrene, som er mere vedvarende, sikre og energibesparende, mens transportforbrugernes valgmuligheder samtidig øges. Som en vigtig del af denne fælles stræben foreslår Kommissionen at give de erhvervsdrivende i transportsektoren i EU mulighed for at anvende en størst tilladt vægt på 44 t, men udelukkende til transport på vejene, når det vedrører en særlig del af kombineret transport og kun over de relative korte vejstrækninger på den kombinerede transportrute.
Dette er naturligvis ikke den eneste måde, man kan fremme denne potentielt vigtige transportsektors konkurrenceevne på. Jeg vil på dette punkt yde et vigtigt bidrag ved at forbedre betingelserne for den del af ruten ved en kombineret transportrute, der skal gennemføres på vej. Og ikke mindst ved at sænke de ofte urimeligt høje udgifter på den begrænsede del på vej i en kombineret transport.
Hvis denne sænkning af udgifterne udgør 10 % for transporten af tungt gods, vil det være en vigtig stimulans for potentielle brugere af den kombinerede transport. Erfaringerne i flere medlemsstater peger bestemt i den retning. I syv af medlemsstaterne er en vægt på 44 t eller mere tilladt for alle vejtransporter, mens andre medlemsstater tillader 44 t for en del af en kombineret transport. Som medlemmerne sikkert ved, kan medlemsstaterne foreskrive en størst mulig tilladt vægt på 44 t for motorkøretøjer med tre aksler, som udgør en del af en fem- eller seksakslet køretøjskombination for at undgå, at sådanne køretøjer beskadiger vejen alt for meget.
Hr. formand, det er klart, at dette forslag ikke har til hensigt at give vejtransporten urimelige fordele. Det modsatte er tilfældet. Forslaget er specifikt rettet mod at påvirke vejtranportørernes indstilling, så de begynder at bruge andre transportgrene. Nettoresultatet vil være, at transporten pr. jernbane, i de indenlandske farvande og via kanalfarten transporterer et større godsvolumen. Som hr. Kinnock skrev i sit brev til hr. van Dam den 11. marts, mener han, at vi skal bruge den opnåede konsensus om den nødvendige fremmelse af kombineret transport til at iværksætte konkrete og praktiske foranstaltninger. Vi mener, at der for medlemsstaterne, som består af øer, hvilket allerede er sagt i Parlamenet, skal overvejes en mere restriktiv vægtordning end den, som Kommissionen har foreslået. Dette af den indlysende grund, at forbindelserne til resten af markedet ikke udelukkende foregår via vejnettet.
Derudover er det naturligvis fornuftigt at undersøge mulighederne for at fastlægge om en køretur på vejen faktisk er en del af en kombineret transport. Hr. formand, jeg udtaler på vegne af hr. Kinnock håb om, at vi på grundlag af kompromisforslagene kan finde løsninger, som er acceptable for alle. Jeg gentager hr. Wijsenbeeks ord.
Til sidst vil jeg gerne takke Udvalget om Transport og Turisme og ordføreren, hr. van Dam, for deres indsats med hensyn til dette komplicerede emne.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i aften kl. 17.30.

E-penge og udøvelse af den pågældende virksomhed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0156/99) af Thors for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder
I.om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om adgang til at etablere og udøve virksomhed som e-pengeinstitut og tilsyn med en sådan virksomhed (KOM(98)0461 - C4-0531/98-98/0151(COD)) ogII.om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 77/780/EØF om samordning af lovgivningen om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut (KOM(98)0461 - C4-0532/98-98/0253(COD)).Ordfører (Hughes-proceduren): Torres Marques (Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik)
Thors
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, betænkningen handler, som vi ved, om elektroniske penge. I dag har vi naturligvis svært ved at se alle aspekter af, hvordan sådanne penge vil blive brugt i fremtiden.
I dag kan vi sige, at vi generelt har to typer betalingsmidler af denne slags. Dels de såkaldte intelligente kort, hvor vi »lagrer« penge, dels forskellige programmer og systemer, hvorigennem vi kan »lagre« penge på vores computere og siden bruge via Nettet.
Endvidere kan man vel sige, at brugen af disse betalingsmidler ikke har fået den betydning, som man forudså for nogle år siden. Jeg håber dog, at vi snart vil tage le grand bond en avant for at bruge et udtryk, som måske er lidt misbrugt østpå.
Jeg selv, og mange andre med mig, tror, at euroen bliver en fantastisk mulighed, når den får sin fysiske eksistens. Gennem disse nye betalingsmidler kan vi imidlertid allerede benytte os af euroen, og dermed bliver den til noget konkret for borgerne.
Endvidere vil jeg sige, at vi naturligvis har behov for europæisk lovgivning på dette område. Vi har behov for en harmonisering, navnlig for det indre marked, og således at vi i vid udstrækning får et fælles valutaområde. Dette opfylder på alle måder subsidiaritetskriteriet.
Det store stridsspørgsmål ved behandlingen af direktivet har været, hvorvidt disse elektroniske penge og udstedelsen af dem skal være begrænset til banker eller ej. Vi ved, at visse medlemsstater har ønsket at begrænse udstedelsen til kun at gælde bankerne, mens andre medlemsstater ikke ønskede nogen regler overhovedet. Jeg kan med glæde konstatere, at et stort flertal i Udvalget om Retlige Anliggender ikke ønsker nogen begrænsning af denne ret. Det finder jeg rigtigt, da vi på den måde kan fremme udviklingen af nye betalingsmidler. Mange operatører er nu på vej ud på markedet med nye betalingsmidler, f.eks. teleoperatørerne, og de kan tilbyde nye muligheder for forbrugerne. Vi kan dermed få en konkurrence, som er til fordel for borgerne.
Dette direktiv handler jo mest om, hvordan udstedere af elektroniske betalingsmidler skal overvåges, og hvordan vi kan sikre, at de er solide og likvide i enhver henseende. Retsudvalget har ikke mange ændringsforslag til dette punkt. Derimod har vi med skuffelse bemærket, at forbrugersynspunkterne ikke tages op i dette direktiv. Parlamentet har faktisk ofte kunnet konstatere, at når Kommissionen har lagt spørgsmål frem vedrørende finansielle tjenesteydelser, har man ikke berørt forbrugerspørgsmål. Vores kraftige opfordring til Kommissionen er, at den aktivt skal følge med i, hvordan dette fungerer med hensyn til forbrugerbeskyttelsen, og ligeledes aktivt følge med i, at henstillingerne om sikkerhed og tryghed for sådanne betalingsmidler efterleves, og at den snarest muligt skal vedtage de nødvendige foranstaltninger til beskyttelse af forbrugerne. Desværre må vi konstatere, at der måske er behov for flere regler om, hvem der f.eks. skal tage sig af kriminalitet og misbrug i forbindelse med betalingsmidler. Dette kan dog tages op i et horisontalt direktiv, der i højere grad er rettet mod de mangler, der findes inden for denne sektor.
Videre vil jeg sige, at Udvalget om Retlige Anliggender med stor enighed støttede forslaget om, at forbrugerne skal have mulighed for at indløse elektroniske penge. Det håber jeg, at Kommissionen vil tage hensyn til.
For at pengene kan blive en del af vores hverdag, skal der naturligvis være anvendelsesmuligheder. De kan bl.a. skabes ved, at forskellige betalingsmaskiner og -systemer accepterer forskellige kort og forskellige programmer. Det er det, der med et højtideligt ord kaldes interoperabilitet. Den eneste måde at opnå dette på er at gøre det på sunde forretningsmæssige vilkår. Jeg er overbevist om, at sektoren snart vil lancere forskellige foranstaltninger. Så er det myndighedernes opgave at sørge for, at der skabes åbne systemer. Det kan f.eks. Kommissionen overvåge gennem sine beføjelser på konkurrenceområdet. Vi efterlyser også, at Kommissionen sørger for, at eventuelle standarder på området ikke fører til udelukkelse af nogle operatører. Derimod kan min gruppe ikke støtte det, der foreslås i ændringsforslag 12 og 13, altså at der skulle være behov for særdirektiver for at sikre interoperabiliteten.
Jeg vil også sige, at vi har udarbejdet nogle tekniske ændringsforslag og håber dermed at have afklaret direktivets anvendelsesområde, og at vi gør det endnu enklere at ændre lovgivningen fremover.

Torres Marques
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil først gerne sige, at Økonomiudvalget glæder sig over, at disse to direktiver fremlægges, fordi vi mener, at udstedelse af e-penge ved andet end pengeinstitutter er en god måde til at forøge konkurrencen på dette felt og derved forbedre kvaliteten af den service, der ydes, og de priser, som forbrugerne må betale.
Jeg vil også gerne lykønske ordføreren, fru Thors, med hendes betænkning og glæde mig over, at Retsudvalget har medtaget næsten alle vores forslag, forslagene fra Økonomiudvalget, i dets betænkning. Jeg behøver derfor ikke gentage mange af de aspekter, som hun har omtalt, fordi de allerede er blevet behandlet, så jeg vil benytte tiden til at lægge vægt på nogle af de problemer, som vi stødte på, og som gav anledning til mange bekymringer.
Der er for det første problemet med interoperabilitet. Vi mener, at det er særdeles vigtigt, at e-pengene kan benyttes interoperabelt i de forskellige lande, men denne interoperabilitet forudsætter et kort, som accepteres af alle. Vi har netop fået oplyst, fru Thors og jeg, at CIP er nået til enighed om at etablere et kort, men vi har også fået oplyst på en høring, som vi har gennemført, at det vil tage 18 måneder, før et kort af denne type kan træde i kraft.
Hr. kommissær, Økonomiudvalget mener, at e-pengene i deres forskellige udformninger er yderst vigtige for den hurtigst mulige implementering af euroen, før der er mønter og sedler, både i form af virtuelle penge pr. computer på grund af den elektroniske handel og i form af interoperable kort. Dette tidsrum på 18 måneder vil endnu en gang udsætte borgernes brug af euroen, hvad vi finder ganske bekymrende.
Vi synes også, at det er ganske bekymrende, at hvert enkelt land har sit eget inter-bank-system, og der altså ikke er noget indre marked, hvad angår banksystemer, ligesom det forhold, at de betalinger, der sker inden for det indre marked, betragtes som internationale transaktioner med de omkostninger, som dét medfører. Vi har derfor stillet forslag på dette område, navnlig ændringsforslag 12 og 13, som fru Thors allerede har omtalt, og som vi har stillet, fordi vi mener, at det er vigtigt, hr. kommissær, at Kommissionen fremlægger direktivforslag vedrørende disse forhold, så der kan komme en forordning, som alle accepterer, og som giver alle Europas borgere sikkerhed.

Oddy
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren fru Thors for hendes fremragende betænkning om et vigtigt emne.
Denne betænkning bør ses i sammenhæng med hr. Ullmanns betænkning om elektroniske underskrifter og min egen betænkning om elektronisk handel, der skal behandles i næste måned. Internettet og mulighederne for at arbejde elektronisk er vejen frem for verden og for Den Europæiske Union. Det er et vækstområde og vil skabe et stort antal arbejdspladser. På en pressekonference i går sagde kommissær Flynn, at der findes omkring 100.000 ubesatte stillinger i Den Europæiske Union inden for dette område. Det er vigtigt, at vi får fornuftige regler, der vil fremme Internettets og den elektroniske handels vækst.
Elektroniske penge bruges ikke særlig meget i øjeblikket, men jeg er sikker på, at de vil blive meget vigtige fremover. Fru Thors' betænkning vil fremme denne vækst. Vi må sikre, at vi indfører regler på europæisk plan, der kan tilskynde til brug af computere, og som ikke hæmmer den økonomiske udvikling.
Jeg takker ordføreren. Jeg vil stemme for hendes betænkning.

Wolf
Hr. formand, jeg mener, at denne sag er præget af forvirring. Fordi det elektroniske jo er noget uvant, formodes det, at der findes noget i stil med virtuelle penge. Det er ikke tilfældet. Det, vi i virkeligheden har med at gøre, er en ny tegnform for kreditpenge. Som ved assignaterne, da der blev indført kreditpenge for første gang, er der nye former for svindel og nye former for offentlig tilsidesættelse af budgetrestriktionen. Her er det virkelig nødvendigt at finde frem til fælles bestemmelser. Måske er det vigtigt at gøre opmærksom på, at det ikke må bruges som påskud til at vende tilbage til en slags private penge fra enkelte handelshuse.
I højmiddelalderen var indførelsen af de fyrstegaranterede sølvpfennig et af de væsentlige instrumenter til fremme af den økonomiske udvikling overalt i Europa, som blev taget i anvendelse for at komme ud af problemerne med de private penge. Det resulterer efter min mening i tre krav, som også er indeholdt i betænkningen: Universaliteten skal være garanteret grundlæggende i form af interoperabilitet, indfrielsesmuligheder og gratis tjenester. Man kan tjene på de dermed forbundne finansielle tjenester. Det skal alt sammen være organiseret i euroregi og må ikke være orienteret efter det stadigvæk kløftede landskab af bank- og finansielle tjenester.
Under denne forudsætning er der nogle vigtige muligheder, som absolut skal udvikles. Man bør dog gå væk fra guldgravermentaliteten, ifølge hvilken der forventes et stort finansielt opsving som ved assignaterne. Kreditsignalet er ingen reel kredit. Løftet om kreditindløsning er ingen indløsning af det lovede, der først skal finde sted i fremtiden. Derfor er hele tilsynet med de emitterende virksomheders solidaritet faktisk en væsentlig bestanddel, som ikke kan undværes, hvis der skal finde en forsvarlig udvikling sted på dette område. Jeg vil gerne erindre om, at der også er et presserende behov for handling, hvad angår banktilsynet.

Monti
Hr. formand, først vil jeg gerne takke ordførerne, fru Thors fra Retsudvalget og fru Torres Marques fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Deres bidrag til behandlingen af forslagene har været meget værdifulde.
Jeg vil gerne understrege, at udstedelsen af e-penge kun er en del af den meget større sammenhæng med elektronisk handel via betalingssystemerne og de elektroniske betalinger, der sker inden for rammerne af disse systemer. Det er efter Kommissionens mening korrekt at løse de horisontale spørgsmål, der er fælles for denne mere omfattende situation, med horisontale handlinger og indgreb i stedet for med løsninger, som er begrænset til en enkelt tjeneste.
De forslag til direktiv, som vi drøfter, vedrører derimod et specifikt aspekt, der har sine egne særlige kendetegn, og som kræver en specifik lovgivningsmæssig løsning. Det er spørgsmålet - og det er kun det, der er spørgsmålet - i forbindelse med minimumsforsigtighedsreglerne, at de ved at garantere e-pengeinstitutternes stabilitet og soliditet baner vejen for en gensidig anerkendelse af tilladelser og kontroller og således for en reel fri bevægelighed for banker og tjenesteydelser. Som bekendt har de traditionelle kreditinstitutter allerede i sig selv tilladelse til at udstede e-penge i henhold til alle bankdirektiverne, og til deres nye tjeneste kan de nu allerede benytte sig af det europæiske pas.
De to forslag tager sigte på at gøre det nye marked for udstedelsen af e-penge tilgængeligt for andre slags institutter - med en neutral lovgivningsramme set ud fra et konkurrencemæssigt synspunkt - idet der dels tages højde for det ønskelige i, at der udvikles en korrekt konkurrence inden for denne sektor, og dels for de situationer, der allerede er en realitet i visse medlemsstater.
Retsudvalgets betænkning giver en meget positiv bedømmelse af de to forslag, og der fremsættes nogle ændringsforslag, som skaber større klarhed. Det er en holdning, som jeg er tilfreds med og taknemmelig for. Jeg mener dog ikke, at det i dette direktiv er hensigtsmæssigt at tage to andre problemer op, selvom jeg er yderst lydhør over for disse. Det drejer sig om de bekymringer, som man i betænkningen giver udtryk for med hensyn til interoperabiliteten og tilbagebetalingen af de indbetalte beløb.
Som jeg sagde før, er Kommissionen allerede ved at undersøge disse vigtige spørgsmål i en større sammenhæng, og den har forpligtet sig til at tage disse spørgsmål op på passende vis, hvor den i øvrigt tager højde for alle forventningerne til beskyttelsen af indehaverne. Når jeg således ikke kan godkende ændringsforslagene på disse områder i dag, er det kun fordi, at de efter Kommissionens mening ikke er på sin plads i de to forslag til direktiv, som vi behandler. Det står dog fast, at vi er enige i analysen af problemerne, og at de skal løses i den rette sammenhæng og på den rette måde.
Jeg vil nu kort komme ind på de enkelte ændringsforslag. Kommissionen kan godkende ændringsforslag 1, 2, 14, 20, 21 og 22 til forslaget til direktiv om e-pengeinstitutter.
I ændringsforslag 3 anmodes Kommissionen om at udarbejde et særdirektiv om de kontraktlige forbindelser mellem udstedere og indehavere af e-penge. Som Parlamentet er bekendt med, vedtog Kommissionen i 1997 en henstilling på området og er i øjeblikket i færd med at undersøge denne henstillings gennemførelse. Det er således for tidligt for Kommissionen allerede nu at forpligte sig til at vedtage et forslag til direktiv, eftersom Kommissionen først vil kunne vurdere situationen ordentligt, når den igangværende undersøgelse er afsluttet. Vi kan derfor ikke godkende dette ændringsforslag.
Ændringsforslag 4-13, med undtagelse af ændringsforslag 10, vedrører spørgsmål i forbindelse med betalingssystemerne, og navnlig eksistensen og driften af interbanksystemer, interoperabilitet og adgangen til disse systemer. Som jeg sagde før, bliver disse emner taget op med en horisontal indfaldsvinkel og i en mere fuldstændig sammenhæng i forbindelse med Kommissionens andet igangværende arbejde, og vi kan således ikke godkende disse ændringsforslag.
Det samme gælder for ændringsforslag 10, 18 og 19 til forslaget til direktiv om e-pengeinstitutterne og for ændringsforslag 1 og 2 til det andet forslag til direktiv. Disse ændringsforslag har at gøre med spørgsmålet om tilbagebetaling af de indbetalte e-penge. Også dette spørgsmål tages op i forbindelse med undersøgelsen af gennemførelsen af henstillingen om forbindelserne mellem udstedere og indehavere af kort. Kommissionen har desuden allerede forpligtet sig til konsekvent at følge med i alle spørgsmålene vedrørende beskyttelsen af indehaveren, når det gælder e-penge, og det er spørgsmål, der naturligvis går meget længere end bare til tilbagebetalingsspørgsmålet. Jeg vil gerne gentage, at Kommissionen er meget lydhør over for disse aspekter, og at den er åben for mange af de løsninger, der er angivet i ændringsforslagene. Den indfaldsvinkel og det lovgivningsinstrument, der anvendes, forekommer os dog ikke at være velegnede, og det gør, at vi ikke kan godkende disse ændringsforslag.
Kommissionen er desuden enig i det, der foreslås i ændringsforslag 15, men den giver udtryk for sit forbehold med hensyn til den nøjagtige affattelse og placering af de enkelte punkter. Også ændringsforslag 16 kan godkendes. Her vil det dog være hensigtsmæssigt at sætte adverbiet »kun« foran ordet »henvisninger«, så man undgår, at disse henvisninger forveksles med henvisninger i andre dokumenter. Jeg tror, at det var det, som var hensigten hos den, der har fremsat ændringsforslaget. Ud fra samme betragtning godkender Kommissionen naturligvis ændringsforslag 17. Kommissionen godkender også ændringsforslag 23, dog med en undtagelse, hvad punkt 2 angår. Rent teknisk kan dette punkt nemlig ikke udgå, for i tilfælde af undtagelser fra anvendelsen af det første og andet bankdirektiv ville hverken de kompetente myndigheder eller egenkapitalen være defineret længere.
Hr. formand, jeg vil gerne slutte af med endnu en gang oprigtigt at takke for den meget positive betænkning, der er blevet fremlagt, og for den lejlighed, som jeg har fået til at gøre rede for Kommissionens holdning til de ændringsforslag, som vi ikke mener at kunne godkende. Jeg håber, at disse ændringsforslag vil blive taget op igen i lyset af det, jeg har sagt.

Formanden
Mange tak, hr. Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i eftermiddag kl. 17.30.

Handlingsramme for finansielle tjenesteydelser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0175/99) af Fayot for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen om finansielle tjenesteydelser: En handlingsramme (KOM(98)0625 - C4-0688/98).

Fayot
Hr. formand, hr. kommissær, Europa er involveret i en proces, der skal føre til et indre marked af finansielle tjenesteydelser. Det er det, som stats- og regeringscheferne har givet et politisk skub fremad på topmøderne i Cardiff og Wien. Et skub, som på topmødet i Köln, skal føre til en beretning om de nødvendige foranstaltninger for oprettelsen af et indre finansielt marked.
Jeg håber, at hr. kommisær Monti vil fortsætte, så længe Kommissionen fungerer, med at arbejde inden for rammerne af denne proces. Han har autoriteten og den nødvendige viden til at fuldføre processen. Han har været formand for en gruppe på højt niveau af repræsentanter for finansministrene, som fulgte Kommissionens overvejelser, og som netop har afsluttet sit arbejde. Vi håber, at denne metode vil føre til gode resultater for medlemslandene.
Takket være Parlamentets betænkning og den rådgivning, som Kommissionen har fået af fagfolk, kan hr. Monti på topmødet i Köln foreslå en række handlinger. På trods af de restriktioner, som den afgåede Kommission har indført for nye lovgivningsmæssige initiativer, har jeg den holdning, at det arbejde, der igennem et stykke tid har fundet sted, bør afsluttes under Det Europæiske Råds møde.
Kommissionens meddelelse har titlen: En handlingsramme. Det er et dokument, der er yderst anvendeligt til besvarelse af alle de spørgsmål, der stilles i forbindelse med de finansielle tjenesteydelser. Som indledning vil jeg tale om det teoretiske grundlag for denne meddelelse. Meddelelsen indeholder en bekræftelse af et virkelig enestående finansmarked, der egenmægtigt giver mulighed for optimalt at anvende midlerne og dermed mulighed for en formindelske af omkostningerne for virksomhederne. Denne øgede effektivitet fører til en yderligere vækst og dermed til skabelse af arbejdspladser. Tillad mig at være mere skeptisk på forhånd. Faktisk har fusionerne og stordriftsfordelene på området, tendensen til megabanker og sammenslutninger, den teknologiske udvikling, der forbedrer produktiviteten, efterspørgelsen efter beskæftigelse eller endda efter de store og mere regionale aktører, der er resultatet deraf, deres egne mål, der ikke nødvendigvis er mål for den almene interesse eller målene for beskæftigelsen.
Hr. formand, meddelelsen angiver de foranstaltninger, der bør tages inden for det indre marked og de finansielle tjenesteydelser. Hvis der virkelig skal ske fremskridt, er det nødvendigt at fastlægge politiske prioriteter. Det er helt sikkert ikke nemt at foretage klare valg. Således har jeg f.eks. den holdning, at det er nødvendigt at gøre den nuværende strategi, der lægger vægt på udbuddet, mere ligevægtig med en strategi, der er mere orienteret mod efterspørgelsen. Den gældende europæiske lovgivning på dette område fremhæver faktisk, som f.eks. forbrugerorganisationerne hævder, udbuddet, mens efterspørgelsen efter tjenesteydelser i forbrugernes og de små virksomheders interesser har en lavere placering.
I den anledning er det slående at konstatere, at indførelsen af euroen i modsætning til alle forventninger ikke har forbedret udbuddet af grænseoverskridende finansielle tjenesteydelser, men har tværtimod gjort det dyrere. Mens samhandlen eller endnu mere det grænseoverskridende forbrug stiger, har man helt klar fornemmelsen af, at de finansielle tjenesteydelser ikke følger med, ja, endog ikke tilpasser sig til denne nye situation, men forbliver enten spærret inde i deres nationale og sektorielle rammer eller anser denne sektor som mindre interessant. Det kan også være, at denne tankegang er den letteste måde at tjene penge på, i stedet for at tage det kendetegn af almen ydelse, som banken bør have for alle kunder, i betragtning.
Det er sikkert, at detailmarkedet fortjener vores særlige interesse. I stedet for at forbrugerne kan nyde godt af konkurrencen, er den aktuelle situation kendetegnet af store prisforskelle på kreditkort, hypotektsbanklån og andre tjenesteydelser - meddelelsen indeholder mange gode tegn i den sammenhæng. Men markedet for de store virksomheder har ikke mindre brug for fællesskabelige påvirkninger og rammer end detailmarkedet. Eksemplerne med pensionsfonde og markedet for risikovillig kapital viser dette. Økonomiudvalget understreger i betænkningen betydningen for de nyetablerede virksomheder og de innovative virksomheder inden for højteknologi af et europæisk marked for risikovillig kapital, der er likvidt og effektivt. Men man konstaterer i øjeblikket, at næsten alle medlemslande forsøger at udvikle deres eget markedet for risikovillige kapital, og at ingen når op på den kritiske mængde, der er nødvendig for et virkeligt opsving på dette område.
Vi insisterer ligeledes på nødvendigheden af at skabe et enhedsmarked for pensionsfonde. Uanset hvilken holdning man i øvrigt kan have til denne form for social sikkerhed, er det sikkert, at det faktum, at befolkningen bliver ældre, skaber et stort behov, som de finansielle ydelser bør opfylde. Men denne sektor kan kun udvikles i et stort indre marked. Til det er det nødvendigt at gøre det muligt at investere de opsparede midler i forskelligartede og internationaliserede porteføljer, at respektere princippet om valgfrihed og at forhindre alle former for national diskriminiation, enten af skattemæssig karakter eller af lovgivningsmæssig karakter.
Kommissionen foreslår på mere generelt plan otte handlingspunkter angående markedet for de store virksomheder. Disse udgør et lovgivningsmæssigt hele af nye dokumenter, og revisionen af de forældede eller ineffektive lovgivningsmæssige tekster er ligeledes inkluderet. Det kunne være interessant at vide, hvad gruppen på højt niveau har udtalt i denne henseende. Vil man f.eks. erstatte de 11 direktiver om bankvirksomhed, de otte direktiver om investeringstjenesteydelser, de 21 direktiver om forsikringsvirksomhed samt de fravigelige tekster, og hvad vil man erstatte dem med? Vil man gå i retning af et samlet hele for de finansielle tjenesteydelser, eller vil man hellere fortsætte, som man har gjort hidtil, med at stable den ene nødvendige tekst efter den anden sammen i forhold til markedsudviklingen og de finansielle tjenesteydelser?
Hr. formand, et af de vigtigste spørgsmål for denne sektor angår overvågningen og den forebyggendee kontrol. Denne handling foregår i øjeblikket endnu ved grænserne og på det nationale marked. Debatten om kontrollen i oprindelseslandet i forhold til kontrol i modtagelseslandet har indtil nu forhindret enhver større udvikling i retning af et europæisk kontrolsystem eller en europæisk overvågningsinstans. Men udbredelsen af den elektroniske bank, fjernsalg og elektronisk handel vil blotte uoverensstemmelserne mellem oprindelseslandet og modtagerlandet for indhold. Allerede nu udfordrer den hastighed, som kapitalbevægelser foregår med, de nationale overvågningsinstansers kompetencer. Der skal derfor tænkes grundigt over nye former for internationalt samarbejde og til dette skal det f.eks. overvejes, om der skal defineres en bestemmelse for Den Europæiske Union for et gøre den til grundlaget for en ny lovgivning og en ny forebyggende kontrol inden for Unionen. Jeg er godt klar over, hr. formand, at det er perspektiver på mellemlangt, ja, endog på langt sigt, den nuværende situation taget i betragtning.
Hr. formand, Økonomiudvalget har været meget optaget af et højt beskyttelsesniveau for forbrugerne angående detailmarkedet. Det er i denne sammenhæng, at vi foreslår at undersøge muligheden for udnævnelse af Den Europæiske Unions ombudsmand for finansielle tjenesteydelser, der udbydes på detailmarkedet, som skal være uafhængig af alle fællesskabsinstitutioner eller nationale institutioner samt berørte interesser. Mange årsager taler for en sådan institution. Der findes for øjeblikket ikke en virkelig grænseoverskridende klage- og ankeprocedure. Produkter af europæisk omfang vil blive udviklet. De nationale klage- og ankeprocedurer er forskellige og ofte svære at forstå. Jeg vil her gerne tilføje, at en lovgivning om de finansielle mæglere inden for forbrugslån, hypotekslån samt forsikring træder i kraft for at beskytte forbrugerne på det grænseoverskridende marked. Jeg beklager, at udvalget ikke har fulgt ordføreren på dette punkt, der efter min mening er et meget præcist og meget vigtig krav fra de europæiske forbrugere.
Hr. formand, den politiske opgave er klar: Kommissionen bør fremlægge en handlingsplan om finansielle tjenesteydelser for ØKOFIN-Rådet, og Rådet bør bringe denne plan til godkendelse på Det Europæiske Råds møde i Köln. Når det er blevet velsignet, hvis jeg tør sige det, fra højeste sted, bør Kommissionen og Rådet handle hurtigt. Jeg kan forsikre jer om, at det ikke bliver Parlamentet, der forsinker de nødvendige beslutninger til iværksættelsen af dette enhedsmarked af finansielle tjenesteydelser, som vi alle på den ene eller den anden måde ønsker.

Herman
Hr. formand, vi er i det store og hele enige i det, ordføreren netop har sagt.
Da det først og fremmest drejer sig om nødvendigheden af, at en Kommission, selvom den er afgået, ikke stopper den påtagede opgave, forekommer det os, at forsættelsen af det, der allerede er blevet taget hul på, hører til behandlingen af løbende sager. Dette kan forekomme vovet med hensyn til visse definitioner, der findes i national statsret, men når man både tager den hast og det pres, som Rådet udøver for at nå til afslutningen inden for de fastsatte frister, i betragtning - vi har tidsplanerne - må arbejdet fortsættes, og vi er så meget desto mere tilfredse med den fremsatte anmodning, fordi vi her i Parlamentet har en kommissær, der på én gang har vist, at han på en god måde kan svare på disse spørgsmål, at han lytter efter, hvad Parlamentet anmoder om, og at han har en vis autoritet over for regeringerne og især over for ØKOFIN-Rådet.
Jeg tror derfor, at betingelserne for at fortsætte arbejdet er til stede, og hvis jeg må fremsætte et personligt ønske, er det, at hr. Prodi antager hr. Monti på hans nye hold. Kommissionen og Parlamentet kan kun drage fordel af det.
Lad os vende tilbage til nogle små problemer. Jeg har ikke helt den samme tvivl som hr. Fayot angående interessen for et stort marked. Det er rigtigt, at det i dag ikke ser ud til at virke. Hvorfor? Simpelthen fordi de nationale lovgivninger endnu er meget forskellige i forhold til hinanden, at der endnu ikke er meget harmonisation. Vi har f.eks. 38 fondsbørser.
Jeg mener, at det væsentlige er den forebyggende kontrol. Der er meget at sige og gøre på europæisk plan om dette emne, for sekuritiseringen har fuldstændig ændret indholdet af forbyggende kontrol. Førhen var der kun banker, hvor man meget nemt kan placere anbefalingen, sanktionen osv. Det er helt anderledes, når det drejer sig om værdipapirer, der kan rejse rundt i hele verden, for dette skaber systemiske risici, som den aktuelle struktur ikke gør det muligt at undgå. Dette er endnu en grund til på europæisk niveau at indføre en forebyggende kontrol, der er mere effektiv end vores.

Katiforis
Hr. formand, jeg vil også gerne takke kommissæren endnu en gang, fordi han fortsætter det arbejde, han har påbegyndt på dette vigtige område, som vedrører udarbejdelsen og fornyelsen af lovgivningen om finansielle tjenesteydelser. Og det glæder mig især, at han, selv efter det chok, Kommissionen blev udsat for for nylig - selvom han selv er holdt uden for hele denne historie - ikke har indstillet dette vigtige arbejde med finansielle tjenesteydelser.
Jeg vil også for en gangs skyld erklære mig enig med hr. Herman med hensyn til, hvor nyttige de store børser er. En af de ting, vi forventer os af den fælles valuta, er en forening af børsmarkedet i Europa, og ligeledes at det får samme størrelse som det amerikanske børsmarked, så vi kan udnytte de investeringer, der kræves for at øge den europæiske økonomiske aktivitet og blive af med en del af arbejdsløsheden.
Ganske vist er der også større risici forbundet med de store børser, og flere af disse blev helt korrekt fremhævet af ordføreren, hvis indsats jeg gerne vil rose. Til disse risici bør tilføjes faren for systemforstyrrelser, som kan føre til børssammenbrud og skyldes for meget leveraging .
Jeg vil tillade mig at slutte med at fortælle Parlamentet, at der i sidste uge indtraf en - tror jeg - historisk begivenhed inden for denne sektor. Det canadiske parlament har som det første i verden vedtaget at indføre en afgift for at bekæmpe spekulation, den famøse Tobin tax . Jeg tror, det er noget, som vi efterhånden også bliver nødt til at tage op.

Monti
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren, hr. Fayot, for hans glimrende arbejde i denne komplekse betænkning. Jeg vil gerne takke både hr. Fayot, hr. Herman og hr. Katiforis for deres meget positive vurderinger. Jeg er naturligvis meget lydhør over for det, de siger.
Kommissionen glæder sig over, at man i betænkningen giver udtryk for en generel støtte til handlingsrammen. Handlingsrammen er et udtryk for det, der efter vores mening bør gøres. Hr. Fayot er i sin betænkning stort set enig i vores analyse, og jeg er taknemmelig for den støtte, der gives udtryk for, navnlig når det gælder nødvendigheden af at udfylde visse huller, der i øjeblikket eksisterer i lovgivningen, f.eks. inden for supplerende pensionsordninger.
Kommissionen er helt enig med ordføreren i, at på trods af de store fremskridt, der er sket i retning af fuldførelsen af det indre marked for finansielle tjenesteydelser, er det grænseoverskridende detailsalg af finansielle produkter til de enkelte forbrugere stadig mere undtagelsen end regelen inden for EU, og der er stadig nogle meget store prisforskelle mellem medlemsstaterne.
Jeg er en lille smule uenig med hr. Fayot, i det mindste med hensyn til fremstillingen af problemet, for jeg mener, at vi her virkelig bør kigge på udbudsøkonomien og på efterspørgselsøkonomien, da de to ting er tæt forbundne. Jeg deler dog fuldt ud de bekymringer, han giver udtryk for.
Unionens politik bør baseres på en pragmatisk indfaldsvinkel, hvor der fokuseres på tre nøgleområder. For det første er det af afgørende vigtighed, at køberne af finansielle tjenesteydelser får nogle klare og forståelige informationer, og for det andet er klageprocedurerne vigtige for forbrugernes tillid. Ordføreren foreslår i den forbindelse, at man undersøger de grunde, der taler for indførelsen af en europæisk ombudsmand for finansielle tjenesteydelser. Jeg vil foreslå, at man går endnu længere, og at man i bredere forstand undersøger de klagemuligheder, som brugerne af de finansielle ydelser i øjeblikket har i hele Unionen. For det tredje er harmoniseringen og den gensidige anerkendelse uløseligt forbundet med hinanden. Hvis alle medlemsstaterne har det samme grundniveau for beskyttelsen, bliver det lettere at acceptere og gensidigt anerkende den beskyttelse, der gives i andre medlemsstater.
Ordføreren foreslår, at der oprettes et integreret detailbetalingssystem. En fuldt ud effektiv og integreret infrastruktur for engros- og interbanktransaktioner er nu blevet operativ, mens det ikke er gået lige så stærkt med fremgangen for infrastrukturer til at foretage grænseoverskridende betalinger af små beløb.
Jeg er enig med ordføreren i, at det er absolut nødvendigt at sætte skub i finansinstitutionernes og de nationale myndigheders indsats for at overvinde disse forhindringer. Det er dog ikke muligt at oprette et fælles finansielt detailområde ved lov, hvor de grundlæggende banktransaktioner er økonomiske og effektive, sådan som det sker inden for de nationale systemer. Handlingsrammen viser dog, hvordan vi kan nå videre med dette fremskridt.
Hvad forsigtighedsbestemmelserne angår, foreslår ordføreren, at Kommissionen udarbejder en rapport om effektiviteten af de gældende forsigtighedsbestemmelser. Den seneste uro og den måde, hvorpå Den Europæiske Union i sin helhed har modstået denne uro, viser efter min mening den grundlæggende fordel ved disse forsigtighedsbestemmelser. Jeg vil derfor foretrække, at vi koncentrerer os om, hvordan vi kan integrere og forbedre disse bestemmelser i stedet for at udarbejde en rapport, der, om jeg så må sige, giver et tilbageblik.
Rytmen i forandringerne på markederne og i finansformidlingerne har understreget de mulige begrænsninger ved en områdeinddelt indfaldsvinkel, og dette fænomen bliver mere udbredt som følge af den globale finansielle integrationsproces. Jeg er enig med ordføreren i, at en sådan udvikling medfører nogle nye udfordringer for regulerings- og tilsynsmyndighederne, og disse udfordringer kan imødegås med et effektivt samarbejde og samordning mellem finanstilsyns-og reguleringsmyndighederne, med en klar opdeling af tilsynsansvaret og med nogle solide finansreguleringer, der er nødvendige for at administrere den samlede institutionsrisiko og risikoen ved systemerne. Jeg vil gerne understrege, at med hensyn til muligheden for et bedre tilsyn med de finansielle tjenesteydelser på EU-plan, bør vi rette vores opmærksomhed mod de komplekse finansielle grupper.
Hvordan kan Kommissionen, Parlamentet og Rådet nå videre med denne proces? Handlingsrammen er henvendt til Europa-Parlamentet. Parlamentet skal spille en nøglefunktion i den proces, der går ud på at modernisere rammen for de finansielle tjenesteydelser, og det på baggrund af Parlamentets betænkning og af resultaterne fra den gruppe, som finansministrenes repræsentanter deltager i. Vi arbejder i øjeblikket med henblik på ØKOFIN-Rådets møde den 25. maj, og jeg må sige, at Deres ord har været en stor og værdifuld opmuntring for os til ufortrødent at fortsætte dette arbejde.
Endelig vil jeg gerne sige, at jeg bifalder de ændringsforslag, som hr. Fayot har fremsat til sidst, dog med tre undtagelser, nemlig ændringsforslag 2, 5 og 7. Med hensyn til disse har jeg allerede haft lejlighed til at fortælle ordføreren om årsagerne til, at jeg er i tvivl på visse punkter. Herudover vil det også være nødvendigt at gøre ændringsforslag 11 mere klart.
Jeg vil gerne slutte af med at sige, at hvad angår størstedelen af direktiverne på dette område - og her har hr. Fayot ret - er en stor del af de eksisterende direktiver rent faktisk direktiver, der ændrer allerede eksisterende direktiver. Derfor er der reelt kun seks gældende direktiver og ikke 22. Vi arbejder dog på at kodificere disse seks direktiver i ét enkelt direktiv, og for at give et indtryk af omfanget kan jeg sige, at det drejer sig om at reducere EU's samlede banklovgivning fra 360 sider til 80 sider. Vi forsøger at gøre det samme med forsikringerne og værdipapirerne.
Endelig vil jeg give hr. Herman - som jeg gerne vil takke endnu en gang - ret i hans punkt om den securitisation , der finder sted. Vi vil fremsætte nogle forslag, der vedrører et bredere aspekt af kapitalmarkederne, og følge det igangværende arbejde i Basel på nært hold.

Formanden
Mange tak, hr. Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i eftermiddag kl. 17.30.

Daphne-programmet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0188/99) af Bennasar Tous for Udvalget om Kvinders Rettigheder om ændret forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om vedtagelse af Fællesskabets handlingsprogram (Daphne-programmet) (2000-2004) om foranstaltninger til forebyggelse af vold mod børn, unge og kvinder (KOM(99)0082 - C4-0099/99-98/0192(COD)).
Jeg giver ordet til fru Colombo Svevo som stedfortræder for fru Bennasar Tous.

Colombo Svevo
Hr. formand, hr. kommissær, tillad mig først at undskylde, at fru Bennasar Tous ikke kan deltage i debatten om denne betænkning, som hun er ordfører for. Dette er i øvrigt også tilfældet med mange andre af de kolleger, som deltog i debatten i udvalget, og som i dag er i Paris til en international konference. Jeg er ked af, at fru Bennasar Tous ikke selv er til stede her i dag, ikke mindst fordi vi gerne ville - eller det ville jeg i det mindste gerne personligt - have takket hende varmt for det arbejde, hun har udført, da det er lykkedes hende at få dette program vedtaget, idet hun har bevaret den vanskelige balance mellem den politiske tankegang i programmet og retsgrundlagets rammer, der desværre er meget snævre i forhold til målsætningerne i selve programmet.
Den betænkning, der fremlægges for os i dag, er en de betænkninger, som medlemmerne af Udvalget om Kvinders Rettigheder er stolte af, fordi den faktisk bygger på en bred enighed og et samarbejde mellem alle udvalgets medlemmer. Rådets ændring af retsgrundlaget - da det første udkast til betænkning allerede var færdigt - har naturligvis vanskeliggjort vores arbejde betydeligt, ikke bare med hensyn til proceduren, men også med hensyn til indholdet. Dette skabte problemer, eftersom man ikke må glemme, at Daphne-programmet efter tre års arbejde havde brug for et stærkt og sikkert retsgrundlag før 1. januar 2000, samt at det retsgrundlag, man tilbød os, ikke måtte være i uoverensstemmelse med den politiske linje, der havde medført dette grundlag.
Den betænkning, vi har udarbejdet, og de ændringsforslag, vi forelægger for Dem, afspejler den debat, efter hvilken Parlamentet allerede i marts måned vedtog en beslutning om vold mod kvinder. Efter vores opfattelse udgør ændringsforslagene således selve programmet.
For det første er der begrebet folkesundhed, som vi har fortolket bredt, hvilket er i overensstemmelse med Verdenssundhedsorganisationens definition, ifølge hvilken sundhed er en tilstand af fuldstændigt fysisk, psykisk og socialt velbefindende, og denne fortolkning er således også i tråd med Domstolens retspraksis. For det andet er der begrebet vold, der netop omfatter de nævnte aspekter. Vold er ikke alene en krænkelse af voldsofrenes fysiske og psykiske integritet, men udgør også en alvorlig social skade, der går ud over alle, både voldsofret, voldsmændene og borgerne. Dette var det andet punkt.
Selvom den hører ind under dette retsgrundlag - som jeg kan blive ved med at gentage er alt for stramt og snævert - er volden først og fremmest, og det vil vi gerne slå kraftigt fast, en krænkelse af menneskerettighederne, og aktionen mod vold skal derfor iværksættes ud fra en multidisciplinær indfaldsvinkel. Vi kan derfor ikke udelade nogen af de krænkede rettigheder. Vi kan ikke tillade misbrug og vold inden for hjemmets fire vægge og lade være med at tage dette problem op, og vores ændringsforslag tager sigte på at medtage alle former for vold.
Daphne-programmet har vist sig at være meget værdifuldt i kampen mod disse problemer, navnlig fordi det har været i stand til at inddrage de ikkestatslige organisationer og få dem til at samarbejde med institutionerne. Vi vil gerne slå fast, at det også er nødvendigt med en forbindelse til og en samordning af de forskellige programmer, der beskæftiger sig med disse problemer, og særligt mellem Stop-programmet og Daphne-programmet.
Som De kan se, har vi forsøgt at udarbejde en bred strategi, for et Europa, der er i stand til at skabe et fællesmarked og en fælles valuta, bør også være i stand til at finde nogle måder og metoder til sammen at tage et problem af dette omfang op. Vi har at gøre med et femårigt program. Vi har således muligheden for at vurdere de mest velegnede metoder og tilrettelægge nogle aktioner på langt og mellemlangt sigt, og det er ligeledes en udfordring.
Det er netop det, som Daphne-programmet tager sigte på: At forsøge at få alle de implicerede parter til at samarbejde, lige fra medierne til de lokale, regionale og nationale myndigheder og de internationale organisationer. Det trøster os lidt, at programmet vil se dagens lys under Amsterdam-traktaten, og at den nye artikel 152 om folkesundhed giver Det Europæiske Fællesskab mulighed for en mere omfattende og energisk aktion, der forhåbentlig også er mere samvirkende, når det gælder sygdomsbekæmpelse og -forebyggelse, men også når det gælder om at forebygge volden. De tal, der er anført i betænkningen, giver os kuldegysninger.
Jeg vil gerne understrege, at det er nødvendigt kraftigt at anmode Kommissionen og Rådet om, at ændringsforslagenes indhold bliver godkendt, så tankegangen i programmet bevares. Jeg vil gerne rette en særlig tak til den tilstedeværende kommissær og til kommissær Gradin for deres støtte og initiativer på dette område.

Formanden
Mange tak, fru Colombo Svevo.
Mine damer og herrer, jeg må korrigere en oplysning, som jeg tidligere har givet Dem. Jeg fik oprindeligt at vide, at afstemningen om betænkning af Fayot skulle finde sted her i eftermiddag, men jeg har nu fået oplyst, at denne afstemning vil finde sted i mødeperioden i maj.

Van Lancker
Hr. formand, jeg taler egentligt på vegne af kollega Zimmerman, som desværre ikke kunne være til stede længere i dag. Jeg vil først og fremmest gerne takke stedfortræderen for ordføreren, fru Colombo Svevo, for hendes gode arbejde og vilje, som hun har vist for at overtage ændringsforslagene og forslagene fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender.
Parlamentet har i mange år spillet en toneangivende rolle ved forebyggelsen af vold gennem parlamentariske betænkninger og initiativet til at føre kampagne mod vold mod kvinder. Men især også gennem specielle budgetposter, som gør os i stand til at støtte de meget interessante initiativer fra ngo?erne på dette område. Vi var derfor glade for at konstatere, at Kommissionen vil lave en flerårsplan, et flerårsinitiativ for Daphne-programmet. Jeg må sige, hr. kommissær, at ændringerne i retsgrundlaget, som er fremlagt af Rådets arbejdsgruppe, og som vi har måttet acceptere uden stor begejstring, men derimod med stor skepsis, ser ud til at ødelægge vores glæde og spolere det hele. For som Maria Colombo Svevo netop sagde: Vold mod børn og kvinder udgør ikke kun en risiko for deres helbred. Det er også en direkte krænkelse af deres grundlæggende menneskerettigheder. Det er en hindring for lighed, udvikling og fred, og det kan ikke kun løses ved at tage sig af ofrene. Det skal også undgås og bekæmpes hos gerningsmændene.
Forebyggelse af vold er meget indviklet. Den kræver et samarbejde med politi og retsvæsen, en eventuel ændring af lovgivningen, information og sensibilitet, ikke kun fra offentligheden, men også fra de pågældende officielle tjenester. Det drejer sig om tilflugtshuse for kvinder og specielle foranstaltninger for at hjælpe ofrene. Det drejer sig om så mange ting, at det er nødvendigt at involvere flere fagområder.
Det er den filosofi, der ligger til grund for udvalgets ændringsforslag. Vi takker endnu en gang ordføreren for, at hun har overtaget så mange af dem. Den eneste fordel, hvis jeg lige må tilføje det, ved det nye retsgrundlag er, at Parlamentet så følger den fælles beslutningsprocedure. Jeg håber, at Rådet forstår denne besked og så meget som muligt vil tage hensyn til Parlamentets ønsker.

Formanden
Mange tak, fru Van Lancker.
Mine damer og herrer, vi afbryder nu forhandlingen om betænkning af Bennasar Tous for at gå videre med den aktuelle og uopsættelige debat.

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0380/99 af Pasty for UPE-gruppen; -B4-0381/99 af Wijsenbeek og Fassa for ELDR-gruppen; -B4-0396/99 af Florio m.fl. for PPE-gruppen; -B4-0401/99 af Simpson, Cot og Bontempi for PSE-gruppen; -B4-0406/99 af Moreau m.fl. for GUE/NGL-gruppen; -B4-0414/99 af Leperre-Verrier og Dell'Alba for ARE-gruppen; -B4-0417/99 af Cohn-Bendit m.fl. for V-gruppenom ulykken i Mont Blanc-tunnellen.

Cot
Hr. formand, med hensyn til den menneskelige tragedie i Mont Blanc-tunnellen kan jeg ikke på et minut opremse de menneskelige fejl, der er begået, dette tilkommer domstolene. Jeg vil derimod tale om det politiske ansvar, fordi dette vedrører os alle.
Trafikken i de alpine vejtunneller er blevet tidoblet i løbet af 15 år. Det er en værre redelighed! Ejerne har lige så stille tjent mange penge, men har ikke investeret i sikkerheden eller truffet elementære forholdsregler til uddannelse af personale. De lokale sammenslutninger og finansministerierne har opmuntret til dette og har været glade, blot de kunne indkassere indtægter. Vi har sandt nok behandlet alternative løsninger, som f.eks. projektet med togbanen Lyon-Torino, der er en del af de store anlægsarbejder i Delors-planen.
Denne prioritet, som man i dag kommer i tanke om på højeste niveau har aldrig været en egentlig prioritet. Man foretrak at realisere andre og mere iøjnefaldende og symbolske ting, der lå tættere på. Men især vejlobbyen passer på og har endda anfægtet de sikkerhedsforanstaltninger, der i disse dage træffes af det franske transportministerium, foranstaltninger, der betyder, at man taber værdifuld tid på ruten London-Milano eller Amsterdam-Milano, og som alle ved, er tid penge. Sikkerhed har ingen pris. Jo, sikkerhed har en pris, og den er uden tvivl kostbar, undtagen når tragedien indtræffer.

Querbes
Hr. formand, kære kolleger, først og fremmest vil jeg gerne på vegne af Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre udtrykke vores forfærdelse over omfanget af katastrofen i Mont Blanc-tunnellen, der kostede 41 mennesker livet. Jeg vil først og fremmest udtrykke min medfølelse for ofrene og deres familier og hylde redningspersonalet for deres mod.
Men i en parlamentarisk forsamling som vores kan man ikke stille sig tilfreds med blot at være vidne til denne katastrofe. Vi må bidrage til at finde svar på disse spørgsmål: Hvordan kunne det ske, og hvordan kan vi forhindre en sådan tragedie? Tallene taler for sig selv. På 30 år er antallet af lastbiler, der anvender Mont Blanc-tunnellen, steget otte gange hurtigere end antallet af personbiler. En sjettedel af den italienske eksport går under denne tunnel. Og ifølge en rapport fra Kommissionen forudser man en fordobling af den fransk-italienske trafik i løbet af de næste 10 år.
Har man virkelig undersøgt konsekvenserne for sikkerheden af denne voldsomme stigning? Kan man sige, at sikkerhed er en af Kommissionens prioriteter, når Kommissionen lægger pres på Schweiz for at få landet til at løsne op for dets restriktioner for vejtransporten, eller når den gennemtvinger en konkurrence eller en liberalisering, der er til skade for jernbanetransporten, som både er sikrere og mere miljøvenlig?
Efter min mening nødvendiggør tragedien i Mont Blanc-tunnellen tværtimod to typer forholdsregler. Det haster med at stille en »sikkerhedsdiagnose« for alle tunnellerne og i mellemtiden træffe sikkerhedsforanstaltninger og begrænse lastbiltrafikken. Men vil Kommissionen på mellemlangt og langt sigt foreslå en ihærdig sikkerhedsaktion og behandle betingelserne for transport af varer, således som dette er foreslået i den fælles beslutning?
Ud over denne beslutning vil jeg insistere på fire punkter. For det første en bevarelse af restriktioner for lastbiltrafikken og en harmonisering på grundlag af de mest vidtgående restriktioner i øjeblikket, for det andet en større indsats med henblik på en nedsættelse af arbejds- og køretiden for langturschauffører, for det tredje fastsættelsen af en prioritet for godsjernbaner i bjergområder og risikoområder og for det fjerde fastsættelsen af en samarbejdsaktion mellem jernbaneselskaberne med henblik på en harmonisering af standarder, materiel og uddannelse af personale.
Kære kolleger, vi er alle ægte berørt. Denne ulykke bør føre til konkrete og lovgivningsmæssige foranstaltninger med henblik på en større transportsikkerhed.

Leperre-Verrier
Hr. formand, 40 mennesker skulle miste livet under forfærdelige omstændigheder i Mont Blanc-tunnellen, før de europæiske myndigheder blev klar over konsekvenserne af vejtransportens ukontrollerede udvikling i bjergområderne. Dog - og det er ingen skade til at nævne dette, også her i denne forsamling - er det nogle gange svært at komme igennem med fornuft, når det drejer sig om trafikken over Alperne.
Således skal vi nu komme med hurtige og effektive løsninger på de problemer, der opstår, det vil sige yde erstatning til ofrenes familier, og både give dem en moralsk og materiel støtte, men også kanalisere trafikstrømmen, som på grund af lukningen af Mont Blanc-tunnellen føres mod Fréjus-tunnellen, og man må også overveje sagen som helhed. Det er klart, at resultaterne af undersøgelserne vil give os svar på omstændighederne omkring tragedien, og i denne forbindelse bør vi hylde den franske regering for at udvise fornuft og offentliggøre de første resultater af undersøgelserne. Ikke desto mindre er det en nødvendighed at placere ansvaret og at styrke sikkerhedsforanstaltningerne i alle tunnelerne - ikke kun i Fréjus-tunnellen.
Men det er nødvendigt at gå endnu længere, for uanset om man vil det eller ej, er det forrykt at køre 40 t tunge lastbiler mere end 1.200 meter op i bjergene. Den nødvendige krydsning af Alperne forudsætter en udvikling af jernbanerne. Det er uden tvivl en dyr løsning, men den kan retfærdiggøres med menneskelige og miljømæssige argumenter. Det var ikke nødvendigt for de lokale politikere, foreninger til beskyttelse af området og beboere at se denne tragedie for at fremme samarbejdet på tværs af grænserne og ringe med alarmklokkerne. Vi burde uden tvivl have lyttet lidt tidligere. Det ville have sparet en del menneskeliv.

Tamino
Hr. formand, ligesom man har gjort i den fælles beslutning, vil De Grønne gerne give udtryk for deres dybe medfølelse med ofrenes familier. Vi er overbeviste om, at det på nuværende tidspunkt er uhensigtsmæssigt at drage nogen konklusioner, eftersom der er undersøgelser i gang, men vi kan trods alt fremsætte nogle bemærkninger.
Vores første bemærkning er, at tunnellen ikke havde en parallel sikkerhedstunnel, og at den således ikke opfyldte nogle tilstrækkelige sikkerhedskrav for dem, der kørte igennem den.
Det andet spørgsmål, som vi kan bringe på bane, er, at redningssystemerne ikke var tilstrækkelige, og at brandmændene i det øvre Savoie allerede havde gjort opmærksom på dette først på året.
Den tredje bemærkning er, at i betragtning af, at man oprindeligt valgte at bygge denne tunnel for at sikre en passage til Alperne, har den enorme forøgelse af tunge køretøjer gjort tunnellen til en underdimensioneret struktur. Dette gør det således nødvendigt for os at slå fast, at det med hensyn til transportsystemet må være en prioritering for Den Europæiske Union at få flyttet en stor del af den tunge transport væk fra vejene og over til jernbanen. Derefter vil det dog være hensigtsmæssigt at opstille nogle sikkerhedskriterier, naturligvis ikke kun for vejtunneller, men også for jernbanetunneller.
Vi har set, at der også er problemer med sikkerheden i jernbanetunnellerne. Tunnellen under Kanalen har flere gange vist sig at have store vanskeligheder, og den er endda yderst moderne. Jeg tror, at den overordnede politik for de store tunneller og basistunneller bør revideres. Sikkerhedskriterierne skal også revideres. Det bør være en prioritering for Den Europæiske Union at foretage nogle tilstrækkelige investeringer for at garantere vejsikkerheden. I den forbindelse bør man efter vores mening revidere tunnelpolitikken tilstrækkeligt.

Florio
Hr. formand, min gruppe er fuldstændig enig i det dokument, som parlamentsmedlemmer fra alle de politiske grupper har været med til at udarbejde. Jeg vil gerne understrege, at man i dokumentet bl.a. anmoder Kommissionen om at udarbejde en europæisk lovgivning - som desværre ikke eksisterer i dag - der garanterer nogle høje sikkerhedsstandarder for vej- og jernbanetunneller, og at man anmoder Rådet om uden yderligere tøven at vedtage det forslag til direktiv, der drejer sig om handelskøretøjer.
Det skal understreges, at man i beslutningen desuden anmoder om et tættere samarbejde mellem civilbeskyttelsesenhederne på tværs af grænserne og nævner et samarbejde med de schweiziske myndigheder som en ønskelig løsning, når det gælder om på kort sigt at løse de problemer, som lukningen af Mont Blanc-tunnellen medfører. I beslutningen opfordrer man ligeledes alle de europæiske stater til at overveje nødvendigheden af at udstyre de tunneller, der stadig ikke har en sådan, med en sikkerhedstunnel, der giver mulighed for en hurtig evakuering i tilfælde af ulykker. Som bekendt var der tragisk nok ikke nogen sikkerhedstunnel, da denne ulykke skete.
Ærede kolleger, jeg vil dog også gerne understrege kravet om, at Kommissionen skal sørge for et hjælpeprogram til fordel for de italienske og franske lokalbefolkninger, som lukningen af Mont Blanc-tunnellen går hårdt ud over, både på grund af den alt for stærke trafik via andre færdselsårer, der virkeligt fyldes med alt for mange biler, og på grund af den ringe trafik og den ringe turisme som følge af lukningen af Mont Blanc-tunnellen.
Jeg tror også, at det er vigtigt, at kommissær Kinnock foretager en inspektion, både i Mont Blanc-tunnellen og i Fréjus, så han selv bliver klar over alvorligheden af den situation, der er opstået. Det er under alle omstændigheder meget væsentligt, at tunnellen genåbnes snarest hurtigt muligt, og at sikkerhedsbetingelserne så bliver overholdt.

Wijsenbeek
Hr. formand, på vegne af min gruppe kan jeg naturligvis kun beklage det, der er sket, og vise min medfølelse for ofrene. Men jeg må dog sige, at jeg er blevet trist til mode efter at have hørt de to forrige talere. Man begynder at råbe op om, at man skal flytte trafikken på vej til jernbanen, og hvad sker der? Ingenting. Især Italien og Østrig, som ikke laver andet end at lægge hindringer i vejen, har ikke en gang stukket en spade i jorden endnu. De har bestemt ikke gjort det arbejde, som skulle gøres. Det betyder, at der er alt for mange lastbiler, som skal igennem tunnelerne. Man anmoder nu om schweizernes hjælp. De er begyndt med Lutchbergværkene og Gothardtunnellen, og der må vi nu spise nådsensbrød. Vi skulle selv have indledt arbejdet. Og man skal ikke sige: Trafikken skal væk fra vejene og derefter ikke foretage sig noget og modsætte sig enhver ny infrastruktur og liberalisering af jernbanen. De Grønne kan ikke gå til valg på den måde.

Malerba
Hr. formand, efter at have givet udtryk for min medfølelse med ofrene for ulykken og min bevægethed over redningsfolkenes mod, vil jeg gerne komme ind på et punkt, der uddyber det, som min kollega Florio sagde, og som også de lokale myndigheder og de erhvervsdrivende i regionerne Savoie og Valle d'Aosta fokuserer på. Navnlig i Valle d'Aosta er der flere og flere besøgende, som annullerer deres hotelreservationer efter tunnellens lukning. Der er således også et økonomisk aspekt i forbindelse med turismen - der er yderst vigtig for denne region - som man bør tage højde for.
Jeg kan allerede nu fortælle, at repræsentanterne for de berørte provinser holder møde i de kommende uger for at vurdere - idet de også tager højde for vores forhandling her i dag - hvilke nye foranstaltninger, der kan træffes, både med hensyn til at føre trafikken tilbage og med hensyn til turismeproblemet. Jeg vil gerne anmode Kommissionen om - naturligvis med hensyn til beføjelserne - også at være opmærksom på disse omstændigheder i forbindelse med turismen, der er af afgørende vigtighed for disse regioner.

Fassa
Hr. formand, ærede kolleger, foruden de ting, der allerede er blevet nævnt, gør tragedien på Mont Blanc det nødvendigt at skabe klarhed om gennemførelsen af Den Europæiske Unions programmer.
Den Europæiske Union er opstået på grundlag af den frie bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital. Den frie bevægelighed for varer og personer skal dog, netop fordi den er fri, også og ikke mindst være en sikker bevægelighed. Det er derfor nødvendigt at iværksætte alle de nødvendige og hensigtsmæssige handlinger, og man må beklage, at dette ikke allerede er blevet gjort.
På samme måde taler vi ofte om tværnationale områder, vi har programmer for grænseområderne, og vi er interesserede i at skabe et regionernes Europa. Det er klart, at vi ikke kan acceptere den slags hændelser, der i høj grad er i konflikt med tankegangen bag Den Europæiske Union. Den Europæiske Union har med sin liberalisering af personers bevægelighed øget trafikken. Unionen skal nu iværksætte og sørge for iværksættelsen af programmer med henblik på at gøre bevægeligheden fri og - hvilket jeg gerne vil gentage - sikker.

Amadeo
Hr. formand, først vil vi gerne give udtryk for vores ærbødighed over for ofrene og overbringe vores kondolence til de pårørende.
Offentliggørelsen af eksperternes første rapport om dramaet i Mont Blanc-tunnellen har tilføjet nogle farceagtige aspekter til det drama, der udspillede sig om over 40 menneskers liv - så mange ofre har man nemlig optalt indtil nu - og de har pustet liv i debatten om det ansvar, som de italienske og franske myndigheder skubber over på hinanden med nogle absurde og urimelige undskyldninger.
Der er stadig ingen, der har fortalt os, hvad der er blevet af de bånd, som registrerer den gennemkørende trafik i tunnellen, og som hidtil ikke har været til at finde. Der er ingen, der har fortalt os, om det er sandt, at den lastbil, der kørte ind i tunnellen fra den franske side, faktisk allerede var i brand, da den kørte derind, og det lykkes os ikke at bestemme den lille forskel på et eller to minutter, der var mellem Frankrigs og Italiens indgriben. Vi kan læse, at de italienske myndigheder havde beregnet, at vinden den dag blæste fra Italien til Frankrig, hvilket ville umuliggøre en indblæsning af kold luft. Og vi kan også læse, at de franske myndigheder klager over mangelen på italiensk redningsmandskab ved indgangen til tunnellen, samt at redningsfolkene i tilfælde af ulykker skulle komme helt fra Aosta.
Nu kan det være nok! Vi kræver, at sikkerheden på transportområdet skal være en prioritering i europæisk transportpolitik, og vi forlanger derfor igen, sådan som vi gjorde i et spørgsmål til Kommissionen, at Kommissionen inden for kort tid, eller rettere snarest muligt, sørger for et direktiv om obligatoriske sikkerhedssystemer i vejtunneller. Vi understreger ligeledes, at det er lige så vigtigt med et direktiv, der foreskriver protokoller for og kontroller på vejene af pålideligheden af de handelskøretøjer, som kører rundt på Europas veje.

Grossetête
Hr. formand, visse tragedier kan undgås, og tragedien i Mont Blanc-tunnellen kunne uden tvivl have være undgået. Domstolene vil selvfølgelig udtale sig om dette.
Jeg ønsker at give udtryk for min støtte til familierne og ofrene og også til de lokale politikere i Chamonix-dalen, til borgmesteren i Chamonix, som desværre har oplevet mange tragedier i løbet af de seneste måneder. Jeg ved, at politikerne i Chamonix-dalen gang på gang har gjort opmærksom på de mange tusinde lastbiler, der passerer gennem denne snævre dal og tunnellen, der jo tydeligvis ikke er konstrueret til et så stort pres.
Men vi må drage konsekvenserne af denne tragedie, der kunne have været undgået, og lægge pres - ikke kun på Dem hr. kommissær - men også på Rådet med henblik på, at der endelig udvikles en veritabel jernbanepolitik med hensyn til varetransport, og dette både for de vanskelige sektorer og for det samlede nationale territorium.

Santini
Hr. formand, selvom jeg er den sidste taler, vil jeg også gerne for mit vedkommende give udtryk for min solidaritet med de pårørende, og jeg håber naturligvis, at en omhyggelig undersøgelse vil kaste lys over ansvaret for denne ulykke. Nu skal vi dog se fremad, og i den forbindelse vil jeg gerne fremsætte to forslag, eller rettere tre.
For det første skal vi kræve, at man gennemfører bestemmelserne om transport af farligt gods, som man også i løbet af denne valgperiode har fokuseret på ved mere end én lejlighed i Udvalget om Transport og Turisme. Mit andet forslag er, at vi styrker den retningslinje, der tager sigte på at flytte farligt gods væk fra vejene og over på skinnerne - for nu at bruge en talemåde, der anvendes alt for tit, men som aldrig føres ud i livet i tilstrækkelig grad - og således fremme den kombinerede transport.
Der var nogen, der talte om Schweiz. Vi er alle enige om, at vi skal anmode dette land om en midlertidig aftale for at forsøge at løse problemet med bjergpassene, men vi skal også huske, hvordan Schweiz' vejnet ser ud. Det er nemlig en sand Gruyere med den 17 km lange Gotthard-tunnel, der er tre meter smallere end Mont Blanc-tunnellen. Lad os håbe, at også denne løsning medfører nogle tilstrækkelige sikkerhedsbetingelser.

Donnay
Hr. formand, kære kolleger, først og fremmest vil jeg - i lighed med mine kolleger og på vegne af PPE-gruppen - udtrykke min sorg, medfølelse og solidaritet med familiemedlemmerne til ofrene for tragedien på Mont Blanc. Jeg vil også rose det mod og engagement, som redningsfolkene udviste under disse meget svære arbejdsbetingelser.
Ulykken den 24. marts åbner på den mest barske måde op for spørgsmålet om sikkerhed i transportsektoren. Dette spørgsmål er et af Den Europæiske Unions prioriteter, hvilket vi kun kan være stolte over. Men med henblik på konklusionerne af den undersøgelse, der er indledt af de franske myndigheder, må der indføres et antal særlige foranstaltninger navnlig med hensyn til sikkerheden for store lastbiler og transportsektorens infrastruktur.
Derfor anmoder vi Kommissionen om at udfærdige en rapport på grundlag af undersøgelsesudvalgets undersøgelser, en rapport, der skal følges op af forslag, navnlig med henblik på en harmonisering af sikkerhedsforanstaltningerne.
Desuden illustrerer denne tragedie, at der mere end noget andet er behov for at kontrollere trafikstrømmen, navnlig med hensyn til lastbiler, at fremme jernbanerne og fastsætte driftsregler, der muliggør en maksimal sikkerhed inden for et meget forskelligt europæisk transportmarked.

van den Broek
Hr. formand, jeg vil på vegne af Kommissionen også udtrykke min medfølelse for familierne til ofrene for den frygtelige ulykke og samtidig også udtrykke min beundring og ros til redningstjenesternes modige arbejde efter ulykken. Også de havde ofre at sørge over. Så længe alle forhold og årsagerne til ulykken ikke er kendte, er det ikke fornuftigt at udtale sig om mulighederne for at undgå en lignende ulykke i fremtiden. Derfor afventer Kommissionen resultaterne, og på grundlag af disse undersøges det, hvilke foranstaltninger der skal træffes på europæisk plan for at forbedre sikkerheden i tunnellerne.
Jeg vil dog bruge lejligheden til at informere Parlamentet om Kommissionens nuværende aktiviteter, som generelt kan bidrage til at begrænse risiciene i tunnellerne. Kommissionen er som en del af sit lovgivningsprogram for EU-typegodkendelse af motorkøretøjer gået i gang med en omfattende lovgivning med hensyn til normer for køretøjer, hvorunder minimumsnormer for motorkøretøjers antændelighed.
Derudover finansierer generaldirektoratet for trafik, GD VII, sammen med OECD for tiden en undersøgelse af risiciene ved transport af farlige stoffer på vej gennem tunnellerne. Kommissionen havde allerede besluttet at undersøge sikkerheden i tunnellerne inden for det femte rammeprogram om forskning og udvikling. Særligt med hensyn til Mont Blanc-tunnellen har Kommissionen sørget for at finansiere forbedringer af tunnellen inden for rammerne af de transeuropæiske netværk. Dette projekt skulle bl.a. modernisere varslingssystemet af ulykker i Mont Blanc-tunnellen og kontrolrummet for et samlet beløb på EUR 3, 7 millioner.
Lukningen af denne vigtige trafikåre fører selvfølgelig til en vis grad til forstyrrelser og trafikpropper. Bilisterne og lastbilchaufførerne vil imidlertid ikke opleve følgerne på samme måde. Godstrafikken rammes hårdere. Ca. 700.000 lastbiler passerer årligt Mont Blanc-tunnellen. Man skal nu finde alternative ruter eller transportmuligheder.
Et naturligt alternativ til Mont Blanc-tunnellen er Fréjus-trafiktunnellen i syden. Trods nye begrænsninger for at fremme sikkerheden forventer Kommissionen, at Fréjus-tunnellen kan klare en stor del af godstrafikken fra Mont Blanc-tunnellen. Endvidere har lastbilerne mulighed for at bruge grænseovergangene mod syd mellem Frankrig og Italien. For lastbiler, som vejer mindre end 28 t, er der ubegrænsede muligheder for at køre gennem Schweiz. Det er de alternative muligheder via vejnettet.
Det andet alternativ er at vælge en anden form for transport for godstrafikken. Jernbanetransporten og den kombinerede transport skal gribe lukningen af Mont Blanc-tunnellen som en chance for at vise deres muligheder. Jernbanetransporten skal nu vise, hvad den er i stand til med dens eksisterende materiel og infrastruktur. I øjeblikket er det ikke klart, hvilken ekstra transportkapacitet jernbanerne vil tilbyde på ruten gennem Alperne. Men Kommissionen forventer, at jernbanerne vil indse de kommercielle muligheder.
Til sidst erkender Kommissionen, at man skal tage ved lære af denne ulykke, så risikoen for, at der på ny sker noget lignede, bliver så lille som mulig. Kommissionen lader sig dog ikke friste til forhastede handlinger under mottoet om at ville forbedre transporten. Med hensyn til konsekvenserne af lukningen af Mont Blanc-tunnellen gør Kommissionen inden for sine begrænsede muligheder alt for at sørge for, at trafikken ikke forstyrres alt for meget. Det er dog for overilet at forudsige et trafikkaos, og Kommissionen anmoder i den forbindelse om, at man holder hovedet koldt og følger situationen for at se, om vej- og jernbanetransporten selv kan løse problemerne.

Formanden
Mange tak, hr. van den Broek.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i eftermiddag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0383/99 af Bertens for ELDR-gruppen; -B4-0395/99 af Maij-Weggen og Oomen-Ruijten for PPE-gruppen; -B4-0397/99 af Barros Moura og Marinho for PSE-gruppen; -B4-0405/99 af Miranda m.fl. for GUE/NGL-gruppen; -B4-0413/99 af Dupuis og Maes for ARE-gruppen; -B4-0415/99 af Hautala, Telkämper og McKenna for V-gruppenom situationen i Indonesien og Østtimor.

Bertens
Hr. formand, hr. kommissær, nu, hvor alle efterhånden har fundet ud af, hvor Østtimor ligger, er det største islamitiske land i verden, Indonesien, ved at opløses. Jeg behøver blot at nævne navnene Ambon, Madura, Atjeh og Borneo. På samme måde vil den indonesiske stat snart blive til én stor slagmark. Valget i juni/juli er meget vigtigt. Jeg mener, at valget og et korrekt forløb heraf kan lægge grundlaget for et andet føderativt Indonesien, hvis det overhovedet lykkes. Derfor mener jeg, at EU og naturligvis også FN skal gøre alt for at lade valget finde sted på en demokratisk måde, hvilket er den eneste håndsrækning, som vi kan give. Det koster penge og energi, men lad for alt i verden ikke dette store rige, smaragdbæltet, blive til en rustplet i Stillehavet.

Maij-Weggen
Hr. formand, situationen i Indonesien bliver værre uge for uge. Det er ikke et godt tegn for valget den 7. juni. Selvom problemerne hovedsageligt afspiller sig på Molukkerne og Østtimor, er der også uroligheder i andre regioner, såsom i Irian Jaya, Borneo og Nordsumatra. Den indonesiske regerings taktik i de forløbne år med at sprede befolkningen på Java som en slags dominerende gruppe over hele Indonesien viser sig at være katastrofal. Det kan man ikke bebrejde de javanesiske borgere, men de er blevet brikker i et projekt med en dobbelt målsætning. På den ene side forebyggelsen af fattigdom under den javanesiske befolkning og på den anden side svækkelsen af bestemte øgruppers identitet.
Oven i alt dette er der også den store problematik på Timor, som på ny er blevet værre, og som også har ført til massakrer i Liquica. Det er meget skuffende, fordi der var lavet aftaler for at forbedre situationen. Vi anmoder Kommissionen om at lægge pres på Indonesien for at forbedre situationen, og vi lægger især pres på Kommissionen, så den kan være med til at sørge for, at valget forløber godt, og så mindretallene på de små øer også behandles retfærdigt ved valget. Det fortjener Indonesien. Som hr. Bertens sagde: Det er et flot land, og det ville være en skam, hvis det faldt helt fra hinanden, og hvis menneskerettighederne og demokratiet uigenkaldeligt kom til at stå i et dårligt lys.

Torres Marques
Hr. formand, vi er alle meget bekymrede over situationen i Indonesien og dens følger for især Østtimor. I takt med at valgene den 7. juni og den afgørende fase i de forhandlinger, der under ledelse af FN foregår mellem den indonesiske og den portugisiske regering, nærmer sig, er vi vidne til angreb både på modtageren af Nobels fredspris, biskop Ximenes Belos følge og på civile under bøn i en kirke, angreb på hele befolkningen, der gennemgår en frygtelig periode på grund af de talrige militære enheder, der ikke forsvarer den, men tværtimod angriber den. Og dette sker på et tidspunkt, hvor Xanana Gusmão endnu ikke er blevet sat på fuldstændig fri fod, hvad vi gentagne gange har krævet her i Europa-Parlamentet. Af alle disse årsager anmoder vi udtrykkeligt Europa-Parlamentet om at vedtage et beslutningsforslag, der gør de indonesiske myndigheder opmærksomme på, at der må genskabes lov og ret, gøres en ende på massakrerne, at de væbnede styrker skal forsvare befolkningen og ikke angribe den, at Xanana Gusmão skal frigives, og at FN bliver ved med at støtte de anstrengelser, som Portugal har fremlagt for, at der igen kan blive fred i Østtimor og i hele Indonesien.
Det drejer sig om et meget vigtigt område for stabiliteten i verden, og vi bør derfor stemme for et forslag til beslutning, der endnu en gang giver udtryk for Europa-Parlamentets støtte til Østtimors befolkning, der i den grad har været udsat for folkemord.

van Bladel
Hr. formand, bortset fra Indonesiens indviklede geografiske struktur er der også den økonomiske krise, gælden, inflationen og den faldende eksport, og alt dette foregår, mens landet forbereder sig på valget. Jeg går ikke så vidt som hr. Bertens, der siger, at landet er ved at falde fra hinanden, men faren lurer lige om hjørnet. Situationen på Java ser ud til at være rolig, på Atjeh har regeringen og hæren genoprettet ordenen og straffet de ansvarlige, hvilket er vigtigt. Desværre gentager konfrontationerne mellem folkeslagene sig fortsat med mellemrum.
Den sidste udvikling på Timor er meget beklagelig, men i forbindelse med Timor, hr. formand, er der måske sket små fremskridt. Man forsøger nu at nedsætte en kommission med alle Timors ledere, hvorunder Xanana Gusmão. Naturligvis skal militserne på øen afvæbnes. Forhandlingerne mellem Portugal og Indonesien skal fortsætte, og der skal finde en undersøgelse af massakren sted. Hr. formand, 48 politiske partier forbereder sig til valget. På tværs af de fleste partier løber politiske strømninger, som opfylder følgende karakteristikker: islamitisk, nationalistisk, liberal, tilhænger af central planlægning og opretholdere af status quo. Det er et meget indviklet land, hvor man ikke kan løse noget med en sort/hvid-indstilling. Heldigvis har valgkommissionen, hvis jeg kan tro på oplysningerne, aftvunget sig en uafhængig stilling. Hr. formand, jeg ved, at Kommissionen og Rådet allerede har reserveret mange penge til at støtte valget. Men jeg er overrasket over, at Parlamentets Præsidium har besluttet sig til ikke at sende observatører, selvom Parlamentet år ind og år ud har insisteret på demokrati i Indonesien, og oppositionspartierne nu anmoder om, at der sendes observatører fra Parlamentet. Hr. formand, vil De anmode Parlamentet og Præsidiet om at ændre denne beslutning? Det er uforståeligt. Det gør debatten i Parlamentet utroværdig.

Maes
Jeg tilslutter mig de forrige talere, for vi har bl. a. underskrevet denne beslutning, fordi vi mener, at det er nødvendigt nu at minde om, hvor vigtige forhandlingerne er for at finde en løsning på problemet på Østtimor. Med den tiltagende vold er der fare for, at forhandlingerne fejes af bordet af den halvmilitære og militære vold. Man skal hos den indonesiske regering insistere på at stoppe støtten til de halvmilitære organisationer, at begrænse den militære tilstedeværelse, genoprette retsstaten og straffe de skyldige og retsforfølge dem.
Vi mener, at Indonesien med rette holder fast på sin ret til selvbestemmelse. Men i betragtning af de mange forskellige folkeslag, som lever inden for denne øgruppe, kan man forvente en lignende respekt for den diversitet, som er til stede inden for det indonesiske område og mere bestemt for Østtimor, som Indonesien stadigvæk holder ulovligt besat. Jeg tilslutter mig fru van Bladels anmodning om at sende observatører. Vi har så ofte i perioder før valg set, at volden tiltager. Vi har også set, at udenlandske observatørers tilstedeværelse kan skabe ro. Det er endnu ikke for sent. Lad os gøre noget nu.

Lagendijk
Hr. formand, som de forrige talere har sagt, er begivenhederne på Østtimor desværre ikke en episode. Flere steder i Indonesien blusser kampe op, er der uroligheder og, det tilføjer jeg, ofte eller næsten altid langs etniske eller religiøse skillelinjer. Jeg talte tilfældigvis i sidste uge med en, der lige var kommet tilbage fra Ambon. Det, der kom frem i hans historie, er desværre velkendt: systematiske krænkelser af menneskerettighederne, grusomme massakrer og store grupper af hjemløse. Netop fordi det drejer sig om et fænomen, som forkommer i hele verden, såsom i Europa, Asien og Afrika, i slutningen af det 20. århundrede, små, interetniske og interreligiøse konflikter, er det nødvendigt at sætte det på dagsorden i Parlamentet hver eneste gang, ligegyldigt hvor frustrerende, og jeg er ærlig, hvor lidt det end hjælper på kort sigt.
EU kan heldigvis gøre mere. I den forbindelse tilslutter jeg mig fru Bladels og fru Maes? spørgsmål. Jeg forstod det således, at EU netop havde stillet penge til rådighed for, så vidt jeg ved, ca. 60 observatører til det indonesiske valg. Mit spørgsmål er især, hvilke observatører det bliver, og om den indonesiske regering har godkendt deres ankomst? For den har givet udtryk for ikke at sætte pris på observatører, ligegyldigt hvor de kommer fra. Hvis det ikke er tilfældet, hvad gør EU så for at sørge for, at observatørerne, der er meget, meget vigtige, hvilket jeg kun kan bekræfte, er til stede ved valget i juni?

Mendes Bota
Hr. formand, massakren i Liquiçá er kun den seneste blodige episode, som det timoresiske folk har været offer for. Den 6. og 7. april døde 25 civile ofre for den bevæbnede milits, der går under navnet »Meraputi«, med aktiv medvirken fra det indonesiske elitepolitis mobile brigade.
Vi kræver en international undersøgelse. Vi kræver, at de ansvarlige stilles til regnskab. Og vi kan ikke acceptere, at volden skal være påskud til at udskyde forhandlingerne mellem Portugal og Indonesien under FN's ledelse med henblik på en aftale, der kan danne udgangspunkt for selvstyre i området. FN kan ikke vende ryggen til, men må have en styrke på stedet, der kan sikre freden og befolkningens afgørelse om selvstyre. Vi anklager her det indonesiske regimes kynisme, der samtidig med, at det garanterer, at det forsvarer menneskerettighederne, er i gang med at bevæbne de militser, der slagter befolkningen. Og herfra sender vi også en solidaritetshilsen til Xanana Gusmão, der i 1992 blev idømt 20 års fængsel, og som nu er i husarrest, men trues med at blive sendt i fængsel igen, til fuldstændig indespærring, blot fordi har opfordret det timoresiske folk til selvforsvar. Derfor hæver vi her vores røst i indignation over det, der foregår, i solidaritet med Xanana Gusmão og det timoresiske folk, og vi appellerer til FN og andre internationale instanser om at gribe ind.

Blot
Hr. formand, jeg glæder mig over, at vores Parlament behandler spørgsmålet om Østtimor, der er et portugisisk territorium, som blev invaderet af Indonesien og ensidet indlemmet i denne stat i 1979.
For mit vedkommende vil jeg stemme for den fælles beslutning, som jeg i det store og hele er enig i. Dog må man ikke gøre sig nogen illusioner. En tekst fra vores Parlament, hvor fyldt med gode intentioner den end er, kan ikke forbedre østtimoresernes skæbne. Dette lille katolske folk er underkastet et veritabelt forsøg på folkedrab fra de indonesiske myndigheders side. Massakren i en kirke i Liquica på 25 troende udgør desværre blot en blodsdråbe i havet af forfærdelige forbrydelser. På 24 år er 200.000 østtimoresere - det vil sige en tredjedel af befolkningen - allerede blevet udryddet. Noget tyder på, at Djakarta ønsker at udslette dette lille modige katolske folk, der kæmper mod en indlemmelse i Indonesien med 150 millioner muslimer, fra jordens overflade.
Desuden forsøger den indonesiske regering, i lighed med den tyrkiske regering på Cypern, at erstatte den katolske befolkning med en muslimsk befolkning ved at sende flere tusinde bosættere. Som i andre muslimske lande - Sudan, Tyrkiet og Libyen, der er besat af Syrien - forfølges, udstødes og ydmyges de kristne, de er endda ofre for massakrer.
Ikke desto mindre er det et faktum, at Timor - ud over de gode intentioner - næppe interesserer de magthavere, der styrer os fra Washington eller Bruxelles. Indonesien har overtrådt Portugals suverænitet, folkets ret til selvbestemmelse og begået et slags folkedrab, og dette medfører åbenbart blot en verbal harme. Man foretrækker i stedet at bombe - i strid med princippet om suverænitet og med fare for at udløse en tredje verdenskrig - det serbiske folk, der i provinsen Kosovo - nationens vugge -forsøger at redde deres nationale og religiøse identitet.
Man er åbenbart partisk i sine domme. Vi harmes over den såkaldte nye verdensorden og dens junglelov om at være ydmyg over for de stærke og nådeløs over for de svage.

van den Broek
Hr. formand, Kommissionen er enig med medlemmerne i, at situationen i Indonesien forværres med hensyn til de interetniske og interreligiøse konflikter, som Parlamentet har behandlet. Rådet har i sin erklæring af 7. april i år vedrørende denne sag tilføjet, at den indonesiske regering har gjort fremskridt, som er meget velkomne. Det vedrører bl.a. valget, nye love for de politiske partier, samt bestemte økonomiske foranstaltninger for at stabilisere den økonomiske situation. Endvidere er der udarbejdet sociale programmer for at overvinde krisen, og man vil også forbedre menneskerettighedssituationen i Indonesien. Alle disse fremskridt står i Rådets erklæring af 7. april.
Samtidig har Kommissionen den 31. marts i år besluttet at stille EUR 7 milllioner til rådighed med henblik på valget i Indonesien. Af de syv millioner skal fem millioner bruges af ngo'erne til at oplyse om valget, det vil sige valgtræning og information, og to millioner for at kunne sende 60 observatører fra medlemsstaterne til Indonesien i to uger, men det sker inden for rammerne af en mere omfattende valgobservation, som bl. a. organiseres af FN. FN sender selv 30 observatører i en længere periode, nemlig i to måneder. Indonesien har i øvrigt accepteret observatørernes tilstedeværelse.
Med hensyn til Østtimor deler Kommissionen Parlamentets bekymring over den nylige stigning i volden, og vi tilslutter os også formandskabets erklæring af 12. april i år. Kommissionen støtter endvidere medlemsstaternes initiativ om at oprette et freds- og forsoningsudvalg, som skal bidrage til at genoprette roen på Østtimor. Kommissionen mener, at de nylige episoder klart viser, at FN?s tilstedeværelse i området er nødvendig og insisterer derfor på, at Røde Kors' Internationale Komité og også andre humanitære organisationer får fri adgang til Østtimor.
Kommissionen glæder sig over den indonesiske regerings nye politik, fordi regeringen heri erkender, at det også på Timor er nødvendigt at afholde direkte valg for at kunne vurdere, hvorvidt betingelserne for autonomi, som i øjeblikket drøftes i New York, er acceptable. Kommissionen peger på, at FN?s generalsekretærs forsøg på at finde en retfærdig, altomfattende og international acceptabel løsning også skal støttes internationalt.
Kommissionen gentager endnu en gang, at den støtter de forhandlinger, som afholdes i øjeblikket om Østtimor, fordi de efter Kommissionens mening er den eneste mulighed for at finde en fredelig, retfærdig og varig løsning, som tager hensyn til folket på Østtimors ret til selvbestemmelse og alle parters interesser.

Formanden
Mange tak, hr. van den Broek.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i eftermiddag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0375/99 af Bertens for ELDR-gruppen; -B4-0384/99 af Maij-Weggen for PPE-gruppen; -B4-0389/99 af Pasty og van Bladel for UPE-gruppen; -B4-0399/99 af Colajanni for PSE-gruppen; -B4-0410/99 af Dupuis m.fl. for ARE-gruppen; -B4-0416/99 af Telkämper og McKenna for V-gruppenom Burma;
B4-0374/99 af Bertens for ELDR-gruppen og Bourlanges m.fl. for PPE-gruppen; -B4-0390/99 af Pasty og van Bladel for UPE-gruppen; -B4-0400/99 af Harrison for PSE-gruppen; -B4-0407/99 af Vinci m.fl. for GUE/NGL-gruppen; -B4-0422/99 af Telkämper og McKenna for V-gruppenom Cambodja;
B4-0382/99 af Fassa og André-Léonard for ELDR-gruppen; -B4-0394/99 af Pasty for UPE-gruppen; -B4-0409/99 af Hory og Castagnède for ARE-gruppen; -B4-0420/99 af Aelvoet og Telkämper for V-gruppenom Niger;
B4-0391/99 af Banotti m.fl. for PPE-gruppen; -B4-0398/99 af Malone for PSE-gruppen; -B4-0421/99 af McKenna m.fl. for V-gruppenom mordet på Rosemary Nelson.
Burma

Bertens
Hr. formand, det er frustrerende at se, hvordan myndighederne i Burma lader alle chancer for at vise deres gode vilje gå forbi. Sagen med indrejsevisum til den dødsyge Michael Aris, Aung San Suu Kyis ægtefælle, har vist deres mangel på respekt. Den helt unødvendige sorg, som Aung San på den måde blev udsat for, er kendetegnende for denne regering. På den måde er der bestemt ikke udsigt til en afslutning på Burmas isolation. Den vil blot øges.
Desværre er vi endnu en gang tvunget til at anmode Burmas regering om at respektere befolkningens grundlæggende rettigheder. Igen må vi fordømme tvangsforflyttelsen af landsbyer og anvendelsen af befolkningen til tvangsarbejde. Der er ikke nogen krise, som giver regeringen ret til at krænke dens befolknings rettigheder. Men Burmas regering skal vide, at lederne er personligt ansvarlige for alle de lidelser, som de er skyld i.
Det internationale samfund glemmer ikke så let. Og på et vist tidspunkt bliver de nuværende ledere i Burma retsforfulgt på grund af de forbrydelser, som de begår i øjeblikket. Den internationale straffelov bliver således til virkelighed, hvilket skal beskytte alle menneskers grundlæggende rettigheder.

Maij-Weggen
Hr. formand, Burma står for 117. gang på dagsordenen. Jeg mener, at det allerede er den ottende beslutning. Folket lider stadigvæk under den situation, som den militære regering har bragt det i. Denne gang kom Burma i nyhederne, fordi fru Aung San Suu Kyis ægtefælle, der var dødsyg, ikke måtte komme til Burma. Det var en selvfølge, at Aung San Suu Kyi ikke kunne rejse til England, fordi hun ikke ville have haft mulighed for at vende tilbage igen. Det er en skandale, at man nægter et ægtepar, som har været gift i 25 år, at være sammen på et tidspunkt, hvor én af dem er døende.
Desuden angribes Karen-landsbyerne i grænseområdet på ny. Forrige år var jeg i Thailand for at besøge nogle flygtningelejre, og jeg hører nu, at der på ny kommer mange mennesker over grænsen til flygtningelejrene, som allerede er overfyldte.
Samtidig er der også gode initiativer. 285 af parlamentsmedlemmerne har samlet sig i en gruppe, som vil kalde parlamentet sammen. Ville det ikke være godt, hvis EU især støtter dem, så parlamentet, som i sin tid blev hjemsendt, får mulighed for på en anden måde at arbejde på en forfatning, som langt om længe kan ændre situationen i Burma grundigt?
Det er en situation, som vi har holdt øje med i årevis, fordi det er ét af de dårligst regerede lande i verden. EU burde optræde kraftigere, end den gør nu, og det anmoder jeg om.

Vecchi
Hr. formand, i de forgangne uger har det burmesiske styre begået endnu en forbrydelse. Fru San Suu Kyi, der har modtaget vores Sakharov-pris, og som ikke har bevægelsesfrihed, fik nemlig ikke engang lov til at se sin egen mand, før han døde. Hun og hele hendes land har efterhånden i mange år været frataget enhver grundlæggende frihedsrettighed og respekten for de mest elementære menneskerettigheder samt enhver form for demokratisk åbning. Vi ved også, at modstand mod styret straffes hårdt, navnlig når der er tale om nationale minoriteter. Tvangsarbejde og slaveri er meget udbredt i landet.
Problemet er, at den militærklike, der sidder på magten, hidtil har været urokkelig og uimodtagelig over for ethvert internt og internationalt pres. Jeg må sige, at hvis vi mener, at det at forsvare og fremme menneskerettighederne er et grundlæggende element i den europæiske identitet og i dennes udbredelse i verden, er Burma i dag uden tvivl en af de vigtigste prøvebænke for os. Og jeg tror, at den bedste måde, hvorpå vi kan give udtryk for vores oprigtige kondolence til fru San Suu Kyi, frem for alt er at styrke initiativet mod det burmesiske styre og skærpe den internationale isolering af det, såvel på politisk og diplomatisk plan som på økonomisk og handelsmæssigt plan.
Så længe Burma ikke sikrer menneskerettighederne og genoptager den demokratiske proces, som størstedelen af den burmesiske befolkning ønsker, vil det i øvrigt være umuligt at have normale forbindelser med landet, eller rettere at have nogen som helst forbindelse med landet.
Samtidig tror jeg, at det foruden de nødvendige isoleringsinitiativer over for Burma er nødvendigt at fastlægge en politisk strategi med henblik på at fremme en forandring i dette land; en forandring, som vi har set, at også det burmesiske folk går stærkt ind for. Det er således nødvendigt ikke blot at nøjes med ord, men også at have en præcis og fælles strategi, der praktiseres af alle Unionens lande.

Dupuis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil ikke omtale karakteren af det burmanske styre - jeg tror, at vi alle er enige på dette punkt - og hr. Bertens, fru Maij-Weggen og hr. Vecchi har netop berørt det.
Jeg mener, at man skal overveje, om Unionen - det vil sige Kommissionen og navnlig kommissær Marín, Rådet - og dette er snarere en undtagelse - og selvfølgelig vores Parlament - har haft en klar holdning til Burma. Problemet er det spørgsmål, der stilles af hr. Vecchi: Er Burma virkelig isoleret? Jeg tror det ikke, for hvis landet virkelig var isoleret, ville de sanktioner, vi har indført, have haft en virkning. Sandheden er, at Burma har meget stærke hjælpere, og navnlig - her kan man beklage kommissær Brittans fravær - er Burma stærkt støttet af Kina både på økonomisk og militært plan, hvilket gør det muligt fortsat at undertrykke og forhindre enhver demokratisk udvikling.
Med hensyn til Burma, Nordkorea eller andre lande, der støttes af kommissær Brittan, må vi derfor begynde at lægge pres på Kina for at få landet til at gribe ind over for Burmas og Nordkoreas myndigheder med henblik på langt om længe at indføre ændringer. En anden hjælp til Burma er vores prohibitionistiske verdenssystem med hensyn til narkotika. Vi ved, at Burma er en af de største producenter, og når landet har råd til at undvære støtten fra de vestlige lande, er det fordi, at landet har penge - endda mange penge - fra handel med narkotika.

Telkämper
Hr. formand, som i de sidste beslutningsforslag og debatter kan vi også denne gang kun fordømme den fortsatte krænkelse af menneskerettigheder mod forskellige befolkningsgrupper i Burma. I grunden kan vi kun gentage os selv. Desværre er der sket det, at den skrækkelige situation for befolkningen nu er forværret med den bedrøvelige meddelelse om dr. Michael Aris død, fru Aung San Suu Kyis ægtefælle, ægteparret, der var adskilt, fordi hun ikke kunne besøge ham, og han ikke måtte besøge hende. Det er efter min mening et udtryk for - på det laveste niveau - hvor repressivt og grusomt dette regime er.
Vi skal opmuntre Kommissionen til at gøre sin indflydelse gældende netop i nabolandene, så Burma bliver isoleret, så denne regering må træde tilbage, så misbruget af landsbyens indbyggere ikke fortsætter, indbyggere, der bliver tvunget til at arbejde, eller hvis landsbyer flyttes helt. Vi skal opmuntre og opfordre Rådet til at indstille ethvert samarbejde med ASEAN-landene og Burma, til ikke at integrere Burma dér, og til, at det tyske formandskab ikke udsteder indrejsevisum. Vi har udstedt et forbud her, og det bør alle Unionens medlemslande holde sig til.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, de foregående talere har allerede været tilstrækkeligt inde på de fuldstændig uacceptable omstændigheder i forbindelse med dr. Michael Aris' indrejseforbud før hans død og også talt om Kinas støtte til dette grusomme regime. Derfor vil jeg gerne give de etniske udrensninger, som foregår her, større opmærksomhed. Netop på en dag, hvor vi har vedtaget kosovobeslutningen, har det efter min mening særlig stor betydning.
I vores beslutning kritiserer vi denne gang især forholdene i karen-landsbyerne. I den forbindelse må vi dog ikke overse, at der her er tale om en større plan, som f.eks. også Amnesty International kritiserede meget anskueligt i London i 1998. Vi har redegjort for, hvordan ca. 300.000 fra shan-folket er blevet tvangsflyttet alene i de sidste to år, og hvordan mon-, akha- og lahufolkene er blevet fordrevet til det omkringliggende udland. I betragtning af disse kendsgerninger er det kun ret og rimeligt, at vi overvejer vores visumpolitik, sådan som det kræves i punkt 9, og forbyder Burma deltagelse i EU-ASEAN-og ASEM-møder, indtil der har fundet ægte forbedringer af menneskerettighedssituationen sted.
Cambodja

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, kære kolleger, sidste sommer så jeg i Cambodja, at befolkningen stadigvæk er psykisk skadet. Som kong Sianouk sagde til mig: »Mon peuple est toujours très malade«. Tragedien fortsætter, og den har varet i 20 år, fordi der ikke har fundet nogen undersøgelse eller retsproces sted. Den cambodjanske regering kan ikke lede sådan en undersøgelse eller proces, heller ikke hvis den ville. I august 1998 var man stadigvæk i gang med at udarbejde en borgerlig lovbog og en straffelov, og de amerikanske og franske eksperter skændtes med hinanden, fordi begge parter forsøgte at gennemtvinge deres syn på disse forskellige former for jura. Cambodja har overhovedet ikke et retsvæsen. Derfor slår min gruppe til lyd for, at en international FN-domstol foretager en undersøgelse af folkemordet og straffer de skyldige, og at EU hjælper Cambodja med at blive en retsstat.

van Bladel
Hr. formand, udtrykket killing fields får med det samme én til at tænke på Cambodja og folkemordet, som fandt sted fra 1975. Det er meget sørgeligt at konstatere, at der først 25 år senere gøres et lille forsøg på at rehabilitere ofrene. Men selv dette lille forsøg ser ud til at gå til grunde, fordi man vil skjule de nuværende politiske lederes medvirken i folkemordet. Jeg er generelt tilhænger af, at et land selv tager ansvaret for at gøre op med sådan en grusom fortid. Men i dette tilfælde, hvor kendsgerningerne ser ud til at forsvinde under bordet, mener min gruppe, at en ad hoc-domstol for folkemordene i Cambodja i større omfang sikrer retfærdighed for den cambodjanske befolkning.

Harrison
Hr. formand, at lederen af De Røde Khmer Ta Mok ikke vil blive retsforfulgt ved en uafhængig, international domstol er yderst bekymringsvækkende, men også instruktivt. Bekymringsvækkende, fordi en indenlandsk retssag i Cambodja sikkert ikke vil bringe alle oplysninger frem om de forbrydelser mod menneskeheden, som De Røde Khmer begik i killing fields -årene sidst i 1970'erne. Også bekymringsvækkende, medmindre Hun Sen mod forventning vil bruge international hjælp til ved hjælp af den hjemlige forrædderilov at rette et slag mod nogle af sine nuværende politiske modstandere. Men også instruktivt, fordi det har klarlagt behovet for, at det internationale samfund opretter en permanent, international kriminaldomstol, der kan behandle de alt for hyppige tilfælde af folkemord, som er en skændsel for os alle. Men en domstol, som også kan virke hæmmende for dem, der bedriver de onde handlinger, uanset om det sker i Indokina eller i det tidligere Jugoslavien.
Retsstaten er et civilt samfunds største stolthed. Desværre viser fængslingen af Anwar Ibrahim i denne uge i Malaysia, hvor meget vi stadig mangler for at sikre, at loven bruges til at beskytte og støtte menneskerettighedsprincipperne. Anwar Ibrahims blå øje ved arrestationen er en bebrejdelse mod retsstaten i Malaysia og for alle os, der værdsætter menneskerettighedernes forrang ved håndteringen af menneskelige anliggender. Anwar Ibrahim bør løslades straks, hvis Mahathirs skrantende Malaysia skal genvinde sin sundhed og fremgang i det betragtende verdenssamfunds øjne.
Hr. formand, jeg opfordrer Dem til at sende en protestskrivelse til dr. Mahathir vedrørende den tvivlsomme politiske retssag mod Anwar Ibrahim, en protestskrivelse, der er i overensstemmelse med de mange kritiske beslutninger, Parlamentet har vedtaget om Malaysia. Jeg håber, at De er i stand til at gøre dette på Parlamentets vegne.

Telkämper
Hr. formand, både fra Europa-Parlamentet og fra alle demokratiske institutioner skal der på internationalt plan udgå et signal og en advarsel om, at krænkelser af menneskerettigheder ikke er tilladte, og at de heller ikke bliver glemt. Vi må ikke acceptere massakrerne i Cambodja, og de, der har begået dem, skal stilles til regnskab for dem. Derfor er det på sin plads at nedsætte en international ad hoc- domstol. Det er på sin plads, fordi Cambodja som stat tilsyneladende ikke er i stand til det, eller fordi staten ikke råder over de nødvendige strukturer.
I forbindelse med opbygningen af strukturerne i retmæssigheden i den borgerlige ret skal Kommissionen yde hjælp. Det har vi flere gange stillet krav om, og jeg mener, at man kan yde betydelig hjælp her. Det gælder også i forbindelse med arbejdet med alle ASEAN-landene. Nøjagtig det samme gør sig gældende for Malaysia. Den foregående taler talte udførligt om Anwar Ibrahim. Heller ikke denne uretmæssige arrestation kan vi acceptere, og vi opfordrer Kommissionen og Rådet til at fremføre dette i Malaysia. I modsat fald skal der træffes foranstaltninger til at lægge forholdet på is.

Bourlanges
Hr. formand, det ville være utænkeligt, at de mest alvorlige kollektive forbrydelser siden anden verdenskrig ikke medførte passende sanktioner.
Derfor må Parlamentet kræve tre ting: For det første at domstolene indblandes, for det kan ikke passe, at den politiske harme og virkningen af denne begrænses af overvejelser om politisk belejlighed.
For det andet er det vigtigt, at det er en international domstol, ikke kun fordi hr. Hun Sen tidligere - inden han forkastede idéen - anmodede herom, men fordi det ikke kan tillades, at processen mod De Røde Khmerer bliver til et politisk retsopgør i en demokratisk ustabil stat.
For det tredje er det vigtigt, at det ikke kun er Ta Mok, men alle ansvarlige fra Angkar - fra hele den fælles dødsorganisation - der bliver straffet. Vi kan ikke tillade, at der findes en syndebuk, en syndebuk, der betaler for alle, heller ikke selvom denne syndebuk er en bøddel.

Bertens
Hr. formand, alle, der har læst en historiebog om Cambodjas nyeste historie, og alle, der har været så heldige, i anførelsestegn, at rejse rundt i Cambodja, kan ikke forestille sig, at der ikke på nogen måde gøres anstalter til at retsforfølge lederne af killing fields og folkedrabene, som af hr. Bourlanges med rette kaldes for én af de værste forbrydelser siden Anden Verdenskrig. Eller at der i det mindste iværksættes en undersøgelse. Jeg er alvorligt bekymret på grund af det dødvande, som man er kommet ind i. Det kan ikke være således, at den nuværende cambodjanske regering lader Røde Khmer-lederne være i fred ligegyldigt af hvilke grunde, måske af fædrelandskærlighed. Jeg mener i øvrigt, at en international Cambodja-domstol måske kan have lidt indflydelse og kan være et signal til regeringen i Burma og til andre regeringer i Sydøstasien.

Fassa
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, tilfældet Ta Mok stiller os over for et interessant juridisk problem, der samtidig er dramatisk. Det er illusorisk at tro, at en cambodjansk domstol vil kunne dømme de forbrydelser, som han har begået mod menneskeheden, og mere generelt De Røde Khmerers forbrydelser, på en objektiv måde.
Oprettelsen af en ad hoc-domstol er ønskelig, men den vil aldrig kunne undgå at blive mistænkt for at være en særdomstol, der så at sige har afsagt sin dom på forhånd, og som ikke har givet den anklagede de garantier, som selv en anklaget som Ta Mok har krav på. Der er således kun én løsning, nemlig en permanent international domstol og en naturlig dommer, der kan dømme enhver forbrydelse mod menneskeheden, uanset hvem den er begået af, hvor den er begået, og hvornår den er begået.
Niger

Fassa
Hr. formand, det er sørgeligt at sige det, men forslaget til beslutning om Niger, som alle de politiske grupper har været sammen om at fremsætte her i Parlamentet, fremstår som en slags rutinebeslutning. Vi står over for endnu et statskup og endnu en underkendelse af retsstatens principper, idet en militærjunta har erobret den lovgivende og den udøvende magt uden nogen som helst opbakning fra folket, og det i en situation, der forværres af forfatningsdomstolens nylige annullering af resultaterne fra de administrative valg, der i teorien skulle have fuldendt processen med en tilbagevenden til demokratiet, og som ikke tilfældigt blev vundet af oppositionen.
Det er således nødvendigt med en kraftig reaktion fra Den Europæiske Unions side. Kommissionen skal navnlig afbryde udviklingssamarbejdet i forbindelse med Lomé-konventionen og nøjes med at bevare den humanitære bistand og de ikkestatslige organisationers direkte bistand til de mest sårbare grupper blandt befolkningen.

Maes
Hr. formand, den 6. april 1994 var nedskydningen af præsident Habyarimanas fly startskuddet til et afskyeligt folkemord i Rwanda. På ny er en præsident blevet myrdet, som ganske vist også var blevet præsident ved et statskup, og som blev myrdet af sin egen militære vagt, som derefter selv tog magten. Parlamentet er blevet opløst, og militæret har taget magten. Vi skal selvfølgelig være opmærksomme på denne situation. Derfor mindede jeg om begivenhederne i Rwanda for fem år siden. På ny er der uroligheder i dette land, som allerede har det svært. Under disse omstændigheder er det uansvarligt at have forbindelser med magthaverne. Vi skal derfor give vores støtte, hvis vi vil give den på humanitært plan, gennem pålidelige ngo'er, og jeg håber, at man gennemfører det, man har til hensigt.

Schörling
Hr. formand, det er virkelig beklageligt, at en konflikt i et afrikansk land endnu en gang er blevet løst på den værst tænkelige måde. Gennem statskuppet og mordet på præsidenten den 9. april er Niger havnet i en meget spændt situation. De netop afholdte kommunal- og regionalvalg er erklæret ugyldige, og hæren har tiltaget sig den lovgivende og udøvende magt siden opløsningen af nationalforsamlingen. Lad os håbe, at dette ikke er afslutningen på en mere demokratisk proces og udvikling. Der er dog stadig et lille håb, da oppositionen har udtalt, at den vil give hæren mulighed for inden ni måneder at overdrage magten til en civil regering.
Som medlemmer af Europa-Parlamentet kan vi ikke gøre andet end at kræve, at Kommissionen afbryder samarbejdet inden for Lomé-konventionen og henstille til Nigers selvudnævnte ledelse, at den respekterer forfatningen, overdrager magten til en civil regering og respekterer de menneskelige friheder og rettigheder. Der er nemlig ingen anden vej til frihed og stabilitet i landet.

Vecchi
Hr. formand, med mordet på præsident Ibrahim Baré Maïnassara har statskuppet i Niger fået endnu et afrikansk land til igen at synke ned i moradset af statskup og standsninger af en - ganske vist kun delvis - institutionsgenopbyggelsesproces.
Systemet i lande som Niger er selvfølgelig svært at forene med de ganske vist skrøbelige demokratiseringsprocesser, og det fik vi allerede et bevis på i de forgangne måneder, da regions-, provins- og lokalvalgene, som var faldet ud til oppositionens fordel, blev annulleret. Man bør forhindre aktionerne fra de militærkliker, der står bag statskup og en vanvittig forvaltning af magten. Det er i dag nødvendigt at genoprette institutionerne og iværksætte en sand demokratisering af landet. I den forbindelse er vi også enige i, at det officielle samarbejde inden for rammerne af Lomé-konventionen skal afbrydes, indtil den demokratiske proces genoptages. Men denne situation viser ligeledes, at det er nødvendigt at forbedre kvaliteten af den politik, der føres med de afrikanske lande, så vi sørger for, at konfliktforebyggelse samt fremme af menneskerettighederne og demokratiseringen - som er de eneste betingelser for en sand udvikling - bliver grundlæggende elementer i samarbejdet.

Lehideux
Hr. formand, vi er, tror jeg, alle enige med hensyn til de begivenheder, der sker i Niger, og behovet for, at dette land så hurtigt som muligt igen bliver en retsstat og indfører demokrati efter statskuppet og mordet på præsident Ibrahim Baré Maïnassara.
Men når dette er sagt, hr. formand, vil jeg gerne på vegne af min gruppe oplyse om, at vi ikke stemmer for de fire ændringsforslag til beslutningen. Ikke fordi vi er uenige i indholdet eller ikke deler bekymringerne, men fordi vi vurderer, at det måske på et andet tidspunkt ville være mere passende at fastslå Parlamentets generelle holdning i forbindelse med de omtalte problemer. Vi ønsker, at beslutningen i dag udelukkende omhandler problemet i Niger. Dette er vigtigt, disse begivenheder er sket, og vi ønsker at finde en løsning, og at beslutningen udelukkende omhandler dette spørgsmål. Så jeg gentager, at vi ikke stemmer for ændringsforslagene.
Mordet på Rosemary Nelson

Malone
Hr. formand, et af de tristeste syn, jeg har set for nylig, var Rosemary Nelsons børn, der fulgte hendes båre til kirkegården i sidste måned, efter at denne menneskerettighedsadvokat var blevet brutalt myrdet i Nordirland.
Jeg vil gerne gentage den bekymring, som mange mennesker i Irland og i det internationale samfund har udtrykt om omstændighederne ved dette mord. FN's særlige talsmand for dommeres og advokaters uafhængighed, FN's højkommissær for menneskerettigheder, Den Internationale Juristkommission og i aftes medlemmer af den amerikanske kongres har alle udtrykt bekymring over denne sag.
Hvis vi i Den Europæiske Union skal tages alvorligt i vores forsøg på at fremme høje standarder for menneskerettigheder i verden, må vi sikre os, at der hersker orden i vores eget hus. Vi må sikre, at advokater, der er en væsentlig del af ethvert effektivt og troværdigt retssystem, får lov til at udføre deres faglige pligter uden hindringer eller frygt for trusler eller det, der er værre. Mordet på Rosemary Nelson og mordet tidligere på Patrick Finucane, er et klart bevis på, at dette mindstekrav for retfærdighed ikke er sikret i Nordirland.
Jeg vil især gerne henlede Deres opmærksomhed på betragtning D og F i beslutningsforslaget - der er ikke tid til at læse dem op - og jeg vil bede Dem læse disse afsnit grundigt. Under disse omstændigheder mener jeg, at en undersøgelse foretaget af RUC vil savne troværdighed. Det har RUC også mere eller mindre indrømmet ved at bede britiske og amerikanske politifolk overvåge undersøgelsen. Det ville være bedre på alle måder, hvis undersøgelserne blev udført af en helt uafhængig instans, så alle dele af samfundet kunne opfatte den som objektiv og upartisk.
Jeg vil bede medlemmerne støtte beslutningsforslaget og vores opfordring om en komplet, uafhængig, international retsundersøgelse af alle omstændigheder ved sagen.

Banotti
Hr. formand, mordet på Rosemary Nelson sendte en gysen gennem hele Irland. Det eneste barmhjertige var, at hverken hendes mand eller børn var i bilen, da den blev sprængt i stykker, så det kunne ses og høres fra hendes eget hjem og den skole, hvor hendes lille datter legede på legepladsen.
Det er desværre sådan, at i mange dele af verden, men også i Nordirland, befinder advokater og dommere sig i forreste linje, når problemerne er størst, og mordet på Rosemary Nelson viser os endnu en gang, hvilken fare disse mennesker udsætter sig selv for i forsvaret for deres klienters mest grundlæggende menneskerettigheder.
Opfordringen til en uafhængig undersøgelse cirkler omkring det forhold, at der er mulighed for, at en RUC-undersøgelse af Rosemary Nelsons død ikke vil blive så grundig, som den burde, fordi der er tegn på, at hun frygtede meget for sit liv og længe havde ment, at hendes liv var i alvorlig fare. Tragisk nok viste det sig, at hun havde ret. Jeg håber, at kollegerne vil støtte dette beslutningsforslag og stemme for det sammen med os.

Ullmann
Hr. ordfører, hr. kommissær, mine damer og herrer, på min gruppes vegne og især på mine to irske kollegers vegne skal jeg her give udtryk for en dobbelt ubehagelig overraskelse. For det første den ubehagelige overraskelse over det koldblodige mord på en kvinde, der har tilegnet sit privatliv og arbejdsliv til forsvaret for menneskerettighederne, og for det andet den ubehagelige overraskelse over, at kræfter - som andre steder også her midt i et EU-land - forsøger at forpurre en igangsat fredsproces med terror. Men vi er her ikke kun for at give udtryk for vores ubehagelige overraskelser, men også for at stille klare og tydelige krav. For det første kravet om en undersøgelse fra de pågældende retsforfølgelsesmyndigheders side af baggrunden for dette mord. Derudover kræver jeg - som de foregående talere - at de pågældende instanser hos Højkommissariatet for Menneskerettigheder foretager en international undersøgelse.

Miller
Hr. formand, som mange af de kolleger, der har taget ordet, vil jeg også udtrykke min kraftigste fordømmelse af mordet på Rosemary Nelson. Som mange medlemmer af Parlamentet har jeg også set optagelserne af vraget af hendes bil og af hendes familie ved begravelsen. Jeg kan forsikre Dem for, at vi på det kraftigste fordømmer de voldshandlinger, der har ført til disse scener, og vi vil ikke spare nogen anstrengelser for at bringe ophavsmændene til denne afskyelige forbrydelse for en domstol.
Men jeg mener imidlertid, at der finder en effektiv og troværdig undersøgelse sted. Hr. Port, der står for undersøgelsen, har fået helt ubegrænsede beføjelser og frihed til at tilføje eller ændre ressourcer, som han ønsker. Hr. Port har arbejdet med FN i Jugoslavien og i Rwanda som undersøgelseskoordinator og undersøgelseschef ved FN's domstol for Rwanda. Hvis han ønsker det, kan han benytte uafhængige undersøgere.
FBI's juridiske attaché har sagt, at efter deres bedste faglige skøn vil den største chance for at finde de ansvarlige ligge i, at RUC deltager i undersøgelsen på grund af deres praktiske kendskab til stedet og lokale oplysninger. Uden RUC's deltagelse vil enhver undersøgelse blive alvorligt hæmmet. Det er nødvendigt, at vi samarbejder for at identificere og retsforfølge de ansvarlige for denne forbrydelse.
Mens undersøgelsen af sagen er i gang, vil det være en dårlig idé at foregribe resultaterne af den ved at kræve en ny undersøgelse på nuværende tidspunkt. Jeg håber, at kollegerne i Parlamentet i dag vil forstå, at det drejer sig om en delikat og følsom undersøgelse, og at den igangværende fredsproces ikke må bringes i fare. Lad undersøgelsen blive færdig, før De kræver yderligere eller videre undersøgelser, hvilket på nuværende tidspunkt kun kan komplicere sagerne.
Det signal, vi skal udsende fra Parlamentet, er imidlertid, at uanset politisk tilhørsforhold, kan man ikke slippe afsted med sådanne voldshandlinger.

Cushnahan
Hr. formand, mordet på Rosemary Nelson var en brutal og kujonagtig handling. Det var et angreb på retssystemet, det var et angreb på demokratiet og et bevidst forsøg på at undergrave aftalen fra langfredag. Det er beklageligt, men det må siges, at der hersker begrundet tvivl om sikkerhedsstyrkernes rolle. De, der skal håndhæve retsstaten, skal altid handle inden for lovens rammer.
Men lad mig sige en ting: Denne beslutning må ikke fejlfortolkes som en ensidig fordømmelse af RUC. Den nordirske befolkning har meget at takke RUC for. De har givet deres liv for at købe tid, så politikerne kan løse Nordirlands politiske problemer. De har stået i skudlinjen for terrorismen fra både loyalistiske og republikanske banditter. Langt størstedelen af medlemmerne er gode mænd, der upartisk søger at håndhæve retsstaten. Når vi fordømmer denne handling, må vi huske på, at der findes »loyalistiske« og republikanske banditter, der bevidst søger at underminere en aftale, som den irske befolkning støttede med overvældende flertal, både i nord og syd, og det vil vi ikke lade dem slippe afsted med.

Gutiérrez Díaz
Hr. formand, tillad, at jeg, før debatten om menneskerettigheder slutter, højlydt udtrykker min tilfredshed med, at den britiske indenrigsminister i dag har besluttet at fortsætte udleveringssagen mod general Pinochet i tråd med det, der er blevet udtrykt af Europa-Parlamentet.

van den Broek
Hr. formand, Kommissionen deler Parlamentets holdning til de fortsat alvorlige krænkelser af menneskerettighederne i Burma. På Rådets møde den 26. april står Burma på ny på dagsordenen. Man beslutter formodentligt at forlænge de eksisterende foranstaltninger imod Burma, herunder visumrestriktionerne, med seks måneder. De ved, at der for et år siden blev truffet en beslutning, som for et halvt år siden blev forlænget, og det vil ske igen, simpelthen fordi situationen ikke har forbedret sig.
For det andet drøfter man i øjeblikket i FN's menneskerettighedsudvalg udarbejdelsen af en ny resolution imod Burma. For det tredje gør jeg Dem opmærksom på, at bortset fra den regelmæssige opmærksomhed, som Rådet skænker problematikken i Burma, er dette også kommet til udtryk gennem aflysningen af EU-ASEAN-konferencen i Berlin, som skulle have fundet sted i sidste måned eller for seks uger siden, fordi man ikke kunne blive enige om Burma deltagelse heri, og fordi de særlige krav, som Rådet fremsatte for at kunne behandle menneskerettighederne i Burma med burmeserne, heller ikke blev accepteret af ASEAN.
Vi må finde ud af, hvordan vi, uden at vores forhold til ASEAN konstant kommer under pres på grund af situationen i Burma, alligevel kan gøre noget operationelt for at vise vores afsky for menneskerettighedssituationen i Burma og være med til at forbedre forholdene på stedet.
Jeg fortsætter med Cambodja. Hertil vil jeg kort sige, at EU?s trojka har gjort et diplomatisk fremskridt hos premierministeren, der er enig i grundprincippet om, at Røde Khmer-lederne skal gøres ansvarlige for deres forbrydelser. Kommissionen glæder sig derfor over statsminister Hun Sens nylige erklæring, hvori han accepterer, at lade udenlandske dommere og anklagere spille en central rolle i processen mod den tilfangetagne Røde Khmer-leder Ta Mok i Cambodja for at sikre, at den planlagte proces også opfylder de internationale regler.
Med hensyn til Niger er det unødvendigt at give udtryk for, hvor meget vi fordømmer det nylige statskup, og at Kommissionen også anmoder de militære magthavere om så hurtigt som muligt at genoprette retsstaten. Kommissionen overvejer i øjeblikket, hvilket også er foreslået af Parlamentet, hvilke foranstaltninger der kan træffes med henblik på de nylige hændelser, og én af mulighederne er, at Rådet delvist standser udviklingssamarbejdet i overensstemmelse med den kendte artikel 366a i Lomé-aftalen.
Kommissionen har på dette tidlige tidspunkt til hensigt at standse alle nye projekter og programmer, som er under forberedelse, og alle eksisterende projekter, indtil den lovlige regering er genindsat. Humanitære hjælpeaktioner og foranstaltninger, som er til fordel for de fattigste befolkningsgrupper, er naturligvis ikke omfattet af denne foranstaltning.
Som afslutning, Kommissionen har ligesom Parlamentet med afsky hørt om det feje mord på Rosemary Nelson. På vegne af Kommissionen vil vi også benytte denne lejlighed til at udtrykke vores medfølelse med Rosemary Nelsons familie. Vi mener, at det vigtigste, som vi kan gøre, er at holde hendes minde i ære og fortsat støtte fredsprocessen og ikke tillade, at terroren får vetoret i fredsprocessen i Nordirland. Og vi tilslutter os naturligvis ønsket om, at de skyldige i dette feje mord bliver fundet og retsforfulgt.

Morris
Hr. formand, det er rart at se Indonesien og Østtimor på dagsordenen. Men kunne Kommissionen ikke bede den britiske regering om ikke at levere våben eller våbenrelaterede materialer til den indonesiske regering.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Jeg er sikker på, at kommissæren har taget hr. Morris' spørgsmål til efterretning.
Vi går nu over til afstemning .

Afstemning (fortsættelse)
Deprez
Alene det imponerede antal forsendelsestransaktioner, der hvert år udføres i Den Europæiske Union, og de store summer, der står på spil, viser, i hvor høj grad det haster med at gennemføre omlægningen af den fælles forsendelsesapplikation til edb og ved samme lejlighed garantere en maksimal gennemsigtighed i alle europæiske toldpolitikker.
Imidlertid må denne vigtige sag ikke kun dreje sig om det indre markeds effektivitet eller fordelingen af ressourcer mellem medlemsstaterne og Fællesskabet, det skal også dreje sig om så effektivt som muligt at bekæmpe international svig og organiseret kriminalitet.
Set ud fra dette synspunkt er forsinkelsen på fire år yderst bekymrende, for hertil skal lægges andre forsinkelser, der grundlæggende skyldes den mellemstatslige karakter i den tredje søjle.
Men man må endnu en gang konstatere, at Parlamentets ambitiøse målsætning møder modstand i medlemsstaterne, og at nogle lande stædigt afviser de logiske konsekvenser af gennemførelsen af det indre marked.
Ikke desto mindre vil det være til alles fordel at optimere Kommissionens handlinger, hvilket ville muliggøre en rationalisering af de instrumenter og midler, som denne iværksætter. Set ud fra dette synspunkt støtter jeg fuldt ud deres møde inden for rammerne af et fælles beslutningscenter og inden for én budgetpost.
Som ordføreren siger, er det ligeledes tvingende nødvendigt, at omlægningen af den fælles forsendelsesapplikation til edb er fuldført i 2003.
På dette grundlag stemmer jeg altså for det ændrede beslutningsforslag.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi har stemt imod betænkningen af følgende grunde:
Toldvæsenet er en væsentlig del af det nationale retsapparat. Styring af toldmyndighederne fra EU's side er et indgreb i den nationale suverænitet, som ikke bør forekomme.
Tidligere EU-beslutninger har svækket grænsekontrollen mellem medlemsstaterne på en måde, der gavner ulovligheder og letter transporten af smuglergods. Dette viser betydningen af en national vurdering af toldvæsenets styrke.
Betænkningen udgør et angreb mod medlemsstaterne, da den til trods for Rådets afvisende holdning søger at indføre en ordning, der strider imod denne.
Et effektivt samarbejde mellem toldmyndigheder i forskellige lande kan med lethed etableres på et mellemstatsligt grundlag.
Betænkning af van Dam (A4-0114/99)

Caudron
Jeg er enig med Udvalget om Transport og Turisme i forbindelse med forslaget om en fastsættelse af en tilladt totalvægt på 44 t for lastvogne, og dette vil jeg begrunde med følgende tre argumenter.
For det første mener jeg ikke - i lighed med Rijk van Dam - at den nuværende infrastruktur i mange af Unionens lande kan klare en sådan vægtstigning. Det vil blive betydeligt dyrere at vedligeholde vejene, og dette arbejde skulle udføres af enkelte virksomheder og ville give et relativt minimalt afkast navnlig i forbindelse med beskæftigelse. Denne svaghed ved vores infrastrukturer er et faktum, og vi risikerer, at den bliver forværret i forbindelse med udvidelsen. Vi ved, at en modernisering af forbindelsesvejene skal medtages i omkostningerne for udvidelsen.
For det andet vil jeg også begrunde afslaget med sikkerheden på vejene, selvom jeg muligvis chokerer visse erhvervsdrivende inden for sektoren. Man kan ikke benægte, at lastbiler er impliceret i de ulykker, der kræver flest dødsofre, og ud over meget vanskelige arbejdsbetingelser er vægten en forværrende faktor, især når denne kombineres med for høje hastigheder. At tillade lastbiler med en vægt på 44 t vil uden tvivl forværre risikoen.
Endelig - for det tredje - ville det medføre forurening at tillade sådanne køretøjer, fordi det kræver ekstra kraft at trække disse anhængere, og dette er i strid med de ønsker, både vores regeringer og Parlamentet giver udtryk for i forbindelse med miljøpolitik.
Dette, kære kolleger, er grundene til min negative holdning til denne tilladelse og til, at jeg stemmer nej til Kommissionens forslag.
Betænkning af Thors (A4-0156/99)

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi har hverken stemt for eller imod, da vi betragter betænkningen som utilstrækkelig og uklar på nogle vigtige punkter.
Systemet med e-penge bør udelukkende være forbeholdt banker og kontrolleres af et statsligt finanstilsyn. Midlerne bør garanteres i tilfælde af konkurser og lignende hændelser. Kundernes rettigheder skal gøres til genstand for en særlig vedtægt.
Betænkning af Thyssen (A4-0137/99)

Konrad
Hr. formand, ærede kolleger, jeg stemte mod Thyssen-betænkningen, fordi den indebærer en lang række ulemper for visse industrigrene og i sidste ende selvfølgelig også for personer, der etablerer nye virksomheder. Disse ulemper består f.eks. i, at en aftale med et bryggeri fremover ikke længere kan komme i stand således, at bryggeriet finansierer indretningen af en restaurant og som modydelse indgår en leverandøraftale på 10 år med restauratøren. Her har vi efter min mening en ulempe for personer, der etablerer nye virksomheder, fordi dette leverandørforhold hidtil har været sædvane og også givet tilsvarende gode resultater.
Det samme gælder f.eks. også for brændselsindustrien, hvor der oprettes tankstationer og samtidig indgås en leverandøraftale for 10 år eller længere med indehaveren af tankstationen som modydelse for disse investeringer i »projekt tankstation«. Alt dette bliver nu, hvis det går som beskrevet i betænkningen, vanskeliggjort eller umuliggjort i fremtiden. Derfor stemte jeg mod. Jeg mener ikke, det er i overensstemmelse med det, vi vil, nemlig fremme etableringen af nye virksomheder og skabelsen af arbejdspladser.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi har stemt imod betænkningen, da vi anser Kommissionens holdning for at være den rigtige.

Lulling
Hr. formand, jeg stemte selvfølgelig for Thysssen-betænkningen, men må give udtryk for min skuffelse over det, Kommissionen fremsatte som udtalelse til vores forslag i nat kort før midnat, da vi stadig var tre til stede her.
Jeg indrømmer, at hr. kommissær van den Broek, der jo ikke er ansvarlig for konkurrencepolitikken, kun kunne læse det op, som Kommissionens tjenestegrene, det vil sige hr. Van Mierts tjenestegrene, havde skrevet til ham. Jeg må altså endnu en gang indtrængende advare Kommissionen mod at forkaste vores forslag 1, 2 og 3 til de to forslag til forordninger. Disse forslag er et politisk symbol på, hvad vi ønsker, det vil sige, det ikke kan være rigtigt, at man f.eks. gør det af med de små bryggerier i mit land, ved at de ikke længere må indgå ølleveringsaftaler, sådan som vi kender det nu. Disse aftaler har hidtil fungeret til både bryggeriernes og kroejernes, restauratørernes og hotelejernes tilfredshed.
Der skal enten være en dispensation fra de generelle bestemmelse for denne sektors vedkommende, og for tankstationernes, eller en sektororienteret fremgangsmåde inden for rammerne af de generelle bestemmelser.
Det kan heller ikke være rigtigt, at disse dispensationsbestemmelser ikke må gælde over en vis grænse på f.eks. en markedsandel på 40 % på et lille marked som Luxembourg.
Fordi de luxembourgske bryggerier på vores lille marked hurtigt kan overskride en sådan grænse, ville en sådan bestemmelse føre til den vanvittige situation, at et stort bryggeri i Tyskland som f.eks. Bitburger, hvis produktion er mange gange større end hos det største luxembourgske bryggeri i Luxembourg, stadig ville kunne indgå ølleveringsaftaler med luxembourgske kroejere, fordi det jo ikke overskrider grænsen på 40 % på det store tyske referencemarked, men det luxembourgske bryggeri ville ikke længere kunne gøre det, hvilket ville gøre det af med dette bryggeri. Det kan da ikke være rigtigt!
Hvis der er referencemarkeder, kan de ikke begrænses til et mikromarked som Luxembourg, men skal enten måles i regional eller europæisk målestok. Jeg håber, at Kommissionen og især hr. Van Miert vil overveje dette grundigt endnu en gang.
Beslutning om import af hvidløg

Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater har i dag stemt imod forslaget om at skærpe reglerne for import af hvidløg fra tredjelande. Forslaget lægger op til en vidtgående beskyttelse af europæiske producenter af hvidløg. Der foreslås bl.a. indførelse af en straftold og omlægning af toldsatser, hvis der importeres mængder ud over det fastsatte kontingent, der foreslås sat ned. Vi har i EU indgået handelsaftaler med bl.a. Kina om import af hvidløg, og forslaget vil komme vores handelspartnere i tredjelande til skade. Vi går ind for en liberalisering af handelen med vore landbrugsprodukter, og derfor burde vi snarere åbne mere op for handelen i stedet for at begrænse den. Vi kan derfor ikke støtte forslaget.
Betænkning af Herman (A4-0158/99)

Berthu
Hr. Hermans betænkning om en forbedring af EU-institutionernes funktionsmåde uden traktatændring er et supplement til en anden betænkning, der blev vedtaget sidste år, og som omhandlede praktiske aktioner med henblik på at mindske det demokratiske underskud i forvaltningen af Den Økonomiske og Monetære Union. I virkeligheden - og dette er tydeligt, hvis man ser tilbage - var der den gang blot tale om store armbevægelser, der ikke fik følger, for at man bedre kunne acceptere et monetært system, der er meget lidt demokratisk.
Den anden del, som Europa- Parlament har vedtaget i dag, omhandler især en reform af Kommissionen. Den kommer af to grunde på et dårligt tidspunkt. For det første fordi den er centreret omkring et mål om at styrke Kommissionens uafhængighed, som det fremgår af begrundelsen, selvom den seneste erfaring- og denne institutions afgang på grund af uansvarlig forvaltning - fører til den konklusion, at man tværtimod bør reducere dens uafhængighed og styrke kontrollen over for den.
Desuden kommer betænkningen på et dårligt tidspunkt, fordi den pr. definition kun foreslår reformer, der skal iværksættes uden at ændre traktaten, skønt kansler Schröder i går forklarede os, at man kun kan rette op på krisen ved at ændre traktaten. Dette er også vores holdning, og vi var desuden glade for at opdage, at den nye regeringskonference, som skal afholdes på Rådets møde i Köln til juni, vil få denne opgave inden for rammerne af dens mandat.
Det er klart, at alle måske ikke ser de nødvendige reformer på samme måde. Hvad angår Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa mener vi, at man først og fremmest må holde op med at anse Kommissionen som et overlegent organ, der fastsætter de generelle europæiske interesser. Den skal være et simpelt udøvende instrument for Rådet. Ligeledes må man holde op med at fabrikere en europæisk offentlig funktion, der er afskåret fra nationerne og næsten endogamt, både i praksis og i teorien. Den skal være meget mere åben omkring de nationale offentlige funktioner og foretage udveksling af personalet med medlemsstaterne.
En sådan permanent indgriben vil være meget værdifuld i forbindelse med Europas tilnærmelse til befolkningerne. For man må holde op med at tro, at den generelle europæiske interesse bestemmes fra oven og mod nationernes vilje. Den er tværtimod en følge af befolkningernes mulighed for frit at kunne udtrykke sine behov og af en fri dialog mellem dens repræsentanter.

Delcroix
Efter en betænkning fra den samme ordfører om politikkerne i Den Europæiske Union i maj 1998, vedtager vi en beslutning om forbedringen af driften af de europæiske institutioner. På en vis måde er denne tekst en opgørelse over det, der ikke var blevet behandlet tidligere, hverken i den første betænkning eller i betænkningerne af hr. Brok, fru Lööw og hr. Bourlanges.
Med hensyn til Europa-Parlamentet slutter jeg mig til ordførerens anmodninger om, at vores arbejde skal koncentrere sig om de vigtige opgaver, at parlamentsmedlemmerne skal handle med større professionalisme, og at man skal forbedre informationen til offentligheden. Navnlig dette sidste punkt skal have vores opmærksomhed. At forbedre modtagelsen af gæster, hvis antal til stadighed stiger, og forbedre adgangen til dokumentationen er to selvfølgelige forholdsregler. Jeg værdsætter især idéen om et åbent center, der er let tilgængeligt og uden kontrol, hvor de, der ønsker det, kan finde forskellige dokumenter, audiovisuelt materiale, cd-rommer osv. Måske kunne man oprette en udvidelse af Kontoret for Belgien?
Jeg håber også, at man finder en løsning, så folk i Leopold-kvarteret, der slås for, at deres omgivelser ikke bliver en bureaukratisk ørken, kan bevare de privilegerede forbindelser til Parlamentet og føle sig hjemme i Parlamentet. Vi er nået et godt stykke den dag, hvor pladsen mellem Parlamentet og banegården, den berømte betonplade, endelig bliver bebygget og fremstår som et hyggeligt og imødekommende sted. I denne forbindelse skal vi frigive de nødvendige midler, hvilket vil forudsætte en vidtgående enighed mellem selskabet Espace Léopold, Parlamentet (for dets moralske rolle) og de berørte belgiske myndigheder.
For nogle år siden undrede jeg mig til en journalist over, at vi ikke ser flere af hans kolleger ved Parlamentets vigtige arbejde. Han svarede: »Vi er der, hvor magten er, nemlig først og fremmest i Rådet«. Heldigvis vil Amsterdam-traktaten, der træder i kraft den 1. maj, til en vis grad øge vores magt, navnlig med henblik på udnævnelsen af Kommissionen! Jeg håber, at vi bliver mere synlige, men det er op til os selv at indføre mere åbenhed.

Deprez
Det er overflødigt at fremhæve, hvor vigtig denne debat er. På trods af visse positive fremskridt opfylder Amsterdam-traktaten ikke de grundlæggende forventningerne hos alle dem, der ønsker, at Unionen skal være andet end et stort marked.
Vores ordfører har ret, når han understreger, at det på grund af Kommissionens afgang er nødvendigt med en ny regeringskonference, og at det haster med at finde acceptable løsninger på de forskellige institutionelle problemer, der har hobet sig op gennem flere år.
Men vi kan ikke tillade os at forblive passive, mens vi venter på denne nye regeringskonference. De aktuelle begivenheder minder os dagligt om de politiske mangler i den europæiske konstruktion og Unionens manglende evne til selv at klare mange af de udfordringer, den kommer ud for. Vi må altså fremover til fulde anvende de muligheder, som Amsterdam-traktaten giver os for at fremme den europæiske konstruktion og reformere Unionens institutioner.
I den aktuelle situation vil jeg gerne understrege det faktum, at antallet af ansatte, der ikke er ret højt i forhold til den europæiske offentlige funktion - mere specifikt taler jeg her om Kommissionen- ikke er fulgt med stigningen af de opgaver, der siden Berlin-murens fald er blevet betroet den.
På dette punkt kan man undre sig over Rådets rolle og dets opfølgning på til tider modstridende målsætninger. Ved samme lejlighed kan man udtrykke bekymring over de mulige skæbnesvangre følger af Kommissionens udbredte anvendelse af midlertidigt personale fra nationale administrationer eller erhvervslivet. Jeg tvivler ikke på disse midlertidige ansattes kompetence eller deres gode europæiske vilje, og jeg forstår også ønsket om fleksibilitet og ny ekspertise og kompetencer. Jeg frygter blot - i lighed med ordføreren - at der er fare for, at loyalitetskonflikter - mellem kravet om Kommissionens uafhængighed og nationale eller sektorbestemte interesser - kan medføre en tvetydig status.

Iversen
Kommissionen er gået af, en ny traktat skal til at træde i kraft, og der er valg til Europa-Parlamentet inden for kort tid - der sker noget i Europa. Det er tid til oprydning. For meget har fået lov til at stå til for længe. Det gælder både Kommissionens ansvarsforflygtigelse, en gammeldags personalepolitik og et Europa-Parlament, der ikke blev taget alvorligt, fordi magten ikke var reel. I øjeblikket er befolkningens tillid til EU lav. Det er logisk efter den sidste tids begivenheder.
Den debat, vi nu skal have, bør efter min mening bruges konstruktivt til at forbedre samarbejdet mellem institutionerne. Og der er meget, der kan forbedres. Vi vil insistere på, at personalepolitikken skal være en af de væsentligste prioriteringer i den oprydning. Men jeg understreger, at det også kræver interesse fra Rådet for at bære dette igennem. Hvis vi kan få samarbejdet mellem vore institutioner til at fungere ordentligt, så vil befolkningen også få større tillid til os.
Amsterdam-traktaten giver mulighed for større kontrolbeføjelser end tidligere for Europa-Parlamentet. Det skal komme til udtryk på bl.a. miljøområdet. Men ikke inden for landbrug. Det er trist, for hvad er det, der gør, at det ikke er nødvendigt at kontrollere landbruget, særlig når man tager i betragtning, at over 40 % af budgettet bruges dertil? Vi må insistere på, at Europa-Parlamentets holdning til landbrugssager tages mere alvorligt. Hvis kontrollen ikke bliver udført af Europa-Parlamentet, så er der ingen kontrol. Den sidste måneds begivenheder har sat en meget vigtig proces i gang, som vil styrke samarbejdet mellem institutionerne. Med Amsterdam-traktaten får Europa-Parlamentet endnu mere indflydelse. Nu skal vi også være endnu bedre til at bruge den.

Lindqvist (ELDR)
I betænkningen kommer man ind på mange af de problemer, der stadig findes inden for EU-institutionerne i dag.
I ekspertgruppens rapport om fejl i Kommissionens arbejde peger man på to hovedproblemer: for stor magt og for lille indsigt. Man burde have fundet plads til inden for mandatets rammer at berøre disse forhold i betænkningen. For stor magt, for lille indsigt og manglende offentlighed samt mangelen på et register over indkomne dokumenter er nogle af årsagerne til de nuværende fejl i EU-institutionerne, frem for alt i deres forhold til borgerne.
Rådets overvejelser vedrørende nye love - retsakter - skal være tilgængelige for offentligheden i lighed med reglerne for lovgivningsarbejdet i de nationale parlamenter. Både Kommissionens forslag og Rådets afgørelser skal være offentlige og stilles til rådighed for borgerne.
En øget decentralisering, som medfører, at EU koncentrerer sig om de store spørgsmål og ikke de mange små detaljer, er en anden vigtig reformopgave. Der skal ligeledes etableres et øget samarbejde mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, f.eks. gennem en styrket, fælles kontrolfunktion. Disse forhold burde også have været behandlet mere udførligt i betænkningen.
Betænkning af Böge og Roth-Behrendt (A4-0083/99)

Happart
Jeg kan konstatere, at efter Det Midlertidige Udvalg om Opfølgning af Henstillingerne vedrørende BSE har afsluttet sit arbejde, er antallet af dødsofre for Jakob-Creutzfeldts sygdommen fortsat steget på alarmerende vis (10 døde i første kvartal af 1998), da man har gjort dødsfaldene i Storbritannien op, og med en inkubationstid på 5 til 30 år vil vi se adskillige nye sygdomstilfælde med BSE.
Der er fortsat store forskelle mellem Europa-Parlamentets og Kommissionens syn på visse punkter, bl.a. erstatningerne til ofrene og deres familier både ud fra et finansielt synspunkt, og hvad angår psykologhjælp.
De straffeforanstaltninger, der ønskes af udvalget, de administrative aktioner mod Det Forenede Kongerige, nemlig over for den engelske regering for udeblivelse, har indtil nu ikke haft effekt.
Jeg er fortsat meget bekymret over den stærke stigning af antallet af BSE-tilfælde i Belgien, Portugal og i Storbritannien.
Endelig forekommer den finansielle støtte til ofrene for sygdommen fuldstændig utilstrækkelig, ja nærmest uanstændig.

Souchet
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa har indgivet seks ændringsforslag om forebyggelsesprincippet om levnedsmiddelsikkerhedens udvidelse til at omfatte genmodificeret organismer, plantebeskyttelsesprodukter eller vækstfremmende hormoner samt om ikkeanvendelsen af dyremel fremstillet af kød fra slagterier eller døde dyr.
Det er sandt, at BSE-krisen har gjort det muligt at ændre procedurerne for beslutningstagningen i Kommissionen, men jeg vil gerne på vegne af min gruppe bemærke, at disse procedurer - ud over BSE-sagen - skal udvides med henblik på den bedst mulige forvaltning af forebyggelsesprincippet og for at undgå, at der udøves politisk eller økonomisk pres på de videnskabelige udvalg og gennem Kommissionens eksperter.
De europæiske opdrættere har gjort en bemærkelsesværdig indsats for at forbedre sporingen af produkter og give forbrugerne mulighed for at genfinde tilliden til kvaliteten af de produkter, de indtager. Import fra tredjelande af genetisk modificeret landbrugsprodukter, der anvendes til dyrefoder, anerkendes under ingen omstændigheder af vores landmænd, for der findes en mistanke med hensyn til de langvarige effekter af brugen af GMO'er på kødets kvalitet. Hvorfor accepterer Kommissionen import af genmodificeret majs og soja?
USA truer Unionen med et panel den 13. maj, fordi vi nægter at importere hormonholdigt kød. Hvilken politik vil Den Europæiske Union føre under forhandlingerne i WTO, som finder sted ved årets udgang? Personligt bliver jeg bekymret, når jeg hører hr. Prodi, der virker mere optaget af at indtage sin plads i Kommissionen med den tradition for overdreven magt, end af at fastsætte, hvordan denne kan gennemføre de forebyggelsesprincipper og principper om ærlig handel (som den kommende kommissionsformand ikke nævner) i løbet af de vigtige handelsforhandlinger, hvor Kommissionen repræsenterer medlemsstaternes interesser. Det er nødvendigt, at Den Europæiske Union går ind til disse forhandlinger med et ægte ønske om at forsvare forebyggelsesprincippet samt de sociale og miljømæssige standarder og dyrevelfærdsstandarder, der er nødvendige for en sund og bæredygtig handel, der både er i overensstemmelse med vores økonomier og lever op til forbrugernes ønsker.
Betænkning af Donner (A4-0149/99)

Bonde og Sandbæk
Vi har i dag stemt for Donners betænkning om Estland. For det første ønsker vi at udtrykke vores støtte til udvidelsen, og for det andet deler vi den bekymring, der er fremført om det store russiske mindretal i landet. Vi hilser ændringerne af statsborgerskabsloven velkommen. Vi har dog svært ved at være begejstret over de såkaldte »fremskridt«, der er gjort med hensyn til at overtage fællesskabslovgivningen, specielt den manglende fleksibilitet fra EU's side synes vi er under al kritik.
Det nævnes i betænkningen, at man er bekymret over, at støtten til tiltrædelse vil svækkes, hvis ikke processen holdes i gang. Vi er af den overbevisning, at en alsidig information om både fordele og ulemper ved medlemskab bør være frit tilgængelig for alle borgere i Estland, ligesom vi håber, at man vil afholde en folkeafstemning for at afgøre landets medlemskab af EU.
Betænkning af Habsburg (A4-0154/99)

von Habsburg
Hr. formand, jeg vedtog i og for sig alt det, der står i betænkningen og ændringerne hertil, med glæde. Jeg vil dog gerne fremsætte en bemærkning til et punkt, som går lidt ud over det ungarske anliggende. Vi har, når vi taler med landene i Central- og Østeuropa, i alt for høj grad tendens til at optræde med den løftede pegefinger og belære dem om ting, hvor vi hellere skulle have fejet for egen dør først.
Når vi f.eks. hele tiden bebrejder dem deres korruption, er det temmelig hyklerisk for lande, hvor der jo hos os i Fællesskabet notorisk findes ret grelle tilfælde af korruption, der optræder overalt og hele tiden. At vi her optræder som lærere for disse lande, der bestemt har store problemer, for de kommer trods alt fra en situation med fremmed besættelse og diktatur, hvilket altid har ødelagt de moralske strukturer til en vis grad, er efter min mening udtalt hyklerisk.
Jeg ville blot sige, at jeg stemte for, fordi det er vigtigt for mig, at tiltrædelsen gennemføres hurtigt. Det vil jeg så at sige henlede opmærksomheden på for fremtiden.

Bonde og Sandbæk
Vi har i dag stemt for Habsburgs betænkning om Ungarn. For det første ønsker vi at udtrykke vores støtte til udvidelsen, og for det andet værdsætter vi de tiltag, der er gjort for at bedre sigøjnernes forhold. Vi har dog svært ved at være begejstret over de såkaldte »fremskridt«, der er gjort med hensyn til at overtage fællesskabslovgivningen, specielt den manglende fleksibilitet fra EU's side synes vi er under al kritik. Betænkningen opfordrer til, at regeringen fortsætter den regelmæssige dialog med oppositionen og arbejdsmarkedets parter for at skabe et gunstigt politisk klima for Ungarns integration i EU. Vi er af den overbevisning, at en alsidig information om både fordele og ulemper ved medlemskab bør være frit tilgængelig for alle borgere i Ungarn, ligesom vi håber, at man vil afholde en folkeafstemning for at afgøre landets medlemskab af EU.
Betænkning af Speciale (A4-0151/99)

Bonde og Sandbæk
Vi har i dag stemt for Speciales betænkning om Slovenien, da vi ønsker at udtrykke vores fulde støtte til udvidelsen. Vi har dog svært ved at beklage de ringe »fremskridt« med hensyn til overtagelsen af fællesskabsretten, specielt den manglende fleksibilitet fra EU's side synes vi er under al kritik. Betænkningen opfordrer til, at der iværksættes en målrettet oplysningskampagne, der bevidstgør og delagtiggør offentligheden om de virkelige konsekvenser af tiltrædelsen, hvorved visse forbehold over for tiltrædelsen kan overvindes. Vi er af den overbevisning, at en alsidig information om både fordele og ulemper ved medlemskab bør være frit tilgængelig for alle borgere i Slovenien, ligesom vi håber, at man vil afholde en folkeafstemning for at afgøre landets medlemskab af EU.
Betænkning af Carnero Gonzáles (A4-0157/99)

Posselt
Hr. formand, jeg stemte med glæde for betænkningen af hr. Carnero González. Det skyldes, at han selv har fundet et virkelig godt udgangspunkt, idet han lægger meget stor vægt på retsregler, domstole og minoritetsspørgsmål. Jeg glæder mig dog på den anden side også over vedtagelsen af ændringsforslag 8 fra hr. Nassauer og hr. Poettering, i hvilket Europa-Parlamentet entydigt kræver, at de såkaldte Benes-dekreter bliver ophævet. Jeg tror, at vi uden tvivl ønsker at fremme udvidelsen. Men hvis vi ønsker at udvide os som et retssamfund, må og skal vi entydigt presse på for, at retssamfundet bevarer sin karakter. Hvis der trækkes uretsdekreter med ind i et retssamfund, er det, som hvis man overfører computervira til et computersystem. Det bringer hele systemet i fare. Derfor skal uretsdekreter fjernes før en tiltrædelse. I dag har vi taget et stort skridt i dén retning.

Bonde og Sandbæk
Vi har i dag stemt for Carnero González' betænkning om Tjekkiet, da vi ønsker at udtrykke vores fulde støtte til udvidelsen. Vi håber, at Tjekkiet hurtigst muligt vil forbedre forholdene for sigøjnerne i landet. Vi har dog svært ved at beklage de ringe »fremskridt« med hensyn til overtagelsen af fællesskabsretten, specielt den manglende fleksibilitet fra EU's side synes vi er under al kritik. Betænkningen betoner vigtigheden af national konsensus i spørgsmålet om EU-medlemskab. Ikke desto mindre mener vi, at en alsidig information om både fordele og ulemper ved medlemskab bør være frit tilgængelig for alle borgere i Tjekkiet, ligesom vi håber, at man vil afholde en folkeafstemning for at afgøre landets medlemskab af EU.
Betænkning af Hoff (A4-0148/99)

Bonde og Sandbæk
Vi har i dag stemt for Hoffs betænkning om Polen, da vi ønsker at udtrykke vores fulde støtte til udvidelsen. Vi har dog svært ved at glæde os over de hurtige »fremskridt« med hensyn til overtagelsen af fællesskabsretten, specielt den manglende fleksibilitet fra EU's side synes vi er under al kritik. Betænkningen udtrykker endvidere glæde over regeringens planlagte informationskampagne om EU-medlemskab, og man håber at kunne bibringe borgerne en positiv holdning til Europa. Det fremgår også af betænkningen, at det ikke er alle polakker, der er begejstrede for EU, jævnfør landmændenes demonstrationer. Vi vil opfordre regeringen til at gøre en alsidig information om både fordele og ulemper ved medlemskab frit tilgængelig for alle borgere i Polen, ligesom vi håber, at den vil fastholde sit løfte om at afholde en folkeafstemning om landets EU-medlemskab.

Caudron
I vores debat om ansøgerlandene er Polen blandt de mindst problematiske tilfælde. Denne stat, der er den største og tættest befolkede af ansøgerlandene, gjorde opmærksom på sit ønske om at tiltræde Den Europæiske Union allerede i 1994. Og bare fire år efter indledtes de egentlige forhandlinger.
Siden da og siden 1997, hvor der var valg, og hvor den nye forfatning trådte i kraft, har Polen udvist et stort engagement i forbindelse med reformer. Regeringen har ikke undladt både i ord og handlinger at give udtryk for, at den inden udgangen af 2002 agter at have opfyldt kriterierne for tiltrædelse af EU. Det går i den rigtige retning, og dette glæder vi os over.
På det politiske plan opfylder landet kriterierne for en demokratisk stat. Dens institutioner er solidt etablerede og garanterer tilstedeværelsen af en retsstat, overholdelsen af menneskerettighederne samt beskyttelse af minoriteter. Dette er et altafgørende element, men det skal kombineres med andre - navnlig økonomiske - kriterier.
På det økonomiske plan er Polen en af de stærkeste økonomier i Central- og Østeuropa. Væksten er på 5 %, inflationen og arbejdsløsheden er på vej ned, underskuddet på de offentlige budgetter og statsgælden opfylder kriterierne i Maastricht-traktaten. På trods af den positive økonomiske udvikling og betydelige strukturelle reformer (reform af administrationen, sundhedsvæsenet og pensionsreglerne), er der dog fortsat forsinkelser, der skal indhentes på mange områder (det indre marked, mangel på et kontrolsystem for statsstøtten, privatisering af store statslige virksomheder). Navnlig to områder er problematiske: landbruget og miljøet. Her er behov for gennemgribende reformer.
Fru Hoff anbefaler en samlet strukturel ændring. Jeg støtter idéen om, at man skal overveje at gøre landbruget til en del af udviklingsstrategien for landområderne. Ændringerne skal skabe arbejdspladser og overholde miljøkravene. Med henblik herpå skal Polen øge sine investeringer på dette område.
Vi stiller krav til det polske folk, men vi har også forpligtelser over for dem. De nødvendige forudgående omstruktureringer for tiltrædelsen har en social omkostning, som vi må overveje. Det Europæiske Fællesskab skal sikre sig, at opfølgningsforanstaltningerne minimerer indvirkningen af disse reformer på befolkningens levevilkår.
Jeg vil afslutte med en positiv bemærkning og igen bekræfte, at Polens indtræden i EU forekommer mig helt naturlig, nøjagtig som landets tiltrædelse til NATO i sidste måned.
Betænkning af Bertens (A4-0159/99)

Bonde og Sandbæk
Vi har i dag stemt for Bertens' betænkning om Cypern, da vi ønsker at udtrykke vores fulde støtte til udvidelsen. Vi deler også betænkningens betragtninger angående øens deling. Vi har dog svært ved at bifalde de hurtige »fremskridt« med hensyn til overtagelsen af fællesskabsretten, specielt den manglende fleksibilitet fra EU's side synes vi er under al kritik. Vi vil opfordre regeringen til at gøre en alsidig information om både fordele og ulemper ved medlemskab frit tilgængelig for alle borgere på Cypern, ligesom vi håber, at den vil afholde en folkeafstemning om landets EU-medlemskab.
Betænkning af Malone (A4-0165/99)

Bonde og Sandbæk
Vi har i dag stemt for Malones betænkning om Malta, da vi ønsker at udtrykke vores fulde støtte til udvidelsen. Den maltesiske regerings tilsagn om at afholde en folkeafstemning, når forhandlingerne er afsluttet, hilser vi velkommen. Vi håber, at regeringen vil sørge for, at den planlagte informationskampagne bliver alsidig, således at vi får en information om både fordele og ulemper ved medlemskab, der bliver frit tilgængelig for alle maltesere.
Betænkning af Myller (A4-0123/99)

Martin, David
Jeg vil stemme for anbefalingerne i betænkningen om de miljømæssige virkninger af udvidelsen af Den Europæiske Union. De nuværende miljøproblemer i ansøgerlandene er resultatet af store emissioner til atmosfæren fra industrielle aktiviteter, energiproduktion og trafik samt underfinansiering og manglende vand- og affaldsforvaltning. For at forhindre at de nuværende medlemsstater påvirkes af dette, må miljøspørgsmålene spille en stor rolle i de central- og østeuropæiske landes forberedelser på at blive medlemmer af Unionen. Før de kommer med, skal de kunne vise, at de er i stand til at overholde både EU's miljølovgivning og de internationale traktater.
EU skal sikre, at vi ikke tilskynder til en yderligere decimering af de store områder med uberørt naturskønhed i ansøgerlandene. Selvom der naturligvis skal stilles finansiering til rådighed for modernisere og tiltrække industrien til dette område, må det ikke ske på bekostning af miljøet i hverken ansøgerlandene eller de nuværende medlemsstater.
Men der skal komme miljøfordele som et resultat af vellykkede ansøgninger fra disse lande. De store, tyndt befolkede områder, der er så karakteristiske for mange af disse lande, vil utvivlsomt bringe nye områder med naturskønhed og diversitet ind i Unionen, og de skal derfor støttes og udvikles gennem økonomisk bistand fra EU. Vi må altid huske på, at det i Amsterdam-traktaten slås fast, at miljøbeskyttelseskrav skal inddrages i udformningen og gennemførelsen af Fællesskabets politikker.
Betænkning af De Esteban Martin (A4-0119/99)

Caudron
I lighed med ordføreren ønsker jeg at give udtryk for min tilfredshed med hensyn til hr. Södermans arbejde i det forløbne år og hans beretning, der udmærker sig ved at være klar og kortfattet. Jeg tror, at ombudsmanden har kunnet se, hvor vigtig en funktion han har i et Europa, der ønsker at nærme sig borgerne.
Hvordan kan man således oprette et egentligt europæisk statsborgerskab, hvis de europæiske institutioner kan handle uindskrænket eller endda vilkårligt over for dem, de administrerer, uden at skulle stå til regnskab? Denne uacceptable situation ophørte først i 1995 med udnævnelsen af Den Europæiske Ombudsmand. Endelig ville klagerne fra europæiske borgere over forkert administration i fællesskabsinstitutionerne blive hørt. Endelig ville der være et minimum af dialog og gennemsigtighed i det, man ofte kalder »Bruxelles-bureaukratiet«.
De regelmæssige årsberetninger og navnlig beretningen for 1998 viser de opnåede fremskridt, først og fremmest med hensyn til indbringelse af sager. Således er antallet af indbragte klager stigende - ca. 200 mere end det foregående år. Dette betyder, at ombudsmanden bliver mere og mere kendt af borgerne, og at de ikke længere tøver med at give udtryk for deres bekymringer eller endda deres vrede. De kræver at blive hørt, og at man respekterer deres rettigheder. Dette er kun glædeligt! Dog må man i ærlighedens og realismens navn tilføje et forbehold. Europa består af 370 millioner personer, og antallet af klager i 1998 var 1372!
Det er altså behov for information. Der findes nye kommunikationsteknikker, og jeg støtter desuden ombudsmandens idé om, at borgernes klagemuligheder samt mulighederne for at klage til nationale ombudsmænd udtrykkeligt skal fremgå af EU-traktaten. I denne forbindelse må man understrege udviklingen af et godt samarbejde mellem de nationale ombudsmænd og Den Europæiske Ombudsmand. Samarbejde er ligeledes et af nøgleordene i karakteristikken af forbindelserne mellem Europa-Parlamentets Udvalget for Andragender og Den Europæiske Ombudsmand. Dette arbejde vil ganske givet resultere i effektivitet, og dette er således til gavn for de europæiske borgere.
Skønt hele dette regnskab stort set er positivt, skal der især foretages forbedringer med hensyn til ombudsmandens status, hvad angår hans undersøgelsesfunktioner. Alt tyder således på, at det er nødvendigt, at han har adgang til alle relevante og nødvendige dokumenter, hvilket ikke er tilfældet i dag. Desuden ville vedtagelsen af en administrativ adfærdskodeks for de europæiske institutioner være en garanti for borgerne, der ville kunne benytte denne frit. Mere generelt fremgår det af ombudsmandens beretning, at borgernes tillid er baseret på gennemsigtighed, dialog og klare juridiske regler, der giver dem mulighed for at forsvare deres rettigheder. Det er om nogen disse betingelser, der skal udvikle borgernes tilhørsforhold til et projekt, de ofte ikke forstår.

Deprez
Stigningen af klager til Den Europæiske Ombudsmand over påstået dårlig administration i Den Europæiske Unions aktioner eller institutioner kan fortolkes på to måder.
Den ene fortolkning er pessimistisk. På grundlag af de seneste begivenheder fordømmer man den samlede offentlige europæiske funktion gennem en generalisering af de afslørede uregelmæssigheder. Den anden fortolkning er optimistisk. Den uddrager en positiv konklusion af den voksende klagemængde. Den skal ses som et udtryk for borgernes nye interesse for den europæiske konstruktion.
Denne paradoksale opfattelse, hvor man drager en positiv konklusion af et negativt faktum, må selvfølgelig ikke betyde, at vi mister interessen for de tilfælde af forkert administration, der indbringes for ombudsmanden, og for den måde, hvorpå denne svarer på de europæiske borgeres klager.
Alle er således enige om, at det ikke er nok, at de europæiske borgere bliver bevidste om den voksende rolle, EU spiller i deres dagligdag, det er stadig nødvendigt, at de føler og opfatter dette som noget positivt.
Det glæder mig således, at ordføreren er tilfreds med kvaliteten af det arbejde, Den Europæiske Ombudsmand har udført.
En varig støtte fra den europæiske borger til den europæiske opbygning skal ligeledes opnås gennem gennemsigtighed. Derfor støtter jeg fuldt ud ordføreren, når han forsvarer det generelle princip om fri adgang til alle relevante dokumenter i forbindelse med undersøgelsen af en fejlbehandlet sag. Dog må jeg tilstå, at der kan der være tilfælde, hvor fortrolighed er en nødvendighed.
Men hemmeligholdelse bør være undtagelsen og ikke regelen.
Betænkning af Newman (A4-0117/99)

Delcroix
Vores ordfører, fru Barbara Schmidbauer, lever op til sit ansvar i denne tid - umiddelbart før et valg - hvor det at kritisere vejtransporten ikke falder i vælgernes smag. Jeg lykønsker hende for dette, ligesom jeg lykønsker hende for at have fastslået, at de forholdsregler, der er foreslået af Kommissionen, ikke bør medføre større transportomkostninger, men skal muliggøre en mere effektiv anvendelse af infrastrukturen, der i højere grad tager hensyn til miljøet.
Til denne »mere effektive anvendelse« vil jeg dog gerne tilføje »en sikrere anvendelse«, idet jeg tænker på den nuværende mangedobling af anvendelsen af vej - og jernbanetunneller, og de alvorlige ulykker, der nu i flere år har efterfulgt hinanden. Ulykken under Den Engelske Kanal- hvor man benytter et moderne alarmsystem - kunne have udløst en kæmpe katastrofe med mange dødsfald. Heldigvis stoppede den togvogn, der var brudt i brand - tilfældigvis - tæt ved en dør til den anden tunnel, gennem hvilken folk kunne undslippe. Med hensyn til ulykken i Mont Blanc-tunnellen kostede denne 40 menneskeliv, og det er endnu uvist, hvornår tunnellen kan genåbnes.
Vi må drage alle konklusionerne af de igangværende undersøgelser og træffe de nødvendige beslutninger. Det forekommer mig dog, at der straks bør vedtages et princip om sikkerhedsaspekter i tunnellerne. Det er nødvendigt, at den ansvarlige tjeneste for denne sikkerhed virkelig er uafhængig af den virksomhed, der tjener penge på tunnellen, og at denne gennemfører alle de henstillinger, den modtager. Dette princip vil få økonomiske følger, men sikkerheden - med andre ord borgernes liv - har selvfølgelig en pris. Man kan også spørge sig selv, om det i sidste ende ikke udelukkende burde være staternes tjenester, der kontrollerer sikkerheden.
En sidste bemærkning: Ud af de 35 millioner t varer, som hvert år sendes mellem Italien og Frankrig, afsendes 10 millioner t med jernbane. Chamonix-dalen er- og dette er et kendt faktum - en gennemgang for lastbiler, og trafikken stiger med ukendt hastighed, med alt hvad dette medfører af ødelæggelse og risici. Her kan man se det absurde i en transport, der udelukkende er baseret på vejtrafik af hensyn til den økonomiske rentabilitet frem for alt. Derfor hilser jeg ordførerens mod velkomment. Hun understreger klart sikkerheds- og miljøfordelene ved jernbanen og dette på trods af de omkostninger, et sådant alternativ vil få i forbindelse med infrastrukturen.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Vi støtter princippet om ligelig konkurrence mellem forskellige transportmidler. Det gælder naturligvis først og fremmest om at få lastbiler og personbiler til at betale alle omkostninger, også miljøomkostninger, og at sørge for en yderligere beskatning af flytrafikken. Det er nødvendigt for at stimulere brugen af de miljøvenlige transportmidler, som i dag stilles uforholdsmæssigt dårligere.
Vi vender os derimod mod en række af de forslag, der dels fremføres i Kommissionens hvidbog og dels i betænkningen. Det gælder først og fremmest forslaget om fælles afgiftssystemer i hele EU. Med hensyn til subsidiaritetsprincippet mener vi helt klart, at EU kun må fastsætte minimumsafgifter, og at det er de respektive medlemsstater, der skal forvalte afgifter m.m. EU skal ikke have nogen form for beskatningsbeføjelser. En detailregulering fra EU's side vil vi på det bestemteste afvise.

Schlechter
Fru Schmidbauer har investeret meget arbejde i sin betænkning. Ja, man kan endda sige, at det, hvad angår Kommissionens hvidbog, er en god betænkning.
Men, og det må jeg også ærligt erkende, hvidbogen indeholder nogle interessante tanker.
Jeg går også ind for en fair konkurrence mellem de enkelte transportformer og for retfærdige og effektive priser inden for transportvæsenet. Jeg går også ind for, at der skal omlægges mere transport fra vej til jernbane og flodskibsfart, men jeg går ikke ind for, at bilerne, lastvognene og busserne skal gøres ansvarlige for alle mulige og umulige problemer som de eneste syndebukke. Og det er det, hvidbogen og desværre også den parlamentariske betænkning går ud på.
Når man taler om fair konkurrence, kommer man jo ikke uden om, at lønnen er højere ved jernbanerne, at arbejdspladserne praktisk taget er garanteret på livstid, betingelser, som man formentlig aldrig vil få i den private sektor. Vil man ændre på det nu, som led i liberaliseringsvanviddet, og i bekræftende fald hvordan?
Sådan taler hvidbogen om fakta, når det udregnes, at de eksterne omkostninger ifølge Kommissionens vurderinger på EU-plan årligt kommer til at ligge på ECU 250 milliarder.
Der tales om sociale marginalomkostninger, uden at man helt præcis får at vide, hvad der menes hermed, om afgifter på dieselolie, om fælles gebyrsystemer, der skal indføres i hele Europa ved anvendelse af telematik.
Ordføreren går dog for langt, når hun kræver, at den ikkeerhvervsmæssige personbiltransport skal inddrages i gebyrsystemet for at fordele omkostningerne retfærdigt på alle brugere af vejinfrastrukturen. Er formålet, at det fremover kun er de rige, der kan køre bil, og at størstedelen af befolkningen må blive hjemme?
Til ordførerens ære skal det dog også siges, at hun kræver, at de foreslåede foranstaltninger ikke skal medføre en fordyrelse af transporten, og at beskatningen for transportformerne, hvis de alligevel gør det, skal nedsættes på anden måde.
I den forbindelse ville det have været interessant at få at vide af Kommissionen, hvor meget de enkelte EU-stater får i form af afgifter på biler, benzin, dieselolie osv., og hvor meget heraf der er øremærket til infrastrukturen og vedligeholdelsen.
Selv hvis man med alle mulige og umulige midler forsøger at få hånd om den voksende transport, skal man vogte sig for hele tiden at belaste borgerne og transportfirmaerne inden for jernbane- og vejtransport samt luft- og skibsfart med nye afgifter, og det er i sidste ende det, det handler om.
Vi bør dog minde os selv om, hvor højt borgernes skrig var, da der var tale om at forhøje benzinprisen til 100 franc pr. liter i Tyskland. Jeg har indtryk af, at man med hvidbogens politik ønsker at opnå dette mål på en anden måde.
Europa har brug for gode transportmidler, samfundet har brug for det, og i sidste ende er der én, der skal betale. Og det er nu engang borgerne. Jeg konstaterer desuden, at Kommissionen lader, som om den ikke har kendskab til, at der er sket en stor miljømæssig udvikling inden for transportvæsenet.
De europæiske transportvirksomheder er, uanset om det er inden for jernbanetransport, vejtransport eller luft- og skibsfart, de mest moderne i verden. At bebyrde dem med nye afgifter hele tiden er at gå til grænsen for, hvor meget man kan bebyrde med økonomisk set. Det lød i mine ører, som om en af de indbudte eksperter sagde under en høring om hvidbogen, at man af hensyn til miljøet skulle overveje at lægge en afgift på flybenzin på ECU 4 pr. liter. Concordepriser til hverdag, men hvem skal betale det?
Jeg stemmer mod betænkningen af fru Schmidbauer.

Formanden
Hermed er afstemningen afsluttet.

Daphne-programmet (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om betænkning (A4-0188/99) af Bennasar Tous (Daphne-programmet).

Waddington
Fru formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren, fru Bennasar Tous, in absentia, med hendes betænkning. Jeg vil gerne udvide denne lykønskning til alle medlemmer af Udvalget om Kvinders Rettigheder og alle de medlemmer, der har bidraget til udformningen af programmet og handlingsplanen for bekæmpelse af vold imod kvinder og børn. Også en varm tak til de to kommissærer, fru Gradin og hr. Flynn, for deres støtte og udholdenhed.
Nu har vi et retsgrundlag for programmet, et budget og en plan for den europæiske bevidsthedskampagne om vold imod kvinder. Efter alle de kampe, forsinkelser samt økonomiske og juridiske hindringer, der blev stillet i vejen for os af dem, der ikke betragtede spørgsmålet som vigtigt, har vi nu vundet et rimeligt fast fodfæste, og jeg håber, at vi kan begynde at tage fat om dette meget alvorlige spørgsmål.
Det nye retsgrundlag, som ikke var det, vi egentlig ønskede, er baseret på Den Europæiske Unions kompetence på sundhedsområdet og må ikke begrænse Daphne-programmets dækningsområde.
Vold imod kvinder og børn forekommer i mange forskellige offentlige og private situationer og har mange årsager og virkninger. Menneskesmugling, vold i hjemmet, seksuelt misbrug og skamfering, voldtægt, sexchikane på arbejdspladsen: alt sammen former for kønsbetinget vold.
Daphne-programmet er udformet med henblik på at øge værdien af det arbejde, der udføres af ngo'er, der beskæftiger sig med forebyggelse, støtte til ofrene, integration af overlevende og retsforfølgning af gerningsmændene. Alle disse arbejdsområder vil have gavn af bedre forskning og formidling, hvilket kan finansieres via Daphne-programmet.
En del af Daphne-betænkningen indeholder oplysninger om den europæiske kampagne for at skabe øget bevidsthed om spørgsmålet om vold imod kvinder, som blev lanceret i Köln under det tyske formandskab i sidste måned. Den konference tiltrak en lang række ngo'er og tilskyndede til en god portion kreativ tænkning.
I fru Bennasars ændringsforslag, som fik støtte af Udvalget om Kvinders Rettigheder, lægges der større vægt på inddragelsen af ngo'er i gennemførelsen af Daphne-programmet. Kommissionen bør hilse dette velkommen, og jeg ser frem til at høre dens reaktion på disse forslag. Kommissionen bør ligeledes glæde sig over det store engagement fra Parlamentets medlemmers side, som hun nævner.
Jeg har foretaget en meget grundig undersøgelse af den nuværende vejledning for ansøgerne om Daphne-finansiering. Jeg kan se et reelt behov for forbedring, da de er komplicerede og forvirrende. Ngo'er og MEP'er kan, og vil, foreslå en langt tydeligere fremgangsmåde - et mere brugervenligt sæt retningslinjer - som derfor vil være langt mere relevante og effektive med hensyn til at opfylde målsætningerne.
Dette er et lille program og en lille kampagne i budgetmæssig sammenhæng. Men den vold, det søger at bekæmpe, er et stort problem i Europa og andre steder. Vores forskning har allerede vist, at én kvinde ud af fire udsættes for vold i løbet af sit liv, og 90 % af gerningsmændene er mænd. Mindst 50 % af disse voldshandlinger udøves af ofrets mand eller partner. Der er et stort behov for at gøre oprør mod denne kultur og gøre vold imod kvinder uacceptabelt. En sådan vold kan ikke opfattes som udtryk for kærlighed: Den er udtryk for dominans og ydmygelse.
Vi arbejder hen imod lighed mellem mænd og kvinder og respekt for menneskerettighederne både i Europa og udenfor. Det voldsniveau, som forskningen allerede har påvist, viser, at der er lang vej igen. Vi mener, at der er stort behov for Daphne-programmet, og vi stoler på, at det snart vil blive tildelt flere ressourcer og en mere åben og demokratisk beslutningsproces.

Ryynänen
Fru formand, hr. kommissær, programmet Daphne for bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder rører ved et ømt problem og fortjener derfor al mulig støtte og ordentlige funktionsmuligheder. Det er svært at forstå nogle medlemsstaters ønske om at begrænse programmets anvendelsesområde, således at flertydigheden af dette programområde ikke klart kan tages i betragtning. Vold i alle dens former, men specielt vold mod børn, er en grov forbrydelse mod menneskerettighederne, og altså ikke blot en sag om folkesundhed. Målsætningen for programmet skal altså stadigvæk være at hindre enhver form for vold samt at beskytte voldsofre, også når der er tale om seksuel misbrug og svigt.
Det er selvfølgelig vigtigst at være i stand til at arbejde forebyggende og så effektivt som muligt. Der er behov for uddannelse, rådgivning og et omfattende understøttelsesnet til risikosituationer. Forskellige oplysningskampagner og udveksling af erfaringer samt selvfølgelig også voldsforskning er vigtige redskaber til reducering af vold. Erfaringerne fra Daphne-initiativet er sikkert til gavn, mens det nye femårsprogram konstrueres. Via dette program kan samarbejdet mellem ngo'er og lokale myndigheder støttes. Organisationerne har brug for støtte til at etablere forskellige netværk, effektivisere udspredelse af oplysning, finde partnere og sætte skub i den indbyrdes udveksling. Jeg vil gerne fremhæve betydningen af Daphne-programmet som forsvar for børnenes rettigheder og som børnebeskyttelse særligt mod seksuel udnyttelse. Dette arbejde kræver samtidige aktiviteter for forebyggende børnebeskyttelse af forældre, lærere og hele nærfællesskabet.
Jeg mener også, at det er meget vigtigt gradvis at udvide programmet til at omfatte andre lande, først og fremmest lande i Mellem- og Østeruopa, for forskellige former for vold har grænseoverskridende dimensioner f.eks. handel med sex og børneporno på Internettet. Samarbejdet for at sikre grundlæggende menneskerettigheder, og dermed også børnenes rettigheder, er nødvendigt, og dette samarbejde skal være effektivt mellem ansøgerlandene og de nuværende medlemsstater. De grundlæggende rettigheder skal sikres så klart også i ansøgerlandenes lovgivning, at det virkelig er muligt at gribe ind over for forbrydelser mod menneskerettigheder, når det drejer sig om forskellige former for vold.
I øvrigt ønsker jeg, at anliggender, som vedrører børns rettigheder, prioriteres blandt de vigtigste i Den Europæiske Unions dagsorden, for kun på den måde kan vi forsvare vores fremtid og position som et fællesskab af kultiverede stater.

Daskalaki
Fru formand, først og fremmest vil jeg lykønske fru Bennasar Tous, også selvom hun ikke er til stede, og fru Colombo Svevo, som fremlagde dette spørgsmål så fremragende tidligere i dag. Men min tak er hovedsagelig henvendt til ordføreren for hendes vigtige bidrag til Kommissionens forslag vedrørende Daphne-programmet og for den måde, hun har håndteret et så vigtigt spørgsmål på. Som det allerede har været nævnt, har vi drøftet spørgsmålet indgående i Udvalget om Kvinders Rettigheder, og der var bred enighed omkring ordførerens forslag.
Ordføreren hilser Kommissionens forslag velkomment, men kommer med nogle væsentlige ændringsforslag, som jeg gerne vil sige, at min gruppe er enig i. Især er vi enige i de forbehold, der gives udtryk for med hensyn til ændringen af retsgrundlaget for handlingsprogrammet. Henvisningen til traktatens artikel 235 i stedet for artikel 129 kan betyde, at alle de spørgsmål, der vedrører vold, seksuel udnyttelse og handel med kvinder og børn, udelukkes fra Daphne-programmet med den begrundelse, at de ikke vedrører den offentlige sundhed. Vi glæder os over, at der er et retsgrundlag, men har nogle problemer med det konkrete retsgrundlag.
Vi er også enige med ordføreren, når hun kræver, at Kommissionen foretager en prioritering af de projekter, der vælges, så midlerne kan udnyttes så effektivt som muligt. Vi taler her om forebyggelse, om programmer for rehabilitering af børn, unge og kvinder, der udsættes for voldstrusler, samt bestemmelser vedrørende personer, der har begået kriminelle handlinger, især unge. Opmærksomheden bør også henledes på retspraksis og midler til beskyttelse af mindreårige børn, unge og kvinder, der har været udsat for vold.
Vi støtter kravet om, at der nedsættes et rådgivende udvalg med en repræsentant for Europa-Parlamentet og en repræsentant for de ikkestatslige organisationer, samt kravet om, at der udarbejdes en årsrapport om de fremskridt, der er sket, i stedet for en rapport hvert tredje år.
Vi er også enige i, at ansøgerlandene bør opfordres til at deltage i programmet, og at informationsspredningen bør forbedres, især til medierne og til offentligheden, som programmet jo er henvendt til.
Til sidst vil jeg understrege, at vi også kræver, at der udarbejdes en ny rapport, der tager ovenstående ændringer i betragtning og fortsat dækker alle former for vold og seksuel udnyttelse af kvinder og børn, herunder menneskehandel.

Maes
Fru formand, jeg er meget glad for, at der er et Daphne-program, og jeg håber, at vi kan bruge det godt, for volden mod kvinder og børn er én af de uacceptable ting i samfundet, som stiger. Eftersom min indtrædelse i Parlamentet faldt sammen med kollekvium, som fandt sted i Parlamenet, om vold mod og misbrug af børn, bestemte jeg mig dengang for at ville tage dette problem op i Parlamentet på ny. Jeg vil særligt henlede opmærksomheden på mulighederne for at støtte dem, der bekæmper internetvirksomhederne for pædofili og udbuddet af unge prosituerede.
Fru formand, hr. kommissær, det drejer sig om et uvæsen, som konstant forværres. Parlamentet har i denne uge stemt om en tekst, som jeg godt kunne lide i forbindelse med forbrydelserne på Internet, men jeg skal fortælle Dem, hvordan virkeligheden ser ud. I praksis er der mange ting, der skal undersøges. Det drejer sig hver gang om børn, der har været offer for en reel forbrydelse. Antallet af ofre stiger og derved også antallet af potentielle forbrydere, for ofrene bliver desværre nogle gange til forbrydere, hvis de ikke kan bearbejde deres traumer på en sund måde.
Ét af de største problemer er, at ngo?erne, som er beskæftiget med bekæmpelsen af denne pornografi, ofte må lede efter pædofilinetværk på Internet mellem tusinder og tusinder af oplysninger, og politiet har det samme problem. Der slås i denne betænkning derfor med rette til lyd for, at der skal ydes hjælp til disse projekter, som er iværksat for at opspore ofre, eventuelt ofre for kidnapninger, som f. eks. forsvinder i prostitution, og som måske kan opspores ved hjælp af disse billeder, som med kommercielle hensigter tilbydes på Internet af nogle forbrydere.
Fru formand, derfor vil jeg anmode om, at der skabes flere muligheder for ngo?erne, der er beskæftiget med disse sager, men på den anden side må man heller ikke glemme, at de retslige instanser arbejder med usle midler, for slet ikke at tale om mangelen på europæisk koordination. Derfor mener jeg, at spørgsmålet i betænkningen, om Europol skal gøres i stand til også at arbejde på en effektiv måde ved bekæmpelsen af denne vold, stilles med rette. Det, jeg har sagt om børn, gælder også i forbindelse med vold mod kvinder, for også unge flygtninge ender ofte mod deres vilje som prostituerede og bliver ofte ofre for den samme vold.

van Dam
Fru formand, hr. kommissær, »Vold mod kvinder er mændenes problem«. På den internationale Kvindedag indbød kommisær Gradin med disse ord netop mændene til at føre ordet om vold mod kvinder. Det er påfaldende, hvor lidt genlyd opfordringen har fundet i denne debat.
Hvis kommissæren ville sige, at mænd spiller en stor rolle i volden mod kvinder, må jeg give hende ret. En absolut modsætning mellem kønnene er imidlertid en forvrængning af virkeligheden. Dermed benægter jeg ikke problemet. Min største indvending mod forslaget er det plan, som det tager fat på. Vold er et onde, som finder sted i lukkede kredse, og dertil passer en national eller lokal fremgangsmåde.
Jeg peger med overbevisning på Bibelens fortolkning af forholdet mellem mennesker. Jeg vil ikke forsømme at pege på, at mennesket, såvel mand som kvinde, er skabt i Guds billede. Denne erkendelse er meget gavnlig for harmoniske forhold mennesker imellem. Den, der er udøver vold over for sin næste, fornægter dette bibelske faktum.

Blot
Fru formand, tanken om at vedtage et program til forebyggelse af vold mod børn, unge og kvinder er en ædel og nobel tanke, som alle naturligvis kan stemme for. I dette program, der henviser til den græske sagnfigur Daphne, forslås en række administrative foranstaltninger og procedurer, som vi godkender. Alligevel er det som om, ordføreren ikke rigtig har undersøgt årsagerne og grundene til volden i de europæiske lande. Volden fortsætter imidlertid med at stige. Som eksempel kan jeg nævne Frankrig, hvor antallet af kriminelle handlinger og forbrydelser er steget fra 200.000 i 1948 til 4.200.000 i 1998. Alle disse kriminelle handlinger og forbrydelser angår dog ikke kun kvinder og børn, men den generelle stigende tendens i antallet af voldstilfælde kan heller ikke benægtes på dette område. Denne tendens skal ses i sammenhæng med splittelsen af den traditionelle ramme, som borgerne har levet i.
I løbet af de sidste 50 år er samfundet blevet bebygget bymæssigt, de familiemæssige rammer er faldet fra hinanden, og de moralske og religiøse holdepunkter er ofte smuldret. Uden disse samfundsmæssige rammer kan individet, der føler sig fri, være fristet til - fuldkommen ustraffet - at udøve vold mod andre. Man kan ikke løse dette problem gennem et administrativt og finansielt program, som det vi præsenteres for nu, selvom det har gode hensigter, idet der faktisk er tale om en ny form for barbari. Dette er lige så rigtigt som at menneskerettighedsideologien, der ved altid at fremhæve rettighederne og aldrig pligterne, retfærdiggør modsat hensigten enhver form for overdrivelse.
De vise i antikken vidste godt, at mennesket altid er fristet af overdrivelser, der kan føre til vold. Platon påviste f.eks., at den menneskelige sjæl består af tre dele: den fornuftsprægede del, den følelsesmæssige del og den instinktive del. Hvis det ikke lykkes at skabe en alliance mellem fornuft og følelse for at kontrollere instinkterne, så vil de slippe fri, og vejen er åben for alle former for vold. Denne gamle lærdom er stadig gyldig. Det er derfor, de simple og utilstrækkelige hjælpemidler ikke er nok. Det er også nødvendigt at bekæmpe de grundlæggende årsager til stigningen i antallet af voldstilfælde generelt og volden mod kvinder og børn i særdeleshed. Dette forudsætter, at volden ikke mere dyrkes systematisk af medierne, og at den moralsk dannelse igen bliver bydende nødvendig.
Under Frankrigs tredje republik var der enighed om denne samfundsmæssige og moralske dannelse. Den blev slået i stykker ved invasionen af slappe ideologier på uddannelsesområdet. Men da mennesket pr. natur ikke er noget godt væsen, har det igen behov for at føle den civiliserende disciplins åg. Den store græske tragediedigter Aischylos viste i tragedien »Erynnierne«, at et samfund, der ikke straffer kriminalitet, åbner dørerne for en voksende kriminalitet.
Ud over at anvende etikken mere og at forøge den juridiske straf, er det også nødvendigt, at mennesket kan slå rod i små samfund fremfor i byer, der breder sig. Med den moderne teknik er det muligt at forme landskabet, så menneskene kan leve i kvarterer og landsbyer af menneskelig størrelse, hvor alle kender alle. Derved ville en spontan social kontrol opstå, som ville være mere effektiv end juridisk straf eller administrativ støtte til ofrerne. Vi skal bevæge os henimod en politik til genrodfæstelse af mennesket i samfund af menneskelig størrelse. Man kan på denne måde fjerne en del af årsagerne til volden.

Van Lancker
Fru formand, da jeg i stedet for hr. Zimmermann kommenterede udtalelsen fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, havde jeg mulighed for at sige, at Parlamentet er meget glad for Kommissionens initiativ, og jeg takker stedfortrædende kommissær Liikanen på vegne af de to andre kolleger. Men jeg gjorde det også klart, at vi er meget bekymrede for ændringen af retsgrundlaget. Jeg sagde dengang, at det ville spolere vores glæde, for vold mod kvinder og børn, hr. kommissær, er naturligvis ikke bare en sundhedsrisiko. Det er en grundlæggende krænkelse af menneskets rettigheder.
Forebyggelse af vold er meget indviklet. Det drejer sig ikke kun om at hjælpe ofrene, men også om at forebygge og bekæmpe forbrydelserne. Det omhandler også samarbejdet mellem retsvæsenet og politiet. Det berører altså flere fagområder. Jeg vil hermed sige, at det ville være meget uacceptabelt, hvis ændringen af retsgrundlaget kun giver et nyt, ekstra sundhedsprogram for kvinder og børn og udelukker strukturelle handlinger.
Jeg støtter fuldt ud de to udvalgs, såvel Udvalget om Kvinders Rettigheder som Udvalget om Indre Anliggender, forsøg på at udvide det ændrede forslag fra Kommissionen på forskellige måder. Jeg vil pege på nogle ting, som efter min mening er vigtige.
For det første henviser jeg til Verdenssundhedsorganisationens definition af sundhed. Den er meget vigtig, fordi den går et stykke videre end blot at undgå risiciene. Denne definition henviser til menneskers livskvalitet, hvilket gør udfordringen mere omfattende. Lige muligheder for forskellige mennesker og forskellige grupper i samfundet. Men især, tror jeg, retten til livet, værdighed, frihed og integritet. Det er en klar henvisning til menneskeretttighederne, hvilket kan gøre programmet mere omfattende, og derved kan det få sit oprindelige indhold tilbage.
Jeg vil derfor især anmode Kommissionen, men også kollegerne, om kraftigt at anmode repræsentanterne fra Rådet om at realisere en bred fortolkning og et omfattende anvendelsesområde for Daphne-programmet. Jeg ville gerne have hørt kommissærens holdning.
Hr. kommissær, der kommer fortsat meget hårdnakkede signaler fra Rådet, som tyder på, at det ikke har forstået budskabet. Især hensigten om kun at tilkende Daphne-programmet et minibudget, der er endnu lavere end det, der var Parlamentets hensigt, og som Kommissionen var enig i, gør mig bekymret for, hvad Rådet vil med dette program. Jeg formoder, at Rådet vil anvende det til enkelte miniprojekter, en smule sensibilitet og nogle informationskampagner, og det står i skarp kontrast til de klare ambitioner, som vi har med Daphne-programmet. Uden udvidelse af Daphne-programmet, hr. kommissær, og uden det nødvendige budget bliver programmet bestemt et tomt hylster. Ikke desto mindre forventer borgerne sig meget af dette initiativ. Altså kan Parlamentet aldrig acceptere dette som medlovgiver i en fælles beslutningsprocedure. Jeg håber, at Rådet forstår dette signal fra Parlamentet.

Amadeo
Fru formand, vold er det dominerende kendetegn for det moderne samfund og er en gåde for det åbne samfund, der er et samfund, som har mistet sine værdier, og som har fået nye idoler og symboler og til sidst vender op og ned på de traditionelle værdier, der altid har udgjort grundlaget for vores civile levevis. Vi skal således ikke blive forargede, hvis fjernsynet og andre medier sender billeder af volden, og hvis vores børn tager disse billeder til sig og derefter skaber deres verden og deres idealer ud fra dem.
Vi, der er ansvarlige for deres opdragelse, og som i vores egenskab af politikere burde være de mest loyale fortolkere af borgernes krav, er forpligtede til at gøre opmærksom på årsagerne til denne vold og til at finde de mest effektive bekæmpelsesmetoder. Faktisk har vores Fællesskab engageret sig i bekæmpelsen af vold ved at understrege værdier som retten til livet, til sikkerhed, til frihed og til fysisk og psykisk integritet med en lang række programmer, ikke mindst det program, som vi dag forsøger at finpudse, nemlig Daphne-programmet, der tager sigte på at bekæmpe vold mod kvinder, unge og børn. Dette program har gjort bekæmpelsen af vold i hjemmet, med mishandling og seksuelt misbrug af børn og af ægtefællen til følge, og vold i dagligdagen, såsom voldtægt, seksuel vold, sexchikane, trusler på arbejdspladsen osv., til en sand kamp for værdier og civilisation. I programmet tages der sandt at sige ikke højde for nogle enkle løsninger, da det bygger på flere faktorer, der er indbyrdes afhængige af hinanden, nemlig undervisning, mode, spørgsmål om økonomisk uafhængighed og beskæftigelse, retssystemer og retspraksis, assistance til ofrene og sundhedsspørgsmål.
Bekæmpelsen af volden finder dog sted inden for grænserne af den juridiske baggrund. Artikel 52 i Amsterdam-traktaten er nemlig blevet fastlagt som retsgrundlag for programmet. Det har således medtaget et område under »folkesundhed«, som det efter vores mening ville være mere passende at lade høre ind under artikel 235 i traktaten, der faktisk giver nogle handlingsbeføjelser, som der ikke udtrykkeligt er taget højde for, såfremt en handling fra Fællesskabets side viser sig påkrævet for at virkeliggøre et af Fællesskabets mål.

Junker
Fru formand, mine damer og herrer, den verden, vi lever i, er virkelig desværre mange steder ikke i orden, og en af de hæslige ting, der foregår, er volden mod kvinder, børn og unge, og det skal vi bekæmpe stædigt. Det tyske rådsformandskab har derfor givet sig i kast med dette problem som et af hovedtemaerne. Der har allerede fundet et tilsvarende møde sted. Forbundsrådet, det tyske delstatskammer, har udtrykkeligt beklaget, at 1999 ikke blev udnævnt som officielt år til bekæmpelse af volden mod kvinder, for det ville have været en vigtig sag.
Strategier til forebyggelse af vold skal være baseret på forskellige idéer alt efter, om der er tale om vold inden for eller uden for hjemmets fire vægge. Det fremgår ikke tilstrækkeligt tydeligt af Kommissionens forslag, og det er derfor absolut nødvendigt at medtage de ændringsforslag, der udtrykkeligt vedrører seksuelt misbrug, seksuel udnyttelse og menneskehandel, og alle andre ændringsforslag skal også støttes på tilsvarende måde.
Dette er nødvendigt af to grunde. For det første skal det understreges, at kriteriet for vold ikke alene må defineres som anvendelse af fysisk vold. Seksuelt misbrug går f.eks. ikke altid hånd i hånd med fysisk mishandling, især ikke, når der er tale om ofre i børnealderen, men derimod med intimidering eller trusler i de forskelligste former, der ikke efterlader nogen udvendige spor. Virkninger er ikke mindre dramatiske af dén grund, de er tværtimod ofte langt værre.
Det er en af de mest ydmygende oplevelser for seksuelt misbrugte kvinder og børn, at man kun tror på dem, hvis de kan fremvise fysiske beskadigelser. Seksuel udnyttelse hører til sexindustriens mest afskyvækkende udvækster, som der også skal siges et par ord om her. Der tjenes imidlertid flere penge på handel med kvinder end med narkohandel. Gerningsmændenes risiko for at blive retsforfulgt er langt mindre end i forbindelse med narko- eller våbenhandel, fordi der ofte mangler brugbare beviser. Handlen med kvinder er en »branche i vækst«, ikke mindst på grund af de nu åbne grænser mod Central- og Østeuropa, hvor de fleste ofre i vores medlemslande kommer fra.
Den fortvivlede økonomiske situation i kvindernes hjemlande får mange af dem til at række ud efter ethvert halmstrå, og på den måde er de et let bytte for menneskehandlerne. At dette omfang af menneskeforagt ikke længere er et tabu, men i stigende grad er genstand for offentlig omtale og sågar også handlingsprogrammer, skal absolut hilses velkomment. Vi giver vores fulde støtte til disse bestræbelser, og vi har helt sikkert også meget at takke kommissær Anita Gradin for. Jeg vil gerne erindre om den konference, der blev afholdt i Wien, og som fandt et stort publikum.
Der er behov for omfattende foranstaltninger til forebyggelse, information og beskyttelse af ofrene samt samarbejde og koordinering med retsvæsenet, politiet, de relevante myndigheder og ikke mindst de pågældende ngo'er i Den Europæiske Unions medlemslande, mellem Den Europæiske Unions medlemslande og med de berørte tredjelande.
Om det valgte retsgrundlag, der med rette kritiseres her, er den rigtige forudsætning, må betvivles. Der er ingen tvivl om, at vold mod kvinder, børn og unge oftest ender med en tilbagegang i den fysiske og - det er ret vigtigt - den psykiske sundhedstilstand. At reducere problemet til, at der er tale om sundhedsspørgsmål, ville være en uacceptabel bagatellisering. Det er blevet sagt: Vold mod kvinder, børn og unge skal bekæmpes og forfølges som en grov krænkelse af menneskerettighederne, uden forbehold.

Liikanen
Fru formand, Kommissionen vil gerne takke fru Bennasar Tous og Udvalget om Kvinders Rettigheder for betænkningen. Her udtrykkes der kraftig støtte til Kommissionens initiativ, og man understreger på beundringsværdig vis det påtrængende behov for at få vedtaget Daphne-programmet i god tid inden årets udgang. Kommissionen glæder sig ligeledes over Europa-Parlamentets fremtrædende rolle med hensyn til at sætte bekæmpelsen af vold på Den Europæiske Unions dagsorden.
Den vigtigste målsætning for det foreslåede femårige Daphne-program er at støtte og opmuntre ngo'er og frivillige organisationer til at samarbejde om at beskytte børn, unge og kvinder imod enhver form for vold. Dette skal opnås gennem oprettelse af netværk, udveksling af informationer og bedste praksis og bevidstgørelse af offentligheden. Forebyggende foranstaltninger, herunder forebyggelsen af voldelig adfærd over for kvinder, vil være blandt prioriteterne. Programmet bygger på erfaringerne med Daphne-initiativet, som har kørt siden 1997.
Kommissionen er enig i betænkningens vurdering af programmet. Det er et vigtigt værktøj i kampen mod vold. Programmets flerårige karakter vil gøre det muligt at planlægge initiativer på længere sigt. Den gradvise udvidelse til ansøgerlandene, som en række medlemmer har nævnt, og EFTA-landene er af vital betydning som følge af mange voldsformers tværdimensionale karakter. Programmet vil også bidrage til at udvikle ngo'ernes potentiale på en række områder.
Fru Bennasar Tous foreslår en række konstruktive ændringer og tilføjelser til Kommissionens forslag. Kommissionen kan med glæde acceptere de fleste. Kommissionen er ligeledes enig i behovet for en omhyggelig udvælgelse af projekter. En af målsætningerne bør være at sikre en balance mellem forskellige områder og målgrupper. Det foreslåede rådgivende udvalg vil spille en vigtig rolle med at bistå Kommissionen i den henseende.
Ordføreren og en række af de ærede medlemmer beklager, at Kommissionen har besluttet at ændre retsgrundlaget for forslaget fra artikel 235 til artikel 129. Det var en vanskelig beslutning for Kommissionen. Ingen skal være i tvivl om, at Kommissionen ville have foretrukket at holde sig til det oprindelige forslag, men der var en betydelig risiko for, at Rådet da ville have blokeret for forslaget. Adskillige medlemsstater var åbenlyst imod at bruge artikel 235, og vi må huske på, at et uacceptabelt Daphne-program ikke har nogen værdi.
Der blev også stillet et spørgsmål om udvidelsen af programmet. Kommissionen går ud fra, at en ændring af artikel 129, folkesundhed, ikke vil begrænse programmets dækningsområde. Den sammenhæng, hvor vi arbejder på at bekæmpe vold, hvor kvinder og børn lider, er netop hele menneskerettighedsområdet. Men konsekvenserne af vold er skader eller risikoen for skader på ofrets fysiske, mentale og psykologiske sundhed. Som det understreges af ordføreren, er Daphne-programmet baseret på ofret. Formålet er at forhindre enhver form for vold og beskytte alle ofre og mulige ofre for vold, uanset om volden sker i form af menneskesmugling, seksuelt misbrug, forladte børn eller andre former.
Når Daphne-programmet vedtages, vil det skabe ny dynamik i kampen mod vold. Det er nu vigtigt at få det vedtaget hurtigt og i hvert fald inden årets udgang. Kommissionen sætter pris på Europa-Parlamentets stærke støtte til dette mål.

Liikanen
Kommissionen er parat til at acceptere 16 af ændringsforslagene, 10 med nogle omformuleringer, og 10 kan vi ikke acceptere. Hvis De ønsker, at jeg skal nævne dem et for et, kan jeg gøre det i dag eller i morgen, helt som De ønsker.

Colombo Svevo
Hr. kommissær, vores ændringsforslag er inddelt i kategorier. Nogle af ændringsforslagene vedrører subsidiaritetsproblemer, mens andre vedrører proceduremæssige problemer - og det tror jeg godt, at vi vil kunne blive enige om - men der er også ændringsforslag, der drejer sig om indholdet. Jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på, hvilke ændringsforslag der her er tale om, hvorefter De kan foretage Deres vurdering. Der er f.eks. tale om ændringsforslag 7, 27, 29 og 35, tredje led, der for os er nogle af de indholdsmæssige ændringsforslag, som Kommissionen efter vores mening bør acceptere.

Formanden
Jeg troede, at kommissæren allerede havde sagt, hvilke forslag der accepteres. Det er tilsyneladende ikke tilfældet. Er De i stand til at fortælle os, hvilke forslag Kommissionen accepterer?

Liikanen
Kommissionen er parat til at acceptere ændringsforslag 29 og 35, hvis de omformuleres, men kan ikke acceptere ændringsforslag 7.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Liikanen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
Mødet hævet kl. 19.45

