Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 9. maj 1996, for genoptaget.

Marset Campos
Hr. formand, i formiddags foretog ETA et terroristangreb i Córdoba, som kostede sergent Miguel Angel Ayllón livet. På min gruppes vegne fordømmer jeg på det skarpeste dette attentat og anmoder om, at der sendes en kondolenceskrivelse til ofrets familie. Endelig understreger gruppen vigtigheden af, at alle demokrater i Europa står sammen om at bekæmpe terrorismen.

Formanden
Hr. Marset Campos, Parlamentet har flere gange fordømt sådanne terroristangreb. Vi gør det også i dette tilfælde, og jeg vil på alles vegne give udtryk for vor kondolence og vor medfølelse.

Arbejdsplan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fastsættelse af arbejdsplanen.
Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen på mødet den 15. maj 1996 i overensstemmelse med artikel 95 i forretningsordenen, er omdelt.
Mødeperioden 20.-24. maj 1996 i Strasbourg
En bemærkning vedrørende fristerne beslutningsforslag i forbindelse med Cuba: Denne fastsætter jeg til tirsdag kl. 12.00; fristen for ændringsforslag er onsdag kl. 12.00.
Vedrørende taletiden: For at taletiden for onsdag eftermiddag og onsdag aften kan fordeles mere fleksibelt, anmoder Gruppen Union for Europa om, at der fastsættes en samlet taletid fra kl. 15.0-17.30 og 21.0-24.00 i stedet for at have en særskilt taletid for landbrugsforhandlingen, som det i øjeblikket er tilfældet. I henhold til forretningsordenen er der nu en, der kan tale for, og en, der kan tale imod det. Hr. Pasty har først bedt om ordet. Jeg går ud fra, at De taler for det.

Pasty
Hr. formand, jeg er rent faktisk af den opfattelse, at den debat, som vi skal have på onsdag først på eftermiddagen om de 29 landbrugsforordninger vedrørende det næste produktionsår, kan siges at være en af de vigtigste debatter i løbet af hele året. Og det dels fordi den fælles landbrugspolitik sammen med fiskeripolitikken er en af de sjældne politikker, som er en veritabel fælles politik inden for Den Europæiske Union, dels fordi landbrugsudgifterne som bekendt lægger beslag på halvdelen af Den Europæiske Unions budget.
Det forekommer mig derfor forkert, at de politiske grupper kun har en meget kort taletid, nemlig i alt 75 minutter fordelt på ni grupper, hvilket helt klart er for lidt, idet alle ønsker at tage ordet vedrørende dette spørgsmål. Uden af den grund at ville vende op og ned på arbejdsplanen anmoder jeg om, at vi får en samlet taletid, hvilket vil give grupperne mulighed for at indskrive de talere, de ønsker, på talerlisten vedrørende landbrugsdebatten.

Green
Hr. formand, jeg forstår meget klart, hvad det er, hr. Pasty anmoder om. Der er et problem, som skal løses, hvis det skal ske, nemlig at der er endnu en meget vigtig betænkning umiddelbart efter Santini-betænkningen, Dankert-betænkningen om decharge for gennemførelsen af Europa-Parlamentets budget for regnskabsåret 1994. Som Formandskonferencen oprindeligt havde vedtaget, nemlig at forhandlingen om landbrugspriserne fik tildelt to timers taletid, vil Dankert-betænkningen blive påbegyndt kl. 17.00, og der er en vis mulighed for, at denne forhandling vil blive ført med en vis integritet.
Med det, der nu foreslås, har vi ingen ide om, hvornår denne forhandling vil begynde. Det betyder, at hvis forhandlingen om Dankert-betænkningen påbegyndes om aftenen, fordi Santini-betænkningen går ud over tiden, vil vi befinde os i en situation, hvor det er meget usandsynligt, at der vil være nogle højtstående tjenestemænd fra Parlamentets administration til stede, når vi behandler dechargen for gennemførelsen af Parlamentets budget for 1994.
Det forekommer os at være særdeles uheldigt. Vi anser det ikke for at være et problem, at forhandlingen om Dankert-betænkningen begynder kl. 21.00 under forudsætning af, at vi kan få garanti for, at de højtstående tjenestemænd fra administrationen, fra generalsekretæren og nedefter, er til stede under forhandlingen om decharge i forbindelse med Parlamentets budget.

De Vries
Hr. formand, tag mig det ikke ilde op. Hr. Pasty har stillet et forslag. De har hørt en taler, der var imod. Jeg vil gerne reagere som taler, der går ind for hr. Pastys forslag, nemlig af to grunde; for det første fordi jeg tror, at hr. Pasty har stillet et politisk klogt forslag. Det er rigtigt, at landbrugsdebatten for mange medlemmer af denne Forsamling er af stor betydning, ikke blot for medlemmer af hr. Pastys gruppe, men også for medlemmer af andre grupper. Hvis det således er muligt at gøre vor dagsorden noget fleksibel ved at ændre lidt på taletiden, forekommer det mig for denne Forsamlings anseelse politisk at være et klogt forslag. Naturligvis må det være således, at vi har tilstrækkelig tid til at drøfte andre ting, men jeg er noget overrasket over fru Greens bemærkninger. Det kan da ikke være således, at vi lader Forsamlingens dagsorden bestemme af spørgsmålet, om Forsamlingens embedsmænd ønsker at være til stede eller ej. Denne Forsamling er suveræn. Hvis vi som Parlament beslutter at sætte et emne, der vedrører vor Forsamling, på dagsordenen, så siger det sig selv, at vi kan stole på, at De, hr. formand, sørger for, at de pågældende embedsmænd vil være til stede.

Formanden
Nu er det virkelig nok. Forretningsordenen er helt entydig. Jeg var ikke helt opmærksom på, at hr. Pasty talte som forslagsstiller, men opfattede ham derimod som taler »for«. Han har også som forslagsstiller ret til at begrunde sit forslag. Derpå talte fru Green imod. Hr. De Vries talte for det, og jeg mener, at det er nok. Nu må vi gå over til afstemningen.

Green
Hr. formand, jeg ønsker blot en præcisering. Min gruppe vil støtte forslaget, hvis vi kan få tilsagn om, at hvis forhandlingen om Dankertbetænkningen, som vedrører decharge til Parlamentet, skulle blive ført senere, eller hvis den først påbegyndes kl. 21.00, at de højtstående tjenestemænd fra Parlamentets administration vil være til stede. Dette er en særdeles vigtig forhandling for os. Hvis vi således kan få et sådant tilsagn, vil min gruppe stemme for.

Formanden
Jeg går ud fra, at de højtstående tjenestemænd i Parlamentet ved, hvad plenarmøder er, og at de også vil være til stede under plenarmøder med bestemte emner. Det kan jo slet ikke være på anden måde i et fungerende parlament!
(Forslaget vedtoges)

Green
Hr. formand, jeg vil blot gerne sige, at vi er nogle, der er her kl. 21.00 til aftenmøderne, og vi ved nøjagtigt, hvem der kommer til disse aftenmøder! Det er ikke tilfældet, at folk sædvanligvis er her, når der finder vigtige forhandlinger sted.

Formanden
Generalsekretæren har jo nu fået det at vide, så at sige helt direkte, han sidder jo ved siden af mig. Han vil ganske givet sige det nødvendige til sine kolleger.
Mødeperioden 5. og 6. juni 1996 i Bruxelles
Vi har endnu et spørgsmål, som vedrører mødeperioden den 5. og 6. juni i Bruxelles. Det Europæiske Folkepartis Gruppe anmoder om, at Rådet afgiver en redegørelse om afvisningen af Kroatiens medlemskab af Europarådet. Det ville naturligvis blive opført på dagsordenen for onsdag eftermiddag. Fru OomenRuijten får ordet for at begrunde anmodningen.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, vi vil meget gerne have en redegørelse fra Rådet om dets beslutning i Europarådet, tilsyneladende truffet af de femten i fællesskab. Selv om Europarådets rådgivende forsamling har godkendt det og truffet en positiv beslutning, har de femten dog truffet en beslutning, som var negativ, og vi vil gerne have en redegørelse herom. Det kunne være, at Rådet er villigt til at gøre det endnu i denne uge på grundlag af artikel 37, men hvis det ikke er tilfældet, så siger jeg Dem allerede nu, at vi enten vil have en redegørelse eller også - og det foretrækker de andre kolleger her i Forsamlingen - vil anmode om en mundtlig forespørgsel med forhandling. Hr. formand, hvad det angår, vil jeg gerne bede Dem om at frigøre tid. Det kunne være muligt at gøre det i stedet for forhandlingen om ombudsmanden.

Formanden
Deres anmodning går først og fremmest på, at redegørelsen finder sted under den første mødeperiode i juni. Det ville betyde, at vi forsøger at opføre dette punkt på dagsordenen for onsdag den 5. juni, begyndende med en redegørelse fra Rådet. Da der ikke er nogen, der ønsker at tale imod, går jeg ud fra, at Parlamentet er indforstået med det.
Hermed er arbejdsplanen fastsat.

Tilbagelevering og udførsel af kulturgoder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0110/96 af Escudero for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (KOM(95)0479 - C4-0463/95-95/0254(COD)) om ændring af bilaget til Rådets direktiv 93/7/EØF af 15. marts 1993 om tilbagelevering af kulturgoder, som ulovligt er fjernet fra en medlemsstats område; -A4-0111/96 af Escudero for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om forslag til Rådets forordning (EF) (KOM(95)0479 - C4-0558/95-95/0253(CNS)) om ændring af bilaget til Rådets forordning (EØF) nr. 3911/92 af 9. december 1992 om udførsel af kulturgoder.
Escudero
Hr. formand, EF-traktaten indførte bestemmelser om oprettelse af et område uden grænser for det indre marked, hvor der er sikret fri bevægelighed for varer. Det var imidlertid samtidigt klart, at det var nødvendigt at forene denne frie bevægelighed for varer med behovet for at beskytte kulturgoderne i deres egenskab af kunstnerisk kulturarv og udtryk for Europas kulturelle mangfoldighed. Dette betød, at selv om varer generelt kunne være genstand for fri handel og fri bevægelighed, skulle man sikre beskyttelse af kulturgoder og bevarelse af de enkelte landes kunstneriske kulturarv uden at tillade, at de fattigste lande fratages deres tegn på kulturel identitet, og at de rigeste lande gennem ad rent merkantil vej tilegner sig de fattigstes kunstneriske kulturarv. Derfor anerkender selve EF-traktaten, at medlemsstaterne kan indføre forbud eller restriktioner vedrørende indførsel og udførsel af kulturgoder.
Men fællesskabsbestemmelserne til beskyttelse af kulturgoder gik videre endnu, idet de ikke kun gav medlemsstaterne mulighed for at fastsætte, hvilke af deres kulturgoder der kunne undtages fra den generelle regel om frihandel, men Fællesskabet selv ønskede generelt at indføre et supplerende beskyttelsessystem i forbindelse med indførsel, udførsel og transit af kulturgoder. Denne supplerende beskyttelse er blevet gennemført ved hjælp af to retsakter, nemlig en forordning fra 1992 om udførsel af kulturgoder og et direktiv fra 1993 om tilbagelevering af kulturgoder, som ulovligt er fjernet fra en medlemsstats område. Begge retsakter er baseret på, at kulturgoder defineres som de goder, der er opført i et bilag, som er fælles for forordningen og direktivet, og hvori de forskellige kategorier af kulturgoder beskrives og mindsteværdien for de anførte kategorier fastsættes.
I henhold til forordningen kræves der en tilladelse for at udføre disse kulturgenstande, og i henhold til direktivet skal kulturgenstande, der ulovligt er blevet fjernet fra en medlemsstats område leveres tilbage. Blandt de omhandlede kategorier af kulturgoder står malerier som nr. 3 og tegninger som nr. 4. For de førstnævnte sættes der en værditærskel på 150.000 ECU og for de sidstnævnte en værditærskel på 15.000 ECU.
Der er imidlertid opstået et problem med en bestemt type kulturgoder - akvareller, pasteller og gouacher - som af grunde, som det ville være for vidtrækkende at redegøre for her, i nogle lande opfattes som malerier og i andre som tegninger. Kommissionen kunne i denne situation have foreslået at medtage akvareller, pasteller og gouacher under kategori 3 og ligestille deres værditærskel med værditærsklen for malerier, eller under kategori 4 og ligestille dem med tegninger.
Det ville imidlertid have været i modstrid med holdningen i de lande, der havde en anderledes opfattelse, og det ville desuden have været en uholdbar løsning i økonomisk henseende. Som bekendt er det normalt således, at prisen på akvareller ligger langt under prisen på malerier og en del over prisen på tegninger. Hvis man ligestillede værditærsklen for akvareller med værditærsklen for malerier, ville en stor del af dem blive handlet ukontrolleret. Hvis den blev ligestillet med værditærsklen for tegninger - 15.000 ECU -, skulle der udstedes udførselstilladelse for et enormt og alt for stort antal akvareller, pasteller og gouacher, hvilket desuden ville resultere i administrativt og budgetmæssigt kaos.
Hvis akvareller, pasteller og gouacher ikke entydigt kan klassificeres som malerier eller tegninger, både på grund af rent terminologiske problemer og af økonomiske årsager, findes der kun én mulig løsning, nemlig at oprette en ny selvstændig mellemkategori 3A mellem den allerede eksisterende kategori 3 og 4. Da prisen på akvareller, pasteller og gouacher som allerede nævnt ligger tættere på prisen for tegninger end på prisen for malerier, er det foreslået, at den nye værditærskel for denne kategori 3A ikke ligger midt imellem disse to, men ligger tættest på værditærsklen for tegninger og fastsættes til 30.000 ECU, et forslag som jeg tilslutter mig. Hermed ville man løse det besværlige problem med kategorisering af og handel med disse kulturgoder, og man ville samtidig hævde et grundprincip i enhver retsorden, nemlig at alle forstår det samme ved de samme ting, da enhver retsorden i modsat fald ville bryde sammen.
Til sidst gør jeg opmærksom på, at dette forslag til ændring af direktivet og forordningen om udførsel af kulturgoder er af rent teknisk art, baseret på en empirisk konstatering af en tvetydighed, og at det ikke har betydning for den generelle revision af forordningen og direktivet, der skal finde sted i nærmeste fremtid.

Papayannakis
Hr. formand, jeg synes, hr. Escuderos betænkning har sine kvaliteter, og vil bede ham modtage min kompliment.
Imidlertid vil jeg på min gruppes vegne fremhæve den grundlæggende hykleriske holdning, der ligger bag den forordning og det direktiv, der foreslås.
For det første mener jeg ikke, at man støtter produktionen ved at støtte eller beskytte produkterne i stedet for producenterne. De vil måske sige, at det ikke er det, de pågældende forslag drejer sig om, men jeg vil nu gerne fremhæve det alligevel. Det er også, hvad mange - nulevende - producenter af kulturgoder gør os opmærksomme på.
For det andet forstår jeg ærligt talt ikke dette - hvis jeg har forstået det ret - forsøg på at begrænse den internationale handel med kulturgoder. Hvad betyder det egentlig? Betyder det, at vi hindrer et kulturgode i at blive fjernet fra sit land, samtidig med at vi sikrer, at det pågældende kulturgode udstilles for offentligheden, så samfundet får glæde af det? Og hvilken interesse har vi i, at en privatperson i det land, der forbyder udførsel af et kulturgode, beholder det pågældende kulturgode til glæde for sig selv, dvs. i sit eget hjem? Jeg er bange for, at direktivet og forordningen ikke gør andet end at mindske værdien af de produkter, som ejes af private. Jeg ved ikke hvorfor. Måske fordi vi regner med, at nogen, dvs. staten, senere kan købe produktet og udstille det for offentligheden? Det er den eneste grund, der giver mening. Hvis ikke det er det, der er meningen - og jeg ser ingen grund til, at landene skal fastlægge bestemmelser herom - mener jeg ikke, at denne politik gør andet end at modarbejde de elendige, men dog eksisterende markedslove også på dette område. Jeg mener ikke, at de kulturelle problemer og de problemer, der især bunder i markedets organisering og kapitalens bevægelser, løses på denne måde.

Ullmann
Hr. formand, det er helt med rette, at ordføreren gør opmærksom på, at det her i første række drejer sig om en teknisk ordning. Det er dog ligeledes med rette, at han gør opmærksom på, at det i sidste instans drejer om beskyttelse af kulturgoder. For så vidt er jeg af den opfattelse, at det forslag, han har forelagt os, nemlig at indføre en særlig kategorisering for akvareller, gouacher og pasteller, er rigtigt, for at man fremover kan forhindre en urimelig ligebehandling og en urimelig forskelsbehandling.
Men man bør også følge Retsudvalgets råd og efter tre år foretage en revision af såvel direktivets som forordningens effektive gennemførelse.
Jeg må nødvendigvis knytte en særlig bemærkning til formuleringen i forbindelse med tilbageleveringen af nationale kulturgoder. Så længe et af Europarådets medlemslande forbereder en lovgivning om såkaldt uretmæssigt erhvervet kunst, er man efter min opfattelse nødt til at rejse spørgsmålet om, hvad ejendomsret og besiddelse i det hele taget er i forbindelse med kulturgoder. Jeg mener, at der skal indledes en helt ny diskussion om det i relation til kulturgodernes almindelige tilgængelighed, beskyttelse mod misbrug og tilhørsforholdet til en regional eller lokal kulturel sammenhæng. Hvem ejer den symfoni, som vor europahymne stammer fra? Jeg mener, at svaret på dette spørgsmål også har relevans for den bildende kunst.

Leperre-Verrier
Hr. formand, jeg tror, vi alle kan glæde os over de to forslag, som vi behandler i dag.
Selv om Unionen bygger på varernes frie bevægelighed, er vi alle klar over, at det ville være farligt at håndhæve dette princip, hvad kulturgoderne angår, da disse ikke er varer på lige fod med andre varer, og fjernelsen af alle begrænsninger i handelen med kulturgoder mellem medlemsstaterne kunne medføre, at nationale kunstværker forsvinder fra de respektive lande.
Det har derfor været nødvendigt at standse denne praksis, som desværre var almindeligt udbredt før i tiden. Tænk blot på, hvorledes nazisterne systematisk fjernede kunstværkerne i de besatte lande. Denne praksis er i øvrigt ikke helt afskaffet. Derfor er indførelsen af artikel 36 et stort fremskridt, idet den giver medlemsstaterne mulighed for efter eget skøn at indføre forbud eller restriktioner vedrørende indførsel eller udførsel af visse kulturgoder, der er begrundet i beskyttelse af nationale skatte af kunstnerisk, historisk eller arkæologisk værdi.
Der er blevet føjet to yderligere sten til bygningsværket gennem denne forordning og dette direktiv, for så vidt som der indføres begrebet »national skat«, der gør det muligt at iværksætte en fællesskabsbeskyttelse.
Vi kan som sagt kun glæde os over disse forslag, som vi håber bliver vedtaget, således som Escudero-betænkningen blev vedtaget; i den forbindelse vil jeg lykønske hr. Escudero med arbejdet. Jeg må imidlertid samtidig beklage, at RAPHAEL-programmet er blevet blokeret, eftersom det er af største betydning at beskytte kulturgoderne.
RAPHAEL-programmet tager sigte på at bevare den europæiske kulturarv, og en sådan beskyttelse forudsætter et minimum af regler og målsætninger, som kun et program kan bidrage med.
Således er det træ, som udgøres af disse to retsakter, helt klart en landvinding, men det bør ikke få os til at glemme den skov af mangler, der findes, når det gælder beskyttelsen af kulturarven.

Theonas
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke ordføreren for hans to betænkninger og hans forslag, som i hvert fald rejser spørgsmålet om den særlige betydning, der bør lægges på beskyttelsen af enhver form for kulturgoder, som er udtryk for kunstnerisk skaberevne og afspejler en befolknings historiske arv og identitet.
Men denne kulturarv har naturligvis kun værdi og betydning, når den er tilgængelig for de befolkninger, der har skabt den, for, som hr. Papayannakis også undrede sig over før, hvilken værdi har en genstand, hvis den er lukket inde i en privat samling hos en af vor tids stormænd, hvor den beskyttes og ikke falder i pris, men snarere stiger på grund af disse restriktioner? Under alle omstændigheder mener vi, at kulturgoderne ikke bør behandles som almindelige varer, og at import, eksport og handel med disse goder bør kunne kontrolleres eller forbydes for at beskytte den nationale kunstneriske, historiske og arkæologiske arv.
På denne baggrund vil jeg gerne opholde mig lidt ved den kendsgerning, at Kommissionen er nødt til at tage stilling til tingene på et tidspunkt. Skal den uvurderlige kulturarv beskyttes, som stammer helt tilbage fra tidernes begyndelse, og som er blevet fjernet fra lande som f.eks. mit eget land? Skal lande, som for øjeblikket er i besiddelse af kulturskatte af uvurderlig arkæologisk værdi, tvinges til at tilbagelevere disse kulturgoder til de lande, som de er blevet fjernet fra? Der er dele af Parthenon - dette kolossale værk, som er udtænkt af den menneskelige hjerne - som befinder sig fjernt fra det sted, de burde være, og man nægter at levere dem tilbage! Vil vi i forbindelse med den kommende generelle revision af direktivet omsider opnå, at der stilles krav om tilbagelevering af sådanne skatte til de lande, de oprindeligt kommer fra?
Det er det spørgsmål, jeg stiller Kommissionen og gerne vil have svar på.

Blot
Hr. formand, kære kolleger, denne betænkning indeholder for en gangs skyld en helt afbalanceret juridisk mekanisme. Det drejer sig om artikel 30 og 34, der fastslår princippet om fri handel, og om artikel 36 om beskyttelse af den nationale kulturarv.
Hvorfor medtage artikel 36? For det første for at bevare den kulturelle mangfoldighed og for det andet for at hindre, at de fattigste befolkningsgrupper berøves deres kulturelle identitet. Jeg kommer her til at tænke på den franske socialist Jean Jaurès' berømte ord: «De fattige har kun fædrelandet«. For i mangel af personlige ejendele var de fattige mere end andre borgere knyttet til den nationale kulturarv.
Efter vores opfattelse er der således en balance i de to tekster, vi behandler i dag, nemlig forordningen om eksport af kulturgoder og direktivet om tilbagelevering af kulturgoder. Ordførerens forslag om at indføre en tredje kategori af kunstgenstande i forbindelse med den konkrete iværksættelse af denne mekanisme forekommer os at være et skridt i den rigtige retning, og vi vil da også stemme for denne tekst.
Men ved denne lejlighed vil jeg gerne rejse et principielt spørgsmål. Er frihandel altid en optimal løsning for alle parter? Er det ikke et ensidigt princip, der bygger på en ensidig tankegang, som er lige så absurd som det modsatte princip, nemlig selvforsyningsprincippet, som indebærer afskaffelsen af den frie handel? Ligger sandheden ikke - således som filosoffen Aristoteles mente - et sted midt imellem på den gyldne middelvej, som tjener almenvellet? Hvorfor skulle det, der gælder for kulturgoder, ikke også gælde for andre typer af goder, for afgrænsningen af begrebet »kulturgode« er nemlig langt fra entydig.
En række kvalitetsvarer - f.eks. i modeverdenen eller i agroindustrien for visse vines vedkommende - viser tydeligt, at det er nødvendigt med visse beskyttelsesmekanismer for at undgå en ensretning i kraft af markedsmekanismerne. Det gælder i øvrigt hver gang et kvalitetsprodukt ikke automatisk er rentabelt for den virksomhed, der producerer det. Og så er der problemet med at gøre produktet tilgængeligt også for de fattigste befolkningsgrupper.
Af disse grunde mener jeg, man bør søge at etablere en balance mellem to principper: frihedsprincippet og beskyttelsesprincippet, og det forekommer os nødvendigt, at man - samtidig med at man bibeholder frihandel som et økonomisk berigelsesprincip - indfører begrebet »national præference« og »europæisk præference«, således som det i øvrigt oprindeligt blev betegnet i Rom-traktaten.

Lukas
Hr. formand, selvfølgelig er det særdeles vigtigt, at de kulturgoder, som udgør eller på et tidspunkt vil udgøre medlemsstaternes kunstneriske arv, forbliver i deres oprindelige omgivelser. Den omstændighed, at der findes forskellige kunstopfattelser i forbindelse med mange emner, bl.a. med hensyn til definitionen af de forskellige former for billeder, er et bevis på medlemsstaternes kulturelle selvstændighed.
Alene dette faktum taler for, at fastsættelsen af værditærsklerne for de enkelte kategorier af kunstværker bør ligge inden for den nationale kompetence. Det bør fortsat være op til staterne at afgøre, med hvilke prioriteringer og under overholdelse af hvilke værditærskler de dæmmer op for risikoen for et kunstnerisk udsalg. I forbindelse med den planlagte revision af forordningen og direktiverne bør fastsættelsen af værditærsklerne for kunstværker ligeledes overlades til medlemsstaterne, det samme gælder kategoriseringen som nationale kulturgoder.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, Kommissionen vil allerførst takke ordføreren, hr. Escudero, og de forskellige udvalg: Kulturudvalget, Retsudvalget og Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder for det arbejde, de har udført vedrørende disse forslag.
De to forslag, der er til behandling, udgør en vigtig teknisk justering af den situation, der blev skabt med forordningen om udførsel af kulturgoder og direktivet om tilbagelevering af kulturgoder, to instrumenter, som var blevet udarbejdet i forbindelse med gennemførelsen af det indre marked, hvor man imidlertid stødte på et teknisk problem, som de foreliggende forslag netop løser; Kommissionen er nemlig af den opfattelse, at ændringen er påkrævet, for så vidt som den samordnede beskyttelse, der er indeholdt i disse to instrumenter, ikke var en realitet, hvad angår gouacher, pasteller og akvareller. I de forskellige sprogversioner af de to instrumenter og ifølge kulturtraditionerne, som varierer fra land til land, behandles gouacher, akvareller og pasteller desuden forskelligt: i visse lande klassificeres de som malerier og er derfor kun beskyttet, hvis de er over en bestemt betragtelig værdi; i andre lande klassificeres de som tegninger og er derfor beskyttet, selv i tilfælde hvor de repræsenterer en knap så høj værdi. Af disse forskellige grunde er de foreliggende forslag efter Kommissionens vurdering nødvendige og betydningsfulde.
Jeg skal imidlertid over for de mange parlamentsmedlemmer, der har bidraget med indlæg, og som har rejst andre mere generelle problemer - problemer, som rækker langt ud over de tekniske aspekter, som vi behandler i denne sammenhæng - gøre opmærksom på, at Kommissionen i den forbindelse allerede i løbet af i år, når den fremlægger den første beretning - en beretning, den skal fremlægge hvert tredje år - om sin vurdering af gennemførelsen af forordningen og direktivet, som de foreliggende ændringer vedrører, vil aftale et møde med EuropaParlamentet med henblik på en grundig drøftelse vedrørende beskyttelsen af kulturgoderne. Jeg skal i den forbindelse gøre opmærksom på, at Kommissionens beretning baseres på årsberetninger fra de enkelte medlemsstater. Det er sådan, at medlemsstaterne bør sende Kommissionen årsberetningerne i februar måned, men endnu i dag har ikke alle staterne oversendt beretningen.
Kommissionen er derfor i færd med at rykke for de manglende beretninger. Men under alle omstændigheder lover Kommissionen at fremlægge sin beretning inden for den fastsatte frist - dvs. i løbet af i år - med henblik på en mere dybtgående behandling.
Jeg ville imidlertid være de enkelte parlamentsmedlemmer taknemlig, hvis de ville udøve et lignende pres over for de pågældende medlemsstater, således at Kommissionen kunne modtage årsberetningerne hurtigst muligt.

Formanden
Mange tak, fru Bonino!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Humanitær bistand
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A40125/96) fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Rådets fælles holdning (C40098/96-95/0119(SYN)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om humanitær bistand (Ordfører: Sauquillo Pérez del Arco).

Sauquillo Pérez del Arco
Hr. formand, med afstemningen om de foreliggende ændringsforslag til Rådets fælles holdning er vi nået til den sidste fase i Parlamentets deltagelse i den lovgivningsproces, der tager sigte på at udstyre Det Europæiske Fællesskabs humanitære bistandspolitik med et retsgrundlag. Resultatet er positivt, både fordi det var nødvendigt at regulere en af Fællesskabets mest relevante eksterne aktiviteter, og fordi slutresultatet efter Udviklingsudvalgets mening er godt. Det er frugten af den konsensus, der er opnået efter hårde forhandlinger i Rådet, med Kommissionen og med de aktører, der deltager i Fællesskabets humanitære aktion, og vi afgiver derfor en positiv indstilling om den fælles holdning, hvortil vi har stillet tre ændringsforslag, som jeg skal uddybe i det følgende.
Det første ændringsforslag, hvori det understreges, at foranstaltninger omfattet af forordningen er fritaget for told, skatter og afgifter, er en bestemmelse, der figurerer i de øvrige bistandsforordninger og giver ikke anledning til større problemer.
Det andet ændringsforslag vedrører et mere kontroversielt emne, som Parlamentet er særlig sensibelt overfor, nemlig spørgsmålet om, igennem hvilken type udvalg Rådet skal deltage i beslutningstagningen vedrørende humanitære bistandsaktioner. I overensstemmelse med Parlamentets hidtidige holdning ser vi os nødsaget til at forkaste Kommissionens og Rådets forslag om at oprette et udvalg af type III a, for så vidt angår beslutninger om foranstaltninger til beskyttelse af bistanden og medarbejderne i marken samt om iværksættelse af direkte aktioner fra Kommissionens side og fra specialiserede organer i medlemsstaterne. Parlamentet kan principielt ikke acceptere udvalg af type III a, - hvormed det er medlemsstaterne, der i sidste instans træffer beslutningerne - selv om det er fornuftigt med større deltagelse fra medlemsstaternes side i beslutninger, der angår de i denne forordning omhandlede situationer, da f.eks. beskyttelse af bistandshjælpen og personalet kunne indebære militære foranstaltninger. Udvalget har alligevel ikke ønsket at skabe en præcedens, som bryder med den linje, Parlamentet hidtil har fulgt, og derfor har vi stillet dette ændringsforslag.
Det tredje ændringsforslag henviser til Kommissionens forbindelser med de aktører, der beskæftiger sig med humanitær bistand, og efterkommer en forpligtelse, der er indgået med de ikke-statslige organer. Med dette ændringsforslag opfylder vi flere mål: dels opfylder vi vore forpligtelser som repræsentanter for det civile samfund og dermed for de ikke-statslige organisationer, idet forpligtelsen til at varetage deres interesser i forhold til andre institutioner understreges. Dels tilkendegiver vi vores positive reaktion på, hvad der forekommer at være en prisværdig bestræbelse fra Kommissionens side på at fremme forbindelserne med de ikke-statslige organisationer. Endelig mener vi, at en forpligtelse til at informere aktørerne og drøfte forholdene med dem kun kan fremme den gennemsigtighed og den koordinering, som er nøgleord i Kommissionens forslag.
Som sagt er slutresultatet en udmærket forordning om humanitær bistand, og jeg anmoder medlemmerne om at stemme for indstillingen fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde. Jeg vil gerne understrege, at udvalget håber, at det med denne forordning, som bibringer os meget positivt, vil være muligt at effektivisere den humanitære bistandsindsats, der bliver mere og mere nødvendig, som det ses i forbindelse med konflikter i Afrika, f.eks. i Burundi og Liberia. Men først og fremmest, fru kommissær, mine damer og herrer, at vi vil være i stand til at forebygge konflikter, således at der ikke er behov for humanitær bistand. Lad os yde humanitær bistand med det formål at forebygge konflikter.

Kouchner
Hr. formand, kære kolleger, den humanitære bistand er så afgjort et meget omfattende område og meget vigtigt emne; og for europæerne udgør den humanitære bistand en af de mest positive sider ved det europæiske samarbejde. Fru Sauquillo har tålmodigt og beslutsomt forfægtet de synspunkter, som Udvalget om Udvikling og Samarbejde har indtaget vedrørende betydningen af de humanitære foranstaltninger og af samarbejdet mellem de forskellige aktører: Fællesskabet, medlemsstaterne, de internationale organisationer og NGO. Dette arbejde gør Den Europæiske Union ære, som - og det vil jeg understrege - på verdensplan er ene om at vise en veritabel vilje og opstille egentlige instrumenter på dette område. I første instans gælder det om at redde liv, sagde Albert Camus, om at bringe hjælpen frem til dem, der har det største behov, samtidig med at man fremmer rehabiliterings- og genopbygningsindsatsen som et led i det egentlige udviklingsprogram, som først kan igangsættes derefter, og idet man forsøger at afbøde de frygtelige følger af flygtningestrømmen m.v. Dette er hensigten med fru Sauquillos tekst, som styrker ECHO og aktørerne inden for den egentlige nødhjælp.
Vi ønsker, at disse bestemmelser udvides til også at gælde humanitære foranstaltninger såsom minerydning, og vi er ikke tilfredse med resultaterne af konferencen i Wien i den forbindelse. Det var meningen, at man i forbindelse med gennemførelsen af alle disse foranstaltninger burde forbedre koordineringen med NGO og de internationale organisationer. Dette er nu sket, og Europa-Parlamentet vil modtage en årsberetning vedrørende den humanitære bistand. Vi accepterer gerne, at Kommissionen og ECHO træffer afgørelse på egen hånd om nødhjælpsaktioner, der ikke overstiger 10 mio ECU. Til gengæld står vi langt mere stejlt med hensyn til den komitologiprocedure - jeg tror aldrig, jeg vænner mig til dette ord - som Rådet har valgt. Procedure III, variant a), som Rådet har valgt, forekommer os helt klart tung, kostbar og undertiden vanskeligt gennemførlig. Jeg vil gerne understrege, at man bør tage sig i agt for forsinkelser; man vil aldrig kunne tilgive os det. I Liberia kan man konstatere, at landene diskuterer, om man skal sende en båd til undsætning af de druknende.
Endelig - og det har været en hjertesag for mig i de seneste tyve år - konstaterer jeg, at Europa-Parlamentet stadig beskæftiger sig med konfliktforebyggelse, en form for lovlig og etisk korrekt indblanding, som naturligvis bør iværksættes i forvejen, altid i forvejen, og uden at anvende alt for mange penge, og som samtidig er effektiv, langt mere effektiv end alle andre løsninger; men, ak, forebyggelsen iværksættes altid for sent.
Til slut vil jeg gerne rette en tak til fru Sauquillo.

Liese
Hr. formand, mine damer og herrer, allerførst vil jeg også gerne på vor gruppes vegne takke ordføreren for hendes arbejde. Det drejer sig om den humanitære bistand, dvs. om lidelserne blandt mange millioner mennesker i verden. Vi ved alle, at man alene med midlerne fra denne budgetpost ikke kan mildne og da slet ikke overvinde alle lidelserne i verden. Jeg vil derfor gerne benytte lejligheden til endnu en gang at gøre opmærksom på, at vi skal fjerne roden til lidelserne og de humanitære problemer, idet vi fører en effektiv udenrigs- og sikkerhedspolitik, som ser freden og forebyggelsen af krigeriske konflikter samt respekten for menneskerettighederne som sit øverste mål. I den forbindelse skal der på regeringskonferencen 1996 træffes en endelig afgørelse, også med hensyn til at overvinde enstemmigheden.
På den anden side skal vi naturligvis sørge for gennem langsigtede projekter, at situationen stabiliseres i mange lande, og at disse humanitære katastrofer slet ikke opstår i første omgang. Der vil fortsat forekomme naturkatastrofer, men heller ikke her mener jeg, at disse er sendt af Gud. Vi oplever som følge af klimaændringerne allerede nu en stigning i antallet af cykloner, og videnskabsfolkene forudsiger meget klart, at antallet af naturkatastrofer vil stige, hvis der ikke sker noget afgørende på klimabeskyttelsesområdet. Derfor skal Den Europæiske Union i langt større omfang end hidtil gennemføre en forebyggende miljøpolitik for at forhindre sådanne katastrofer i fremtiden.
Med hensyn til budgetposten mener jeg følgende: Hvis vi er enige i, at vi ikke kan fjerne alle lidelser i verden alene med disse midler, så betyder dette på den ene side, at årsagerne skal fjernes. På den anden side skal disse midler anvendes særligt effektivt, da det drejer sig om menneskeliv. Ethvert beløb, der bortødsles her, kan ikke anvendes til at redde menneskeliv. Desuden har vi det dilemma, at vi må handle så hurtigt som muligt, og at bestemte kontrolforanstaltninger, som er nødvendige eller gennemføres på andre områder, ikke kan gennemføres på dette område. Vi har drøftet det i udvalget i lang tid og også fulgt med i, hvordan Rådet har drøftet dette spørgsmål. Man må her virkelig forsøge at forlige disse to interesser.
Nu kom ordføreren selv ind på, at denne udvalgsprocedure betragtes noget kritisk, vel også fordi vi som Europa-Parlament ikke har nogen mulighed for medbestemmelse. Det ville naturligvis være optimalt, hvis vi blev inddraget på samme måde som Rådets repræsentanter i forbindelse med alle Kommissionens politiske beslutninger, men det forekommer mig ikke at være gennemførligt for øjeblikket.
Alternativet, nemlig her at lade Kommissionen træffe afgørelser fuldstændig frit, uden at den ville være bundet af nogen som helst politisk instruktion, har imidlertid også sine fælder. Helt personligt vil jeg gerne sige, at visse udtalelser fra de ansvarlige embedsmænd i Kommissionen - jeg mener ikke Dem, fru kommissær - dog har irriteret mig noget. F.eks. har jeg på spørgsmålet om, hvordan man kan sikre, at midlerne anvendes effektivt, ikke altid fået et tillidsvækkende svar. Jeg mener dog, at kontrollen også er meget vigtig på dette område, og at Rådet har fundet et kompromis, der er fleksibelt, for så vidt som man netop ikke må vente i årevis, inden pengene bevilges til en katastrofe. Vor gruppe har derfor besluttet ikke at støtte ændringsforslag nr. 2, da vi mener, at det for alle berørte, også for Kommissionen, er bedre, hvis man har retningslinjer og fordeler ansvaret på flere skuldre, for at foranstaltningerne så kan gennemføres så meget mere beslutsomt.

Baldi
Hr. formand, ærede kolleger, jeg vil lykønske fru Sauquillo med et glimrende stykke arbejde; som jeg allerede ved flere lejligheder har gjort gældende i denne forsamling, så tager de humanitære foranstaltninger over, når de politiske og diplomatiske foranstaltninger desværre mislykkes eller i det mindste ikke viser sig effektive.
Det er derfor af allerstørste betydning, at man på den ene side styrker det forebyggende diplomatis rolle, således at dette indtager sin fulde rolle i forbindelse med forebyggelsen af kriser, og at man på den anden side sikrer sig, at der bliver opstillet sammenhængende og samordnede humanitære strategier, som med hurtige og effektive midler kan sættes ind over for de konfliktsituationer, som det har været umuligt at undgå.
Krisesituationer bunder næsten altid i underudvikling og fattigdom; de humanitære foranstaltninger, Den Europæiske Union har deltaget i i de seneste år, har fortrinsvis været affødt af interne konflikter i udviklingslandene. Spørgsmålet er, hvorledes Unionen kan intervenere så effektivt som muligt i betragtning af, at det ikke er tilladt at blande sig i en stats indre anliggender; det er derfor nødvendigt at søge at styrke retten til at gribe ind af humanitære grunde - en problemstilling, som en række kolleger er velbevandrede i - således, at hjælpen til ofrene ydes på et politisk set helt neutralt grundlag, og det foreliggende forslag til forordning sigter på at give de eksisterende budgetposter vedrørende humanitær bistand et retsgrundlag, der er i overensstemmelse med behovene og med den seneste udvikling i Fællesskabets aktion på dette område.
FN har hovedsagelig specialiseret sig i krisestyring frem for forebyggelse af kriser. Det gælder derfor om at ændre denne indstilling, nu da de politiske forudsætninger har ændret sig med Berlinmurens fald, nu hvor det er muligt at iværksætte en forebyggende politik, som er fri for Øst-Vest-skismaet. Men FN råder i dag ikke over de menneskelige og materielle ressourcer, der skal til for at iværksætte et troværdigt og uafhængigt varslingssystem. FN's stærkt centraliserede administrative struktur egner sig dårligt til iværksættelse af hurtige forebyggende initiativer. Det påhviler Vesteuropa at spille en balanceskabende rolle i denne nye sammenhæng - navnlig Europa-Parlamentet, som vi repræsenterer her - idet det søger at fremme aktioner, der er en del af en global strategi med det sigte at finde en løsning på problemet, som nødvendigvis må bygge på en kraftig styrkelse af det forebyggende diplomati.

Bertens
Hr. formand, jeg begynder med ordførerens, fru Sauquillos, sidste ord, og min kompliment for hendes arbejde. Humanitære bistandsmedarbejdere ville faktisk ikke være nødvendige, hvis der var mulighed for at udføre det forebyggende arbejde ordentligt. Derfor vil jeg gerne endnu en gang opfordre til større materiel støtte, ligeledes fra de ikke-statslige og private initiativer fra Parlamentets side, også i betragtning af fru Sauquillos medlemskab af forummet for forebyggende diplomati. Så ville vi måske også kunne gennemføre den enstemmigt vedtagne betænkning - som bærer mit navn - om retten til at gribe ind, fru Baldi, for den betænkning har allerede foreligget i tre år.
Den Europæiske Union har en meget aktiv rolle med hensyn til denne humanitære bistand til kriseområder, og det er også godt. Det tidligere Jugoslavien, Angola, de store søer, vi er der. Denne indsats påskønner jeg og ligeledes alle medlemmer af min gruppe og måske også alle nederlændere i høj grad. Vi støtter bestræbelserne for endelig at give denne politik et juridisk grundlag. Unionen har behov for fleksible regler for at nå frem til en beslutning herom. Rådets fælles holdning fastholder efter min mening i for høj grad for komplekse og tidrøvende komitologikonstruktioner. Også derfor støtter vi, de liberale, ordførerens ændringsforslag herom.
Dette gælder for øvrigt også for andre af ordførerens ændringsforslag; det er f.eks., lad os være ærlige, absolut for vanvittigt at acceptere transit- og modtagerlandes opkrævning af afgifter på humanitær bistand. Det sker på bekostning af den nødlidende befolkning, men det sker også på bekostning af min samvittighed. Det gælder netop om at få så megen bistand som muligt ud til befolkningen og ikke om at overholde en række regler.
Unionen må stadig fortsætte med at optimalisere nødhjælpen, det ved vi. Unionen kunne forbedre sin politik yderligere ved mere end det i øjeblikket er tilfældet at have nødlagre i områder, der er udsat for at blive ramt af en krise, således at hjælp hurtigt kan være på stedet. Desuden bør hjælpen så vidt muligt købes i området eller ellers i andre udviklingslande. Dette ville være en god stimulans, f.eks. for den lokale agrariske sektor.
Endelig hilser jeg det velkommen, og jeg har allerede hørt hr. Kouchner sige det, at det nævnes, at det er nødvendigt ved humanitær bistand at lægge vægt på oprydningen af landminer, således at der ikke unødigt er civile ofre og blokering af udviklingen. Jeg må sige, at betydningen af denne forhandling er omvendt proportional med denne sals tomhed.

Telkämper
Hr. formand, humanitær bistand er en menneskelighedens akt i en nødsituation, enten i krisesituationer som følge af naturkatastrofer, hvor vi må spørge os selv, om vi har medvirket til deres opståen, eller hvis det forebyggende diplomati eller politikken alt i alt har svigtet. Vi har nu siden 1992 haft Det Europæiske Fællesskabs Kontor for Humanitær Bistand - ECHO. Fru Sauquillo har her forelagt en vigtig betænkning, som fastsætter klare mål og generelle kriterier for Fællesskabets humanitære bistand.
Vi har hidtil kunnet konstatere, at der var komplikationer med andre afdelinger i Kommissionen, og at der har været problemer i samarbejdet mellem ECHO og de andre af Kommissionens tjenestegrene, der er ansvarlige for udviklingspolitikken. Vi fik at vide, at de er overvundet eller skal overvindes. Et klart dokument, som definerer kompetenceområderne, har vi dog indtil videre ikke set. Jeg mener, at det er nødvendigt at skelne mellem nødhjælp, genopbygningsbistand, dvs. rehabilitering og udviklingsbistand - dette mangler i betænkningen. Kun med et fælles program kan man udrette noget med den humanitære bistand.
Desuden blev det sagt her, at den er en del af udenrigspolitikken. Jeg mener, at her må Det Europæiske Fællesskab, når det udvikler en ny udenrigs- og sikkerhedspolitik som led i regeringskonferencen, passe på, at man ikke anvender dette instrument humanitær bistand som en ny form for profilering i udenrigspolitikken på bekostning af den humanitære bistand. Der mangler sådan noget som en harmonisering med FN-organisationerne; gennem en mulig profilering af Den Europæiske Union må man således ikke ophæve noget fungerende samarbejde, og vi må ikke oprette egne organer.
Endelig er det efter min opfattelse nødvendigt med lidt mere beskedenhed og lidt mere samarbejde med NGO'erne. ECHO er netop ofte blevet kritiseret af NGO'erne, og det fordi det går centralistisk til værks. Her skal man fremme en dialog, her er vi en kritisk partner, og så kan vi yde humanitær bistand i virkelige nødsituationer.

Dell'Alba
Hr. formand, fru kommissær, ærede kolleger, dagen i dag er en vigtig lovgivningsmæssig etape, fordi vi endelig står ved enden af den vej, der gør det muligt endelig at skabe et retsgrundlag for Den Europæiske Unions humanitære bistand, som - og det må vi ikke glemme - er den største på verdensplan, og derfor hilser vi denne betænkning velkommen. Samtidig med at jeg naturligvis tilslutter mig alle dem, der allerede har takket og lykønsket fru Sauquillo, vil jeg imidlertid også takke og lykønske kommissær Bonino - ikke kun for det hun præsterer og har præsteret, hvad angår den humanitære bistand, gennem sin store flid på forskellige områder og på forskellige fronter inden for den humanitære bistand, hvilket har gjort det muligt også at inddrage forebyggelsesaspektet, således som mange af os har ønsket - men også fordi hun har gennemført forehavendet med afstemningen på onsdag og dernæst med den endelige afgørelse.
Jeg erklærer hermed, at jeg personligt og på vegne af min gruppe vil stemme for vores ændringsforslag, især ændringsforslaget vedrørende komitologien, og i den forbindelse er jeg overrasket over den holdning, som PPE-Gruppen i dag indtager her under plenarmødet, da den er i modstrid med gruppens holdning i udvalget, hvor betænkningen blev enstemmigt vedtaget.
Jeg håber, at man vil tage spørgsmålet op til fornyet overvejelse, idet man - kommissæren husker det sikkert - talte om adfærdskodeks og om betydningen af, at afstemningsresultatet under andenbehandlingen i Europa-Parlamentet kunne godkendes af Kommissionen. Jeg ved, at der er tale om et kompromis, og samtidig med at vi venter på, at der på regeringskonferencen sker en afklaring af komitologispørgsmålet, tror jeg, at det er vigtigt, at Europa-Parlamentet understreger sin vilje til at modsætte sig procedure III, variant a), navnlig i denne sektor, hvor det - således som hr. Kouchner nævnte - gælder om at handle hurtigt, og hvor det er vigtigt at Kommissionen har frie hænder og med større smidighed kan træffe afgørelse med hensyn til det, som Rådet i dag påtvinger os.

Howitt
Hr. formand, kommissæren har hørt fra ordføreren, udvalgets formand og repræsentanter fra alle grupperne, at han er gået for vidt i sit kompromis i forbindelse med komitologispørgsmålet. Rådets fastholdelse af at oprette nye, forsinkende og hemmelighedsfulde komitologiudvalg skader hele denne forordning.
Det er en forordning om humanitær bistand, som navnlig bør dreje sig om at tilvejebringe hurtig hjælp til de uskyldige ofre for katastrofer og konflikter i hele verden. Alligevel vil alle afgørelserne om beskyttelsen af humanitær bistand, varer og personale - til trods for den omstændighed, at forsvarsanliggender specifikt er udelukket såvel som alle foranstaltninger, som Kommissionen og de specialiserede medlemsstatsorganisationer træffer direkte - nu blive henvist til og kontrolleret af Rådet under dets urimelige procedure af type 3 a.
Det kunne have været endnu værre, og jeg yder min tribut til fru Sauquillo Pérez del Arco, vor ordfører, som har sikret en hasteprocedure for projekter op til 10 mio ECU, idet globale planer for humanitær bistand som dem, der for øjeblikket planlægges til Angola, Sierra Leone og Sudan, behandles under en mindre omfattende procedure.
Men ved at støtte ændringsforslag nr. 2 i dag holder Parlamentet ikke desto mindre fast ved sin modstand mod enhver udvidelse af disse urimelige udvalg af type 3 a. De overfører ikke blot beslutningstagningen fra Kommissionen til Rådet, men dette sker via møder, hvortil der ikke forudgående offentliggøres nogen dokumenter eller protokoller, og som udelukker Europa-Parlamentet og alle dem, der går ind for åbenhed og gennemsigtighed i beslutningsprocessen, og hvor behovet for at udfærdige dokumenter gør, at Kommissionens personale, der i forvejen er hårdt spændt for, afledes fra deres egentlige arbejde, nemlig at forvalte den humanitære bistand effektivt. Forsinkelsen i forbindelse med oversættelsen af disse dokumenter til elleve forskellige sprog kan måles i ekstra dødsfald.
Vi mener, at Rådet er mere interesseret i at føre politik i Europa end i at hjælpe mennesker i nød. Vi beder kommissæren om at støtte Parlamentet i vor beslutsomhed i forbindelse med dette spørgsmål.

Glenys Kinnock
Hr. formand, jeg vil også gerne komplimentere fru Saquillo Pérez del Arco for en fortræffelig betænkning. Men, som hr. Howitt sagde, denne forordning er endnu en gang et udtryk for medlemsstaternes ønske om at bemægtige sig Kommissionens udøvende ansvar.
De komitologiprocedurer, der foreslås, er restriktive og truer Parlamentets demokratiske rolle, som Kommissionens bør stå til regnskab over for. Den foreslåede udvalgsprocedure af type 3 a er absolut ikke et eksempel på hverken åbenhed eller demokrati. Forhandlingerne foregår bag lukkede døre, og medlemmerne udpeges af regeringerne. Som hr. Wynn sagde her ved en anden lejlighed, kan disse udvalg undergrave lovgivningsprocessen, da de ikke er valgte og næsten altid holder møde bag lukkede døre og derfor ikke overvåges af budget- eller lovgivningsmyndighederne.
Det er virkelig beklageligt, at de ni væsentligste ændringsforslag fra EuropaParlamentet ikke blev optaget i Rådets fælles holdning. Parlamentet bør ikke holdes hen med Kommissionens vilje til at forelægge en årsberetning. EuropaParlamentet er på ingen måde inddraget i den årlige drøftelse af de almindelige retningslinjer for den humanitære indsats. Og vi er heller ikke - og vi beklager dette - inddraget i de regelmæssige evalueringer med henblik på at skaffe klarhed over, om målene er nået, og om retningslinjerne bør ændres med henblik på at forbedre de fremtidige foranstaltningers effektivitet.
De foreslåede procedurer for ECHO er usædvanligt komplicerede og vil hindre de hurtige og effektive foranstaltninger, som ECHO så ofte er nødt til at træffe. Der vil blive omstændelige procedurer og forsinkelser. ECHO oplever allerede en kolossal belastning - op til 15.000 kontrakter alene i 1995. Det kan ikke undgås, at ECHO's politikker, strategier og koordinering vil blive ødelagt af disse forslag. Mere papirarbejde vil betyde en større bureaukratisk forsinkelse og vil absolut mindske sandsynligheden for, at vore programmer vil blive udarbejdet og målrettet på passende vis.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil allerførst takke ordføreren, fru Sauquillo, Udvalgets formand og jer alle sammen for det bidrag, der er ydet, og også for den hurtighed, hvormed denne betænkning er blevet behandlet. Jeg håber, at Rådet »udvikling«, der mødes den 28. maj, efter afstemningen i morgen vil være i stand til endeligt at afslutte denne sag.
Ordføreren nævnte, hvor langtrukken forhandlingerne har været, og jeg vil tilføje: vanskelige. De ærede medlemmer kender Kommissionens oprindelige forslag vedrørende et rådgivende udvalg; udvalgsarbejdet er bl.a. normalt fortroligt og hemmeligt, hvad enten der er tale om et rådgivende udvalg, om et udvalg II, variant a), eller om et udvalg III variant a); dette er et kendetegn for alle udvalg.
Hvad mig selv angår, vil jeg alt i alt nævne tre ting. For det første kan jeg - sammen med Kommissionen - tilslutte mig den betydning, som mange parlamentsmedlemmer tillægger et forebyggende diplomati, en humanitær ret til indblanding og en ret til indblanding af humanitære grunde; jeg kan endvidere tilslutte mig den betydning, som mange parlamentsmedlemmer har tillagt spørgsmålet om et forbud mod miner samt nødvendigheden af at forsøge at rydde de pågældende områder for miner. Det forekommer mig, at der her er tale om emner, som på den ene side er af institutionel karakter, og som vil blive behandlet på regeringskonferencen, og som på den anden side - specielt hvad miner angår - nu er genstand for internationale forhandlinger, selv om disse er meget vanskelige.
Kommissionen ønsker under alle omstændigheder at forsikre Europa-Parlamentet om, at den helt afgjort er enig med hensyn til denne approach. Når det er sagt, tror jeg, at hvad angår vores kompetence i dag i den foreliggende betænkning, så har nødhjælpen behov for et retsgrundlag; det var også, hvad ønsket gik ud på; jeg mener, at vi på dette punkt har gjort et godt stykke arbejde.
Med hensyn til de tre øvrige ændringsforslag, vil jeg sige følgende: hvad angår det første vedrørende fritagelsen for afgifter og skat, told osv., vil Kommissionen indarbejde det i sit forslag, da dette virkeligt betyder meget for os. Jeg skal undlade at komme ind på visse nylige tilfælde af humanitær bistand specielt vedrørende et bestemt område, hvor vi har haft dette problem; der har som bekendt også været forhandlinger med det pågældende land; så derfor godkender Kommissionen dette ændringsforslag.
Hvad angår det andet ændringsforslag om komitologien, gik Kommissionen som bekendt ind for et rådgivende udvalg; som bekendt har forhandlingerne også været meget langtrukne, og i sidste ende er vi nået frem til et kompromis, som parlamentsmedlemmerne kender, og som man har forsøgt at forbedre. Jeg vil tillade mig blot at sige to ting i denne forbindelse: for det første har jeg hørt mange forskellige meninger om dette punkt her i Parlamentet; men alle disse meninger har ikke desto mindre været mere entydige - entydig her forstået i den mest indskrænkende betydning - end dem, jeg har hørt fra Rådets side. Jeg vil under alle omstændigheder understrege, at hvad angår procedure III, variant a), vedrører denne meget specielle tilfælde, navnlig tilfælde af beskyttelse af ofre eller af direkte aktioner fra Det Europæiske Fællesskabs side. Jeg vil også understrege, at med hensyn til nødhjælpssituationer er Kommissionen bemyndiget til at træffe beslutninger på egen hånd. Også Kommissionen ville have foretrukket en anden løsning, men vi skønner, at vi på dette punkt bør acceptere et kompromis af denne art i den fælles holdning.
Vedrørende det tredje ændringsforslag vil jeg sige, at Kommissionen også har forsøgt og forsøger på frivillig basis at gennemføre stadig hyppigere konsultationer med de ikke-statslige organisationer. Imidlertid forekommer det mig ærligt talt vanskeligt at indføje forslaget i en rådsforordning. Kommissionen foreslår, at man afgiver en erklæring, i hvilken man forpligter sig til at samarbejde og rådføre sig med de ikke-statslige organisationer. Kommissionen kan ikke godkende ændringsforslaget alene af den grund, at forslaget efter Kommissionens opfattelse ikke er indføjet på det rette sted i rådsforordningen. Jeg skal gentage, at Kommissionen agter gennem en erklæring at påtage sig en nøje afgrænset politisk forpligtelse over for EuropaParlamentet og vore partnere, dvs. de ikke-statslige organisationer.
Jeg tror videre, at hvad angår forholdet mellem humanitær bistand og rehabiliteringsforanstaltninger, så vil de to debatter, der følger i løbet af eftermiddagen, give os lejlighed til at uddybe disse aspekter, da de to følgende betænkninger netop vedrører dette emne.
Endelig vil jeg tillade mig at henlede opmærksomheden på, at den humanitære bistand ikke alene er rettet imod udviklingslandene; der ydes i dag - og desværre i stadig større omfang - humanitær bistand til lande som det tidligere Jugoslavien eller til lande, der er ramt af naturkatastrofer, eller til andre lande, som objektivt set ikke frembyder den samme problematik som udviklingslandene. Jeg vil derfor anmode Europa-Parlamentet om at holde sig for øje, at den humanitære bistand ydes til de lande, hvor den er nødvendig, og at den i realiteten ikke er begrænset geografisk til udviklingslandene.
Til sidst vil jeg endnu en gang takke Europa-Parlamentet og ordføreren, og jeg vil håbe, at vores arbejde og samarbejde ikke blot vil fortsætte, men også forbedres, nu da det bygger på et retsgrundlag.

Formanden
Mange tak, fru Bonino.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.

Fødevarehjælpsforvaltning
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A40126/96) fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om fødevarehjælpspolitik og fødevarehjælpsforvaltning og om særlige aktioner til støtte for fødevaresikkerheden (C4-0097/96-95/0160(SYN)) (Ordfører: Telkämper).

Telkämper
Hr. formand, mine damer og herrer, den foreliggende betænkning beskæftiger sig med Den Europæiske Unions fødevarehjælpspolitik og udgør et nyt lovgivningsgrundlag for denne politik. Inden jeg kommer nærmere ind på betænkningen, vil jeg gerne sige lidt mere om fødevarehjælpspolitikkerne, da de nemlig er mere end det, vi her fastsætter og vedtager via de enkelte budgetposter.
Hvordan er situationen for øjeblikket på verdensmarkedet? Der er mere end 800 mio mennesker, som er kronisk underernærede. Hver dag dør der børn i et antal, som svarer til antallet af indbyggere i mellemstore byer hos os i Fællesskabet. Disse tal vil stige drastisk. De vil stige drastisk, og der vil opstå nye hungerkatastrofer af årsager, som vi som regel ikke bekæmper. Hvad er disse årsager? Det er naturkatastrofer, hvor vi ofte ikke undersøger nærmere, hvorfra de kommer, f.eks. cyklonerne.
I forbindelse med den foregående betænkning blev der talt om klimakatastrofen. Når vi i Den Europæiske Union vedtager foranstaltninger som de transeuropæiske net med de deraf følgende emissioner - CO2 , kvælstofoxid - på transportområdet, bidrager vi til, at disse klimakatastrofer og dermed hungerkatastrofer fortsat vil forekomme. Dvs. at politikken burde her starte med en ændring af industrisamfundet.
Man kan notere en stigning i antallet af krige. I de seneste år har der til stadighed fundet mere end 50 krige sted på denne globus, og mange i Den Europæiske Union er blevet meget rige gennem våbeneksport. Jeg mener, at vi bør standse denne våbeneksport og våbenproduktion. Arbejdspladser kan man mere hensigtsmæssigt bevare gennem en omstilling på våbenområdet, og vi bør i hvert fald gennemføre, at eksporten på våbenområdet registreres.
Så er der gælden, gældsforpligtelser, som vore banker tjener godt på, og som forhindrer, at landene i Syd kan udvikle sig og dermed er dømt til sult og katastrofer.
Vi har GATT-forhandlingerne, et konkurrencesamfund på verdensniveau; på grund af dereguleringen på verdensniveau er der flere og flere regioner, som ganske enkelt ikke kan producere nok fødevarer til sig selv. Der starter vi. Vi har her forelagt et program for fødevarehjælpspolitikken, som i sig selv er hensigtsmæssigt, men som ikke rigtig kan blive effektivt, hvis vi ikke ændrer de andre politikker. Jeg mener, at man skal sige dette i forvejen for virkelig at vise, hvilken dimension vi står over for.
Denne nye forordning er hensigtsmæssig, denne nye forordning indeholder forud fastsatte mål og er en opmuntring til selvforsyning. Det er et skridt i den rigtige retning for de enkelte berørte lande. Det særlige element - og det har udviklingspolitikere krævet i mange år - er, at vi med denne forordning har en afkobling af fødevareeksporten og fremme af fødevareproduktionen eller - distributionen i de pågældende udviklingslande. Jeg mener, at denne afkobling fra EU's landbrugsmarked er et stort fremskridt og meget vigtigt.
Et andet fremskridt er, at vi i forordningen har optaget det, som udviklingspolitikere har krævet i mange år, nemlig støtte til og fremme af trekantsoperationer. Det er hensigtsmæssigt at sikre genopbygningen af denne subsistensøkonomi på lokalt plan og gennem regionale markeder, dvs. at der fra et land kan leveres fødevarer til et nærliggende land, hvor der hersker sult. Det ekstensive landbrug favoriseres. Det, vi har brug for, er en reform af FN's Verdensfødevareprogram. Denne skal gå hånd i hånd med dette program, som vi her foreslår som lovgivningsmæssigt grundlag.
Vi har i den interne gennemførelsesforordning indbygget hørings- og kontrolmekanismer, som forhindrer en modsatrettet politik inden for landbruget og udviklingsbistanden. Vi har brug for flere økonomiske midler, og når vi får omlagt landbrugspolitikken her i Den Europæiske Union og yderligere nedsætter subventionerne til landbrugsområdet, bør vi anvende disse midler til f.eks. at fremme økologisk landbrug og små og mellemstore bedrifter i Syd.
Den regionale dimension var et vigtigt anliggende for os, og det samme gælder understregningen af kvindernes rolle i produktionen. Der findes mange samfundsformer, hvor kvinderne netop på landbrugsområdet, på ernærings- og fødevareområdet udøver en vigtig funktion, og det skal støttes gennem fælles programmer.
Det, der kan kritiseres, er, som i forbindelse med den foregående betænkning, Parlamentets utilstrækkelige kompetence. Jeg mener, at vi til den fremtidige udformning af denne politik har brug for en fælles beslutningsprocedure. Det er et spørgsmål til regeringskonferencen. Det bør Rådet skrive sig bag øret, men det bør borgerne i vore medlemsstater og medlemmerne i vore nationale parlamenter også huske på. De skal påvirke regeringen, for at vi her virkelig får demokratiske strukturer.
Jeg tror, at vi igen bliver stillet over for store hungersnødkatastrofer, og det som følge af de tidligere nævnte årsager. Et første tegn er hvedeprisen. Nye markeder opstår, Kina opkøber hvede, hvedeprisen er blevet fordoblet, dermed er udbuddet ved at slippe op. Her kræves der aktuelt en indsats fra vor side. Dette kan man kun ændre, hvis man ændrer de internationale strukturer. En virkelig fødevarehjælpspolitik kan kun opnås gennem en omlægning af landbrugsproduktionen i bl.a. Den Europæiske Union.

Kouchner
Hr. formand, kære kolleger, kan man andet end være enig med hr. Telkämper? I kender det evige omkvæd: landene i Nord har i tredive år gennemlevet en krise med konstant overproduktion af landbrugsvarer, men kloden tæller stadig 800 mio mennesker, der lider af sult. Hvorledes kan man andet end være enig. Han har ret: fødevarerne findes, men problemet i mange lande er at skaffe sig fødevarerne, når den årlige indkomst pr. indbygger er på under 200 dollar, i visse tilfælde endog under 100 dollar. I forbindelse med sult og underernæring er hovedproblemet ikke verdensproduktionen af fødevarer som sådan; det består snarere i fordelingen af fødevarerne på klodens befolkning. Hvad kan man yderligere tilføje? Hr. Telkämper er fremkommet med tre præcise henstillinger, og jeg er helt enig med ham.
Jeg vil specielt fremhæve et særligt forhold, nemlig det man kalder en regions tværnationale dimension, ifølge hvilken indkøb - i det omfang det er muligt - bør ske i et naboland eller i selve det pågældende land eller også i en anden region i det pågældende land, hvor der ikke er hungersnød. Disse såkaldte trekantsoperationer er særdeles vigtige, dels for at garantere fødevaresikkerheden, som netop er til debat, dels for at undgå, at fødevarevanerne på stedet ændres, men også for at fremme det, vi kæmper for, nemlig en lokal produktion og lokal handel.
Man vil aldrig kunne insistere nok på dette punkt. Europa har med held gjort beskyttelsen af menneskerettighederne til hovedhjørnestenen i sin udviklingspolitik. Jeg ville ønske, vi kunne gøre det samme med hensyn til kampen mod sult og fattigdom i betragtning af, at demokrati er en umulighed, hvis der ikke er tilstrækkelige fødevarer. Og personligt ser jeg intet til hinder for, at de fattige landes gæld kunne omsættes til udviklingsaktiviteter og foranstaltninger imod sult og underernæring, der forvaltes af debitorlandene.
Endelig vil jeg her med Europa-Parlamentets støtte højtideligt foreslå, at der afholdes en stor vandkonference. Vand er en væsentlig faktor, uden hvilken der ikke vil være nogen politik, intet forebyggende arbejde og sågar heller ikke en sundshedsstrategi i forbindelse med underernæring og fødevareproblemer. Hvis vi alle tog fat på vandproblemet her på tærskelen til det 21. århundrede, ville det klæde medlemmerne af Europa-Parlamentet, og jeg er sikker på, det ville være effektivt.

Andrews
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne som sædvanlig komplimentere hr. Telkämper. I udviklingsspørgsmål er han en af de mest kompetente, så vidt jeg kan se. Jeg er fuldstændig enig i hans analyse af situationen. Jeg havde for ikke så længe siden lejlighed til at rejse til Angola sammen med ham. Jeg tror ikke, vi var uenige om nogen af de ting, vi så der, så hans analyse er min analyse, og jeg støtter den fuldt ud.
Den grundlæggende logiske begrundelse for enhver EU-fødevarehjælpspolitik skal klart være at garantere, at de pågældende fødevarer når frem til de samfund og regioner, hvor der er størst behov for dem. Men selv om kortvarig fødevarehjælp er af afgørende betydning med henblik på at reagere på nødsituationer og situationer, der hurtigt forværres, skal EU's fødevarehjælpspolitik være rettet mod en langsigtet sikkerhed for fødevareforsyningen for de pågældende lande. Formuleringen af en langsigtet målsætning om fødevaresikkerhed skal have et strategisk grundlag med en særlig målrettet bistand. Dette vil indebære en mere regional fødevarestrategi, som hjælper særlige regioner med at opbygge deres fødevareproducerende infrastruktur. Der skal ydes støtte til de mindre landmænd og fødevareproducenter i de pågældende regioner. En integrerende del af en sådan strategi vil være en yderligere udvikling af sektorpolitikker, herunder politikker for landbruget, miljøet, sundhed, familieplanlægning og uddannelse. Makroøkonomisk politik såsom strukturtilpasningsprogrammer bør bringes i overensstemmelse med kravene om at garantere en langsigtet fødevaresikkerhed for alle.
En sikring af fødevareforsyningen vil bidrage til at bekæmpe den nedbrydende fattigdom, der findes i disse lande, og tjene som grundlag for en langsigtet udvikling og omstrukturering. I alt væsentligt har vi brug for en integreret strategi, ikke en sammenstykket strategi; en strategi, som sammenknytter og opbygger eksisterende programmer og politiske initiativer med henblik på at skabe en mere effektiv helhed. Hvis vi seriøst skal forfølge vor langsigtede målsætning om fødevaresikkerhed, har vi klart brug for midler, der står mål med vor stræben. Lad mig sige, at den kritik, der synes at være rettet mod hr. Telkämper, er fuldstændig uberettiget. Jeg støtter fuldt ud hans strategi, og jeg takker ham for den.

Howitt
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne kort henvise til mit indlæg tidligere og understrege den omstændighed, at denne forordning om fødevarehjælp kræver, at der oprettes et nyt komitologiudvalg 2. Selv om dette takket være ordføreren er begrænset til type 2 b, er det stadig et udvalg, som vil medføre yderligere forsinkelse og bureaukrati i forbindelse med den meget simple procedure, det er at levere fødevarer til mennesker, som er sultne. Vi kan ikke lade denne afgørelse passere forbi uden at gøre den samme indsigelse, som vi gav udtryk for tidligere.
Men lad mig være positiv og også støtte denne betænkning, og navnlig støtte ændringsforslag nr. 5, 6 og 21, som er blevet accepteret fuldt ud eller til dels i den fælles holdning. Disse ændringsforslag indeholder en glædelig anerkendelse af, at kvinder spiller en afgørende rolle med hensyn til at fødevareproduktionen og husstandens fødevaresikkerhed. I krisesituationer er det ofte kvinder, som bliver eneforsørgere, og de fortjener derfor en særlig anerkendelse og støtte til denne rolle som led i vore udviklingsprogrammer.
Selv inden krisen sætter ind, oplever kvinder og andre grupper de forskelle, der er almindelige i mange samfund med hensyn til, hvem der er berettiget til fødevarer. Den sociale stilling har konsekvenser for, hvor hurtigt kvinder lider af underernæring og sult. Dette gælder selvfølgelig også for andre grupper såsom ældre, handicappede og børn. Reproduktiv sundheds- og familieplanlægning er også en integrerende del af vor strategi på dette område. Denne er af afgørende betydning, hvis fødevaresikkerheden skal blive en realitet. En stigende befolkning lægger på sin side en stigende byrde på fødevareforsyningerne, hvilket medfører krise og sult, hvis høsten slår fejl. Underernæring under graviditet forårsager en stor dødelighed og medfører handicap, idet risiciene for vitaminmangel øges.
Alle disse faktorer skal der tages hensyn til, hvis vi skal gennemføre en egentlig politik for fødevarehjælp og bæredygtighed gennem vedtagelsen af denne forordning.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, hr. Telkämper, Kommissionen ønsker at takke for den hurtighed og den interesse, hvormed Europa-Parlamentet har behandlet den foreliggende sag, hvilket giver Kommissionen mulighed for at være til stede ved vedtagelsen af udtalelsen til Rådet og forhåbentligt at vedtage retsgrundlaget den 28. juni, altså stadig under det italienske formandskab.
Efter min opfattelse er der tale om et særdeles vigtigt emne - og som ordføreren selv bemærkede - et emne, der også på det seneste har undergået store forandringer. Ordføreren pegede selv på de lande, der er nye nettoimportører af fødevarehjælp, som sammen med andre faktorer - f.eks. GATT og andre forandringer, herunder også makroøkonomiske - har givet fødevareproblematikken en helt anden dimension.
Jeg tror, at siden 1980'erne har problemet helt ændret karakter, og i den forbindelse er FAO-topmødet i november i år om dette emne en milepæl ikke kun i kraft af det niveau, mødet bliver holdt på og antallet af deltagere, men også fordi jeg mener, at man bør opstille en ny strategi på verdensplan med henblik på at takle problemet.
I den forbindelse tror jeg, at debatten i dag og parlamentsmedlemmernes bidrag spiller en vigtig rolle. Jeg vil her pege på tre hovedelementer, som den nye bistandspolitik og fødevaresikkerhedspolitik bør basere sig på.
Allerførst bør det understreges, at fødevarehjælpen er et afgørende led i en langsigtet fødevaresikkerhedspolitik. Jeg mener, at dette er absolut nødvendigt, og vi bør derfor fremme udviklingen af instrumenter såsom fødevarehjælp i tilknytning til strukturtilpasningsforanstaltninger, lokale indkøb og trekantsoperationer; jeg skal senere komme tilbage til hvert enkelt af disse aspekter.
Det er desuden nødvendigt at øge vores bidrag til alle forsøg på intern udvikling; efter min mening er dette et andet muligt springbræt for en uhyre vigtig aktionslinje. Desuden mener jeg, man i større udstrækning bør understrege nødvendigheden af at fremme de fattigste befolkningsgruppers adgang til fødevarer i forhold til retningslinjerne fra 1980'erne, som mere tog sigte på at tilvejebringe fødevarerne gennem fødevarehjælp. Der er således tale om en ny approach og om en ny strategi.
Således står sagerne, og Kommissionen kan således acceptere størstedelen af Europa-Parlamentets ændringsforslag; jeg mener, det især er vigtigt at påpege, at Kommissionen f.eks. kan tilslutte sig alle ændringsforslag vedrørende en større respekt for miljøet, nødvendigheden af at anskue fødevarehjælpen inden for rammerne af de økonomiske reformer og strukturtilpasningen, forbedringen af befolkningens forsyning af drikkevand - således som hr. Kouchner nævnte for lidt siden - den positive særbehandling af de små og mellemstore private virksomheder og helt klart alle aktioner til fordel for en større deltagelse fra kvindernes og nærsamfundets side med henblik på at garantere fødevaresikkerheden på det nationale, men også på det regionale og familiemæssige plan. Kommissionen kan godkende alle disse aspekter og alle de ændringsforslag, der vedrører disse aspekter.
Der er dernæst en række ændringsforslag, som Kommissionen kan tilslutte sig, selv om den foretrækker en anden formulering; der er navnlig tale om ændringsforslag 4, 8, 11, 12, 13 og 14. I det store og hele kan Kommissionen tilslutte sig disse ændringsforslag; den vil blot samtidig kræve dem omformuleret.
Til gengæld er der en række ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan godkende, og som jeg skal komme nærmere ind på; det drejer sig især om to, nemlig for det første ændringsforslag 16, fordi Kommissionen er af den opfattelse, at det, at man udelukkende yder fødevarehjælp til befolkninger, der er ude af stand til selv at dække deres fødevareunderskud, og det, at man udelukkende fokuserer på de basale fødevareunderskud, risikerer at begrænse rækkevidden af hjælpen og af fødevaresikkerhedsaktionerne.
For så vidt angår ændringsforslag 21, sidste led, vedrørende fællesskabsfinansieringen, vil Kommissionen gøre opmærksom på, at finansieringerne vedrører alle aktioner og ikke enkeltpersoner; Kommissionen kan derfor ikke imødekomme en anmodning om finansiering for enkeltpersoner eller aktive personer.
Vi er dermed fremme ved ændringsforslag 25, som efter min mening vedrører et meget afgørende element, nemlig de såkaldte trekantsindkøb. Europa-Parlamentet foreslår at mobilisere fødevarehjælpen efter følgende prioritering: for det første gennem indkøb foretaget i et modtagerland, dernæst gennem indkøb foretaget i et andet udviklingsland, der er opført i bilaget, og endelig eventuelt gennem indkøb foretaget på fællesskabsmarkedet.
Kommissionen kan ikke godkende en sådan prioritering, og efter lange forhandlinger med Rådet er man som bekendt nået frem til en løsning, der stiller de tre muligheder lige; jeg skal imidlertid gøre opmærksom på, at Kommissionen siden 1993 har gjort alt, hvad den har kunnet for at fremme indkøb i modtagerlande, hvor det har været muligt, og så længe det har været muligt, eller i udviklingslandene, således at de finansielle ressourcer til denne aktionstype i 1993 er vokset til 33 % af alle fællesskabsfinansieringerne; og i 1994 er procentdelen steget til 38, 3 %. Kommissionen ønsker hermed at understrege, at, selv om den ikke kan tilslutte sig Europa-Parlamentets ændringsforslag og bibeholder det kompromis, der er indgået med Rådet, er denne type trekantsindkøb vokset kraftigt i forhold til den samlede fællesskabsfinansiering.
Hvad angår ændringsforslag 32, i hvilket Kommissionen anmodes om at sørge for den nødvendige samordning, kan Kommissionen ikke godkende det, ganske enkelt fordi den mener, at den allerede har til opgave at sørge for dette, selv om - og her er jeg enig med Dem, hr. Telkämper - det er en til tider vanskelig og kompleks opgave, men Kommissionen anser det for sin selvfølgelige og nødvendige institutionelle opgave, og den kan derfor ikke acceptere ændringsforslaget.
Med hensyn til ændringsforslag 33, der i alt væsentligt vedrører den fælles holdning, skønner Kommissionen i dag, at den bør holde fast ved den fælles holdning, som også er resultatet af særdeles vanskelige forhandlinger med Rådet.
Hvad angår forelæggelsen af beretninger, mener Kommissionen i forbindelse med ændringsforslag 39, at det er mere korrekt fortsat at basere sig på Williamsonerklæringen, dvs. på retningslinjer i et eksisterende dokument.
Til sidst vil jeg sige, at Kommissionen - efter at jeg på dennes vegne har opridset hovedtemaerne og hovedaspekterne i denne debat - er af den overbevisning, at de retningslinjer, som Europa-Parlamentet har udstukket, forstærker den politiske kurs, som Kommissionen kan tilslutte sig, og bekræfter betydningen af revisionen af fællesskabspolitikken inden for fødevaresikkerhed.
Jeg er overbevist om, at indføjelsen af disse retningslinjer i den endelige udgave af rådsforordningen vil gøre det muligt for os at forstærke den grundlæggende rolle, som fødevaresikkerheden spiller, og som jeg anser for et væsentligt led i vores udviklingspolitik over for de foruroligende problemer og udsigter på området, vel vidende at vores fælles mål, som er det endelige mål for fællesskabsbistanden, er at sikre, at modtagerne af hjælpen efterhånden selv vil kunne tage vare om deres egen udvikling.
Jeg håber, at vi med dette fælles mål og på grundlag af de bemærkninger, jeg er kommet med, vil kunne videreføre vores arbejde, også i relation til det vigtige FAO-topmøde i november.

Formanden
Mange tak, fru Bonino.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.

Rehabiliteringsforanstaltninger til fordel for udviklingslandene
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A40136/96) fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets forordning (EF) om rehabiliteringsog genopbygningsforanstaltninger til fordel for udviklingslandene (C4-0099/96-95/0165(SYN)) (Ordførere: Andrews og Baldi).

Baldi
Hr. formand, ærede kolleger, nødvendigheden af at fremme udviklingen i landene i den tredje verden og fremhjælpe demokratiseringsprocessen kræver nytænkning med hensyn til finansieringsmåder og -styring. I 1993 blev Europa-Parlamentet opmærksom på, at der var behov for hjælp til strukturelle rehabiliteringsforanstaltninger i de nævnte lande, og Europa-Parlamentet skønnede, at det i dette øjemed var hensigtsmæssigt at oprette to budgetposter til finansieringen af bosætningsprogrammer i det sydlige Afrika - B7-5071 - og af rehabiliterings- og genopbygningsforanstaltninger til fordel for udviklingslandene - B7-5076 - som Rådet den 29. januar 1996 besluttede at slå sammen og lade indgå i den fælles holdning, som vi nu drøfter, og hvor jeg håber, Rådet vil tage specielt hensyn til den del, der vedrører det sydlige Afrika.
Man har således fastlagt de overordnede mål, betingelser og kriterier for denne hjælp, som bør færdigformuleres og gennemføres i kraft af en intens og stærk koordinering mellem Kommissionen og Rådet. Der er en tæt sammenhæng mellem leveforhold, demokrati og udvikling: menneskerettighederne har bedre muligheder for at trives under et stabilt demokratisk styre, som fører en bæredygtig udviklingspolitik, medens økonomiske problemer ofte bruges som påskud til at afskaffe demokratiet.
Det er derfor nødvendigt at anvende de disponible midler med henblik på at fremme og styrke udviklingen af økonomiske aktiviteter, der giver mulighed for en retablering af et bæredygtigt produktionssystem i disse lande, idet man starter med den fysiske og funktionelle rehabilitering af basisinfrastrukturerne, herunder minerydning, social reintegration af flygtninge, fordrevne personer, handicappede og tidligere soldater for at afbøde de frygtelige virkninger af borgerkrigen. Vi har pligt til at iværksætte konkrete foranstaltninger til fordel for de nødlidende, og vi bør ikke blot passivt se til, når folk sulter, eller der begås folkemord, hvad enten det sker langt borte eller lige uden for Europas dør; det er nødvendigt, at Europa og hele det internationale samfund i højere grad udvikler en strategi med det sigte at udrydde økonomisk fattigdom og social marginalisering, som er de største hindringer for dannelsen af en retsstat; det er også nødvendigt gennem en tæt koordinering at styrke Den Europæiske Unions programmer inden for uddannelse og rehabilitering, således at disse lande kan vende tilbage eller - for visse landes vedkommende - nå frem til en bæredygtig udvikling.
Hvis vi ønsker, at disse stater skal blive stabile partnere for morgendagens Europa, vil det være nødvendigt at erstatte den humanitære bistand med rehabiliterings- og genopbygningsforanstaltninger med det sigte at tilvejebringe en velfungerende og miljøvenlig økonomi i disse lande, som er i stand til at sikre en stabil udvikling.
I et sådant udviklingsprogram på mellemlang og lang sigt aftegner der sig helt klart tre aktionslinjer: for det første, udvide omfanget af rehabiliteringsforanstaltningerne, navnlig i forbindelse med minerydning og hjælp til reintegration af flygtninge og fordrevne personer; for det andet, styrke lokalsamfundene og reaktivere befolkningen, specielt gennem undervisning; for det tredje, styrke koordineringen og evalueringen af rehabiliteringsprojekterne og forbedre informationsstrømmen til EuropaParlamentet.
Den Europæiske Union og medlemsstaterne er tilsammen på verdensplan de største officielle bidragydere af udviklingshjælp og yder et større bidrag end USA og Japan tilsammen. Det er imidlertid vigtigt at fastslå, at der med udvikling ikke kun forstås økonomisk udvikling; således talte man på FN's Konference for Miljø og Udvikling, som blev afholdt i Rio i 1992, om bæredygtig udvikling, dvs. en udvikling, der sikrer menneskets behov, samtidig med at der tages hensyn til miljøet og økosystemet i et forsøg på at forene demografisk vækst og udvikling i de fattigste lande og hensyntagen til miljøet. Samtidig med at Den Europæiske Union vedtager hjælpeprogrammet til fordel for udviklingslandene, bør det tage hensyn til nødvendigheden af at forene økonomisk vækst og bæredygtig udvikling med henblik på at sikre en konkret forbedring af leveforholdene for de dårligst stillede befolkninger.

Andrews
Hr. formand, rehabilitering er nu eller bør efter min mening være et væsentligt led i udviklingsprocessen. Krig, civile uroligheder eller naturkatastrofer rammer et stigende antal udviklingslande.
Europa-Parlamentet såvel som Den Paritetiske AVS/EF-Forsamling støttede stærkt ideen om et særligt økonomisk program for rehabilitering og social genopbygning. Man fandt navnlig et sådant program nødvendigt, fordi Fællesskabet manglede et specifikt instrument, som kunne anvendes i forbindelse med situationer mellem rene humanitære foranstaltninger og mellem- og langsigtet bistand.
I betragtning af de omfattende, forskelligartede og komplekse situationer i de forskellige udviklingslande og den tætte forbindelse, der er mellem humanitære, rehabiliterings- og almindelige udviklingsforanstaltninger, har vi brug for koncepter, som afgørelsen kan baseres på. Det er målet med det foreliggende forslag. Disse koncepter skal muliggøre fleksibilitet - og det synes at være et ord, der er »in« her i aften, fleksibilitet på udviklingsområdet - og hurtige foranstaltninger uden at ofre den nødvendige sammenhæng mellem de gennemførte foranstaltninger.
Rehabilitering bør gøre den katastroferamte befolkning og de konfliktramte områder i stand til at bidrage til at genopbygge økonomien og forbedre deres levevilkår. Dette bør opnås ved hjælp af passende faglig bistand, leverancer af værktøj, udstyr til genopbygning af vand- og elektricitetsfaciliteter, sundhedscentre, veje og alle de øvrige infrastrukturer på en sådan måde, at perioden for tildeling af humanitær bistand og den langsigtede afhængighed af bistand udefra kan nedsættes.
Dybest set har vi brug for at skabe en række vilkår med henblik på at forbedre produktions- og servicesektoren - den afgørende infrastruktur - og de sociale, institutionelle og administrative forhold så hurtigt som muligt. Jo tidligere vi handler, jo hurtigere vil befolkningen være i stand til at hjælpe sig selv, og, hvad der er lige så vigtigt, betingelserne for de mellem- og langsigtede udviklingsforanstaltninger forbedres.
For så vidt som der ikke er fare for de humanitære hjælpearbejderes liv, og det ikke går ud over resultaterne af den planlagte foranstaltning, bør rehabiliteringsforanstaltningerne indledes så tidligt som muligt. Dette er vigtigt ikke kun for de direkte berørte mennesker, men også for at forhindre en eventuel yderligere udbredelse af konflikter, som i modsat fald kunne fortsætte blot som følge af de kummerlige levevilkår.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige til kommissæren, at ECHO's såkaldte »kan gøre«-strategi bør overtages i denne proces. Jeg anbefaler denne betænkning til Parlamentet.

Kouchner
Hr. formand, kære kolleger, kommissæren har med stor dygtighed beskrevet sine problemer med Rådet, og hun har min forståelse. Vi har de samme problemer, og ofte endnu større, og det gælder om at tilpasse sig. Men jeg konstaterer, at der er en enorm interesse fra en lille udvalgt skare for denne debat, som vedrører den største og den fattigste del af kloden. Vi er alle overbevist om, at det er Den Europæiske Union, der viser den største overskydende interesse for humanitær katastrofebistand, rehabiliteringsforanstaltninger og fødevaresikkerhed.
Det er kolossale summer, det drejer sig om. For lidt siden talte vi om hjælpens størrelse. Jeg kan oplyse, at Den Europæiske Union hver dag yder 500.000 ECU til området omkring de store søer. Vi yder godt nok støtte til dette område, til Goma, Burundi og Rwanda, men først når skaden er sket; vi yder også støtte til rehabiliteringsforanstaltninger. Men der er aldrig penge, aldrig interesse, aldrig politiske beslutninger, når det gælder forebyggelse. I øjeblikket befinder Burundi sit på et skråplan, men vi foretager os intet, og en skønne dag, når vi præsenteres for billederne af katastrofen, vil vi bevilge yderligere 500.000 ECU. I Udvalget om Udvikling og Samarbejde har vi haft en grundig drøftelse af disse tre indsatsområder, som gør Europa-Parlamentet ære, og som endnu en gang gør mig bekymret ved tanken om, hvad der vil ske.
I EF-perioden var udviklingspolitikken en af de store politikker. I dag viser man mindre interesse for denne politik og bevilger færre penge. Det er med stor bekymring, at jeg erfarer, at Den Europæiske Udviklingsfond ikke er opført på budgettet, og at man viser mindre interesse for dette arbejde. Men jeg vil naturligvis lykønske fru Baldi, hr. Andrews og de andre ordførere med denne dag, som har været helliget de fattigste lande; dog er jeg bekymret for, hvad morgendagen vil bringe, eftersom denne store del af kloden interesser os mindre og mindre. Det er således, at vi - trods vores problemer - ikke bør glemme, at vi stadig er de rigeste.

Corrie
Hr. formand, det er en trist kendsgerning, at uanset hvilket kontinent man ser på, synes der at være borgerkrig og folkedrab med de deraf følgende forfærdelige konsekvenser. Halvdelen af verden ser ud til at være bestræbt på at ødelægge sig selv, men den anden halvdel bærer omkostningerne ved at forsøge at bidrage til forsoning og genopbygning.
Realiteten er den, at vi anvender milliarder af ECU hvert år på blot at holde folk i live. Der skal ydes bistand til at genopbygge ikke blot deres fysiske behov, men også deres institutionelle organisationer, så de kan blive i stand til at styre deres lande. Det er derfor, jeg glæder mig over denne rådsforordning om rehabilitering og genopbygning, og jeg komplimenterer fru Baldi og hr. Andrews for det arbejde, de har udført i Udvalget om Udvikling og Samarbejde.
Opgaven har et enormt omfang, og den skal løses trin for trin, nemlig fødevaresikkerhed, beskyttelse, strukturelle institutioner og beskæftigelse. Jeg må yde min tribut til NGO'erne på stedet, uden hvis engagement der ville være gennemført meget lidt. NGO-medarbejderne lever ofte under forfærdelige forhold i frygt for deres liv, og alligevel er de gennem deres arbejde på det lægelige og sociale område ansvarlige for at redde millioner af menneskeliv.
Ethvert genopbygningsprogram kræver et tæt samarbejde mellem donor- og modtagerlandene. Selv om det er naturligt, at deltagelsen i udbud og tildelingen af aftaler er åben for medlemsstater og modtagerlande, er det regionale samarbejde mellem udviklingslandene også af afgørende betydning. Hvis tilgrænsende lande kan tilvejebringe tjenester eller leverancer, bør dette opmuntres, da det vil medføre en yderligere stabilitet i regionerne. Alt dette arbejde kræver en omhyggelig planlægning og godkendelse, som ledsages af en konstant overvågning, og Udvalget om Udvikling og Samarbejde mener naturligvis, at dets medlemmer nøje bør inddrages.
Det er også vigtigt, at de lokale partnere, om muligt, investerer et finansielt bidrag, således at projektet er levedygtigt efter fællesskabsfinansieringens ophør. Hvis et projekt ikke kan videreføres uden fortsat finansiering, bør det kun støttes, hvis der er humanitære fordele ved det, såsom fødevaresikkerhed. Hele dette program skal behandles som særdeles vigtigt og presserende nødvendigt for genopbygningen af grundlæggende sociale faciliteter for millioner af mennesker i dusinvis af lande. Vi har tillid til og håber, at der snart træffes foranstaltninger.

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, Bernard Kouchner har naturligvis ret, når han siger, at det er længe siden, at samarbejde med udviklingslande var på sit højdepunkt. Der er en generel tendens: færre penge, lavere prioritet. Hvad det egentlig betyder, er, at alle disse lande inddrages så godt som muligt i verdensmarkedet, det er den nye løsning. Vi ser naturligvis også resultater deraf. Sidste år kunne Afrika tiltrække 1, 5 % af verdens investeringer. Når vi her i dag taler om genopretning og genopbygningsprojekter, så taler vi faktisk ikke om meget andet end støtte til at leve, men også dette bevarer sin betydning, hvor bittert dette end kan lyde. Ingen tvivler på betydningen heraf.
Vi vil dog gerne henlede opmærksomheden på, og det fremgår også af fru Baldis betænkning, at hurtig optræden med hensyn til genopbygningen er af største betydning. Hvad det angår tror vi, at disse genopbygningsaktioner skal have en reel brofunktion mellem den nødsituation, som man går ud fra, og arbejdet i retning af en bæredygtig udvikling.
Nu mærker vi jo, at der i terminologien om bæredygtig udvikling findes stadig større enighed, når det gælder om at udforme det i praksis, og der opstår alligevel nogle spørgsmål i den forbindelse.
Alligevel vil vi udtrykke vor tilfredshed med den kendsgerning, at Rådet, alt taget i betragtning, har indtaget en god fælles holdning, idet der også blev taget hensyn til de mange ændringsforslag, som Parlamentet havde stillet, dog ikke alle sammen. Vi beklager, at en række elementer, som Parlamentet havde henledt opmærksomheden på, f.eks. nødvendigheden af at styrke den nationale og lokale kapacitet gennem uddannelse, er udeladt. Også aspektet vedrørende målgruppestrategien er utilstrækkeligt overtaget i Rådets holdning, men ikke desto mindre synes vi, at holdningen fortjener vor støtte, i hvert fald fru Baldis betænkning.

Souchet
Hr. formand, jeg vil allerførst takke ordførerne for et glimrende stykke arbejde. Det handlingsprogram, som Rådet har foreslået med henblik på at effektivisere rehabiliterings- og genopbygningsforanstaltningerne til fordel for udviklingslandene, er vigtigt, fordi det bør gøre det muligt at imødekomme behovene hurtigere og mere effektivt i de udviklingslande, der rammes af naturkatastrofer og krig, og først og fremmest i de fattigste blandt disse lande.
Jeg vil ikke desto mindre gøre opmærksom på to forhold, der efter min mening kunne besværliggøre gennemførelsen af programmet. Det første punkt vedrører de tunge strukturer, som er planlagt at skulle bistå Kommissionen. De rådgivende udvalg, der skal bistå Kommissionen, er utvivlsomt nyttige, men således som de er blevet udformet i den oprindelige tekst og blevet kompliceret af ordførernes ændringsforslag, forekommer det mig, at de gør arbejdet med programmet alt for tungt. Efter min mening, er dette et problem, der ikke alene gælder for dette ene program.
Det andet punkt vedrører gennemførelsen af projekterne. Den Europæiske Union bør gøre alt, hvad den kan for at overvåge de aktører, der står for gennemførelsen. NGO, virksomhederne og foreningerne bør frem for alt udvælges i de pågældende udviklingslande og i EU-medlemslandene. Det sker nemlig desværre alt for ofte, at fællesskabsmidlerne forvaltes af organisationer, der i virkeligheden er forgreninger af store amerikanske virksomheder.

Howitt
Hr. kommissær, i forbindelse med denne forordning er vi fortsat særdeles langt fra hinanden med hensyn til indførelsen af en ny komitologi. Rådet kræver i dette tilfælde et udvalg af type 3 a til alle foranstaltninger over 2 mio ECU, mens De støtter os i at forsøge at få et rådgivende udvalg af type 1 a til alle foranstaltninger. Jeg må spørge Dem: Har De modet til at handle i overensstemmelse med Deres overbevisning og Parlamentets anskuelser? Når jeg ser alle disse forordninger under ét, må jeg spørge, om De i betragtning af vor faste beslutning, som jeg er sikker på vi vil vedtage med stort flertal i morgen, ikke bør overveje at true med at trække hver eneste af disse forordninger tilbage, medmindre Rådet er rede til at gå med til et bedre kompromis. Jeg vil gerne bede Dem om at svare specifikt på dette spørgsmål under Deres svar på vor forhandling.
Men lad mig bruge den tid, jeg har tilbage, til at understrege et andet helt afgørende, men ofte overset område, nemlig ændringsforslag nr. 5 til artikel 2, som søger at integrere handicappede i rehabiliteringsprocessen. Det, der optager mig, er, at den fælles holdning siger, at den har accepteret ændringsforslag nr. 5, men at handicappede endnu en gang ikke er omfattet af teksten.
I forbindelse med udvikling, som i andre forbindelser i hele verden, ligger det væsentligste problem for handicappede snarere i holdningerne og den manglende bevidsthed blandt andre raske og rørige personer end i noget aspekt af deres fysiske og psykiske svækkelse. Handicapområdet er for øjeblikket et usynligt spørgsmål i alt for mange af vore udviklingsprogrammer, og hvis man skal gøre de handicappede synlige, vil det kræve positive foranstaltninger, risici og forsøg.
I udviklingslandene oplever befolkningen handicap, der er forårsaget af f.eks. landminer; for hvert barn, der dræbes af en landmine, er tre eller flere lemlæstet for livet. Andre handicap skyldes underernæring, f.eks. blindhed, og vitaminmangel. Disse handicappede vokse og børn har samme behov for beskæftigelse og bolig og på andre områder af deres liv, som vi søger at sikre gennem rehabiliteringsprocessen.
Nogle handicappedes liv kan forandres gennem en specialiseret rehabilitering; gennem øvelser, diverse hjælpemidler, protetik osv. Handicappede kan på den måde gøres i stand til at bidrage til deres samfund i stedet for at blive tvunget ud i afhængighed. Men hovedformålet med vort ændringsforslag er at søge at hjælpe handicappede gennem generelle programmer, f.eks. gennem uddannelse, hvor børnene bør uddannes inden for den almindelige uddannelsesproces, og hvor en meget grundlæggende uddannelse af lærere kan være mere effektiv ikke blot for disse børn, men for alle børn, som har oplevet følelsesmæssige problemer.
Vi anmoder Dem om endnu en gang at se på ordlyden i ændringsforslag nr. 5, og vi anmoder Dem om at svare på spørgsmålet om komitologi.

Glenys Kinnock
Hr. formand, i løbet af dette tiår har vi oplevet en ændring af de globale udviklingsprioriteringer. Vi har i stigende grad finansieret militære aktioner, efterhånden som spændingerne og konflikterne er kommet ud af kontrol. I mangel af rettidige politiske foranstaltninger, tager den humanitære bistand så over for at samle skårene op. Men langsigtede investeringer i en behørigt målrettet udviklingsbistand synes ikke at have samme prioritering. Vi ser ikke ud til at tillægge vigtigheden af at satse på passende fattigdomsforebyggende programmer den allerstørste betydning. Jeg ved, at kommissæren er enig i, at humanitær bistand på intet tidspunkt bør opfattes som en erstatning for politiske foranstaltninger.
Jeg støtter selvfølgelig princippet bag det initiativ, vi behandler i aften. Finansieringen af foranstaltninger, der gradvis skal afløse de humanitære foranstaltninger og bane vejen for en langsigtet udviklingsplanlægning, er et meget glædeligt initiativ. Forordningen viser jo, at Kommissionen erkender, at det er nødvendigt med en bedre koordinering mellem de forhåndenværende instrumenter, og at udformningen af en mere holistisk udviklingsstrategi også er meget glædelig.
Men som hr. Howitt sagde, må vi nødvendigvis kritisere de ordninger, Rådet foreslår til gennemførelsen. I forbindelse med bistand på mere end 2 mio ECU skal der anvendes et udvalg af type 3 a. Rådet bør ikke tage fejl. Standardisering er på ingen måde synonym med forenkling. Dette er absolut tilfældet her, hvor der fastsættes den mest mulige restriktive komitologi, og den vil absolut forhindre Kommissionen i at handle hurtigt og effektivt.
Vi er mange, der alt for godt husker fiaskoen i forbindelse med det særlige initiativ til rehabiliteringsforanstaltninger i Afrika. Det er helt klart, at komitologien gjorde sit til det, der viste sig at blive en fuldstændig ineffektiv foranstaltning. Jeg opfordrer derfor, som hr. Howitt gjorde, kommissæren til at svare på anmodningen om en afklaring af, hvad Kommissionen mener om det, jeg er sikker på vil blive en meget kraftig reaktion fra EuropaParlamentets side på de komitologiprocedurer, der er foreslået her.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil allerførst takke de to ordførere, hr. Andrews og fru Baldi, for dette udkast til indstilling ved andenbehandling om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om rehabiliterings- og genopbygningsforanstaltninger; hvad angår selve teksten, som er resultatet af to ordføreres samarbejde, mener jeg, at størsteparten af de forslag og ændringsforslag, der er stillet - som styrker de generelle retningslinjer, og som afspejler en fælles approach hos Kommissionen og Europa-Parlamentet - kan godkendes; derfor vil jeg ikke opholde mig ved de ændringsforslag, Kommissionen kan godkende, men - som naturligt er - måske snarere forsøge at gøre lidt mere ud af de ændringsforslag, der rejser en række problemer.
Jeg skal indlede med at meddele, at Kommissionen accepterer en række ændringsforslag, og navnlig dem, der vedrører en bedre afgrænsning af teksten, hjælpen til flygtninge og fordrevne personer, støtten til regional integration m.v.; alle disse ændringsforslag kan Kommissionen godkende; desuden godkender Kommissionen ændringsforslag til artikel 7, stk. 1, litra a), b), c) og stk. 2, som overtager ordlyden af Kommissionens forslag, for så vidt angår komitologien; Kommissionen kan derfor overtage og støtte Europa-Parlamentets ændringsforslag vedrørende komitologien, naturligvis bortset fra den del af ændringsforslaget, hvor der kræves gennemsigtighed, dvs. offentlighed omkring udvalgsarbejdet, idet Europa-Parlamentet naturligvis er vidende om, at der i dette tilfælde er tale om en interinstitutionel arbejdsgang, hvor Kommissionen selvfølgelig er parat til at fortsætte med at presse på i denne retning, men hvor man også må erkende realiteterne.
Jeg vil til gengæld opholde mig lidt længere ved visse ændringsforslag, der er mere problematiske, hvad angår Kommissionen, især ændringsforslaget vedrørende det sydlige Afrika. Kommissionen er af den opfattelse, at der er tale om en forordning af general, global karakter, og omtalen af en bestemt region forekommer temmelig ulogisk, ikke fordi Kommissionen ikke er overbevist om det gode heri, men simpelthen fordi vil taler om en generel forordning, og omtalen af et regionalt aspekt forekommer ikke passende i en retsakt af denne type. Endvidere kan Kommissionen ikke acceptere dels de ændringsforslag, der er lidt ude af proportion især i forhold til de midler, strukturer, ressourcer og det personale, Kommissionen råder over, dels de ændringsforslag, som allerede på sin vis er indeholdt i den fælles holdning, f.eks. ændringsforslagene vedrørende minerydning, kulturelle aspekter og rehabiliteringsforanstaltningernes bæredygtighed. Det forekommer mig, at disse ændringsforslag allerede på sin vis indgår i den fælles holdning. På samme måde er det også vanskeligt for Kommissionen at acceptere - i den grad at den må afvise - de ændringsforslag, der vedrører styringen af foranstaltningerne eller krav, som Kommissionen på grund af begrænsede menneskelige eller finansielle ressourcer sandt at sige ikke kan efterkomme; der er her tale om ændringsforslagene til artikel 6, stk. 1, 5, 6, 7 og 8, til artikel 8 og til artikel 9, herunder også stk. 3a.
Jeg vil desuden påpege, at hvad angår ændringsforslagene til artikel 7, sidste afsnit, og til artikel 8, andet afsnit, er der rent ud sagt tale om interinstitutionelle problemer; Kommissionen kan godt forstå, at EuropaParlamentet presser på, men efter Kommissionens mening er disse ændringsforslag ikke acceptable inden for rammerne af de nuværende interinstitutionelle forbindelser, således som de er kodificeret.
Efter disse præciseringer vedrørende de enkelte ændringsforslag vil jeg tilføje, at Kommissionen gerne vil understrege ikke kun det politiske aspekt ved dette forslag, men også det humanitære, og rehabiliteringsforanstaltninger er helt afgjort vores pligt, og det er vores pligt at gennemføre dem så godt som muligt.
Endelig resterer der hele forebyggelsesspørgsmålet, men der er vist allerede sagt nok om det. Kommissionen ønsker på sin vis også at understrege, at interessen for denne type problemer vedrørende rehabilitering og udvikling er forblevet en interesse, der næsten udelukkende udvises af visse EU-medlemslande, og at vi virkelig har problemer med at få tillagt dette område en høj politisk prioritering på internationalt plan. Kommissionen er enig i, at interessen på internationalt plan for denne problematik aftager dag for dag med alle de politiske følger, som dette har.

Baldi
Jeg takker kommissæren, men der er et punkt, som jeg gerne vil drøfte. Når vi netop taler om politisk interesse, og specielt interessen for udviklingslandene, vil jeg minde om, at for det sydlige Afrikas vedkommende arbejdede Europa-Parlamentet netop sidste år sammen med Kommissionen på oprettelsen af budgetposten B7-5071 for i en vis forstand at opstille et program. Det er så sent som i januar i år, at Rådet har besluttet at slå de to forslag til forordning sammen, af hvilken grund vi anså det for vigtigt ud fra et politisk synspunkt at fastholde i det mindste en omtale af denne region, som i øjeblikket i øvrigt har stærkt brug for hjælp. I forbindelse med minerydning og særlige foranstaltninger i visse områder, har vi fundet det hensigtsmæssigt at præcisere foranstaltningerne og vores politiske interesse, således som Europa-Parlamentet i øvrigt allerede gjorde enstemmigt sidste år, et element, som Kommissionen også har vist stor interesse for. Det er på denne baggrund, at vi ønsker at fastholde en særlig interesse for denne region, fordi den i vores øjne har en ganske særlig betydning.

Bonino
Fru Baldi, Kommissionen er enig med Dem i, at den pågældende region har en ganske særlig betydning. Begrundelsen består alene i hensynet til retsaktens homogenitet; der er således ikke tale om politiske meningsforskelle mellem os eller om forskelle i den bekymring og den interesse, begge parter udviser, men alene om spørgsmålet, om den pågældende retsakt er homogen i sit indhold.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 19.15)

