Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, det drejer sig om side 21. Ved afslutningen af forhandlingen om de otte betænkninger om decharge - den foregik for øvrigt også under forsæde af Dem - blev der gjort opmærksom på, at jeg til slut havde sagt, «at ganske vist var Rådet ikke til stede under hele forhandlingen, men det gjalt også for en række ordførere, som heller ikke var til stede ved Rådets indlæg«. Dette afspejler kun delvis mine bemærkninger.
Jeg bemærkede, at selv om Rådets og Kommissionens fravær var blevet nævnt under forhandlingens begyndelse, var det dog ikke normalt, at fire ordførere ud af otte ikke var til stede, når det pågældende medlem af Kommissionen kommenterede betænkningen. Jeg tilføjede, at det ville være godt, at ordførerne, når de fik tildelt betænkningerne, forpligtede sig til at være til stede, når de blev behandlet. Jeg ønsker, at dette præciseres og indføres i protokollen.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, jeg kan bevidne det, De siger. Vi vil således ændre protokollen.
(Protokollen godkendtes)

Det Europæiske Råds møde i Torino
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets rapport og Kommissionens redegørelse om resultaterne af Det Europæiske Råds møde i Torino den 29. og 30. marts 1996. Det glæder mig at kunne byde rådsformanden, hr. ministerpræsident Dini, velkommen i Europa-Parlamentet her i dag.
Hr. rådsformand, De har ordet.

Dini
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, Det Europæiske Råd i Torino har betegnet en ny og betydelig etape på vejen mod fastlæggelsen af de fremtidige kriterier for den europæiske integrationsproces. På Det Europæiske Råds møde i Madrid var der enighed om, at regeringskonferencen fortjente en højtidelig åbning, og at begyndelsestidspunktet for denne ømtålelige møderække skulle ske ved fastlæggelsen af politiske prioriteringer på højeste niveau. Fra dette synspunkt har Det Europæiske Råds møde i Torino fuldt ud nået det mål, som vi havde sat os. Dagsordenen for regeringskonferencen angiver nemlig klart de emner, der skal gøres til genstand for særlig opmærksomhed inden for rammerne af forhandlingerne om revisionen af traktaten. Jeg finder det af stor betydning, at det har været muligt at nå frem til enstemmighed om en liste over prioriterede områder, der berører ømtålelige og omstridte emner.
Det første prioriterede område vedrører forholdet mellem Den Europæiske Union og borgerne og indbefatter undersøgelse af spørgsmål som f.eks. den senere udbygning af begrebet det europæiske borgerskab og de rettigheder, som er forbundet med dette. Det vedrører styrkelse af samarbejdet om indre anliggender og på domstolsområdet gennem en mere udbredt anvendelse af fællesskabsmetoden, også på områder som f.eks. immigration, bekæmpelse af terrorisme og narkotikahandel samt muligheden for at give Fællesskabet særlige redskaber til at gribe ind på områder - herunder særlig miljøområdet - over for hvilke befolkningen udviser stadig stigende opmærksomhed, og det gælder tillige beskæftigelsesområdet, der er den største kilde til bekymring i vore samfund.
Andre spørgsmål, der skal behandles, angår adgang for alle til visse former for væsentlige tjenester, forenkling og opstramning af traktatteksten, der som følge af rækken af ændringer er blevet næsten uforståelig for borgerne. Demokratiet i institutionerne og disses effektivitet har indtil nu været en af Unionens største rigdomme. Disse karaktertræk skal bibeholdes ved vedtagelse af mekanismer og procedurer, der er tilpasset de ændrede forhold og udsigten til yderligere udvidelser af Den Europæiske Union. Det andet store kapitel på konferencens dagsorden vedrører derfor spørgsmål om institutionernes repræsentative karakter og deres sammensætning og virkemåder.
Fremme af og forsvaret for vore fælles værdier under internationale forhold, der undergår tumultøse forandringer, er en af de væsentlige grunde til den europæiske integrationsproces. Styrkelsen af Unionens evne til at handle udadtil er følgelig fastsat som det tredje store emne på konferencen, dvs. at der skal fastlægges almindelige principper for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, en bedre definition af procedurerne i de organer, der skal styre denne politik, en mere synlig solidaritet, også på det økonomiske område, fremskridt i retning af skabelse af en europæisk forsvarsenhed under hensyn til udløbsdatoen i 1998 ifølge Traktaten om Den Vesteuropæiske Union. Også alle disse emner bliver prøvesten for konferencen.
Selvom det italienske formandskab er tilfreds med det arbejde, der blev udført, og de resultater, der blev opnået i Torino, har det ikke til hensigt at bagatellisere de problemer, vi står overfor. Det er ikke tilstrækkeligt at påpege de knuder, konferencen skal løse for at nå frem til den institutionelle uddybelse, som er aldeles nødvendig, også for de kommende udvidelser, og ej heller er det i øjeblikket muligt at nå frem til enighed om de løsninger, der skal planlægges og de fornyelser, der skal indføres i traktaten.
De officielle dokumenter, der er forelagt af regeringerne i visse medlemsstater, bekræfter, at der fortsat er meningsforskelle, og endda betydelige meningsforskelle om væsentlige spørgsmål. I løbet af den periode på ét år, der er fastsat til arbejderne på konferencen, får denne således en svær opgave at løse. Jeg har dog personlig tillid til, at man vil kunne nå frem til positive konklusioner af en proces for tilnærmelse af standpunkterne, og der begynder allerede så småt at vise sig de første tegn herpå, og som det italienske formandskab finder at have fremmet gennem de lange komplicerede og tålmodige forhandlinger, som har muliggjort det resultat, der opnåedes i Torino.
Det væsentlige er nu, at konferencen, således som det ofte sker i disse tilfælde, bliver i stand til at iværksætte sin egen dynamiske proces, som på grundlag af anvisningerne fra Torino vil gøre det muligt for den at fremkomme med de mest hensigtsmæssige løsninger til opnåelse af det mål, som udover de forskellige visioner, vi har i dag, er fælles for samtlige medlemsstater, nemlig at man ikke må tabe den fond af resultater, som har gjort det muligt for vore folk at leve i fred, frihed, demokrati og fremgang i 40 år.
Under fuld respekt for de forpligtelser til at være upartisk, som påhviler formandskabet, vil Italien dog arbejde for at skabe konsensus på højt niveau om de forskellige emner, der drøftes. Den italienske regering har den 22. marts i år vedtaget sit eget dokument vedrørende målene for konferencen. Dette dokument, der på mange væsentlige punkter stemmer overens med de holdninger, EuropaParlamentet har givet udtryk for i sin beslutning vedrørende konferencen i marts i år, understreger på ny mit lands engagement i at skabe grundlag for en stadig snævrere sammenslutning mellem de europæiske folk, som er omhandlet i traktaten, og er en fælles arv for samtlige de politiske, økonomiske og sociale hovedkræfter i Italien.
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, Det Europæiske Råd i Madrid havde givet bemyndigelse til fastlæggelse af fremgangsmåden for en nær tilknytning af Europa-Parlamentet til arbejderne på konferencen. Jeg skal ikke her gentage de forskellige faser i denne forhandling, idet vor udenrigsminister og viceminister Ferraris, der er til stede i dag, allerede har haft lejlighed til at redegøre for dennes forløb. Det italienske formandskab har aldrig lagt skjul på, at det foretrækker en tilknytning af Europa- Parlament, der er inspireret af den tankegang, som så frugtbart har ligget til grund for arbejdet i reflektionsgruppen. Denne indebar efter vor og de fleste medlemsstaters opfattelse både den fordel at sikre Europa-Parlamentet den bedste mulighed for at udtrykke sine synspunkter og fastlægge en meget smidig form for tilknytning af dette på det proceduremæssige plan.
Af grunde, som vi ikke er enige i, men som vi fuldt ud respekterer, har nogle partnere ikke kunnet acceptere reflektionsgruppens tanker, idet de ikke fandtes egnede til at danne grundlag for en forhandling, som i det væsentlige foregår mellem regeringer. Udenrigsministrene har derfor udarbejdet en kompromisløsning, som Det Europæiske Råd i Torino herefter har godkendt. Denne betegner en tilknytningsmodel, som er et væsentligt fremskridt i forhold til den tidligere regeringskonference, og som vil gøre det muligt for Europa-Parlamentet at give udtryk for sine egne synspunkter vedrørende alle spørgsmål på konferencens dagsorden.
Det italienske formandskab vil sikre gennemførelsen af den vedtagne fremgangsmåde i en ånd af fuldstændigt samarbejde med Europa-Parlamentet og har ønsket at udtrykke viljen hertil ved at indbyde parlamentsformand Hänsch og to repræsentanter for parlamentsmedlemmerne til åbningen af konferencen den 29. marts i år.
Jeg vil personlig sige tak for den beredvillighed og det samarbejde, der er lagt for dagen i forhold til formandskabet i de vanskelige måneder med forhandlingen om, hvorledes Europa-Parlamentet kunne blive tilknyttet konferencen.
Forberedelsen af Unionen til udvidelsen er et af formålene med revisionen af traktaten. Som følge heraf har vi straks efter Det Europæiske Råd besluttet at invitere de 11 lande i Øst- og Centraleuropa og Middelhavsområdet til Torino, der søger om optagelse. Vi har givet disse lande foreløbige oplysninger om arbejdet på konferencen i overensstemmelse med konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Madrid og gjort dette ifølge et politisk krav, vi ikke fandt at kunne sidde overhørige. Vi påregner at holde nær kontakt med disse lande og ligeledes give Schweiz og landene inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde tilstrækkelige oplysninger.
Dagsordenen for Torino er realistisk, men også ambitiøs. Det vil ikke blive let at overholde pligten til at afslutte forhandlingerne i det første halvår af 1997. Dette har hidtil ført os til at fastsætte en stram tidsplan for møderne i de nærmeste uger. Vi håber at kunne gennemføre en førstebehandling af alle de emner, der er nævnt i konklusionerne fra Det Europæiske Råd, på grundlag af arbejdsdokumenter, som formandskabet allerede har fremsendt til Dem, og som indeholder bestemte valgmuligheder med henblik på at undgå gentagelse af almindelige debatter, som allerede er foregået i reflektionsgruppen. Formandskabet agter at forelægge Det Europæiske Råd i Firenze sin egen sammenfattende beretning, der kan danne udgangspunktet for konferencens senere forløb.
Det Europæiske Råd i Torino havde en længere debat om problemerne vedrørende arbejdsløshed og skabelse af arbejdspladser i Europa. Det drøftede, om der var anledning til i den kommende traktat at indsætte et ad hoc-afsnit om de beskæftigelsesmæssige mål, og dette er en af de valgmuligheder, det endelige dokument åbner vejen for. Rådet beskæftigede sig også længe med initiativer, som mere umiddelbart kan iværksættes. Den fortsatte beståen af et uacceptabelt højt arbejdsløshedsniveau, også under en fase med økonomisk genopsving i Europa, maner til effektiv handling på alle niveauer og kræver, at Fællesskabets institutioner, medlemsstaterne og parterne på arbejdsmarkedet udfolder enhver bestræbelse for at finde frem til de mest egnede midler.
I Kommissionens Hvidbog om »vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse« findes en fuldstændig analyse af de eksisterende vanskeligheder og en dristig aktionsplan for skabelse af de strukturelle forudsætninger for en vending af tendensen, der på ny sætter gang i Europas økonomi. Det er på dette grundlag, at Det Europæiske Råd har fastlagt en samlet strategi, der senere blev uddybet og beriget i Hessen, Cannes og Madrid. En koordinering og en overvågning af de nationale politikker er således blevet iværksat, og der er ligeledes iværksat fælles aktioner til stimulering af de offentlige og private investeringer i infrastrukturer, forskning, teknologisk fornyelse og uddannelse som sektorer, der potentielt kan skabe nye arbejdspladser.
Vi kan dog ikke slå os til tåls med de opnåede resultater. Det italienske formandskab var i det program, der blev forelagt i januar i år, fast besluttet på at give højst mulig prioritet til styrkelse af strategien fra Essen med betoning af en bedre samordning af medlemsstaternes politik og en yderligere impuls til fælles støtteaktioner. Vi har derfor med stor sympati modtaget kommissionsformand Santers initiativ til forberedelse af en europæisk tillidspagt vedrørende beskæftigelsen, og vi arbejder i fuld overensstemmelse med Kommissionen på opnåelse af afgørende fremskridt i retning af et engagement på forskellige niveauer i tiden fra i dag frem til Det Europæiske Råd i Firenze.
På Det Europæiske Råds møde i Madrid fastlagdes vejen frem mod Den Økonomiske og Monetære Union, idet det bekræftedes at metoderne og tidsplanen var uigenkaldeligt fastsat.
Ligeledes agter formandskabet i Firenze at vie beskæftigelsesspørgsmålet den størst mulige interesse og således bidrage til en mere velafbalanceret opfattelse i befolkningen af det kollektive engagement i en stadig mere udbredt økonomisk vækst, som alle kan få konkret gavn af.
For dette synspunkt finder vi støtte i initiativer i andre medlemsstater, særlig i det nye franske memorandum, der med rette understreger nødvendigheden af at bevare det sociale mønster, som hidtil har ligget til grund for fremskridt og velstand i Europa, og som bør inspirere os i mødet med de udfordringer, der ligger i globaliseringen af verdensøkonomien.
I dette forløb vil endelig den trepartskonference, som vi vil indkalde til i Rom den 14. og 15. juni, få særlig betydning, og den vil kunne drage nytte af de refleksioner og de bidrag, der er ydet af arbejdsmarkedets parter ved den rundbordskonference, som Kommissionen har indkaldt til i slutningen af april.
Det Europæiske Råd i Torino drøftede ligeledes epidemien af kvægsygdommen bovin spongiform encefalopati og risiciene for overførsel til mennesket af denne sygdom. Det Europæiske Råd erkendte nødvendigheden af at angribe dette problem i en ånd af solidaritet over for den medlemsstat, der er hårdest ramt.
Rådsmødet om landbrugsanliggender, der var hasteindkaldt til ekstraordinært møde i begyndelsen af april, har vedtaget en række foranstaltninger, der vidner om denne vilje til at vise solidaritet. Det er nødvendigt, at Den Europæiske Union er i stand til fast besluttet at forene beskyttelsen af forbrugerne og forebygge alarmer, som ofte er ubegrundede og bygger på følelsesmæssige reaktioner snarere end videnskabelige kendsgerninger og kan anrette meget alvorlige skader på de berørte økonomiske sektorer. Sagen om BSE fremkalder også visse betragtninger af mere generel karakter vedrørende nødvendigheden af at angribe indviklede spørgsmål uden ideologiske fordomme og dogmatiske holdninger.
Som det er Dem alle bekendt, har Den Europæiske Union med rette i de seneste år påbegyndt et virke for forenkling og lempelse af de gældende regler med henblik på at afskaffe unødige byrder, særlig hvis disse hviler på de små og mellemstore virksomheder. Der er tale om en nødvendig proces, som skal styrkes, men under overholdelse af faste grænser og fastholdelse af passende kontrolforanstaltninger, idet beskyttelsen af offentlige goder, sundheden og miljøet står på spil.
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, Det Europæiske Råd i Torino var kun i et øjeblik af stor betydning, men betegnede ikke afslutningen på en formandsperiode, som vi har sat os for at lede effektivt, konkret og troværdigt. Netop for Europa-Parlamentet erklærede vor udenrigsminister i januar her i år Italien rede til at handle som tjener for institutionerne og udviklingen af den europæiske integration, som har været og fortsat vil være en fast bestanddel af Italiens politik.
En særlig grund til at være tilfreds har jeg i på ny for repræsentanterne for de europæiske folk at kunne bekræfte det engagement, som fuldt ud vil bestå i hele vor formandskabsperiode, ligesom jeg på tærsklen til store indenrigspolitiske begivenheder ser mig i stand til at forsikre, at mit lands velkendte traditionelle politiske linje til fordel for den europæiske integration også vil blive bekræftet i fremtiden, fordi den har dybe rødder i det italienske folks bevidsthed og stræben.
(Kraftigt og vedvarende bifald)

Santer
Hr. formand, hr. rådsformand, mine damer og herrer, den 29. marts gav Det Europæiske Råd i Torino startsignalet til regeringskonferencen. Det Europæiske Råd vedtog retningslinjerne for forhandlingerne samt betingelserne for Europa-Parlamentets associering. Det har således fulgt op på Det Europæiske Råds beslutning i Madrid. Jeg erindrer om, at betingelserne for Europa-Parlamentets associering har til formål at kunne holde Parlamentet nøjagtigt informeret om konferencens afvikling og kunne påvirke dens arbejde, samtidig med at man undgår en direkte deltagelse af Parlamentet i konferencen. Denne beslutning er ganske vist ikke helt som ønsket af Dem og heller ikke af os, men den giver dog mulighed for at associere Parlamentet til arbejdet, hvilket forekommer mig absolut nødvendigt.
Det grundlæggende dokument, der er vedtaget af Det Europæiske Råd ser ud til at være et godt udgangspunkt i betragtning af, at det kun drejer sig om et indledende vejledende dokument, altså nødvendigvis ikke detaljeret og åbent over for forskellige løsninger. Dokumentet er hovedsageligt interessant, for så vidt angår den enstemmige aftale om de emner, der skal behandles på konferencen, hvilket ikke er uden betydning. Det vil være hensigtsmæssigt at erindre, at der ikke eksisterede en sådan aftale hverken under udarbejdelsen af Den Fælles Akt eller under udarbejdelsen af Maastricht-traktaten. Refleksionsgruppens arbejde har faktisk været meget hensigtsmæssigt, og hvis det ikke har givet mulighed for at finde løsninger, så er det fordi Refleksionsgruppen ikke havde til opgave at forhandle sådanne løsninger. Det er meget bemærkelsesværdigt, at Det Europæiske Råds dokument med styrke gengiver de væsentlige problemer i vores samfund og samtidig understreger det bidrag, som Europa kan medvirke med til løsningen af dem.
En reform af traktaten ville kun være acceptabel, hvis den foreslog borgerne et Europa, der er interesseret i deres problemer. Det handler om arbejdsløsheden, konkurrenceevnen, miljøet, det sociale, den indre sikkerhed, styrkelsen af demokratiet og Europas rolle i verden. Alle disse emner er behandlet i dokumentet. Det giver os naturligvis ikke nogen sikkerhed for succes for konferencens arbejde. Et sådant resultat kan kun komme efter en indsats fra forhandlerne og institutionerne i deres søgen både efter et kompromis og kvalitet i resultaterne. Det er også vigtigt, at Det Europæiske Råd har lagt vægt på udvidelsen, der er en væsentlig udfordring for fremtiden for vores kontinent. Det drejer sig om at udforme en fredens og samarbejdets struktur på kontinentet for det 21. århundrede.
Hr. formand, der har forud for og efter Det Europæiske Råd i Torino været et imponerende antal initiativer til debat om konferencens temaer og generelt om Europa. Dette forekommer mig at være et godt varsel for Europas fremtid. Europa har brug for borgernes opmærksomhed og interesse. Men en konference, der er åben i den retning, jeg har nævnt, fritager naturligvis ikke regeringerne, medlemsstaternes parlamenter eller institutionerne for det ansvar, de har. Kommissionen er således besluttet på at spille sin rolle fuldt ud. Den vil sørge for, at der tages hensyn til Unionens generelle interesse. Samtidig vil Kommissionen forsøge at forsvare ånden i de gældende traktater, dvs. velgerningerne af næsten halvtreds års europæisk samarbejde og integration, og Kommissionen vil navnlig, uden ideologiske fordomme og med fasthed, forsvare Fællesskabets resultat og de væsentlige principper for en institutionel ligevægt baseret på tilstedeværelsen af staterne og for en institutionel struktur, der er tilstrækkelig stærk til at sikre fremme af de fælles interesser.
Det er faktisk vitalt at basere de store forandringer, der genereres af konferencen, på en sokkel af fælles, solide og accepterede erfaringer. De store forandringer er indførelsen af den fælles valuta, revisionen af de økonomiske politikker og perspektiver og udvidelsen. De reformer, som vi stræber efter, går i retning af at forsvare den europæiske samfundsmodel, der er vores, og som har rodfæstet sig i årenes løb, og som har givet os mulighed for en speciel og ekstraordinær, og samtidig solidarisk, udvikling inden for rammerne af demokrati og respekt for de grundlæggende rettigheder.
Det er den model, som vi kan foreslå de lande, der søger om optagelse. Men for at bevare den er det nødvendigt med gennemgribende reformer, som Kommissionen har foreslået i sin meddelelse af 28. februar. Det er nødvendigt, at borgerne i medlemsstaterne har fornemmelsen af at være borgere i Unionen, for det er en forlængelse af de borgerrettigheder, de har i deres stater inden for rammerne af respekt for de grundlæggende rettigheder. Det er nødvendigt, at borgerne i Unionen finder et pålideligt referencegrundlag for alt det, som staterne ikke længere kan gøre alene, herunder det, der vedrører sikkerhed, miljø, indvandring, bekæmpelse af arbejdsløsheden og konkurrenceevne. Et Europa, der ikke beskæftiger sig med sine 18 millioner arbejdsløse, ville være en konstruktion i et tomrum. Unionen skal have en stærk ydre fremtoning, være garant for fred og stabilitet, navnlig på vores kontinent. Institutionerne må tilpasse sig Unionens nye ansvar og nye dimensioner. Enstemmighed bliver en lammende procedure navnlig på grund af udvidelsen, fleksibiliteten må undersøges, Parlamentets rolle skal styrkes, hvis man vil have et solidt demokratisk udgangspunkt. Vi kan ikke tilbyde ansøgerlandene en Union, der ikke er tilstrækkelig effektiv og demokratisk til at tage imod dem.
Hr. formand, Det Europæiske Råd havde en udveksling af synspunkter om et projekt, som jeg forelagde for Dem på plenarmødet den 31. januar 1996, mit forslag om at indlede en europæisk tillidspagt om beskæftigelse. Jeg havde lejlighed til at fremlægge mit forslag i Torino. Stats- og regeringscheferne bekræftede den prioritet, de tillægger skabelse af arbejdspladser. De blev enige om, og jeg citerer, «at give dette spørgsmål den største betydning på Det Europæiske Råd i Firenze«. Det italienske formandskab har selv til hensigt midt i juni at indkalde til en trepartskonference i Rom med regeringerne, de sociale partnere og Kommissionen om vækst og beskæftigelse.
Mit formål er at stimulere handlingerne til bekæmpelse af arbejdsløsheden. Det er klart, at de fleste aktiviteter i denne sammenhæng skal udfoldes på nationalt niveau. Jeg vil ikke pålægge løsninger, jeg vil stimulere en dialog mellem regeringerne og de sociale partnere for at skabe mere tillid. Det handler ikke om at finde nye radikale løsninger, grundlaget er skabt. Kommissionen har foretaget sine henstillinger i hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse, der blev vedtaget i 1993. Det, vi mangler, er den konsekvente gennemførelse af disse forslag i en sammenhængende politik for beskæftigelsen.
Regeringerne og de sociale partnere har deres særlige ansvar i bekæmpelsen af arbejdsløsheden. Unionen kan her medvirke med en fortsat indsats for den fulde gennemførelse af det indre marked, en politik til fordel for konkurrenceevnen og indføjelse af beskæftigelsesfaktoren i vores egne politikker og i strukturfondene. Gennemførelse af de transeuropæiske net og yderligere bestræbelser på forskningsområdet er også vigtige såvel som i særdeleshed støtte til små og mellemstore virksomheder, disse 17 millioner virksomheder, der alene skaber 70 % af de nye arbejdspladser i Unionen.
Tillidspagten, hr. formand, vil vinde frem, fordi vi har brug for den, og kun dynamismen fra den solidaritet, som en europæisk tillidspagt vil kunne fremkalde, vil gøre det muligt for Europa fuldt ud at udnytte sine potentialer til brug for beskæftigelsen.

Colajanni
Hr. rådsformand, hr. kommissionsformand, hr. formand, kære kolleger, den fælles beslutning, der skal danne afslutningen på denne forhandling, og som er underskrevet af så godt som alle de politiske grupper, siger ordret: «Europa-Parlamentet lykønsker det italienske formandskab med, at det under overholdelse af tidsplanen har gennemført forberedelsen af regeringskonferencen og således gjort det muligt for Det Europæiske Råd at give den et tilstrækkeligt bredt mandat til at muliggøre betydelige fremskridt for Den Europæiske Union.«
Den Socialdemokratiske Gruppe er enig i denne opfattelse. Trods vanskelighederne som følge af situationen i Italien og trods de mere eller mindre pessimistiske forudsigelser, også i Europa-Parlamentet, har det italienske formandskab i Torino foreslået en lang række emner for konferencen, der tilstrækkeligt opfylder forventningerne i Parlamentet og hos alle, der tror på Europa. Det var positivt, at man undgik den minimalistiske holdning, som vi frygtede og endnu frygter i fremtiden, til de emner, der skal behandles i den nye traktat, og fremsatte kravet om en stærkere union som følge af støtten af en anden form for ligevægt mellem en politisk, økonomisk og monetær union, og det samme gælder den prioritering af arbejder, som er af fundamental betydning for den socialdemokratiske gruppe, og som jeg nævnte for netop Dem, hr. Dini, i Rom før det italienske formandskabs tiltrædelse.
Personlig vil jeg tilføje, at også Italiens funktion som et land, der er engageret i opbygningen af Den Europæiske Union, er blevet styrket, mens den tidligere syntes halvhjertet, eller endog forsvundet. Den Socialdemokratiske Gruppe værdsætter også det arbejde, der er gjort vedrørende borgerskabet, domstolsarbejdet og de indre anliggender. For så vidt angår arbejdsløsheden understreger gruppen nødvendigheden af iværksættelse af alle sider af Delors' Hvidbog, den udvikling af arbejdspagten mellem arbejdsmarkedets parter, der er foreslået af Kommissionen, og som følge heraf en revision af de økonomiske udsigter.
Der er naturligvis endnu uløste problemer, som Rådet har ladet ligge eller løst utilfredsstillende, og som et for et er opregnet i den fælles beslutning. Jeg nævner eksempelvis, at vi ikke er tilfredse med Europa-Parlamentets rolle vedrørende både konfrontationen mellem Parlamentet og Rådet under konferencen og udstrækkelsen af den fælles beslutningstagning og »avis conforme« i forbindelse med traktatændringer samt endvidere vort endnu ikke opfyldte krav om at gøre underskrivelsen af den nye traktat betinget af, at Parlamentet godkender denne ved en afstemning, osv.
Det er ej heller klart, om og hvorvidt bestemmelsen om et forstærket samarbejde, hvis nødvendighed vi forstår, også vil sikre den fornødne institutionelle enhed.
Den Europæiske Unions socialpolitik står endnu hen i det uvisse. Grundlæggende problemer vedrørende de institutionelle strukturer og redskaberne i udenrigsog sikkerhedspolitikken er, selvom de allerede er påtrængende, langt fra at have fundet en tilfredsstillende løsning. Det bliver naturligvis konferencens opgave at løse disse problemer.
Dersom trepartskonferencen mellem regeringerne, arbejdsmarkedets parter og Kommissionen om vækst og beskæftigelse og det forestående Europæiske Råd i Firenze beslutter at tage vidtrækkende og effektivt initiativ vedrørende arbejdet, vil Unionen endelig have skabt basis for en ny tillid blandt borgerne, og det italienske formandskab vil kunne sige, at det har sluttet af med manér, som vi plejer at udtrykke det i Italien.

Martens
Hr. formand, hr. rådsformand og hr. kommissionsformand, de vigtigste politiske grupper i Parlamentet er enige, de udtrykker deres glæde over for det italienske formandskab, fordi forberedelsen af regeringskonferencen i Torino er så vellykket, og fordi der i tide er fastlagt et så bredt mandat for disse forhandlinger.
Vi håber, at disse forhandlinger vil blive fuldbyrdet i Amsterdam under det nederlandske formandskab inden slutningen af juni 1997. Sjældent, hr. rådsformand, er der blevet opstillet en samling af problemer, som var så fyldt med fundamentale spørgsmål og udfordringer, hvormed Den Europæiske Union konfronteres. Ligeledes sjældent har der i den europæiske integrations historie været så stor risiko for, at vi mister kontrollen over et politisk projekt, som vor generation kan takke for årtier med fred og velfærd. Derfor bærer vi i de kommende måneder et politisk ansvar. Dette kræver en klar indsigt i, hvad der på europæisk plan står på spil, i de faktorer, som er afgørende for freden på vort kontinent, og som regulerer vor evne til at opbygge en stærk og velstruktureret Union, hvori europæerne føler sig hjemme, og som de har tillid til. Det halve århundrede, som nu er ved at være slut, er en arv fra det fremsynede blik og politiske mod, som de statsmænd havde, som har udtænkt og opbygget Fællesskabet med fred og fremgang.
Vesteuropæerne har som de første plukket frugterne af deres kreativitet, men snart må hele kontinentet efter central-, syd- og østeuropæiske landes tiltrædelse kunne dele resultaterne af det kommunautære Europa. Det spørgsmål, som vi må stille os, er følgende: Hvilken arv vil vi efterlade til de kommende generationer? Der er gode grunde til bekymring: nationalismen, som på ny blusser op, og som den langvarige konflikt i Bosnien ledsaget af rædsler var et tragisk eksempel på. Fremmedhadet, som er vanskeligt at undertrykke, fundamentalismens fristelser, som her og der næsten ubemærket kan iagttages på det europæiske kontinent. Hvilket Europa kan vi overdrage de kommende generationer? Hvilket budskab med håb kan vi videregive til de unge, som i vore lande for ofte på en dramatisk måde er afskåret fra retten til arbejde og til udfoldelse? Vore befolkninger er meget bange, når de tænker på fremtiden. Vil globaliseringen af verdensøkonomien for Europa betyde den definitive strukturelle arbejdsløshed, som splitter vort samfund, sætter det, der er opnået socialt, ud af spillet og for altid tilintetgør den europæiske sociale model, frugten af en subtil blanding af økonomisk effektivitet og solidaritet mellem mennesker?
Egentlig forventer vi, at det europæiske svar, regeringskonferencens svar, vil være rettet mod denne centrale problematik, for vi bygger på Europa, fordi Europa forsvarer værdier, hvori den menneskelige person respekteres, og hvori vedkommende ikke dømmes til kun at undergå tvangen fra lovene om den økonomiske konkurrence, men tværtimod vil vi have et Europa, hvori - således som kommissionsformanden siger - en tillidspagt kan opstå.
Derfor beder vi rådsformanden og kommissionsformanden om under regeringskonferencen ikke at behandle problemerne på kort sigt, men tværtimod udvise mod og ædelmodighed i godkendelsen af et forlig med henblik på at muliggøre en virkelig europæisk politisk Union.
Vi undervurderer ikke de vanskelige forhandlinger. Vore ambitioners forskelligartethed, betydningen af vore traditioner, forskelligartetheden af vore kulturelle ømfindtligheder, den politiske angst, alle disse skillelinjer kunne sammenføjes og reducere resultatet af forhandlingerne til minimum minimorum . Det ville være den allerværste hypotese, for så ville alle fundamentale problemer blive udsat. Inden for disse rammer vil jeg gerne minde om en berømt udtalelse og over for Dem bekræfte, at vor gruppe aldrig vil finde sig i, at den europæiske konvoj kun sejler med sine langsomste skibes hastighed. PPE-Gruppen kan leve med den måde, hvorpå Europa-Parlamentet vil blive inddraget i regeringskonferencen. Man ville have en offentlig debat. Denne gang vil der ikke kun blive forhandlet om den nye traktat af ministre, teknokrater og diplomater - bare man så også tager hensyn til dem, som er demokratisk valgt af den europæiske befolkning.

Garosci
Hr. formand, først og fremmest hilser jeg endelig for første gang ministerpræsident Dini velkommen i Europa-Parlamentet ved hans første officielle besøg, efter at Italien nu har haft formandskabet i over 100 dage, og der følgelig kun er lidt over 70 dage tilbage. Men må det være mig tilladt at give udtryk for en lille berettiget mistanke om, at dette besøg desværre med tre dage til det italienske valg bliver benyttet som resonansbund for landets egne problemer.
Som medlem af Europa-Parlamentet fra Torino har jeg haft fornøjelsen af at overvære konferencen i Torino, men ikke som officielt indbudt. Jeg har, men ikke fra mødesalen, hvortil desværre end ikke parlamentsformand Hänsch var indbudt, overværet arbejderne på konferencen, men naturligvis kun den offentlige del af dem. Jeg har set og hørt mange vigtige ting. Ganske vist var der ikke tale om alle dem, som Europa-Parlamentet havde håbet at høre, men mange af dem er dog vitale, hvis de følges rigtigt op. Og de må naturligvis ikke dø den 30. juni i Firenze, ministerpræsident Dinis by, når det italienske formandskab ophører. Der er tale om emner, der står for Europas fremtid, eftersom vi som bekendt står over for nogle år, hvor Europa bliver endeligt til eller må opgives.
Der er særlig et emne, som blev behandlet i Torino, selvom det blev tilsløret af det mere væsentlige problem om de sindssyge køer, nemlig beskæftigelsesproblemet. Tillad mig derfor, hr. ministerpræsident, endnu en gang at sige noget, jeg allerede har sagt her i salen til minister Agnelli, som jeg endnu en gang vil takke for hendes beredvillighed og engagement i den fuldstændige involvering af Europa-Parlamentet i arbejderne på konferencen.
Vedrørende beskæftigelsen har vi som gruppe udtalt, at det ikke er nødvendigt at søge at skabe arbejdspladser, hvor mekaniseringen og robotiseringen efterhånden afskaffer dem. De skal skabes inden for de økonomiske sektorer og de former for virksomhed, som vi indtil nu har undervurderet. Jeg tænker herved særlig på de små og mellemstore virksomheder, som er det eneste konkrete alternativ for den samfundsøkonomiske udvikling af det europæiske marked. Fremtiden, hr. ministerpræsident, ligger i de små og mellemstore virksomheder. De skal støttes med alle til rådighed stående midler. På den ene side skal man støtte deres vækst, således at visse af dem kan få fodfæste i udlandet, dvs. på et marked, der bliver stadig mere internationalt, og på den anden side skal man afskaffe alle de navnlig fiskale og bureaukratiske bånd, der i dag hindrer virksomhedsejere at udfolde deres aktiviteter.
Til slut, hr. ministerpræsident, erindrer jeg om en tanke, som allerede er blevet udtrykt af minister Agnelli her i Strasbourg. Man skal tænke på Europa som en trekant, på hvis grundlinje der findes institutioner og en politik, men i hvis top vi har europæerne, som, tilføjer jeg, ikke altid forstås som vælgere, men særlig her i salen som borgere.

Spaak
Hr. parlamentsformand, hr. rådsformand, hr. kommissionsformand, Maastricht-traktaten, der skal have æren for fastsættelsen af etaperne for gennemførelsen af den fælles valuta, har dog ikke opfyldt forventningerne hos repræsentanterne for de stater, der ønskede, at der skulle være en yderligere etape i den europæiske integration. Det er op til aktørerne på regeringskonferencen at udfylde dette tomrum. Det drejer sig om et stort ansvar, da det er Europas fremtid, der står på spil. Styrkelsen af effektiviteten af Rådets beslutninger, fastholdelsen af Kommissionens autoritet og forenkling af de parlamentariske procedurer er helt nødvendige reformer i den aktuelle situation i Unionen. Men perspektivet med udvidelsen, der skal accepteres, for Europas ambition er åbenhed, gør, at disse ændringer ikke kan ignoreres.
Der er en beslutning, der forekommer mig at have absolut første prioritet af alle: Indførelse i traktaten - og det skal meddeles fra starten af konferencens arbejde for at undgå al tvetydighed - af klausulen om det styrkede samarbejde.
Lad os være klare: Selv om det ikke handler om at pålægge de stater, der ikke ønsker det, nye forpligtelser, ville det være uacceptabelt at forhindre dem, der ønsker det - og som, vi håber, er de fleste - i at gå videre ad en styrket integrationsvej. En umiddelbar markering af, at der eksisterer en sådan ambition, vil være et tegn på håb, der forventes af det store flertal af de europæiske borgere.

Pettinari
Hr. formand, jeg vil sige rådspræsidenten tak for hans tilstedeværelse her få dage før valgene i Italien, som er et så vigtigt tidspunkt for involveringen af alle de politiske og sociale kræfter i vort land. Jeg siger Dem tak på den europæiske venstrefløjs gruppes vegne, og tillige på min italienske gruppes vegne, dvs. den kommunistiske enhedsbevægelse, som har haft et positivt men ofte kritisk forhold til Deres regering.
Jeg vil her tilføje en kritisk eftertanke, fordi slutdokumentet fra mødet i Torino er for vagt og holdt i for almindelige vendinger, når vi ser hen til, at regeringskonferencen har til opgave at revidere Maastricht-Traktaten. Det forekommer mig, at man først og fremmest også i Torino har lagt vægt på at overholde alle bestemmelserne vedrørende Den Økonomiske og Monetære Union, selvom en rigid anvendelse af konvergenskriterierne i visse lande, herunder Italien - som De så vel ved, ministerpræsident Dini, efter at have regeret i alle de forløbne måneder - medfører alvorlige samfundsmæssige konsekvenser. Ligeledes har vi fundet engagementet i det alvorligste problem i alle de europæiske lande, nemlig beskæftigelsesproblemet, utilstrækkeligt. Jeg finder, at der kræves et andet engagement, der kan involvere alle parterne på arbejdsmarkedet, først og fremmest alle fagbevægelserne i de europæiske lande.
Tillad mig endelig, førend jeg slutter, at fremkomme med en henstilling. Jeg tror ikke på nogen måde, således som nogle har sagt i Italien, men udelukkende i en tåbelig valgkampagne, at visse lande, herunder Italien, er ved at sælge sig selv til Tyskland-Frankrig-aksen, men det er, hr. ministerpræsident, afgørende, at den mulighed, der er åbnet i visse lande for at fremme et øget samarbejde, ikke kommer til at betyde et Europa i flere hastigheder, der bygger på forskelsbehandling, konkurrence og ulighed. Der er tale om et stort engagement, som det italienske formandskab fortsat kan yde et godt bidrag til, således som det har gjort det indtil i dag, med det grundlæggende mål, som bør være et politisk, og ikke blot monetært Europa.

Roth
Kære de herrer formænd Hänsch, Santer og Dini, kære kolleger, der er først og fremmest ét billede, jeg vil blive ved med at huske fra topmødet i Torino. Jeg tænker på den bygning, hvori mødet fandt sted, jeg tænker på familien Agnellis Lingotto, og jeg ser for mig væddeløbsbanen på taget af denne bygning og tænker på den tyske udenrigsminister Kinkel, der kørte rundt i en Ferrari på denne bane, og jeg husker, at der for øjeblikket er en anden berømt tysker, en nuværende Formel-I-verdensmester, der kører Ferrari; men på en eller anden måde ser det ud til, at Schumacher har sand i maskineriet, både han selv og hans bil. Projektet traktatrevision har jo også haft sand i maskineriet lige fra begyndelsen, og set med vores øjne har Det Europæiske Råds møde i Torino ikke ændret noget ved det.
En kosmetisk deltagelse fra Europa-Parlamentets side - sådan som det er blevet besluttet - er milevidt fra det, vi selv har krævet, nemlig deltagelse i ratificeringsprocessen. Først og fremmest har intet imidlertid ændret sig ved det basale dilemma, nemlig ved den principielle beslutning om at gennemføre den nødvendige traktatrevision inden for rammerne af en regeringskonference à la Maastricht I, hvilket netop ikke er ensbetydende med offentlighed, hvilket netop ikke fremmer en transparent og demokratisk proces, der bygger på borgernes deltagelse. For kun ved bredest mulig deltagelse og en offentlig debat kan regeringskonferencens hemmelighedsfuldhed overvindes, og kun sådan kan borgernes euroskepsis afløses af accept. Det forholder sig sådan, at EU naturligvis fører en uigennemsigtig politik, der siger transparens og praktiserer hemmeligholdelse. Vi bør altså ikke undre os over, at borgerne er lige så langt væk fra EU som EU fra demokratiet.
Torino blev ikke noget vendepunkt, og det skyldes bestemt ikke formandskabet, der har gjort sig store anstrengelser. Klaus Hänsch har opfordret Rådet til ikke at lade dets møder forfalde til erklæringstopmøder. Hvis jeg imidlertid nu sammenligner erklæringerne med det, der rent faktisk sker, forbliver dette krav et fromt ønske. Hvad skal ansøgerlandene da mene om det resultat, at det først og fremmest drejer sig om økonomisk harmonisering, men at de overhovedet ikke deltager i konferencen? For er det da andet end læbebekendelser, når Rådet erklærer, at kampen mod arbejdsløshed skal prioriteres allerhøjest og er et fælles anliggende, uden at der virkelig formuleres nogen retningslinjer om, hvordan denne kamp mod arbejdsløsheden da skal se ud, hvis finansministrene efter topmødet ønsker at spare hr. Santers projekt væk? Det burde de jo også sige noget om.
Og hvor er retningslinjerne for forbedringen af miljøsituationen? Ikke en millimeter hen i retning af CO2 -afgift, ikke en millimeter hen i retning af at forbinde økonomi og økologi, ikke en millimeter hen i retning af en virkelig pagt for beskæftigelse og mod økologisk ødelæggelse! Og hvad skal vi mene om beslutningerne vedrørende kvægvanviddet? Hvornår, hvis ikke nu, skulle der være sket en kursændring i retning af et artsrigtigt dyrehold, en naturlig fodring og kontrollerbare markeder, altså væk fra den industrielle landbrugslogik?
Jeg frygter, det første billede bliver stående, en bil, der hvirvler støvskyer op, hvis motor brøler, men som alligevel ikke når målet, men derimod bliver holdende i pit.

De Gaulle
Hr. formand, trods taler og løfter viser Maastrichttraktaten sig mere og mere som hovedhindringen for det økonomiske opsving og kampen mod arbejdsløsheden.
Resultatet i den forbindelse er forfærdeligt. I Europa er den gennemsnitlige arbejdsløshedsprocent steget fra 9, 6 til 11 % mellem 1990 og 1995. Seks millioner arbejdspladser er forsvundet og 55 millioner mennesker lever nær fattigdomsgrænsen. Mens forkæmperne for integration i årevis er aktive i alle retninger for, påstår de, at fremme den europæiske konstruktion, stagnerer den industrielle produktion, og den sociale kløft forværres.
Langt fra nogle af deres lederes små manøvrer spekulerer franskmændene med stigende uro på følgerne for deres dagligliv af en politik med opgivelse af deres nationale suverænitet.
Hvordan kan man hævde, at Frankrig, der kun har 10 stemmer i Rådet og 87 ud af 626 medlemmer i Europa-Parlamentet, kan overlade sin fremtid til repræsentanter for nationer, der ganske rigtigt er venner, men som det ikke har valgt?
Gaullismens overløbere hos flertallet bør, på tidspunktet for anden runde af valget i 1998, huske på den ældgamle kamp, som franskmændene har ført for deres uafhængighed både til højre og til venstre. I den henseende kan det begreb, som man her og der lufter om et styrket samarbejde mellem nogle medlemsstater, idet de andre konstruktivt afholder sig fra at stemme (vil De le ad det sammen med mig?), kun udgøre en indledning til nye opgivelser. Denne politik minder os om en anden epoke, under den IV Republik; denne politik har et navn: «Den døde hund følger med strømmen«.
Over for den listige gennemførelse af en føderalistisk traktat, der med nød og næppe blev godkendt i 1992, er en ny folkeafstemning nu nødvendig. De ændringer, der bliver foreslået efter regeringskonferencen, burde give anledning til endnu en gang at høre franskmændene om spørgsmålet, om de accepterer, at det essentielle i Frankrigs økonomiske politik overføres til overnationale organismer.
Kære kolleger, livet mager sig således, at enhver organisme, der holder op med at kæmpe, bliver nødsaget til at forsvinde.

Muscardini
Hr. formand, den 15.-19. januar, den 12.-16. februar, den 11.-15. marts, den 31. januar - 1. februar, den 28.-29. februar og den 27.28. marts er de datoer, dr. Dini, hvor Europa-Parlamentet har haft mødeperioder, som De ikke har deltaget i. Parlamentets manglende interesse i, at De skulle komme, ses af den tomme sal, som er Parlamentets svar på Deres manglende interesse overfor det.
Formanden for Det Italienske Parlament, fru Pivetti, har været her for at bevidne de italienske parlamentarikeres interesse for deres europæiske kolleger. De har aldrig indfundet Dem, De som repræsenterede det italienske formandskab. Men i dag kommer De, fire dage før de italienske valg. Måske skyldes Deres mangel på interesse, ja måske endda Deres foragt for Europa-Parlamentet, at De aldrig har været parlamentariker, at De aldrig har været på valg, dvs., at folket aldrig har givet Dem noget mandat. Måske er Deres tilstedeværelse her i dag ikke en gang et for sent udtryk for anger over for alle os, der er folkevalgt, men et nyt forsøg på at benytte den europæiske talerstol til lavsindede indenrigspolitiske formål. De er den eneste, der som præsident for Rådet har fundet for godt at deltage i en valgkampagne ved i et anfald af storhedsvanvid, der savner sin lige i de vestlige demokratiers historie, at grundlægge et parti, der bærer Deres efternavn. De søger i dag i Strasbourg at vinde gehør via den europæiske presse og tale for tanker, De har i Italien, dvs., at De er her for at føre valgkamp og følger den vej, som vælges af dem, der benytter udenlandske talerstole til at sende budskaber til Italien, men som hellere burde tie.
De skal imidlertid vide, at De har gjort Deres land en meget slet tjeneste. De retfærdige kan altid optræde ydmygt. Forstandige politikere ved, at formen i mange tilfælde er det væsentligste, og i formen har De opført Dem aldeles ukorrekt over for Europa-Parlamentet. I alt væsentligt er der i Torino alene sket en opregning af problemerne uden angivelse af effektive løsninger på de store ydre og indre udfordringer, nemlig arbejdsløsheden, den manglende enhed i udenrigspolitikken, de manglende resultater vedrørende bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet og narkotika og manglen på en virkelig vilje til at opbygge en politisk enhed, i det mindste sideløbende med den økonomiske union.
Vi har forgæves set hen til, at Italien sammen med sine europæiske partnere skulle gøre noget ved problemet vedrørende de i øjeblikket 20 millioner arbejdsløse, som kan blive til 30 eller 40 millioner, dersom man skrider til udvidelsen uden først at have løst beskæftigelsesproblemet for de europæere, som i øjeblikket er arbejdsløse, og problemet vedrørende den politiske union, som nu synes kun at interessere ganske få. Men De taler fortsat om forberedelsen til udvidelsen, ikke om konkret at beskæftige sig eller bekæmpe den fattigdom som bliver stadig mere udbredt i Europa, og ej heller om at udfylde kløften mellem borgerne og Unionen, som bliver stadig mere uddybet og giver stadig større anledning til bekymringer, når man ser på hvorledes gennemførelsen af tankerne i Kommissionens Hvidbog er løbet ud i sandet.
I Torino talte De om udfordringer, men De har ladet hånt om risikoen for, at Unionen i verdens øjne skulle komme til at stå som et fuldstændigt forbillede for ødelæggelse af arbejdspladser, der bevarer tilstande med privilegier for visse heldige og beskyttede kategorier og beskytter visse sektorer, der så godt som altid er uproduktive. Denne tilstand med stagnation gør det ikke muligt at skabe ny rigdom. Man frygter udfordringen vedrørende konkurrencedygtigheden ved at foretrække nicher, der beskyttes mod fornyelse, og forglemmer derfor, at konkurrencedygtigheden er en helt nødvendig betingelse for vækst og beskæftigelse. De er tavs om de fordrivelser, den fundamentalisme og de døde, som den manglende gennemførelse af den politiske union har medført.
For så vidt angår topmødet i Verona vil jeg begrænse mig til at erindre om, at mange af Deres øjeblikkelige partnere i valgkampen er ansvarlige for den økonomiske afmatning, som er til hinder for, at Italien kan nyde fornøden politisk troværdighed. Men i Verona ville De for at bevare Bundesbanks støtte ikke beskæftige Dem med de virkelige forhold, og det vil sige, at Tyskland forhaler gennemførelsen af Den Monetære Union med henblik på opnåelse af den umiddelbare udvidelse mod øst, som vi har talt om.
Vi håber derfor, at den kommende regering i Italien i den korte tid, der endnu er tilbage, vil være i stand til igen at give Italien den prestige, det er berettiget til.

Velkomstord
Formanden
Mine damer og herrer, kære kolleger, jeg vil gerne byde velkommen til en delegation fra den interparlamentariske organisation af ASEAN-landene, der deltager i et møde med vores kolleger fra delegationen for forbindelserne med disse lande. Denne delegation ledes af formanden for Thailands nationalforsamling, og den er sammensat af parlamentarikere fra Indonesien, Malaysia, Filippinerne, Singapore og Vietnam.
På Europa-Parlamentets vegne vil jeg gerne byde Dem hjertelig velkommen her i huset og samtidig udtrykke ønske om, at De vil opnå positive resultater i det arbejde, der nu er indledt. Hr. formand, kære kolleger fra AIPO, hjertelig velkommen her i Europa-Parlamentet.
(Kraftigt bifald)

Det Europæiske Råds møde i Torino (fortsættelse)
Dini
Hr. formand, jeg har med stor interesse lyttet til de betragtninger, de ærede parlamentsmedlemmer har givet udtryk for her i formiddag. Vedrørende de væsentlige spørgsmål - foruden de formelle spørgsmål, som jeg skal komme tilbage til i slutningen - vil jeg understrege, at beskæftigelsesproblemet, som nogle af medlemmerne har opholdt ved, er det problem, som har højst prioritet hos regeringscheferne i Den Europæiske Union og rangerer lige med de fremskridt, der skal gøres for at nå frem til Den Økonomiske og Monetære Union.
Vi er os alle bevidst, at vi ikke kan opbygge et Europa for arbejdsløse. Europa har i fortiden været et område med fremskridt og velstand, og det skal det også være i fremtiden. Dette er grunden til de initiativer vedrørende beskæftigelsen, som tages på fællesskabsplan, nemlig kommissionsformand Santers initiativ og de initiativer mellem de enkelte ministerier, der er foreslået for den nærmeste fremtid.
Tilbage står imidlertid - og det tror jeg er ubestrideligt - at beskæftigelsesproblemerne først og fremmest må løses ved initiativer, der tages af de nationale regeringer. Det er ikke på fællesskabsniveau, at disse problemer kan løses. Fællesskabet kan alene angive retningslinjer og inden for sine beføjelser bidrage til visse projekter, som kan skabe beskæftigelse, og her tænker jeg naturligvis på de store projekter for transporten og anlæggelsen af veje i Europa.
Jeg har ligeledes med stor interesse bemærket, hvad der er blevet sagt om betydningen af, at regeringskonferencen ikke fastsætter en snæver tidshorisont for undersøgelsen af de problemer, den har fået forelagt, men snarere tænker langsigtet og følgelig fastsætter en bredere horisont med henblik på en storstilet løsning af de problemer, der skal drøftes.
Jeg deler ikke det synspunkt, der er blevet fremsat, om, at dokumentet fra Torino skulle være vagt. Ved dette dokument gives der et mandat og fastsættes der en dagsorden for de spørgsmål, der skal behandles. Jeg finder det væsentligt, at det omfatter samtlige de problemer, der skal behandles, og at der er opnået enighed herom, og jeg mener, at det betegner et betydeligt fremskridt i retning af en senere rigtig løsning på de forskellige områder, der skal drøftes.
Jeg vil kun sige to ting, nemlig for det første vedrørende konferencen i Verona. Min opgave her i dag var at give et referat af Det Europæiske Råd og åbningen af regeringskonferencen. Jeg har begrænset mig hertil uden at gå ind på det vigtige møde for finansministrene, som fandt sted i Verona for nogle dage siden. På dette møde var der hverken tale om at afgøre eller antyde, hvilke lande der skulle deltage i Den Monetære Union fra begyndelsen, og som følge heller ikke tale om A- eller B-rækkehold. Traktaten stiller alle lande lige og bestemmer - og jeg tror også, at det er det, regeringerne vil - at der skal gælde samme betingelser for samtlige lande, når beslutningen om overgangen til den tredje fase skal træffes.
I Verona var der efter en drøftelse, som særlig blev krævet af visse af medlemslandene og regeringscheferne, herunder mig selv, tale om at finde frem til de foranstaltninger, der skulle træffes med henblik på at sikre det europæiske enhedsmarkeds rette funktion, dersom samtlige medlemslande ikke kan eller vil deltage i Den Økonomiske og Monetære Union fra begyndelsen.
Jeg finder, at det europæiske enhedsmarked er det største, Det Europæiske Fællesskab har været i stand til at gennemføre, og vi må følgelig indføre mekanismer, der sikrer dets rette funktion ved overgangen til Den Monetære Union af nogle lande - men ikke alle. Dette er af interesse for både de lande, der indtræder fra begyndelsen, og de lande, der holder sig udenfor, og rettighederne og forpligtelserne i denne forbindelse skal være tilstrækkeligt afbalancerede. Der var alene tale om dette. Man nåede også til en aftale. For at holde de lande, som indtræder i Den Monetære Union allerede fra begyndelsen, sammen med dem, der agter at gå ind i denne i fase tre så hurtigt som muligt, har man ment, at der måtte indføres en ny valutakursmekanisme, et nyt europæisk monetært system, som forener disse gennem bestemte rettigheder og forpligtelser for dem, som står indenfor, og dem, som midlertidigt er udenfor.
At vi kunne nå frem til dette mål, synes mig at være et stort resultat, og dette gælder også de finansministre, som deltog i mødet. Intet land har på denne måde givet afkald på noget og følgelig kan der ikke klages over noget i denne henseende. Der var i virkeligheden tale om at beskytte den fælles interesse i det øjeblik, hvor vi går ind i den tredje fase af den monetære union.
For så vidt angår min tilstedeværelse her i dag ved jeg, at det er sædvane, og at det kræves af den, der har formandskabet, at han indfinder sig i EuropaParlamentet for over for dette at referere møderne i Det Europæiske Råd. Dette havde også jeg til hensigt, og jeg havde modtaget Europa-Parlamentets formandskabs indbydelse til at komme her den 13. marts - datoen var fastsat - for at aflægge beretning inden Det Europæiske Råd i Torino. Desværre måtte jeg aflyse denne aftale på grund af det møde i Sharm-el-Sheik, som regeringscheferne havde fastsat til samme dato. Jeg undskylder mit fravær ved denne lejlighed. Men vi har dog været til stede som Italien, altid på udenrigsministerniveau, og jeg står her i dag efter indbydelse fra Europa-Parlamentets formandskab for at berette om resultaterne fra Det Europæiske Råd, således som jeg har gjort.
Der vil, tænker jeg, på ny blive lejlighed for den italienske ministerpræsident at komme til stede og berette om resultaterne fra Det Europæiske Råd i juni, altså førend det italienske formandskab ophører.
Jeg tror således at have besvaret de væsentligste bemærkninger, der er gjort, men vi vil i videst muligt omfang tage hensyn til alt, hvad der er sagt.

Tsatsos
Hr. formand for Rådet og Det Europæiske Råd, sjældent har informationer fra Dem haft så stor betydning som den information, De i dag har givet os om regeringskonferencen, for det er os, der vil formidle vort gode eller dårlige indtryk til de europæiske befolkninger og således påvirke deres endelige dom over Deres indsats.
Imidlertid har De på regeringskonferencen allerede begået den første historiske fejltagelse ved at udelukke os fra Deres arbejde. Dette er noget, De vil fortryde senere. Parlamentets indflydelse er blevet undervurderet. Jeg hører med undren, at vore to repræsentanter, som skal modtage regelmæssig information fra Dem uden selv at måtte sige noget, ligefrem takkede Dem for Deres velvilje. Men jeg kan fortælle Dem, at Parlamentet ikke blot ikke takker Dem, men også bebrejder Dem voldsomt for at have udelukket det.
Jeg vil imidlertid ikke afholde mig fra at udtrykke glæde over nogle positive punkter på det første møde i Torino: den vægt, De lægger på beskæftigelse og åbenhed, Deres intentioner om at styrke den europæiske borgers rolle, Deres ønske om at styrke FUSP og ikke mindst Deres beslutning om at holde dagsordenen åben. Desværre ser det dog ikke ud til, at Deres regeringskonference er stærk nok til at skrive historie. Nogle vil ikke, andre tør ikke. Hverken styrkelse af EU-organerne eller uddybning af samhørigheden. Og det er utroligt, at De kun i yderst ringe omfang har erklæret, at vore grænser skal beskyttes. Det er en krænkelse af de befolkninger, der på Europas vegne bærer ansvaret for disse grænser.
Og angående et Europa i flere hastigheder har vi ingen positive signaler fået. Vort mål bør være at mindske forskellene mellem stærke og svage og ikke at give dem frit løb og styrke dem på institutionelt plan. Jeg er stadig ikke helt overbevist om, at det er en fordel for ideen om det forenede Europa at være lagt i hænderne på denne konference. Europas troværdighed ligger i Deres hænder, og den skal ikke ofres til fordel for småpolitisk opportunisme. Det ville være en skam, hvis der skulle komme til at stå i historiebøgerne, at disse hænder var for svage og uværdige til at bære dette historiske øjeblik.

D'Andrea
Hr. formand, kære kolleger, når regeringskonferencen om et godt års tid skal afslutte sit arbejde, kan vi ikke unddrage os det endelige valg. Skal Europa virkelig forenes eller skal det ikke forenes? Det vil ikke blive forenet, hvis der fortsat bliver tale om et middelmådigt kompromis, en forestilling om et minimalt Europa, en hårdnakket og pedantisk læggen vægt på de nationale traditioners fortrin, men det vil blive forenet, hvis vi er i stand til på ny at genoplive grundlæggernes store idealer, hvis vi er overbevist at fastlægge et realistisk og fuldstændigt grundlag for Borgernes Europa, hvis vi får banet den vej, ad hvilken de europæiske demokratier med de længste traditioner kan genfinde hinanden i et stort fælles håb, de lande, som i efterkrigstiden gradvis har integreret sig, og de yngre lande i Middelhavsområdet og i Central- og Østeuropa, som på grundlag af de positive erfaringer i vesteuropa mener at kunne befæste deres egen fremtid i frihed, demokrati, fred og velfærd netop ved at tiltræde den udvidede union. Og vil der så blive tale om et Europa? Det vil der, hvis vi udnytter de erfaringer, vi hidtil har vundet, hvis vi kan overvinde usikkerhed, forbehold og mistillid og virkelig indskyder den særlige arv af frihed, demokrati, solidaritet og ånd af initiativ, vi råder over, eller dersom vi med andre ord gradvis kan overvinde tanken om individuelle styreformer til fordel for en retlinet og sammenhængende fælles adfærd.
Det er netop, fordi Europa-Parlamentet, den eneste europæiske folkevalgte institution, er bevidst herom og påpeger nødvendigheden af endelig at indføre bestemmelsen om samstemmende udtalelse fra Parlamentet i alle tilfælde af traktatændringer, at det i dag kræver, at Rådet skal påtage sig en politisk forpligtelse til at sørge for, at den fremtidige traktat kun kan underskrives og ratificeres efter en afstemning om godkendelse i Europa-Parlamentet. Der er for os naturligvis her tale om noget fundamentalt set fra et politisk i langt højere grad end institutionelt synspunkt, som endda er vigtigere end at knytte Europa-Parlamentet til revisions- og reformarbejdet med traktaterne. Og under henvisning til det krav, som blev fremsat i Torino, om at valget af Europaparlamentarikere skal ske efter samme system, gentager vi, at det er nødvendigt at ændre artikel 138, stk. 3, i traktaten for at undtage systemet fra kravet om enstemmighed, dersom vi virkelig vil gøre fremskridt i denne retning.
Hr. formand, det fremgår tydeligt, også af forhandlingen her i salen i dag, hvem der deler den fælles følelse af at være europæere, og hvem der ikke gør det, hvem der kan bakke engagementet i et forenet Europa op, og hvem der ikke ønsker at gøre dette. Hr. Martens for PPE og andre gruppeformænd med undtagelse af enkelte, der gør sig til talsmand for provinsprægede og propagandistiske synspunkter, der udelukkende er beregnet til indenlandsk brug, har ønsket at takke den italienske regering for at have iværksat regeringskonferencen. Vi kan så håbe, at Europa også takket være det italienske formandskabs bidrag hurtigt kan vise, at det har genfundet sig selv og det bedste i sine store traditioner.

Gerard Collins
Hr. formand, jeg falder for fristelsen til at låne en sætning fra Sir Christopher Wren ved denne lejlighed: «Si monumentum quaeris, circumspice«. Hvis rådsformanden havde behov for at se et monument for den succes, konferencen i Torino havde, så ville han helt klart være blevet stærkt desillusioneret og skuffet her til morgen, da han kom for at aflægge rapport om konferencen til Europa-Parlamentet. Der var desværre ikke noget at rapportere om. Faktisk ville den for længst være blevet glemt, hvis det ikke havde været fordi det væsentligste spørgsmål, der var til drøftelse, var kogalskaben, og at konferencen selv fandt sted i Ferrari-bygningerne.
Den Europæiske Union og dens medlemsstater har et antal særdeles væsentlige politiske, sociale og økonomiske problemer, de skal tage fat på i de nærmeste år. Det bliver nødvendigt at udvikle politikker, der kan skabe økonomisk vækst og nye arbejdspladser til de millioner af arbejdsløse; at tage fat på international kriminalitet og smugling af narkotika; at afgøre det vanskelige spørgsmål om, hvordan Europa skal finansieres i fremtiden fra år 2000, og at gå videre med den fælles valuta. Samtidig må de nuværende medlemsstater bane vejen for, at op til 10 eller endog 15 nye medlemsstater fra Central- og Østeuropa kan tiltræde Unionen. Når disse lande, som det er sandsynligt, tiltræder Unionen, vil det give hele Europa enestående mulighed for at samarbejde om en fredelig og sikker fremtid. Men vi må sikre, at byrden ved at tage imod disse nye lande, som alle vil blive nettomodtagere af ydelser fra EU's budget, så langt vi kan se frem, bliver delt ligeligt mellem de nuværende medlemsstater.
En ligefrem omfordeling af de nuværende ressourcer fra strukturfondene og den fælles landbrugspolitik vil føre til, at Unionens landbrugsområder skal bære en uforholdsmæssig stor del af omkostningerne ved udvidelsen. Budgettet må forøges væsentligt, hvis de nuværende fælles politikker fortsat skal kunne fungere effektivt i en udvidet union.
Efter at regeringskonferencen er slut, vil der finde en omfattende offentlig debat sted i alle 15 fællesskabslande og i nogle tilfælde en folkeafstemning, før ratifikationsprocessen kan afsluttes.
Endelig vil vore borgere under disse debatter forvente tydelige vidnesbyrd om, at Den Europæiske Union kan tilvejebringe klare og effektive løsninger på disse væsentlige politiske, sociale og økonomiske problemer.

Capucho
Hr. formand, konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Torino har efter min mening på en yderst korrekt måde behandlet en række afgørende punkter med henblik på den forestående revision af traktaterne, selv om det må indrømmes, at man i nogle tilfælde ikke er kommet ud over floskelplanet. Men trods alt er det overordnede indtryk positivt.
Jeg vil i det følgende henlede opmærksomheden på nogle foruroligende udeladelser, men først vil jeg fokusere på de punkter, vi finder mest positive.
Det erkendes, at arbejdsløshedsbekæmpelsen skal have højeste prioritet, hvilket kræver iværksættelse af en økonomisk politik, der tager sigte på stabilitet, forbedring af konkurrenceevnen og en mere markant vækst.
I forbindelse med den frie bevægelighed er det hensigten at etablere sammenhængende og effektive politikker på asylområdet, immigrations- og visaområdet samt at styrke kontrollen ved de ydre grænser.
De udeladelser, der bekymrer os, er f.eks. at der ikke henvises til den økonomiske og sociale samhørighed. Vi føler os overbeviste om, at de femten statsog regeringschefer ikke vil anfægte dette princip, der er afgørende for den europæiske integrationsproces og bør indgå som led i alle politikkerne. Men det ville være hensigtsmæssigt og beroligende, om dette var blevet bekræftet i slutkommunikéet, hvilket ikke er sket.
Samme bekymring gør sig gældende vedrørende spørgsmålet om staternes ligestilling. Det er afgørende at sikre, at demografiske forskelle ikke afspejles i varetagelsen af rådsformandskabet, repræsentationen i Kommissionen eller i kommissærernes lige status.

Krarup
Det, som ligger fast efter mødet på det velbevogtede fabriksområde i Torino, er nogle klare omrids af det, vi kan forvente os. Det er en klar procedure, som er vedtaget, og omridsene af den fremtidige Union står nogenlunde klart. Det fremgår også af det fælles beslutningsforslag, som ligger her fra de store grupper. Der er navnlig det, som er nævnt under punkt D, at Europa må hævde sig bedre på internationalt plan og må råde over en fælles udenrigsog sikkerhedspolitik, der står mål med dets rang på verdensplan. Det er et afgørende punkt, og det andet afgørende punkt er, som det understreges i punkt 2, vigtigheden af, at regeringskonferencen gør mærkbare fremskridt med hensyn til unionsborgerskab samt retlige og indre anliggender. Det drejer sig om områder, som er afgørende for udviklingen af Den Europæiske Union. Det betyder på jævnt dansk mere Union, men i Danmark har vi jo den tradition, at vi spørger befolkningen om dens syn på unionsudvidelse, og man har allerede én gang fra dansk side betakket sig for den opskrift, der ligger her. Jeg tror, at man vil gøre det igen, og hvis den danske tradition bliver overført til den samlede Union, så vil unionsprojektet få vanskeligheder.

Dury
Hr. formand, kære kolleger, hr. Dini fortalte os for lidt siden, at regeringscheferne var særligt optaget af beskæftigelsesspørgsmålet. Det er godt, og jeg tror, at Europa-Parlamentet har medvirket til at udbrede forståelsen for den betydning, som borgerne tillagde dette problem. Hr. Dini sagde også, at beskæftigelsespolitikken frem for alt var det nationale niveaus skæbne. Det er uden tvivl rigtigt, men jeg vil gerne komme med tre bemærkninger.
For det første mener Europa-Parlamentet, at, så snart man bevæger sig mod Den Økonomiske og Monetære Union, skal beskæftigelsen være en del af de ledende principper i denne Økonomiske og Monetære Union. Der skal være et mål med den fælles valuta, og et af disse mål er naturligvis beskæftigelsen.
For det andet tror jeg, at, hvis procedurerne fra Essen skal lykkes, må de også forbedres. Vi mener, at indføjelsen af et kapitel om »beskæftigelse« i traktaten skal medvirke til virkelig at give beskæftigelsen en absolut nødvendig europæisk konnotation.
For det tredje er der ikke nogen beskæftigelsespolitik uden en socialpolitik. Jeg tror, at disse ideer må bekræftes igen. Men jeg vil også tale om EuropaParlamentets plads og takke for den betydelige indsats, som Rådet og det italienske formandskab ydede for at komme frem til et resultat. Jeg mener, at dette resultat er symbolsk, men at det ikke er ubetydeligt.
Årsagerne til den franske og den britiske regerings modstand chokerer os faktisk: De franske nationale tilbøjeligheder og den britiske regerings afvisning af både at anerkende demokrati og Europa er årsager, som må bekæmpes. Men i beslutningen af december måned talte Europa-Parlamentet også om den interinstitutionelle konference. Jeg mener, at forholdet mellem EuropaParlamentet og regeringskonferencen mere ligner en slags match end et venskabeligt seminar med gensidig høring. Der er virkelig synspunkter, der skal forsvares, og jeg tror, at rammen for den interinstitutionelle konference i den forbindelse skal bevares, fordi den i grunden omfatter femten regeringsrepræsentanter mod - hvis jeg tør sige det - femten repræsentanter for Europa-Parlamentet.
Ud fra et institutionelt synspunkt er der her et styrkeforhold, der forekommer mig at være langt mere retfærdigt over for Europa-Parlamentet. Jeg tror, at denne interinstitutionelle konference, der har båret nogen frugt ved Maastrichttraktaten, kan revitaliseres og forbedres, men jeg synes, at den er absolut nødvendig for Europa-Parlamentets deltagelse i denne regeringskonference.
Det, man har opnået, er ikke dårligt, men jeg tror virkelig, at det ikke er tilstrækkeligt både på grund af Europa-Parlamentets status, det, Parlamentet står for og den vanskelighed, der vil være ved at få regeringerne til at erkende, at det er absolut nødvendigt med vigtige institutionelle forandringer, at det er nødvendigt med mere demokrati og mere politik.
Jeg håber, hr. formand, at De igen vil sætte denne idé med den interinstitutionelle konference på dagsordenen i overensstemmelse med Parlamentets ønsker. Det er for øvrigt grunden til, at den socialistiske gruppe vil stemme for det ændringsforslag, som De Grønne har indgivet herom.

Sjöstedt
Hr. formand, i sin indledende erklæring understregede premierminister Dini det meget vigtige i at bekæmpe arbejdsløsheden. Det er et synspunkt, som jeg deler fuldt ud. Men kampen imod arbejdsløsheden må ikke blot bestå af smukke ord, ikke en gang hvis den får sit eget kapitel i traktaten. Det svenske forslag om en beskæftigelsesunion er et symbol på det. I begyndelsen var dette et forslag om, at man skulle samordne finanspolitikken og gøre den mere ekspansiv samt øge efterspørgslen i perioder med konjunkturnedgang. Det var et forslag, som virkelig ville have haft en effekt på europæisk plan for at imødegå lavkonjunkturen.
Nu har man fuldstændig opgivet dette forslag. Det fremføres ikke længere, eftersom det er en modsætning til den monetære union og konvergenspolitikken. Det er således yderligere et eksempel på, at konvergenspolitikken i dag er den største enkelthindring for at bekæmpe arbejdsløsheden i Vesteuropa. Denne politik må derfor overvejes på ny lige som ØMU-projektet. Hvis arbejdsløsheden kunne »snakkes ihjel«, havde vi gjort det for længe siden - men det kan man ikke.

Ferraris
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg skal kort svare på de ærede parlamentsmedlemmers og særlig fru Durys sidste indlæg. Jeg finder intet til hinder for en fortsættelse af dialogen mellem institutionerne. Denne hindres ikke af beslutningen i Torino og ej heller af den såkaldte forståelse vedrørende Europa-Parlamentet. Det er en beslutning, som særlig Parlamentet skal træffe.
For så vidt angår de øvrige indlæg skal jeg kun bemærke, at jeg på grund af den store betydning af bekæmpelsen af arbejdsløsheden, som allerede er blevet understreget, ikke er enig i, hvad der er blevet sagt om Torino, nemlig at Torino ikke førte til noget, at Torino i realiteten har været nyttesløs, således som det blev bemærket af hr. Collins. Vel, Torino havde kun ét formål, nemlig at starte regeringskonferencen, fastlægge en dagsorden for denne, og ikke fremkomme med løsninger på det, som skal blive resultatet af selve konferencen. Og dette gælder ligeledes de øvrige bemærkninger fra de ærede parlamentsmedlemmer om borgerskabet, de i øvrigt berettigede bemærkninger om at indskyde en fælles arv og om sikkerheden ved grænserne, de mange hastigheder og de forskellige punkter, der er blevet gjort opmærksom på.
Jeg gentager, at alt dette er regeringskonferencens opgave, men tillige med støtte og forslag fra Parlamentet. I denne henseende har vi fra italiensk side - efter min opfattelse med held - kæmpet for, at Parlamentet blev tilknyttet en konference, som vel er en regeringskonference, men hvorunder regeringerne har behov for forslag, rådslagning, støtte og opmuntring fra Parlamentets side.
På formandskabets vegne og, vil jeg sige, ligeledes på Italiens vegne kan jeg derfor kun sige Parlamentet tak for den opmærksomhed, det vil vie regeringskonferencen, og de råd, den vil kunne give den.

Formanden
Jeg har modtaget otte beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 36, stk. 2 i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Forberedelse af de central- og østeuropæiske landes integration
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0101/96) af Oostlander for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Kommissionens hvidbog om forberedelse af de associerede central- og østeuropæiske landes integration i Unionens indre marked (KOM(95)0163 - C4-0166/95).

Oostlander
Fru formand, hvidbogen om tilpasningen til det indre marked, på grundlag af hvilken vi reagerede, er en udmærket vejviser mod medlemskabet af Unionen. Den indeholder ingen datoer for tilslutning, for det er en sag for dem, som selv må tilbagelægge vejen. Det tempo, hvori de gør det, den fart, hvormed de går, og den afstand, som de skal aflægge, vil afgøre, på hvilket tidspunkt de vil kunne blive optaget i Unionen. Naturligvis vil det dog være således, at der for at behandle alle på samme niveau i det mindste symbolsk og politisk skal vælges samme udgangspunkt. Det kunne f.eks. være i forbindelse med Kommissionens forelæggelse af udtalelserne om de forskellige ansøgerlande. Det kan være et symbolsk starttidspunkt for begyndelsen af processen.
Den vej, der vises, kan tilbagelægges frivilligt, intet påduttes. Heller ikke vi trænger os på. Hvidbogen er ikke noget hvervningsinstrument med henblik på at få nye medlemmer. Det betyder, at vi er ganske nøgterne og siger: Hele det acquis communautaire, som vi sammen har opbygget, skal også accepteres af ansøgerlandene. Det betyder således, at der skal lægges særlig vægt på udviklingen af retsstaten og demokratiet i de pågældende lande. Ofte går det bestemt i den rigtige retning. Somme tider er der stadig store mangler. Vi har her i Parlamentet også haft diskussioner om den slovakiske ministerpræsidents optræden, som gør det overordentlig vanskeligt for republikkens præsident, og hvor vi er bange for, at det endnu ikke går rigtig godt der. Retsstat og demokrati samt opbygningen af et ansvarligt, velorganiseret samfund er i høj grad vigtig for et ordentligt forløb af sagerne i Unionen og i ansøgerlandene. Med dette eftertryk giver vi en klar støtte til alle demokratiske processer og kræfter i de pågældende ansøgerlande.
Vi vil jo være et forbund af sådanne retsstater, med en fuldstændig kommunautær karakter, og ikke blot en klub af rige lande. Vi vil, tror jeg, derfor her i Parlamentet se på ansøgerlandenes kommunautære indstilling. For det kan for vor afstemning også være et meget udtrykkeligt motiv til at sige »ja« eller »nej«. Her falder jo det sidste ord.
Regeringskonferencen skal bevise, at de nuværende medlemsstater mener det alvorligt med udvidelsen. Den uddybede Union skal i det mindste være i stand til at muliggøre nye medlemsstaters tiltrædelse. For enden af den vej, som man må tilbagelægge, skal der stå et hus og ikke et skur. Hvis regeringskonferencen ikke resulterer i noget eller resulterer i for lidt, får vi en sådan afsvækkelse af Unionen, at medlemskabet deraf egentlig ikke længere er interessant for ansøgerlandene, fordi det så stadig kun drejer sig om en frihandelszone. Europa vil så fortsat være afmægtigt og ved den mindste konflikt være nødt til at kalde amerikanske problemløsere til hjælp.
I betænkningen fremhæves nødvendigheden af indbyrdes samarbejde mellem de pågældende ansøgerlande. Det er udmærket, at ikke alle linjer kun går til Bruxelles som før i tiden. Tidligere gik alle linjer for dem til Moskva. Man er nødt til at vænne sig til, således som det også er tilfældet i Unionen, at man samarbejder med hinanden, driver handel med hinanden og opnår udvikling. Det gælder også for samarbejdet med de lande, som ligger uden for tilslutningens horisont. Jeg tænker i særdeleshed på Ukraine, men også på Hviderusland, Den Russiske Føderation og Moldova. Vi glemmer dem ikke og fremhæver, at grænseoverskridende projekter med dem er af stor betydning også for at optimalisere de indbyrdes forbindelser.
I betænkningen fremhæves desuden de sociale aspekter, for en situation med stor forandring kan også resultere i stor social skade og dermed også underminere tilliden til en kommende tilslutning i de pågældende ansøgerlande.
Vi beder også om temmelig meget for miljøet. Der er spørgsmål, som talrige ordførere for udtalelser kommer ind på, og som er vigtige. I samarbejde med erhvervslivet skal der derfor udarbejdes en kodeks for vort eget erhvervsliv, som går i gang der, for at vi virkelig bidrager til en sund, bæredygtig og holdbar udvikling der.
Betænkningen indeholder mange bidrag, fordi der var et så stort antal ordførere for udtalelser. Det kræver desuden en særdeles god information af borgerne i de central- og østeuropæiske lande. De må vide, af hvilken art den europæiske integration er, og hvad hensigten med den er. Mærkværdigvis mangler selv nogle politikere der en tydelig indsigt deri. Også over for vore egne borgere skal vi skabe tilstrækkeligt grundlag ved at gøre det klart for dem, at udvidelsen er af særdeles stor betydning, men også en moralsk forpligtelse til styrkelse af det forbund af demokratiske retsstater, som vi er, i en større sikkerhed. For dem må det være tydeligt, at vi ligesom i Unionen selv tager det meget alvorligt, at der ikke begås grove fejl, og at der er processer i gang til kontrol og bekæmpelse af svig.
Den sikkerhedspolitiske debat afspejler sig også i denne betænkning, navnlig hvor det drejer sig om EU's sikkerhedsgarantier eller indirekte gennem WEU og vore medlemskabers eventuelle mangelfulde overlapning med NATO.
Udvidelsen af Den Europæiske Union er de kommende årtiers udfordring. Nu kan vi realisere noget med ansøgerlandene, hvilket jo alt for længe var utænkeligt. Udvidelsen vil vare længe. Det kan derfor heller ikke være sådan, således som der står i et af ændringsforslagene, at vi skal forsinke enhver beslutning, indtil vi har fuldstændig indsigt i alle finansielle konsekvenser af tiltrædelsen. Det vil stadig vare meget længe, førend vi har denne fuldstændige indsigt, og vi må ikke gøre noget for at gå væk fra den stærke holdning, som vi engang indtog til fordel for udvidelsen. Der ligger selvfølgelig også i Europa lidt isolationisme i luften. Men en tilfreds forskansning i et Europa-fort kunne godt være det værste, vi kan gøre. Ansøgerlandene holder skarpt øje med vore reaktioner, og denne debat skal være et godt signal. Derfor er jeg en overbevist modstander af enhver manøvre, som ville være ensbetydende med udsættelse, finansielle blokader på forhånd eller underminering af vor hensigt, nemlig at arbejde på udvidelsen på en pålidelig måde.
Fru formand, jeg håber, at der i de kommende årtier stadig vil blive offentliggjort mange betænkninger fra Udenrigsudvalget og ligeledes fra specialiserede udvalg, for vi har til sin tid brug for alles indsats.

Fantuzzi
Fru formand, Hvidbogen om forberedelse af de associerede centraleuropæiske og østlandes integration i Unionens indre marked angår kun en lille del af landbrugsaspekterne. Der er tale om retningslinjer for de associerede lande, som på landbrugsområdet kun vedrører delvise sektorer inden for landbruget, som har at gøre med dyrlægekontrol, frie varebevægelser, fytosanitære foranstaltninger og fødevarer samt kravene til forhandling af visse produkter. I denne henseende tages der i betænkningen af Oostlander i det væsentlige hensyn til de retningslinjer, som er givet af Kommissionen, og som er meget klare og meget nøjagtige og ikke lader fortolkningstvivl tilbage.
Landbrugets problem drejer sig om fremtidsudsigterne. Jeg tror at man i overensstemmelse med hr. Oostlander som ordfører ikke, at man kan sige: «Først gør vi regnskabet op og derefter ser vi, hvilke konsekvenser det får for udvidelsen.« Det drejer sig derimod om fra nu af at arbejde for udvidelsen og tilpasse den fælles landbrugspolitik efter de linjer og synspunkter, som Kommissionen vedtog på topmødet i Madrid. Efter min opfattelse danner dette et godt udgangspunkt for at sørge for, at hele det europæiske landbrug fra i dag komme til at give mindre ud på den traditionelle støtte af markederne og mere på strukturpolitikkerne og udviklingen af landdistrikterne.

Metten
Hr. formand, Økonomiudvalget går ind for udvidelse, men har en anden mening end Oostlander-betænkningen om tidsplanen for den. Overilet tiltrædelse, dvs. inden ansøgerlandene og Unionen selv er klar til det, er hverken i ansøgerlandenes eller i Unionens interesse. Unionen må selv først ved hjælp af regeringskonferencen genoprette sin evne til at træffe beslutninger og blive mere demokratisk. Ansøgerlandene må med hensyn til økonomisk og samfundsmæssig udvikling være blevet tilstrækkeligt stærke til at kunne klare den benhårde konkurrence på det indre marked uden muligheder for beskyttelse. For i modsætning til Spaniens, Portugals og Grækenlands tiltrædelse er lange overgangsperioder ikke længere mulige.
Nu hvor der ikke længere er nogen grænsekontrol, er der heller ikke længere mulighed for en særlig status på det indre marked. Tiltrædelse kan således godt vare noget, i hvert fald indtil næste århundrede. Men i mellemtiden må ansøgerlandene ikke tilbagelægge vejen dertil med tomme hænder. De nuværende handelsordninger med Central- og Østeuropa er hykleriske. Den vanskeligste og begrænsede adgang til Unionen er der for de produkter, som er mest konkurrerende. Det er derfor ikke mærkeligt, at Den Europæiske Union har opbygget et handelsoverskud. Dette må derfor efter vor opfattelse hurtigt ændres, hvis Unionen vil fortsætte med at være troværdig.

Desama
Fru formand, at tale om energi i de østeuropæiske lande på ét minut, det er næsten en rekord! Men jeg vil prøve at gøre det yderst kort og sammenfattet ved bare at sige dette: Henstillingen i Oostlanderbetænkningen vedrører to væsentlige punkter. Det første er, at man må tage højde for de central- og østeuropæiske landes store energimæssige afhængighed på det nukleare område. Vi har således ud fra dette synspunkt to mål. Der må dels gøres den nødvendige indsats for at forbedre den nukleare sikkerhed for at overføre den sikkerhedskultur, som de endnu mangler, og som vi har, til de fremtidige centralog østeuropæiske partnere. Dels skal der fastsættes en realistisk og alvorlig timing for eventuelt at sikre lukningen af de kernekraftværker, der ikke længere opfylder de grundlæggende sikkerhedskriterier.
Det andet punkt i henstillingen vedrører nødvendigheden af at undersøge muligheden for diversificering af energikilderne i Central- og Østeuropa. Jeg foreslog personligt, at Kommissionen tog initiativ til en regional energikonference i disse lande, således at dette mål med diversificering kan gribes an præcist.

Valdivielso de Cué
Fru formand, det er ingen hemmelighed, at problemerne i forbindelse med de central- og østeuropæiske landes integration er alvorlige, og hvert land har sit forskellige udgangspunkt. Eftersom de sociale strukturer er forskellige, bør vi søge at opnå en konvergens i udbygningen af demokratiet, i retsstaten og i en troværdig administration.
Jeg vil i det følgende forsøge at beskrive de tre områder, som REX-Udvalget ønsker at lægge særlig vægt på. For det første en betydelig lovgivningsmæssig indsats for at overføre fællesskabslovgivningen til den nationale lovgivning med særlig vægt på de sociale og økologiske aspekter. Dernæst skal vi sørge for, at samarbejdet mellem Unionens og ansøgerlandenes virksomheder ikke hindres af problemer af juridisk, skattemæssig og administrativ art, som ofte har rod i holdninger og kutymer fra det tidligere økonomiske system. Desuden bør revisionen af den fælles landbrugspolitik forhindre ørkendannelse i landbruget og opretholde levestandarden for landmændene i Unionen.
For det andet skal man gennemføre kompetenceregler, for at politikken kan blive effektiv, og for at den juridiske harmonisering på det sociale og økonomiske område kan give retfærdige betingelser til begge blokke, dvs. ansøgerlandene og Den Europæiske Union.
For det tredje skal man i relationerne mellem de central- og østeuropæiske lande og det indre marked bekæmpe svigagtige aktiviteter inden for import, navnlig ved Den Europæiske Unions østgrænse, som betyder, at Unionen hvert år mister hundreder af millioner ecu og tusindvis af arbejdspladser.
Endelig beklager REX-udvalget, at Europa-Kommissionen ikke har undersøgt situationen i de enkelte central- og østeuropæiske ansøgerlande og fastslået landenes nuværende grad af integration i det indre marked.

Hawlicek
Fru formand, Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder hilser hvidbogen velkommen. Ud over forbedring af de økonomiske og sociale vilkår fastholder Retsudvalget i sin udtalelse, at et lands medlemskab af Den Europæiske Union uomgængeligt er betinget af, at landet har et demokratisk system, at det overholder menneskerettighederne og de grundlæggende rettigheder samt mindretals rettigheder. Der foreslås en styrkelse af retssystemet ved at skabe en administrativ, organisatorisk og legal basisramme. Det vil ikke være tilstrækkeligt blot at underrette om de eksisterende fællesskabsbestemmelser. Derfor det videregående forslag om som led i en udvidelse at foretage en kodificering af den eksisterende fællesskabsret med henblik på bedre klarhed og transparens samt udveksle og uddanne tjenestemænd og dommere.
Desuden vil jeg gerne gøre opmærksom på følgende to punkter: Udvidelsen skal med udgangspunkt i principperne om solidaritet og sammenhold gå hånd i hånd med en styrkelse af samhørighedspolitikkerne og Samhørighedsfonden, og på området arbejde og sociale forhold skal der udvikles så høje standarder som muligt, for at udvidelsen ikke bruges som påskud til at sænke standarderne.
Endelig skal der også findes en ordning for den frie persontrafik. Dermed giver udvidelsen et vigtigt bidrag til at skabe stabilitet, sikkerhed og fred i Europa.

Crepaz
Fru formand, kære kolleger, jeg vil i mit indlæg gerne forudskikke tre principielle bemærkninger. For det første: Den gradvise udvidelse af Den Europæiske Union mod øst er en historisk nødvendig opgave. For det andet: I mange dele af de central- og østeuropæiske lande er der en ubeskrivelig fattigdom og social nød. For det tredje: Også mange af Unionens medlemsstater er konfronteret med store sociale problemer. Det er disse overvejelser, min udtalelse bygger på.
Det grundlæggende krav er, at den sociale dimension i den europæiske socialmodel inddrages i integrationsprocessen. Desværre bliver der i den foreliggende betænkning af hr. Oostlander taget for lidt hensyn til disse krav.
For at forhindre uønskede sociale følger i de central- og østeuropæiske lande og i selve EU's medlemsstater er det nødvendigt at gennemføre en etapeplan for gradvis integration af de central- og østeuropæiske lande i det indre marked. Denne etapeplan skal tilgodese dimensionen. Unionen skal støtte tiltrædelseskandidaterne med at op- og udbygge sociale forvaltnings- og organisationsinfrastrukturer. Denne socialt afbalancerede integration vil være forbundet med ekstremt høje omkostninger både for Unionen og for de tiltrædende lande. Derfor skal Unionen rettidigt sørge for dette.
Den nødvendige integration af de central- og østeuropæiske lande skal gennemføres med kløgt og under iagttagelse af det sociale ansvar. Ellers kunne uønskede sociale følger true de glædelige demokratiske udviklinger i ansøgerlandene på vejen til et fælles Europa.

Schröder
Fru formand, kære kolleger, de central- og østeuropæiske landes tiltrædelse vil også og ikke mindst ændre regionalpolitikken meget kraftigt i Den Europæiske Union. Vi vil skulle drøfte, hvem der i fremtiden skal tilhøre de såkaldte mål 1-regioner. Vi vil skulle drøfte, hvem der kan få glæde af Samhørighedsfonden og så videre.
Målet skal naturligvis fortsat være det økonomiske og sociale sammenhold. Det er vi alle enige om. Men jeg tror, vi hidtil har gjort os for få tanker om, på hvilket niveau dette økonomiske og sociale sammenhold skal finde sted.
Jeg tror, det er en illusion at mene, at vi bør styre imod det højest mulige, det højest muligt tænkelige niveau på det økonomiske og sociale område for også at se det virkeliggjort fremover for tiltrædelseskandidaterne. Vi bør blive ved med at være realistiske og ubetinget drøfte det netop omtalte niveau.
Europa-Kommissionen bør tage hensyn til det faktum, at regionalpolitikken med sikkerhed vil få den betydning, som landbrugspolitikken har i dag. Det er et stort problemkompleks, der med sikkerhed vil beskæftige os alle. For øjeblikket har regionalpolitikken nærmest en underordnet rolle i Europa-Kommissionen.
Til sidst en bemærkning, der ikke kun vedrører regionalpolitikken, men derimod generelt vores tilnærmelse til de central- og østeuropæiske lande. Vi taler altid om disse lande som en blok. Nogle siger oven i købet MOEL eller PECO. Men det drejer sig i virkeligheden om individer. Det drejer sig om kulturnationer, der alle har en lige så rig historie som Vesteuropa. Det beder jeg om, at vi hele tiden holder os for øje!

Berend
Fru formand, kære kolleger, udvidelsen af Den Europæiske Union med nogle central- og østeuropæiske lande er en stor udfordring både for det kulturelle og for det uddannelsesmæssige og audiovisuelle område. Integrationen af disse stater indebærer nemlig langt mere end omstruktureringen af de nationale økonomiske systemer med henblik på en tilnærmelse af retsnormer og forskrifter.
Selvom Kommissionen i sin hvidbog kun kommer ind på de økonomiske aspekter ved en tiltrædelse, står det imidlertid fast, at dette kun kan være en del af tiltrædelsesprocessen. Der er risiko for, at de central- og østeuropæiske lande betragter dette dokument, som om den markedsøkonomiske tilpasning til det indre marked, når det kommer til stykket, var det eneste vigtige kriterium for Unionen. Europa-Parlamentet og hr. Oostlanders betænkning gør dette meget tydeligt. Vi repræsenterer klart det standpunkt, at den økonomiske tilpasning ganske vist er overordentlig vigtig, men at de øvrige områder - kultur, uddannelse og audiovisuelle medier - bør have disse landes regeringers fulde interesse. Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, på hvis vegne jeg her taler, har den opfattelse, at kultur skal betragtes som en selvstændig størrelse. Det kulturelle i Europa må ikke kun ses inden for Unionens egne grænser.
Han advarer i relation til uddannelsesområdet imod at foretrække den direkte politiske gevinst - korttidssikrede arbejdspladser i industrien for eksempel - fremfor det langsigtede mål - førsteklasses uddannelse og videreuddannelse. Sådanne strategier ville på mellemlang sigt føre til stagnation og tilbageskridt. Uden hensyn til disse områder bliver en udvidelse en mekanisk akt, der i det lange løb kun kan føre til skuffelse og ineffektivitet, og det er bestemt ikke i vores interesse!

Haarder
Fru formand, det er vor generations historiske opgave at gøre Europa helt, at slette sporene efter 50 års ideologisk diktatur og undertrykkelse i Central- og Østeuropa. Det er det største fredsprojekt nogen sinde, og hvis det lykkes, så bliver Unionen demokratiets og fredens garant, så vi lever op til de idealer, som fik vore forældre til at grundlægge Unionen.
Men fred og sikkerhed er også frihed for kriminalitet og terrorisme. Kriminaliteten har bredt sig i tomrummet efter diktaturet. Den gennemtrænger traditionel grænsekontrol, fordi de kriminelle organisationer er blevet langt mere internationale end politiet. Vi skal stille krav til de nye medlemslande om en indsats mod mafiavirksomhed, narkokriminalitet, menneskehandel, illegal immigration osv. Og vi skal stille krav til os selv. Vi har i vore egne lande ladet kriminaliteten vokse os over hovedet. Vi opstiller stadig alt for meget mandskab ved grænserne, hvor man kontrollerer skikkelige borgeres pas og bagage. Det er jo virkningsløst, og til gengæld samarbejder vi alt for lidt om en fælles indsats imod den internationale kriminalitet. Det er et kernepunkt i drøftelsen om udvidelsen, fordi hvis vi vil bevare borgernes tillid til udvidelsesprojektet, så må det ikke være forbundet med stigende kriminalitet.
Derfor, fru formand, vil Udvalget om Indre Anliggender i juni måned holde en konference med repræsentanter fra parlamenterne i alle de central- og østeuropæiske lande, hvor vi vil tage disse spørgsmål op i en intens todages dialog.

Rübig
Fru formand, den reale socialisme efterlader en katastrofal miljøarv. Den foruroligende miljøsituation er en ægte fare for folkesundheden. Vand-, luft- og jordkvaliteten skal med den forhåndenværende knowhow fortsat forbedres planmæssigt ikke kun i Vest-, men også i Østeuropa. Sikkerhedsstandarden på atomkraftværkerne, men også sikringen af de talrige oplagringer af radioaktivt affald er af største betydning for hele verdens befolkning. Europas og i særdeleshed Europa-Parlamentets engagement kan hjælpe med til at analysere og vurdere farekilder, men også påvise talrige chancer såsom energibesparelse, effektiv ressourceforvaltning og fremtidsrettet miljølovgivning.
På affaldshåndteringsområdet kunne det tekniske udstyr på de i de enkelte lande eksisterende anlæg benyttes til ufarlig genanvendelse af farligt affald. Der bør defineres mindstekrav på området miljøbeskyttelse, og der bør ydes finansiel støtte og rådgivning med henblik på at opnå disse.

Saint-Pierre
Fru formand, kære kolleger, for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål er udvidelsen en politisk nødvendighed og en historisk chance for Europa. Vi har dog villet understrege, at det europæiske projekts levedygtighed kræver, at den nye traktat i forvejen har indført nogle institutionelle instrumenter, der er tilpasset en udvidet Union. En upræcis eller utilstrækkelig institutionel reform ville bringe selve processen med den europæiske konstruktion i fare. Man må undgå risikoen for en udvanding af Unionen. Et forlig mellem udvidelse og uddybning må søges gennem styrkelsen og den gennemgribende reform af det nuværende institutionelle system. Mere demokrati, mere effektivitet, mere solidaritet og mere gennemsigtighed, det må være nøglebegreberne i reformen.
Fru formand, kære kolleger, det er i kraft af resultaterne af regeringskonferencen, at man skal bedømme, om Unionen er i stand til at klare udvidelsen. Udvalget om Institutionelle Spørgsmål stiller i den forbindelse en betingelse, som det mener, ikke kan ignoreres: At Europa-Parlamentet udtaler sig positivt ved afslutningen af forhandlingerne.

Kindermann
Fru formand, jeg deler den opfattelse, de foregående talere har givet udtryk for, nemlig at udvidelsen af Den Europæiske Union med staterne i Central- og Østeuropa ikke kun vil bidrage til mere sikkerhed, velstand og fred i Europa. Men vi er os også de chancer bevidst, Den Europæiske Union vil få som følge af den fremtidige udvidelse. Nu er fiskeriets indflydelse på økonomien i ansøgerlandene højst forskellig. Alligevel er der visse fælles træk, der kræver ensartede retningslinjer for Den Europæiske Unions indsats. Integrationen har væsentlige følger for ansøgerlandene. I fiskerisektoren kan den socioøkonomiske betydning på lokalt plan ikke ignoreres i nogle lande, for fiskeriet binder jo på dette område og i akvakulturen stadig et væsentligt antal arbejdspladser i fællesskabet og er på delområder den eneste erhvervskilde, idet jeg gerne her vil have forstået fællesskab som fælles arbejde på delområderne. Denne kendsgerning skal der tages behørigt hensyn til ved tiltrædelsesstrategien. Udvikling af nye økonomiske strukturer og en integration uden traumatiske følger skal være vores erklærede mål.

Glase
Den foreliggende betænkning af hr. Oostlander har været ventet længe, ikke kun af os. Disse lande imødeser fulde af håb en fremtid i Den Europæiske Union. Med denne betænkning giver vi et politisk signal om, at de forventes i Strasbourg-familien. Indtil da er der meget at gøre for alle parter.
Jeg takker hr. Oostlander for, at han særligt er kommet ind på kvindernes situation i Central- og Østeuropa og har overtaget de vigtigste punkter i udtalelsen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder. Kvinderne skal vide, hvad de kan forvente ved optagelsen i Den Europæiske Union. De har også behov for visheden om, at man i fællesskab vil iværksætte bestræbelser med henblik på at fremme beskæftigelse, uddannelse, sociale og sundhedsmæssige forhold for kvinder og piger. Der skal lige fra begyndelsen iværksættes bestræbelser med henblik på, at kvinder ikke trænges ud i kulissen økonomisk og socialt. I Central- og Østeuropa er mange kvinder uddannet inden for tekniske erhverv og befinder sig langt hyppigere end for eksempel i Vesteuropa inden for videnskab og forskning. Vi skal være opmærksomme på, at de i stigende grad påtager sig politisk ansvar og således rent faktisk kan være med til aktivt at forme livet i Den Europæiske Union. Vi skal støtte de unge demokratier gennem pålidelige partnerskaber og klare udsagn.

Cornelissen
Fru formand, jeg vil begrænse mig til to bemærkninger, efter at jeg først har udtrykt anerkendelse af hr. Oostlanders gode, solide og dybtgående betænkning.
Mine to bemærkninger er følgende. Allerførst vil alle nok være enige i, at det er af største betydning, at vi begynder at gribe transportproblematikken mere og mere paneuropæisk an. Vi ser elendigheden i vor del af Europa, fordi det i utilstrækkelig grad er lykkedes Den Europæiske Union at sætte en transportpolitik i gang. Lad os lige fra begyndelsen forsøge at gribe dette paneuropæisk an, og det er også grunden til, at vi nu i samråd med Kommissionen er ved at forberede den næste paneuropæiske transportkonference næste år i Helsinki. Der håber vi sammen med de ansvarlige fra de østeuropæiske lande at kunne udforme denne paneuropæiske transportpolitik.
Det andet punkt, som jeg vil henlede opmærksomheden på, er spændingerne med hensyn til krav, som må stilles til køretøjer, som opererer fra østeuropæiske lande på vore markeder. Vi ved alle sammen, hvor vigtigt det er at begrænse vognparkens miljøgener. Vi stiller derfor store krav til de køretøjer, som er stationeret i Vesteuropa. Nu ser vi i stigende omfang, at køretøjerne fra lande i Østeuropa, som overhovedet ikke opfylder disse krav, opererer på vort vejnet. Det, som giver spændinger, er naturligvis, at vi på den ene side vil give disse lande lejlighed til at udvikle deres økonomi, men på den anden side, fru formand, bliver det jo for vore befolkninger temmelig vanskeligt at acceptere, at de skal opfylde stadig mere vidtgående krav, medens biler fra østeuropæiske lande overhovedet ikke behøver at opfylde de samme krav. Jeg ville sætte pris på, hvis kommissæren ville sige noget om disse spændinger.

Hoff
Fru formand, mine damer og herrer, allerede i sommeren 1993 besluttede Det Europæiske Råd, at de central- og østeuropæiske lande, der ønsker det, kan tiltræde Den Europæiske Union. Det Europæiske Råd formulerede betingelserne for en sådan tiltrædelse, og de er ret strenge. De vedrører den demokratiske udvikling i disse lande, men også og i særdeleshed den økonomiske og retsstatslige tilnærmelse til ejendomsforholdene, til udviklingen og til målene i Den Europæiske Union. De vanskeligheder, der er forbundet med tiltrædelsen, er ikke uovervindelige, men de er meget store.
I dag diskuterer vi her i Europa-Parlamentet ikke for første gang og sikkert heller ikke for sidste gang inden for rammerne af den betænkning, hr. Oostlander har afgivet - som jeg på min gruppes vegne gerne vil rette en hjertelig tak til - om spørgsmålet om, hvor langt vi - og det vil sige både de associerede centralog østeuropæiske lande og Den Europæiske Union - er kommet i forberedelsesprocessen. For at sige det helt klart og tydeligt for mange en gang til: Vi diskuterer i dag ikke om de central- og østeuropæiske landes tiltrædelse, vi gør derimod status for at finde ud af, hvor langt disse forberedelser er nået, og det bliver samtidig fastslået, hvad der mangler at blive gjort.
Hr. rådsformand Dini har her til morgen redegjort for, at forberedelserne til udvidelsen også står på dagsordenen for regeringskonferencen. Han har sagt, at dagsordenen er ambitiøs og mangfoldig, at Rådet vil forelægge en interimsrapport, og at de beslutninger, der blev truffet i Madrid, skal virkeliggøres. Det er klare ord. De krav, Den Europæiske Union stillede, da den efter bortfaldet af øst-vest-konfrontationen tilbød perspektivet med henblik på et medlemskab af Den Europæiske Union, er store, men de central- og østeuropæiske lande gik straks i gang med arbejdet for på deres side at gøre alt for at opnå de fastsatte mål så hurtigt som muligt.
Den Europæiske Union har hjulpet til. Med de finansielle midler, der er afsat og hidtil udbetalt inden for rammerne af PHARE-programmet, er der ydet et betydeligt bidrag til at fremme opbygningen af privatøkonomien i disse lande, til at muliggøre omstruktureringen af statsvirksomheder og udvikle et solidt finansielt system og banksystem. Kort sagt, Den Europæiske Union har ydet et væsentligt bidrag.
Men de egentlige anstrengelser har regeringerne og i endnu højere grad befolkningen i de central- og østeuropæiske lande hidtil selv gjort sig. Det har foranlediget følgende udtalelse fra den tjekkiske ministerpræsident Vaclav Klaus: De central- og østeuropæiske lande har nu ikke blot forladt operationsbordet og er ved at rekreere sig, men de er også i gang med at afslutte første fase af den økonomiske omstrukturering, hvor det først og fremmest har drejet sig om makroøkonomisk stabilisering samt om at skabe et grundlæggende system for markedsøkonomien.
Det forberedende arbejde for disse landes tiltrædelse skal imidlertid ikke kun gøres af disse lande, der skal også fra Den Europæiske Unions side fortsat træffes vigtige beslutninger, som de central- og østeuropæiske lande overhovedet ikke har nogen indflydelse på. De har ingen indflydelse på, hvordan den vesteuropæiske integrationsproces skal udformnes, i hvilken retning og med hvilket tempo den skal gennemføres, og de har heller ikke nogen som helst indflydelse på regeringskonferencens forløb, hvor også betingelserne skal fastlægges for en institutionelt gnidningsløs optagelse af disse lande. De har desuden ingen indflydelse på de nødvendige, nært forestående reformforanstaltninger inden for Fællesskabet, for eksempel på det finansielle og på det landbrugsmæssige område.
Men det afskrækker ikke de central- og østeuropæiske lande, og vi i EuropaParlamentet må heller ikke lade os afskrække af de forestående opgaver. Vi ønsker at modernisere Den Europæiske Union. Vi ønsker at garantere stabiliteten i Europa også på lang sigt. Vi ønsker at sikre fremtiden for hele befolkningen i Den Europæiske Union, og hertil hører, at vi er villige til at give de centralog østeuropæiske lande et ærligt perspektiv for tiltrædelsen til Den Europæiske Union og dermed for deltagelsen i vores fælles udvikling.
Vi ved, at det ikke vil ske omkostningsfrit, men omkostningerne til en ikketiltrædelse, omkostningerne til ustabilitet i Europa og omkostningerne til en adskilt udvikling vil være langt større.
De central- og østeuropæiske staters fremtidige tiltrædelse til Den Europæiske Union er ikke nogen anledning til eufori, men helt klart heller ikke til arrogance. Den fremtidige udvidelse af Den Europæiske Union er ikke nogen grund til overdrevne forhåbninger, men helt klart heller ikke til overdreven angst. Nøgterne, kritiske og selvbevidste skal vi gå i gang med det arbejde, der består i at skabe det nye Europa i det 20. århundrede. Den forestående udvidelse er en vigtig del af dette arbejde. Vores Europa vil være det, vi selv gør det til.

Spencer
Fru formand, jeg taler ikke blot på min gruppes vegne, men som formand for Det Parlamentariske Samarbejdsudvalg med Den Tjekkiske Republik og som én, der tror, at genforeningen af Europa både er en pligt og en glæde. Jeg har tilbragt en hel del tid i Centraleuropa siden omvæltningerne, og jeg mener, at vi skylder vore medeuropæere den høflighed at sige dem sandheden.
Udvidelsen er ikke alene nødvendig, den trænger sig meget på. Den vil ikke komme på én gang, den ville komme i bølger af lande bestemt af geopolitik, økonomisk og politisk parathed og kun marginalt af økonomi. Vi kan fremme denne proces ved den platform af programmer, vi allerede har på plads, men i særdeleshed kan vi hjælpe ved at uddanne deres embedsmænd.
Vi kan hindre processen, hvis vi ikke får bragt orden i eget hus med hensyn til den fælles landbrugspolitik og budgetreformerne. Frem for alt kan vi hindre processen, hvis vi ikke viser fantasi, men er selvoptagede. Jeg frygter, vi vil få et klassisk eksempel at se på denne selvoptagethed ved den provinsielle holdning, som Den Socialistiske Gruppe i lydighed mod hr. Wynn og hans kolleger fra Budgetudvalget har indtaget under afstemningen i dag. Hvordan skal vi i Prag kunne forklare, at Europa-Parlamentet står i fare for at pille Oostlanderbetænkningen fra hinanden på grund af en strid med Parlamentets tjenestemænd om tidspunktet for denne debat i forhold til Budgetudvalgets høring om de finansielle aspekter af udvidelsen? Det vil vare endnu et godt stykke tid, før de finansielle aspekter af udvidelsen står klart. De vil afhænge af rækkefølgen og timingen af udvidelsen og de fremskridt, der sker med reformen af den fælles landbrugspolitik. Det er ikke et tidspunkt, hvor vi skal tælle femører, det er et tidspunkt, hvor der er brug for klare hensigter og ærlig vilje.

Carrère d'Encausse
Fru formand, denne forhandling har en historisk dimension, for det handler om endeligt at vende et af de mørkeste blade i vores europæiske historiebog. De central- og østeuropæiske lande er europæiske. Vi tilhører alle samme værdifællesskab og deler den samme arv. De har imidlertid i et halvt århundrede været revet væk fra Europa og med magt indelukket i en geopolitisk enhed, som de altid har følt sig fremmede overfor.
Den Europæiske Union har for disse lande været et ideal, fordi den i deres øjne indeholder en succes på tre områder: Demokrati, sikkerhed og velstand. Tiltrædelse til Unionen har siden 1989 været deres første mål, og de har næret en dobbelt illusion. De mente, at tiltrædelsen kunne ske meget hurtigt. De troede også, at det ville være det sikreste middel til hurtigt at klare overgangen til demokrati og markedsøkonomi.
Men problemerne og vanskelighederne på deres vej er meget større, end de troede. Det betyder, at vejen til opfyldelse af tiltrædelsesbetingelserne er længere, end den forekom i 1989. Da Den Europæiske Union desuden er blevet mere talrig og mere kompleks end tidligere, kan den ikke åbne sig for nye lande uden store sikkerhedsforanstaltninger, hvis den vil undgå en svækkelse af sin samhørighed.
At konstatere, at man må vente med at tiltræde, og at der kræves en stor indsats, er bittert for de lande, der har drømt om Europa i et halvt århundrede. Men ved at ville accelerere tingenes forløb, kunne vi dog risikere, at det ville glippe med deres tiltrædelse. Derfor er det vigtigt at hjælpe dem med bedst muligt at forberede denne tiltrædelse. Der er her tre krav.
Allerførst må disse lande dele vores værdifællesskab og vores mål. De må ikke alene tilslutte sig håbet om at deltage i velstanden, men i alt det, der giver mening for Europa, og frem for alt demokratiet. Selv om det er tydeligt, at de central- og østeuropæiske lande ikke udgør en uopløselig blok, og at de ikke alle ønsker at tiltræde Unionen på samme tidspunkt, er det dog vigtigt, at de samarbejder i forberedelsen af tiltrædelsen. Det er absolut nødvendigt, at de er fælles om deres erfaringer, for selv om de i det forløbne halve århundrede har været tvunget til at leve sammen, er de helt uvidende om staternes fællesskabsliv og dets begrænsninger. En indsats for et regionalt samarbejde ville forberede dem hertil.
Endelig er det forståeligt, at disse lande efter et halvt århundrede uden national uafhængighed er optaget af at sikre deres sikkerhed. Under de nuværende omstændigheder er NATO for dem den sikkerhedsstruktur, der afhjælper deres frygt. Det er nødvendigt, at landene, der har forladt den kommunistiske blok, frit kan vælge de sikkerhedsstrukturer, de ønsker. Det vil være så meget lettere, al den stund at der har været en grundlæggende overvejelse om NATO og om dens mål i en verden, der ikke længere har to poler, og om midlerne til at associere Rusland til revisionen af sikkerhedsstrukturerne. At berolige Rusland, ikke ved at give indrømmelser for dets krav, men ved en større forståelse, er et afgørende element i hele udvidelsesprocessen. Betænkningen af Oostlander fremlægger meget klart kendsgerningerne for denne forberedelse af udvidelsen, og af den grund støtter min gruppe den.

Bertens
Fru formand, nu hvor regeringskonferencen er indledt, er et signal fra Parlamentet til de associerede lande i Central- og Østeuropa ikke blot nødvendigt, men også meget velkomment. Dette signal er ikke blot meget vigtigt for de pågældende lande, men også for Parlamentet selv, og grundlaget for signalet er Oostlanders fyrtårnsbetænkning, den rager op over alt andet, og den er noget diffus af og til, men den er der, og den er et tydeligt tegn.
I dette beslutningsforslag angiver Parlamentet, at det tilslutter sig Kommissionens og Rådets holdning. Hurtigt efter forhandlingerne på regeringskonferencen skal Kommissionens udtalelser med hensyn til alle ansøgerlandene forelægges. En lige behandling af disse lande er ønskelig, og under forhandlingerne må den fuldstændige overtagelse af acquis communautaire stå centralt. Kommissionens hvidbog er et meget anvendeligt instrument i denne forbindelse.
Forberedelserne i de individuelle stater skal være afgørende for tiltrædelsestidspunktet. Enigheden mellem institutionerne om den procedure, der skal følges, vil gøre en velforberedt tiltrædelse mulig.
Den politiske beslutning om at lade disse lande tiltræde er truffet én gang, to gange, tre gange, og det kan naturligvis ikke på nogen måde være en tilfældighed, at Budgetudvalget endnu ikke har besluttet, hvor meget det vil koste at stikke en kæp i hjulet her. Det vil naturligvis koste penge, og når det drejer sig om udgifter, tror jeg, at udgifterne vil være højere, hvis vi ikke realiserer, hvad vi har besluttet. Jeg er fuldstændig enig med hr. Spencer.
Økonomisk vil der naturligvis være meget arbejde for de central- og østeuropæiske lande. Ved hjælp af vor egen Union vil disse ansøgerlande kunne finde deres vej. Dertil er der ikke brug for mange kilo hvidbøger, men konkret støtte i forbindelse med tilpasningsprocessen. Virkeliggørelsen af denne tilpasningsproces er afgørende for tiltrædelsestidspunktet. Dette var en vanskelig betænkning, en for stor betænkning, et godt forsøg, men i hvert fald intet sammenlignet med de vanskeligheder, som vi vil opleve med den endelige tiltrædelse.

Carnero González
Fru formand, vi går ligesom betænkningen i princippet ind for udvidelsen af Den Europæiske Union med de central- og østeuropæiske lande, idet vi ikke mener, man kan tale om et forenet Europa uden disse landes deltagelse. Men udvidelsen skal ske samtidig med, at man uddyber Unionen - således at den ikke blot omdannes til et frihandelsområde - og går videre med den politiske union og indfører de nødvendige institutionelle reformer.
Vi mener, at processen bør ske langsomt og velovervejet, og at man ved afslutningen skal have garanti for mindst tre ting: For det første at udvidelsen ikke bidrager til dannelsen af et Europa i flere hastigheder, for det andet at den økonomiske og sociale samhørighed opretholdes, og for det tredje at det sociale chok i ansøgerlandene bliver så lille som muligt, og at disse lande ikke oplever en voldsom deregulering som følge af deres optagelse i det indre marked. Hvis man skal eksportere noget til disse lande, er det ikke den kompromisløse økonomiske liberalisme, men den europæiske sociale model.
Derfor er det nødvendigt at garantere opretholdelsen af politikker som den fælles - ganske vist reviderede - landbrugspolitik og strukturfondene. Vi ønsker ikke en renationalisering af den fælles landbrugspolitik, ej heller at de strukturfondsbevillingerne fortsætter uændret med en fordeling af de samme midler til et større antal lande. Man bør forhandle enkeltvis med de centralog østeuropæiske lande under hensyn til deres forskellige karakteristika og overveje passende overgangsperioder, således at man garanterer fremtiden for vigtige produktionssektorer i de nuværende medlemslande, f.eks. landbruget, tekstilindustrien og jernindustrien.
På det politiske område bør vi forsvare udbygningen af demokratiet og respekten for menneskerettighederne. Og på det sikkerhedsmæssige område bør vi ikke automatisk sammenkæde en indtræden i Den Europæiske Union med en indtræden i NATO. Dette er ikke vejen til sikkerhed for de central- og østeuropæiske lande. Vejen er at skabe en reel europæisk sikkerheds- og forsvarsidentitet på et nyt grundlag, der er tilpasset den nye situation.
Derfor går vi ind for udvidelsen. Denne betænkning er et bidrag dertil, selv om det ganske vist er utilstrækkeligt.

Schroedter
For os Grønne er østudvidelsen det aktuelle politiske mål i Den Europæiske Union. Den vil få en enorm historisk betydning. Den kunne blive en vigtig forudsætning for et fredeligt og demokratisk Europa. Udsigten til en snarlig tiltrædelse er først og fremmest forbundet med stor forhåbning i Østeuropa. Netop derfor er det unfair og ansvarsløst over for disse lande med hvert statsbesøg at nære håbet om en mulig, hurtig tiltrædelse, men samtidig udvikle en tiltrædelsesstrategi, der står i vejen for en hurtig tiltrædelse. Det er ikke kun de central- og østeuropæiske lande, der skal forberede sig på at blive optaget i Den Europæiske Union. Det ville være forkert at ville løse Den Europæiske Unions egne strukturproblemer med en østlig markedsudvidelse. Hvordan kan disse lande da udvikle deres økonomi økologisk og socialt, når de såkaldte tiltrædelsesbetingelser går i retning af en eksportorienteret udvikling? De løser hverken de sociale eller de demokratiske konflikter i disse lande.
Disse landes tilpasning til principperne i den fælles landbrugspolitik er et skridt i den forkerte retning. Følger de denne politik, vil der opstå enorme beskæftigelsesproblemer! Sådanne beskæftigelsesproblemer er disse lande hverken forberedt på eller i stand til at finde en udvej ud af. Den Europæiske Union er tvunget til at forberede sig på denne udvidelse med en omstrukturering af struktur- og landbrugspolitikken. Kun gennem en sådan reform er det muligt at gå bort fra eksportorientering i vores landbrugspolitik og i stedet sigte mod en integreret udvikling på landet og en fælles landbrugspolitik, der vil sikre det økonomiske og sociale sammenhold også for de nye medlemsstater. Jeg finder det også forkert at ville udvikle en fælles sikkerhedspolitik uden præventive udgangspunkter og uden OSCE. Her er Oostlander-betænkningen behæftet med en stor mangel.

Lalumière
Fru formand, hvidbogen, der er genstand for denne forhandling, vedrører et omfattende, men præcist emne: Forberedelsen af de associerede central- og østeuropæiske landes integration i Unionens indre marked.
Hr. Oostlander, som jeg vil lykønske med kvaliteten af hans arbejde, har foretrukket at udvide området for sin betænkning. Herved giver han en samlet politisk vision for udvidelsen, dens berettigelse, dens følger og de betingelser, der skal opfyldes, for at denne udvidelse kan lykkes. De femten betænkninger til udtalelse fra de særlige udvalg gør det muligt at supplere dette omfattende panorama.
Jeg er helt enig i den generelle tone i Oostlander-betænkningen. Den er faktisk konstruktiv, positiv, kort sagt gunstig over for de central- og østeuropæiske lande uden at diskriminere mellem de associerede lande, der alle er på samme startlinje.
Ikke desto mindre kunne den måske have insisteret mere på den chance, som denne udvidelse udgør for os. Det er rigtigt, at det er en udfordring, den giver mange vanskeligheder, men det er også en betydelig fordel, et frisk pust, der, hvis man bærer sig klogt ad, kan dynamisere hele det europæiske kontinent på alle planer: Økonomisk, socialt, kulturelt og naturligvis politisk.
Når det drejer sig om de betingelser, som skal være til stede, inden forhandlingerne om tiltrædelse indledes, forstår jeg godt, at ordføreren fastholder, at reformerne af Unionen, der er absolut nødvendige for at undgå lammelse af systemet, skal udføres hurtigt og grundigt. Men jeg vil gerne komme med en bøn: At udtalelsen af disse forudgående betingelser ikke forleder til at mene, at vi bestemt ikke har hastværk med at åbne vores hus for nye beboere.
De central- og østeuropæiske lande har brug for at håbe, og selv om de godt ved, at det ville forkert at forhaste sig, har de meget hurtigt behov for klare og opmuntrende signaler. Det er på de betingelser, at de vil kunne mobilisere den nødvendige energi og retfærdiggøre den enorme indsats, der kræves og vil blive krævet af deres befolkninger. Lad os tænke på de enorme fremskridt, der allerede er gjort: For eksempel en årlig vækst på 7 % i BNP i Polen eller i Tjekkiet. Den politiske aktion har behov for mål, håb, ja for en smule drøm. Med hensyn til det seriøse og det tekniske kan man se i selve hvidbogen. Kommissionen har udført et fremragende stykke arbejde, der allerede nu bruges til styring af de løbende reformer i de central- og østeuropæiske lande. Jeg har for nylig været i Polen, og jeg kan bevidne det.
Det siger sig selv, at hvidbogen om det indre marked skal suppleres med andre. For eksempel burde en hvidbog, uden forhåndsslutning og uden overdrivelse, beregne de økonomiske og finansielle konsekvenser af udvidelsen for fællesskabsbudgettet. En anden hvidbog burde vedrøre de juridiske reformer, der skal indføre retsstater og egentlige demokratier, der respekterer menneskerettighederne og frihederne. Disse videre undersøgelser vil være anledning til ikke alene at redegøre for de opnåede fremskridt, men navnlig til at stimulere bestræbelserne såvel i ansøgerlandene som hos os.

Krarup
Ingen stiller spørgsmålstegn ved hvidbogens og betænkningens overordnede politiske mål: fred og stabilitet i Europa. Men spørgsmålet er, om de midler, der anvises, er de rigtige. Det afgørende er, at projektet ikke er at tilvejebringe grundlag for en fri dialog og frie økonomiske relationer mellem selvstændige nationer. Projektet er, at vore østlige naboer får pålagt de vilkår, som defineres af Den Europæiske Union. Nøgleordet er tilpasning, det vil sige reelt i praksis underkastelse. Der knyttes politiske betingelser til naboernes adgang til vore markeder, og disse politiske betingelser er bygget over den tvangstanke, at sociale og politiske og retlige problemer løses ved hjælp af forstærkede overnationale apparater. Det er en tragisk fejltagelse, som ikke bliver bedre af betænkningens verbale besværgelser, og herunder en nyskabelse, der hedder social markedsøkonomi. Jeg vil indrømme, at social markedsøkonomi er sprogligt kreativt, men desværre politisk umuligt.

Féret
Fru formand, det, der i denne betænkning om tiltrædelse af de central- og østeuropæiske lande først forbavser mig, er den konstante henvisning til demokrati og menneskerettigheder.
Men hvem er vi, vi vestlige europaparlamentsmedlemmer, der giver lektioner i demokrati til vores brødre i øst, når man ved, at der systematisk i vores lande og især i mit eget, Belgien, manipuleres med valgene af penge, medier og den belgiske stat, mens de europæiske fællesskabsinstanser er tavse medskyldige?
Jeg er også forbavset over den økonomiske besættelse, når det er en politisk vilje, der er nødvendig i Europa. De østeuropæiske lande kommer fra halvtreds års kommunisme og er i dag direkte konfronteret med den rå og mafiaagtige kapitalisme, som vi vesteuropæere endnu ikke har frigjort os fra.
Det er op til os sammen med vores brødre i de østeuropæiske lande at finde en tredje vej i modsætning til socialisme og kapitalisme, der begge forårsager social nød og uretfærdighed.

Wynn
Fru formand, vi bør ikke tabe af syne, hvad det er Oostlander-betænkningen drejer sig om: Den er en reaktion på Kommissionens hvidbog, og den er ikke Parlamentets endelige beslutning om udvidelse. Det bør vi gøre klart for alle.
Budgetudvalget har ikke forelagt nogen ændringsforslag til betænkningen af den enkle grund, at vi afventer resultatet af en offentlig høring i næste måned om omkostningerne ved en udvidelse. Vi ville langt have foretrukket, at Oostlanderbetænkningen havde ventet indtil efter denne høring, eller at høringen var blevet fremskyndet. Jeg mener, at det i nogen grad er et udtryk for underkendelse af planlægningen af Parlamentets arbejde. Men her er vi, vi står tilbage med betænkningen og med den kendsgerning, at Budgetudvalget endnu ikke har haft sin høring.
Jeg er ikke stødt over det, Tom Spencer sagde: Jeg tager det som en kompliment, når jeg bliver kritiseret i denne henseende. Men Tom sagde noget om, at Budgetudvalget ville ødelægge denne betænkning, fordi det har travlt med at tælle femører.
Et af de spørgsmål, vi må stille, er helt ærligt, hvor mange øre er medlemsstaterne parat til at betale for en udvidelse? Indtil vi får et svar på det, kan vi snakke så meget, vi vil, om udvidelsen, men vi vil give et falsk indtryk, indtil vi kender omkostningerne.
Parlamentets holdning til en udvidelse fortjener noget langt bedre end en betænkning af denne art. I det mindste fortjener den sit eget udvalg, som vi havde i forbindelse med Østtysklands tiltrædelse. Jeg er enig med Tom i, at vi må være ærlige over for ansøgerlandene, men det indebærer at sige til dem, at selv om Parlamentet er fuldt af gode hensigter, så kan vi ikke levere en rød øre uden at medlemsstaterne er parate til at betale regningen. Vi bør ikke indgive ansøgerlandene falske forhåbninger, så længe vi ikke kender omkostningerne.

Tillich
Fru formand, at Den Europæiske Union skal udvides med staterne i Central- og Østeuropa, det har Rådet besluttet, og Europa-Parlamentet står inde for denne beslutning. Det er en historisk udfordring og samtidig en chance for alle parter. For første gang kan Europa blive et fredsfællesskab inden for sine grænser. Jo nærmere dette skridt rykker, desto mere diskuteres detaljerne imidlertid i en udvidelse. Hvidbogen er et kompendium af regler, der er fastlagt med henblik på at få det indre marked til at fungere, og i tilfælde af tiltrædelsen vil kandidaterne også skulle rette sig efter denne hvidbog.
For at præstere et sagligt forarbejde og undgå både forventninger og vildledende diskussioner skal dette emne diskuteres ordentligt og seriøst i sin fulde bredde. Det er klart, og det er også blevet sagt mange gange tidligere, at Den Europæiske Union er nødt til at bevæge sig, men det er tiltrædelseskandidaterne også.
Denne betænkning af hr. Oostlander kan kun være optakten til en grundig diskussion. Som budgetekspert vil jeg gerne tilføje, at Budgetudvalget - som hr. Wynn har gjort opmærksom på - vil yde sit bidrag til en bred diskussion. Det vil den 7. maj arrangere en høring om de finansielle aspekter ved udvidelsen af Den Europæiske Union, som munder ud i en initiativbetænkning. Her drejer det sig imidlertid ikke om at dokumentere, at alt er for dyrt, men tværtimod om at søge efter veje til at omsætte vores politiske mål, nemlig udvidelsen, idet det både er borgerne i Den Europæiske Union og i tiltrædelseslandene, der skal bære omkostningerne hertil.
Både Oostlander-betænkningen og initiativbetænkningen af hr. Christodoulou om de finansielle aspekter skal være et signal til Rådet om som led i regeringskonferencen og derefter at indlede konkrete skridt med henblik på den forestående udvidelse. De skal også dokumentere, at Parlamentet allerede har påbegyndt sit arbejde i denne retning og er indstillet på at fortsætte det konsekvent.

De Clercq
Fru formand, jeg takker ordføreren for hans betænkning, som i det mindste kan kaldes udførlig og altomfattende. Han behandler mange aspekter af udvidelsen af Unionen, bl.a. med hensyn til budget, undervisning, sociale anliggender samt den anden og den tredje søjle. Men det handler Kommissionens hvidbog efter min opfattelse ikke rigtigt om. Hvidbogen handler om de central- og østeuropæiske landes forberedelse til integrering i Unionens indre marked. Netop dette kommercielle, økonomiske emne, denne hvidbogs kernepunkt, lægges der næppe vægt på, medens REX-Udvalgets udtalelse, som jo behandler dette økonomiske aspekt og har fremsat konstruktive forslag med henblik herpå, ignoreres af ordføreren. Disse forslag er ikke desto mindre vigtige for integreringen af de pågældende lande i Unionens indre marked. De indeholder bl.a. en omfattende lovgivningsopgave for de central- og østeuropæiske lande, nemlig tilpasning af deres nationale lovgivning til det indre marked. De central- og østeuropæiske lande bør overbevises og stimuleres til at inkassere de midlertidige høje omkostninger derved, fordi disse tilpasninger er nødvendige for det store paneuropæiske marked med henblik på fremtiden. Vi må selvfølgelig hjælpe dem i denne forbindelse.
Anvendelsen af konkurrenceprincipperne i de central- og østeuropæiske lande og harmoniseringen af kriterierne for tilkendelsen af offentlig støtte er væsentlig. Reformen af den fælles landbrugspolitik er fundamental, og strukturfondenes politik skal tilpasses; skabelsen af en kontekst, som har en positiv virkning på samarbejdet mellem virksomheder fra de central- og østeuropæiske lande og virksomheder i Den Europæiske Union, og frem for alt støtte af en mentalitetsforandring i de forhenværende planøkonomier; en mere resolut harmoniseringspolitik med hensyn til de eksterne aspekter af dette marked, frem for alt inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen; tilpasning af toldlovgivningen til Unionens toldlovgivning med henblik på f.eks. svig, smugleri, narkotika, illegal transport, nuklear transport og andet. Det var nogle eksempler. Desværre er der ingen spor af dem i betænkningen.
Min konklusion er simpel. Vi er overbevist om, at de central- og østeuropæiske landes gradvise integration i det indre marked vil være til gavn for omfanget og kvaliteten af den gensidige handel gennem tilvejebringelsen af et tillidsforhold, som bidrager til processen forud for tiltrædelsen.

Theonas
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at de ledende kræfter i Den Europæiske Union støtter udvidelsen af ideologiske og geopolitiske årsager.
Jeg synes, denne forhandling viser, at Europa-Parlamentet tilslutter sig denne tankegang. Der er tale om en politik, som vil få kolossale konsekvenser for sikkerhedsområdet foruden økonomiske, sociale og institutionelle konsekvenser for Den Europæiske Unions funktion, faktorer, som er ukendte for os på nuværende tidspunkt. Hvordan kan man forlange af Unionens borgere, at de skal støtte en politik, uden at problemet med egne indtægter er løst, et problem, som kan ryste Unionens landbrugssektor og få dybtgående konsekvenser for EU-landenes egen deltagelse i Den Europæiske Unions virke som følge af de ændringer, regeringskonferencen vil føre med sig, og hvordan skal befolkningerne kunne sige, at de støtter denne politik, når følgerne er ukendte for dem og for deres lande?
Jeg mener ikke, vi på nogen måde er berettigede til at belære en befolkning i Unionen om demokrati. Demokrati og social integration er de enkelte befolkningers anliggende, og ud fra denne betragtning mener jeg, vi bør være varsomme og omhyggeligt overveje, hvordan vi henvender os til befolkningerne i de øst- og centraleuropæiske lande.

Sainjon
Fru formand, udvidelsen mod øst er uundgåelig og urørlig, den er indskrevet i historien. Det er et givet faktum, som ingen ansvarlig stat fremover kan modsætte sig. Den forhandlingsperiode, der vil komme efter regeringskonferencen, må absolut benyttes til indførelse af de nødvendige betingelser for en politisk positiv integration.
Men alle nuværende undersøgelser synes at vise, at disse landes adgang til Unionen inden år 2005 hverken ville være gunstig for dem eller for os. Ungarn, Polen, Tjekkiet og Slovenien yder en betydelig indsats for at indtræde i Unionen. Vi må ikke skuffe dem, og vi må således bekræfte vores politiske vilje til at regne dem blandt os, uden demagogi eller paternalisme. Jeg er dog bange for, at en forhastet og navnlig en dårlig forberedt tiltrædelse frem for alt tjener interesserne hos dem, der ønsker at omdanne Unionen til en slags økonomisk frihandelsområde.
Kort sagt, åbningen mod øst er det vindpust, som mange liberale regeringer venter på, for at det korthus, der udgøres af en egentlig politisk og social union i Europa, og som endnu er skrøbeligt, endelig falder sammen. Det er det, der står på spil.

Wiersma
Fru formand, i dag begynder en vigtig debat, som vil vare i mange år, og som også ofte vil blive taget op her i Forsamlingen, udvidelsen af Den Europæiske Union mod øst og naturligvis også mod syd. Jeg tror, og det vil jeg fremhæve i dag i mit bidrag, at foruden økonomiske og politiske motiver spiller også sikkerhedsovervejelser en vigtig rolle i diskussionen om udvidelsen. Warszawa-pagtens ophør betød for landene i Central- og Østeuropa, at de kom ud i en slags magtvakuum, så længe der ikke var nogen anden sikkerhedsstruktur, der ville træde i stedet for den tidligere pagt. Det er derfor berettiget, at hr. Oostlander i sin betænkning anfører, at udvidelse af Unionen gør en tilpasning af de europæiske sikkerhedsstrukturer ekstra nødvendige.
I første instans må der naturligvis ses på den plads, som fremtidige EUmedlemsstater kan indtage inden for Den Vesteuropæiske Union og NATO. For mit vedkommende er disse lande i princippet velkomne der. Det er imidlertid sikkert ikke undgået nogens opmærksomhed, at udvidelsen af navnlig NATO støder på store indvendinger fra Den Russiske Føderation. Disse indvendinger skal tages alvorligt, selv om det ikke kan være sådan, at Rusland har veto, men jeg tror, at der i diskussionen om denne udvidelse af NATO og forandringen af sikkerhedsstrukturerne bestemt også må søges et godt kompromis med Den Russiske Føderation, fordi denne diskussion i sidste instans ikke må føre til, at sikkerhedssituationen som helhed forværres i Europa.
Samtidig må vi arbejde på styrkelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik inden for rammerne af regeringskonferencen, for med udvidelsen vil vi også på det udenrigspolitiske område påtage os vigtige nye ansvar. Samtidig betyder medlemskab af Den Europæiske Union for nye medlemsstater også en vis sikkerhedsgaranti inden for rammerne af denne fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, men også gennem medlemskabet som sådant. Jeg tror, at det er vigtigt allerede nu at udbygge samarbejdet med de central- og østeuropæiske lande, navnlig med de lande, som er associerede, og allerede nu inden for rammerne af den strukturelle dialog også at udvide samarbejdet på det udenrigsog sikkerhedspolitiske område. Jeg tror, at man i hvert fald i de kommende år i de debatter, som vi fører her og andre steder, må være klar over, at Den Europæiske Union gennem udvidelsen også på dette område vil få vigtige yderligere ansvar.

Rocard
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil også gerne lykønske hr. Oostlander med hans fremragende betænkning, det er et grundigt stykke arbejde, han har udført.
Jeg kan dog ikke her skjule en vis utilfredshed, som det udelukkende henhører under hr. Oostlander at fjerne. Ordføreren skulle tage Kommissionens valg i betragtning - den ville behandle integrationen i det indre marked separat - men også vores arbejde, der først begynder nu, samt de store usikkerheder med hensyn til de fremtidige omkostninger, der er forbundet med tilpasningen af den fælles landbrugspolitik, infrastrukturpolitikken, regionalpolitikken og med hensyn til åbningshastigheden den europæiske konkurrence. Kort sagt, vanskelighederne er store, i en sådan grad at mellem hentydningerne - der, da de ikke kan være mere præcise, forbliver frustrerende - og de overdrevne detaljer vedrørende et vist antal prioriteter, går omfanget af projektet med tiltrædelse af en halv snes, hvis ikke flere, lande, næsten ubemærket hen. Det er rammen for vores arbejde, der bestemmer det, og det beklager jeg meget.
Det er et fantastisk historisk eventyr, som vi her er vidne til. De femten nuværende medlemsstater i Unionen har praktisk talt alle været i krig med hinanden i løbet af de sidste syv eller otte hundrede år. Andre nationers ankomst giver en chance for forsoning på et kontinent, der har fremkaldt flere krige end noget andet. For øvrigt finder man ikke i verdenshistorien et tilfælde med en stormagt, der ville være formet anderledes end ved at vinde militære erobringer over sine fremtidige vasaller.
Dette historiske eventyr er uden præcedens, og det får os til at ønske en Union, der karakteriseres ved en stadig stærkere forening af dens konkurrencepolitik, dens makroøkonomiske regulering, dens socialpolitik, men også af dens udenrigspolitik og dens politik på området for retlige anliggender og menneskerettigheder. Men de motiver, der ansporer de pågældende lande til at ansøge om optagelse, er ikke rent økonomiske: Det er rigtigt, at disse lande stræber efter vores levestandard, men de er endnu mere tiltrukket af et behov for at have en vis sikkerhed og øve indflydelse på tingene i verden.
Det er af den grund, hr. kommissær, at jeg ønsker, at denne betænkning - en betænkning, som vi vil stemme for, og som fortæller nogle relevante ting, men som fortæller så meget herom og i en så behersket og forsigtig tone, at man til sidst spekulerer på målets art og på viljen til at nå det - at denne betænkning ledsages af et dokument fra Kommissionen, der for os igen definerer de højeste mål for den europæiske konstruktion og årsagerne til, at det vil være et fantastisk eventyr at få tolv nationer - mindst - med hos os, der har gennemlevet den tragiske historie, som man kender.
Jeg vil også gerne understrege, at det endelige valg af en tidsplan ikke er Europa-Parlamentets, men regeringskonferencens. Jeg tror ikke, at det ville være klogt at tage en risiko - selv om den var lille - i den henseende.
Hr. kommissær, lyt til vores budskab. Da vi opstiller regnskab, usikkerheder, tvivl og betingelser, er det også nødvendigt at tale om årsagerne, de kunne vise sig ædle og gavmilde. Vi konstruerer det største politiske eventyr, som menneskeheden nogen sinde har oplevet.

Titley
Fru formand, som én, der længe har studeret spørgsmålet om udvidelse, må jeg indrømme, at jeg er lettere forvirret over den debat, der foregår om denne runde af udvidelsen. Vi begyndte for et par år siden med, at alle sagde »Åh, vi må udvide«, og talte meget kækt om det, som om det drejede sig om medlemmer, der skulle optages i en slags selskabelig klub. Jeg måtte advare om, at så enkelt var det ikke. Men nu har vi anbragt os selv i en situation, hvor alle slår ud med armene i rædsel over de voldsomme vanskeligheder, og det er før vi så meget som er begyndt på forhandlingerne. Jeg opdager nu, at jeg må bagatellisere disse vanskeligheder.
Som sidste taler for Parlamentet bør jeg gentage nogle grundlæggende ting. For det første er det ikke et spørgsmål om, hvorvidt vi udvider, men om hvornår vi udvider. Den Europæiske Union er åben for enhver stat, der opfylder de grundlæggende kriterier. Herudover har vi længe sagt til de central- og østeuropæiske lande, at hvis de kastede diktaturets åg af sig, ville vi byde dem velkommen i vor familie. Hvis vi nu tager vort ord tilbage, så risikerer vi at underminere alle de reformer, der med store omkostninger er foregået i Centralog Østeuropa. Vi risikerer også at opleve et tilbagefald til en form for etniske spændinger, som har slået os med rædsel i Jugoslavien. Som hr. Wiersma har sagt, risikerer vi også at underminere kontinentets sikkerhed.
Når det er sagt, må vi naturligvis erkende, at der findes større vanskeligheder, som vi må tage fat på i de kommende år, i særdeleshed inden for landbruget og Regionalfonden og med hensyn til strukturen for beslutningstagning. At undervurdere disse vanskeligheder vil i sidste instans betyde at underminere udvidelsesprocessen. En forhastet udvidelse kan faktisk gøre mere skade end gavn. Vi kan ikke foregive, at disse problemer ikke eksisterer.
Men som svar til hr. Wynn, som siger, at vi ikke kan udvide, før vi kender omkostningerne, må man sige: Indtil vi begynder at drøfte udvidelsen ordentligt, ved vi ikke, hvad omkostningerne er, og vi kan ikke sidde og vente på, at nogen skal regne det ud. Vi kan ikke hele tiden operere under Budgetudvalgets tyranni her i Parlamentet.
Jeg glæder mig over hvidbogen, for det er en begyndelse til at tage fat på de praktiske spørgsmål i forbindelse med udvidelsen. I sidste instans er udvidelsen et politisk spørgsmål, det er et spørgsmål om politisk vilje hos de politiske ledere. Ønsker vi, at det skal ske? Der er også et spørgsmål om politisk acceptabilitet over for borgerne i Den Europæiske Union og borgerne i de centralog østeuropæiske lande. Medmindre de er parat til at gå ind på de betingelser, vi forhandler os frem til, så vil det ikke ske. Det bør vi huske på, hvad vi end siger og gør, som forberedelse til en udvidelse i næste århundrede.

Van den Broek
Fru formand, jeg har i formiddag meget interesset og fascineret lyttet til de mange talere om dette så interessante spørgsmål om udvidelse af Den Europæiske Union.
Tillad mig allerførst at give ordføreren, hr. Oostlander, en kompliment for hans dybtgående betænkning og alt det arbejde, som han har gjort i forbindelse dermed. På temmelig kort tid er det lykkedes ham at fremskaffe en detaljeret oversigt over de forskellige politiske holdninger her i Parlamentet, og han har udarbejdet et beslutningsforslag, som ikke blot omfatter hvidbogen og dens virkning, men samtidig det mere generelle spørgsmål om den fremtidige udvidelse.
Jeg ved, at han har rådført sig med utallige andre udvalg i Parlamentet for at kunne formulere en afbalanceret tekst, og vi har også selv haft fornøjelsen at tale med ham om dette spørgsmål forskellige gange. Det drejer sig til syvende og sidst om et spørgsmål, fru formand, som for Den Europæiske Union er en af de største udfordringer i dens eksistens: udvidelsen mod øst og syd, hvorved der kunne tilvejebringes en Union med mere end 25 medlemsstater. Det er en historisk chance, det er bemærket flere gange i formiddag. Vi bør også gribe denne chance, hvilket ikke altid vil være lige let, men den politiske beslutning, som allerede blev truffet på Det Europæiske Råd i København i 1993, var tydelig. Medlemsstaterne har besluttet på denne måde at bidrage til de politiske, økonomiske og sociale udviklinger for alle befolkninger i Europa. I den forbindelse har det sikkerhedspolitiske aspekt spillet en betydningsfuld rolle.
En vellykket regeringskonference er efter Kommissionens opfattelse en absolut forudsætning for udvidelsen. Vi ved i Kommissionen, at Parlamentet er enig heri. Også hr. Oostlanders betænkning lader der egentlig ikke herske nogen som helst misforståelse herom. De husker for øvrigt samtidig det tilsagn, som Rådet har givet Dem ved den sidste udvidelse. Det Europæiske Råd i Madrid i december bebudede en ny fase i Unionens udvidelsesproces, og denne lejlighed blev samtidig benyttet til at definere proceduren og tidsplanen for forberedelserne. Kommissionen fik i denne forbindelse til opgave at forelægge en beretning om visse aspekter af udvidelsen. Den skal yderligere evaluere følgerne deraf for fællesskabspolitikken, navnlig hvad angår landbrug og strukturpolitikken. Det Europæiske Råd vil på grundlag af disse beretninger fortsætte sin undersøgelse.
Der gøres gode fremskridt ved forberedelsen af de udtalelser, som der blev anmodet om i Madrid med hensyn til ni central- og østeuropæiske landes ansøgninger om tiltrædelse til Fællesskabet, fordi Kommissionen, som De ved, allerede har afgivet en udtalelse om Cyperns og Maltas ansøgninger. I de kommende dage vil der til ansøgerlandene blive sendt en række tekniske spørgeskemaer, som vi håber at få tilbage til sommer, og disse vil Kommissionen også kunne arbejde med i forbindelse med udarbejdelsen af udtalelsen om tiltrædelsesansøgningerne. Kommissionens tjenestegrene fortsætter med yderligere at analysere følgerne af udvidelsen eller Unionens politik og evaluere situationen i hvert af de lande, som har ansøgt om medlemskab. Som bekendt vil Kommissionen afgive udtalelserne om ansøgningerne hurtigst muligt efter afslutningen af regeringskonferencen, normalt i midten af 1997, hvis regeringskonferencen faktisk når frem til konklusioner. Disse udtalelser vil være ledsaget af et oversigtsdokument, et såkaldt syntesedokument, hvori de vigtigste horisontale spørgsmål i forbindelse med udvidelsen og tiltrædelsesforhandlingernes perspektiver vil blive behandlet. Kommissionen vil så samtidig udarbejde en meddelelse om de finansielle rammer, efter 1999, inden for hvilke der tages hensyn til den eventuelle udvidelse. Kommissionen er derfor enig med dem, som i formiddag har bemærket, at det i øjeblikket ikke er det rette tidspunkt til detaljerede beregninger, hvilket heller ikke er muligt i betragtning af, at de vigtigste omkostningsaspekter, f.eks. for så vidt angår tilpasningen af den fælles landbrugspolitik eller regionalpolitikken, stadig bør undersøges nærmere.
I lyset af alle disse beretninger vil Rådet derefter træffe beslutninger vedrørende indledningen af tiltrædelsesforhandlingerne. For så vidt angår Cypern og Malta, blev det som bekendt besluttet at indlede forhandlingerne seks måneder efter afslutningen af regeringskonferencen. Men desuden har Det Europæiske Råd udtrykt håb om, at de forberedende forhandlinger om tiltrædelse af de centralog østeuropæiske lande »vil falde sammen med indledningen af forhandlingerne med Cypern og Malta«. Men endelige beslutninger derom skal stadig træffes.
Således ser situationen ud i øjeblikket, og det er min og Kommissionens hensigt fortsat at inddrage Europa-Parlamentet så meget som muligt i denne proces. Kun ved at arbejde i harmoni med de andre institutioner kan disse ambitiøse bestræbelser virkeliggøres. Vi har brug for Deres hjælp og råd, og hr. Oostlanders betænkning udgør et godt udgangspunkt herfor.
Mere specifikt med hensyn til gennemførelsen af hvidbogen er der nu ved forberedelsen af de associerede landes deltagelse i det indre marked gjort betydelige fremskridt. De har fastlagt udførlige nye nationale strategier for at tilpasse sig det indre markeds lovgivning, eller de er ved at gøre det i snævert samarbejde med Kommissionen. Den 10. januar i år oprettedes kontoret til udveksling af information om teknisk bistand, som beskæftiger sig aktivt med tjenesteydelser til de associerede lande med hensyn til dokumentation, oplysninger om gennemførelse af acquis på det indre marked, studiemøder og studiebesøg. Disse tjenesteydelser vil snart blive udvidet ved at inddrage eksperter i det indre marked fra de nationale administrationer og også fra private instanser i medlemsstaterne.
Jeg kommer lige kort ind på specifikke punkter i beslutningsforslaget. Vi støtter beslutningsforslagets hovedlinjer helhjertet. I punkt 1 kaldes udvidelsen af Den Europæiske Union med de central- og østeuropæiske lande en vigtig mulighed for at bidrage til freden, sikkerheden og velstanden i hele Europa. Det er for Kommissionen udgangspunktet for dens fremtidige aktiviteter.
I punkt 4 opfordres Rådet og medlemsstaterne til under regeringskonferencen at gøre alt for at ændre Den Europæiske Unions institutioner således, at Unionen kan fungere bedre. Som jeg allerede har sagt, tilslutter Kommissionen sig helhjertet dette. I forskellige punkter opfordrer De til, at der udarbejdes flere hvidbøger om forskellige emner. Jeg kan imidlertid gøre opmærksom på, at Kommissionen i henhold til Det Europæiske Råd i Madrid er forpligtet til at forelægge beretninger om forskellige spørgsmål. Bortset fra de detaljerede udtalelser om tiltrædelsesansøgningerne vil Kommissionen også udarbejde et syntesedokument om udvidelsen. Det har jeg allerede talt om.
Kommissionen må også hurtigst muligt foretage en detaljeret analyse af Den Europæiske Unions finansielle system med henblik på umiddelbart efter regeringskonferencen at udarbejde en meddelelse om Unionens finansielle rammer efter 31. december 1999, hvori der tages hensyn til en mulig udvidelse. Kommissionen har således allerede temmelig meget at rapportere om.
Endelig opfordres Kommissionen i punkt 14 til at give ansøgerlandene de fornødne garantier med hensyn til deres tiltrædelse ved at opstille visse minimumskriterier, som skal være opfyldt. Jeg må gøre opmærksom på, at disse kriterier allerede er nævnt i konklusionerne af Det Europæiske Råd i København, nemlig de stabile institutioner, som garanterer demokrati, retsstat, menneskerettigheder og respekten for og beskyttelsen af mindretallene. For det andet eksistensen af en fungerende markedsøkonomi og for det tredje evnen til at modstå konkurrencepresset og markedskræfterne inden for Unionen. Vi mener, at kriterierne dermed er beskrevet tydeligt.
Denne vigtige forhandling vil bestemt blive fulgt af mange andre. Lad mig slutte med endnu en gang at takke Parlamentet mange gange for alt det arbejde, som er udført, at give tilsagn om, at vi fortsat vil holde det orienteret om de yderligere forberedelser af udvidelsesprocessen og at se frem til flere meningsudvekslinger herom både i Kommissionen og i plenarforsamlingen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted om et øjeblik.

Afstemning
Fabre-Aubrespy
Inden denne afstemning ved navneopråb vil jeg gerne bemærke, at ændringsforslaget kun gælder tallene. Forkastelse af det vil således svare til at bestride de tal, der endnu ikke er stillet spørgsmålstegn ved.
Efter afstemningen om ændringsforslagene

Aelvoet
Hr. formand, vor gruppe opfordrer kraftigt til, at Forsamlingen alligevel henviser denne betænkning til fornyet udvalgsbehandling, ikke fordi vi mener, at der ikke må fældes en hård dom, men fordi vi synes, at det signal, som her gives, er et så kraftigt signal, nemlig nægtelse af decharge, og at det er utydeligt, om følgerne heraf vil være i overensstemmelse med det, som vi gør os forhåbninger om. Hvad vi således beder om, er, at betænkningen henvises til fornyet udvalgsbehandling for at kunne føre den strategiske forhandling derom, for den har været ført fuldstændig utilstrækkeligt. Vi synes således, at det er af største betydning, at Parlamentet giver sig selv tid til at undersøge, om følgerne af denne beslutning virkelig vil være til fordel for det, som vi ønsker, nemlig budgettering således, at man får en klar strukturel situation. Vi er tværtimod bange for, at det vil være et negativt signal med hensyn til udviklingssamarbejdet i al almindelighed, at det, hvis vi nu ved begyndelsen af regeringskonferencen siger dette, ikke ligefrem er det bedste adgangskort til at få flere beføjelser her, og når alt kommer til alt, mener vi, at man ikke kan gennemføre dette år efter år, og således har man, hvad det angår, faktisk intet strukturelt svar. Vi beder om tid til en strategisk forhandling herom, og derfor anmoder vi om, at betænkningen henvises til fornyet udvalgsbehandling.

Fabre-Aubrespy
Jeg vil gerne takke kollegerne, der på forhånd bifalder det, jeg vil sige. Jeg vil gerne sige til fru Aelvoet, at vi har forgæves stået over for hinanden, jeg er fuldstændigt enig i hendes forslag om henvisning til fornyet udvalgsbehandling. Jeg er ikke enig med hende, når hun anmoder om opførelse på budgettet af Udviklingsfonden, fordi AVS-landene, når det bliver tilfældet, vil modtage færre penge.
Men jeg er enig med hende, når hun siger, at forhandlingen ikke har fundet sted på korrekte betingelser, og at vi har givet et dårligt signal til de afrikanske lande. Det er ikke spørgsmålet om opførelse på budgettet eller ikke, der får os til at afvise denne betænkning, det er det dårlige signal, som EuropaParlamentet vil give AVS-landene.
At nægte decharge er at indføre tvivl om det samarbejde, som vi har med disse lande; det er at indføre tvivlen i vores vilje til at forlænge dette samarbejde. Ved et institutionelt spil, som vi afviser, bruger vi spørgsmålet om opførelse på budgettet til skade for vores relationer med landene i Afrika, Vestindien og Stillehavsområdet. Jeg går således ind for henvisning til fornyet udvalgsbehandling.

Tomlinson
Hr. formand, forslaget om at henvise dette til fornyet udvalgsbehandling forekommer yderst uhensigtsmæssigt, i særdeleshed af de grunde, der er anført. For det første er det efter min mening dybt krænkende over for fru Theatos formandskab i udvalget og Deres forgænger i formandssædet her i Parlamentet når hr. Fabre-Aubrespy siger, at debatten ikke foregik på en ordentlig måde. Det var en helt korrekt debat.
Ved en afstemning med navneopråb om de afgørende punkter blev ændringsforslaget af hr. Fabre-Aubrespy nedstemt med 365 stemmer, et absolut flertal her i Parlamentet, og der var 364 medlemmer, et absolut flertal af medlemmerne her i Parlamentet, det stemte for punkt 10. Jeg kan ikke tænke mig nogen omstændigheder, der er mindre passende, når det gælder at henvise en sag til fornyet udvalgsbehandling. Det er et spørgsmål om dem, der enten ikke har taget ordentlig del i debatten, eller som efter at have taget del har fundet, at deres synspunkter er blevet afvist og som nu forsøger alligevel at få del i kagen. Parlamentet bør afvise dette forslag.
(Bifald)
(Fornyet udvalgsbehandling forkastedes)
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Liese
Hr. formand, jeg vil gerne til forretningsordenen anmode om, at afstemningsrækkefølgen ændres. I afstemningslisten står det forslag, jeg stiller på Det Europæiske Folkepartis Gruppes vegne, før forslaget fra Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet. Forslaget fra De Grønne går imidlertid videre. Begge vedrører forskning med føtalt væv. De Grønne afviser principielt dette. Det kan man finde gode grunde til, men det er ikke den opfattelse, Parlamentet har udtrykt i andre beslutninger.
Derfor bør man først stemme om det videregående forslag fra Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet og så om vores forslag, hvori forskningen ikke afvises principielt, men hvori der formuleres meget skrappe betingelser. Jeg tror, at vi så også kan støtte dette forslag nr. 3 i fællesskab, fordi Parlamentet allerede har vedtaget det én gang. Men jeg vil gerne tilføje, at nogle politiske grupper ønsker delt afstemning om passagen i slutningen af dette tredje forslag - vedrørende den somatiske genterapi. Hvis det også er muligt, vil jeg gerne anmode om det, men rækkefølgen er vigtigere for mig.

Formanden
Jeg kan ikke erklære mig enig med Dem, hr. Liese. Den rækkefølge, hvori sekretariatet har forberedt afstemningen, er den logiske og korrekte rækkefølge.

Liese
Hr. formand, De har jo udtalt Dem meget klart og sikkert om min bemærkning. Jeg vil blot gerne vide, hvad der gør Dem så sikker på, at et totalt forskningsforbud er mindre vidtgående end en begrænsning af denne forskning til visse sikkerhedsbestemmelser? Jeg holder i hvert fald fast ved min opfattelse og forlanger, at der først stemmes om forslaget fra Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet og derefter om vores forslag.

Formanden
Det er ikke op til formanden at vurdere disse ting. Alt, hvad vi gør, når det gælder en etablering af en struktur for afstemningen, er at følge ændringsforslagenes logiske, kronologiske rækkefølge. Parlamentet er suverænt med hensyn til de beslutninger, det træffer.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Green
Hr. formand, dette er et meget ubetydeligt ændringsforslag. Jeg forstår, at der er temmelig udbredt støtte til det i hele salen. Jeg vil blot gerne læse første linje: «bemærker i denne forbindelse, at beskæftigelsesfremmende foranstaltninger bør...«. Efter ordet »foranstaltninger« vil vi gerne have indsat »også«. så at der kommer til at stå: « også bør udvikles af medlemsstaterne, regionerne og lokalsamfundene og især af arbejdsmarkedets parter«.
(Det mundtlige ændringsforslag vedtoges)
(Det fælles beslutningsforslag vedtoges)

Formanden
Før vi foretager den endelige afstemning, vil jeg gerne takke ordføreren for at have gjort ledelsen af mødet lettere, end den kunne have været. Det var en meget kompliceret afstemning.

(Forslaget til beslutning vedtoges)

Banotti
Hr. formand, jeg beder om Deres overbærenhed, når jeg anmoder mine kolleger, der endnu ikke har underskrevet erklæringen om autisme, om at gøre dette. Der er mere end 100 kolleger, der har skrevet under i de sidste to dage. Jeg vil gerne opfordre de øvrige til at skrive under så snart som muligt.

Formanden
I henhold til forretningsordenen kan De ikke underrette Parlamentet om dette, men nu har De gjort det alligevel.

Bernardini
Ved den samstemmende udtalelse, som Parlamentet i dag afgiver om indgåelsen af fiskeriaftalen mellem Kongeriget Marokko og Den Europæiske Union, er der stadfæstet en ny samarbejdsramme; et samarbejde, der vil blive afbalanceret mellem de to parter på et følsomt område: Bevarelsen af fiskeressourcerne og udnyttelsen af dem direkte eller efter forædling.
Vores handling indgår fuldt ud direkte i konklusionerne fra Konferencen i Barcelona. Tiden er inde til at genetablere ligevægten i samarbejdet mellem Den Europæiske Union og dets partnere på den anden side af Middelhavet.
Derfor må vi med hensyn til fiskerisektoren glæde os over finansprotokollen, der er vedlagt aftalen, der beløber sig til 500 mio. ECU over fire år. Jeg støtter fordelingen mellem fire aktioner: Udligningstilskud, udviklingsprogrammer, videnskabelig forskning og uddannelsesprogrammer. Den ydede hjælp skal være konstruktiv med hensyn til beskæftigelse og udvikling. Den Europæiske Union giver bevis på solidaritet i en betydelig sektor for den marokkanske økonomi.
Denne solidaritet må også komme frem inden for andre sektorer. Det er årsagen til, at jeg beklager, at Europa-Parlamentet ikke - allerede i dag - udtaler sig parallelt med fiskeriaftalen om associeringsaftalen, der har et mere generelt omfang. Der er ganske vist en endelig vedtagelse, men man må vente nogle måneder for at få gang i et generelt fornyet samarbejde.

Izquierdo Rojo
Vi har stemt for, fordi der er tale om en god aftale, som er konsekvensen af en god forhandling med særdeles gode resultater for forholdet mellem EU og Marokko.
Aftalen har været mulig, fordi man på trods af de vanskeligheder, den indebar, har lagt vægt på det væsentlige, nemlig den klare politiske vilje til som associerede lande at nå en tilfredsstillende aftale for begge parter. Det har vi opnået.
Vi har altid troet på, at det var muligt at nå til en afbalanceret og langvarig aftale som denne. Et kompromis mellem nogle holdninger, der oprindeligt lå meget langt fra hinanden, men har gjort en stor indsats for at finde et fælles område. Andre politiske kræfter har haft mere vekslende og opportunistiske holdninger: De truede med alverdens katastrofer og nedvurderede enhver mulighed for aftale under den spanske valgkamp og omdannede således denne vigtige internationale aftale til et redskab for smålige interne politikker. Det var en alvorlig fejl.
Vi vil gerne udtrykke vores anerkendelse over for den spanske regering og det spanske formandskab i Den Europæiske Union, over for Kommissionen, den marokkanske regering og hans majestæt Kongen af Marokko, Hassan II, som alle har gjort denne fiskeriaftale 1996 mellem Den Europæiske Union og Marokko mulig.

Novo
Uden at det berører de positive aspekter ved denne aftale, navnlig hvad angår muligheden for at genoptage fiskeriaktiviteterne for tusindvis af fiskere, som var blevet forhindret i at udføre deres arbejde, og hvis rettigheder vi til enhver tid har forsvaret, afholder vi os fra at stemme om hr. Arias Cañetes betænkning og om bestemmelserne for aftalens anvendelse, hvilket skal ses på baggrund af følgende:
1.Europa-Parlamentet afgiver denne udtalelse på et meget sent tidspunkt, meget længe (ca. fem måneder) efter at Kommissionen og Rådet har afsluttet forhandlingerne om fiskeriaftalen med Marokko, uden at Parlamentets folkevalgte medlemmer på noget tidspunkt har fået mulighed for en passende og rettidig intervention; 2.Forhandlingerne om aftalen kom i stand efter en ensidig beslutning fra Marokkos side - som kunne og burde være blevet anfægtet - om at erklære den gældende fiskeriaftale for udløbet, selv om denne var fastsat til at gælde til april 1996. En beslutning, der er så meget mere uacceptabel, som den klart nok ikke tog sigte på bevarelsen af fiskeressourcerne i de marokkanske farvande, men udelukkende tjente det formål at få gennemtrumfet fordele i den handelsaftale, der forhandledes sideløbende med fiskeriaftalen; 3.Kommissionens og Rådets accept af at indrømme modydelser inden for rammerne af handelsaftalen - på fiskeriområdet, men desuden også inden for landbrugsområdet og konservesindustrien - modydelser, som Marokko pålagde Den Europæiske Union, men som dette nordafrikanske land ikke har pålagt flåderne fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union; 4.Disse modydelser inden for handelsaftalens rammer er uacceptable, da de vil kunne ophæve de positive økonomiske aspekter ved fiskeriaftalen. At acceptere en sådan fremgangsmåde, hvor der gives med den ene hånd og tages med den anden, vil på ingen måde være til fordel for de samlede berørte produktionssektorer, navnlig ikke i de mindst udviklede EU-lande; 5.Det tilføjes og understreges endog, at fiskeriaftalen gælder for fire år, og at en fornyelse heraf er mere end tvivlsom, hvorimod handelsaftalen har en løbetid på tolv år, og ved dens udløb er de indrømmede modydelser uigenkaldelige.- Betænkning af Poggiolini (A4-0092/96)
Blokland
En bedre koordinering af politikken vedrørende folkesundhed, hvem kan nu være imod det? Overvågning af borgeres sundhed og udveksling af disse oplysninger forekommer ved første øjekast at være noget ganske acceptabelt. Frem for alt hvis man vil gøre alt dette for at fremme borgernes sundhedstilstand.
Alligevel har vi stemt imod forslaget, og det har vi gjort af følgende grunde. Det er tydeligt, at der ved at indsamle oplysninger vil blive tjent et bredere mål end blot evalueringen af eksisterende kommunautær politik. Baggrunden er den stadig større harmonisering af selve sundhedssystemerne. Dette mål går nu netop et skridt for vidt. Hvis disse systemer gradvist nærmer sig hinanden, er det udmærket. Men en målbevidst styring deraf fra Bruxelles er for os en uønsket udvikling.
Den Europæiske Union har allerede i nogle år haft en række folkesundhedsprogrammer, hvormed det forsøges at bringe Europa noget tættere på borgerne. Selv de europæiske programmer vedrørende kræft, AIDS og rygning kan vanskeligt leve op til subsidiaritetsprincippet. At subsidiere nationale aktioner er i virkeligheden intet andet end at pumpe penge rundt. Penge, som først overføres til Unionen og efter en lang proces med projektudvælgelse i sidste instans gives tilbage til medlemsstaterne. Merværdien af en europæisk politik kan drages i tvivl.
Det problem, som folkesundhedspolitikken i mange lande står over for, er, at sundhedsvæsenet er ubetaleligt. Udgifterne ryger i vejret. Spørgsmålet om, hvor mange penge man vil bruge på sundhedsvæsenet, skal imidlertid besvares af de pågældende selv. Det er et nationalt anliggende. Det er der ingen kommissær eller intet medlem af Europa-Parlamentet, som har noget at skulle have sagt om. Når tingene næsten ikke engang kan kontrolleres på nationalt plan, kan der ikke forventes at komme noget godt ud af en større målestok. Europa må ikke tage munden for fuld ved at stræbe efter styring af folkesundhedspolitikken.
Selv definitionen af én hospitalsseng skaber problemer. Et overvågningssystem på europæisk plan er således at gabe over for meget. Udviklingen af en fuldgyldig sundhedspolitik på europæisk plan er efter min opfattelse en fiktion. Lad Europa søge sin styrke på andre områder.

Caudron
Selv om der er en fælles sikkerhed for alle de industrialiserede lande, og for det, der interesserer os mest i særdeleshed, alle de europæiske lande, er det nødvendigt at foretage fundamentale valg med hensyn til sundhedspolitikken.
Jeg vil ikke komme tilbage til de årsager, der har fået os til at tage disse ting op igen, men uanset de valg, der træffes i morgen af regeringerne til højre såvel som til venstre, i nord såvel som i syd, uanset de økonomiske begrænsninger, de er og vil blive underlagt, er det klart, at et af de grundlæggende værktøjer, der skal bruges, inden der træffes nogen beslutning, er gennemførelse på europæisk niveau af et program til vurdering af situationen og den sandsynlige udvikling af sundhedstilstanden og sundhedssystemerne.
Det er det, der er foreslået i dokumentet fra Kommissionen, der er blevet afløst af ordføreren, som behændigt har ændret det. De grundlæggende valg, som medlemsstaterne vil blive nødsaget til at foretage, er vigtige og vil involvere selve fremtiden for den europæiske konstruktion.
Parlamentet havde til hensigt at foreslå et egentligt europæisk sundhedsobservatorium i lighed med det, der foregår på andre områder. Flertallet i Rådet har foretrukket at begrænse sig til blot en koordinering, der som sædvanlig udnytter de forskellige traditioner og forbehold fra erhvervskredsene og de budgetmæssige begrænsninger på dette område.
Kommissionen foreslår os et sundhedsovervågningssystem, der ganske vist ikke har helt klare grænser, men uanset hvilken form dette nye instrument vil få, må vi ønske, at det bliver effektivt og operationelt. Det har vi brug for - fagfolkene inden for sundhedsvæsenet, patienterne og også regeringerne - for at give beslutningstagerne alle de hensigtsmæssige oplysninger om forholdene i de andre medlemsstater, de forudsigelige tendenser og udviklinger, idet analyserne skal vedrøre ikke alene sundheden, men også, hvis jeg må tillade mig at sige det, sundhedssystemernes sundhed.
Vi har også brug for, og det er måske det, som det 21. århundredes lægekunst skal stræbe imod, hurtigere at rette vores arbejde mod forebyggelse frem for selve plejen.
Parlamentet ønskede også, at det sundhedsfaglige personale, de ikke-statslige organisationer og hele det paramedicinske miljø generelt bliver knyttet til de større retningslinjer inden for sundhedspolitikken. Jeg har ikke særlig tydeligt fornemmet, at Kommissionen har taget dette ønske i betragtning. Tiden er dog inde til at koble borgerne og aktørerne inden for professionen på morgendagens store beslutninger.
Ifølge Kommissionens egne udtryk skal det foreslåede overvågningssystem:
analysere de europæiske borgeres sundhedstilstand og visse fælles faktorer som tobaksforbrug og alkoholforbrug med henblik på eventuelle forslag til fællesskabsaktion; -vurdere virkningen af fællesskabshandlingsprogrammerne for kræft eller for AIDS og andre smitsomme sygdomme samt alle andre eksisterende programmer inden for sundhedsuddannelse; -give medlemsstaterne sundhedsinformationer om befolkningernes sundhedstilstand, leveform og sundhedsvaner, leve- og arbejdsvilkår, sundhedsbeskyttelse, demografiske faktorer og sociale faktorer. Under forudsætning af at de leverede data er sammenlignelige ville det således blive lettere at sammenligne data og indrette de nationale sundhedspolitikker«.Alt dette er perfekt på papir, naturligvis under forudsætning af at en meget mere ambitiøs generel filosofi end bare indsamling af informationer, i perfekt forståelse og samarbejde med medlemsstaterne, vil danne grundlaget for dette smukke projekt: Den absolut nødvendige filosofi med at fremme den sundhedsmæssige sikkerhed.
Jeg gentager det: Det 21. århundredes lægekunst skal være en lægekunst, der mere beslutsomt er rettet mod forebyggelse. Vi har meget at vinde, og vi må ikke tage fejl, en god forebyggelsespolitik vil gøre det muligt at sikre integriteten af vores systemer, der er i fare. Hvis man greb ind, så snart forvarslerne kendes, ville der være færre døde og færre dramaer. Hvis man opdragede folk til forebyggelse, til bedre at lytte til deres krop, hvis man også fik lægerne til at uddanne deres patienter, hvis man var bedre til at påvise kræft og til at tage sig af kvinder forud for overgangsalderen, ville der sikkert være færre udgifter senere, og dødeligheden ville også blive mindre.
Jeg håber, at dette forslag fra Kommissionen, selv om det ikke forekommer mig helt så færdigt som Parlamentet havde anmodet om, vil være et første afgørende skridt mod denne lægekunst af i morgen.
Betænkning af Leopardi (A4-0091/96)
Díez de Rivera Icaza
Ved iværksættelsen af det indre marked og den frie bevægelighed for personer bør Den Europæiske Union også støtte opfyldelsen af artikel 129 i traktaten, som bestemmer, at Unionen skal bidrage til virkeliggørelsen af et højt sundhedsbeskyttelsesniveau. En af måderne til at nå dette er - som Parlamentet gentagne gange har anmodet om - oprettelsen af et europæisk helbredskort, og derfor glæder vi os over hr. Leopardis arbejde.
Den europæiske borger har ret til denne sundhedsovervågning, og derfor er ikrafttrædelsen af det europæiske helbredskort samt de for sundhedstilstanden nødvendige behandlinger en rettighed, der er uløseligt forbundet med den frie bevægelighed og statsborgerskabet som fastsat i Maastricht, og vi mener derfor, at det bør være et fællesskabsinitiativ.
Endnu en gang tilslutter vi os denne positive anmodning.

Dybkjær
Begrundelsen for at stemme imod betænkningen om et europæisk helbredskort er, at der er tale om en unødvendig foranstaltning, der ikke er nogen speciel fordel, idet nationale sundhedskort vil kunne tjene samme formål. Endvidere er nationale sundhedskort underlagt de normer og kriterier for oplysning/registrering, der er gældende i den pågældende medlemsstat, hvilket begrænser muligheden for misbrug af oplysninger. Desuden er betænkningen et eksempel på den række af initiativbetænkninger fra EP på sundhedsområdet, som der ikke ligger nogen overordnet strategi til grund for, og som tager tid fra det egentlige lovgivningsarbejde.

Correia
På baggrund af den teknologiske udvikling er det nu muligt at indføre et helbredskort, der kan anvendes i alle Den Europæiske Unions medlemslande, og som inden for en overskuelig tid vil kunne udvides til at gælde i de øvrige lande, et kort, hvori der anføres de oplysninger, borgeren selv måtte ønske, f.eks. om kroniske lidelser, alvorlige infektioner eller allergier, blodgruppe og Rh-faktor, vaccinationer, angivelse af eventuelt manglende tilsagn om modtagelse af blodtransfusion og angivelse af helbredskortindehaverens eventuelle tilsagn om at være organdonor, angivelse af familielæge, der kan kontaktes i tilfælde af ulykke, altsammen under fuld respekt for oplysningernes fortrolighed og lægernes tavshedspligt. Disse oplysninger vil ikke alene gøre det muligt at undgå alvorlige ulykker og dødsfald som følge af uhensigtsmæssig behandling, men vil også kunne bidrage til at fremskynde behandlingen og vil virke besparende, da det ikke vil være nødvendigt at gennemføre sekundære undersøgelser. Portugal, der med sine fjerntliggende øområder er et turistland, hvor især sæsonbetonet migration spiller en vigtig rolle, og som bidrager til stor mobilitet i Den Europæiske Union og i hele verden, har kun noget at vinde ved indførelsen af sådant helbredskort for alle europæiske borgere på frivilligt grundlag. Det er grunden til, at vi har stemt for denne betænkning.

Fayot
Ideen er enkel: Den går ud på at give den europæiske borger, der rejser overalt i Europa, mulighed for til enhver tid at have de nødvendige data på sig om sin helbredstilstand, således at han kan behandles hensigtsmæssigt, uanset hvor han befinder sig. Det ville være et virkeligt fremskridt og lette hans konkrete daglige liv som borger.
Denne idé har været fremme siden 1981, og Parlamentet har truffet ikke så få beslutninger herom. Takket være artikel 138 B i traktaten om Den Europæiske Union kan det nu stille et forslag til lovgivningsmæssig beslutning.
I hr. Leopardis betænkning anføres det, at det juridiske grundlag skulle være artikel 129 om sundhedspolitikken, som giver Den Europæiske Union beføjelse til at koordinere og foranledige aktioner fra medlemsstaterne.
Der er to problemer, der forekommer mig særligt interessante. Det første vedrører respekten for de fortrolige data, der anføres på kortene, og den tillid, som borgeren skal kunne have til de kompetente myndigheder overalt, hvor han rejser. Det andet vedrører accept af kortet overalt i Europa.
Et sådan foretagende vil nødvendigvis kræve lang tid især på et område, hvor fællesskabskompetencen er begrænset. Derfor handler det ikke om at lovgive for pludselig ovenfra at gennemtvinge helbredskortet. Men det vil tværtimod i samråd med de nationale myndigheder og de vigtigste involverede, navnlig lægerne, være relevant at udarbejde en metode til gennemførelse af helbredskortet inden for en rimelig frist.

Kirsten Jensen, Blak og Sindal
Det er ikke de danske socialdemokraters holdning, at EU skal føre en egentlig sundhedspolitik. Tilrettelæggelse af sundhedspolitik skal fortsat være en opgave, som udføres tættest muligt på borgerne, og som de selv har maksimal indflydelse på. Der er meget forskellige opfattelser inden for EU med hensyn til de basale udgangspunkter for en sundhedspolitik, og kvaliteten for den enkelte borger sikres derfor bedst ved en decentraliseret sundhedspolitik.
En EU-politik, som har med sundhed at gøre, skal primært begrænse sig til forskning, samarbejde og statistik og skal primært omfatte de områder, som nationalt ikke er tilstrækkeligt dækkede i forvejen, eller områder, hvor internationalt samarbejde er specielt oplagt.
Leopardis betænkning om et helbredskort vil kræve ressourcer, som ikke kan retfærdiggøres ud fra kortets anvendelsesmuligheder. Kortet må nødvendigvis udbredes overalt i behandlingssystemet, hvilket vil kræve anskaffelse af elektronisk udstyr og elektronisk indkøring af data. Et antal mennesker skal have dette kort udstedt individuelt, og der skal uddannes massivt i anvendelsen af kort og udstyr. Dertil skal lægges driftsomkostninger, i alt en meget bekostelig affære. Fordelene er ikke så store, som de umiddelbart synes at være. Praktiske, sikkerhedsmæssige og etiske problemer samt det forhold, at kun Europa er dækket, begrænser anvendelsesmulighederne. Ud fra en medicinsk teknologivurdering vil denne betænkning uundgåeligt blive forkastet. Betænkningen skal i øvrigt ses i sammenhæng med mange parlamentarikeres ønske om en føderal sundhedspolitik, hvor sundhedsudgifterne dækkes af EU. Der er imidlertid også meget positive elementer i forslaget, bl.a. lettere adgang til behandling i udlandet. Disse elementer kan dog sikres væsentligt bedre på anden måde.
Cabrols betænkning om sikkerhed på blodområdet og selvforsyning med blod har bl.a. til hensigt at skabe et indre marked for blod og blodprodukter. Det kan komme i modstrid med det danske ønske om national selvforsyning og det frivillige donorkorps, vi har.

Lis Jensen
Folkebevægelsen kan ikke stemme for denne betænkning, idet vi finder den alt for »navlebeskuende«. Hvis der skal udarbejdes en form for helbredskort, skal det gå langt videre end til EU's grænser, og vi ser gerne, at der f.eks. etableres noget på WTO-plan. Vi ser i øvrigt en fare i udformning af EU-helbredskort, idet vi frygter, at det vil være et led i yderligere integration og i sidste ende føre til en fælles EUsundhedspolitik. Dette ønsker vi ikke. Det enkelte medlemsland skal fortsat kunne føre en selvstændig sundhedspolitik.
Vi finder, at et helbredskort indeholdende oplysninger om bl.a. seksuelle tilbøjeligheder er ganske uantageligt. Og vi finder ligeledes, at det skal være frivilligt, om en person vil have et helbredskort.
Til sidst vil vi anføre, at erfaringsudveksling altid bør finde sted såvel i som uden for Den Europæiske Union, men vi tager afstand fra overvågningssystemer af enhver art, også når det vedrører sundhedsområdet.
Betænkning af Wynn (A4-0098/96)
Fabre-Aubrespy
Hr. formand, vores gruppe har ikke stemt for hr. Wynns betænkning, der meddeler decharge til Kommissionen for det almindelige budget for 1994. Jeg vil gerne først komme med nogle bemærkninger til proceduren. Som jeg sagde i går i den almindelige forhandling har der været otte betænkninger, der er blevet forhandlet i grupperne. Denne forhandling har under hensyntagen til mødeafbrydelserne varet mindre end to timer. Der var meget få talere ud over dem fra Budgetudvalget. Der kom faktisk ikke noget nyt frem i forhandlingerne, og i dag er der brugt meget lidt tid på afstemningerne. Jeg har bemærket, at der ikke er indgivet nogen ændringsforslag. Hvis jeg skal tro det, De har sagt, hr. formand, vedrørende listen over de personer, der udtrykker sig for at afgive stemmeforklaring, tror jeg endelig, at jeg er den eneste, der gør det om det almindelige budget for 1994. Der er således praktisk talt ingen stemmeforklaringer.
Dette afslører efter min mening et sidespor, som jeg gerne vil gøre opmærksom på. Ved at mangedoble Parlamentets indstillinger til de punkter, der ikke helt nøjagtigt indgår i dets beføjelser, når man frem til, at Parlamentet ikke udfører de opgaver, der er blevet det betroet, og navnlig de budgetmæssige opgaver, hvad enten det drejer sig om budgetafstemningen eller kontrollen.
Mens der for første gang har været en revisionserklæring i forbindelse med gennemførelsen af Maastricht-traktaten, der indledte denne procedure, mens denne revisionserklæring også for første gang er negativ, hvad angår visse af bevillingerne, betalingsbevillingerne, og mens Domstolen har vurderet, at 4 % af bevillingerne var suspekte, har man ikke vedrørende selve Wynn-betænkningen nægtet decharge, ligesom man ikke nægtede den i 1992 til trods for meget alvorlige uregelmæssigheder og heller ikke i 1993. Derfor har vi, da Budgetudvalget har nægtet at påtage sig sit ansvar, stemt imod Wynnbetænkningen.
Betænkning af Wynn (A4-0096/96)
Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg havde også i går lejlighed til at udtale mig om decharge og for lidt siden i anledning af anmodningen om henvisning til fornyet udvalgsbehandling, der blev forelagt af fru Aalvoet. Vi havde indgivet fire ændringsforslag til denne betænkning, og jeg traf den forholdsregel, som De gav mig tilladelse til, og jeg takker herfor, at specificere, at ændringsforslag 2 kun havde til formål at præcisere budgettallene for kulturfonden. Jeg vil faktisk erindre om, at man som påskud for at afvise decharge har brugt udgifterne til denne fond - 810.000 ECU, 0, 04 % af Den Europæiske Udviklingsfond. Det er den eneste uregelmæssighed. Denne uregelmæssighed er jeg enig i at anerkende.
Men i forhold til de beløb, der står på spil, for eksempel det almindelige budget, tror jeg, at man navnlig må spekulere på, om der ikke var grund til at gøre den kritik relativ, som man kunne fremkomme med, og som for øvrigt skulle være fremsat under beslutningerne om decharge for de seneste år - jeg tænker på kritikken om den manglende opførelse på budgettet, der kun vedrører den lovmæssige ramme, som De Europæiske Udviklingsfonde administreres under. Vil den katastrofale politiske virkning af en negativ beslutning på Udviklingsfondens konti ikke skade AVS-landenes tillid til de europæiske landes engagement i deres sag?
Det institutionelle spil, som flertallet af vores kolleger spiller, er ikke acceptabelt. Det sætter Parlamentet i miskredit. Man kan ikke bruge en betænkning som påskud, uafhængigt af indholdet, til at komme med vurderinger af strukturproblemer og institutionelle problemer. Det gjorde vi i forbindelse med lånene til Sydafrika. Nu begår vi den samme fejl i forbindelse med samarbejdet med landene i Afrika, Vestindien og Stillehavsområdet. Vores gruppe nægter at deltage i dette institutionelle spil, denne permanente lille »magtkamp«. Derfor har vi nægtet at stemme for hr. Wynns betænkning.

Blot
Konflikten mellem Kommissionen og EuropaParlamentet om nægtelsen af den decharge, der er foreslået af vores kollega, hr. Wynn, med hensyn til forvaltningen af de europæiske udviklingsfonde for regnskabsåret 1994, illustrerer den absurde og antidemokratiske situation, der er blevet skabt af Den Europæiske Unions interventionisme i alle retninger.
Der er ikke nogen egentlig demokratisk kontrol over Udviklingsfonden, når udgifterne til udviklingshjælp i medlemsstaterne kontrolleres af de nationale parlamenter. Det drejer sig om et område, hvor det hensigtsmæssige i at forene politikkerne i henhold til en fællesskabsprocedure ikke er påvist. Eftersom subsidiaritetsprincippet nu findes i teksterne i traktaterne, ville det være et godt eksempel på tilbagevenden til demokratiet at afskaffe Udviklingsfonden og give de tilsvarende politikker tilbage til medlemsstaterne, der perfekt kan forvalte dem selv. Denne sektor kunne få en erfaring med »at ophæve fællesskabsgørelsen«, der kunne danne skole, hvis man ønsker at demokratisere de europæiske politikker og kun bevare det strengt nødvendige på fællesskabsniveau.

Eriksson og Sjöstedt
Undertegnede er enige i Revisionsrettens påtale hvad angår forvaltningen af Den Europæiske Udviklingsfond samt den minimale kontrol, der gennemføres med dens udbetalinger. Vi er også kritiske over for den manglende logik inden for de retlige og juridiske rammer, EUF er underlagt. Men i modsætning til betænkningen mener vi ikke, at Parlamentet skal have øget indflydelse på budget- og lovgivningsproceduren. EUF bør fortsat styres af medlemsstaterne og gennemgås af nationalt udpegede revisorer. Det bør være de nationale parlamenter, der giver decharge, da det er disse organer, den demokratiske legitimitet hovedsagelig udgår fra.
Af disse grunde har vi stemt nej til betænkningen.

Hory
Gruppen Europæisk Radikal Alliances beslutning om ikke at meddele Kommissionen decharge for forvaltningen af de europæiske udviklingsfonde for regnskabsåret 1994 motiveres af følgende to årsager:
den årlige beretning fra Revisionsretten og den detaljerede argumentation, der er benyttet af såvel den egentlige ordfører som ordføreren for udtalelsen viser i overvældende grad, at den brug, der er gjort af bevillingerne til Udviklingsfonden, ikke svarer til nogen acceptabel forvaltningsregel; -endelig, og det handler her om hovedårsagen, anmodes Parlamentet hvert år om decharge, selv om det hverken har tilsvarende budgetmæssige eller lovgivningsmæssige beføjelser: Ved at garantere en rent regnskabsmæssig dechargeprocedure, når vi ikke symmetrisk har den budgetmæssige godkendelsesbeføjelse, samtykker vi til en sammenblanding af beføjelser, der er skadelig for Parlamentets politiske myndighed, fordi vi accepterer at udøve en aktivitet af domstolskarakter, der ikke svarer til vores mandat.Derfor fremsætter mine kolleger og jeg igen vores krav om opførelse på budgettet af Udviklingsfonden.

Le Gallou
Benyttelse af decharge afslører Fællesskabets strukturelle og institutionelle svagheder: Revisionsretten konstaterer, at ud af et udgiftsbeløb på 100 FF, er der væsentlige »alvorlige« fejl for 4, og for 14 FF er den ikke i stand til at udtrykke en mening, hvilket næppe er særlig betryggende. Faktisk ligger frådseriet i Fællesskabets budgetmæssige procedure, der er baseret på uansvarlighed.
Uansvarlighed, der skyldes det finansielle kredsløb: Europa er en suge- og trykpumpe; 80 % af udgifterne betales af staterne. Er det så hensigtsmæssigt under disse omstændigheder at gå via kredsløbet i Bruxelles? Burde subsidiariteten ikke føre til, at man opgav en del af fællesskabsudgifterne?
Uansvarlighed, der skyldes det politiske kredsløb: Samhørighedsfondene, strukturfondene og de interne politikker, der skal skabe vælgere til Den Europæiske Union; men populisme og stramhed er selvmodsigende størrelser.
Uansvarlighed, der skyldes mangedobling af krydsfinansieringerne; når en politisk, økonomisk, social eller administrativ aktør har mulighed for at få finansieret en udgift af fem eller seks forskellige administrative niveauer, Det Europæiske Fællesskab, nationalstaten, regionen eller provinsen, amtet og de lokale myndigheder, opfordrer dette ikke til en stram adfærd, men til tiggeropførsel.
Dette burde føre til revision af de finansielle perspektiver ikke opad mod stadig højere udgifter og skatter, men tværtimod nedad mod en drastisk reduktion af udgifterne og indtægterne.
Betænkning af Poggiolini (A4-0051/96)
Caudron
Jeg vil gerne allerførst lykønske ordføreren med hans forklaringsindsats, der findes i denne betænkning, og som belyser Alzheimers sygdom, der ikke er særlig kendt, og som dog udgør et egentligt problem, der skal løses.
Vi kender alle den europæiske befolknings tendens til at blive gammel og den livsforlængelse, der følger heraf. Man må glæde sig over dette fænomen, der er et bevis på den daglige forbedring af leve- og sundhedsvilkår. Vi må dog forberede os godt på de mange følger af denne tingenes tilstand.
Parallelt med livsforlængelse fordobles sygdommene i forbindelse med alderen og navnlig Alzheimers sygdom. Vi må ikke glemme, at ca. 8 millioner europæere vil være ramt i år 2000. Følgerne af denne sygdom med uoprettelig degeneration er frem for alt menneskelige. Den progressive fremmedgørelse og det fysiske forfald hos en slægtning er utåleligt såvel for patienten som for hans familie og lægerne. Men Alzheimers sygdom medfører for øvrigt mobilisering af alt for utilstrækkeligt medicinsk personale og økonomiske midler i betragtning af sygdommens udbredelse.
Jeg er helt enig i den appel, som Kommissionen kommer med gennem ordføreren, om at iværksætte et handlingsprogram til bekæmpelse af denne sygdom. Jeg opfordrer Kommissionen til sammen med medlemsstaterne at udarbejde en hvidbog om de forskellige opfattelser af sygdommen i Unionen. Vi må ikke tøve med at berige vores fællesskab med de nationale erfaringer. Lad os samle vores bestræbelser på at søge efter årsagen til sygdommen. Hvis vi ikke vil give penge ud på at forstå denne sygdom, betyder det uvægerligt, at vi kommer til at give penge ud for at klare denne sygdom. Lad os ud over disse uundgåelige, humanitære, men forgæves udgifter, påtage os nogle positive udgifter, der forhåbentlig kunne udrydde denne sygdom.
Endelig må Europa-Parlamentet, og jeg siger det med styrke, selv om den tværpolitiske gruppe »De ældre« beskæftiger sig med det, tage initiativer og overveje forlængelsen af levetiden og følgerne heraf, såvel menneskelige som økonomiske.

Díez de Rivera Icaza
I betragtning af den konstante stigning i tilfældene af Alzheimers sygdom og eftersom de ældre udgør en stigende andel af befolkningen, er Unionens svar på de alvorlige problemer, som denne sygdom giver anledning til, temmelig svagt, når man tænker på, at mere end 5 % af personer over 60 år lider af sygdommen.
Den Europæiske Union burde i henhold til artikel 129 i traktaten indlede et aktionsprogram, der prioriterer forskningen, fremmer iværksættelsen af sammenhængende politikker til koordinering af de i øjeblikket meget spredte aktioner og virker som katalysator for det private og offentlige initiativ på dette område.
Handlingsprogrammet skal for det første danne basis for en tidlig diagnosticering af denne alvorlige sygdom. For det andet skal det være et informationsprogram, der sikrer borgerne oplysninger og forbedrer patienternes livskvalitet. Og for det tredje bør programmet støtte forskningen i sygdommens årsager. Alt dette kræver naturligvis, at der stilles tilstrækkelige midler til rådighed, således at man kan handle sammenhængende i kampen mod denne sygdom.
Jeg vil gerne slutte med at gentage, at man aldrig nok understreger de alvorlige problemer, der følger med denne sygdom, hvor den uundgåelige degeneration af hjernen reducerer mennesket til en ren vegetativ tilstand med de sociale følger, dette har for den syge og hans familie.

Dybkjær
Når jeg stemmer imod betænkningen om Alzheimers sygdom, er det et udtryk for en utilfredshed med mangelen på en overordnet strategi på sundhedsområdet hvad angår sjældne sygdomme og dermed det europæiske samarbejde med hensyn til disse sygdomme. At der bliver lavet en initiativbetænkning om Alzheimers sygdom, er der som sådan ikke noget galt med, men hvorfor netop denne sygdom? Hvad med alle de andre sjældne sygdomme, hvor der er brug for øget forskning? Det ville være en bedre idé i første omgang at udarbejde en fælles strategi for håndteringen af sjældne sygdomme, inden for hvilken man kunne diskutere prioriteringerne af Fællesskabets indsats.

Theonas
En anselig procentdel af befolkningen i industrilandene, hvor Alzheimers sygdom især konstateres, rammes i dag af denne sygdom. Tallene er høje, lige så høje som for virussygdomme som AIDS. Alligevel er problemet ikke blevet gjort til genstand for den nødvendige systematiske, brede og fælles samfundsindsats, som dets alvor berettiger til, hverken hvad angår oplysning, videnskabelig forskning, forebyggelse og behandling eller patientpleje. Kunne det måske skyldes, at man tror, at denne sygdom kun vedrører personer i den tredje alder?
Indtil nu har vi kun set forskningsprogrammer af begrænset rækkevidde, og finansieringen af programmerne svarer på ingen måde til den videnskabelige og samfundsmæssige interesse. Ikke engang forsikringsselskaberne har fundet det værd at finansiere programmer vedrørende »hjernesvækkelse hos gamle«, som man kalder det. Med den kraftige nedskæring af pensioner og sociale ydelser til ældre og pensionister i profittens og den øgede konkurrenceevnes navn, er staten og det sociale sikringssystem begyndt at praktisere en ny form for racisme rettet mod de ældre. Den er en nødvendig følge af reglerne om det frie, ukrænkelige marked, som »tillader« døden, når den er billigere end liv.
Kommissionens meddelelse udsætter behandlingen af spørgsmålet til en gang ud i fremtiden; men det er en fremtid, der er meget usikker for de tusindvis af ældre Alzheimer-patienter, og det er deres nutid, vi bør beskæftige os med nu ved at træffe foranstaltninger til støtte og oprettelse af behandlingsinfrastruktur, af plejefaciliteter og af uddannelsesprogrammer for det professionelle personale, der skal tage sig af de syge. Men i den allernærmeste fremtid er der brug for penge til forskning i forebyggelse, diagnosticering og behandling af sygdommen.
Et samfund, hvor man forventer en stigende gennemsnitsalder, og de bedst mulige levevilkår, kan ikke uden videre tillade den grådige »profit« at overgive den ældre borgers ånd og personlighed til virkningerne af en sygdom, der er så smertefuld og ødelæggende for både patienten og de pårørende.
Betænkning af Chabrol (A4-0094/96)
Gollnisch
Hr. formand, kære kolleger, hr. Cabrols betænkning indeholder nogle fremragende forslag, som vi tilslutter os, med forbehold af oprettelsen af en europæisk organisme, som vi mindre forstår nytten af end ordføreren.
Kære kolleger, hvor er vi kommet langt! Man vover endelig åbent at tale om udvælgelse af bloddonorer, mens man tidligere tog folk blandt fangerne i fængslerne, hvor der var mange narkomaner, og hvor homoseksualitet og voldtægt af medfanger desværre var almindeligt. Man vover endelig at tale om at foretage tests og at opfordre smittede donorer til at afholde sig fra at give blod igen, hvilket dog forekommer det mindste af det. Man vover endelig at tale om at fremme selvtransfusion, hvilket indtil for nylig var forbudt af grunde, der faktisk var mere ideologiske end praktiske.
For det er ideologien med den generaliserede blanding, i det mindste lige så meget som ukyndighed og pengegriskhed, der har været ansvarlig for udbredelsen af AIDS-epidemien, som partiet Front national forgæves forsøgte at gøre opmærksom på. Vores fornuftige udtalelser mødte kun sarkasme. I dag må de, der sagde os imod, beskyldes for en beskæmmende forgiftning af befolkningen.

Caudron
Jeg har allerede i går aftes under plenarmødet haft anledning til at vise min støtte til Kommissionen og til hr. Cabrols betænkning.
Jeg vil gerne i dag gentage vigtigheden af testsikkerheden og betingelserne for blodprodukternes opbevaring og udbredelse.
Jeg vil også gerne gentage nødvendigheden af en stor informationskampagne om blod og en stor bevidstgørelseskampagne til fordel for bloddonorer, således at den europæiske selvforsyning kan garanteres.
Endelig vil jeg gerne have, at man specielt i Europa opmuntrer frivillige og ulønnede donorer og giver støtte til dem og deres sammenslutninger, der i det daglige arbejder på selvforsyning, sikkerhed og for klare moralske regler på dette område, der er lige så vitalt som neuralgisk.
Vi må aldrig glemme dramaet med alle dem, der har modtaget smittet blod på grund af manglende tests og passende sikkerhedsforanstaltninger, selv om de informationer, der var til rådighed om AIDS, på det tidspunkt var utilstrækkelige. Den lektie må bruges for fremtiden og opfordre os til at stille stadig større krav med hensyn til sikkerheden.

Dybkjær
At jeg har valgt at stemme mod betænkningen om sikkerhed på blodområdet og selvforsyning af blod, er et udtryk for, at jeg ikke ser nogen speciel grund til, at Fællesskabet skal være selvforsynende hvad angår blod. Der er vel ikke noget, der tyder på, at blod fra medlemsstaterne er bedre end det, vi eksempelvis kan få fra USA, og jeg ser derfor dette som endnu et eksempel på, at Unionen i stedet for at koncentrere sig om de vigtige spørgsmål beskæftiger sig med områder, der ikke er væsentlige for Europa og Europas udvikling.

Elmalan
Vores forhandling om transfusionssikkerhed og om selvforsyning af blod rejser et virkeligt samfundsproblem. Man må vælge mellem forsvaret af en etik eller loven om profit. Direktivet af 14. juni 1989 om blodpræparater var ud fra dette synspunkt farligt, for det banede vejen for anvendelse af markedsloven for dele af den menneskelige krop, hvilket medførte betaling af bloddonorer og stigende indtrængning af private selskaber på blodpræparatmarkedet.
Parlamentet fik lejlighed til at understrege farerne under en særlig forhandling i september 1993. Kommissionen måtte tage det i betragtning i sin meddelelse af december 1994, som er forelagt os til undersøgelse.
Vores gruppes skridt er baseret på et ubrydeligt grundprincip: Den menneskelige krop er ikke en vare. Vi mener, at den menneskelige krop samt de organer og stoffer, der stammer herfra, ikke kan afhændes eller sælges.
Ud fra dette princip foreslår vi at ændre direktivet fra 1989 for at få det væk fra markedstankegangen og give medlemsstaterne mulighed for at kræve, at de etiske principper med frivillighed og ingen betaling for at give blod overholdes, inden der gives tilladelse til at handle på deres territorium med et blodpræparat eller blodplasma.
Vi godkender også alle foranstaltninger til forbedring af selvforsyningen af blod på fællesskabsplan ved at prioritere gratis tjenester, frivillighed og anonymitet hos donorerne, navnlig gennem information, uddannelse og motivation af offentligheden, støtte til frivillige sammenslutninger, fremme af samarbejdet mellem medlemsstaterne samt organisering af en europæisk Bloddonordag.
Vores skridt er et led i betænkningen fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, som vi er enig i og i endnu højere grad, fordi den er blevet forbedret og styrket ved vedtagelsen af vores ændringsforslag.

Ben Fayot
Gennem længere tid har de frivillige bloddonorsammenslutninger presset Kommissionen for at gribe ind på dette vigtige område for den offentlige sundhed.
Disse sammenslutninger har altid fastholdt nødvendigheden af det frivillige: Frivillighed til at give blod uden honorar er deres store princip, der kan garantere såvel selvforsyningen som den absolutte sikkerhed i levering og brug af blod. Det er handelen med blod og en lokkende fortjeneste, der risikerer at indføre usikkerhedsfaktorer ved utilstrækkelig eller slap kontrol, manglende overholdelse af tidsfrister og regler gennem hele transfusionskæden.
Jeg er således enig med ordføreren i hans grundkrav: Der skal fastsættes fælles normer i hele Unionen, princippet om frivillige ulønnede donorer i alle medlemsstaterne skal overholdes, der skal være strenge regler for brug af det modtagne blod med en særlig opmærksomhed på udvælgelse af donorer, udarbejdelse af ensartede tests af maksimal teknisk kvalitet, strenge betingelser for opbevaring og rationel brug af det modtagne blod.
Må jeg sige, at Luxembourg takket være effektiv handling fra Røde Kors i Luxembourg såvel som fra de frivillige bloddonorer har indført en selvforsyning samt en absolut overholdelse af alle sikkerheds- og sundhedsbetingelserne. Det er i hvert tilfælde nødvendigt, hvis der en dag skal være et fælles system, at dette skal være på linje med de strengeste landes systemer som netop Luxembourg.

Theonas
Blod og præparater fremstillet af blod er uhyre vigtige lægemidler, hvormed lægevidenskaben kan tilbyde en vigtig behandling af både akutte og kroniske sygdomme. Desværre har gentagne afsløringer af mangelfulde kontrol- og indsamlingsmetoder, der har ført til overføring og spredning af alvorlige sygdomme og mange dødsfald i Den Europæiske Union, givet anledning til en omfattende og berettiget bekymring og nødvendiggør, at problemet gøres til genstand for størst mulige opmærksomhed. De hidtil anvendte metoder og gældende regler for blodafgivelse og for risikofri behandling af patienter med dette blod bør tages op til revision med stor ansvarlighed og følsomhed. I de gældende bestemmelser er der huller og mangelfuldheder, som bærer skylden for resultaterne af den praksis, der er fulgt ved fremstilling og anvendelse af blodprodukter.
Opbygningen af et system med frivillig afgivelse af blod bør være en nøglefaktor i dækningen af behovene for blod til behandling af patienter. Dette tilbud må imidlertid nødvendigvis ledsages af en pålidelig og ansvarlig støtte fra klinikkers og laboratoriers side. Der bør være en velfungerende national tjeneste vedrørende blodafgivelse, der skal varetage en pålidelig og ansvarlig ledelse og kontrol af indsamling og udlevering af blod og alle andre faktorer med relation til donorer og modtagere og alt, hvad der vedrører udveksling af oplysninger med andre kompetente instanser og tjenester på nationalt og europæisk plan. Det bør være nemmere for medlemsstaternes relevante tjenester at oprette indbyrdes forbindelser og samarbejde, så man sikrer en koordineret indsats, hvad angår medicinsk anvendelse af blod, og imødegår og undgår overførsel af sygdomme via biologiske agenser.
Betalt blodafgivelse til industriel fremstilling af lægemidler bør forestås af særligt indrettede afdelinger med medicinske faciliteter og laboratoriefaciliteter, som fungerer under opsyn af specialiserede videnskabelige centre i medlemsstaterne, for at sikre, at udvælgelsen af bloddonorer foregår under kontrol, og at alle de påkrævede laboratorieundersøgelser med henblik på påvisning af biologiske agenser, der kan overføre og sprede alvorlige sygdomme, udføres. Ved denne form for blodafgivelse har der været tilfælde, hvor man har forsøgt at sænke produktionsomkostningerne, på bekostning af de videnskabelige metoder, med indkøb af store mængder blod fra andre lande, hvis befolkning har en lavere levestandard og dårligere hygiejniske forhold, uden at man udførte den nødvendige videnskabelige forarbejdning, som ansås for at være for dyr for virksomheden. Disse forsømmelser har vist sig at være katastrofale og har kostet menneskeliv.
Vi kan ikke sikre etikken med lovgivning. Men vi er nødt til at sikre alle de betingelser, som vil kunne hindre, at individets og samfundets ret til sundhed og liv modarbejdes: bevidstgørelse af offentligheden, sikring af videnskabelig forskning på højst muligt niveau, nationale og videnskabelige instansers overvågning af industrien for at undgå fremstilling af produkter, der ødelægger borgernes helbred, og indførelsen af alle de foranstaltninger, der kan bidrage til at hindre anvendelse af inficeret blod til fremstilling af medicinske præparater eller til direkte behandling.
Det Europæiske Råds møde i Torino
Berthu
Hr. formand, dilemmaet for Rådet i Torino kunne resumeres som følger: For at lette udvidelsen af Unionen mod øst - der er vores store prioritet - er det nødvendigt at begrænse den føderalistiske uddybning; men det er umuligt at begrænse den, for den fælles valuta vil pålægge nye overførsler af suverænitet. Man må således forlige udvidelsen og uddybningen, men hvordan vil det være muligt, samtidig med at den grundlæggende hypotese, nemlig fastholdelsen af en fælles institutionel ramme, overholdes?
Det forbavser ikke under disse omstændigheder at konstatere en mangel på enhver klar vision for fremtiden i Europa i oversigten over Rådets konklusioner. Der er ikke truffet noget klart valg mellem et begrænsende Europa - som en generalisering af afstemningerne med kvalificeret flertal implicit går i retning af - og et mere fleksibelt Europa, der er organiseret rundt om det, man pænt kalder klausulen om styrket samarbejde. Disse to parallelle konklusioner er dog inspireret af radikalt forskellige filosofier: Systemet med flertal forudsætter, at man ønsker at begrænse mindretallet, systemet med klausulen om styrket samarbejde forudsætter derimod, at man accepterer ikke at begrænse det. Kan regeringskonferencen forene så forskellige krav?
En endnu alvorligere pantehæftelse belaster imidlertid regeringskonferencen: Den fælles valuta. Officielt skal dette emne ikke behandles i løbet af konferencen, for beslutningen er allerede truffet. Men i virkeligheden viser forberedelsen af den fælles valuta adskillige alvorlige, uløste institutionelle problemer. Formanden, hr. Hänsch, understregede det selv i sin tale i Torino. Jeg citerer: «Valutaerne bliver gjort fælles. Det er ikke tilfældet med den økonomiske politik. Det er ikke godt, at denne situation bliver ved længere. Unionen skal have en global makroøkonomisk ledelse.«
Det er dog den samme formand, hr. Hänsch, der på topmødet i Cannes erklærede, ligesom her i Parlamentet (og jeg citerer videre): «Unionen har ikke brug for nye beføjelser, som medlemsstaterne skal delegere til den. Den skal bare bedre kunne udøve de beføjelser, den allerede har«.
Den modsigelse, der afspejler sig i disse citater, er fælles for alle de europæiske institutioner. Den første tale følger af nødvendigheden af at respektere offentligheden, den anden, af nødvendigheden af at respektere den fælles valuta. Efter regeringskonferencen må den ene af de to, offentligheden eller den fælles valuta, vige for den anden.

Antony
Hr. formand, kære kolleger og funktionærer, under påskud af et formodet føderalt mål ved organiseringen af uddybningen af den europæiske konstruktion for at forberede udvidelsen af Unionen, ved vi godt, at regeringskonferencen i Torino vil lægge grunden til en europæisk makrostat, hvis centraliseringstilbøjelighed vil blive værre og værre.
Dette stat ønsker vi ikke noget af. Vi ønsker den slet ikke, da der bag de smukke taler om borgernes Europa, gennemsigtighed, demokrati og målene med beskæftigelse og velstand viser sig små politiske manøvrer. Allerede i Maastricht betalte man rigeligt for aftalen med Portugal, Spanien, Grækenland og Irland ved at oprette Samhørighedsfonden. I år er det Storbritannien, vi må forhandle os til rette med. I Torino hang spøgelset med den gale ko over os. De europæiske lande kommer til at betale 70 % af de beløb, der er nødvendige for at slagte de gamle britiske køer. Spildt umage, eftersom London allerede for Domstolen bestrider lovligheden af den embargo, der er bestemt mod eksport af britisk oksekød. Og regeringskonferencen må nødvendigvis være færdig efter de almindelige valg i Det Forenede Kongerige. Lærer man det nogensinde! Hvis revisionen af traktaterne blev det centrale punkt i et demokratisk valg, der gav de europæiske borgere mulighed for at sige deres mening, ville det være et drama.
Endnu en gang gemmer der sig bag de store ideer og de smukke taler ordkløveri og tovtrækning, gemene mål og økonomisk grådighed. Nej helt bestemt ønsker vi ikke dette Europa, uanset hvilken indpakning, De forsøger at give det.

Blot
Regeringskonferencen risikerer, som den tager sig ud, at være et stort pulterkammer. Der er ikke på forhånd nogen egentlig retningslinje for denne konference, og der mangler en klar analyse af verdenssituationen. Lad os tage eksemplet med bekæmpelse af arbejdsløsheden og udenrigspolitikken. I virkeligheden er der forbindelser mellem disse to områder, for arbejdsløsheden er påført af den internationale konkurrence, indvandringen og den valutamæssige uorden i verden, alt sammen noget, der både henhører under økonomi og udenrigspolitik.
Realiteten, som man afviser at se og kalde ved navn, er følgende. Der findes i dag nu kun en stormagt i verden: Amerikas Forenede Stater. Denne stormagt vandt efter at have medvirket på afgørende måde til sejren i 2. verdenskrig i 1989 den kolde krig, der satte den op mod det tidligere Sovjetunionen.
De Forenede Stater er i stand til at diktere deres lov til det internationale fællesskab. Denne lov, når det drejer sig om økonomi, er loven om frihandel uden grænser, som de store amerikanske firmaer af historiske grunde kan få størst fortjeneste af.
Denne frihandel, der er pålagt af De Forenede Stater, sætter spørgsmålstegn ved de forskellige sociale beskyttelser, der findes i Europa. Den er årsagen til de mange forflyttelser, der øger arbejdsløsheden i Europas stater samt til et pres, der udøves for at nedsætte lønningerne og også købekraften hos store dele af lønmodtagerne.
Den Europæiske Union, der ikke har kunne drage dette amerikanske leadership i tvivl, hvilket dog ikke udelukker venskab med det amerikanske folk, underkaster sig denne verdenslov. Den kan således ikke angribe arbejdsløsheden ved roden og foreslår kun lapperier eller meget begrænsede tilpasninger.
På det politiske plan opfordres Europa til at tilpasse sig den politik, der skal indføre en ny verdensorden, der er defineret af De Forenede Stater. Om medlemsstaterne bevarer deres frihed eller taler med én stemme, om beslutningsproceduren i udenrigspolitik er baseret på enstemmighed, flertal eller kvalificeret flertal, ændrer det intet ved denne fundamentale tingenes tilstand. Hvilket udkast til verdensorden har europæerne? Det findes ikke. Det skal defineres ud fra de nationale realiteter. Det er man langt fra. Under disse omstændigheder bringer regeringskonferencen ingen forbedring, kun med hensyn til proceduredetaljer. Den Europæiske Union synes ramt af den samme sygdom som Byzans i sin nedgangsperiode: Manglende tro på sig selv og manglende mod.

Caudron
Med hensyn til topmødet i Torino vil jeg gerne samtidig med, at det præciseres, at det italienske formandskab ikke er ansvarligt herfor, udtale min utilfredshed først med en manglende europæisk vilje til at bekæmpe arbejdsløsheden, dernæst med de institutionelle perspektiver og endelig med en sørgelig mangel på »europæisk pust«.
Europa i dag giver alt for ofte det triste billede af et møde af små »kræmmere«, der er fanget af deres personlige interesser, og som er lige så lidt i stand til at løse de kollektive problemer i dag som til at ridse klare perspektiver op for fremtiden. Det er i dette lys, at jeg har stemt for den fælles beslutning.

Järvilahti og Lindqvist (ELDR), Eriksson, Sjöstedt, Iversen og Stenius-Kaukonen (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Bonde og Sandbæk (EDN)
På trods af, at man i beslutningen fokuserer på at fremme beskæftigelsen og borgernes rettigheder, hvilket vi naturligvis støtter, kan undertegnede medlemmer ikke stemme for dette beslutningsforslag, dels på grund af den udtrykkelige støtte til en »fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der står mål med dets rang på verdensplan«, hvilket i klarsprog turde indebære et fælles forsvar og en integrering af VEU i Unionen, dels fordi man i beslutningen støtter, at Unionen får udvidede beføjelser gennem en »mere effektiv« beslutningstagning samt at flere retlige og indre anliggender lægges ind under fællesskabsretten.
Vi ønsker, at EU fortsat skal være en civil samarbejdsorganisation mellem selvstændige stater. Vi mener også, at Europa-Parlamentet bør opfordre regeringskonferencen til at tage ØMU-konvergenskriterierne op til diskussion og erkende sammenhængen mellem arbejdsløsheden og konvergenskravene.

Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater kan, med henvisning til det nationale kompromis og Edinburgh-aftalen, ikke tilslutte sig de elementer i udtalelsen om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik samt unionsborgerskabet, der går imod de fire danske undtagelser.

Carl Lang
Forhandlingen om regeringskonferencens arbejde er for den franske nationale bevægelse en lejlighed til endnu en gang i Parlamentet at gøre opmærksom på den antinationale, føderalistiske, centralistiske og bureaukratiske tankegang i den nuværende model for den europæiske konstruktion.
Maastricht-traktatens Europa med sin tankegang, sin funktion og sine politikker er en maskine, der maser befolkningerne og nationerne, en historisk, kulturel, social og økonomisk benægtelse, der vil pålægge det egentlige Europa med sine rigdomme af nationale kulturer, sine folkeslag og sine nationer, en fælles model, der er begrænsende og ødelæggende.
Partiet Front national bestræber sig på at forsvare identiteten hos befolkningerne i Europa, nationernes suverænitet og uafhængighed, frihederne og de ufortabelige rettigheder hos Europas folk til selv at råde over deres fremtid.
Disse legitime krav strider helt klart imod oprettelsen af det europæiske postMaastricht sammensurium, som regeringskonferencen forbereder for os.
Hvorom alting er, kræver Front national, at befolkningerne snart høres direkte ved en folkeafstemning for at godkende eller forkaste Maastricht II.
Meget mindre teknokrati og meget mere direkte demokrati kan kun være godt for Europa.

Wibe
Stigende arbejdsløshed og fattigdom i Europa løses ikke gennem en yderligere udbygning af EU's politiske indflydelse. En udvidelse af overstatsligheden inden for Unionen bringer bare de politiske beslutningstagere længere væk fra befolkningen. Demokratiet bliver utydeligt, idet beslutningstagere på nationalt og europæisk plan takket være uklare politiske strukturer kan give hinanden skylden for samfundsproblemerne.
Det er min faste overbevisning, at Den Europæiske Union skal være et samarbejde mellem suveræne stater, hvor de nationale parlamenter er de øverste ansvarlige over for vælgerne. Jeg håber, at regeringskonferencen når frem til et resultat, som forenkler og afbureaukratiserer Den Europæiske Union.

Wolf
Vores gruppe har i overvejende grad ikke kunnet tilslutte sig beslutningen, fordi den langtfra opfylder de krav, der i dag må stilles til en reform af EU. I stedet for at tage fat på de brændende problemer, som EU allerede i dag står overfor og vil komme til at stå overfor inden for en overskuelig fremtid, begrænser den i Maastricht-traktaten fastlagte revisionskonference sig til snævert opfattede institutionelle reformer. I stedet for i denne situation energisk at træde i skranken for, at de store, presserende opgaver i forbindelse med overvindelse af massearbejdsløsheden og overgang til en ny, økologisk-solidarisk udviklingsmodel inddrages i drøftelserne på regeringskonferencen for at ombygge EU til en miljø- og socialunion, og at forberedelsen af ØMU og de beslutninger, der skal forberedes, vedrørende Unionens finansielle grundlag behandles tilsvarende grundigt, begrænser Parlamentet sig til nogle få uforbindende formuleringer, der er begrænset selv til det institutionelle. Dermed har det igen forspildt en lejlighed til konkret at indfri sit eget krav om aktivt at være med til at udforme reformprocessen. Derudover blegner enkelte nuancer i teksten, som vi kunne strides om.
Også for Parlamentet bør gælde, hvad der globalt bør gælde for Europa: Spørg ikke, hvad verden kan gøre for dig, spørg hellere om, hvad du kan gøre for verden. Men der er åbenbart endnu lang vej til en virkelig, demokratisk reformproces i EU!
Betænkning af Oostlander (A4-101/96)
Berthu
Hr. formand, alle her er overbeviste om, at Den Europæiske Unions strategiske prioritet i de kommende år er åbningen mod de central- og østeuropæiske lande, som vi har et gammelt værdi- og historiefællesskab med, og som allerede har associeringsaftaler. Disse landes heterogenitet, de forskelle, navnlig økonomiske og sociale, der adskiller dem fra Unionens medlemslande, gør det dog vanskeligt. Hvordan kan vi nå frem dertil på kort tid? Hvilke institutioner giver os mulighed for at klare denne forskelligartethed? Det Europæiske Råd i Torino gav regeringskonferencen mandat til at søge løsninger, men desværre uden at give den retningslinjer for en nærmere fremtidsvision for den institutionelle arkitektur i det store Europa.
Oostlander-betænkningen, der i dag er fremlagt i Parlamentet, følger selv et ultraføderalistisk fremtidsbegreb, der rejser flere problemer, end det løser, og som i dag forekommer ikke at være i flertal i Europa. Den forudsætter faktisk, at landene i Østeuropa samlet skulle tiltræde Fællesskabets resultat inden for rammerne af den institutionelle enhed kun med nogle nuancer med hensyn til de respektive hastigheder. Endvidere skulle disse lande tilslutte sig en føderal fremtidsvision, dvs. en institutionel udvikling i retning - og jeg citerer - «af fællesskabsbeslutningsmekanismer, der forudsætter en overførsel til europæisk plan af en del af den nationale suverænitet«. Med disse ord har hr. Oostlanders betænkning navnlig til hensigt at gøre afstemningerne med kvalificeret flertal generelle, som anses for at lette et udvidet Europas funktion. Man spørger sig selv hvordan. For hvis det er vanskeligt at træffe beslutninger ved enstemmighed i en organisation med femogtyve medlemmer, er det heller ikke acceptabelt at træffe flertalsbeslutninger, når organisationen har femogtyve heterogene medlemmer.
Den eneste løsning ville i virkeligheden være at glemme det institutionelle enhedsdogme og tillade den variable geometri. Det vil også sige, at man må vælge et Europa-partnerskab af nationer og ikke et føderalt Europa. Dette valg ville gøre det muligt bedre og hurtigere at tage imod de østeuropæiske lande. Hvad kunne for eksempel, inden for rammer af et Europa af associerede nationer, forhindre, at de østeuropæiske lande straks tiltrådte en organisation som Europol, der består af flere regeringer, for bedre at bekæmpe den store internationale kriminalitet?

Gollnisch
Hr. formand, jeg er helt enig i det synspunkt, som mine kolleger har givet udtryk for, derfor vil jeg begrænse mit indlæg til tre særlige punkter.
For det første er den afledte ret i den grad afledt, og inflationen i teksterne er således - deres kompleksitet, den stadige overskridelse af beføjelser - at de udgør en blok, som landene i Central- og Østeuropa frit kan tiltræde.
For det andet henviser betænkningen af vores kollega, hr. Oostlander, ofte til den demokratiske legitimitet, til retsstaten, til demokratiet - jeg tænker navnlig på punkt 18 i betænkningen. Skulle vi ikke hellere feje for vores egen dør, når valget til senatet i Belgien rammes af mange uregelmæssigheder for at forhindre et parti i at blive repræsenteret; når det i mit eget land, Frankrig, stadig er en kommunistisk lov, Marchais-Gayssot-loven, der er dommer over de forfatningsmæssige friheder.
For det tredje og sidste er hele hr. Oostlanders betænkning baseret på det postulat, der findes i punkt H, der taler om, at udvidelsen: «giver såvel gamle som nye medlemsstater store fordele«. Jeg frygter, at dette, hr. formand, er mere selvindlysende, end det er bevist.

Blokland
Den begejstring, hvormed de central- og østeuropæiske lande i begyndelsen blev lovet medlemskab af Unionen, synes at være dæmpet. Ikke på grund af de tekniske problemer, som udvidelse medfører, men først og fremmest fordi mange først vil sikre Unionens kommunautære karakter, inden de vil begynde på en udvidelse.
En sådan tendens fremgår også af Oostlander-betænkningen, hvortil jeg også på hr. Van der Waals vegne afgiver denne stemmeforklaring. Foruden alle berettigede krav, som der i betænkningen stilles til de central- og østeuropæiske lande med hensyn til økonomisk integration, retsstat og demokrati, forventes der også af dem en vis føderal indstilling og fuldstændig accept af acquis communautaire. Rent praktisk betyder dette en hindring for en hurtig udvidelse mod øst. Det forekommer os ikke forsvarligt, hverken ud fra en moralsk eller ud fra en sikkerhedspolitisk synsvinkel.
Desuden beklager vi, at der i betænkningen ikke lægges vægt på Europas geografiske og kulturelle afgrænsning. Det er nødvendigt for at undgå nye medlemsstaters vilkårlige tiltrædelse. Udvidelsesbestræbelserne skal rette sig mod de lande, som hører til det europæiske kulturområde og har undergået en tydelig indflydelse fra den vestlige kristendom, inklusive reformationen.
Eftersom udvidelse efter vor opfattelse må være Unionens prioriterede målsætning, og eftersom vi i den forbindelse kan tilslutte os den udviklingsretning, som de i betænkningen foreholdes med hensyn til økonomi og retsstat, har vi til trods for disse kritiske kommentarer alligevel stemt for Oostlander-betænkningen.

Chanterie
Godt naboskab er vigtigt, i hvert fald i internationale forbindelser, men inden man optager naboer i sit eget hus, bør man tænke sig om to gange.
Jerntæppet mellem Øst- og Vesteuropa synes at være trukket til side og endda gemt væk, men den sociale og økonomiske kløft mellem disse to dele af Europa eksisterer stadig. For at slå bro over denne kløft og på denne måde også forbedre forbindelserne mellem de pågældende lande er der forskellige muligheder til rådighed, lige fra en intensiv form for udviklingshjælp til en helhed af privilegerede handelsforbindelser og gunstige samarbejdsforbindelser til en udvidelse af Den Europæiske Union med de central- og østeuropæiske lande. Sidstnævnte mulighed vil før eller senere blive virkeliggjort, men vigtigere end spørgsmålene om, hvem der vil tiltræde, og hvornår de vil tiltræde, er spørgsmålet, under hvilke forudsætninger eller på grundlag af hvilke kriterier en sådan tiltrædelse vil finde sted.
Tilhængere går jo ud fra, at udvidelse betyder fordele for både de nuværende medlemsstater og de fremtidige medlemsstater. Dette er uden tvivl rigtigt. Tænk blot på vor interne og eksterne sikkerhed og på deres demokratiske stabilitet. Men at der også vil være omkostninger og endog ulemper, ser man ofte bort fra, og sommer tider glemmer man det. Dette har bl.a. at gøre med den kendsgerning, at følgerne af den slags tiltrædelser ikke er tydelige eller slet ikke erkendes. Hvad vil der ske med den nuværende politik vedrørende landbrug, handelsgartnerier, skovbrug og fiskeri, med den frie bevægelighed for varer og tjenesteydelser, personer, information og kapital, med det fælles marked og den fælles valuta som centrale kommunautære projekter? Hvad vil der ske med beslutningsprocessen, med institutionerne, med fællesskabsbudgettet i al almindelighed og med budgetposterne for samhørighedsfonden og strukturfondene i særdeleshed?
Så længe der ikke kommer noget seriøst svar på disse spørgsmål, og så længe der således ikke tilnærmelsesvist findes noget rigtigt skøn over udvidelsens pris, så længe forbliver tiltrædelsen et skridt i det uvisse, både for de nuværende medlemsstater og for de fremtidige medlemsstater. Som politiker, og også som privatperson er jeg ikke tilbøjelig til at skrive under på en blankocheck. Jeg vil og må vide, hvilke udgifter der er forbundet med mine beslutninger, og hvilke følger mine valg vil få i alle mulige henseender: budgetmæssigt, finansielt, monetært, skatte- og afgiftsmæssigt, økonomisk, industrielt, kommercielt, socialt, økologisk, diplomatisk osv.
Det kan derfor ikke forsvares at give de pågældende lande håb, som måske vil vise sig at være falsk. Uanset det tyske ønske om allerede nu at optage Polen og Tjekkiet. Uanset det svenske ønske om at lade Østersølandene tilslutte sig. Egen interesse er en dårlig rådgiver, når der forhandles om den slags sager. Dette gælder også for den tilbageholdenhed, der udvises af Portugal, Spanien, Italien og Grækenland, som regner med en drastisk indskrænkning af Den Europæiske Unions støtte til Middelhavslandene. Et så vidtrækkende politisk spørgsmål som tiltrædelsen, med dens virkninger for fremtiden og selve Den Europæiske Unions eksistens, lader sig ikke bedømme på grundlag af favoriseringer eller fordomme. Der er behov for information, dokumentation, undersøgelse af perspektiverne og ekstrapolation, inden man begynder på udvidelse.
Det gælder i sidste instans om at udvide Den Europæiske Union og ikke erstatte den med et udstrakt frihandelsområde med en stadig mindre kommunautær søjle og en dominerende mellemstatslig søjle.

Eriksson og Sjöstedt
Undertegnede har stemt ja til betænkningen.
Det har vi gjort, fordi vi mener, at man i betænkningen tager fat på mange af de problemer, der er forbundet med de østeuropæiske landes integration i EU. Dette er en forskel i forhold til meget af den forenklede propaganda, der spredes inden for EU, ikke mindst i Sverige, om fordelene ved at få de østeuropæiske lande med.
Vi mener lige som betænkningen, at de østeuropæiske lande skal kunne tilslutte sig EU, men vi understreger også betydningen af, at befolkningen i de respektive lande får mulighed for at give udtryk for sin holdning til medlemskabet. Det er også af stor betydning, som det påpeges i betænkningen, at de lande, som vælger ikke at komme med, får gode handels- og samarbejdsvilkår med EU.
Vi vil, trods vores ja, dog understrege vor kritik imod, at man i betænkningen taler om de østeuropæiske landes ensidige tilpasning til EU's regelsæt og økonomiske system, hvilket bl.a. indebærer udtrykkelige krav om markedstilpasset deregulering og privatisering.
I betænkningen savnes også en seriøs sikkerhedspolitisk analyse af de problemer, ikke mindst i forhold til Rusland, som kan opstå i forbindelse med EU's planlagte udvikling af en integreret forsvars- og militærdimension.

Féret
Forfatterne af betænkningen om de central- og østeuropæiske landes tiltrædelse mener, at Unionens udvidelse mod øst vil have »betydelige budgetmæssige og finansielle konsekvenser«, men også konsekvenser »på det sociale, det politiske og det sikkerhedsmæssige plan«.
Belgisk Front national er ikke ligeglad med disse risici, men er forbavset over en sådan forsigtighed hos nogle kolleger, der for de flestes vedkommende for nylig godkendte en toldunion med et land uden for Europa: Tyrkiet.
Forfatterne til denne betænkning mener, at udvidelsen mod øst ganske vist forekommer mulig i teorien, men meget mindre mulig i praksis.
Det er beklageligt, at de central- og østeuropæiske lande i dag betaler prisen for halvtreds års socialistisk økonomi og bureaukrati, og da de ikke er medlemmer af en international organisation - NATO - har de ikke fordel af Unionens gavmildhed, i lighed med Tyrkiet.
Det hele foregår faktisk, som om Europa åbnede sine grænser mod syd, men lukkede dem mod øst.

Goerens
Denne betænkning er ligesom Kommissionens hvidbog om samme emne en etapebetænkning, der skal redegøre for, hvor langt man i de pågældende lande er kommet med hensyn til overgangen til tiltrædelse af Den Europæiske Union.
Over for usikre perspektiver og en vis rådvildhed, for ikke at sige en vis manglende beslutsomhed i vores lande, er det tonen, det kommer an på. I den forbindelse er det vigtigt først og fremmest at erindre, at princippet med tiltrædelse af de central- og østeuropæiske lande er vedtaget og forbliver vedtaget. Man må undgå at vælte læsset ved at pålægge urealistiske forudsætninger for ansøgerlandene eller ved at gå i petitesser.
Den største forhindring for et godt forløb for overgangen, der logisk burde føre til tiltrædelse, mener jeg, er stivheden hos medlemslandene i Unionen.
Udvidelsen har en pris, det kan ikke nægtes. Men prisen for ligegyldighed og vores egoisme er helt sikkert alt for høj, for den risikerer at fratage de centralog østeuropæiske lande det absolut nødvendige politiske perspektiv, for at en overgang skal lykkes.

Kristoffersen
Den foreliggende betænkning om de central- og østeuropæiske landes deltagelse i samarbejdet på det indre marked er meget gennemtænkt. Ordføreren fortjener ros for sin fremragende analyse af de problemer, der skal løses som led i forberedelserne til den kommende udvidelse af EU.
Jeg kan således fuldt ud tilslutte mig ordførerens opfordring til de centralog østeuropæiske lande og de befolkningsmæssige mindretal, der lever i disse lande, om at løse eventuelle konflikter gennem en politisk dialog og under hensyntagen til mindretallenes ret til at fastholde deres kulturelle identitet.
I den forbindelse vil jeg også gerne fremhæve ordførerens anbefalinger vedrørende uddannelse, information og medier og vedrørende det grænseoverskridende samarbejde mellem de central- og østeuropæiske lande indbyrdes og mellem disse lande og deres geografiske naboer blandt EU-landene og SNG-staterne. Hvis man ønsker at skabe en bedre forståelse for andre folks levevilkår, at nedbryde fordomme og fremhæve den fælleseuropæiske kulturarv, gælder det netop om at styrke det europæiske samarbejdes kulturelle dimension og samarbejdet over landegrænserne i respekt for mangfoldigheden og de enkelte landes kulturelle identitet. Og - som ordføreren så rigtigt understreger i sine konkluderende bemærkninger - har hvert land sin egen historie og kulturelle identitet, som de selvsagt skal og vil kunne bevare inden for rammerne af Den Europæiske Union.
Med hensyn til tilrettelæggelsen af optagelsesforhandlingerne med de nye medlemslande, vil jeg også give ordføreren ret, når han i begrundelsen til sin betænkning understreger, at forhandlingerne med de associerede lande bør indledes på samme tid . Det betyder ikke automatisk, at de nye medlemslande skal eller vil kunne indtræde i EU en bloc . Ansøgerlandene er jo forskellige, hvilket man kun kan tage behørigt hensyn til ved at gennemføre optagelsesforhandlingerne med hvert land for sig. Af samme årsag vil varigheden af disse forhandlinger såvel som tidspunktet for de enkelte ansøgerlandes optagelse i EU kunne variere en hel del.
Det afgørende er imidlertid, at EU-landene ikke fra første færd gør sig skyldige i en politisk betonet forskelsbehandling af de nye medlemslande, da dette af den offentlige opinion i Central- og Østeuropa ville blive taget som udtryk for, at nogle ansøgerlande var »mere velkomne i EU« end andre. Skulle dette - fejlagtige - indtryk brede sig, ville vi med det samme have forfejlet målet med den kommende udvidelse, nemlig at fremme den politiske og økonomiske reformproces i ansøgerlandene og genskabe et helt, udelt Europa uden fordomme og politiske spændinger.
På baggrund af disse meget forstandige og realistiske betragtninger finder jeg det overraskende, at ordføreren i sin begrundelse når frem til den konklusion, at en holdbar europæisk retsorden ikke kan opnås ved at udvikle EU-samarbejdet på pragmatisk vis, men forudsætter, at EU udformes som en føderal organisation - her og nu. Det er da mit indtryk, at vi i hele efterkrigstiden - i meget vidt omfang - har kunnet udvikle og styrke det europæiske samarbejde på grundlag af en pragmatisk tilgang til dette samarbejde. Den helt afgørende forudsætning for, at dette samarbejde kan udvikles yderligere er, at det ikke forceres uden folkelig accept, men forbliver baseret på en nøgtern analyse og påvisning af de konkrete samarbejdsbehov.

Lindqvist
Jeg har stemt ja til betænkningen, idet jeg anser der for vigtigere med en udvidelse af EU til et reelt fælleseuropæisk samarbejde frem for en udbygning af Unionen i højden. Det er vigtigt, at forhandlingerne med de lande i Øst- og Centraleuropa, som har ansøgt om medlemskab, indledes samtidig.
Lande med demokratisk stabilitet, åbenhed og en fungerende markedsøkonomi skal prioriteres, mens lande, som endnu ikke har nået disse mål, må vente med at blive medlemmer.
Det er meget vigtigt, at processen frem mod et eventuelt medlemskab er demokratisk og åben og gerne afsluttes med en folkeafstemning. Det enkelte land skal naturligvis selv vælge samarbejdsformen i forhold til EU.

Novo
Den kommende udvidelse af Den Europæiske Union (med landene i Central- og Østeuropa, Malta og Cypern) er af den allerstørste politiske betydning og fortjener vores principielle tilslutning, og i den forbindelse er det helt afgørende, at befolkningen i ansøgerlandene får mulighed for at give sin mening til kende, og at denne respekteres. Da der er tale om et principspørgsmål, er det ligeledes vigtigt, at der foretages en omhyggelig analyse af tiltrædelsesprocesserne, således at der kan tilvejebringes et grundigt kendskab til virkningerne af udvidelsen dels i Den Europæiske Union og dennes medlemsstater og dels i ansøgerlandene.
Endvidere kræver en Europæisk Union bestående af 20-25 lande grundige overvejelser over det fremtidige fællesskabsbudget, der må råde over de fornødne midler til effektivt at imødekomme de nye behov som følge af udvidelsen, uden at det går ud over befolkningerne i de nuværende medlemsstater, navnlig hvad angår den fælles landbrugspolitik, strukturfondene og de øvrige fællesskabspolitikker. Derfor er det nødvendigt at fastsætte førtiltrædelsesperioder og tilstrækkeligt lange overgangsfrister, der er tilpasset kompleksiteten i de berørte aspekter i forbindelse med de forskellige udvidelsesprocesser under stadig hensyntagen til situationen i de nuværende medlemsstater.
På det institutionelle plan må det i overensstemmelse med principperne om bæredygtig udvikling og økonomisk og social samhørighed, som er grundlæggende principper for Den Europæiske Union, kræves, at udvidelsen ikke kan anvendes som påskud til at etablere en hård kerne af førende lande eller at institutionalisere forskellige udviklingstakter og hastigheder, ligesom udvidelsen ikke må bruges som et argument for at undergrave de nugældende regler for udnævnelse af kommissærer, turnusordningen for udøvelse af formandskabet, sprogenes ligestilling og valg af Europa-Parlamentets medlemmer efter forholdstalsprincippet.
Til sidst skal jeg understrege, at vi finder det uacceptabelt at gøre optagelsen af nye lande i Unionen betinget af disses forudgående tiltrædelse af NATO eller en hvilken som helst anden international militærorganisation; en sådan betingelse kan ikke så meget som antydes som forudsætning for at tiltræde Unionen, rent bortset fra at et sådant krav vil kunne forårsage politisk og militær ustabilitet i Østlandene, navnlig i forhold til Rusland.
Da Oostlander-betænkningen ikke i mindste måde tager hensyn til de ovennævnte kriterier, kan vi ikke stemme for den.

Piquet
En imødegåelse af de problemer og udfordringer, som vores moderne samfund konfronteres med, nødvendiggør udvikling af handel og samarbejde på alle områder. I den forbindelse er jeg positiv over for udvidelsen af Den Europæiske Union til de central- og østeuropæiske lande. Det må være anledningen til at fremme et demokratisk Europa baseret på økonomisk og social udvikling, og som indgår i en solidarisk vision af de internationale forhold.
Gennemførelse af økonomisk og politisk samarbejde betyder ganske rigtigt en indsats fra begge sider, men man kan ikke pålægge ansøgerlandene at tilpasse deres strukturer og deres lovgivning for at overholde Maastricht-traktaten uden at tage højde for de økonomiske og sociale konsekvenser, og uden at de endog selv kan komme med deres mening. For øvrigt har »de liberale chokterapier« i disse lande på nogle år medført betydelige sociale uligheder. Det ville således være hensigtsmæssigt at gennemføre en detaljeret analyse i hvert enkelt tilfælde af de politiske, økonomiske og sociale følgevirkninger af denne udvidelse.
Jeg er positiv over for alle andre skridt end at konkurrere på lønmodtagere og besparelser. Det skal være baseret på de berørte befolkningers bestræbelser, på udviklingen af de menneskelige kapaciteter, beskæftigelse, demokrati, fred og sikkerhed.
Kampen for nedrustning og mod militarisering er således en væsentlig dimension i vores sikkerhed på det europæiske kontinent. Fremtiden tilhører overskridelse af bloktankegangen og målene med de militære strukturer som NATO og Vestunionen.
Betænkningen omfatter fremskridt navnlig vedrørende beskyttelse af menneskerettighederne og minoriteterne, viljen til ikke at opfordre til privatisering på områder som kultur, uddannelse og sundhed i den sociale samhørigheds navn.
Men denne betænkning indeholder også farer. Af alle disse grunde afholder jeg mig fra at stemme om denne betænkning.

Wolf
På ingen måde, fordi vi ikke forstår at værdsætte det arbejde, hr. Oostlander og de parlamentsmedlemmer har præsteret, der støtter ham. Overalt, hvor han modarbejder en ny vesteuropæisk isolationisme, der for det meste skjuler sig bag finansieringsspørgsmål, fortjener og har han vores støtte. Men åbenbart bidrager denne bestandige afværgekamp mod et snævert, «småeuropæisk« perspektiv til, at størrelsen og betydningen af den opgave, der består i at finde virkelig fremtidsrettede, fælleseuropæisk bæredygtige løsninger i EU-udvidelsesprocessen, hele tiden kun ses forkortet. Den økonomiske, især regional- og industripolitiske, social- og beskæftigelsespolitiske udfordring undervurderes også uforsvarligt i den foreliggende betænkning. Når der ikke engang aktivt bidrages til at skjule denne opgave, der påhviler et civilt, fælleseuropæisk hus, ved for eksempel ukritisk at holde fast ved den fælles landbrugspolitik, ved at den »illegale indvandring« eller den »organiserede kriminalitet« som problemer rives ud af deres virkelige sammenhænge og konkretiseres - eller det suggereres, at der findes militære løsninger på de fælleseuropæiske sikkerhedsproblemer.
(Mødet udsat kl. 13.35 og genoptaget kl. 15.00)

Velkomstord
Formanden
Jeg skal hermed meddele, at Parlamentet har den ære at modtage en delegation fra Ukraines parlament, der har taget plads i den officielle loge. Delegationen fra Ukraines parlament vil blive informeret om Rådets og Kommissionens redegørelser i anledning af tiårsdagen for Tjernobyl-ulykken og vil overvære Parlamentets møde og forhandling. Delegationen, som ledes af Andrej Mostytsky, vil i dag og i morgen deltage i arbejdsmøder med Parlamentets Delegation for Forbindelserne med Ukraine.
Jeg glæder mig over at kunne byde den ukrainske delegation velkommen og ønsker den held og lykke med sine kontakter og møder med Parlamentet. Velkommen.

Tjernobyl - udsigterne for EU's engagement
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen i anledning af tiårsdagen for Tjernobyl-ulykken om status over og udsigterne for Den Europæiske Unions engagement.

Bjerregaard
Hr. formand, mine damer og herrer, lad mig gøre det helt klart fra starten. Tjernobyl må og skal lukkes. Det er en skamstøtte for den menneskelige civilisation og komplet uacceptabelt, at værket stadig er i gang. Dette er min og Kommissionens politik, og sådan har den været ført i alle fora. Det er nu 10 år siden, Tjernobyl-ulykken skete. Mindet om denne tragedie står stadig så skarpt, som var den sket i går. Det vil nok desværre holde sig i generationer fremover. Tjernobyl er blevet endnu et udtryk for det utænkelige på linje med kun få andre menneskelige katastrofer. Chokket blev så stærkt, fordi denne ulykke ikke kun påvirkede de umiddelbare omgivelser, men også egne, der ligger tusinde af kilometer fra ulykkesstedet. Den berørte og berører stadig os alle direkte.
Forskellige organisationer har analyseret virkningerne for sundhed, miljø og økonomi. Somme tider ligger resultaterne af disse undersøgelser temmelig tæt op ad hinanden, men i andre tilfælde anlægges der helt forskellige vurderinger af katastrofens følger. F.eks. anslår WHO, Kommissionen og andre internationale organisationer antallet af dødsofre til omkring 30, når de med sikkerhed skal kunne tilskrives den direkte strålingspåvirkning. Andre vurderinger sætter antallet af dødsfald som følge af ulykken væsentligt højere. Men lad os ikke diskutere ofrenes antal på nuværende tidspunkt. Hvert enkelt menneske, der dør eller lider som følge af ulykken, er et for mange.
Mine damer og herrer, vores fælles holdning må være, at en sådan ulykke aldrig må ske igen. Dette er også hensigten med de forskellige internationale konferencer, der har fundet sted i den senere tid eller skal holdes i den nærmeste fremtid, og hvor Kommissionen og medlemsstaterne spiller en vigtig og aktiv rolle. Det drejer sig om konferencerne i Genève i november 1995, i Minsk i marts i år og Wien i sidste uge. Hovedmålene for disse konferencer har været at gøre status over Tjernobyl-ulykkens virkninger, at diskutere, hvad man kan lære af den og at yde støtte til de direkte ramte befolkninger i Ukraine, Belarus og Rusland.
Betingelserne for et verdensomspændende samarbejde har aldrig været så gode som i dag. I modsætning til 1986 er verden ikke længere delt af den kolde krig. I stedet for tidligere tiders konfrontationer har vi nu etableret et samarbejdsnet med landene i det tidligere Sovjetunionen. Derfor vil nogle af os ganske givet være utålmodige over samarbejdets tempo, men vi må ikke glemme at respektere vore partnerlandes suverænitet som uafhængige stater, og fremskridtene kommer jo heldigvis. Det vil jeg godt illustrere med to eksempler.
Ved udgangen af denne uge skal G7-landene holde et topmøde om nuklear sikkerhed i Moskva med præsident Jeltsin og med deltagelse af præsident Kutjma. Et sådant møde, der udelukkende skal dreje sig om samarbejdet på disse områder, havde været helt utænkeligt for 10 år siden. Kommissionen er overbevist om, at det vil kunne bidrage til at fremme og udbrede en højt udviklet sikkerhedskultur på internationalt plan.
Det andet eksempel er Kommissionens glæde over præsident Kutjmas beslutning om at lukke Tjernobyl inden år 2000. Sammen med G7-landene vil vi fortsat arbejde med Ukraine og de internationale finansieringsinstitutioner om en fuldstændig gennemførelse af det aftalememorandum, der blev undertegnet i Ottawa i 1995 med dette formål.
Lad mig nu gå lidt mere i detaljer med nogle eksempler på, hvordan vi i EU i praksis har draget lære af denne ulykke, og hvordan vi støtter de direkte berørte befolkninger. Først lidt om støtten. Siden iværksættelsen af de politiske og økonomiske reformer i det tidligere Sovjetunionen har Den Europæiske Union ydet støtte via en række forskellige foranstaltninger, herunder katastrofeprogrammer og programmer for humanitær bistand samt økonomisk og teknisk bistand og samarbejde.
For så vidt angår sundhedstilstanden i almindelighed, bistår Europa-Kommissionen via sit humanitære kontor ECHO med medicinske ressourcer og overvågning af landbefolkningen. Kommissionen leverer også specialudstyr til behandling af kræft i skjoldbruskkirtlen hos børn i Kiev og Minsk og bidrager til rehabiliteringen af et børnehospital i Minsk. Der er iværksat et program for uddannelse og oplæring af medicinske specialister, og faciliteter til fremstilling af salt tilsat jod og medicin til behandling af kræft i skjoldbruskkirtlen er ved at blive udstyret. Sådanne foranstaltninger opfylder et meget specifikt behov, og dem bør vi selvfølgelig fortsætte med.
En del af støtteforanstaltningerne var og er fortsat rettet mod at bistå landene i Central- og Østeuropa og de nye uafhængige lande med at modernisere deres atomreaktorer og forbedre deres sikkerhedskultur. Det drejer sig om programmerne, sådan som de findes i PHARE og TACIS. Et vigtigt skridt fremad er - som jeg allerede understregede - undertegnelsen af G7-Ukraineaftalememorandummet om nedlukning af Tjernobyl-kernekraftværket. Det drejer sig om omstrukturering af kraftforsyningssektoren, et energiinvesteringsprogram, nuklear sikkerhed, planlægning af de sociale konsekvenser, økonomiske ressourcer og implementeringsoversigter.
Europa-Kommissionen er specielt involveret i at gennemføre følgende projekter, som har direkte relation til Tjernobyl, og som i memorandummet er identificeret som prioriterede projekter. Det drejer sig om en definitiv nedlukning af enhederne 1 og 3. Det drejer sig om Tjernobyl-sarkofagen med henblik på at finde de bedste løsninger for sikkerheden for enhed nr. 4 på kort og langt sigt, og det drejer sig om planlægning af de sociale konsekvenser. Der arbejder for tiden ca. 4.000 personer på Tjernobyl-anlægget. Hertil kommer, at anlægget sikrer indtægter for byen Slavutjit. En fælles indsats mellem Europa-Unionen, USA og Ukraine er nu i gang for at udvikle en specifik handlingsplan, som skal tage sig af de sociale konsekvenser af lukningen af Tjernobyl, og det er selvfølgelig en sag af allerstørste betydning for Ukraine.
Ud over at løse problemet med selve Tjernobyl-anlægget er der imidlertid problemet med at behandle kontamineret affald fra det omgivende område. Umiddelbart efter ulykken i 1986 blev radioaktivt affald samlet op og deponeret på 600-800 forskellige steder, nogle midlertidigt og andre permanent. Nogle af de steder, hvor der er deponeret og oplagret affald, er grundvandet kontamineret, og der er behov for at isolere eller foretage en oprensning.
I forbindelse med TACIS-programmet støtter Den Europæiske Union et projekt til behandling af dette problem og er i færd med at udarbejde et program, som omfatter følgende tre områder: For det første at vurdere, hvor affaldet befinder sig, dets tilstand og strålingsrisiko både på mellemlang og lang sigt. For det andet at specificere det nødvendige udstyr til behandling og konditionering af dette affald med henblik på en sikker oplagring, og for det tredje at udforme og specificere den type anlæg, der er brug for til dette formål.
Europa-Kommissionen har også iværksat en undersøgelse af de forskellige valgmuligheder, der foreligger for at rehabilitere de regioner, der er kontamineret af nedfaldet fra ulykken.
Hvad har vi så lært af denne ulykke? Ja, vedrørende nuklear sikkerhed er der siden 1986 gjort betydelige fremskridt specielt inden for områderne: afbødning af følgerne af mulige ulykker, reaktorsikkerhed og forebyggelse af forekomsten af fremtidige ulykker og en bedre forståelse af strålingsvirkninger for mennesker og deres behandling og mekanismer for radionukliders bevægelser i jord og biota.
Så var der spørgsmålet om reaktorsikkerhed og forebyggelse af fremtidige ulykker. Reaktorer af Tjernobyl-typen, de såkaldte RBMK-reaktorer, er aldrig blevet opført uden for Sovjetunionen. I 1986 havde de nukleare sikkerhedsmyndigheder og operatører af kernekraftværker i Fællesskabet taget ved lære af ulykken i 1979 på Tremileøen i USA. Denne ulykke skabte opmærksomhed om behovet for at tage større hensyn til den menneskelige faktor, grænsen mellem menneske og maskine, kontrolinstrumenters pålidelighed samt til driftinstruktioner. Tjernobyl-ulykken bekræftede vigtigheden af disse aspekter og understregede yderligere behovet for en vel tilrettelagt katastrofeplan uden for selve kernekraftværket. De kompetente myndigheder i medlemsstaterne tager hensyn til alle disse elementer, når de giver tilladelse til ibrugtagning af nukleare anlæg. Europa-Kommissionen støtter for sit vedkommende udviklingen af disse aspekter af nuklear sikkerhed via adskillige ekspertgrupper og studieaktiviteter. Via det andet og de efterfølgende rammeprogrammer for forskning og teknologisk udvikling såvel som via aktiviteterne ved det fælles forskningscenter gør Fællesskabet en stor indsats for at forebygge alvorlige ulykker.
Tilsammen bidrager disse aktiviteter til den fortsatte styrkelse af sikkerhedsbevidstheden og sikkerhedskulturen i alle organer, som har at gøre med sikker drift af nukleare anlæg. Denne sikkerhedskultur resulterer igen i en fortsat forbedring af sikkerhedsniveauet i eksisterende og planlagte anlæg. Et bidrag til en verdensomspændende nuklear sikkerhed vil være den nukleare sikkerhedskonvention udarbejdet i Den Internationale Atomenergiorganisations regi i 1994. Den er undertegnet af mere end 50 stater, herunder de 15 medlemsstater i Unionen, og de tidligere Sovjetlande. Formålet med konventionen er at fremme en høj grad af sikkerhed i kernekraftanlæg, at forebygge ulykker og at mindske deres konsekvenser. Konventionen forventes at træde i kraft i 1997 eller muligvis i år.
Lad mig slutte med at sige, at med alle de forbehold, jeg tog i begyndelsen, og som hindrer, at nogle kan føle sig fuldstændig rolige, hvor der er tale om sikkerhedsspørgsmål, kan jeg konkludere følgende: Inden for Den Europæiske Union bidrager alle de berørte organer til et acceptabelt niveau af nuklear sikkerhed på grundlag af den nuværende videnskabelige viden og teknologiske udvikling. Leverandører af udstyr, operatører, sikkerhedsinstitutioner, nationale kompetente myndigheder og Den Europæiske Unions institutioner spiller hver især deres rolle som fastsat i traktaterne og i national lovgivning.
I det tidligere Sovjetunionen og i landene i Central- og Østeuropa er der allerede gjort en stor indsats og opnået meget for at bistå dem, der var mest berørt af Tjernobyl-ulykken, og for at undgå en gentagelse af en sådan katastrofe. Men der er stadig en hel del, som må gøres. Europa-Kommissionen vil selvsagt analysere de vigtigste konklusioner, der er draget under Wienerkonferencen i sidste uge af fremragende personligheder fra hele verden. Den vil specielt se på den fysiske industrielle og økonomiske skade på kort sigt og de langsigtede følger i form af samfundsøkonomiske forstyrrelser og psykologiske stressfænomener.
Oven i alt dette vil Europa-Kommissionen fortsat bestræbe sig på et effektivt samarbejde inden for de relevante områder med de berørte stater såvel som på mange andre områder i overbevisningen om, at fred og demokrati er de vigtigste betingelser for et stabilt samfund, som så i sig selv er det største bidrag til en sikker udnyttelse af kerneenergien.

Ferraris
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg beklager, at jeg kommer med en vis forsinkelse, men vil gerne forklare grundene hertil. Der er ikke blot tale om, at trojkamødet trak ud, men jeg blev tillige i netop dette øjeblik kaldt til telefonen af Ukraines ambassadør i Rom. Jeg ville sammen med ham arrangere en højtidelighed i Rom i næste uge for at mindes Tjernobyl-tragedien, og sad netop og drøftede den bedste måde og det bedste sted for at give denne højtidelighed hele den betydning, den fortjener. Dette er grundene for mit vedkommende. Som det ses, havde disse forbindelse med ønsket om ikke blot fra formandskabets, men tillige fra Italiens side at mindes tragedien i Tjernobyl på en måde, der også henvendte sig til befolkningerne, og ikke blot til parlamentskredsen, hvor betydningsfuld denne end er.
Jeg undskylder derfor mange gange, og håber, at de, som så venligt klappede ved min indgang, er klar over, at min forsinkelse skyldtes de bedste hensigter og ikke at jeg betragtede begivenheden i anledning af Tjernobyl-tragedien som noget uvæsentligt som kunne retfærdiggøre min manglende punktlighed.
Kommissær Bjerregaard har meget udtømmende redegjort for, hvad der er foretaget af Unionen og følgelig vil jeg, for at udtrykke mig frit, for mit vedkommende ikke overskride den tid, der er blevet mig tildelt. Jeg vil dog på Rådets og følgelig på samtlige medlemsstaters vegne erindre om, at det, der skete på kernekraftværket i Tjernobyl for 10 år siden betegner en påmindelse for os alle om, at en forkert brug af videnskaben, der først og fremmest burde stå i menneskehedens tjeneste, den videnskab, der kan modarbejde den, når den ikke anvendes til de rigtige formål eller rettere, når den ikke kan kontrolleres og undergives de forsigtighedsforanstaltninger, som kommissær Bjerregaard netop så detaljeret har redegjort for.
Rådet har, når det skulle behandle spørgsmålet om nukleare ulykker, for sit vedkommende søgt at gå videre end til de foranstaltninger, der skulle træffes straks i ugerne efter ulykken i Tjernobyl, at handle til gavn for Ukraine, Hviderusland og Rusland og særlig at rette blikket mod fremtiden for at iværksætte alle foranstaltninger, der kan hindre en gentagelse af ulykker af denne art.
På det horisontale plan har man sørget for at skrive et særligt kapitel om nuklear sikkerhed og beskyttelse mod stråling - det femte handlingsprogram for miljøet og den varige udvikling - der omfattede alle aspekter af problemet - som, siger jeg på ny, kommissær Bjerregaard allerede har redegjort for - og følgelig udbygningen af sikkerhedsforanstaltningerne, forberedelse til strålingsbeskyttelse og vækkelse af opmærksomheden i befolkningerne. Denne række handlinger, dette kapitel i miljøhandlingsprogrammet indbefatter og betegner også en udvikling af en række lovgivningsmæssige foranstaltninger, direktiver og forordninger, som er blevet vedtaget efterhånden i løbet af de sidste 10 år.
For det andet har Rådet draget omsorg for til De Central- og Østeuropæiske lande samt Sammenslutningen af uafhængige Stater at udstrække de væsentligste af de netop nævnte foranstaltninger med henblik på først og fremmest at beskytte Unionens borgere mod konsekvenserne af nukleare ulykker og undgå, at de kan gentage sig andre steder, og har tillige bidraget hertil gennem PHARE- og TACISprogrammerne, der begge netop vedrører en side af den nukleare sikkerhed, men alle disse forhold har kommissær Bjerregaard som nævnt allerede detaljeret redegjort for.
Ovennævnte aktioner indgår i en politisk sammenhæng, der fastlægger Unionens forbindelser med alle disse lande, enten der er tale om associeringsaftaler eller aftaler om partnerskab og samarbejde eller aftaler om samarbejde med EURATOM eller strukturerede dialoger. Jeg vil her erindre om, at Unionens ministre og ministrene for de associerede lande i forbindelse med den strukturerede dialog om miljøet på mødet i Luxembourg i 1994 har anerkendt, at nedbringelse af risikoen for uheld på kernekraftværker er et af de prioriterede mål inden for deres samarbejde, og i oktober 1995 bekræftede ministrene for de associerede lande inden for den bredere ramme i den paneuropæiske miljøkonference særlig, at de var engageret i så hurtigt som muligt at lukke farlige anlæg.
Rådet har betimeligt beskæftiget sig med et antal individuelle tilfælde i forbindelse med fungerende reaktorer. Også her vil jeg fatte mig i korthed, fordi kommissær Bjerregaard særdeles detaljeret har redegjort herfor.
Kort sagt viser linjen i det virke, Rådet har sat sig for at udfolde, og som det har fulgt, mig særdeles sammenhængende. Der krævedes givet også handling i forhold til Tjernobyl, og dette blev lettet i juni 1994 ved en aftale om partnerskab og samarbejde med Ukraine. Dette skete efter Det Europæiske Råd på Korfu, netop i 1994, der blev begyndelsen til et stort initiativ til lukning af værket i Tjernobyl så hurtigt som muligt. Denne lukning og dette samarbejde indgår i de forbindelser, som Den Europæiske Union opretholder med dette land.
Ovennævnte virke har således ført til lukning - til forskellige tidspunkter, men stadig i løbet af meget korte perioder - af tre reaktorer, særlig enhed 4, i kraftværket mod en kompenserende og derfor også økonomisk foranstaltning fra Den Europæiske Unions side, således at det blev muligt at undgå overgangen til udbygning af disse kernekraftværker, som var under udførelse. Alt dette har - således som kommissær Bjerregaard nøje har redegjort for, og som jeg ikke skal komme tilbage til her - tillige givet anledning til problemet om strukturreformerne inden for energisektoren.
Straks efter skete der på G7-mødet i juli 1994 en, vil jeg sige, lykkelig forening af hensigter og bestræbelser, fordi stats- og regeringscheferne i G7landene bakkede op om den handlingsplan, der var blevet udkastet på Korfu, og bebudede et bidrag på 200 millioner dollars, hvilket udgør hele den pakke, der var vedtaget af Unionen.
Efter den principielle forpligtelse, der blev indgået i april 1995 af den ukrainske præsident Kudjman til at lukke værket i Tjernobyl senest år 2000, er der sat fart i de forhandlinger, som allerede var påbegyndt med de ukrainske myndigheder, og til trods for et ikke altid let forhandlingsklima nåede G7 til slut i december 1995 frem til et memorandum of understanding med Ukraine. I dette fastsættes en række indgreb til omstrukturering af energisektoren og investeringer i energi og nuklear sikkerhed for at imødegå de samfundsmæssige aspekter. Heri indgår et egentligt sammenhængende program til støtte for den ukrainske regerings beslutning om lukning af værket i Tjernobyl senest år 2000. Problemet vedrørende den såkaldte sarkofag, der omslutter reaktor nr. 4, der blev ramt af eksplosionen, indgår blandt dem, der anses for prioriterede.
Det er givet af interesse for hele det internationale samfund, at dette memorandum of understanding med Ukraine gennemføres fuldt ud til de fastsatte datoer og i henseende til de indgreb og de metoder, der er fastsat. Det italienske formandskab er ligeledes om fornødent rede til at yde sit bidrag også i forening med medlemsstaterne og naturligvis Kommissionen med henblik på at styrke, bistå ved og fremskynde de procedurer, der er indledt til først og fremmest en hurtig udbetaling af EURATOM-lånene.
Jeg vil slutte med at sige, at Tjernobyl-tragedien har indført en ny fase i vor kultur for nuklear sikkerhed. Den er fortsat en påmindelse til os alle om, at ulykker af denne art på grund af ukontrollerede tekniske og videnskabelige triumfer, ulykker, der via videnskaben volder fare for menneskeliv, aldrig må gentage sig.
Også det topmøde for stats- og regeringschefer, der skal afholdes i Moskva i slutningen af denne uge, vil delvis beskæftige sig med netop sikkerhedsspørgsmålet ved kernekraftværkerne og forvaltningen af nukleare materialer. Dette blot for at vise, at medlemslandene såvel som Rådets repræsenter er fuldt bevidste om det, som videnskaben og historien i en vis forstand pålægger dem, og om, at det internationale samarbejde skal styrkes, således at der ydes bistand til ofrene, og alle kan være sikre på, at videnskaben fortsat er i menneskets tjeneste.

Lange
Fru kommissær, hr. formand, kære kolleger, trods ti år med store bestræbelser, er der kun sket ganske lidt. Så nøgternt må man desværre beskrive udviklingen siden reaktorkatastrofen på Tjernobyl-værket, for de fra alle sider anerkendt usikre reaktortyper af typen RBMK, 15 stk. i alt, kører fortsat, og i særdeleshed i Tjernobyl blok 1 og 3.
For det andet: Betonsarkofagen er usikker, ustabil. Der er presserende behov for en yderligere kappe, og behovet er så meget mere presserende, som blok 3 står umiddelbart ved siden af.
For det tredje: De menneskelige lidelser fortsætter. Miljøet er forurenet med cæsium; hudsygdomme, kræftsygdomme, fordrivelse tegner billedet af langtidsfølgerne.
For at sige det tydeligt en gang til: Den nukleare risiko er ikke blevet mindre siden 1986, men er præcis den samme. Derfor skal vi alle i fællesskab arbejde på at komme et skridt fremad. Ingen kan klare denne enorme opgave alene. Ikke ukrainerne alene, ikke EU alene, ikke industristaterne alene. Vi skal virke hånd i hånd. EU har jo allerede investeret mange millioner ecu. Fru kommissær Bjerregaard har pænt redegjort herfor meget udførligt. Vi vil også gøre endnu mere. Vi vil yde mere hjælp. For Ukraine er det ikke let at lukke Tjernobyl. Tjernobyl dækker 6 til 7 % af energiforbruget. En lukning koster mange penge. Derfor har de ansvarlige brug for støtte.
Vi ved dog også, at Ukraine er et af verdens mest energiintensive lande. Ukrainernes energiforbrug pr. indbygger er verdens største. Men vi ved også, at energiforbruget er faldet drastisk siden 1990, og vi ved, at der ikke findes nogen pålidelig least-cost-planning analyse af situationen og ikke nogen grundig analyse af det virkelige energiforbrug og en effektiv behovsdækning.
Når det altså drejer sig om hjælp til energiforsyningen, vil Parlamentet, vil De Europæiske Socialdemokraters Gruppe have opmærksomheden henledt på, at mulighederne for en effektiv energiforsyning indrømmes førsteprioritet. Supplerende energibehovsdækning, for eksempel gennem gasdampkraftværker, indgår naturligvis også her i diskussionen.
Der findes et realistisk perspektiv for energiforsyningen uden Tjernobyl, uden kraftværker. Vi vil ikke lade os presse til betingelsesløst at bygge nye kraftværker nu, som det i dag kunne læses i avisen. Det aftalte mål 2000 er udgangspunktet, og det mål skal vi alle holde fast ved.

Estevan Bolea
Hr. formand, endnu en gang taler vi om Tjernobyl. I 10 år har det været ord, ord, ord. Fru kommissær, det har været skuffende at høre på Dem. Og meget skuffende, hr. repræsentant for Rådet, at høre flere tomme ord uden noget indhold. Hvis det handler om at komme her og sige almindeligheder, kunne vi måske bruge tiden bedre på noget andet.
Jeg kan ikke se bort fra, at vi - som De så udmærket har sagt - taler om et uafhængigt og suverænt land. Jeg vil gerne henvende mig til repræsentanterne for det ukrainske folk, som er til stede her: Jeg er sikker på, at det ukrainske folk har den største interesse i at lukke Tjernobyl. Det har landets regering helt sikkert også, for regeringer efterkommer kravene fra samfundet. Hvorfor lukker man det så ikke? Hvorfor taler vi bare hele tiden og afholder tusinder af konferencer uden at lukke det? Simpelthen på grund af de økonomiske problemer. Selv om jeg ved, det ikke er nemt for Dem, fru kommissær - ikke spor nemt, for ressourcerne er knappe - synes jeg, De skal lægge pres på Kommissionen, så man kan disponere over de 3 eller 4 mia. dollars, der er nødvendige.
Den Europæiske Union har ikke bidraget med de 4 mia. dollars, sådan som jeg forstod, hr. Lange sagde. Den har bidraget med knap 300 millioner ecu, og det er ikke mange penge. Sådan kan vi blive ved med at tale og komme med floskler og almindeligheder som her i eftermiddag, og sådan kan alle blive ved med at være desperate.
Alle her - alle i Europa - ønsker, at alle enhederne i Tjernobyl lukkes ned. Så hurtigt som muligt. Men vi ønsker også, at ukrainerne udvikler deres velfærd, som de har hårdt brug for. De oplever en vanskelig økonomisk tid, selv om de har forbedret deres situation i den seneste tid. De har et stort behov for energi. Det er rigtigt, at de kan spare meget, men, hr. Lange, hvis De har arbejdet i denne sektor, bør De også vide, at det at spare energi kræver enorme investeringer. Lad os hjælpe dem med disse investeringer.
Desuden synes jeg, det ville være en god idé, fru kommissær, hvis De gav os en rapport med nogle reelle data. De sagde, at man i nogle rapporter taler om 30 dødsofre. Der har helt klart været mange flere. På det tidspunkt, hvor man slukkede branden, var der 30 direkte dødsofre. Et andet sted taler man om hundrede tusind døde og om hundrede tusind tilfælde af kræft i skjoldbruskkirtlen. Det er rigtigt, at bare ét dødsoffer og ét kræfttilfælde er nok, men for ikke at gøre vores diskussioner endeløse, ville det være en god idé, om Kommissionen præsenterede os for nogle reelle planer. Først og fremmest så sandfærdige oplysninger som muligt - i overensstemmelse med den ukrainske regering - om det reelle antal døde og syge og om befolkningen på nuværende tidspunkt. Dernæst en reel indsats for at finansiere lukningen af Tjernobyl. Og kom ikke til næste år og sig, at sikkerheden er truet, at demokratiet... Nej, nej, nej! Vi vil have løsninger. Og vi vil have hurtige løsninger, for nu er der gået ti år, uden at vi har gjort noget som helst.
De kunne f.eks. begynde med at finansiere lokaliseringen, undersøgelsen af miljøvirkningerne og de første skridt til bygningen af et anlæg med kombineret cyklus - et kæmpe anlæg på 2.000 megawatt - som skulle erstatte enhederne 1 og 3 i Tjernobyl-anlægget. Kom med alle pengene. Det er en god investering, for det vi gør nu koster meget mere. Er pengene der? Teoretisk set, nej, men hvis man vil, kan man skaffe dem. De har hele Parlamentets støtte, og jeg er sikker på, at De også vil få støtte fra de femten medlemslande.
Derudover skal vi se, hvordan man kan samarbejde for at lave en ny sarkofag og nedlukke hele Tjernobyl, hvilket kan koste yderligere 2, 3 mia. dollars. Fru kommissær, hr. repræsentant for Rådet, oplysningerne kommer fra Dem, fra G7, i forbindelse med det møde, der skal være i Moskva i slutningen af året. De har Parlamentets fulde støtte til at gøre det, men vær så venlige at gøre noget alvorligt. Vi vil ikke nøjes med ord.

Scapagnini
Hr. formand, jeg giver udtryk for ikke blot min gruppes tanker, men tillige dem, som i almindelighed deles af Udvalget om Forskning og Energi, som jeg har den ære at være formand for.
Ti år efter den tragiske ulykke er alle klare over den fortvivlelse, den har voldt, og til trods for, at der er blevet givet falske oplysninger til os såvel som Wiener-konferencen, ved vi, at der i umiddelbar nærhed af ulykkesstedet har været tale om hundreder, ja måske tusinder af ofre, og at disse tal i løbet af de sidste 10 år er blevet forøget til måske over 100.000, hvilket virkelig får os til at skælve.
Som det er Dem alle bekendt må vi i dag gøre regnskabet op over de skader, der blev forvoldt af denne katastrofe, men særlig må vi tage stilling til de skader, som sandsynligvis fortsat vil blive forvoldt af den, ikke blot i de umiddelbart omgivende områder, men beklageligvis i hele den del af Europa, der blev ramt af agenser, der blev udledt til luften.
Jeg vil begrænse mig til at erindre om, at der også i så fjerntliggende lande som Tyskland fortsat forekommer flere tilfælde af kræft i skjoldbruskkirtlen som følge af det biologiske kredsløb, der har forbindelse med planter, dyr og regn. Som vi har hørt under fru Estévan Boleas gribende indlæg, kan vi ikke længere tolerere, at stå uden løsninger over for en katastrofe af denne art, og særlig hvad der venter os i fremtiden. Der er givet sket et stort fremskridt med det memorandum of understanding , der blev underskrevet i Ottawa af G7-landene. For så vidt angår Ukraine er det klart, at vi må gå forsigtigt til værks for ikke at berøve dette land 6 % af den energi, det har behov for. Jeg erindrer om, at vi under den høring, der var arrangeret af vort udvalg under dennes anden halvdel, hvor repræsentanterne for den ukrainske regering og atomenergiagenturet talte med stor klarhed, fik nedslående nyheder, nemlig at der foruden dramaet med tilfælde af kræft og leukæmi som følge af eksplosionen også var tale om et drama på grund af dødsfald af kulde, fordi man den foregående vinter kun på helligdage kunne opnå temperaturer på 14-15 grader i bygninger, der formentlig var åbne for udlændinge. Selvom vi skal undgå at handle overilet, må vi dog absolut gribe ind og erindre om, at dette er et andet alarmsignal, som vort udvalg højt sender, idet Tjernobyl-problemet ikke er enestående i sin art. Hr. Lange har allerede undersøgt problemet med andre kraftværker, og vi befinder os i en yderst alvorlig risikosituation, der indbefatter en række andre værker i andre østeuropæiske lande.
Jeg ønsker stærkt, hr. formand, at give udtryk for vort engagement i under udfoldelse af al vor energi at fortsætte en politik, som det i den nærmeste fremtid vil blive muligt at betegne som en energipolitik, der er effektiv og sikker. Og dette vil være vort udvalgs mål.

Pimenta
Hr. formand, fru kommissær, hr. rådsformand, mine damer og herrer, der er nu gået ti år, og der er ikke blevet lukket et eneste kernekraftværk af Tjernobyl-typen, sarkofagen ved blok 4 i Tjernobyl slår revner overalt. Situationen har aldrig været farligere end i dag.
Og i stedet for at følge et program i stil med det, der omtaltes af hr. Lange, hr. Estevan Bolea og andre medlemmer, ser vi i dag i Financial Times , at G7landene foreslår at anvende en mia dollars på at bygge to nye kernekraftværker i Ukraine gennem rekonstruktion af farlige anlæg af sovjetisk type, der har været nedlukket i ti år.
Men desværre vil det hverken her i Parlamentet eller i Europa være debatten om et samlet program for Ukraine, der optager sindene: bygning af en ny sarkofag, nedlukning af Tjernobyl, fremme af energibesparende foranstaltninger, som hr. Lange sagde, undersøgelse af miljøindvirkningerne med henblik på etablering af et gasdrevet kraftvarmeværk, som hr. Estevan foreslog - da man kan anvende overskudsgassen i et energieffektivitetsprogram - for ikke at tale om støtten til ofrene.
Intet af dette vil vi komme til at beskæftige os med! Vi vil i stedet bruge halvandet år på at drøfte list cost planning for de nye kernekraftværker. Halvandet år, hvor den franske atomindustrilobby - for nu at kalde tingene ved deres rette navn - hvor den franske atomindustrilobby med europæiske skatteyderes penge vil arbejde på, ikke at løse Tjernobylproblemet, men at erobre markeder i Øst, i Ukraine, markeder, som det ikke er lykkedes at erobre i noget OECD-land, med henblik på at færdigbygge to sovjetiske atomkraftværker, som ikke frembyder de nødvendige sikkerhedsbetingelser. Det er, hvad den franske lobby, der er repræsenteret i Kommissionen, i G7-landene og i Euratom, vil bestræbe sig på at få Parlamentet til at gå ind for. Men Europa-Parlamentet kan ikke gøre sig medskyldig i et sådant tiltag, det må derimod overtage hr. Estevans og hr. Langers krav!

Papayannakis
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for de oplysninger, hun gav os, og formanden for Rådet for de oplysninger, han ikke gav os, og da jeg ikke har ret megen tid, vil jeg gerne stille følgende spørgsmål:
Første spørgsmål: hvor ofte er vi nødt til at lægge nye lag på Tjernobylsarkofagen? Hvor meget koster det, og hvor mange gange endnu regner man med at skulle gøre det? I hvor mange århundreder fremover regner man med at skulle gøre dette hvert tiende år? Hvad regner man med, at hvert enkelt lag på sarkofagen kommer til at koste, og hvilken risiko er der?
Andet spørgsmål: hvilke andre kernekraftanlæg indebærer en direkte risiko? De talte om anlæg i det tidligere Sovjetunionen og i Østeuropa. Ikke desto mindre presser også De, hr. rådsformand, på for at skaffe støtte på 1 mia ecu til færdiggørelsen af anlæggene Helsinki II og Rovno. Hvorfor? Med hvilken begrundelse, hvis der er nogen mening med Deres generelle indsats? Hvilke andre anlæg udgør en risiko på længere sigt? Kan De sige noget om anlægget i Kosloduj i Bulgarien, hvor der allerede har været flere uheld? De venter måske, til der sker en alvorlig ulykke, før De tager Dem af det? Er der udsigt til en aftale med Bulgarien om lukning af Kosloduj, eller skal vi også først have nogle ofre dér, så vi kan komme bagefter og tage os af cancertilfældene?
Endelig vil jeg gerne vide, om de nyeste teknologier i det øvrige Europa ikke indebærer nogen risiko? Er der heller ingen omkostninger?
Hr. rådsformand og fru kommissær, efter min mening har den billige atomenergi vist sig at være for dyr både i forskning og i anvendelse, men det tog De ikke med i Deres beregninger på grund af de militære fordele ved situationen, og nu viser den sig også at have nogle dyre konsekvenser. Er der nogen planer om på europæisk plan og på længere sigt at lukke alle kernekraftværker og gå over til andre energiformer som led i en langsigtet planlægning? Hvis ikke, synes jeg ikke, denne forhandling giver nogen mening.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, mange veje fører til det værst tænkelige uheld. Har vi, sådan som vi hidtil har tacklet uheldet og katastrofen, måske draget lære heraf, trods det synlige uheld? Tusinder, hundredtusinder af børn er syge eller kommer handicappede til verden, og procenten er stigende. Selvom områder på størrelse med Holland er forurenede, har vi ladet tiden gå unødigt. RBMK-reaktorerne, VVER-reaktorerne er og bliver skrotbunker, her hjælper ingen opgraderinger! Der mangler nødkølesystemer, der mangler brandsikringsanlæg, og det hjælper heller ikke det store, når operatørerne for eksempel siger, at de gerne vil have gode brandkorps. Der mangler betjeningsvejledninger. Sikkerhedsforanstaltningerne på stedet er virkelig minimale.
Fra PHARE- og TACIS-programmerne er der allerede alene bevilget 550 millioner ecu. Hvad har vi fået ud af det? 90 % af bevillingerne er foreløbig vandret tilbage til det vestlige Europa til sikkerhedsstudier. Strengt taget var det en døråbner til nye markeder.
Vi har ikke fået mere sikkerhed på stedet. Det er der virkelig ikke tale om! Der er ikke indtrådt nogen risikoformindskelse, men derimod en risikoforlængelse. Det må forblive ubestridt. Vi er kategorisk imod, at to reaktorer skal færdigbygges, som allerede nu er i en absolut sørgelig tilstand, som det ikke er nødvendigt at færdigbygge. For 6 milliarder dollar ville vi få nye kombinerede kraftvarmeværker, der samtidig producerer strøm, og dét med en effekt på 10.000 megawatt. I stedet bliver der her smidt penge ud, for at nogle firmaer kan tjene på det! Det er en skandale, det kan ikke tolereres og er en skændsel for os! Jeg vil desuden gerne bemærke følgende: Vi har i Vesteuropa mange reaktorer, der heller ikke er bedre. Hvis vi her fortsætter med at arbejde politisk på den måde, så kommer det næste værst tænkelige uheld lige så hurtigt som amen i kirken!

Ewing
Hr. formand, jeg vil gerne byde rigtig hjertelig velkommen til repræsentanterne fra Ukraine.
Må jeg stille et spørgsmål til alle dem, der måtte høre på dette: Skal den næste atomkatastrofe efter Tjernobyl ske i Tjernobyl? Det er et rædselsvækkende men reelt spørgsmål. Stakkels Ukraine - de har fået at vide, at de ikke har mistet 125000 menneskeliv, kun nogle få hundrede. Men på BBC så vi for nylig en film, der viste de deformerede børn og dyr og bekymrede ældre mennesker, der har besluttet at tage tilbage, fordi det var deres hjem, selv om der er en risiko. Stakkels Ukraine - 29 % af deres budget bliver brugt til oprydning. Alligevel vil Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling, som min kollega her har sagt, bruge vore penge på to andre reaktorer som en pris for aftalen om lukning.
Med mangelen på ordentlige ordninger for mange andre reaktorer - for Tjernobyl var kun den femte værste - vil vi få endnu en katastrofe, og EU vil bære en stor del af ansvaret. Vi må beslutte, at det nu virkelig er for sent at snakke, vi må hellere stikke hånden i lommen og finde de penge, der er nødvendige til at rydde op efter dette.
Vi ved, at Ukraine er stærkt afhængig af denne form for energi, det må vi se i øjnene. Vi kender omkostningerne ved lukning af atomværker, og vi bør se nøje på atomkraften. Jeg er medlem af et parti, der går imod atomkraft, jeg er formand for det i Skotland. Jeg sidder sammen med kolleger, der går ind for atomkraft, for Frankrig har en anden holdning til dette. Det kan jeg forstå. Sverige har været det land, der har været mest afhængigt af atomkraft, og alligevel har de indtaget en anden holdning.
Måske må vi se på spørgsmålet om vor energipolitik. Hvis vi ikke ved, hvordan vi skal dræbe de uhyrer, vi skaber, har vi så nogen ret til at skabe flere uhyrer? Det er faktisk det, der er spørgsmålet. Deroppe sidder tapre mennesker, der er kommet for at besøge os i dag, og jeg håber at få mulighed for at mødes med dem. Vi må love dem solidaritet, ikke bare med ord, men med penge.

Blokland
Hr. formand, Tjernobyl anses for at være den største katastrofe i atomenergiens historie. Katastrofen står prentet i mange ukrainske indbyggeres hukommelse. Og ikke kun det. Følgerne er bogstaveligt talt prentet i menneskenes kroppe og i de generationer, der kommer efter dem. For blot ti år siden skete det. Hvor mange ti tusinder af mennesker konfronteres stadig, hver dag på ny, med de grusomme følger af for megen stråling? Vi ved det ikke engang nøjagtigt. Derfor er det udmærket, at man internationalt beskæftiger sig med det og bliver ved med at gøre det. Alene med henblik herpå er et sådant tiårs jubilæum godt.
Det er særdeles sørgeligt at måtte konstatere, at man indtil nu endnu ikke har kunnet finde noget tilstrækkeligt svar på spørgsmålet om, hvordan ulykken kunne ske, og ikke engang på spørgsmålet om, hvad der nu præcist skal ske med den resterende del af kraftværket. Aner vi virkelig ikke vore levende råd? Lukning er den eneste løsning. Jeg håber helhjertet, at den ukrainske regering vil medvirke dertil. Hvis de rige lande punger ud med tilstrækkelig mange penge, er der intet, der længere står dem i vejen. Men dermed er problemet endnu ikke løst.
Er det ikke på tide at nå frem til en beslutning om at nedlægge alle de resterende femten kraftværker af Tjernobyltypen? Alle er klar over, at der står store summer penge på spil her, både til nedlægningen af anlæggene og til den alternative energiforsyning, som er nødvendig. Det internationale samfund skal imidlertid erkende, at dette drejer sig om et problem, som overstiger en individuel stats eller en gruppe staters muligheder. Finansielt står det dårligt til med det tidligere Sovjetunionen. Det ville være et tegn på international solidaritet, hvis ikke blot G7, men alle velstående lande gjorde fælles sag for at nå frem til en plan om at lade disse farlige kraftværker forsvinde fra jordens overflade.
Jerntæppets fald har givet Vesten en række nye ansvar. Nu hvor der gradvist kan bruges færre penge på forsvar, skal de midler, der bliver disponible, bruges til at forbedre situationen i den tidligere østblok. Dertil hører også saneringen af disse kraftværker.

Stirbois
Hr. formand, kære kolleger, det er med Tjernobyl, at offentligheden blev bevidst om farerne i forbindelse med kernekraft. Men det er allerede ti år siden. På det tidspunkt bekymrede De Grønne sig sandelig om disse problemer, men de fik mundkurv på vedrørende opførelse af kernekraftværker i øst, politiske venskaber og afhængighed forpligter. Partiet Front national udtrykte sig klart om dette emne i 1978. Det har altid haft forbehold over for dogmet med alt det nukleare. Det var for resten temaet for en af dets første brochurer. I 1980 havde vi en kampagne for civil beskyttelse, og vi fastholdt nødvendigheden af at bygge anti-atombeskyttelsesrum. Og i 1986 kom den katastrofe, som vi i næsten ti år havde frygtet.
Den 30. april talte min mand, Jean-Pierre Stirbois, i den franske nationalforsamling for at understrege svagheden i systemet til beskyttelse af befolkningen i Frankrig, over for de nukleare, civile eller militære risici. Parallelt hermed anmodede han om gennemførelse af en sikkerhedspolitik, der var seriøs, og som var gældende i fredstid såvel som i tilfælde af konflikt. Som eksempel kan det nævnes, at der kun var bestilt syv automatiske systemer til varsling af radioaktivt nedfald på det tidspunkt. Naturligvis var de endnu ikke i drift. Med hensyn til det budget, der er givet den civile sikkerhed i forbindelse med kernekraft, var det simpelthen latterligt. Indenrigsministeren, hr. Charles Pasqua, der var totalt uvidende om problemets farer, svarede min mand igen ved at sige, at i stedet for at forvirre befolkningerne med et demagogisk formål, ville det være bedre at se på det fremragende arbejde, som brandmændene udfører med civilbeskyttelse og brug af atomet. Man tror, at man drømmer!
Desværre havde vi også her ret som i det tragiske tilfælde med AIDS og i tilfældet med den »gale ko«, en situation, som vores parlamentsmedlem, hr. Martinez, har gjort opmærksom på siden 1990. Vi har altid advaret mod katastroferne i slutningen af dette århundrede. På tidspunktet for Tjernobyl fortalte man os ikke, at skyen ville passere over Frankrig, man minimerede virkningerne, det var ikke særlig alvorligt... Det nukleare var et tabuemne. Hvad mere er, der blev tilbageholdt information under påskud af ikke at skabe forvirring.
Det er en tilfældig og farlig holdning, som giver anledning til at blive foruroliget. Flertallet af eliten tog fejl. Det absurde gik forud for fornuften; beundringen af fremskridtet, masseforbruget og profitjageriet - der blev nævnt af visse kolleger - gjorde lederne blinde. Så hvorfor blive forbavset over, at køerne bliver gale, når man desværre har forædlet dem til kødædende kannibaler? Hvorfor stille spørgsmål ved det nukleare? Der ville naturligvis ikke have været flere katastrofer i lang tid, hvis sikkerhedsforanstaltningen gik forud for ophidselse af alle disse troldmandslærlinge.
Det er i sidste ende valget af denne samfundsform, der er skæbnesvanger. I dag ti år efter Tjernobyl giver det anledning til at spekulere, men vi er ikke længere i Tjernobyl. Der er dusinvis af Tjernobyl. Og vi vil for øvrigt gerne vide omtrent (som min kollega sagde for lidt siden), hvor vi står.
En sidste ting: Vi vil også gerne vide, hvilken plan der er fastlagt for afmontering i Vesteuropa af de kernekraftværker, der bliver forældede, for der er noget at være foruroliget over, og vi ønsker, at man virkelig bliver bevidst om dette emne i dag.

Bowe
Hr. formand, jeg er sikker på, at vi alle på denne dag kan huske den frygt, der greb os for 10 år siden. Da vi havde hørt nyheden om atomkatastrofen i Tjernobyl og fulgte skyen af radioaktiv stråling, efterhånden som den bredte sig over Europa, følte vi virkelig frygt. Vi blev dybt grebet af det. Men det er taget af; gradvis er det ebbet ud. Nu føler vi ikke tilstrækkelig bekymring til at gøre det, der er nødvendigt, for at afhjælpe de økologiske, økonomiske og sociale konsekvenser, der hvert år bliver mere og mere tydelige for os, og som når som helst kan ramme os igen.
Der er ganske vist blevet gjort noget, men det har vist sig utilstrækkeligt. Det er helt klart nødvendigt at gøre mere. Sarkofagen omkring Tjernobyl 4-reaktoren kan være meget bedre og mere effektiv. Den første oprensning efter den oprindelige katastrofe skulle have været langt bedre og mere effektivt udført. Der kunne og burde faktisk have været gjort langt mere med hensyn til virkningerne på folkesundheden, der har vist sig i form af kræft og andre sygdomme.
Frem for alt burde vi have forhindret, at en sådan katastrofe kunne ske igen. Det er sørgeligt nok vort største problem. Det er sørgeligt nok den største opgave, som vi ikke har løst.
Der eksisterer og fungerer faktisk mange reaktorer af nøjagtig samme art som i Tjernobyl - i nogle tilfælde i en værre tilstand end i Tjernobyl - overalt i Rusland og andre dele af SNG. Hvad der er værre, der hersker fortsat en tåbelig vilje til at gå videre med denne uøkonomiske og ustabile energiproduktion ved at bygge kernekraftanlæg, som mere sikkert og med større økonomisk fordel kunne erstattes af indførelsen af energispareprogrammer og kraftproduktion fra andre kilder.
Jeg er sikker på, at Kommissionen vil være enig i, at denne alternative strategi til en løsning af energibehovet i Øst- og Centraleuropa i modsætning til atomprogrammerne er den, vi bør følge. Desværre viser nyhederne her til morgen os, som hr. Pimenta allerede har påpeget, at andre organisationer som Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling ikke synes at nære vilje til seriøst at undersøge de andre mulige måder at løse Øst- og Centraleuropas energiproblemer på gennem sådanne costbenefit-studier.
På denne tiårsdag for Tjernobyl-katastrofen må vi vække vor frygt og vor bekymring til live igen for at sikre, at vi fatter vilje til at gøre det, der er nødvendigt for at forhindre, at dette nogen sinde kan ske igen. Vi må tage fat på den oprindelige aftale i form af det aftalememorandum og udvikle den yderligere i G7. Vi må lukke farlige reaktorer - ikke bare i Tjernobyl, men også andre steder - og vi må træffe beslutning om, hvordan vi kan finde midler til at gøre dette. Vi må skaffe disse midler, ligegyldigt hvad det koster. Vi må også i form af assistance fra Fællesskabet tilbyde Øst- og Centraleuropa programmer under Kommissionen, under Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling og andre organer, løsninger som kan afhjælpe energibehovet og sikre, at deres energi i fremtiden kan suppleres på basis af energibesparelser og produktion af vedvarende energi på en måde, der er miljømæssigt acceptabel.

Jouppila
Hr. formand, der er gået ti år siden katastrofen på Tjernobyl-atomkraftværket. Via denne katastrofe kom det frem, at der på det tidligere Sovjetunionens område er adskillige atomkraftværker, som både er opført med den samme teknik, og hvis sikkerhedsforanstaltninger er særdeles upålidelige. Disse findes også nær Finland, i Karelen og andre områder nær Finland.
I Finland har vi for øjeblikket fire atomkraftværker, som alle fungerer uden problemer og opfylder de vesteuropæiske sikkerhedskrav. De ansvarlige for energiforsyningen i Finland mener, at vi har brug for et femte atomkraftværk. Den førnævnte katastrofe på Tjernobyl-atomkraftværket åbnede folks øjne for farerne ved atomkraft, og den øgede også finnernes modstand mod atomkraft i en sådan grad, at den finske rigsdag indtil videre har afvist planerne om nye atomkraftværker. Det er således ikke muligt at opføre et nyt atomkraftværk, inden folk er blevet overbevist om, at atomkraftværkerne er sikre.
Det er derfor særdeles vigtigt, at Europa-Parlamentet nu behandler dette spørgsmål og samtidig opfordrer Kommissionen og Rådet til, at man med alle tilgængelige midler bestræber sig på at mindske truslerne fra atomkraftværker af Tjernobyl-typen. Samtidig bør man snarest muligt bestræbe sig på at lukke de førnævnte farlige værker. Derudover skal man koncentrere sig om at forbedre de mere moderne atomkraftværkers sikkerhed og udvikle programmer for energibesparelse, for forbedring af energianvendelsens cost-benefit forhold og til fremme af mere sikre energiformer, som for eksempel vandkraft, tørv og naturgas. Som jeg allerede har nævnt det, er modstanden mod atomkraft i øjeblikket så stor i Finland, at den faktisk forhindrer opførelsen af et nyt atomkraftværk. Holdningen har dermed ændret sig til fordel for naturgas.
Her i Europa-Parlamentet har vi også behandlet de transeuropæiske naturgasnet, og i den sammenhæng har vi finner foreslået, at disse net bliver sammenkoblet med det nordiske gasnet, hvilket ville integrere de nordlige medlemsstaters net ved at forbinde dem med gasressourcerne fra Rusland og Norge. Dette ville øge sikkerheden for gasleverancerne i hele Nordeuropa, i de baltiske lande og også i andre lande i Den Europæiske Union, og det ville dermed mindske behovet for atomkraft. Efter min mening bør det nordiske gasnet tilkobles EU's transeuropæiske net.
Spørgsmålet drøftes netop i dag på Visby-topmødet. Fru Marjatta Stenius-Kaukonen har stillet et ændringsforslag til erklæringen om at medtage det førnævnte gasnet. Jeg anmoder da også om, at de nærværende medlemmer af Europa-Parlamentet støtter fru Marjatta Stenius-Kaukonens forslag, som støttes af alle finske parlamentarikere på tværs af partiskel. Når man udvider naturgasnettene og sikkerheden rundt om i Europa, vil dette i sig selv også mindske frygten for atomkraftværkerne.

Fitzsimons
Hr. formand, fru Bloch von Blottnitz, fru Ewing og hr. Pimenta har sagt det alt sammen i dag. Det er vanskeligt at forstå ti år efter Tjernobyl-katastrofen, der, som det allerede er blevet sagt, førte til 125000 dødsfald og til, at yderligere 3, 5 mio blev syge, at anlægget i Ukraine stadig er åbent, selv om det kun producerer omkring 6 % af elforbruget dér. Det er virkelig vanskeligt at forstå.
Selv om de ukrainske myndigheder har lovet at lukke anlægget inden år 2000 til gengæld for international bistand til udnyttelse af alternative energikilder, så kan lukningen ikke komme hurtigt nok. I november sidste år blev tre arbejdere udsat for massive doser af stråling ved Tjernobyls reaktor 2, og vi har stadig ikke lært lektien. Det er af afgørende betydning, at Den Europæiske Union spiller en central og konstruktiv rolle for at sikre, at der i praksis stilles ressourcer til rådighed under programmer såsom TACIS. Dette program har til formål at støtte atomsikkerheden i det tidligere Sovjetunionen. I betragtning af den tilstand, mange atomanlæg dér befinder sig i, kan man ikke undervurdere betydningen af dette program. Men dette program kan ikke fungere, medmindre Den Europæiske Union sikrer, at der er tilstrækkelige ressourcer og midler til rådighed for TACIS til, at det kan udføre denne opgave.
Endelig er Tjernobyl, som det er blevet sagt af fru Ewing, ikke et enestående anlæg. De findes overalt i Europa. Hvor vil den næste atomkatastrofe indtræffe? Som irsk medlem må jeg henvise til Sellafield-anlægget i Det Forenede Kongerige. I mange år har det irske folk levet under konstant frygt, medens Sellafieldanlægget har fjumret fra den ene overtrædelse af sikkerhedsbestemmelserne til den anden. Vi har fået nok. Atomulykker respekterer ikke grænser, og ingen medlemsstat kan handle på egen hånd.

Dybkjær
Hr. formand, Tjernobyl var den ulykke, der ikke kunne ske. Det er helt vanvittigt at forestille sig en forurening af den størrelsesorden. Tænk, det sagde de virkelig dengang i 1970'erne. Teknikken kunne ikke gå galt. Derfor fik nogle et forklaringsproblem for 10 år siden. Svaret var, at det er selvfølgelig, fordi Sovjet er udemokratisk. Så enkelt er det ikke. Ved al teknologi af den type er der en sandsynlig fare - lille ganske vist - for en ulykke, men hvis ulykken sker, er risikoen til gengæld stor. Der er kun et svar på Tjernobyl: at det skal lukkes. Det er det eneste svar, anstændige mennesker kan give på anvendelse af en teknik, der var alt andet end ufarlig. Sandheden er jo, at vi i Vesten også har et ansvar for at fremme denne teknik.
Det er for dårligt, hvis EU's svar vil være, at vi vil bygge et demokratisk atomkraftværk, og vi vil kun investere i brandslukning af bål stiftet af kommunister, men ikke i kakkelovne bygget af demokrater. Det er ikke svaret. Energibesparelser og anvendelse af andre energiformer er svaret.

Ahern
Hr. formand, for ti år siden blev over 2 mio børn udsat for radioaktivt nedfald fra Tjernobyl. Det var en ulykke, der slog verden med rædsel, og som frigjorde 300 gange mere radioaktivitet, end der faldt over Hiroshima. Indtil nu har der været en sammensværgelse om at benægte, at der er sket nogen skade på sundheden for de pågældende voksne og børn som følge af bestråling.
Sikkerhedsafdelingen i Den Internationale Atomenergi Organisation er gået i spidsen for denne tilsløringsmanøvre. I 1990 offentliggjorde IAEA en sundhedsrapport, der påstod, at der ikke var vidnesbyrd om sygdomme i forbindelse med radioaktivt nedfald, og at de sygdomme, man så, var et resultat af psykologisk stress. Dette skete til trods for voksende vidnesbyrd om skjoldbruskkirtelkræft hos børn på det pågældende tidspunkt. Eftersom disse børn ikke blev screenet eller behandlet, døde nogle af dem, og IAEA er ansvarlig for disse dødsfald.
I 1995 blev der dokumenteret over 400 tilfælde af kræft i skjoldbruskkirtelen hos børn. Det blev ikke endelig accepteret før WHO-konferencen i Genève sidste år, hvor resultaterne fra skjoldbruskprojektet, der har base i Minsk, blev anerkendt. Strålingseksperterne fra WHO er kendt for under alle stadier af dette projekt at have modarbejdet det.
Jeg siger til Dem i dag, at når bare ét barn dør en langsom og pinefuld død som følge af stråling, så er det ét for mange. Ud over den synlige og umiddelbare virkning på børn, har videnskabsmændene fra WHO konkluderet, at strålingen har en lang række indvirkninger på sundhedstilstanden, herunder højere forekomst af kræft og hjertesygdomme.
Men IAEA forsøger nu at gøre det samme mod andre, som det gjorde mod børnene med skjoldbruskkirtelkræft: De nægter i realiteten disse mennesker undersøgelse og behandling. I SNG har de indsamlet data, der blev drøftet ved konferencen i Minsk, og som viser en signifikant forbindelse mellem forekomsten af kræft og leukæmi og stråledoser - hvilket betyder, at sygdommene er fremkaldt af stråling. IAEA benægtede på konferencen i Wien i sidste uge stadig disse resultater, selv om delegationerne fra Ukraine, Rusland og Hviderusland benægtede deres tal.
Hr. kommissær, jeg vil sige, at IAEA ikke er kompetent til at fælde domme og fremsætte udtalelser om sundhedsspørgsmål, og jeg anmoder Dem om at sige, at WHO er...
(Formanden afbrød taleren)

Weber
Hr. formand, kommissæren har lige nævnt den konference, som Den Internationale Atomenergiorganisation - som man snarere skal kalde »Den Internationale Organisation til fremme af atomkraft«, arrangerede i Wien i sidste uge, og jeg finder det forkasteligt, at denne organisme minimerer virkningerne af ulykken i Tjernobyl på sundhedstilstanden hos befolkningen i Ukraine.
Jeg beder Dem, fru kommissær, - og dette gælder også formanden for Kommissionen, hr. Santer, - om, at Ukraine får stillet alle de nødvendige finansielle midler til rådighed, således at befolkningen i disse lande får lægehjælp.
Et andet emne, som De har nævnt, er den nukleare sikkerhedskultur. Det handler for mig kun om en sæbeboble, udsendt af den nukleare lobby (bl.a. Électricité de France eller selskaber som Framatome eller Siemens), der ønsker at sælge reaktorer til Rusland og landene i det tidligere Sovjetunionen. En ulykke på et kernekraftværk, i øst såvel som i vest, er kun et spørgsmål om større eller mindre sandsynlighed. Jeg beder Dem, om at man ikke finansierer opførelsen af nye atomreaktorer i det tidligere Sovjetunionen!
Jeg taler af erfaring, for jeg kommer fra en egn, der er truet af reaktorer fra Cattenom, der er opført af Électricité de France. Jeg er overbevist om, at der til hver en tid kan ske en ulykke der, som ville få de samme radiologiske følger som i Tjernobyl, og jeg mener, at det er uudholdeligt, at disse reaktorer stadig skal fortsætte med at fungere, selv om der er en lovmæssig tilladelse til det på europæisk plan.

Amadeo
Hr. formand, 10 år efter eksplosionen i reaktor 4 i værket i Tjernobyl er der stadig fare, navnlig i Hviderusland og Ukraine. I Hviderusland døde i 1994 og 1995 over 100.000 mennesker som følge af grunde, der kunne tilskrives Tjernobyl, og i de hårdest ramte egne (Gomel og Mogilev) er fødselstallet faldet fra 17 til 10 promille, mens dødeligheden er steget fra 910 promille til 12-13 promille, altså over 33 %.
Stadig i 1995 var 400 af 500 børn, der var angrebet af sygdomme, angrebet af kræft. Forekomsten af kræft hos børn blandt børnene er følgelig på 10 år vokset 50 gange. Antallet af døde i Ukraine har ifølge oplysninger fra de officielle kilder været 180.000, og statistikkerne vedrørende fødselstallet, dødeligheden og kræftsygdomme svarer til de ovenfor beskrevne.
Når man yderligere henser til, at der på kernekraftværket i Tjernobyl når som helst kan ske en eksplosion med katastrofale følger, således som fremgår af en nylig udarbejdet rapport, der er bestilt af Den Europæiske Union vedrørende muligheden for sammenstyrtning af de gamle søjler der bærer den sarkofag, der er opbygget inde i reaktor nr. 4, som allerede eksploderede i 1986, må Den Europæiske Union absolut udøve pression på den ukrainske regering med henblik på endelig nedlukning af kernekraftværket i Tjernobyl og samtidig yde den nødvendige bistand til at erstatte Ukraine den elektriske energi, som landet kommer til at miste. Den Europæiske Union bør ligeledes, også igennem TACIS- og PHARE-programmerne, gribe ind overfor landene i Østeuropa og det tidligere Sovjetunionen med henblik på gradvis at få dem til at nedlægge eller ombygge de risikofyldte kernekraftværker.

Linkohr
Hr. formand, jeg vil først gerne henvende mig til fru kommissær Bjerregaard og til formanden for Rådet og udtrykke min skuffelse. Egentlig havde jeg ventet af Dem, at De ikke afgiver en bekendelse om noget, vi alle, tror jeg, er enige om, men at De siger til os, hvor pengene skal komme fra til at overholde dette memorandum of understanding , eller hvordan tidsplanen f.eks. ser ud, der kan føre til lukning af de to reaktorer i Tjernobyl. Det bekræftes desværre igen også ved denne debat, hvad vi allerede ved fra de sidste 10 år: Debatten om Tjernobyl er præget af en blanding af stærke ord og svage handlinger, af bekendelser, der får meget bifald, men er uden følger.
De øvrige RBMK-reaktorer - 15 i alt - er jo ikke fjernet fra nettet. Sarkofagen ved vi rigtig meget om, men vi har længe ikke vidst, hvordan vi skal tackle den. Det eneste, vi ved om aktionen, er, at vi egentlig ikke ved noget. Forslag, som vi for øvrigt har betalt i dyre domme, findes der desværre massevis af.
Risici er der også andre steder, det ved vi, f.eks. i forbindelse med de mere moderne VVER-reaktorer, der er blevet nævnt, og hvoraf der i alt findes 45 forskellige typer med forskellige risici, men som alle ikke ville blive godkendt her hos os. Risici findes der også i de radioaktivt forurenede områder i Ural eller i det tidligere atomvåbentestområde i det nuværende Kasakhstan osv.
Vi har, det er korrekt, stillet penge til rådighed; i alt kommer jeg frem til ca. 600 millioner dollar, som Vesten har givet de tidligere Sovjet-republikker. Det anslås dog, at vi ville have brug for 15 til 20 milliarder dollar til at gøre alle de ting, eksperterne foreslår os. Også her kan jeg kun bedrøvet sige: Den vigtigste lære af Tjernobyl-katastrofen er, at vi er begærlige efter sensationer, men gerrige med løsninger, og efter rædslen følger ingen hjælp. Så meget mere vigtigt forekommer det mig imidlertid, at vi i dette øjeblik, på tiårsdagen, ikke tænker på nogen som helst ceremonier, men derimod på, hvordan dette memorandum of understanding i det mindste kan omsættes. Det er en pakke, og det vil jeg også gerne sige til mine kolleger, hvortil også hører færdiggørelse af to VVER-reaktorer. Den, der ønsker at tage den ud, sætter også ild til den samlede pakke! Det må man være helt klar over.
(Tilråb fra Bloch von Blottnitz) Nej, nej, det skal man vide: Den, der ønsker at fjerne den, vil splitte og ødelægge det hele! Det er nu en gang sådan. Jeg har ikke deltaget i forhandlingen, jeg er heller ikke den ukrainske regering, men enhver, der blander sig, skal vide, at han dermed kun giver et påskud til, at det hele strander. Det ville være overordentlig kedeligt!

Linzer
Hr. formand, kære kolleger, tillad mig, at jeg benytter denne forhandling til at give udtryk for min bestyrtelse over, at der på konferencen i Wien i sidste uge, ti år efter reaktorkatastrofen i Tjernobyl, hverken blev fremlagt nye oplysninger om det samlede omfang af denne ulykke eller kunne opnås enighed om straks at lukke det pågældende reaktorkompleks.
Stadigvæk er der 15 reaktorer af Tjernobyl-typen i drift i Rusland, Ukraine og Litauen. Stadigvæk er katastrofens langtidsvirkninger for menneske og miljø ikke udforsket. Fortsat er det forbundet med de største vanskeligheder at give ofrene for denne nukleare katastrofe en rimelig medicinsk forsyning. Med stor skepsis imødeser jeg derfor også den ekstraordinære konference mellem G7-landene, der finder sted den 19. og 20. april i Moskva, hvis emne udelukkende er den nukleare sikkerhed.
Jeg appellerer til de fire medlemmer af G7, der også er medlemmer af Den Europæiske Union, om på denne konference ikke at afvige fra den linje, der er fastlagt i memorandum of understanding , og langt mere indtrængende end hidtil forlange disse reaktorer lukket. Desværre ser vi, som i tilfældet med den nye udgave af Mochovce, der særligt berører mig som østriger, at det for atomindustrien ikke drejer sig om at søge fornuftige alternativer, men om gennem den urentable og risikobetonede viderebygning af kernekraftværket at realisere et mønsterprojekt for østeuropæiske atomkraftværker og score kassen.
Det fremgår af en undersøgelse, der ikke kan modsiges og er autentisk, at en opgradering af Mochovce-reaktoren til vestlig sikkerhedsstandard ikke kun er kortsigtet, men simpelthen umulig. Det synes derfor ikke at være interessegruppens mål at forhindre fremtidige ulykker af Tjernobyl-omfanget, men snarere at skabe nye atomare risikofaktorer og jage ren profit. Jeg opfordrer Kommissionen til endnu en gang at undersøge projektet Mochovce for dets sikkerhedsrisiko for Europa og eventuelt tage de nødvendige skridt til at standse dette projekt.

Daskalaki
Hr. formand, de forældede kraftværker i de tidligere østblok-lande er et af de alvorligste problemer i Europa, og vi er klar over det.
Ti år efter Tjernobyl eksisterer risikoen stadig, og anlægget er fortsat i funktion på trods af de tusinder dødsofre. På et nyt møde mellem G7-landene og Ukraine i Moskva den 19. og 20. i denne måned vil man, som det blev nævnt, drøfte den finansielle støtte. Den Europæiske Union har inden for rammerne af TACIS-programmet forpligtet sig til at yde 110 mio ecu frem til udgangen af 1996 til forbedring af sikkerheden på kernekraftanlæg i Central- og Østeuropa, og yderligere 200 mio ydes af Den Europæiske Bank for Genopbygning. Penge alene vil imidlertid ikke løse problemet, der er også brug for andre ting, og især kræves en holdningsændring hos os selv. For det er ikke kun i Tjernobyl, problemet findes. I Bulgarien, ganske tæt på vore grænser, regnes Kosloduj-værket for at være det næstfarligste efter Tjernobyl, siden det blev taget i brug igen i oktober. På trods af pres fra Den Europæiske Union bliver man ved at udsætte datoen for dets lukning. Også Medzamor-værket i Armenien menes at være problematisk, ligesom de andre, der er blevet nævnt, og mange flere vil blive afsløret som farlige.
Vi har en direkte interesse både i at hjælpe disse lande til at anvende nye, mindre udgiftskrævende og mere sikre energikilder og i at kontrollere og overvåge programmernes gennemførelse og anvendelsen af den bistand, vi yder.

Gredler
Hr. formand, har vi da ikke lært noget i de ti år? Det kan dokumenteres videnskabeligt, at der allerede er 60.000 personer, der direkte er døde af følgerne af Tjernobyl-katastrofen, og ikke 30. De døde måske med det samme. Utallige er syge. 600.000 personer måtte evakueres. EBRD vil nu stille 1 milliard dollar til rådighed til færdiggørelse af to reaktorer i Ukraine. Det er betingelsen for at lukke Tjernobyl. Hvor længe vil vi fortsætte med at støtte denne højst betænkelige teknologi med forfærdelig dårlige sikkerhedsforanstaltninger? I to dage har vi vidst, at Mochovce bliver bygget med russiske og tjekkiske midler. Mig undrer det i det hele taget, hvad Rusland har råd til!
Franske og tyske firmaer som Siemens vil være med til at bygge denne farlige nuklearcentral. Det er skandaløst! I Tyskland fik sådan en reaktor ikke nogen driftstilladelse. Det er virkelig skandaløst! Mochovce er en skændsel! Det truer hele Centraleuropa. Wien er næsten inden for synsvidde. Hvor mange millioner døde behøver Den Europæiske Union, før den er indforstået med at ændre sin energipolitik? Vi har brug for andre løsninger i Ukraine, og vi har brug for andre løsninger i hele Centraleuropa! Jeg vil heller ikke i EU have noget land, der truer borgernes sundhed og sikkerhed i et andet land!
Jeg spørger nu Rådet, om Rådets politik ændres over for Slovakiet med hensyn til drøftelserne om unionsmedlemskabet!

Lannoye
Hr. formand, den 20. december 1995 blev der underskrevet en aftaleprotokol i Ottawa mellem repræsentanterne for G7-landene, EuropaKommissionen og Ukraine. Denne protokol indeholder en god ting: Beslutningen om at lukke Tjernobyl i år 2000 senest. Men den indeholder også en meget dårlig ting: Beslutningen om at færdiggøre opførelsen af to kernekraftværker i Khmelnisky og Rovno. Til orientering er det interessant at meddele, at færdiggørelsesarbejdet for disse to nukleare byggepladser vil blive udført af europæiske firmaer, nemlig Eloctrabel (Belgien) og Ivéo (Finland) under ledelse af EDF (Electricité de France).
Det svar, der gives, er ganske interessant for industrierne i vesten, der ikke længere har nogen afsætning, men helt sikkert uacceptabelt, fordi disse reaktorer ikke vil være i overensstemmelse med vores kriterier i Vesteuropa, og fordi denne beslutning for øvrigt ikke er baseret på nogen komparativ analyse, navnlig for at vurdere handlingen på udbud og efterspørgsel.

Ries-Passer
Hr. formand, på tiårsdagen for Tjernobyl-katastrofen er vi alle fortsat under indtryk af denne frygtelige megaulykke og dens skrækkelige følger, som hundredtusinder af mennesker i de ramte regioner har måttet lide under indtil den dag i dag. Tjernobyl og følgerne er ikke kun et problem for Ukraine og de ramte regioner i Rusland og Hviderusland, men et problem for hele Europa. Selvom episoden her ti år efter i stor udstrækning var forsvundet ud af mediernes søgelys, har den alligevel bevirket en fundamental bevidsthedsændring hos Europas borgere.
Spørgsmålet, der melder sig i tilslutning hertil, er: Var Tjernobyl også advarsel nok for de politisk ansvarlige? At det overhovedet er nødvendigt at stille dette spørgsmål i betragtning af de tungtvejende langtidsfølger af Tjernobyl, de mange døde og syge og det ørkenagtige kulturlandskab, bør da få os til at tænke os lidt om.
Om der blev draget politisk lære af katastrofen i Tjernobyl, må derfor ikke kun måles på erklæringerne på tiårsdagen, men først og fremmest på de konkrete politiske handlinger. Resultatet er desværre alt andet end positivt. Ud fra en østrigsk synsvinkel vil jeg også gerne henvise til eksemplet med atomkraftværket Mochovce i Slovakiet, som udgør en akut trussel for vores land, i første række for befolkningen i den østlige del af Østrig, og det er ligefrem makabert, når den slovakiske ministerpræsident Meciar netop i går offentligt fejrede undertegnelsen af aftalen om at færdiggøre Mochovce, selvom der påviseligt ikke kan være tale om en overholdelse af de nødvendige sikkerhedsstandarder. Det nødvendige sikkerhedsniveau er langt fra opfyldt, den anden nødvendige stålkappe er der fortsat ikke planer om, således at Mochovce fortsat repræsenterer en risiko, det ikke er muligt at vurdere.
Noget lignende gælder også for det slovenske kernekraftværk Krsko. Også dér er der graverende sikkerhedsmangler, hvilket i betragtning af den kendsgerning, at Krsko tilmed er bygget på en jordskælvslinje, kan få særdeles fatale følger. Disse problemer kan og må ikke holdes uden for tiltrædelsesdrøftelserne mellem disse stater og EU. Jeg vil i denne sammenhæng også gerne henvise til det løfte, der er givet af den østrigske forbundskansler Vranitzky, som i sin regeringserklæring i 1990 betegnede sig som forkæmper for et atomkraftværkfrit Centraleuropa. Vi vil gøre krav på dette løfte samt nødvendigheden af, at EU's finansielle midler ud over den fortsat absolut nødvendige humanitære hjælp også investeres fornuftigt i udvikling af vedvarende energiproduktionsteknikker i stedet for, at EU-penge bruges til at multiplicere risikofaktorerne.
Tjernobyl er ikke et fortidens emne, som kan klares med et par mindetaler. Det er et emne, der vedrører nutiden og fremtiden. Det er et symbol på en risiko, som vi hver dag på ny er konfronteret med. Det superværst tænkelige uheld er ikke et kapitel for historiebøgerne, men en aktuel trussel for os alle. Hvis man ikke erkender det og udleder de tilsvarende konsekvenser heraf, så betyder det, at man ikke har lært noget af Tjernobyl-ulykken og dens følger.

Graenitz
Fru formand, fru kommissær, hr. rådsformand, kære kolleger, når vi i dag taler om, hvilken lære vi har draget af Tjernobylkatastrofen - en katastrofe, hvis fulde udstrækning vi jo i dag slet ikke kender endnu, fordi vi ikke ved, hvilke følger den vil få for de ufødte generationer, og hvordan det forurenede landskab vil udvikle sig i de kommende år - så må jeg slå fast, at vi ikke har draget den nødvendige lære, og at der er gået mange år, uden at der er sket det, der virkelig burde være sket efter Tjernobylkatastrofen. Ellers kunne vi i dag ikke tale om, at det forurenede affald fortsat ikke er placeret sådan, at det ikke skader miljøet, ellers kunne vi i dag ikke tale om, at sarkofagen har så mange revner, at det er nødvendigt at reparere den, ellers kunne vi i dag ikke tale om, at der endnu vil gå en årrække, før de andre blokke i Tjernobyl bliver lukket.
Fru kommissær, når De taler om reaktorsikkerhed, så forestiller jeg mig, at der med sikkerhed ikke kun kan være ment bedre kendskab til radioaktivitetens indvirkning, men derimod at reaktorsikkerhed kan opnås, når usikre reaktorer bliver lukket, og når vi fra Den Europæiske Unions side stiller tilsvarende midler og muligheder til rådighed for landene i Central- og Østeuropa - idet jeg med muligheder mener energiforsyningsprogrammer, udviklingsprogrammer for andre energiformer. Nuklear sikkerhed er ikke kun nødvendig for landene i Central- og Østeuropa, men for alle lande i Unionen og for hele Europa. Jeg vil også gerne som østriger i denne forbindelse redegøre for min fuldstændige mangel på forståelse for den slovakiske regerings beslutning om at holde fast ved en tvivlsom teknisk løsning og bygge en usikker reaktor færdig med midler, der allerede kunne have været anvendt meget bedre for et år siden til opførelse af et gaskraftværk, hvormed man så kunne have dækket befolkningens nødvendige elforsyning.
Fru formand, jeg vil til sidst gerne sige følgende: Jeg forstår, at atomenergi fascinerer forskere, men jeg tror, vi er kommet ind i en blindgyde, og at læren af Tjernobyl skulle være at bringe kerneenergien ud af denne blindgyde på ordnet vis.

Banotti
Fru formand, jeg var her i Parlamentet, da eksplosionen i Tjernobyl fandt sted. Hvordan kan det være, at en af de klareste erindringer, jeg har om dengang, er den fart, hvormed mange af vore europæiske regeringer løb til pressen for at påstå, at den forurening på mystisk vis var blæst bort fra deres lande og ikke havde forurenet dem, så at de kunne sælge deres radiser, salat og kål uden - oh skræk - at nogen skulle kunne tro, at de var blevet påvirket af katastrofen i Tjernobyl?
Måske var det den gruopvækkende udsigt til de mulige følger af den eksplosion, der bevirkede at så mange regeringer og enkeltpersoner løb i skjul; for de kunne simpelt hen ikke rumme det. Eksplosionen og følgerne heraf blev omgivet med en mur af hemmelighedsfuldhed - og den består faktisk i mange tilfælde den dag i dag - og det internationale videnskabelige samfund ignorerede den stort set, mens nogle få heroiske russiske videnskabsmænd gjorde alt, hvad de kunne, for at dæmme op for følgerne af eksplosionen.
Det er nu stort set i kraft af bestræbelserne fra nogle højt motiverede NGO'er og journalister, at det fulde omfang af den tidsindstillede genetiske bombe, der blev detoneret i Tjernobyl den dag, er blevet afsløret i sin fulde rædsel. Den fulde virkning på folkesundheden af det radioaktive nedfald er stadig til vurdering, og jeg tror ikke, at det bliver vurderet tilstrækkeligt. Vi har allerede set en generation af børn med groteske og livstruende misdannelser. Vi har fået et nyt ord i sproget nu: «det hviderussiske halsbånd«, der kan bruges om en generation af børn, der har fået halsen skåret over fra øre til øre for at få deres skjoldbruskkræft behandlet. Vi har gjort for lidt for at lindre smerterne og ulykken for disse børn og deres familier.
Mange gavmilde familier og speciallæger i mit eget land gør et fint arbejde, men katastrofens omfang kræver en koncentreret og koordineret reaktion på verdensplan. Vi må stille mere lægehjælp til rådighed for ofrene. Jeg frygter, at de mulige følger, hvis bagsiden af atomindustrien bliver mere åbenlys for alle, måske er alvorligere, end nogle af vore medlemsstater kan leve med.

Malerba
Fru formand, fru kommissær, her 10 år efter katastrofen i Tjernobyl begynder vi at forstå dens omfang og alvor. Vi kender i dag de tekniske grunde, idet vi ved, at RMVK-reaktoren er behæftet med en konstruktionsfejl. Vi ved, at personalet i Tjernobyl i katastrofeøjeblikket handlede temmelig frygtsomt, og vi ved at reaktoren ikke var forsynet med en skal til tilbageholdelse af de radioaktive stoffer i tilfælde af uheld, og både personalet og videnskabsmændene, konsulenterne og politikerne har derfor pådraget sig ansvar, og det samme gælder myndighederne med hensyn til håndteringen af ulykken.
I dag står myndighederne i Ukraine over for gigantiske problemer, nemlig strålesygdomme, der ikke behandles og har et endnu ukendt forløb, befolkningens frygtelige psykiske stress, der i vidt omfang er forbundet med manglen på oplysning om den virkelige risiko, de tvungne forflyttelser, tabet af deres hjem og enorme økonomiske og sociale omkostninger. Visse problemer af strengt nuklear karakter står endnu åbne vedrørende det brændstof, som endnu findes i reaktoren, de steder, hvor der er nedgravet højradioaktive stoffer, og selve sarkofagen, der ikke indgyder os tillid.
Disse problemer vedrører os. De vedrører naturligvis først og fremmest Ukraine, men de vedrører tillige os. Ukraines regering skal overholde forpligtelsen til nedlukning af det endnu fungerende anlæg, men det påhviler Den Europæiske Union at gribe ind med tilstrækkeligt omfattende midler til at fjerne risikoen og så vidt muligt helbrede de sårede. Der må således overalt ske nedlukning af risikofyldte værker, særlig i de østeuropæiske lande, og fremmes en fornuftig energipolitik. Dette er også meningen med den fælles beslutning, som vi har fremlagt sammen med andre kolleger her i Parlamentet, og som vi naturligvis vil gå ind for.

Schroedter
Fru formand, tiårsdagen for Tjernobyl er fuld af blomsterrige erklæringer og kostbare konferencer, men når det drejer sig om konkret international hjælp, bliver der løjet, sagt komplimenter og brugt falske ord. Hvor er det internationale ansvar henne, når IAEA i Wien præsenterer sit internationale Tjernobyl-projekt og her går ud fra, at den nukleare forurening af Tjernobyl ikke er forbundet med nogen alvorlig risiko for sundhedstilstanden hos indbyggerne i den berørte region? I den forbindelse har 200 kendte forskere fra Hviderusland, den russiske føderation og Ukraine allerede fastslået, at der er en stigning i tilfælde af kræft, leukæmi og organiske hjerneskader. For Hviderusland, som er hårdest ramt, ville summen af 31 årsbudgetter være nødvendig til blot nogenlunde at få kontrol over følgerne for menneske og natur. Det kan dette land ikke bære alene. Hviderusland satser derfor på rehabilitation, stryger den sociale støtte, legaliserer tilbageflytningen, og det hele støttes med bistand fra TACIS til fremme af en økonomisk udvikling i højt belastede områder. Hvad angår det finansielle ansvar, så kunne atomvirksomhederne selv gøres ansvarlige for risiciene ved hjælp af en international hjælpefond, der forsynes med midler på grundlag af atomvirksomhedernes risikoafgivelse.

Desama
Fru formand, man kunne i dag, ti år efter katastrofen i Tjernobyl, have forventet en afklaret debat, men jeg må konstatere, at endnu en gang tager den antinukleare demagogi overhånd i diskussionen her i Parlamentet, og det er ikke noget, der sætter gang i tingene. »Man skal bare«-klanen, «man skal bare gøre sådan eller sådan« bliver overdrevet fra den ene debat til den anden, fra den ene tale til den anden, og vi kommer overhovedet ikke videre med sagen.
I dag har vi, og det er meningen i Rådets og Kommissionens budskab - der måske er en smule skuffende, men som er reelt - dette memorandum fra G7-landene. Det er i dag vores rettesnor.
Det er klart, at vi ikke i Den Europæiske Union har midlerne til at gennemføre en betydningsfuld aktion på dette område. Det er nødvendigt med en international aftale. Den har vi. Der er måske visse aspekter i den, som nogle mennesker ikke bryder sig om. Man kunne måske have forestillet sig andre løsninger, andre typer af handlinger, men alle kender vanskeligheden ved de internationale forhandlinger. Vi har denne aftale, dette memorandum, det må vi holde os til.
Er der ud over det plads til en mere specifik aktion med de mere beskedne midler, som vi har, for Den Europæiske Union? Jeg tænker faktisk på, at vi kunne handle navnlig på det medicinske område - og fru Banotti har hentydet hertil. Det er klart, at i dag er der en række problemer af medicinsk karakter og af social karakter, der endnu ikke er taget i betragtning i disse egne, der ikke har vores udstyr. Her kunne Den Europæiske Union indlede en aktion.
Den kunne også indlede en mere langsigtet aktion om denne famøse sikkerhedskultur, der i den grad manglede på tidspunktet for Tjernobyl, og som også vil mangle i morgen, selv om vi overdrog nøglefærdige sikre kernekraftværker til befolkningerne og teknikerne i Ukraine og Rusland. Måske kunne De, fru kommissær, på dette område stille et mere konkret forslag til et snarligt møde, som, jeg håber, er mere konstruktivt.

Izquierdo Collado
Fru formand, fru kommissær, hr. rådsformand, på dette tidspunkt af debatten har jeg lyst til at starte med at sige, at Tjernobyl-sarkofagen er et symbol, man ikke burde bruge på nuværende tidspunkt, for uanset hvor mange lag, man lægger på sarkofagen, er der noget, der får den til at blive ved med at være aktiv. Denne reaktor er aktiv gennem de ofre, den har været skyld i. Dette skal være det første budskab til ofrene for Tjernobyl, et budskab fra Europa-Parlamentet - og vi bør glæde os over, at denne debat finder sted - et budskab om solidaritet med de berørte, som bør komme til udtryk i en konkret hjælp til Ukraines befolkningen.
Jeg er enig med hr. Desama i det meget positive aspekt ved aftalememorandummet, som Parlamentet ikke på nogen måde skal underkende. Men emnet atomenergi giver anledning til en endeløs debat. På den ene side energiforsyningsproblemer, som påpeges af nogle, og på den anden side en reel stigning i atomenergiforbruget og i antallet af atomkraftværker i verden.
Derfor er det nødvendigt med en kvalitativ forøgelse af investeringerne i nuklear sikkerhed og en betydelig forøgelse af de politiske beslutninger om at træffe de nødvendige forholdsregler omkring nuklear sikkerhed. Vi befinder os på et tidspunkt, hvor vi kan kræve, at vi går over til en ny sikkerhedsfase både med hensyn til kontrol med risici og med hensyn til det affald, der produceres på atomkraftværkerne.
Fru kommissær, jeg beder Dem lægge pres på Parlamentet ved at komme med de relevante økonomiske forslag, som De er blevet bedt om her i eftermiddag, og således virkeligt gøre noget ved problemet.

Sindal
Fru formand, i samtlige beslutningsforslag kræves lukning af reaktorer af Tjernobyl-typen. Det er det, der foranlediger mig til at tage ordet i dag. Som formand for Delegationen for Forbindelserne med Estland, Letland og Litauen har jeg besøgt Ignalina-værket ved flere lejligheder. I dag vil jeg beskrive situationen i Litauen med hensyn til dette værk. Det er Europas største kraftværk. De grafitrør, der styrer kølesystemet, har måske en levetid på 8 år tilbage. De sander til. Man har problemet med de brugte brændselsstave. Man har ikke nogen plan for, hvordan man skal regenerere eller opbevare dem.
Regeringen i Litauen kan ikke beslutte sig, fordi det er en økonomisk god forretning at drive dette værk. Værkets ledelse taler endog om at fortsætte, om at udvide, om at skabe en Unit 3. Der er således en uoverensstemmelse mellem den politik, som man har aftalt med Litauen omkring dette værk og så værkets management. Vi har faktisk her et problem, som ikke kun drejer sig om aftaler om penge, men vi har et politisk problem, fordi energiforsyningen i disse områder er meget vanskelig, og det er et økonomisk dyrt alternativ, man står overfor.
Unionen har en klar opgave, og det er at medvirke til at opbygge disse alternativer, at yde støtte til omlægning af energisystemer og distribution, men det kræver et helt anderledes og håndfast aftalesæt. Det er måske det, der er problemet. Det kræver også mange penge. Jeg er glad for at høre om G7aftalememorandummet, men efter min opfattelse bør det her være et punkt, der optager regeringskonferencen endog meget intensivt.
Det er faktisk et af de største problemer, vi står overfor i forbindelse med udvidelsen osv. Derudover støtter jeg de kolleger, der taler om, at dette er et globalt engagement.

Bjerregaard
Fru formand, jeg havde anledning til ved starten af debatten at fremsætte nogle ret omfattende bemærkninger om de ting, der er foregået, så derfor skal jeg kun slutte med nogle sammenfattende bemærkninger i forhold til den udmærkede debat, der har været. Det har været et fælles træk, at alle har udtrykt en meget stor bekymring for de 10 år, der er gået, og en bekymring med hensyn til spørgsmålet om en lignende situation kunne opstå, og jeg tror ikke, at nogen af os i dag vil kunne udelukke, at det vil kunne ske. Derfor har vi da også i de forløbne 10 år været meget optaget af, om vi ville kunne klare det bedre, end vi klarede begivenheden omkring Tjernobyl.
Der har været ganske mange forskellige tal fremme om ulykkernes art og antallet af ofre. Det er vel sådan, at der foreligger forskellige målinger af den slags ting. Det, jeg selv har baseret mig på, har været WHO's oplysninger, men det er vel ikke så meget tallene, der bør optage os, men snarere viljen til at hjælpe de ofre, vi kan konstatere, der har været. Det forekommer mig, at der har været en alt for lille anerkendelse af det arbejde, der i fællesskab er blevet gjort fra Unionens side, hvad enten det drejer sig om den nødvendige hjælp til ofrene eller om det medicinske beredskab og forberedelsen af en større sikkerhed for kommende ulykker. Det betragter jeg selv som en meget vigtig indsats i de 10 år.
Jeg deler den opfattelse, at det er nødvendigt med en samlet energipolitik, at det er nødvendigt at finde alternativer, og her har der i debatten været nævnt ganske mange forslag, som jeg håber, der vil blive arbejdet videre med, lige såvel som jeg også har noteret mig en almindelig interesse for at få sikkerheden styrket. Også de sidste bemærkninger fra hr. Sindal om situationen i Litauen var oplysende.
Jeg synes derfor ikke, at man kan sige, at der kun har været tale om ord. Jeg synes, at der har været et internationalt samarbejde. Jeg synes også, at der er gjort en stor indsats. Man kan med rette stille det spørgsmål, om det er nok, og der er jeg enig med dem, der har sagt, at nej, det er det selvfølgelig ikke, indtil værket er lukket og nye løsninger er fundet. Både for Ukraine og Ukraines befolkning er det selvfølgelig ikke nok, og indtil da ligger der et stort arbejde foran os. Tak for debatten.

Ferraris
Fru formand, jeg har på Rådets vegne lyttet til alt, hvad der er blevet sagt, og jeg må sige, at jeg har lært meget. Jeg har lært, hvor indviklet og kompliceret dette problem er fra et lægeligt, socialt, teknisk og endelig energimæssigt synspunkt. Der er blevet sagt meget, men jeg tror, at man har været en smule uretfærdig i mange indlæg - det gør mig særlig ondt, at fru Estévan Bolea ikke er her længere - hvori det har heddet, at både kommissær Bjerregaard og Kommissionen alene har talt, og der ikke er blevet foretaget noget konkret. Det synes jeg ikke, at man kan sige, og jeg finder det heller ikke retfærdigt, at man siger det, fordi Kommissionen har gjort alt, hvad der stod i dens magt, og der er alt i alt afsat beløb på 4 milliarder dollars på den ene eller den anden måde. Man kan følgelig ikke sige, at der ikke er sket noget. Men det forekommer mig naturligt at sige, at vi bør gøre meget mere, at vi bør og skal gøre meget mere. Men lad det være mig tilladt ligeud at sige, at der skal gøres meget mere på en række områder, og at jeg ikke tror, at man kan gøre alt for alle i alle tilfælde.
Jeg vil erindre om, at Pledging Conference blev afholdt sidste lørdag i Bruxelles, og de deltagende stater gav tilsagn om 1.230 millioner dollars for den resterende del af 1996. Man kan følgelig ikke sige, at medlemsstaterne intet foretager sig, og at navnlig Den Europæiske Union ikke gør noget.
Jeg vil tillige fremkomme med en bemærkning om en detalje. Man har talt meget om Ukraine, og jeg ved bl.a., at der er en delegation fra Ukraine til stede her i dag, som naturligvis har hele vor solidaritet. Men man må også tale om Hviderusland, som befinder sig i en lige så alvorlig situation med hensyn til forurening og menneskelige og samfundsmæssige skader. Jeg vil særlig sige til hr. Linkohr, at det ikke er rigtigt, at man ikke ved, hvornår Tjernobyl nedlukkes, fordi der i memorandum of understanding er fastsat en dato, nemlig år 2000. Jeg vil tillige sige, at fru Stirbois - som i øjeblikket ikke er til stede i salen - har helt ret i, at der også i Vesten findes kraftværker, som kan være risikofyldte. Kort sagt tror jeg, at vi skal betragte dette problem med en vis objektivitet, og at man ligeledes skal betænke, hvor store beløb der senere vil blive krævet af Kommissionen, hvis ressourcer naturligvis er store, men dog begrænsede, samt af medlemsstaterne. Hvis disse dels er indstillet på at bekæmpe arbejdsløsheden og dels hjælpe Tjernobyl, Bosnien, flygtningene i Rwanda og Liberia, tror jeg på den anden side, at disse stakkels medlemsstater af Den Europæiske Union ikke kan gøre det hele.
Det, jeg på Rådets vegne finder at burde sige på det menneskelige plan og for så vidt angår den opmærksomhed, som Unionens medlemsstater altid har lagt for dagen, er, at begivenhederne i Tjernobyl er begivenheder, der bør mane os til eftertanke stadig forpligte os i videre omfang og for at indskyde en mindre bemærkning håber jeg, at Europa-Parlamentet i overmorgen endeligt vil godkende forordningen om TACIS, som er blevet nævnt mere end én gang, men som Kommissionen i øjeblikket gennemfører uden forordning, fordi Parlamentet endnu ikke har godkendt denne. Jeg håber, at den vil blive godkendt og blive endnu en anledning til at vise også Parlamentets vilje til at yde hjælp, i dette tilfælde til Tjernobyl.

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Situationen i Mellemøsten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Rådet om situationen i Mellemøsten. Rådsformanden, hr. Ferraris, har ordet.

Ferraris
Det emne, vi nu skal behandle, er meget ømtåleligt, meget indviklet og meget vanskeligt. De seneste begivenheder i Libanon har bevist den mellemøstlige fronts højaktuelle karakter, og det er ikke nogen tilfældighed, at det formandskab, jeg har den ære at repræsentere her, netop havde anført Mellemøsten og Middelhavsområdet i almindelighed som prioriterede områder inden for Unionens interessesfære.
Unionen har gjort, hvad der stod i dens magt, og har ikke sparet sig anstrengelser for at søge at nå til eller i det mindste lette vejen til en løsning af problemerne i Mellemøsten. Parlamentet er blevet holdt underrettet herom, disse bestræbelser er altid blevet udfoldet i et snævert samarbejde med USA, og de er blevet udfoldet med fælles visioner, nemlig sikkerhed for alle i området, anerkendelse af alle befolkningers eksistens og eksistensberettigelse i området, men også under forligelse af visioner, der ikke altid var de samme. Formanden for Den Europæiske Unions Råd, dvs. den italienske udenrigsminister, fru Agnelli, indfandt sig allerede her i salen den 12. marts for at berette om de tanker, man havde gjort sig på det ekstraordinære rådsmøde i Palermo, hvis resultater herefter blev bekræftet på den ekstraordinære konference i Sharm-elSheik. Som De ved, er der herefter taget mange skridt under store vanskeligheder, som sandelig ikke har skyldtes mangel på god vilje hos formandskabet, Rådet eller Kommissionen. Trojkaen har kunnet besøge visse hovedstæder i Mellemøsten, og den er netop nu, hvis jeg ikke tager fejl, i Beirut, Damaskus eller Amman eller Tel Aviv. Der er tale om en fire-dages rejse i dette område, netop med henblik på at nå frem til at gennemføre det, som allerede er aftalt i Palermo og besluttet i Sharm-el-Sheik, men tillige for at opnå et nyttigt kontaktpunkt i et så kritisk, vanskeligt eller endda dramatisk øjeblik.
Der er opnået visse resultater, men disse svarer dog ikke til vore forhåbninger, idet vi også har måttet tage hensyn til den faktiske situation. Jeg vil anføre nogle af disse resultater, for at vi alle kan have dem i erindring, nemlig Unionens tilstedeværelse ved de palæstinensiske valg i januar her i år. Jeg tror faktisk, at den europæiske valggruppe, som har overvåget disse valg har haft en ikke-ubetydelig indflydelse på den rigtige afvikling af valget, og det samme gælder nogle rejser, som rådsformanden har foretaget netop i denne periode. Af stor betydning er også det engagement, som Unionen ikke blot her i år har lagt for dagen i fredsprocessen med sit virke til fordel for Palæstina og den palæstinensiske nationale myndighed. Jeg tror, at Europa netop takket være dette har kunnet give udtryk for sin egen bekymring over det, der i øjeblikket foregår i Libanon. Henstillingen eller desværre måske nærmere forhåbningen går ud på, at vold ikke må eller vil afføde vold, at der ikke må ske kædereaktioner, som bringer fredsprocessen i fare. Unionens medlemsstater bidrager væsentligt til netop denne fredsproces med konkrete resultater, der allerede er opnået, og som alle ønsker at iværksætte hurtigst muligt, således at de opnåede resultater ikke bringes i fare. For at opridse de formål, som Rådet og Unionen har, skal jeg nævne gennemførelsen af FN's sikkerhedsråds resolution 425 med henstillingen om udvisning af tilbageholdenhed og særlig afbrydelse af de militære aktioner. Dette vil sige, at samtlige de berørte lande anmodedes om så vidt muligt at nedbringe spændingsniveauet og særlig - gentager jeg - at afholde sig fra brug af magt.
Unionen vil fortsætte sine bestræbelser, også gennem direkte kontakter og besøg hos politikere i landene i området, og understrege netop de forpligtelser, som blev vedtaget på det uformelle rådsmøde i Palermo den 10. marts, nemlig samarbejde om bekæmpelse af terrorisme, men tillige hensigtsmæssigheden, nødvendigheden og forpligtelsen til at tage hensyn til de dramaer, der involverer den værgeløse civilbefolkning.
Ærede parlamentsmedlemmer, Unionen bekræfter - som jeg allerede sagde indledningsvis - på ny Israels ret til sikkerhed og fordømmer den vold fra Hizbollahs side, der har affødt Israels reaktion. Men samtidig udtrykker Unionen bekymring i anledning af de følger, som den israelske reaktion har haft for den værgeløse civilbefolkning, og er ved at iværksætte sin egen nødplan for at komme den direkte ramte befolkning til hjælp. I disse dage - skal jeg gentage - har Den Europæiske Union forstærket sit virke, netop ved trojkaens besøg og søger gennem disse diplomatiske skridt, som vi alle - Den Europæiske Union og Kommissionen - agter at iværksætte for på enhver måde at lette genoptagelsen af forhandlingerne og sørge for, at aftalerne af 1993 mellem Israel og Hizbollah kan komme til at danne godt udgangspunkt.
Jeg mener, at dette virke navnlig får sin styrke gennem alt, hvad der er gjort i de seneste år. Unionen kan vel ikke gøre alt og er ikke den eneste der kan gøre det, men den er givet den, der i højeste grad vil engagere sig og har engageret sig i mange år, som f.eks. i 1980, og den har således i 16 år været engageret i genoprettelsen af ordnede forhold i området. Også det italienske formandskab handler i denne retning særlig ved at samordne sit virke dels med landene i området og dels med USA og Ægypten. For så vidt angår USA er der netop i dette øjeblik en amerikansk delegation i Rom med henblik herpå.
Ærede parlamentsmedlemmer, jeg beklager at måtte sige, at jeg ikke kender de resultater, der måske er opnået af trojkaen i disse dage, dvs. hvilke resultater der er ved at blive opnået af de kontakter, trojkaen nu er ved at opnå i de fire berørte hovedstæder, Beirut, Amman, Damaskus og Tel Aviv, og følgelig hvilke konklusioner den har kunnet nå frem til. Det forekommer mig næsten overflødigt at sige, at opmærksomheden i Rådet og samtlige de i dette repræsenterede medlemsstater er samlet om dette emne. På det rådsmøde om udenrigsanliggender, der skal afholdes i Luxembourg på mandag, kan vi ikke undlade at uddybe situationen, netop på baggrund af de oplysninger, der måtte blive indhentet. Formandskabet vil naturligvis holde Parlamentet underrettet og for formandskabet, eller rettere Rådet, vil det eller de forslag og de råd og meningstilkendegivelser, der måtte blive givet udtryk for her i forsamlingen i dag være særlig kærkomne. Problemet ligger os alle på hjerte. Der er tale om et problem, som har antaget alvorligt dramatiske undertoner her i de sidste dage og timer. Hvis jeg må tilføje en bemærkning af personlig karakter, vil jeg sige, at der i højere grad er tale om at redde civilbefolkningen og freden end at fælde dom med hensyn til, hvem der har ret, og hvem der har uret.

Green
Fru formand, jeg vil gerne takke rådsformanden for hans beretning, og det glædede os især at høre, at trojkaen i øjeblikket er aktiv i denne region. Det er vigtigt, at det kan ses, at Det Europæiske Råd handler gennem trojkaen frem for bare at overlade handlingerne til enkelte medlemsstater af Unionen, ligegyldig hvor værdige og velkomne sådanne individuelle aktioner kan være. Det er det, Den Europæiske Union gør, som min gruppe finder afgørende i øjeblikket.
De af os, der har investeret mange forhåbninger og forventninger i Mellemøstprocessen, er deprimerede og opgivende i dag. Her i Parlamentet har det ikke skortet på en noget hyklerisk anerkendelse af vore venner i den israelske arbejderregering, der ved at handle modigt og med visioner har indledt den proces, der skal føre det forpinte Mellemøsten ud af konflikten og mod en fredelig løsning på lang sigt. På vegne af Den Socialistiske Gruppe vil vi i dag udtale vore udelte støtte til denne fredsproces. Vi tilbyder også den israelske arbejderregering støtte og dem af deres arabiske naboer, der har taget den udfordring op at skabe fred, og er blevet større på grund deraf.
Lad os heller ikke undervurdere den umådelige provokation, som det israelske folk er blevet udsat for, og over for hvilket arbejderregeringen dér konsekvent og igennem måneder har manet til forståelse og tolerance. Hvad skal de gøre over for de tilfælde af mord, terrorisme og vedholdende angreb, som er uden fortilfælde? Mens vor forstand kan sige til os, at den nuværende aktion mod Libanon ikke er den rigtige reaktion, så har vore hjerter, der har blødt sammen med Israels befolkning på grund af deres døde og sårede, betydelig sympati for deres dilemma. Det er altid mere vanskeligt at sige til sine venner og til dem, man respekterer, at man mener, de har uret. Men i dag opfordrer min gruppe Israel til at standse bombardementerne og aktionerne i Libanon, som vi ikke mener, kan være rigtige, og som ikke vil hjælpe med at skabe en holdbar langtidsløsning. De fører snarere til fortsat had og opmuntrer endnu flere arabere til at gribe til våben mod Israel, og de destabiliserer de venner, Israel har blandt sine arabiske naboer.
Vi fordømmer uden forbehold de folk i Libanon, der har tilladt, at disse angreb mod Israel fortsat har kunnet finde sted fra libanesisk territorium. Vi beklager Irans indgriben heri og opfordrer Syrien til at gøre sin indflydelse gældende i Libanon, hvis landet virkelig ønsker fred, som dets ledere for ganske kort tid siden forsikrede en delegation fra min gruppe om, at de gjorde. Den Europæiske Union har et voksende ansvar for at støtte dem, der søger fred, langs dets grænser. Det skylder vi Israel og palæstinenserne. Det skylder vi mindet om Itzhak Rabin, og ligeledes skylder vi Shimon Peres og Yassir Arafat dette. Naturligvis ønsker vi, at Israel skal standse bombardementerne, der forårsager så megen menneskelig lidelse for civilbefolkningen i Libanon. Men vi forlanger også solidaritet og reel politisk vilje til at støtte de israelske civile mod ekstremisternes terror.

Dimitrakopoulos
Fru formand, mine damer og herrer, situationen i Mellemøsten er meget alvorlig, og listen over dødsofre på begge sider lang. Stillet over for disse for freden så sørgelige kendsgerninger ville jeg ønske, at Den Europæiske Union havde gjort langt mere, end den har gjort indtil nu.
Det er ikke det rette øjeblik til kritik, eftersom situationens alvor og begivenhedernes hurtige udvikling tvinger os - selv her »post festum« - til at præsentere en række foranstaltninger til imødegåelse af krisen, men jeg er nødt til at sige, at vi navnlig i dette tilfælde hellere skulle have grebet forebyggende ind.
Med den situation, der er skabt nu, ligger løsningen på Mellemøsten-problemet i en ordning, der både omfatter øjeblikkelige, tillidsopbyggende foranstaltninger og langsigtede politikker.
De øjeblikkelige foranstaltninger består af fire elementer: på den ene side ophør af terrorhandlingerne mod Israel og tilvejebringelse af den garanti for sikkerheden, som landet kræver. På den anden side øjeblikkelig indstilling af bombardementerne fra israelsk side og tilbagetrækning af de israelske tropper fra sikerhedszonen i Sydlibanon. De langsigtede politikker er centreret om én ting: fortsættelsen og styrkelsen af den fredsproces, der allerede er indledt. Hvad angår de øjeblikkelige foranstaltninger, er der, som De også sagde, hr. rådsformand, allerede kommet to initiativer, det franske samt en amerikansk plan, som jeg blev underrettet om i går aftes. Det glæder mig at høre, at trojkaen befinder sig på stedet, og jeg håber, dens besøg betyder, at Den Europæiske Union vil fremlægge sin egen fredsplan.
Hvad angår den langsigtede politik, fredsprocessen, er der ikke tvivl om, at en fortsættelse og styrkelse af denne proces er den eneste garanti for freden i området. Dette afhænger imidlertid ikke kun af den interne udvikling i Israel, og ikke kun af udviklingen på den palæstinensiske side, men også af en positiv indsats fra Unionens side rettet mod de øvrige lande i området, som har en vis indflydelse på ovennævnte udvikling. Her foregår der faktisk en væsentlig intervention og bistand, i hvert fald fra Kommissionens side. Men Unionen er også nødt til at tage andre initiativer. Jeg har allerede nævnt, at det er nødvendigt at præsentere en liste over tillidsopbyggende foranstaltninger, som kan garantere fortsættelsen og styrkelsen af fredsprocessen. Der er uden tvivl også andre konkrete aktiviteter, der kan iværksættes under anvendelse af de kanaler, Unionen har skabt, og måske kan der også skabes nye.
Der er stillet et beslutningsforslag, hvori alle Parlamentets politiske grupper udtrykker deres bekymring. På Det Europæiske Folkepartis vegne vil jeg anbefale en vedtagelse af dette beslutningsforslag.

Pasty
Fru formand, hr. rådsformand, kære kolleger, det, vi frygter med den optrappede vold i Sydlibanon og i det nordlige Israel, er, at fredsprocessen i Mellemøsten, der blev igangsat af Yitzhak Rabin og Yassir Arafat, bliver ødelagt. Yitzhak Rabin har allerede betalt sit modige engagement til fordel for freden med sit liv, Arafat er i dag svækket af den nye situation, der er skabt i dette område. Den Europæiske Union og de nationer, den består af, må gøre alt for at hindre, at freden ikke bliver til krig ved en slags fatal ond cirkel, som ingen længere kan standse.
Vi må allerførst igen med styrke bekræfte vores fordømmelse af alle yderliggående retninger: De jødiske ekstremister og deres medskyldige, der har myrdet Yitzhak Rabin, og de fanatiske ekstremister fra Hamas og Hizbollah med deres udenlandske, herunder iranske, kommanditister, der allerede har begået eller er parate til at begå frygtelige attentater, der rammer uskyldige civile.
Vi må igen utvetydigt bekræfte det israelske folks ret til at leve i fred og sikkerhed inden for internationalt anerkendte og garanterede grænser. Men vi må også med samme højtidelighed og med samme beslutsomhed anerkende det palæstinensiske folks ret og det libanesiske folks ret til at leve i fred i nationer, hvis territoriale integritet og suverænitet skal anerkendes. Vi må opfordre alle de krigende parter til den nødvendige forsoning for at fortsætte fredsprocessen. Det er vanskeligt uden at reagere at acceptere den israelske premierministers udtalelser om, at det er for tidligt at forhandle. Det er aldrig for tidligt at forhandle standsningen af en krig, ellers ville det være at indrømme, at en krig kan være berettiget og udelukke enhver form for forebyggende diplomati.
Der er ingen, der er i tvivl om den israelske hærs evne til at ødelægge Hizbollah, men hvor mange »martyrer« vil det koste, hvis arvinger vil råbe om hævn. Der er for øvrigt intet, der kan bekræfte, at det er den israelske regerings mål, for er det ikke Syrien, der gennem det ulykkelige Libanon, er målet?
Derfor er det rimeligt at anmode chefen for den libanesiske regering om at afvæbne Hizbollah, samtidig med at man stadig besætter en del af dens territorium. Evakuering og afvæbning må følges ad. Det er i dag genopbygningen af Libanon, der er i fare. Hvor mange år skal der til for at slette de smertelige spor af de nuværende og tidligere konflikter fra de berørte befolkningers kollektive hukommelse? Konflikten kan ikke løses militært, men diplomatisk. De europæiske nationer, der ikke er til stede militært i dette område, men som har ældgamle venskabsforbindelser, navnlig de europæiske Middelhavslande, med befolkningerne i regionen, har alle pligt til at tilbyde deres hjælp med mægling, som Frankrig allerede har gjort.
Vi har også ret til at anmode vores amerikanske partner, De Forenede Staters regering, hvis udtalelser, vi ved, betyder meget for den israelske regering, om at spille en rolle som mægler. Vi glæder os over den våbenhvileplan, der er foreslået af De Forenede Staters regering, men denne våbenhvile må ske straks. Det israelske flyvevåbens angreb på civile libanesiske mål må straks ophøre, for de er ikke acceptable, som den franske premierminister i går udtalte. Det samme gælder naturligvis raketangrebene fra Hizbollah mod det nordlige Israel.
Vi kan desværre kun beklage de mange civile ofre i denne konflikt og de fordrevne befolkningers ulykke. Diplomatiet må nu gå forud for bomberne og raketterne. Vi kan faktisk virkelig håbe, at fredsprocessen igen startes, og at den vil fortsætte. Vi har alle ønsket, at Yitzhak Rabins offer ikke skal være et unødvendigt offer, og at det må tjene fredens sag og ikke krigens sag, som morderne ønskede det. Det er tidspunktet at erindre det og samtidig henstille til alle dem, der har et ansvar for den nuværende optrapning, om igen at finde vejen til forhandling og fred, for i morgen vil det måske være for sent.

Nordmann
Fru formand, de aktioner, som Israel i dag gennemfører i Sydlibanon er ikke en aggression, men svaret på en aggression. Det er den overbevisning, som dikterer den liberale gruppes stilling, der danner grundlaget for dens beslutning og for, at vores gruppe ikke kan tilslutte sig den fælles beslutning.
Vi har faktisk fornemmelsen af, at den fælles beslutning bortset fra den velafbalancerede og fornuftige erklæring fra formanden for Rådet i nogen grad undervurderer det pres, som Hizbollah har udøvet i flere uger på det nordlige Israel og valfartsstedet for indbyggerne i Kyriat Shmona og regionen der.
Ud over øjeblikkets omskiftelser skal det bemærkes, at der mellem Libanon og Israel ikke er nogen territorial strid, at betingelserne for fred kan tilvejebringes, så snart et frit, suverænt og demokratisk Libanon er genoprettet. I vores århundrede fører demokratierne ikke krig mod hinanden. Krigene udbryder mellem demokratierne og de totalitære stater og fanatikerne, og det er en episode af den art, som vi i dag overværer.
Derfor bevarer vi håbet, samtidig med at vi beklager de menneskelige dramaer, der for øjeblikket udspiller sig i Mellemøsten, ikke alene for en fortsat fredsproces, men også for en udvidet fred. Vi håber navnlig, at der også vil kunne indgås en fredstraktat mellem Israel og Libanon, det Libanon, som vi holder af.

Moreau
Fru formand, de israelske bombardementer i Libanon giver anledning til fordømmelse og bekymring hos os. De kaster den forsvarsløse libanesiske befolkning ud i alle krigens grusomheder - døde, sårede, ødelæggelser og massive fordrivelser. Disse bombardementer bringer hele fredsprocessen i fare, der er startet i regionen, og som har vakt så megen håb.
Det er klart, at man kun kan fordømme de hensynsløse angreb fra Hizbollaz mod Israels befolkning. De israelske bombardementer, der langt fra medvirker til Israels sikkerhed, kan kun styrke fundamentalismen og opmuntre terrorismen og dens frygtelige attentater. I denne region som overalt er optrapningen af volden uden grænser. En sådan ond cirkel udsætter de civile befolkninger, der har et stort behov for fred, for alle farer.
Vi anmoder om øjeblikkelig standsning af de israelske bombardementer, godkendt af amerikanerne, og øjeblikkelig standsning af enhver militær operation samt ydelse af nødhjælp til de libanesiske flygtninge. Der må gøres alt for at redde den påbegyndte fredsproces og for at opbygge en varig fred i denne region af verden. Dette betyder først og fremmest respekt for befolkningernes suverænitet, for Libanon, under anvendelse af FN-resolution 425, for Palæstina, med tilbagelevering af de besatte områder og respekt for ret til selvbestemmelse, afslutning på indespærring af områderne og endelig iværksættelse af den hjælp, der er lovet til genopbygning af landet.
Den Europæiske Union og alle de lande, den består af, må handle for at standse den israelske intervention og bombardementerne i Libanon. Den må bruge hele sin indflydelse på at medvirke til at genoplive fredsprocessen og genoprettelsen af en varig fred, der skaber sikkerhed for alle de berørte befolkninger.

Gahrton
Fru formand, De Grønne fordømmer Hizbollah-angrebene på det nordlige Israel, men samtidig mener vi, at Israel er gået langt ud over det, som er legitimt selvforsvar, gennem de målbevidste angreb, som tvinger civilbefolkningen ud i masseflugt og blandt andet ramte en ambulance forleden dag. Vi mener, at fredsprocessen nu er i fare - den må fuldføres. Vi vil gerne tilslutte os de liberale, når de siger, at fredsprocessen må udvides til også at omfatte Libanon og Syrien.
Vi kræver, at Israel standser bombningerne omgående og indleder forhandlinger. Israelerne må også klart vise, at de er parate til at trække sig helt tilbage fra Libanon som led i en fredelig forhandlingsløsning på konflikten.
Syrien må bruge sin indflydelse til at bringe Hizbollah-aktionerne til ophør. Vi fordømmer den iranske regerings indstilling, og vi opfordrer Kommissionen til at udarbejde en omfattende plan for humanitær bistand til de mennesker, som er blevet ramt af Israels angreb.

Lalumière
Fru formand, hr. rådsformand, begivenhederne de seneste dage i Libanon fremkalder forfærdelse, for de truer den fredsproces, som vi hilste velkommen lige fra starten. Det er rigtigt, at man kan, og man må forstå reaktioner fra Israel, der ikke kan acceptere at se terroristattentaterne blive flere og flere og dræbe dets indbyggere. Man kan også forstå premierminister Shimon Peres' vanskeligheder, han står over for snarlige valg, der forpligter ham til at vise fasthed.
Men på den anden side kan man og skal man spekulere på omfanget af de militære operationer, der er indledt i områderne i Galilæa og i Libanon, om de overgreb, der er begået over for civilbefolkningerne, der er tvunget til at flygte under frygtelige forhold. Og man kan frygte, at den israelske gengældelse forekommer ude af proportioner, så meget ude af proportioner, at man ikke kan se, hvordan man med magt skulle kunne løse krisen.
Resultatet af de frygtelige attentater fra Hamas og Hizbollaz og repressalieoperationen »Vredens druer« er, når alt kommer til alt, en ond cirkel, der risikerer at være helt uden kontrol.
Hvad angår de internationale diplomatiske initiativer, kan de næppe give anledning til at berolige os. Først en bemærkning. Endnu en gang ser vi en næsten total udeblivelse af Den Europæiske Union, som er overhalet af begivenhederne. Det er rigtigt, som De lige har sagt det, hr. rådsformand, at trojkaen, der er repræsenteret af de politiske direktører for de tre udenrigsministerier, begav sig til stederne, men meget diskret og uden mærkbare virkninger.
Israel taler for øvrigt kun om De Forenede Stater og ser ud til at betragte dem som de eneste mulige mæglere. Den amerikanske fredsplan er endelig undersøgt af de forskellige tilstedeværende regeringer. Frankrig har forsøgt nogle handlinger, men uden i forvejen at høre de andre medlemsstater i Unionen, hvilket næppe er i overensstemmelse med den europæiske ånd.
Derudover er det skridt, der blev meddelt med eftertryk, og som skulle opnå våbenhvile, efterhånden blevet en beskeden informationsrejse for udenrigsministeren, hr. de Charrette, på baggrund af en mærkelig analyse, hvorefter Libanon skulle være en suveræn og uafhængig stat, mens man desværre godt ved, at det er det ikke, og at Syrien her spiller en afgørende rolle uden naturligvis at glemme Irans indflydelse. Hverken Israel eller De Forenede Stater foretager denne fejlanalyse.
I denne uorden håber vi dog, at mødet på fredag mellem Shimon Peres og Yassir Arafat vil gøre det muligt at komme ud af dette mareridt.

Blokland
Fru formand, efter Hamas' selvmordsattentater gør den shiittiske Hizbollah-bevægelses raketangreb på det nordlige Israel det klart, hvor skrøbelig fredsprocessen i Mellemøsten er. Navnlig de muligheder, som Syrien og i dets kølvand Libanon giver for Hizbollahs aktioner er en vigtig hindring for opnåelsen af en definitiv fredsordning. Det er uacceptabelt, at denne bevægelse uforstyrret kan udfolde alle mulige aggressive aktiviteter fra libanesisk område.
Et grundprincip i international ret er, at ingen som helst stat må stille sit territorium til rådighed for fjendtlige aktiviteter mod en anden stat. Med rette gør den israelske regering gennem de forløbne dages militæraktioner derfor alt for at beskytte sine borgere ved grænsen med Libanon mod de feje raketangreb. Da den diplomatiske vej ikke gav noget resultat, havde den intet andet valg end disse selvforsvarsoperationer.
I mellemtiden er Israels aktioner et tydeligt advarselssignal til Syrien og Libanon om, at Hizbollahs aktiviteter på libanesisk område skal bringes fuldstændigt til ophør. Eftersom de råder over tilstrækkelige midler dertil, er dette allerførst et spørgsmål om politisk vilje. Jeg vil derfor gerne bede både Rådet og Kommissionen om i deres kontakter med de to lande at lægge hovedvægten på bekæmpelsen af Hizbollah.
Gennem en standsning af den syriske og også den iranske indblanding i Libanon skal den libanesiske stats uafhængighed ligeledes genoprettes. Endelig udgør udviklingerne i Libanon en ekstra grund for Unionen til at øge det diplomatiske pres på Iran. Iran er Hizbollah-bevægelsens vigtigste støtte- og inspirationskilde. Foruden signalet fra Israel ville et signal fra Den Europæiske Union ikke være af vejen for at gøre det klart over for Iran, at sabotage af fredsprocessen ikke lønner sig.

Antony
Fru formand, kære kolleger, nu er det ulykkelige Libanon igen ramt og ødelagt af krig, som de to rivaliserende magter i regionen har bragt ind på dets jord.
Libanon er besat af Syrien, der har indsat en marionetregering, under ledelse af multimiliardæren Ariri, Jacques Chiracs ven og finansekspert, for ikke længe siden; man kan i dag vurdere tomheden i de udtalelser og løfter, der er givet til libaneserne.
Dette Syrien bevæbner Hizbollah-militserne i deres stærkt kontrollerede krig mod Israel. For Hizbollah eksisterer kun for og gennem Syrien. Da israelerne godt ved og erklærer, at syrerne er bagved Hizbollah, hvorfor rammer de så ikke Damaskus, for det er i Damaskus, at dens ledelse sidder? Det er i Syrien, at dens ammmunitionsdepoter, dens kaserne og dens træningscentre ligger.
Sandheden springer i øjnene. Der er mellem Israel og Syrien en kynisk, umoralsk og ond forståelse om at lade krigen foregå i Libanon, og det, der nu sker, er bare en af episoderne. Syrien ser sin fordel herved. Denne krig legitimerer dets politi- og militærregime og dets besættelse af Libanon. Israel ser sin fordel herved. Et økonomisk blomstrende Libanon ville medføre, at Beirut vendte tilbage som en stærk finansby, på bekostning af Haifa og Tel Aviv. Dets hære ødelægger således elektricitetsværkerne i den kristne del og de møjsommeligt genopbyggede infrastrukturer i den kristne del. Denne forståelse passer således den betingelsesløse amerikanske administration i Israel og siden Golfkrigen, diktatorerne i Syrien. De små børn i Irak og i Libanon kan godt dø. For dem er der ikke nogen menneskerettigheder!

Sakellariou
Fru formand, kære kolleger, jeg vil ikke undlade at takke formandskabet for den pæne og sympatiske redegørelse. Af særlig værdi var oplysningen om, at Unionen har sendt observatører til valget i Palæstina. Ved lejlighed fortæller De os, hr. rådsformand, hvad der er sket med trojkaen, og hvad der er sket med amerikanernes delegation i Rom. Jeg forstår nu efter Deres redegørelse bedre den franske regering, der har foretrukket enegang.
Jeg vil begynde med de fællestræk, der i årevis har præget Europa-Parlamentets politik med hensyn til Mellemøsten. Europa-Parlamentet har for det første entydigt og eftertrykkeligt på det skarpeste fordømt enhver terroraktion, og således også Hizbollahs nuværende angreb med Katyusha-raketter mod Nordisrael.
For det andet har vi her i Europa-Parlamentet ud over nationale og politiske grænser hilst fredsprocessen velkommen mellem Israel og PLO og støttet den. Jeg vil i overensstemmelse hermed citere Israels myrdede ministerpræsident Rabin, der på fredsmødet få minutter, før han blev myrdet, havde begrundet sin overbevisning og sin fastholdelse af fredsprocessen. »Jeg har i årevis«, sagde Rabin på det pågældende møde, «kæmpet for mit land på forskellige fronter og givet alt for at gennemføre en militær løsning på sikkerhedsproblemet og Israels ret til sikre grænser. I dag ved jeg, at dette mål kun kan opnås gennem fredsprocessen, og ikke med militære midler.« Rabin, den forhenværende høg, kunne overbevise bedre end nogen anden om, at der kun er én måde at løse IsraelPalæstina-problemet på. Han måtte betale sin overbevisning og sin indsats for freden med sit liv.
Død og elendighed, fordrivelse og lidelser står på dagsordenen i dag. Derfor skal Parlamentet, der tidligere har udtalt så klare ord, i dag sige henvendt til Israel: Stop bombarderingerne og fordrivelserne i Libanon nu!

Provan
Hr. formand, jeg kan fatte mig i korthed, fordi hr. Dimitrakopoulos har sagt meget af det, jeg ville have sagt, og jeg glæder mig over hans modtagelse af denne udtalelse og støtte til det fælles beslutningsforslag, som Parlamentet vil få forelagt.
Vi var meget glade, da fredsprocessen startede, og der blev nået enighed. I dag har jeg hørt fra mange mennesker her i salen om krig. Jeg håber, det ikke er rigtig krig. Jeg håber, det er en terroristisk handling, vi ser, og at vi kan komme tilbage til fredsprocessen og fortsættelsen af aftalen.
Terrorismen standser fredsprocessen, og jeg tror, nogle mennesker har meget at stå til ansvar for i øjeblikket, nemlig Hamas og Hizbollah. Naturligvis er Syrien involveret, og naturligvis må Syrien være en afgørende faktor i den løsning, der må komme. Vi må her i Fællesskabet handle i samdrægtighed, og jeg er meget glad for at høre rådsformanden sige, at trojkaen i øjeblikket ser på situationen. Jeg håber, at blot det at se på situationen vil føre til resultater, for vi må have en løsning! Vi kan ikke som fællesskab blive ved med at være afhængige af, at De Forenede Stater skal løse alle problemer i verden, og det er sådan, det ser ud i øjeblikket. Vi må stå lidt tidligere op, som præsident Clinton har rådet os til.
Men vi må også forstå den israelske reaktion på den nuværende situation. Jeg har været i Israel et par gange for nylig, og jeg er overbevist om, at de søger og ønsker fred. Under forhandlinger og i aftaler har de allerede givet afkald på en hel masse. De har givet meget til fredsprocessen, og alligevel ser det ikke ud til, at man kan levere varen fra den anden side.
Jeg føler mig derfor ikke selv tilbøjelig til ligefrem at fordømme den israelske reaktion på det, der sker i øjeblikket. Det var ikke let for dem, da de var under angreb, og da deres borgere blev dræbt.
Vi må se på hele situationen. Der er én regering i Mellemøsten, der er skyldig i forbrydelser både på sit eget territorium og generelt i Mellemøsten, og det er naturligvis Iran. Det er nødvendigt, at vi her i Fællesskabet handler i enighed og koordineret, og jeg håber, at trojkaen kan klare dette.

Carnero González
Hr. formand, dette Parlament har ved talrige lejligheder uden nogen form for vaklen støttet den fredsproces, der er indledt i Mellemøsten med Oslo-aftalerne. Med samme fasthed har vi fordømt de terroraktioner, som udgør en direkte trussel, idet den nærer den velkendte strategi, der går ud på at skabe spænding. Men vi har også sagt, at terrorismen bekæmpes effektivt ved at fjerne de elementer, som danner grobund for den. Man bliver f.eks. ikke af med Hamas' terrorister ved at lukke Vestbredden og Gaza eller ved at holde tusinder af palæstinensere i fængsel, hvilket medfører en stigning i arbejdsløsheden og en forringelse af levevilkårene for befolkningen i disse områder. Man bliver af med Hamas' terrorister ved strengt at opfylde de aftaler, der er indgået med de palæstinensiske nationale myndigheder. På samme måde vil den israelske hærs urimelige angreb på Libanon efter alt at dømme ikke gøre det af med Hizbollahs bombardementer af civilbefolkningen i Israel. Disse angreb har desuden krævet mange civile ofre, deriblandt adskillige børn. Og fremfor alt er det et anslag mod den stabilitet, som området og fredsprocessen har brug for.
Hr. formand, Israel bør standse de militære aktioner mod Libanon og opfylde de internationale resolutioner, i særdeleshed Sikkerhedsrådets resolution 425, 508 og 509, som kræver Israels tilbagetrækning fra det sydlige Libanon. Man kan ikke handle så alvorligt ud fra valgmæssige hensyn, medmindre det er rigtigt, at høgene i hæren, som går ind for den hårde linje, hver dag vinder nye positioner i Tel Aviv. Ved at opfylde de internationale resolutioner, vil Hizbollah og dens tilhængere være isolerede og uden berettigelse i deres aktioner. Unionen bør handle i denne retning nu, kollektivt og ikke gennem isolerede initiativer, hvis vi ikke ønsker at fortsætte med at finansiere ekstraregionale styrkers strategier, og hvis vi vil hjælpe med til, at der skabes fred i området, hvilket er helt nødvendigt, hvis projekter som Euro-Middelhavsassocieringen skal blive en succes.
Hr. formand, associeringsaftalerne bør være afhængige af opfyldelsen af de internationale resolutioner og af ikke-anvendelsen af militære midler til løsning af problemerne.

Caudron
Hr. formand, alle, eller næsten alle, fornuftige væsener ved uden tvivl godt, at en krig alene aldrig løser et problem, uanset hvor det er, og i Mellemøsten ikke mere end andre steder. Og ingen kan mere forblive ufølsom over for civilbefolkningernes lidelser, i Libanon såvel som andre steder.
Af den grund kan staten Israel, der har vist sin vilje til fred, og som allerede har betalt en meget høj pris, ikke acceptere, at terroristbevægelser medvirker til at ramme det i hjertet og samtidig andre steder bombardere dets byer og landsbyer i nord. I dag er disse terroristbevægelser, der er ansvarlige for disse handlinger og massakrer, klart identificeret. Disse bevægelser er finansieret og støttet af en terroriststat, Iran, og de opererer fra Libanon, der i vid udstrækning er under Syriens militærkontrol.
Det er således nødvendigt denne gang, og i sidste ende at disse terroristbevægelser hurtigt udslettes, og derfor at Iran boykottes af Europa, og at Syrien tvinges til at forhandle.
På den baggrund kan freden vende tilbage - en rigtig fred - og det stakkels Libanon kan bevæge sig henimod en uafhængig stats normale liv, der endelig er fri for krig og dens følger.
Europa-Parlamentet må handle i den retning, og det er således, det hjælper med fredsprocessen og dens udøvere i marken. Det må sige det klart og handle ved at kræve, at enhver forhandling og enhver kontakt med Iran ophører, indtil dette land fordømmer terrorisme. Det må på samme måde fra Syrien, som vi har forbindelser med, få forsikringer om, at det endelig involverer sig i fredsprocessen, og at det ophører med at være et land, der spiller dobbelt spil. Freden i Mellemøsten er afhængig heraf, meget mere end af beslutninger. Vi må alle på dette område og i denne sag gennem vores taler og vores handlinger være beslutsomme, stærke og konkrete.

Bernard-Reymond
Hr. formand, Mellemøsten er endnu en gang blevet konfronteret med tragiske begivenheder. Skal man virkelig være overrasket over det?
De betydelige fremskridt, der er sket i de senere år på fredens vej har givet anledning til at tro, at betingelserne for en fredelig, stabil og varig situation endelig var til stede. Der er faktisk stadig grundlæggende problemer, der udgør vægtige alibier for de hårdnakkede fjender af freden. Israels besættelse af Sydlibanon og den libanesiske regerings manglende evne til at sørge for sikkerhed i dette område udgør nogle grundlæggende forhindringer for denne fred.
Så snart denne konflikt ulykkeligvis er genopblusset, må man ikke nøjes med bare at søge en tilbagevenden til den tidligere skrøbelige status quo, men man må benytte denne triste anledning til at løse dette problem til bunds og i henhold til FN's henstillinger. Der kan ikke opnås nogen løsning uden intervention fra mæglende magter. Frankrig har været den første til at reagere på det diplomatiske og humanitære plan. De Forenede Stater involverer sig ved at foreslå en plan til løsning af konflikten, desværre - hvis jeg er rigtigt informeret - er den på dette tidspunkt blevet afvist af Hizbollah.
Man må ikke standse ved et forenklet billede på en konkurrence mellem De Forenede Stater og Frankrig eller ideen om, at to interventioner ville komplicere situationen mere end, den ville lette løsningen. Frankrig og De Forenede Stater har strengt taget ikke den samme placering i Mellemøsten. Deres holdning over for hver stat i området er ikke den samme. Netop af disse årsager kan deres respektive og koordinerede aktioner være meget nyttige for en endelig løsning.
Med hensyn til Europa og mere nøjagtigt det politiske samarbejde har det som altid haft en vis forsinket start. Efter Jugoslavien, efter episoden med den græsk-tyrkiske konflikt kommer nu Mellemøsten, der endnu en gang viser os, at den største handelsmagt i verden ikke tages i betragtning på det politiske skakbræt i verden.
Institutionerne er mere involverede end de mænd og kvinder, der sidder i dem. Vil regeringskonferencens forhandlere i det blege morgengry, der altid indhyller de sidste timer i traktatforhandlingerne, huske det?

Pettinari
Også jeg vil henvende mig direkte til formanden for Rådet, hr. Ferraris, med anmodning om et mere synligt initiativ fra Den Europæiske Unions side.
Som De har hørt, rådsformand Ferraris, har kollegerne i min gruppe, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe, allerede stærkt fordømt Hizbollahbevægelsens terroristangreb mod Israel. Vor gruppe har altid udtrykt sig imod brug af religiøs integralisme til politiske formål og - endnu værre, som det her sker - til terroristiske formål.
Men vi vil i dag lige så bestemt fordømme Shimon Peres' israelske regerings beslutning om at inddrage hele området i en kæde af voldshandlinger med vilkårlige bombardementer af den libanesiske civilbefolkning og med tusinder af flygtninge og fordrevne i Beirut.
Den israelske beslutning forekommer os vilkårlig og ude af proportioner og alene truffet for at føje befolkningen i landet, som snart skal til valgurnerne. Men Israel kan ikke handle ved at lade hele den libanesiske befolkning undgælde for Hizbollahs angreb. Yderligere finder, at angrebet på hele Libanon bringer fredsprocessen i Mellemøsten i alvorlig fare.
Vi fremsætter derfor en appel om omgående indstilling af fjendtlighederne og genoptagelse af forhandlingerne mellem Libanon, Syrien og Israel med henblik på en varig fred mellem disse lande.
Min gruppe finder som allerede nævnt, at man skal gennemføre og overholde FN's Sikkerhedsråds resolution 425, der, som jeg erindrer om, siger, at de israelske besættelsestropper skal trækkes tilbage, og at Libanons territoriale integritet skal respekteres. Der er ingen grund til at skjule sandheden: Uden at Israel beslutter sig til at trække sig tilbage fra Golan-højderne og den sydlige del af Libanon samtidig med, at Syrien og Libanon beslutter sig til at fordrive de terrorister, der truer Israels eksistens, fra deres tilholdssteder, vil der aldrig blive fred.
Til slut vil jeg sige Dem, hr. Ferraris, at De må forstå, at man ikke blot kan begrænse sig til at undersøge situationen, men at der kræves handling. Det kræves, mener jeg, at medlemsstaterne omgående tager initiativer på grundlag af en beslutning truffet af Rådet for Den Europæiske Union om våbenhvile og ny iværksættelse af forhandlingerne. Ve den, der tilsikrer nogen straffrihed i nogen del af verden.

Terrón i Cusí
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne meddele, at jeg er enig i mange af de væsentlige ting, som fru Green og hr. Sakellariou har sagt om denne konflikt. Jeg vil benytte lejligheden til at sige nogle ting, som bør understreges, selv om de er mindre væsentlige.
Fremfor alt må jeg sige, at vi her i Parlamentet på ingen måde er i tvivl om Israels behov for sikkerhed, og vi har fordømt og beklaget de attentater, som det israelske folk har været offer for. Som Parlamentets observatør havde jeg lejlighed til at overvære de palæstinensiske valg. På den ene side så jeg et lykkeligt og forhåbningsfuldt folk, et palæstinensisk folk, som glædede sig over den nyligt erhvervede værdighed. Jeg tror, dette var det generelle indtryk hos alle os, der var til stede. På den anden side delte nogle af de palæstinensere, vi talte med - som ikke alle boede i områderne - ikke denne glæde, og de kunne ikke altid give os forståelige grunde til dette, somme tider havde vi snarere det indtryk, at de ikke kunne forklare grunden.
I dag kæmper Yasser Arafats folk, Arafat-regeringens folk, mod terrorismen. Og på et møde, som blev afholdt i denne bygning, har jeg lige hørt den israelske ambassadør anerkende dette og være taknemmelig for dette. Vi ønsker heller ikke - det tror jeg, ligger helt fast her i Parlamentet - at vende tilbage til voldens logik. I disse dage, hvor vi savner Yitzhak Rabin dybt, frygter vi, at optrapningen af volden vil være præget af en logik, som ligger uden for viljen og fornuften.
Den Europæiske Union har - omend på et forsigtigt plan - etableret nogle rammer for dialogen. Den Europæiske Union satte syrere og israelere ned sammen i Barcelona. Den Europæiske Union spillede en væsentlig rolle under afholdelsen af de palæstinensiske valg. Jeg vil derfor bede Den Europæiske Union om at bruge alle sine kræfter - til tider ikke så synlige som vi kunne ønske - på at standse angrebene og på at få parterne tilbage til de rammer for dialogen, vi har etableret, omend de stadig er svage.

Alavanos
Hr. formand, vi har alle, med rette, støttet Israel både i forbindelse med Hamas-angrebene og de mange dødsofre, og da den israelske premierminister, Yitzhak Rabin, blev dræbt.
Jeg er imidlertid bange for, at de mennesker, der lagde våbnet i hænderne på den israelske premierministers morder, er begyndt at påvirke og bestemme politikken og dynamikken i Israels dispositioner. Ingen kan afvise at anerkende et lands ret til selvforsvar; men det er en ret, der bør udøves med omfattende og streng selvdisciplin. Det, der sker her, er aggressive handlinger, også fra den israelske regerings side, det er barbariske, tåbelige og farlige handlinger. Og ud fra disse betragtninger mener jeg, de bør mødes med fordømmelse fra Den Europæiske Unions, FN's og alle andre internationale aktørers side.
Lige nu risikerer de væsentlige bestræbelser at gå op i røg, som EU har gjort med Barcelona-konferencen og med en åben Middelhavspolitik, der skulle danne grundlag for en styrkelse af fredsprocessen i Mellemøsten.
Jeg tror også, det har haft betydning, at Rådet ikke har markeret sig i krisen i Mellemøsten. Dette hænger måske sammen med den interne krise i det land, der har formandskabet, hvor Italien i kraft af sin placering, sin geografiske position og sine historiske bånd faktisk ville kunne spille en meget væsentlig rolle.
Jeg tror, det er meget vigtigt nu, at vi kræver, at Israel øjeblikkeligt indstiller sine aktiviteter, og at der skabes grundlag for en dialog mellem Syrien, Libanon og Israel, der kan føre til en total indstilling af Hizbollahs terrorhandlinger fra libanesisk side og fuld tilbagetrækning af de israelske soldater fra Libanons territorium.
Jeg vil imidlertid også benytte lejligheden til at udtrykke bekymring over den nylige forsvarssamarbejdsaftale mellem Israel og Tyrkiet, der betyder en sammenkædning af to store kriser, den mellemøstlige og den græsk-tyrkiske, og risikerer at føre til mere udbredte og generelle problemer i området.

Van Bladel
I sidste uge var jeg i Beirut, den dag, hvor de israelske aktioner begyndte. I lufthavnen lagde jeg mærke til, at der virkelig i hvert rum hænger et portræt af den syriske præsident Hafez al-Assad og hans forulykkede søn. Det forekommer mig at være tydeligt, at det åbent vises, at Syrien bestemmer i Libanon.
Hr. formand, Hizbollahs aktioner fra Libanon kan derfor udelukkende, og også udelukkende, finde sted med Syriens tilladelse og medvirken. I mellemtiden afventer vor mand i Damaskus imidlertid roligt, hvordan striden i Libanon udvikler sig, med kun ét mål for øje, nemlig at indgå en vældig stor økonomisk handel, som kan holde diktaturet i Damaskus i sadlen.
Under mit ophold i Beirut lagde jeg også mærke til, hvor hårdt libaneserne har arbejdet på at rette op på denne katastrofe i deres by Beirut, og også fra forskellige politiske kredse er jeg blevet bedt om at viderebringe deres ønske om, at der, hvis det lykkes at afholde frie valg i Libanon, sendes observatører.
Fredsprocessen i Mellemøsten og Libanons muligheder for i frihed at opleve sin egen suverænitet afhænger bl.a. af, om den af Syrien og Iran støttede terrorisme her bringes til ophør. Så er der heller ikke længere nogen grund for Israel til at foretage flere aktioner uden for dets grænser.
Hr. formand, dernæst glæder det mig, at Den Europæiske Union har en delegation i Mellemøsten, men jeg vil gerne spørge Dem, hvordan Rådet nu fortsætter med den ofte citerede, men desværre indholdsmæssigt ikke eksisterende kritiske dialog med Iran? Er tiden ikke inde nu til en virkelig EU-politik, f.eks. med hensyn til våbenleverancer?
Endelig, hr. formand, er Frankrigs aktion i Mellemøsten sket i samråd med EU, eller er det en soloaktion? Og hvilket formål kan denne så have ved siden af de amerikanske bestræbelser?

Friedrich
Hr. formand, på retfærdighedens vej er livet, sådan siger biblen i Ordsprogenes Bog kapitel 12. Det er temaet på den evangeliske kirkekongres næste år. Uden retfærdighed findes der ikke noget liv og ikke nogen fred. I tre forskellige funktioner retter jeg anmodninger til regionen, til de repræsentanter, der dér er de ansvarlige: For det første, som europæer. Ja, vi er også ansvarlige for stabilitet og fred i denne region. For det andet, som tyske europæere påhviler der os et særligt ansvar for, at der hersker fred i Israel, og at landet Israel kan leve inden for sikrede grænser. For det tredje, som formand for delegationen for forbindelserne med Machrak-landene og golfstaterne vil jeg sammen med kolleger fra Europa-Parlamentet her i maj måned tage til regionen Syrien, Jordan og Libanon for dér med en officiel delegation fra Parlamentet klart at give udtryk for følgende: Vi ønsker fred i denne region, og den, der forstyrrer freden dér ved terroraktioner, gør sig til Europas modstander og fjende!
Jeg appellerer til Hizbollah og bagmændene: Stop beskydningen af Nordisrael, stop terrorismen, accepter forhandlingstilbuddet!
I beslutningen vil vi ændre punkt 5, og så kan denne beslutning efter min mening vedtages. Vores mål som europæere er ikke kun at sikre fred i Europa, men også sikre stabilitet og fred omkring os, og dét ikke kun af kristelige grunde, men fordi det er bedre for alle parter, hvis der hersker fred i denne region og i andre dele af verden. Vi europæere tror på fredsprocessen, som blev indledt af ministerpræsident Rabin, og vi vil gøre alt for, at denne fredsproces bliver en succes.

Van den Broek
Hr. formand, idet jeg tilslutter mig de indledende ord, som rådsformandskabet har udtalt, vil jeg endnu en gang understrege, at også Kommissionen deler bekymringen over den eskalering, som i øjeblikket finder sted i Mellemøsten, og at den også gerne er rede til at undersøge, hvor der bør anmodes om humanitær hjælp for at se, hvordan der fra vor side kan ydes et bidrag dertil.
Samtidig har Kommissionen også den overbevisning, at der her i allerførste række skal sættes en stopper for terrorismen. Men heller ikke i en mæglende rolle, således som formandskabet, trojkaen, De Forenede Stater og Frankrig forsøger, kan man komme uden om sandheden om årsag og virkning, og Kommissionen er i hvert fald enig med dem, som siger, at man måske kan betvivle, om proportionaliteten er iagttaget af Israel, men den kendsgerning, at den israelske aktion var et svar på provokationer fra Hizbollah, må og kan ikke benægtes, for det ville nemlig ikke bringe en løsning nærmere. Også vi mener, at også Syrien og Iran kan kritiseres, når det drejer sig om Hizbollahs rolle i Libanon.
Også Kommissionen mener, at Sikkerhedsrådets resolution nr. 425 og 508 skal overholdes. Ligeledes er den af den opfattelse, at Israel i det forløbne år har vist, at det vil bringe ofre og også har bragt mange ofre for freden, således som det også er bemærket i dag, og så længe en fredsordning med Syrien ikke er tilvejebragt, er det heller ikke ret realistisk at opfordre kraftigt til gennemførelse af resolution nr. 425, fordi vi alle sammen ved, at når der vil være truffet en fredsordning med Syrien, skal denne også indeholde en ordning for Libanons integritet og uafhængighed; så vil Libanon også virkelig kunne garantere, selv om det måske sker med nabolandenes hjælp, at der fra dets territorium ikke foretages angreb på Israel.
Hr. formand, jeg tilslutter mig hele stemningen i Parlamentet, som ikke vil polemisere. Det drejer sig om bibeholdelse af fredsprocessen, og fredsprocessen står på spil i dag. Men der er forskel på, om man netop foretager sig noget for at redde fredsprocessen, eller om man foretager en terroristisk handling for at torpedere fredsprocessen. Jeg tror, at man helt klart skal skelne mellem disse to ting.

Ferraris
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, den debat, Rådet har lyttet til, er en stor moralsk støtte og, om jeg så må sige, også en stærk politisk støtte til det virke, som Den Europæiske Union, Rådet, Kommissionen og vi alle kan udfolde i et vanskeligt øjeblik.
Uden at ville svare samtlige talere vil jeg fremsætte to eller tre bemærkninger. Den ene er, om jeg så må sige, også af metodisk karakter. Lad det være sagt ligeud - og det gør jeg mere på egne end på Rådets vegne - at aktioner inden for Den Europæiske Unions udenrigspolitik ikke altid er mulige med den hurtighed, som man måske kunne finde nødvendig. Der foregår en objektiv rådslagningsproces, en nødvendig proces, som måske er Den Europæiske Unions styrke, men tillige i dette tilfælde dens svaghed. Begyndelsen til den krise, der opstod i sidste uge er, som det så rigtigt efter min mening blev udtryk af kommissær Van den Broek - udtryk for en proportionalitetsvurdering, en meget vanskelig vurdering og en vurdering, som man bør overveje meget forsigtigt, fordi ingen - som vi alle, Den Europæiske Unions medlemsstater i Palermo og herefter yderligere landene i Sharm-el-Sheik - kan andet end at fordømme terrorismen og vise vilje til at handle for, at nogle lande der blev anset for hovedansvarlige eller i hvert fald mistænkt for opretholdelse af terrorismen, på en eller anden måde får en advarsel. Trojkaen begav sig faktisk til Teheran den 2. april, dvs. efter Sharmel-Sheik og før den aktuelle krise.
Til trods herfor har Hizbollah iværksat terroristisk aggression, hvilket har fremkaldt den israelske reaktion, som man i dag ikke kan vurdere ved vejning på guldvægt - det kan man ikke gøre i disse anliggender, hvor der er tale om menneskelige lidelser, og ej heller kan man tage ud og undersøge, hvem har gjort mest, og hvem der har skylden - men politisk, netop for at redde fredsprocessen i videst muligt omfang. Man har gjort sig overvejelser af forskellig art om Syrien og dets holdning, og om Libanon, som lider under andres voldshandlinger, men tillige om det, som den tålmodighed og den vilje til fred, som Israel har lagt for dagen i disse måneder også i tilfælde af terroristangreb, og som det offer, der er bragt af Yitzhak Rabin på, hvad jeg vil kalde næsten klassisk måde, til gavn for og som offer for fredsprocessen.
Alt dette må vi have i erindring, når man - med rette, det kan ikke nægtes - hævder, at vi handler for langsomt. Jeg vil sige, at formandskabet og vi alle allerede i sidste uge har gjort, hvad der stod i vor magt for at søge at finde midler til standsning af denne proces med kontakter, som - tilgiv mig, hr. Pettinari, ikke altid er offentlige, fordi virkets ømtålelige karakter også kræver en vis forsigtighed for ikke at bryde maskerne i et ofte meget skrøbeligt net i en fredsproces, som i sig selv er yderst skrøbelig, fordi den ikke blot er overladt til stater, men tillige visse vanvittige gruppers forgodtbefindende eller grupper, som er helt ukontrollable.
Jeg vil sige endnu to eller tre ting. Jeg tror, at de enkelte landes initiativer, for så vidt som de må findes prisværdige og ædle og for så vidt de er betydelige - således som det yderligere er kommet til udtryk i et kommuniké til formanden den 15. april som hvert enkelt lands bestræbelse på at handle inden for rammerne af sin indflydelse, sin vægt og hele sin tradition - givet bør samordnes med Rådets almindelige virke. I det foreliggende tilfælde blev formandskabet for så vidt angår et givet meget ædelt initiativ fra Frankrigs side nemlig underrettet og handler således, at det indgår i et fælles kollektivt mønster.
På grund af det, der skal opnås - og det er et, gentager jeg, meget ømtåleligt anliggende - kan ikke alt offentliggøres, men må af og til drøftes med stor forsigtighed. Målet er at inddrage alle i en fredsproces, dvs. hele området, samtlige lande og alle de kræfter, der kan bidrage til denne. I dag er den amerikanske viceudenrigsminister Peletow i Rom, netop med henblik på at søge at koordinere en fælles aktion med formandskabet i håb om, at dette kan have nogen virkning. Og i denne henseende vil jeg erindre om, at Sharm-el-Sheik-mødet fortsættes i Luxembourg den 29., hvor Fællesskabet er vært. Netop for at vise, at formandskabet agter at underrette Parlamentet om disse væsentlige begivenheder, vil jeg - som det netop meddeles mig i dette øjeblik - sige, at trojkaen, der også skal til Tel Aviv, hvilket ikke var forudset i første omgang - netop under de kontakter, den har haft i løbet af to dage med Amman, Beirut, Cairo og Tel Aviv søger at genoplive den forståelse fra 1993, som jeg nævnte ovenfor, mellem Hizbollah og Israel, netop med henblik på at gøre en ende på krisen. Herudover tegner der sig andre ideer, som den amerikanske viceudenrigsminister netop i dag er ved at undersøge i Rom. Jeg vil sige til fru Lalumière, at denne delegation ikke alene består af politiske ledere, men af viceudenrigsministre, netop for at denne trojka-mission skal få vægt ikke blot som embedsmænd, men have en mere politisk profil for at styrke dens betydning og så vidt muligt udsende et politisk signal fra Den Europæiske Union.
I dette øjeblik er trojka-delegationen i Cairo, i morgen vil den være i Damaskus og i overmorgen i Tel Aviv. Herudover må man tænke på en ny form for associering af dette mønster, der er vort, og de mønstre som findes i de kræfter, der virker i Libanon, Syrien, Israel og Ægypten, ja i hele området, og som kan føre til genoptagelse af freden.
Nogle ting, må det være mig tilladt at sige, er endnu undervejs, og jeg kan følgelig ikke gå så meget i detaljer, som jeg gerne ville. Jeg vil blot forsikre Parlamentet og de ærede medlemmer, at Rådet, formandskabet, medlemslandene og vi alle naturligvis lægger stor vægt på dette problem. Hr. Alavanos har ret i, at Italien af grunde, som forekommer mig indlysende, er særlig berørt, men det er desværre ikke ene om at handle og må tage mange hensyn i betragtning.
Sagen er meget enkel. Vi skal gøre alt, hvad der står i vores magt for ikke så meget at fælde dom, hvilket er meget svært i dette øjeblik, hvor vi er stillet overfor det israelske folks og naturligvis også det libanesiske folks lidelser. Det er ikke til nogen nytte at fælde dom om, hvem der har ret, og hvem der har uret i et sådant øjeblik. Det, som er til nytte, er at gøre alt for, at denne så vanskelige og skrøbelige fredsproces ikke går i stykker på grund af uansvarlige terroristers adfærd, og som det ærede parlamentsmedlem sagde, for, at man ikke her i Parlamentet alene kommer til at tale om en fred, der endnu skal opnås.

Formanden
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag, fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00 i morgen.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B4-0431/96).
Jeg beklager, at vi er nede på én time i stedet for den sædvanlige halvanden time. Derfor vil jeg tillade ét tillægsspørgsmål fra den oprindelige spørger samt ét mere snarere end de sædvanlige to.

von Habsburg
Hr. formand, De har sagt, at vi kun har én time. Det er skandaløst, at det bliver reduceret på denne måde. Vi har faktisk kun 48 minutter. Jeg beder Dem om at sige noget til formandskabet. Det er utåleligt, at en af Parlamentets væsentlige rettigheder - at stille spørgsmål - ikke bliver gennemført. Det er virkelig utåleligt, det, der sker nu.

Formanden
Hr. von Habsburg, jeg er helt enig med Dem. Jeg tager hele tiden dette op, både skriftligt over for formanden og over for lederne af de politiske grupper. Det ser ikke ud til, at jeg gør store fremskridt, men måske kan vi sammen prøve en gang til. Jeg agter at afholde én times spørgetid, selv om det går ud over kl. 19.00. Jeg håber, at tolkene vil stille sig velvilligt hertil, for det afhænger naturligvis af deres samarbejde.

Ferraris
Det er næsten banalt, at jeg her skal gentage, hvor meget pressefriheden ligger Rådet og os alle på sinde, og følgelig at vi alle har til hensigt at sikre journalisternes frihed, også i kritiske situationer. Men jeg tror tillige, at det er vanskeligt at give journalister den støtte hr. Bertens kunne ønske sig. Når han nævner kritiske områder, antager jeg, at han mener områder med krigstilstand, med aktuel krig. Men på den anden side synes disse kritiske regioner ikke på nogen måde at ligge på den europæiske medlemsstats områder, og følgelig er der, om jeg har forstået det rigtigt, tale om journalister, der arbejder uden for Europa, i tredjelande. Hvis jeg har ret i dette, forekommer det mig meget vanskeligt for Unionen og Rådet på nogen måde samordnet at handle til fordel for personer, hvis arbejde i disse tilfælde er at sikre os oplysninger, idet vi alle er forhindret i at garantere den sikkerhed, som man så sandelig kunne ønske sig at give dem. Unionen sætter hele sin moralske og politiske støtte ind, men jeg er naturligvis klar over, at denne støtte snarere er symbolsk end konkret.
Jeg mener, at man med rette kan tale og erindre om alt det, vi skylder journalisterne for det engagement, de har netop i disse områder, men udover det virke, som de enkelte medlemsstater kan udfolde - nemlig en normal diplomatisk aktion på stedet - ser jeg oprigtigt talt ikke, hvordan Unionen kan hjælpe journalister, der er i vanskeligheder, på anden måde end ved at støtte dem moralsk, hvilket ganske rigtig er lidt. På det konkrete plan og i handling forekommer det mig umuligt at yde mere, fordi vi faktisk står uden virkemidler.

Bertens
Hr. Ferraris, mange tak for Deres svar, det understreger endnu en gang, at italienere måske tænker mere i symboler, og nederlændere sandsynligvis mere i effektive foranstaltninger. Dette spørgsmål er inspireret af en enstemmigt vedtaget betænkning, som bar mit navn, og den drejede sig om beskyttelse af journalister på farlige missioner, vedtaget den 6. december 1993, og der blev heri i sin tid bl.a., jeg vil ikke dvæle ved filosofiske udtryk, anmodet om at yde praktisk støtte til journalister i nød ved at oprette et »koordinationscenter, som skal indsamle informationer og yde konkret hjælp«. Dette koordinationscenter burde have en direkte forbindelse med de europæiske institutioner for at lette passende politiske aktioner. Jeg gjorde det i samarbejde med alle internationale og nationale journalistforeninger, og jeg spørger Dem, hvorfor der på nuværende tidspunkt ikke engang er kommet en slags bekræftelse af modtagelsen. Jeg håber, at De vil gøre noget ved det.

Ferraris
Ærede parlamentsmedlem, jeg takker Dem for Deres forklarende tilføjelse, som er overordentlig nyttig, men jeg kan alene ærligt svare Dem, at jeg forstår Deres anmodning. Jeg erindrer på ny om den forpligtelse, som jeg mener, at medlemsstaterne bør påtage sig, ved at yde journalisterne en normal konsulatsmæssig og diplomatisk beskyttelse. Jeg tager Deres forslag til efterretning og vil tillade mig at give Dem nærmere oplysninger så snart som muligt.

Formanden
Spørgsmål nr. 2 af Concepció Ferrer (H-0211/96):
Om: Udkast til fælles aktion til bekæmpelse af racisme og fremmedhad
I forbindelse med de fundamentale uoverensstemmelser mellem Storbritannien og de øvrige medlemsstater om udkast til fælles aktion til styrkelse af det retslige samarbejde i forbindelse med bekæmpelsen af racisme og fremmedhad, bedes Rådet besvare følgende:
Har det planer om at fastholde de store linjer i det oprindelige udkast?
Mener det ikke, at det bliver vanskeligt at opnå de foreslåede mål for aktionen, hvis man bøjer sig for de britiske krav?

Ferraris
På Rådets møde den 19. og 20. marts 1996 erklærede medlemsstaterne sig gunstigt indstillet over for et forslag fra det italienske formandskab til en ændret formulering af et forslag til fælles handling, som det italienske formandskab allerede havde fremlagt. Der toges hensyn til nogle forbehold, som blev rejst af hollandske parlamentarikere, og andre af sproglig karakter.
Den tekst, vi har foreslået, tager hensyn til forskellige bemærkninger, der navnlig blev fremsat af Det Forenede Kongeriges delegation, men har for så vidt angår de generelle retningslinjer fastholdt det forslag, som Rådet havde behandlet i november 1995. Med denne tekst tilsigtes indført et domstolssamarbejde om undersøgelsen af sager vedrørende adfærd, der kan betegnes som udslag af racisme eller fremmedhad. Formålet med dette samarbejde er, at disse former for adfærd skal straffes og undtages fra princippet om retsforfølgning i flere lande. Forslaget omhandler tillige foruden regler om et bedre samarbejde mellem domstolene vedtagelse af hensigtsmæssige foranstaltninger inden for særlige sektorer, som f.eks. beslaglæggelse og konfiskation af skrifter, billeder og andre dokumenter, der tilskynder til racisme og fremmedhad, under politi- eller domstolsundersøgelser af sager vedrørende forhold, der strafferetligt kan henføres til racisme eller fremmedhad.
Det italienske formandskab vil for sit vedkommende gøre alt, hvad der står i dets magt for at få dette forslag godkendt, førend det italienske formandskab udløber. Jeg behøver ikke at sige, at det bør være en fri borgers pligt at fordømme racisme og fremmedhad.

Ferrer
Mange tak, hr. rådsformand, for Deres svar på mit spørgsmål, som jeg faktisk stillede, før beslutningen blev vedtaget af Rådet. Det, der fik mig til at stille det, var bekymringen over, at det på grund af den engelske regerings tvivl og forbehold, var umuligt i sin tid at vedtage en så vigtig og nødvendig tekst. Lad os ikke glemme, at problemet omkring racisme og fremmedhad er af meget stort omfang og kræver svar af samme omfang fra Rådet og helt konkret det italienske formandskab.
Derfor glæder jeg mig over det svar, De har givet mig, og over de aktioner, der påtænkes iværksat.

Elliott
Jeg vil gerne komplimentere det italienske formandskab for den måde, hvorpå det har fremmet denne sag med at gøre noget for at bekæmpe racisme og fremmedhad på europæisk niveau, såvel som på lokalt og nationalt niveau. Jeg er forfærdet over min egen regerings holdning, da den er meget negativ over for dette.
Vil Rådet gøre alt, hvad det kan, og prøve at overbevise den britiske regering om, at det er nødvendigt også at tage initiativ på europæisk niveau? Kan jeg måske spørge rådsformanden, om den endelige afgørelse om handling på dette område skal træffes enstemmigt eller med kvalificeret flertal?

Ferraris
Denne gang bringer De mig i vanskeligheder, ærede parlamentsmedlem. Jeg ved det ikke! Jeg siger det oprigtigt. Men jeg tør formode, at enhver beslutning om fordømmelse af racisme og fremmedhad vil blive enstemmigt vedtaget. Det ville være mærkeligt, om De Femten ikke skulle være enige herom.
Jeg vil sige, at dette gælder i formandskabet og i Rådet, og det kan efter min mening ikke være anderledes med hensyn til dette forslag. Det skal give sig udslag i forebyggelse, udveksling af unge og i Euro-Middelhavsprojektet, fordi det spiller en aktiv rolle i denne forbindelse. Og må det være mig tilladt at tilføje, ærede parlamentsmedlemmer, at vi ikke kan nøjes med fordømmelse af racisme og fremmedhad og blot fastsætte forebyggende regler og straffe. Vi må fremme moralske holdninger, for hvis Europa-Parlamentet og Den Europæiske Union ikke er i stand til at bekæmpe racisme og fremmedhad, svigter de en af deres pligter.

Formanden
Spørgsmål nr. 3 af Alexandros Alavanos (H-0213/96):
Om: Rådets holdning i den græsk-tyrkiske krise
I sin nylige beslutning beklager Europa-Parlamentet, at »EU og dens medlemsstater i denne krise har været ude af stand til at handle effektivt inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik«. På sit møde den 26.2.1996 var Rådet endnu en gang ude af stand til at tage stilling på grund af et veto fra Storbritannien. Hvordan agter Rådet at udtrykke sin solidaritet med en medlemsstat, som er blevet stillet over for en »trussel om voldsanvendelse« (casus belli) fra Tyrkiet i tilfælde af, at den udøver sine legitime rettigheder såsom suverænitet over sit territorium? Hvorledes vil Rådet tvinge Tyrkiet til at respektere det gode naboskab i overensstemmelse med toldunionen? Mener Rådet, at det med denne holdning fremmer den idé, der ligger til grund for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik?

Ferraris
Hr. Alavanos har stillet et spørgsmål, som det også i denne situation er temmelig vanskeligt og ømtåleligt at svare på. Som De ved, har Rådet og formandskabet sammen med os været meget opmærksomme på problemet vedrørende konflikten, eller rettere - jeg vil helst ikke tale om konflikt - de forskellige opfattelser i Grækenland og Tyrkiet i Ægæerhavet, og vi har mere end én gang givet udtryk for vor bekymring og vort engagement i at undgå disse sammenstød og disse vanskeligheder mellem de to lande.
Dette blev gentaget i Associeringsrådet og for nylig tillige i selve rådsmødet om »Almindelige anliggender« i sidste måned, og jeg mener at der er indledt en aktion fra formandskabet - og ikke blot fra dettes, men tillige Kommissionens og særlig kommissær Van den Broeks - side for at søge at få parterne til i nogen grad at moderere deres standpunkter og samtidig under udtryk for solidaritet med Grækenland også at tage hensyn til Tyrkiets betydning, således som jeg allerede ved andre lejligheder har tilkendegivet for Dem, ærede parlamentsmedlemmer.
Hr. Alavanos talte med rette for et øjeblik siden om betydningen af ligevægten i Middelhavet og nævnte i den forbindelse Mellemøsten og vanskelighederne mellem Grækenland og Tyrkiet. Jeg finder ikke, at man kan bebrejde det nuværende formandskab, at det ikke har udfoldet nogen bestræbelse på at søge disse meningsforskelle og disse vanskeligheder forelagt nogen instans til drøftelse i begge parters og regionens interesse - og ved region forstår jeg også særlig specifikke områder - og følgelig til gavn for stabiliteten i Europa.

Alavanos
Jeg takker hr. Ferraris og kan helt og holdent tilslutte mig hans ønsker. Jeg vil imidlertid gerne gentage, hvad jeg også siger i mit spørgsmål, nemlig at Europa-Parlamentet, og ikke kun de græske medlemmer, Europa-Parlamentets plenarforsamling har kritiseret Den Europæiske Union og Rådet, fordi de ikke har været i stand til at handle effektivt inden for rammerne af FUSP, hvad angår den græsk-tyrkiske krise.
Og jeg vil gerne konkretisere mit spørgsmål yderligere på grundlag af de nye begivenheder, der er indtruffet, nemlig den mislykkede indkaldelse af Associeringsrådet. Agter Rådets formandskab at fremsætte konstruktive forslag med henblik på en ny indkaldelse af Associeringsrådet, forslag som forpligter til ikke-anvendelse af vold mellem Grækenland og Tyrkiet og forpligter alle parter til i krisen vedrørende klippeøen Imia at gå via internationale instanser for at finde en fredelig løsning på krisen, f.eks. med behandling af spørgsmålet ved Den Internationale Domstol i Haag?
Jeg vil gerne have et konkret svar fra formanden for Rådet.

Ferraris
Hr. Alavanos har i en vis forstand ret, men hvis jeg kunne give mere konkret svar, ville problemet allerede have været løst. Vanskeligheden består netop i at søge at få de to parter i tvisten til at finde en mulighed for udformning af et konkret svar.
De kender, hr. Alavanos, den betydning, som den erklæring, der blev afgivet af den tyrkiske ministerpræsident netop for nogle dage siden på rådsmødet vedrørende »udenrigsanliggender« i Bruxelles, har haft, og de bestræbelser, som blev udfoldet af formandskabet i indforståelse med de øvrige deltagere i rådsmødet om »udenrigsanliggender« for, at mødet i Associeringsrådet EU-Tyrkiet, der skulle have fundet sted den 26. marts, ikke helt skulle aflyses, men blot udsættes.
Som hr. Alavanos udmærket ved, er der tale om et ømtåleligt spørgsmål, men jeg ser gerne, at han sætter sin lid til formandskabets engagement, et meget aktivt engagement og, må det være mig tilladt at sige, tillige personligt engagement i at søge at nå frem til netop det, hr. Alavanos ønsker sig, og som vi har interesse i at opnå.

Formanden
Spørgsmål nr. 4 af Carmen Fraga Estévez (H-0225/96):
Om: Afgørelse fra den internationale handelsret i USA
I februar 1996 fastslog den internationale handelsret i USA, at der findes tydelige tegn på, at Italien overtræder FN's resolutioner om anvendelse af drivgarn, der begrænser længden af disse til 2, 5 km. Hvis dette forhold ikke bringes i orden i løbet af tre måneder, vil USA forbyde indførsel af fisk og fiskerivarer fra Italien, hvilket også vil kunne komme til at berøre resten af Den Europæiske Union på grund af det indre marked.
Mener Rådet ikke, at det er nødvendigt hurtigst muligt at forbyde anvendelse af disse fiskeredskaber i Middelhavet for at undgå en handelskrig med USA?

Ferraris
Jeg vil først og fremmest fremhæve, at Rådet ikke har for vane at vurdere eller kommentere beslutninger, handlinger eller erklæringer, der er truffet eller formuleret uden for dets møder af personer eller organisationer, der står uden for Rådet. Jeg tror ikke, at dette ville være korrekt. Generelt finder vi, at fælles lovgivningen fuldt ud er i overensstemmelse med FN's resolutioner. Hvad angår gennemførelsen af fællesskabslovgivningen er det klart, at Kommissionen skal overvåge, at de gældende bestemmelser om forvaltning og bevarelse af fiskeressourcerne overholdes. I dette tilfælde er der tale om Rådets forordning (EØF) nr. 345/92, som forbyder alle fiskerfartøjer at anvende drivgarn på over 2, 5 km's længde, uafhængigt af fangstområdet. Der er kun én undtagelse, nemlig Østersøen, der er omfattet af særlige internationale regler.
I øvrigt vil jeg gerne gøre fru Fraga Estévez opmærksom på, at Rådet på baggrund af Europa-Parlamentets udtalelse er ved at gennemgå et forslag fra Kommissionen om totalt forbud mod drivgarn. Dette forslag vil blive drøftet på næste samling i Rådet (fiskeri) den 22. april 1996, således som jeg allerede har sagt i mine svar på andre spørgsmål for tre uger siden. For så vidt angår de konkrete forhold, der refereres til i spørgsmålet, har Rådet hidtil ikke været foranlediget til at drøfte dem, og følgelig finder jeg ikke at kunne sige mere, end jeg har gjort, i besvarelse af fru Fraga Estévez' spørgsmål.

Fraga Estévez
Jeg takker for rådsformandens forklaringer, men jeg må sige, at Rådet har undersøgt Kommissionens forslag og Parlamentets betænkning i næsten to år. Naturligvis går det langsomt. Jeg håber, at det til sidst også går sikkert.
Når dette er sagt, vil jeg stille rådsformanden følgende spørgsmål. Afgørelsen fra den internationale handelsret i USA følger en procedure og nogle formaliteter, der ikke kan standses. I begyndelsen var der sat en frist til den 8. april, inden hvilken den amerikanske regering var forpligtet til at anmode Italien om at fremlægge en plan for foranstaltninger til overvågning af brugen af disse fiskeredskaber i Middelhavet.
Eftersom Italien har en frist på 30 dage til at svare, er spørgsmålet: Er Italien indstillet på at fremlægge denne plan for foranstaltninger? Og dernæst: Hvis det er tilfældet, hvori består så de væsentligste foranstaltninger?

Ferraris
Jeg skal fremkomme med to bemærkninger. Den første er af generel karakter, fru Fraga Estévez, og vedrører den klage, De fremfører vedrørende forsinkelserne. Hvis jeg ikke er galt underrettet, er der forsinkelser inden for Rådet (fiskeri), fordi der hersker divergerende opfattelser vedrørende dette problem, og det følgelig er vanskeligt at nå til enighed og derfor nå til en beslutning som den, De angiver. Den anden bemærkning er, at Fællesskabets regler efter min opfattelse er i overensstemmelse med FN's, og jeg må følgelig komme til det resultat, at USA's holdning er forkert.
Hvad endelig angår Deres særlige spørgsmål, nemlig om Italien har til hensigt at reagere inden 30 dage fra en bestemt dato - jeg ved i øvrigt ikke hvilken - vil jeg tillade mig at indhente nærmere oplysninger, og lade disse gå videre til Dem, dersom De har interesse heri. Dette er et spørgsmål, der er rettet til mig som italiener og ikke som repræsentant for Rådet, og følgelig vil jeg indhente oplysninger, som det vil være min pligt at videregive.

Arias Cañete
Rådsformandens svar undrer mig meget. Han har sagt, at Rådet normalt ikke kommenterer afgørelser, der er truffet af andre organer. Men vi står over for en international handelsret i et fremmed land, USA, hvis afgørelse kan betyde en begrænsning af eksporten fra Fællesskabet, og enten forholder Rådet sig passivt over for et eksportforbud, eller også forholder det sig aktivt.
Hvis Rådet forholder sig passivt, betyder det, at man betragter beskyldningerne som korrekte. I så fald må Rådet tage en eller anden beslutning for at bringe orden i Fællesskabets hus. Hvis Rådet forholder sig aktivt, fordi det mener, at USA har overtrådt de internationale handelsregler, skal det overgive sagen til Verdenshandelsorganisationen.
Mit spørgsmål er: Har Rådet tænkt sig at forsvare Fællesskabets eksport af fisk ved at anmelde USA til Verdenshandelsorganisationen? Eller har det tænkt sig at rette sig efter eksportforbudet? I så fald skal det indføre en politik, der sikrer opfyldelsen af FN's regler på fiskeriområdet.

Ferraris
Ærede parlamentsmedlem, De har i en vis forstand ret, men jeg vil først og fremmest præcisere, at der, dersom jeg har forstået Deres bemærkning rigtigt, ikke er tale om en afgørelse truffet af en international domstol, men af en domstol i USA, og følgelig med al respekt for USA en domstol i et tredjeland. For det andet kan handlinger foretaget af en domstol i USA ikke have ekstraterritorial virkning, ikke have nogen virkning uden for USA. For det tredje forekommer det os, at disse bestemmelser, således som de netop er blevet beskrevet, er uforenelige med de beslutninger, der blev truffet på den såkaldte Uruguay-runde vedrørende handelsfrihed. For det fjerde og sidste kan jeg forsikre Dem - og jeg tror, at dette i en vis forstand vil tilfredsstille Dem - at vi finder, at spørgsmålet klart bør foreligges Verdenshandelsorganisationens organer, som desværre endnu ikke er fuldt oprettet, hvorfor det ikke er muligt eller i hvert fald objektivt vanskeligt for os at vide, hvad vi skal gøre. Jeg beder Dem derfor om ikke at stille flere spørgsmål, idet jeg vil søge at gøre, hvad der er muligt. Rådet vil tage de oplysninger, De har givet mig, til sig, og jeg siger Dem tak for de nøjagtige oplysninger, De har givet.

Formanden
Spørgsmål nr. 5 af Michl Ebner (H-0233/96):
Om: Beskyttelse af mindretallene i Unionens medlemsstater
Da det er en kendsgerning, at mange konflikter kunne undgås ved en rettidig beskyttelse af mindretallene, og hverken Rom- eller Maastricht-traktaten indeholder bestemmelser om beskyttelse af nationale mindretal, bedes Rådet redegøre for, under hvilken form mindretallenes rettigheder i Unionens medlemsstater skal forankres som led i regeringskonferencen i 1996?

Ferraris
Jeg tror ikke, at hr. Ebner vil have vanskeligt ved at forstå mine tanker herom, dvs. at for så vidt angår Rådet og for så vidt angår Italien bygger på princippet om lige rettigheder for de nationale minoriteter. Jeg kan i denne forbindelse erindre om, hvor meget Den Europæiske Union, de enkelte medlemsstater og Italien efterhånden har gjort i de seneste år med hensyn til anerkendelse af bestemmelser vedrørende minoriteterne, som f.eks. København- og Moskva-chartret, inden for den tidligere CSCE, nu OSCE. I Maastricht-Traktaten tales der - og heri har hr. Ebner ganske ret - ikke om dette spørgsmål. Det omtales ikke udtrykkeligt, undtagen inden for det almindelige område for beskyttelse af menneskerettighederne.
Jeg vil erindre hr. Ebner og de øvrige ærede parlamentsmedlemmer om, at der netop under de første møder - og mødet i regeringskonferencen for tjenestemænd på højt niveau - netop som prioritet for det første møde er sat problemet om det, som man vil kalde kapitlet om de europæiske borgeres rettigheder, de rettigheder, som netop omhandler friheden under alle dens udtryk.
Desuden er Europa-Parlamentet tilknyttet arbejderne på regeringskonferencen i de former, De er bekendt med, og jeg mener, at vi alle, og bestemt Italien som land, samt under formandskabet, så længe Italien har dette, lydhørt vil modtage alt, hvad der kan uddybe og fortsat forbedre indholdet af beskyttelsen af de minoriteter, der i dag findes i Den Europæiske Union såvel som dem, der i morgen måtte findes i det udvidede Europa.
I denne henseende, hr. Ebner, ved jeg ikke, om jeg skal tale på Rådets eller Italiens vegne, men De ved, hvorledes jeg tænker, og ligeledes hvor meget dette mindretals problem bør ligge os alle på hjerte. Mindretallene er nemlig, uanset hvori de består, et af de mest levende beviser, et af de mest fundamentale eksempler på beskyttelsen af borgerne i Europa netop i deres forskelligartethed i henseende til sprog, kultur og til tider religion. Alt dette indgår i kulturarven i et Europa, som er borgernes og derfor også mindretallenes Europa.

Ebner
Grev Ferraris, jeg siger Dem hjertelig tak for, hvad De har sagt, og særlig for hvad De tidligere har gjort på dette område.
Jeg vil herom desuden gerne tilføje, at selvom Europa-Parlamentet har ønsket og krævet en klar og tydelig udtalelse fra Refleksionsgruppens side om hensynet til mindretallenes rettigheder og emnet er blevet behandlet i Refleksionsgruppen, så har Refleksionsgruppen ikke optaget emnet mindretal i rapporten. Det er virkelig en skam, og jeg tror, at Europa-Parlamentets krav i Maij-Weggen-/Dury-betænkningen understreger dette. Vi håber, at det ved emnet menneskerettigheder, som De har omtalt, drejer sig om kodificering, eller i det mindste omtale af mindretallenes rettigheder og ikke kun om spørgsmålet ikkediskriminering, for en ikke-diskriminering er sikkert for lidt på området mindretal.

Ferraris
Jeg mener også på Rådets vegne at kunne sige, at dette er ikkeforskelsbehandling, men drøftelsen her ville blive langvarig, og jeg vil ikke gå i detaljer. Jeg vil foreslå Parlamentet at vende tilbage til dette punkt. Man har nemlig ikke talt om dette, men dette skyldes ikke mangel på god vilje. Jeg tror følgelig, at denne artikel 4.13 i Parlamentets beslutning om netop det Europa, der skal støtte anerkendelsen af sin mangesidige kultur, bør genoptages. Jeg håber personligt, at Parlamentet ved deltagelsen i regeringskonferencen vil komme tilbage til dette punkt, fordi det på en eller anden måde bør indgå i den fond af rettigheder, der bør tilkomme Europas borgere.

Posselt
Hr. minister, Deres svar er fremragende, men de er desværre bedre end situationen. De nationale mindretal eller folkegrupper i Den Europæiske Union ville først og fremmest efter en udvidelse sammenlagt udgøre den næststørste medlemsstat. Det er altså et meget stort problem. I Europaaftalerne er allerede i dag i præamblen indeholdt forpligtelsen til mindretalsbeskyttelse. Men hvis disse stater tiltræder, så bortfalder denne forpligtelse. Men regeringskonferencen har til opgave at gøre Fællesskabet udvidelsesdygtigt, og jeg kan ikke forestille mig, hvordan man kan udvide dette Fællesskab, uden at der også indadtil findes en beskyttelse af mindretallene. Ellers importeres mange problemer fra Central- og Østeuropa til Den Europæiske Union.

Ferraris
Ærede parlamentsmedlem, det falder mig ikke vanskeligt at svare Dem, for så vidt som jeg har tilladt mig selv at nævne den store betydning af dette problem, også i forbindelse med udvidelsen. Jeg skal gentage: Vi står ved begyndelsen af en regeringskonference. Punktet er af meget stor betydning, det skal rejses, Europa-Parlamentet er tilknyttet arbejdet i regeringskonferencen og bør derfor foreslå noget i denne henseende. Jeg er sikker på, at regeringerne ikke vil finde det vanskeligt at acceptere dette. Jeg er helt enig med Dem i, at det er et problem, som vi skal løse internt, førend udvidelsen medfører andre problemer. På den anden side må det være mig tilladt som italiener - og jeg tror, at hr. Ebner vil give mig ret heri - at mene, at vi har gjort vort bedste. Problemerne vil aldrig blive løst; der vil aldrig blive opnået fuld tilfredshed! I så fald ville vi ikke være mennesker, men guddommelige væsener. Ærligt talt bringer De mig i vanskeligheder, fordi jeg personlig er meget overbevist om mindretallenes betydning og følgelig mener, at der fra vor side, først og fremmest Italiens, men også alle Unionens medlemsstaters side vil være fuld tilslutning til et spørgsmål, som er af stor betydning, fordi - jeg gentager - det er udtryk for frihed.

Formanden
Spørgsmål nr. 6 af Christine Oddy (H-0247/96):
Om: Sri Lanka
Hvilke skridt agter Rådet at tage for at sikre, at der sendes hårdt tiltrængt hjælp i form af lægemidler til det nordlige Sri Lanka?

Ferraris
Jeg mener allerede tidligere at have besvaret visse spørgsmål vedrørende Sri Lanka, og mit svar til fru Oddy er, at Den Europæiske Union er særdeles foruroliget. Den følger naturligvis opmærksomt situationen i Sri Lanka og har ofte beklaget de tab af menneskeliv, der følger af krigen, opfordret regeringen og LTTE-bevægelsen til at udfolde enhver mulig bestræbelse på at beskytte civilbefolkningen og har ligeledes sendt humanitær hjælp for at lette befolkningens lidelser. Vi følger udviklingen på stedet, og hvad særlig angår den bistand i form af lægemidler, fru Oddy omtaler, kan vi meddele, at de forskellige medlemsstater på national basis er begyndt at udsende nødforsyninger til Sri Lanka.
Hvad dernæst angår løsningen af de problemer, der ligger til grund for den væbnede konflikt, er Unionens stilling velkendt og har ikke på nogen måde ændret sig fra den seneste erklæring, som går tilbage til november 1995.
Jeg har det indtryk, at Unionen ulykkeligvis ikke råder over mange midler. Den kan alene håbe, at parterne vil gå tilbage til forhandlingsbordet, men i situationer af denne art, forekommer dette ret sjældent. Man skal være to for at forhandle, og dette forekommer mig ikke at være tilfældet i en så dramatisk og konfliktfyldt situation som den i Sri Lanka.

Oddy
Jeg besøgte Sri Lanka den 1.-5. april og mødte Joe Green, Kommissionens repræsentant derude, og han var meget hjælpsom. Han har alt for få ressourcer, og det bringer i øjeblikket Den Europæiske Union i vanry.
Der er tre problemer, som jeg nu har udpeget, og jeg vil gerne høre Rådets syn på dem. For det første er der i den nordlige del forbud mod et antal vigtige forsyninger, såsom medicin, der kunne hjælpe LTTE. Det rammer børn, ældre og handicappede. Kan Rådet bruge sin indflydelse til at sikre, at civile ikke kommer til at lide under mangel på lægehjælp?
For det andet er der tørke i landet, og man frygter, at der kan opstå alvorlig mangel på fødevarer om nogle få måneder. Vil Rådet også her kommentere, hvilke forberedelser, der er truffet til at yde nødhjælp, hvis det skulle ske?
For det tredje er der problemet med mangelen på en uafhængig, objektiv vurdering af situationen og lidelserne for de civile i den nordlige del. Vil Rådet forsøge at sikre, at man fra ECHO-kontoret aflægger besøg så snart som muligt?

Ferraris
Fru Oddy, De har ret. Jeg ser her - og De ved det måske bedre end nogen anden - at der igen for kort tid siden er erklæret undtagelsestilstand i Sri Lanka. Det er en foranstaltning, der var blevet truffet af præsident Badaramaike, der, om jeg ikke tager fejl, blev valgt i slutningen af 1994, og som derfor gør den humanitære aktion meget vanskelig, som De med rette forudser, ærede parlamentsmedlem.
Den Europæiske Union kan ikke gøre andet end at bekræfte erklæringen af 1994, fordømmelsen af alt, hvad der krænker menneskerettighederne, sin stilling til forsvaret for menneskerettighederne og det engagement, som følger af Parlamentets beslutning af 27. marts her i år, der omhandler fastlæggelse af en række prioriteter. Men jeg ved virkelig ikke, hvad det kan lykkes Unionens formandskab at gennemføre ud over at søge at påvirke Rådet til en revision af forfatningen, virke for freden på dette punkt og yde humanitær bistand, hvor det er muligt.
Endelig er det min opfattelse, at Unionen, formandskabet og Rådet desværre er ude af stand til at gøre noget i denne så dramatiske situation.

Formanden
Spørgsmål nr. 7 af Maria Izquierdo Rojo (H-0252/96):
Om: Én medlemsstats blokering af MEDA-forordningen
MEDA-forordningen har længe været blokeret i Rådet på trods af forordningens store betydning, hvilket er uhensigtsmæssigt, idet den foreløbige og ikke den endelige forordning stadig er gældende. Der foreligger oplysninger om, at Kommissionen er ved at udarbejde et forslag til Rådet, hvor situationen er gået i hårdknude med 14 medlemsstater mod 1. Spørgeren erklærer sig tilfreds med, at der ikke er opstået lignende blokeringer i forbindelse med PHARE- og TACIS-programmerne eller med de central- og østeuropæiske lande. Det påhviler helt klart Rådet at løse det aktuelle problem, som består i, at 14 medlemsstater går ind for, at klausulen om ophævelse af MEDA i forbindelse med alvorlige krænkelser af menneskerettighederne skal kunne håndhæves med en afgørelse truffet med kvalificeret flertal på grundlag af et forslag fra Kommissionen, medens Det Forenede Kongerige fortsat kræver enstemmighed.
Hvilke foranstaltninger påtænkes iværksat for at få vedtaget MEDA-forordningen?

Ferraris
De ved, hr. formand og ærede parlamentsmedlemmer, at der i Rådet er flertal for snarest muligt at få vedtaget finansforordningen for MEDA-programmet, der ikke blot berører Unionens lande, men også andre middelhavslande, et program, hvorom der er politisk enighed, men som dog endnu skal bekræftes formelt. Men dette program er blevet ramt af følger af de vanskeligheder, der er opstået mellem Grækenland og Tyrkiet, og som har bremset og forhindret den vedtagelse af programmet, som dog var ønsket på rådsmødet om udenrigsanliggender i sidste måned. Rådet er naturligvis bekendt med den udtalelse, Europa-Parlamentet allerede har afgivet vedrørende Kommissionens forslag, og jeg mener ikke, at det vil undlade på ny at forelægge sagen for Parlamentet, når der i Rådet er opnået den enighed, som er i vor interesse, som vi ønsker, og som vi har til hensigt at gennemføre hurtigst muligt.

Izquierdo Rojo
Tak, hr. rådsformand, for dette svar, som imidlertid er i åbenlys modstrid med hvad der er oplyst til den europæiske offentlighed. Desuden er det svar, De giver mig nu, selvmodsigende og nyt og kan kun forstås, fordi debatterne i Rådet er præget af en vis uigennemsigtighed. Den medlemsstat, der blokerer - Det Forenede Kongerige - er endnu ikke kommet med nogen forklaring.
Hr. rådsformand, kunne De viderebringe til Det Forenede Kongerige, at vi kræver en forklaring på denne blokering, som er helt gratis og forhaler hele planlægningen for Middelhavet? Vi ønsker en offentlig og gennemsigtig forklaring.
Den holdning, Det Forenede Kongerige indtager, er slap og svag i kravet om respekten for menneskerettighederne, og i øvrigt må jeg endnu en gang konstatere, at den er grundløs, eftersom oplysningerne er modstridende. Det skader Middelhavsområdet, og derudover tror jeg, at det er et forsøg på at sætte Middelhavsområdet og Østlandene op mod hinanden, hvilket de faktiske omstændigheder allerede har udelukket.
Hr. rådsformand, det er ikke vores opgave her at give det udseende af, at vi fører en politik til gavn for Middelhavsområdet, for så ikke at handle, når sandhedens time kommer. Vi forlanger en forklaring.

Ferraris
Fru Izquierdo Rojo, jeg skal straks give Dem den forklaring, De har ønsket. Jeg har det indtryk, at Deres oplysninger ikke har været rigtige, idet problemet med Det Forenede Kongerige er blevet løst. Jeg beklager at måtte sige det, men det er løst. Netop ved formandskabets mellemkomst har man fundet frem til en aftale, ifølge hvilken der i dag er politisk enighed mellem samtlige medlemslande. Der findes kun den vanskelighed, som netop viste sig på rådsmødet om udenrigsanliggender i sidste måned, om et spørgsmål, der indgår i en konfliktsituation, som en medlemsstat har fundet at burde tage i betragtning. Problemet med Det Forenede Kongerige - problemet om bedømmelse af en eventuel suspension i forbindelse med eventuelle krænkelser af menneskerettighederne - er løst ved en passende formulering, som også Det Forenede Kongerige har fundet acceptabel.

Formanden
Spørgsmål nr. 8 af Per Gahrton (H-0255/96):
Om: Åbenhed og forskellige former for beslutningstagning under regeringskonferencen
Regeringskonferencen afholdes både i form af såkaldte topmøder, det første i Torino, og i form af en lang række møder dels mellem udenrigsministrene og dels mellem forhandlingslederne, og eventuelt også under andre former med andre deltagere. På den baggrund bedes Rådet redegøre i enkeltheder for de forskellige typer møder samt disses rangfølge inden for regeringskonferencens rammer, og den nøjagtige formelle beslutningsprocedure for de forskellige mødetyper samt oplyse, om der føres protokol ved disse møder, og i hvilket omfang der er offentlig adgang til forhandlinger, som danner grundlag for afgørelser. På hvilken type møder træffes der afgørelser? Hvorledes træffes afgørelserne, ved konsens eller ved direkte afstemning? Føres der protokol over beslutningsproceduren? Hvorledes håndteres de forhandlinger, som afholdes før og i forbindelse med de forskellige møder? Til hvilke forhandlinger er der offentlig adgang, og til hvilke er der kun adgang for relevante institutioner i Europa-Parlamentet? Hvilke forhandlinger føres for lukkede døre?

Ferraris
Jeg mener, at dette problem om fremgangsmåderne allerede er blevet drøftet her i Parlamentet i plenarforsamlingen for nogle dage siden. Jeg mener derfor, at dette spørgsmål ligger forud for de mål, der var blevet sat, og som senere blev godkendt i Torino den 29. marts. Jeg vil kun kort erindre om, at Parlamentet bliver indbudt både på formandsniveau og med repræsentanter for selve Parlamentet til en proces for udformningen af regeringskonferencens ønsker. Dette foregår i en positiv ånd og meget intenst sammen med Parlamentet. Det synes mig, at den vedtagne løsning tager hensyn til to forhold. På den ene side er der stadig tale om en regeringskonference, og følgelig kan forhandlingspartnerne kun være regeringer, og på den anden side ønsker regeringerne, og navnlig formandskabet og flertallet af medlemsstaterne, at Parlamentet skal knyttes intenst og i vidt omfang til denne, eftersom man finder at have brug for Parlamentets rådgivning og støtte med henblik på at nå frem til større gennemsigtighed og et Borgernes Europa. Lad os håbe, at resultatet af regeringskonferencen bliver til gavn for Europa under overholdelse af disse forudsætninger.

Gahrton
Hr. formand, jeg beklager at måtte konstatere, at det igen virker, som om de mennesker vi taler med inden for EU, ikke forstår, hvad vi mener, når vi fra svensk side tager spørgsmålet op om offentlig adgang til de dokumenter, der danner grundlag for beslutninger. Dette drejer sig ikke om Europa-Parlamentets medvirken ved regeringskonferencen. Det drejer sig om offentlig adgang for medborgere og journalister til de dokumenter, der danner grundlag for drøftelser og beslutninger inden for regeringskonferencen. Det drejer sig om, hvorvidt dette føres til protokols, og hvorvidt disse protokoller er offentligt tilgængelige. Det drejer sig om, hvordan beslutningerne tages, det vil sige om det sker gennem afstemning eller konsensus, og om den gældende procedure kræver enstemmighed eller en eller anden form for flertalsafgørelse.
Det vigtigste i denne sammenhæng er dog følgende: Har EU-borgerne via journalister adgang til de akter, de papirer og de dokumenter, der danner grundlag for diskussionerne på regeringskonferencen? Det spørgsmål fik jeg desværre ikke svar på.

Ferraris
Hvis jeg har forstået Deres anmodning rigtigt, er der ikke så meget tale om Parlamentets tilknytning til beslutningerne som offentlighedens aktindsigt på regeringskonferencen, den måde hvorpå beslutningerne tages og indholdet af selve beslutningerne. I denne henseende vil jeg, ærede parlamentsmedlem, erindre om, at der er tale om en regeringskonference, en konference mellem medlemsstaterne, som foregår i en ramme, der er forskellig fra fællesskabsinstitutionernes i egentlig forstand, men netop en konference mellem regeringer. Denne konference er enestående uden hensyn til, på hvilket niveau den foregår, den er suveræn, og det står den som følge heraf frit for at vælge de arbejdsmetoder, den finder hensigtsmæssige.
Formandskabet vil gøre alt, hvad der står i dets magt, for at sikre en tilstrækkelig oplysningsvirksomhed vedrørende arbejdernes forløb og vil naturligvis søge at give offentligheden og de nationale parlamenter alle mulige oplysninger også via Konferencen for Organer med Ansvar for EF-anliggender i Fællesskabets Parlamenter, dvs. COSAC.
Jeg mener, at disse demokratiske gennemsigtighedsprincipper anvendes rigtigt, men hvis jeg må tilføje en helt personlig betragtning, mener jeg ikke, at det er til gavn for en regeringskonference, at alt dens arbejde skal foregå i offentlighed. Befolkningen skal naturligvis have oplysninger med henblik på gennemførelse af det gennemsigtighedsprincip, som er til gavn for alle, men en helt offentlig konference ville ikke lette opnåelsen af den konsensus eller den aftale, som skal opnås for at tage hensyn til så mange interesser og så mange betragtninger fra medlemsstaternes side. Hvad jeg imidlertid også officielt ville sige, er, at det klart at både formandskabet og Rådet og, mener jeg, tillige regeringskonferencen som sådan har til hensigt at vise størst mulig åbenhed, for at dens beslutninger kan vinde vid udbredelse i offentligheden. Regeringskonferencen skal være en konference, der henvender sig til borgerne og er åben for disse.

Izquierdo Rojo
I betragtning af, at rådsformanden er så stor tilhænger af gennemsigtigheden, vil jeg gerne vide, om han kunne give mig nogle gennemsigtige oplysninger om, hvad der er sket i Rådet omkring blokeringen af MEDA-forordningerne.

Formanden
Jeg er ikke parat til at tillade dette tillægsspørgsmål, eftersom det går på det forrige spørgsmål.
Spørgsmål nr. 9 af Peter Crampton (H-0261/96):
Om: Hongkong
Den britiske regering gik for nylig med til at frafalde visumkravene for Hongkongborgere, der er i besiddelse af et britisk pas (British National Overseas Dependent Territories Passport), når kontrollen over Hongkong overgår til Kina i 1997.
Imidlertid vil dette tilsyneladende ikke give disse borgere tilladelse til at rejse ind i Tyskland, Frankrig, Spanien og Portugal, da visumbestemmelserne endnu ikke er blevet harmoniserede på europæisk plan.
Kunne Rådet redegøre for de foranstaltninger, det er i færd med at træffe med henblik på at sikre ihændehavere af britiske pas (British National Overseas Dependent Territories Passport) fri bevægelighed i Den Europæiske Union?

Ferraris
Ifølge en erklæring fra den britiske regering i akten vedrørende Det Forenede Kongeriges tiltrædelse af Fællesskabet, hvis gyldighed i øvrigt også er blevet anerkendt i en dom afsagt af EFDomstolen, anses borgere i British Dependent Territories med undtagelse af Gibraltar ikke som britiske statsborgere i medfør af traktaterne. Derfor anses også borgere med britisk pas fra Hong Kong for at være borgere i tredjelande, der i øjeblikket ikke har ret til at tage ophold og frit bevæge sig på medlemsstaternes områder, til forskel fra Unionens borgere.
Yderligere har Rådet ved vedtagelsen af forordning nr. 2317/95, der fastlægger de tredjelande, hvis borgere skal have visa for at kunne overskride medlemsstaternes ydre grænser, afgivet en erklæring, som i øvrigt er blevet offentliggjort, og hvorefter behandlingen af kinesiske statsborgere, der har ret til at bo i Hong Kong og på Macao, skal fastlægges senere.
Endelig tilkommer det, stadig efter denne forordning, medlemsstaterne at afgøre, om borgere fra tredjelande, der ikke er opført på den fælles liste, der er vedføjet forordningen som bilag, skal have visum. Medlemsstaterne har denne mulighed, indtil Rådet har foretaget en fuldstændig harmonisering på området. Yderligere skal Kommissionen, stadig ifølge denne forordning, inden fem år udarbejde en beretning om harmoniseringen på området og om fornødent fremsætte forslag om yderligere foranstaltninger, der er fornødne for at nå dette mål.
Hvorledes dette end forholder sig, har vi for det italienske formandskabs vedkommende søgt at fremme arbejdet i Rådet, både med hensyn til forslaget til aftale om overskridelse af de ydre grænser og de tre forslag om frie personbevægelser, der blev fremsat af kommissær Monti i 1995, og hvori der findes en bestemmelse, der skal gøre det muligt for borgere i tredjelande at rejse inden for Fællesskabet.

Crampton
Jeg takker rådsformanden for hans svar, der dog ikke er meget tilfredsstillende for mig. Fem år er temmelig længe at vente, særlig når det gælder borgere fra Hongkong, der vil blive foræret til Kina om ikke meget mere end et år. Jeg føler, at Rådet kunne gøre en undtagelse her og tale om borgerret noget tidligere. Det forekommer også mærkeligt, at borgere fra Hongkong kan rejse rundt i elleve af medlemsstaterne, men ikke de fire lande, jeg nævnte i mit spørgsmål.
Alt, hvad jeg spørger om, er følgende: Kunne Rådet kontakte de fire nævnte lande og gøre noget, så at de ændrer deres visumkrav? Jeg er sikker på, at de kunne gøre noget, og at de vil forstå disse menneskers stilling, der er temmelig anderledes, end hvad der gælder borgere fra tredjelande. De har britiske pas. Det er en anden slags pas, men det er stadig et britisk pas. Jeg vil anmode Rådet om at fremskynde processen. Jeg takker det for, hvad det har gjort med hensyn til visa, men det er noget, som det er nødvendigt at se noget hurtigere på.

Ferraris
Jeg kender ikke problemet i detaljer, men så vidt jeg ved, kan den, der får den status som British National Overseas , der er blevet indført i stedet for status som British Dependent Territories Citizen i Hong Kong, netop med henblik på Hong Kongs overgang til Den Kinesiske Folkerepubliks overhøjhed, ej heller bo i Det Forenede Kongerige. Det synes mig herefter en smule vanskeligt at kræve, at de kan rejse inden for Unionen, hvis de ikke en gang kan tage til Det Forenede Kongerige, dersom mine oplysninger er rigtige. Hvis dette ikke er tilfældet, må De undskylde mig. Hvorledes det end forholder sig, vil der fra den 1. juli 1997 - stadig ifølge de oplysninger, jeg har - blive udstedt pas lydende på Hong Kong Special Administrative Region til personer, der ikke har krævet status som British National Overseas samt til personer, som i øjeblikket er i besiddelse af et Hong Kong Certificate of Identity . Reglerne vedrørende udstedelse af dette nye Hong Kong Special Administrative Region -dokument er endnu ikke fastlagt, men der siges at ville blive tale om et pas, der er forskelligt fra det, der udstedes af de kinesiske myndigheder.
Ærede parlamentsmedlem, De må undskylde mig, men disse oplysninger er de eneste, jeg råder over. Der synes at være tale om noget meget indviklet. Jeg skal gentage, at hvis disse Hong Kong-borgere med dette dokument ikke en gang kan tage bopæl i Det Forenede Kongerige, synes det mig at spørgsmålet om visum til Tyskland, Frankrig, Spanien og Portugal kommer til at stå i et lidt andet lys. Dersom mine oplysninger derimod er forkerte, vil formandskabet være Dem taknemmelig for enhver form nærmere redegørelse, De kan give.

Formanden
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.10 og genoptaget kl. 21.00)

Green
Hr. formand, jeg er kommet her i aften for så stærkt som muligt at protestere og anmode Dem om at ændre forretningsordenen, der anvendes her i aften på hr. Fischlers redegørelse om BSE.
I Formandskonferencen i sidste uge blev det helt klart vedtaget, at der skulle afgives en redegørelse efterfulgt af 30 minutters spørgsmål uden talerrække. Enhver der ser på dagsordenen, som den er offentliggjort, kan se, at der helt klart står »Redegørelse fra Kommissionen om BSE... efterfulgt af 30 minutters spørgsmål«. Med hensyn til fordelingen af taletid står der »15.0-18.00, 21.0-24.00, med undtagelse af Kommissionens redegørelse om BSE«. Det er helt klart, og alle fra min gruppe og, forstår jeg, andre, der var til stede, husker tydeligt, at der ikke skulle være nogen talerrække, og at vi ville anvende reglerne i Delors-proceduren, hvor mødeformanden giver medlemmerne ordet efter tur, når de rækker hånden op.
Her til eftermiddag får jeg så at vide, at proceduren er blevet ændret, at talerlisten er forelagt, og at andre grupper har forlangt den. Det er helt uacceptabelt. Jeg ved ikke, hvem der har ændret den. Aftalen i Formandskonferencen var klar.
Nu vil jeg gerne insistere på, at vi vender tilbage til det, der ifølge dagsordenen helt klart skulle være den procedure, der skulle anvendes, og at vi får 30 minutters fri spørgetid efter kommissær Fischlers redegørelse.

Formanden
Jeg mener, at vi først og fremmest må tage fat på dagsordenen, dvs. det første emne på denne. Når dette er færdigbehandlet, vil jeg anmode forsamlingen, der er den højeste myndighed, om at vedtage eller forkaste fru Greens forslag. Jeg mener, at det er den sædvanlige procedure som bør følges.

Green
Hr. formand, jeg må sige, at det er manipulation af værste skuffe.
Det er helt acceptabelt, at De træffer den beslutning nu, i betragtning af, hvor sent det er, i betragtning af, at min gruppe har forberedt sig til denne drøftelse i aften uden talerliste. Nu siger De, at vi bør blive her og vente, til den første debat er overstået, før afgørelsen træffes. Det er ikke acceptabelt, hr. formand. Af hensyn til den gode vilje, der bør herske, og den måde, Parlamentet arbejder på, kunne vi træffe den beslutning nu. Der er ingen grund til, at vi ikke skulle gøre det. Jeg anmoder Dem om at træffe den beslutning nu, hr. formand!

Formanden
Jeg mener, at dette også kan afgøres nu, men under opretholdelse af den dagsorden, der er fastsat. Først behandler vi det emne, der står på denne og derefter som det næste det andet emne efter den procedure, der besluttes af Parlamentet.

Green
Hr. formand, hvis De siger til mig, at jeg på et senere tidspunkt i aften måske skal fremlægge et talerliste for min gruppe, så vil jeg gerne have tid til at forberede den, og det betyder, at vi må træffe beslutningen nu...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Vi fastlægger straks proceduren vedrørende talerlisten, men drøftelsen af dette emne skal følge den orden, der er fastsat af Parlamentet og vore tjenester. Er det i orden?

McIntosh
Hr. formand, vor gruppe har samme opfattelse som fru Green. Vi forstod, at der skulle komme en redegørelse fra Kommissionen om BSE i oksekød og eksportforbuddet for oksekød fra Det Forenede Kongerige. Vi forstod, at det oprindelig skulle have været kl. 15.00, så kl. 17.00. Så forstod vi, at det skulle finde sted kl. 21.00. Jeg foreslår, at vi nu behandler dette punkt under den procedure, som fru Green sagde, at der var enighed om blandt de politiske grupper i sidste uge; det vil sige, hvem de får øje på fra forsædet. Det bør ske nu, og det bør have forrang frem for de punkter på dagsordenen, der efter alles opfattelse skulle følge efter denne debat på en time.

Formanden
Jeg sidder her og siger, at vi straks afgør, om talerne skal have ordet efter listen eller frit. Da der imidlertid først er et andet emne, kan jeg ikke vende op og ned på dagsordenen. Vi følger herefter den sædvanlige procedure.

Goepel
Hr. formand, jeg stemmer bestemt også for på mine kolleger gruppeformændenes vegne. Jeg vil ganske vist gerne bede om, at spørgsmålene ikke varer mere end to minutter, for at så mange medlemmer som muligt får mulighed for at stille et spørgsmål. Et minut ville være endnu bedre.

Formanden
Dagsordenen ændres ikke, også fordi det i forretningsordenens artikel 96 klart hedder, at dagsordenen ikke kan ændres, når den én gang er vedtaget. Jeg sætter herefter fru Greens forslag om, hvorvidt vi i behandlingen skal følge hendes forslag om proceduren, dvs. frie indlæg fra talerne uden hensyn til talerlisten, under afstemning.
(Forslaget vedtoges)

Green
Hr. formand, jeg takker Dem meget for Deres samarbejdsvilje. Da De skal føre forsædet, er jeg sikker på, at vi får et fremragende møde.

Formanden
Sådan har det altid været! Dagsordenen indeholder ikke listen i sig selv, men der har altid været fair play fra medlemmernes side i forelæggelsen af den. De er derfor fuldt berettiget til at kræve det, De har gjort.

Rehder
Hr. formand, en bemærkning til i relation til forretningsordenen. Ved en diskussion som denne er det yderst vigtigt, at den kompetente kommissær er i huset. Kan De ved indledningen af debatten om dagsordenspunktet BSE fastslå, hvorfor kommissær Fischler ikke er til stede? Vi har brug for tydelige udtalelser fra ham. Det er ikke nogen ringeagt af hans stedfortræder. Men vi har brug for tydelige og entydige udtalelser fra ham.

Formanden
Jeg står fast på, at det ikke er nødvendigt, at kommissæren er til stede, fordi vi behandler et andet emne. Lad os gå videre i god ro og orden!

Topmødet i Visby
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler:
B4-0295/96 - O-0071/96 af Burenstam Linder og Martens for Det Europæiske Folkepartis Gruppe til Rådet og B4-0296/96 - O-0072/96 til Kommissionen om Visby-topmødet om Østersøområdet; -B4-0297/96 - O-0078/96 af Olsson, Kofoed, Olli Rehn og De Vries for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe til Kommissionen om Østersøstaternes topmøde i Visby den 3.-4. maj 1996; -B4-0298/96 - O-0080/96 af Roth, Aelvoet, Gahrton, Schroedter og Hautula for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet til Rådet og B4-0299/96 - O-0081/96 til Kommissionen om Østersø-topmødet; -B4-0300/96 - O-0082/96 af Stenius-Kaukonen for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe - Nordisk Grønne Venstre til Rådet og B4-0425/96 - O-0083/96 til Kommissionen om Visby-topmødet om Østersøområdet.-B4-0426/96 - O-0088/96 af Lalumière for Gruppen Europæisk Radikal Alliance til Rådet om Østersø-topmødet; -B4-0427/96 - O-0095/96 af Hoff, Sindal, Sakellariou, Theorin og Iivari for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe til Rådet og B4-0428/96 - O-0096/96 til Kommissionen om Østersø-topmødet i Visby; -B4-0429/96 - O-0096/96 af Carrère d'Encausse for Gruppen Union for Europa til Rådet om Østersø-topmødet; -B4-0432/96 - O-0101/96 af Krarup for gruppen Nationernes Europa til Rådet og B4-0433/96 - O-0102/96 til Kommissionen om Østersø-topmødet i Visby den 3. og 4. maj 1996.
Burenstam Linder
Hr. formand, Østersøområdet har været en region uden fælles håb for fremtiden med et jerntæppe både til lands og ude i havet. Men nu er man i området i færd med at udvikle samme blomstrende samarbejde, som bibragte hele regionen en betydelig velstand før den kommunistiske magtovertagelse. Østersørådet, the Council of Baltic Sea States, kan spille i vigtig rolle i den forbindelse, og Den Europæiske Unions indsats har stor betydning.
Fire af landene i Østersørådet er medlemmer af Den Europæiske Union. Fire lande, Polen og de tre baltiske republikker, har Europaaftaler og har ansøgt om fuldt medlemskab. De øvrige lande i Østersøområdet, her skal især nævnes Rusland, har aftaler med EU om et mere eller mindre vidtgående samarbejde. Østersøregionen er EU's nordiske dimension. Kommissionen er selv medlem af Østersørådet.
Topmødet den 3.-4. maj i Visby med Østersørådets regeringschefer og formændene for både Ministerrådet og Kommissionen kan fastsætte dagsordenen for det fremtidige samarbejde og give det vægt. Selv om samarbejdet i regionen er lovende, er der også trusler og udfordringer: Den Europæiske Union har en landegrænse mod Rusland i nord. Kaliningrad-området er omkranset af lande, der har søgt om medlemskab af Unionen. Ude i Østersøen mødes de økonomiske zoner. Den sikkerhedspolitiske situation er ustabil, fordi den politiske fremtid i Rusland er så usikker.
Sikkerhedspolitikken er ikke på dagsordenen i Visby, men disse spørgsmål vil få en dominerende indflydelse på samarbejdet. Grundlaget for en fredelig udvikling lægges gennem dialog og konstruktivt samarbejde på alle niveauer. Østersørådet er særlig betydningsfuldt, netop fordi Rusland er et af medlemmerne. Miljøspørgsmålene vil blive viet stor opmærksomhed, og det er nødvendigt efter miljøødelæggelsen som følge af den russiske rovdrift. Hvordan samarbejdet bedst udnyttes til opbygning af mere demokratiske og politisk stabile samfund med respekt og retssikkerhed skal også drøftes. Kampen mod organiseret kriminalitet står også på dagsordenen. De største muligheder for et udvidet samarbejde findes på det økonomiske område. Kort før Visbymødet afholdes der i Stockholm et møde med fremtrædende virksomhedsledere fra alle lande i Østersøområdet, og her vil man vedtage en særlig erklæring.
De baltiske lande og Polen må selv gøre sig store anstrengelser for at reformere deres økonomier og politiske systemer med henblik på at opnå medlemskab af Unionen. Kommissionen og Ministerrådet må yde særlig bistand i den forbindelse. Forhandlingerne om medlemskab må derefter gennemføres hurtigst muligt.
Under forhandlingerne med de lande, der søger om medlemskab af EU, vil mange pege på de budgetmæssige udgifter ved at udvide Unionen. Men der må ikke opstå misforståelser. Den Europæiske Union er blevet til for gennem økonomisk frigørelse og politisk samarbejde fremme fred og frihed samt udvikle velstand. Det europæiske samarbejde er ikke blevet skabt for at lamme sig selv gennem dyr landbrugsstøtte. Ansøgerlandene er ikke i første række interesserede i subventioner, men derimod i den økonomiske frihed og det politiske samarbejde. Her drives de af samme kraft, som det europæiske samarbejdes initiativtagere havde en gang. Unionen står nu foran fuldførelsen af sin historiske mission.

Olsson
Hr. formand, jeg har spurgt Kommissionen, hvordan man kan bidrage til, at man ved konferencen i Visby forbereder udvidelsen af Den Europæiske Union og samtidig skaber et samarbejde baseret på tillid med naboerne i øst og med Rusland. EU har al mulig grund til økonomisk og politisk at støtte et regionalt samarbejde omkring Østersøen. Et udvidet Østersøsamarbejde vil lette en hurtig udvidelse af Den Europæiske Union til også at omfatte Estland, Letland, Litauen og Polen.
Østersøsamarbejdet viser også en mulig vej til et samarbejde baseret på tillid mellem EU-lande og lande uden for Unionen, f.eks. Norge, Island og Rusland. Ved at sørge for, at Østersøkonferencen bliver vellykket, kan EU også bortvaske det uretfærdige billede af, at EU skulle være en lukket klub kun for Vesteuropa. Jeg er af den opfattelse, at Europaaftalerne om handel mellem EU og ansøgerlandene bør revideres, så de i højere grad stimulerer handel og foretagsomhed omkring Østersøen. Østersøregionen skal igen blive et blomstrende område for handel, investeringer og turisme. Der er brug for en kraftig økonomisk indsats fra EU's side for en miljøsanering af udslipskilder og for at forbedre havmiljøet i Østersøen. EU's støtteordninger kan helt sikkert udnyttes bedre for at skabe en bæredygtig udvikling omkring Østersøen.
Det forbavser mig, at Kommissionen ikke tidligere har ladet Europa-Parlamentet deltage i udarbejdelsen af EU-initiativet om regionalt samarbejde forud for Østersørådets møde i Visby den 3.-4. maj. Europa-Parlamentet har vist Østersøsamarbejdet stor interesse, og spørgsmålene om Østersøen har ved flere lejligheder været drøftet her. Vi burde have kunnet føre en dialog om disse spørgsmål på et tidligere tidspunkt.

Hautala
Hr. formand, Østersøområdet er ved at udvikle sig til Den Europæiske Unions nordlige dimension, der strækker sig helt til Det Nordlige Ishav. Ud af regionens 11 stater er alle enten medlemmer af Den Europæiske Union eller har forbindelser til den via forskellige aftaler. Den Europæiske Union er desuden fuldgyldigt medlem af regionens centrale samarbejdsorganisationer, frem for alt Østersørådet og Kommissionen til Beskyttelse af Havmiljøet i Østersøen (HELCOM).
Den økonomiske bistand til Østersøområdet er hidtil kun blevet koordineret i ringe omfang. De Grønne i Europa-Parlamentet kræver, at Kommissionen udvikler et helhedsorienteret program for Østersøen. Man skulle ikke tro, at det ville blive svært at udarbejde et sådant program, idet der jo i lang tid har været samarbejde i området, og dette samarbejde baserer sig på århundreder gamle traditioner. Man bør udnytte områdets egen kompetence og de eksisterende udviklingsprogrammer og forsøge at kombinere dem. Det er især vigtigt med et tæt samarbejde inden for rammerne af Østersørådet, eftersom det kan blive den centrale koordinator for området. Det er også nødvendigt, at der til Østersøen udarbejdes et omfattende program for bæredygtig udvikling. HELCOM's nuværende handlingsprogram kan sikkert bruges som udgangspunkt for en mere ambitiøs plan. Kommissionens opgave består først og fremmest i at sikre, at der er tilstrækkelig international finansiering til dette program. Kommissionen overtager fra begyndelsen af juli formandskabet for HELCOM og får dermed en enestående lejlighed og ligefrem en forpligtelse til at udføre dette arbejde.
Når man planlægger store transport- og energinet, bør der gennemføres en omfattende strategisk vurdering af indvirkningerne på miljøet, eftersom Østersøområdets sårbare miljø ikke kan bære alle disse projekter. Man bør forholde sig meget kritisk til dem, og man bør bestræbe sig på at favorisere miljøvenlige løsninger. Området har omfattende energiressourcer, men også store problemer. Inden for energipolitikken bør tyngdepunktet blive naturgasnettene; de farligste atomkraftværker bør lukkes omgående, og frem for alt bør man huske på, at der er betydelige miljøproblemer på Kola-halvøen.
Kommissionen bedes oplyse, hvordan den vurderer følgerne af den mulige udvidelse af NATO og Den Vesteuropæiske Union i forhold til stabiliteten i Østersøområdet. Kommissionens nye initiativ bør indeholde alle de forskellige aspekter lige fra miljøpolitik til sikkerhedsspørgsmål og økonomiske prognoser.

Stenius-Kaukonen
Hr. formand, jeg glæder mig over Kommissionens initiativ, der skal styrke stabiliteten og den økonomiske udvikling i Østersøregionen. Kommissionen foreslår ikke flere midler, men derimod, at man drager fordel af det nuværende samarbejde og udnytter de eksisterende programmer bedre. Dette udgangspunkt er rimeligt, idet også de indarbejdede samarbejdsformer bør udnyttes fuldt ud.
Kommissionens forslag indeholder konkrete projekter på energiområdet. Kommissionen fastslår, at råolierørledningen fra Rusland til Finland sammen med tilkoblingen af Unionens og partnerskabslandenes elektricitets- og gasnet er centrale for udviklingen. Som eksempel nævner Kommissionen Baltic Electricity Ring, der på forslag af Parlamentet er blevet optaget på listen over energinet af fælles interesse.
Kommissionens initiativ er kun tilstrækkeligt, hvis det også omfatter en konkret stillingtagen til udviklingen af gasnettet. Det er ikke nok med bare en positiv tilkendegivelse. Udviklingen af Nordeuropas gasnet fik støtte fra Forligsudvalget. I den fælles erklæring fra delegationerne til Forligsudvalget fremhæves det, at udbygningen af gasnettene i Nordeuropa åbner muligheder for kraftig vækst på gasmarkederne og en forbedret miljøkvalitet i Unionen. Under forligsproceduren kom Parlamentets forslag om et nordligt gasnet, Nordic Gas Grid-projektet, desværre ikke med på listen over projekter. Ifølge mine oplysninger går Kommissionen i gang med at ajourføre listen over projekterne i bilaget allerede i midten af juni, hvor Parlamentet og Rådet forhåbentlig har accepteret Forligsudvalgets forslag. Jeg foreslår derfor, at ordlyden i beslutningen, som skal vedtages i morgen, ændres på syv punkter, der vil svare til projektets nuværende tilstand. Jeg foreslår i ændringsforslag 6, at Nordic Gas Grid-projektet snarest muligt skal opføres på listen over transeuropæiske projekter af fælles interesse. Projektet har til formål at sammenkoble gasrørledningerne i EU's nordiske medlemsstater Finland, Sverige og Danmark således, at Ruslands og Norges gasressourcer kan sikre gasleverancerne både i Østersøregionen og i hele den nordlige del af Den Europæiske Union. De finske medlemmer i Parlamentet har været enige om denne præcisering. Jeg vil dog gentage, at det nordlige gasnet ikke kun er vigtigt for finnerne, men at det også er et vigtigt projekt for de transeuropæiske energinet som helhed, fordi det vil sikre gasleverancerne.

Lalumière
Hr. formand, vores gruppe tilslutter sig den fælles beslutning om det næste topmøde i Østersørådet af forskellige grunde, som jeg kort vil ridse op.
De lande, der ligger omkring Østersøen er meget forskellige fra hinanden og har meget forskellige forbindelser med Den Europæiske Union. Visse lande er medlemmer af Unionen, andre er tilknyttet Unionen gennem associeringsaftaler, der skal forberede deres tiltrædelse: Polen, de tre baltiske lande og endelig et andet land, Rusland, er tilknyttet Unionen gennem en partnerskabsaftale og det har navnlig mange forskellige karakteristika, der gør det til en partner med en betydelig vægt, men en smule uforudsigelig og temmelig ustabil.
Det er godt, at alle disse lande med deres forskelligheder er sammen i Østersørådet for at opbygge nye samarbejder. Og det er absolut nødvendigt, at Unionen ud over de bilaterale forbindelser, den har udviklet med disse forskellige lande for ikke så længe siden og ud over den finansielle støtte, den giver i programmer som PHARE, TACIS, Interreg, Synergie, Regionalfonden, m.fl. udvikler en helhedspolitik, en samlet aktionsplan, der koordinerer de forskellige indgreb i Østersøområdet.
Unionens indgreb berører faktisk mange områder, herunder den civile og militære sikkerhed samt den økonomiske udvikling inden for industri, landbrug, tjenesteydelser, transport og telekommunikation. Og de berører også den demokratiske og juridiske udvikling, kampen mod kriminaliteten, beskyttelsen af miljøet, forvaltningen af de maritime ressourcer og forvaltningen af energiressourcerne for blot at nævne nogle områder. Kort sagt har Unionen behov for en egentlig, sammenhængende og klar politik i dette følsomme område mod nordøst på vores kontinent, og vi regner med, at Rådet og Kommissionen - kontrolleret af Parlamentet naturligvis - vil udarbejde og iværksætte denne politik.

Sindal
Hr. formand, når regerings- og statschefer mødes i Østersørådet, må det formodes at være for at understrege en vilje til handling og understrege den høje prioritet. Parlamentet har ved flere lejligheder påpeget nødvendigheden af, at vi skulle tilvejebringe et konkret Østersø-samarbejde. Nye medlemslande, flere ansøgerlande, alt peger - som andre kolleger har fremhævet - allerede nu i samme retning. Det er nødvendigt at stimulere et regionalt samarbejde. Det er nødvendigt at stimulere en Østersø-identitet. Alene de historiske forandringer betinger dette. Forskellene er såmænd ikke så store endda. Der er lange og stolte kulturelle traditioner, der er lange traditioner for handelssamarbejde, og med et sikkerhedspolitisk aspekt in mente peger alt i retning af, at et intensiveret samarbejde er næste skridt for regionen.
Topmødet, som vi kalder det, efterfulgt af et egentligt Østersørådsmøde, bør munde ud i en hensigtserklæring om etablering af et egentligt Østersøprogram på linje med Middelhavsprogrammet. Erfaringerne fra vores baltiske interparlamentariske delegationer bør give Parlamentet baggrund for at støtte en sådan udvikling.
Det er yderst vigtigt, at eksempelvis miljø, transport, diverse netværk, fælles udnyttelse af Østersøens ressourcer, drøftes og planlægges i en fælles baltisk ånd. Derved styrkes også regionens identitet som en selvstændig, men meget aktiv del af Europa. Råd og Kommission må følge op på Visby-mødet og medvirke til at give håb, styrke og tro på fremtiden for befolkningerne omkring Østersøen.

Krarup
Jeg vil indledningsvis sige, at jeg har stor sympati for de ændringsforslag, der er stillet af fru Hautala og fru Stenius-Kaukonen, men hovedsagen er det fælles beslutningsforslag. Jeg skal minde om, at Østersølandenes historie er mindst lige så bloddryppende og ufredelig som den øvrige europæiske historie, herunder den fransk-tyske, men oppe nordpå lagde vi krigsvåbnene til side allerede i begyndelsen af forrige århundrede efter Napoleonskrigene. Det er måske i denne forsamling værd at minde om, at den del af historien, der angår den svenske og danske imperialisme og de mange krige, der er blevet udkæmpet mellem de to nationer, blev fredeliggjort uden nogen union, ja, man kunne næsten sige tværtimod, idet den førte til et samarbejde på alle folkelige niveauer, men uden overstatslige institutioner. Disse fredelige naborelationer har dannet udgangspunkt for det mellemstatslige samarbejde, der har udviklet sig i Østersøregionen, ikke mindst gennem Helsingforskonventionerne, HELCOM-samarbejdet om Østersøens havmiljø. Det er ikke perfekt, men det fungerer uden overstatslige overbygninger.
Men det skal nu være slut i henhold til det fælles beslutningsforslag, for EU's føderalister kræver, at dette regionssamarbejde, dette mellemstatslige samarbejde, underordnes Den Europæiske Union. Det fremgår mest tydeligt af en række bestemmelser. I den engelske udgave tales der således om the Northern dimension of the European Union . Det er udgangspunktet, den nordlige dimension af Den Europæiske Union er jo en slags imperialisme, eftersom der kun er fire medlemsstater blandt de mange stater, der udgør denne Østersøregion. Og endnu tydeligere og mere absurd er det, at man går ud fra, at Unionen har formandskabet i HELCOM, og det vil sige, at Sverige for øjeblikket og senere Finland, Danmark og Tyskland identificeres med Den Europæiske Union. Men, mine damer og herrer, Østersønationerne kan selv, og jeg skal hilse fra befolkningerne i området, der udtrykker sagen ganske bramfrit: Hold fingrene væk fra Østersøsamarbejdet!

Ferraris
Jeg kunne være fristet til at drøfte spørgsmålet om, hvorvidt der har været krige eller ej i Østersøen, med hr. Krarup, men dette emne står ikke på dagsordenen i aften.
Med henblik på det forestående topmøde mellem Østersølandene, der skal finde sted i Visby den 3. og 4. maj, er Rådet blevet spurgt om Unionens politik i forhold til Østersøområdet. Rådet agter at være til stede på mødet i Visby ved formanden for Det Europæiske Råd, den italienske ministerpræsident Dini, som vil deltage i mødet for netop af understrege den betydning, som Rådet og Unionen tillægger Østersøunionen.
I øvrigt vil jeg erindre om, at Kommissionen - der på den anden side er medlem af Østersørådet, hvis jeg ikke tager fejl - var repræsenteret på dettes fjerde ministermøde, der blev afholdt i Danzig. Ifølge pkt. 8 i den erklæring, der blev udsendt ved denne lejlighed, fandtes en yderligere tilnærmelse mellem Østersølandene, dvs. de Østersølande, der endnu ikke er medlemmer af Den Europæiske Union, positiv og af stor betydning.
Ministrene havde på daværende tidspunkt godkendt Finlands og Sveriges tiltrædelse af Unionen og indgåelsen af aftaler med Estland, Letland og Litauen. Yderligere fremhævedes i Danzig-erklæringen den grænseoverskridende dimension og de former for økonomisk bistand, der var mulige inden for rammerne af PHAREog TACIS-programmerne. Endelig fandt man i pkt. 16 en tilnærmelse mellem Unionen og Østersøområdet positiv, og i pkt. 28 understregedes målet om at tillægge Østersøområdet politisk styrke som et dynamisk element i det demokratiske Europa.
Jeg har citeret Danzig-erklæringen i tiltro til og overbevisning om, at vi også i Visby vil se denne erkendelse af denne forbindelse mellem Den Europæiske Union og Østersø-rådet.
Jeg vil erindre om, at Unionen støtter initiativer til regionalt samarbejde i Europa. Jeg vil næsten sige, at det indgår i Unionens politik at støtte disse initiativer. Foruden Østersørådet støtter Unionen initiativet for Centraleuropa og det økonomiske samarbejde i Sortehavet, hvorom der, hvis jeg ikke tager fejl, vil blive afholdt møde i slutningen af næste uge, nemlig den 27., og hvortil Unionens formandskab er indbudt, netop som et bidrag til den økonomiske udvikling af de pågældende områder, og den politiske stabilitet og sikkerheden i Europa i almindelighed.
Unionen er derfor særlig interesseret i alt, hvad der vedrører Østersølandene, og har for øje, at nogle af dens medlemsstater, nemlig Danmark, Tyskland, Finland og Sverige, også er medlemmer af Østersørådet, mens andre, nemlig Norge og Island, er medlem af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, og endelig andre, nemlig Polen, Estland, Letland og Litauen, er associerede.
For at uddybe emnet og understrege den særlige interesse, som Unionen vier Østersølandene, erindrer jeg om, at man på rådsmødet i Madrid i december 1995 tog Kommissionens beretning om situationen om det fremtidige samarbejde i Østersøområdet til efterretning, og denne beretning indgik herefter i konklusionerne vedrørende udviklingen af samarbejdet, den politiske dialog og det økonomiske samarbejde i Østersøområdet. Det Europæiske Råd i Madrid havde endda, og dette forekommer mig væsentligt, således som det også er nævnt af fru Lalumière, havde opfordret Kommissionen til at tage et hensigtsmæssigt initiativ til regionalt samarbejde, der kunne forelægges statsoverhovederne i Visby. Så vidt mig bekendt vil dette forslag fra Kommissionen ligge klart her i løbet af april måned. Under alle omstændigheder kan kommissær Van den Broek sige meget mere herom.
Endelig vil tillige erindre om de andre initiativer, Unionen har taget vedrørende Østersøområdet. Der er f.eks. tale om deltagelsen i seminaret i Karlskrona i Sverige i sidste måned om det tværnationale samarbejde, på hvilket Den Europæiske Union var repræsenteret som bekræftelse på sin interesse i og nødvendigheden af at finde tilstrækkelige fællesskabsmidler i forbindelse med TACIS- og PHARE-programmerne. Unionen deltog herefter i Nordisk Råds særlige konference i København og Det Nordiske Ministerråd om europæiske anliggender under overværelse af deltagere fra de nationale parlamenter og regeringer og Den Europæiske Union.
I interessen for Østersøområdet indgår, omend kun indirekte det centraleuropæiske initiativ, der næsten fra begyndelsen har et meget vigtigt medlem, nemlig Polen. Initiativet forvandledes endda fra at omfatte fire lande til at omfatte seks lande takket være Polens deltagelse. Endelig omfatter den politiske dialog mellem Den Europæiske Union og Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde - Norge, Island og Liechtenstein - lande, som stort set indgår i Østersøområdet. Der påtænkes et møde på ministerniveau for at give det større betydning.
Til yderligere oplysning vil jeg sige, at jeg som repræsentant for formandskabet netop i de forløbne dage har foretaget en rejse i de tre baltiske republikker, nemlig til Riga, Talinn og Vilnius, for med republikkernes udenrigsministre, præsidenter og andre enheder og organisationer i disse at drøfte og kommentere resultaterne af regeringskonferencen i Torino og særlig vise den interesse, Den Europæiske Union nærer for disse lande. Der var ikke blot tale om formelle aftaler, hvor vigtige disse end var, og De vil huske, at udenrigsministrene for disse lande var blevet indbudt til Torino sammen med de øvrige lande, der søger om optagelse. Jeg vil vise vor interesse i at opretholde en fortsat dialog med disse lande, og hvis jeg må tilføje en personlig kommentar, værdsættes netop denne tanke om en dialog særligt af disse. Det indgyder dem tillid at vide, at formandskabet beskæftiger med dem, er optaget af deres anliggender og har til hensigt at holde dem løbende underrettet i en ikke blot ensidig dialog, men en dialog, der gør det muligt for dem at fremkomme med forslag og anvisninger, der kan vise sig nyttige for hele Unionens arbejde.
Afsluttende har jeg særlig bemærket alt, hvad der er sagt, navnlig vedrørende energinettene, og hvad der er blevet stærkt understreget af de herrer Olsson, Hautala og Buhrenstam. Den interesse, som de tilstedeværende parlamentsmedlemmer, særlig fra Østersøområdet, og navnlig fra Sverige og Danmark, giver udtryk for, viser, at området ikke er glemt af Unionen. Denne interesse næres af hele Unionen, særlig af formandskabet, fordi Østersøområdet er en væsentlig del af Europa, dvs. et fællesskab, som strækker sig fra Middelhavet til det yderste nord, og som i Østersøområdet finder et punkt af særlig interesse. I mellemtiden håber vi på, at en udvidelse af Den Europæiske Union i en ikke alt for fjern fremtid vil kunne omfatte alle landene i Østersøområdet, dvs. de tre baltiske republikker og Polen.

Van den Broek
Hr. formand, Østersørådet, som af Kommissionen betragtes som et unikt forum, har som tidligere omtalt i aften blandt sine medlemmer fire stater, der er medlem af Unionen, fire associerede lande, Rusland, Norge og Island. Desuden er Europa-Kommissionen et selvstændigt, fuldgyldigt medlem af Østersørådet, hvilket i Kommissionens øjne er relativt enestående. Samarbejdet i regionen er i rivende udvikling, og Kommissionen føler at kunne bidrage dertil, hvilket den følgelig også gør.
For at fremme Østersøstaternes mål yderligere har Sverige, der p.t. har Østersørådets formandskab, indbudt regeringscheferne til det ekstraordinære topmøde i Visby. Efter vor opfattelse, hr. formand, tager mødet sigte på en optimal direkte dialog regeringscheferne imellem med henblik på at fremme gensidig forståelse og at nå de fælles mål så målrettet som muligt. Topmødet bør munde ud i en fornyet bekræftelse af målsætningerne, som er at tilvejebringe stabilitet, velfærd og solidaritet i regionen, udarbejde en koordineret handlingsplan, der sigter mod et stabilt demokrati med størst mulig deltagelse fra borgernes side, økonomisk samarbejde, integration og udvikling og sidst men ikke mindst samarbejde om miljøbeskyttelse.
Efter at være blevet opfordret dertil på Det Europæiske Råds møde i Madrid har Kommissionen udarbejdet et dokument, som hr. Ferraris allerede har refereret til, med titlen »Et initiativ for Østersøområdet«, som vil blive forelagt i Visby. Dokumentet er en videreudvikling af en tidligere meddelelse fra Kommissionen af oktober 1994 med titlen »En unionsapproach til Østersøregionen« og tillige en videreudvikling af en tidligere udsendt meddelelse, «Rapport om det nuværende samarbejde og samarbejdsperspektiverne i Østersøregionen«, som Kommissionen har forelagt under EU-topmødet i Madrid i december 1995.
Disse dokumenter indeholder en oversigt over regionens potentiale, over samarbejdsaktiviteterne samt over de finansielle instrumenter. Kommissionens initiativ for Østersøområdet indeholder forslag til en koordineret indsats på et antal prioritetsområder først og fremmest styrkelse af demokratiet og politisk stabilitet, for det andet fremme af den økonomiske udvikling med vægt på infrastruktur, energi, nuklear sikkerhed og miljø samt for det tredje udvikling af det regionale samarbejde, herunder grænseoverskridende samarbejde og forenkling af grænsetrafikken.
Initiativet gennemføres under anvendelse af eksisterende finansielle midler, hvilket for Kommissionens vedkommende er PHARE-programmet, TACIS-programmet og INTERREG-programmet. Det ventes, at også de internationale finansieringsinstitutioner, herunder Den Europæiske Investeringsbank, vil yde støtte. Supplerende finansiering er derfor efter vort skøn ikke påkrævet.
Det er Kommissionens overbevisning, at man ved at stræbe efter de fælles mål og ved at gennemføre koordinerede foranstaltninger bidrager til den ønskede stabilitet og velfærd samt til yderligere demokratisering af Østersøregionen.

Theorin
Hr. formand, topmødet, som indledes den 3. maj i Visby på Gotland på initiativ af den svenske regering, bliver forhåbentlig startskuddet til et stærkt og stadig mere omfattende samarbejde omkring Østersøen. Østersøregionen er en region med store muligheder og et stort potentiale hvad angår naturressourcer, produktion og handel med et samlet befolkningstal på omkring 60 mio. Østersøregionen er også en region af stor sikkerhedspolitisk betydning, som kan spille en vigtig rolle ved skabelsen af gode relationer og et tættere samarbejde mellem Den Europæiske Union, de tidligere sovjetrepublikker og Rusland.
Fælles initiativer og anstrengelser er dog nødvendige fra såvel Østersølandene selv som Den Europæiske Union for at stimulere den demokratiske og økonomiske udvikling i denne region. Gennem konkrete forslag og ved at skabe og styrke samarbejdsformerne på mellemfolkeligt, lokalt, regionalt og mellemstatsligt plan vedrørende fælles udfordringer lægger vi det bedste grundlag for en stabil og fredelig udvikling. Det er også den strategi, som Østersørådet har anlagt forud for topmødet, hvor de vigtigste punkter på dagsordenen netop er samarbejde på miljøområdet, økonomisk samarbejde og mellemfolkeligt samarbejde, dvs. folk til folk.
En sådan strategi stemmer meget fint overens med det udvidede og nye sikkerhedsbegreb, som vi alle må gå ind på. En aktiv og effektiv sikkerhedspolitik skal frem for alt gå ud på at prøve at imødegå de trusler, der udspringer af sociale, økonomiske og miljømæssige problemer. At tilbyde sikkerhed og tryghed gennem militære alliancer og gennem investeringer i militært udstyr kan aldrig komme i første række.
De lande, som endnu ikke er medlemmer af EU, bør allerede nu integreres i det arbejde, som finder sted inden for den sociale dimension, i udarbejdelsen af en fælles beskæftigelsespolitik samt i EU's miljøpolitiske arbejde. Jeg opfordrer derfor Kommissionen til på dette topmøde at fremsætte konkrete forslag på disse områder og derved bidrage til, at resultatet af topmødet bliver så indholdsrigt som muligt.
Afslutningsvis er det vigtigt at understrege, at vi ikke må se dette Østersøinitiativ som et konkurrerende projekt til Middelhavsprogrammet. Der er ingen modsætninger mellem disse former for regionalt samarbejde i Europa. Begge er lige vigtige med henblik på at skabe en konsekvent og fredelig udvikling i Europa.

Toivonen
Hr. formand, i begyndelsen af maj mødes hansestædernes arvtagere til topmødet i Visby, hvor man bl.a. vil drøfte, hvordan man kan stimulere den økonomiske aktivitet i området. Kommissionen har til mødet udarbejdet et fællesskabsinitiativ for Østersøområdet. Ifølge initiativet vil Kommissionen støtte udviklingen i området på mange forskellige måder.
Kommissionen er i forbindelse med det økonomiske samarbejde rede til via PHAREprogrammet bl.a. at støtte et frihandelsområde bestående af Estland, Letland og Litauen og etableringen af en toldunion inden udgangen af 1998. Kommissionen forpligter sig til via det samme program at fremme gennemførelsen af frihandel mellem de baltiske lande og Polen inden for rammerne af frihandelsaftalen med Centraleuropa. Forberedelserne til Polens OECD-medlemskab, de tre baltiske landes WTO-medlemskab og Kaliningrad-områdets status som et særligt økonomisk område bidrager også positivt til handel og investeringer i området.
Kommissionen omtaler helt korrekt de små og mellemstore virksomheders rolle i forbindelse med styrkelsen af handelssamarbejdet. Kommissionen samarbejder med de internationale finansieringsinstitutioner om at forbedre forudsætningerne for deres vilkår bl.a. for at oprette et rådgivende organ for virksomhedsdrift i Baltikum.
Med hensyn til energisamarbejdet mener Kommissionen, at både gasrørledningen fra Rusland til Tyskland via Belarus og Polen og råolierørledningen fra Rusland til Finland skal være blandt de højst prioriterede projekter. Kommissionen mener også, at det er vigtigt, at Unionens elektricitets- og gasnet sammenkobles med de tilsvarende net i partnerskabslandene. Disse prioriteringer er udmærkede, men det er chokerende, at der i listen over projekter ikke er medtaget noget nordisk gasnet, som sammenkobler Rusland og Norges gasforekomster. Dette gasnet vil give en god sikkerhed for gasleverancerne, som både Østersøområdet og hele Europa vil få gavn af. Man må håbe, at listen bliver forlænget på Visby-topmødet.

Väyrynen
Hr. formand, jeg vil fremhæve to vigtige forhold. For det første bør Rådet og Kommissionen huske på, at Barentsområdet er en væsentlig del af Østersøområdet. Det Euro-Arktiske Barentsråd skal have samme status som Østersørådet. Unionen bør deltage mere aktivt end hidtil i Barentsområdets udvikling.
For det andet, hvis planerne om EU's udbygning og udvidelse gennemføres, skabes der en uheldig situation, hvor Østersøområdet bliver delt i to, og hvor Rusland bliver isoleret. At dømme efter de nuværende planer er EU ved at udvikle sig til en lukket økonomisk, politisk og endog militær union, hvor det eneste land uden for er Rusland.
De målsætninger, som Unionen har opstillet og vedtaget, er stærkt modstridende. Unionens målsætning er at forebygge en ny todeling af Europa, mens dens egne planer om uddybning og udvidelse er ved at føre til en todeling med negative virkninger, der kan mærkes meget tydeligt især i Østersøområdet. For at sikre den mest positive udvikling i Østersøområdet bør der iværksættes et paneuropæisk samarbejde, hvori også Rusland deltager fuldt ud. Dette kan i princippet enten ske ved at optage Rusland som EU-medlem, eller at der i Østersørådet tilvejebringes et stærkt pan-europæisk samarbejdsforum. Begge muligheder vil faktisk betyde, at Europa vil blive sammensat af flere samarbejdsregioner, hvoraf hver især deltager i integrationen ud fra sine egne forudsætninger og med sin egen hastighed. Jeg håber, at vi får en realistisk drøftelse om hele Europas fremtid med udgangspunkt i disse muligheder.
Afslutningsvis, når vi taler om Østersøområdets udvikling, må vi huske på, at det er en del af EU's mere udvidede politik for de nordlige områder, der også omfatter de arktiske områder. Unionen deltager allerede i Det Euro-Arktiske Barentsråds arbejde. Tre medlemslande, Danmark, Sverige og Finland, vil deltage i et arktisk råd, som bliver oprettet i juni. Unionen bør derfor begynde at udforme sin egen politik for de arktiske områder, som dels skal indeholde målsætningerne for udnyttelse af områdernes naturressourcer og dels fastlægge Unionens ansvar for beskyttelsen af områdernes sårbare natur og hensyntagen til de oprindelige folks interesser og rettigheder.

Truscott
Hr. formand, topmødet i Visby er et velkomment initiativ af afgørende betydning for den fremtidige udvikling af Østersøregionen, eftersom man der vil drøfte sikkerhed, kriminalitet, miljø og udvidelsen af EU. Topmødet er også vigtigt, fordi det fører medlemmer af Østersørådet og to af de tre ledende institutioner i EU, Rådet og Kommissionen, sammen.
I betragtning af vigtigheden af topmødet er det beklageligt, at der ikke er nogen repræsentanter fra Parlamentet. Fire medlemmer af Østersørådet er allerede EU-medlemmer, mens fire ansøger om medlemskab: Estland, Letland, Litauen og Polen. EU har en partnerskabs- og samarbejdsaftale med Rusland. EU har direkte interesse i de spørgsmål, der står til drøftelse i Visby. EU spiller allerede en afgørende rolle, når det gælder at tilskynde til bedre regionalt samarbejde mellem Østersøstaterne. EU har forpligtet sig til at modvirke forurening af Østersøen og garanteret for sikkerheden af atomanlæg og installationer. Gennem Tacis, Phare og Interreg hjælper EU den økonomiske og politiske reformproces i den tidligere Sovjetblok. EU's Europa- og samarbejdsaftaler har til formål at støtte dette yderligere med respekt for menneskerettighederne og minoritetsrettighederne, hvor de end måtte findes.
Det vil være af vital betydning at kontrollere væksten af kriminalitet og af mafiaen, efterhånden som EU udvides. Men EU må passe på, at det ikke skaber urealistiske forventninger blandt staterne i Østersøregionen. Polen og de baltiske stater vil ikke komme ind i EU fra den ene dag til den anden. EU og ansøgerlandene har meget at forberede, før en udvidelse kan finde sted. Indlysende eksempler herpå er reformen af den fælles landbrugspolitik og strukturfondene og reformen af EU's beslutningstagningsstrukturer. Økonomisk, juridisk og socialt har Polen, og i særdeleshed de baltiske stater, stadig meget at indhente. Det er nødvendigt at gøre mere for at sikre rettighederne for det russisktalende mindretal i Estland og Letland.
Det er nødvendigt at være realistisk i dag for at forhindre bitre skuffelser og desillusionering i morgen.
Med hensyn til sikkerhed bør vi gøre det klart, at en udvidelse af NATO til alle potentielle fremtidige medlemmer af EU hverken er ønskelig eller gennemførlig. Man må finde andre sikkerhedsmekanismer; f.eks. et reformeret WEU og et genoplivet OSCE. Et sikkerhedssamarbejde med Rusland via NATO kræver også yderligere arbejde.
Jeg håber, at topmødet i Visby vil finde sted i en positiv men realistisk samarbejdsånd.
Jeg vil gerne som et rent apropos nævne, at jeg føler, at Parlamentet er blevet behandlet med nogen foragt i dag, eftersom debatten om de baltiske stater er blevet forsinket fire timer. Vi ventede en udtalelse fra hr. Fischler kl. 17.00, kl. 21.00 og nu kl. 22.00. Jeg mener ikke, at det er en rimelig måde at lede Parlamentet på. Desuden mener jeg, at det er at behandle medlemmerne af Parlamentet og de millioner af mennesker, de til sammen repræsenterer, med foragt. Jeg håber ikke, det vil gentage sig.

Iivari
Hr. formand, de sidste års store ændringer i Europa har haft en afgørende betydning for Østersølandenes situation. Efter sammenbruddet i Europas ideologiske og økonomiske deling har Finland og Sverige tiltrådt Den Europæiske Union. Polen og de baltiske lande, der har fået deres selvstændighed tilbage, har indgået associationsaftaler med EU, som har medlemskab som endemål. Rusland søger en farbar vej under indførelsen af demokrati og markedsøkonomi. EU og Rusland har forhandlet sig frem til en partnerskabs- og samarbejdsaftale, der forhåbentlig træder i kraft i år.
Den omstændighed, at alle Østersølande deltager i Visby-topmødet, og at Den Europæiske Union bliver stærkt repræsenteret, er af stor betydning. Forhåbentlig vil topmødet danne grundlag for et samarbejde, der bygger på, at alle deltager og på ligeværdighed og gensidig anerkendelse. Hovedmålet med Visby-topmødet skal selvfølgelig være stimulering af den demokratiske og økonomiske udvikling. Fra topmødet forventer man med andre ord et positivt signal om EU's udvidelse. Det er også nødvendigt at fremskynde konkrete projekter inden for miljø, transport og energinet.
På de finske socialdemokraters vegne vil jeg på det kraftigste fremhæve betydningen af, at TACIS-, PHARE- og INTERREG-programmerne gennemføres og tilpasses således, at området i praksis får nytte af dem. Vi støtter også, at gasnettet, der skal tilsluttes Ruslands og Norges gasforekomster, skal optages på listen over de transeuropæiske gasnet. Man har her i denne sal helt korrekt gjort opmærksom på, at det er nødvendigt for Den Europæiske Union at udarbejde et afbalanceret og bæredygtigt program for Østersøområdet, der kan styrke det økonomiske og politiske samarbejde i området.
Østersøområdet har brug for et samarbejde, der tager udgangspunkt i anerkendelsen af samtlige landes suverænitet. Samtidig bør man kræve, at der udvises respekt for retsstaten og mindretallenes rettigheder i områdets stater. De baltiske lande og Polen har i forlængelse af deres ønske om at blive medlemmer af Den Europæiske Union også udtrykt deres vilje til at deltage i de europæiske sikkerhedsordninger. Man bør gøre sig klart, at disse staters legitime sikkerhedsinteresser skal tages alvorligt. De baltiske lande må ikke overlades til sig selv. Sikkerhedsløsningerne skal derfor være udformet på en sådan måde, at de øger stabiliteten i hele Østersøområdet.

Ferraris
Hr. formand, de ærede parlamentsmedlemmers indlæg her i den sidste runde har rejst nogle spørgsmål, hvorom jeg vil tillade mig at fremsætte to eller tre bemærkninger.
Fru Theorin og hr. Iivari har særlig talt om sikkerheden og ligeledes sikkerhedsorganisationerne i Østersøområdet. Jeg vil erindre om, at de fire baltiske lande er partnere, der er tilknyttet WEU - den vesteuropæiske union - og at de sædvanligvis deltager som observatører i møderne i WEU. Jeg kan endda sige, at der i sin tid fra italiensk side blev taget initiativ til at associere disse lande med WEU. Det var, hvis jeg ikke tager fejl, under det italienske formandskab for WEU for tre år siden, at dette initiativ blev taget, og deltagelsen har været regelmæssig, intens og nyttig. Jeg tror, at man bør have dette i erindring. Jeg erindrer ligeledes om, at Polen, Estland, Letland og Litauen, de fire Østersølande, som ikke er medlem af andre europæiske organisationer, sender observatører til den parlamentariske forsamling i WEU. Og apropos, er formanden for den parlamentariske forsamling i WEU, Sir Dudley Smith netop i dag i Rom for at føre samtaler. Endelig vil jeg erindre om, at de forskellige Østersølande - naturligvis med undtagelse af Tyskland og Danmark - dvs. Sverige, Finland, Estland, Letland og Litauen - vil deltage i WEU's ministerråd i Birmingham i maj måned.
En yderligere bemærkning: Hr. Väyrynen har nævnt Det Arktiske Råd og Bahrentshavet. Denne tanke bør også i fremtiden tages i betragtning i forbindelse med anvendelsen af havretten. Hr. Väyrynen og hr. Iivari har talt om mindretallene, et emne, som vi har drøftet her i eftermiddag under besvarelsen af et spørgsmål fra hr. Ebner. Jeg kan følgelig henvise til, hvad jeg tidligere har sagt, særlig vedrørende Den Europæiske Unions medlemsstater. Her vil jeg for alle eventualiteters skyld erindre om både Europarådets konvention om beskyttelse af mindretal og dokumentet fra CEIN - det centraleuropæiske initiativ - i samme forbindelse.
Alt dette for at understrege, at andre organisationer foruden Den Europæiske Union som sådan nærer en særlig opmærksomhed over for Østersølandene, en opmærksomhed, der omfatter både sikkerheds-, havrets- og mindretalsområdet, dvs. alle de områder, som forekommer mig at være berørt af de ærede parlamentsmedlemmer i deres indlæg.

Formanden
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag, fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00

Redegørelse fra Kommissionen om BSE
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om bovin spongiform encephalopati (BSE), herunder dennes finansielle følger.

Fischler
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, den 27. marts, altså for cirka tre uger siden, havde jeg lejlighed til at tale for Parlamentet om baggrundene for den uopsættelighedsbeslutning, som Kommissionen samme dag havde truffet. Siden den pågældende dag er der cirka gået tre uger, og jeg vil gerne her i dag i Parlamentet berette om nogle væsentlige begivenheder, der er sket i denne periode, og anstille nogle overvejelser for fremtiden.
Men lad mig først sige et par uddybende ord om de udtalelser, jeg har fremsat om britisk oksekød i weekenden. Kommissionen har aldrig sagt, at britisk oksekød ikke er sikkert. At britisk oksekød er ufarligt, er der opstået tvivl om på grund af den britiske regerings erklæringer for det britiske underhus. Derfor og fordi dette derefter har udløst heftige reaktioner og voksende usikkerhed i medlemsstaterne, så Kommissionen sig foranlediget til bl.a. at udstede et foreløbigt eksportforbud. Det beror på artikel 43 i EF-traktaten, som EFDomstolen også har udvidet til sundhedsaspekter, når de har med landbrug at gøre.
Til journalisten, der besøgte mig her i weekenden, svarede jeg på spørgsmålet om, hvorvidt jeg selv ville spise britisk oksekød, at ved et besøg i Det Forenede Kongerige ville jeg personligt ikke have nogen problemer i den retning. Jeg kan heller ikke indse, hvorfor jeg skulle gøre noget andet end det, en britisk landmand eller en britisk arbejder for eksempel gør. At også den britiske landboforening kritiserer mig af den grund, er helt ubegribeligt for mig. Eller er det et led i en strategi om, hvordan man vil genoprette forbrugernes tillid? Min konstatering ændrer imidlertid ikke noget ved den kendsgerning, at Kommissionens beslutning om foreløbig at indstille eksport af britisk oksekød og oksekødsprodukter er berettiget. Det var og er vores hensigt at udelukke enhver risiko for forbrugeren.
Og nu tilbage til begyndelsen. Efter at det var kommet frem, at der var mistanke om, at BSE-smitte kan overføres til mennesket, gennemgik Den Europæiske Unions Videnskabelige Veterinærkomité datamaterialet om de nye tilfælde af CreutzfeldtJakob og de kontrolforanstaltninger, der den gang var i Storbritannien. Efter komiteens opfattelse er disse foranstaltninger for så vidt vigtige, som de mindsker risikoen for at komme i berøring med BSE-smitstoffet. Risikoen ville kunne mindskes yderligere, udtaler komiteen, hvis man udelukker alle de dyr fra fødekæden, der sandsynligvis er kommet i berøring med smitstoffet.
Fra 1.-3. april fandt der derefter, som De vil vide, et ekstraordinært rådsmøde sted i Luxembourg om emnet BSE. Ministrene nåede her frem til følgende konklusioner. For det første: Kvæg i Det Forenede Kongerige, der på slagtetidspunktet er mere end 30 måneder gamle, må ikke komme ind i føde- og foderstofkæden. For det andet: Specifikt oksekødsaffald, såkaldt SBO, fra Det Forenede Kongerige må ligeledes ikke komme ind i føde- og foderstofkæden. For det tredje: Kommissionen vil om kort tid vedtage en beslutning, hvormed det skal foreskrives, at alt dyrisk affald fra pattedyr skal behandles efter metoder, der påviseligt og de facto inaktiverer scrapie- og BSE-smitstofferne. For det fjerde: Det Forenede Kongerige vil senest den 30. april fremlægge for Kommissionen et konkret forslag til selektiv slagtning af dyr og/eller bestande, der sandsynligvis er kommet i berøring med inficeret kød og benmel og under dette aspekt udgør særlige risikogrupper. For det femte: Veterinærmyndighederne i Det Forenede Kongerige skærper deres inspektioner for at garantere, at kontrollerne af kvægidentificeringen og -bortskaffelsen også rent faktisk bliver foretaget.
Allerede i næste uge vil Kommissionen sende et inspektionsteam til Det Forenede Kongerige, som også omfatter eksperter fra de andre medlemsstater. Dette team har til opgave at kontrollere omsættelsen af de allerede besluttede foranstaltninger. Den 9. april har Den Videnskabelige Veterinærkomité endnu en gang gennemgået den samlede videnskabelige viden, der p.t. er tilgængelig, om inaktivering af smitstoffet ved fremstilling af gelatine og talg. På grundlag af de foreliggende data har komiteen identificeret to metoder - en for gelatine og lignende produkter og en for talg - hvormed der kan fremstilles produkter, der uden sundhedsrisiko kan anvendes i levnedsmidler, lægemidler og kosmetika.
Før denne drøftelse har Verdenssundhedsorganisationen den 2. og 3. april arrangeret en eksperthøring om spørgsmål inden for den offentlige sundhed i forbindelse med de smitsomme spongiforme encefalopatier hos mennesker og dyr. Ud over en række andre anbefalinger anser WHO's eksperter ligeledes gelatine og talg som værende ufarlige, forudsat, at der anvendes bestemte forarbejdningsmetoder. Alle WHO's anbefalinger skal på ny diskuteres i alle detaljer af Den Videnskabelige Veterinærkomité i næste uge. I den forbindelse skal Verdenssundhedsorganisationens anbefalinger gennemgås, og desuden skal det vurderes, hvilke følger det medfører for EU's foranstaltninger.
Jeg kan desuden meddele Parlamentet, at den 15. april har også Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler under min kollega, hr. Bangemanns ansvar analyseret spørgsmålet om anvendelse af gelatine og lignende produkter. Komiteen kom derefter frem til følgende konklusion, jeg citerer: «Komiteen kan på nuværende tidspunkt udelukkende anbefale, at oksemateriale til fremstilling af disse produkter kun bør stamme fra områder, hvor BSE ikke er epidemisk.«
Desuden holdt den videnskabelige komité under Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering møde i London den 15. og 16. april. I sine anbefalinger fastslår komiteen, at der til produktion af medicinsk gelatine skal anvendes udgangsstoffer, der ikke er af britisk oprindelse. Med hensyn til anvendelse af talg og andre substanser fra kvæg blev det klarlagt, at på det farmaceutiske område anvendes særlige produktionsmetoder, der garanterer en tilsvarende inaktivering af BSE-smitstoffet.
Vi har imidlertid ikke kun at gøre med sundheds- og veterinærforanstaltninger, nej, vi skal også løse et enormt markedsproblem, som De ved. Siden BSE-krisen brød ud, er markedsføringen af oksekød blevet et meget vanskeligt problem i hele Fællesskabet. Gennemsnitspriserne derimod er ikke faldet så dramatisk med undtagelse af Storbritannien og Irland, fordi landmændene nu kun sender få dyr på markedet i håb om, at tingene vil stabilisere sig inden for en overskuelig fremtid. Der vil kun eksistere én mulighed for at opnå denne stabilisering af markederne, som vi alle tilstræber og håber på. Forbrugerne forlanger, med rette, garantier for, at det kød, de spiser, er sundhedsmæssigt ufarligt og sikkert. En stabilisering af markedet kan ganske simpelt ikke alene opnås med åbningen af interventionen, for hvad vi oplagrer i dag, skal vi også sælge igen i morgen.
Heller ikke forøgede eksporter er den eneste løsning på problemet, for hvis europæiske forbrugere ikke har nogen tillid til vores oksekød, kan vi heller ikke forvente, at køberne i tredjelande har en sådan tillid. Derfor kan en markedsstabilisering realistisk set kun indtræde, hvis vi kan tilbyde vores forbrugere yderligere garantier for, at det er ufarligt at spise oksekød.
En første sådan aktion er den af EU medfinansierede foranstaltning til opkøb af britisk kvæg over 30 måneder, for at det i fremtiden ikke længere kommer ind i føde- og foderstofkæden. Dette skema blev der stemt om i Forvaltningskomiteen i sidste uge og skal desuden vedtages i denne uge af Kommissionen i en skriftlig procedure. Med et andet skema får Holland, Belgien og Frankrig hjælp til at fjerne sådanne kalve fra markedet, der stammer fra Storbritannien og er importeret med opfedning for øje, før eksportforbuddet blev udstedt. Bortset fra disse foranstaltninger, der skal bidrage til at genvinde forbrugernes tillid, støtter Kommissionen også landmændene i andre medlemsstater. I forbindelse med det ekstraordinære rådsmøde i Luxembourg blev det i Forvaltningskomiteen besluttet at fremskynde åbningen af interventionen og samtidig hæve slagtevægten. I sidste uge fremlagde Kommissionen et forslag for Forvaltningskomiteen til at åbne en procedure uden vægtlimit og for yderligere kvaliteter.
Bortset fra den yderligere videnskabelige drøftelse og Kommissionens forestående inspektion i Det Forenede Kongerige har medlemsstaterne på sidste rådsmøde opfordret Det Forenede Kongerige til at forelægge et selektivt program for slagtningen for således at opnå et hurtigt og mærkbart fald i antallet af BSEtilfælde i Det Forenede Kongerige. Jeg ved, at regeringen i Det Forenede Kongerige i de sidste dage har drøftet dette emne intensivt. Minister Hogg har i går i det britiske underhus understreget, at et sådant program ikke nødvendigvis skal omfatte hundredtusinder af dyr. Tværtimod skulle det målrettet identificere de dyr, der repræsenterer den største infektionsrisiko, og hvis slagtning sikrer et signifikant fald i nye BSE-tilfælde. Vi forventer nu hvert øjeblik at modtage specifikke forslag fra den britiske regerings side. Min vurdering af disse forslag vil rette sig efter, i hvor høj grad de forøger sundhedsbeskyttelsen, og i hvor høj grad de er egnede til at genoprette forbrugernes tillid i hele EU.
I overensstemmelse med de konklusioner, der blev draget på det ekstraordinære rådsmøde om BSE, vil Kommissionen regelmæssigt afgive meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om emnet BSE. En første sådan meddelelse afgiver jeg hermed til Europa-Parlamentet, Rådet vil jeg afgive en udførlig meddelelse til på dets møde den 29. og 30. april.
Og nu, mine damer og herrer, et omfattende svar på spørgsmålet om, hvilke finansielle midler en såkaldt BSE-krisepakke kræver, kan jeg endnu ikke give Dem i dag, for der er fortsat mange ukendte faktorer i vores beregninger. Således har vi endnu ikke fået forelagt dette tidligere citerede konkrete forslag fra de britiske myndigheder, og derfor kan omkostningerne heller ikke kalkuleres p.t. Desuden kan ingen i dag forudse, hvordan det europæiske oksekødsmarked vil udvikle sig i de kommende uger og måneder, og hvor store bevillinger der er behov for.
Vi kan vurdere omkostningerne til følgende foranstaltninger: For det første, at fjerne dyr over 30 måneder fra fødekæden. Vi går ud fra, at der i 1996 falder 400.000 dyr og i 1997 800.000 dyr ind under dette skema. Ved en pris på 392 ecu pr. stk. vil det belaste fællesskabsbudgettet i 1996 med 160 og i 1997 med 320 millioner ecu. Disse tal svarer til en fællesskabsdeltagelse på 70 %. Omkostningerne til destruktion af dyrene skal alene bæres af Det Forenede Kongerige. For det andet, kalveprogrammet koster - og det gælder jo kun 1996 - ca. 50 millioner ecu. For det tredje, hvad angår interventionen, så kan vi gå ud fra, at de 50.000 tons, der nu er taget højde for i april, vil medføre omkostninger på ca. 100 millioner ecu.
Lad mig i denne forbindelse desuden komme med to bemærkninger om revisionen af finansprognosen. På grundlag af det, man ved i dag, er Kommissionen af den opfattelse, at vores forslag i sin konception fortsat har sin berettigelse. Ganske vist må vi indrømme, at på grund af BSE-krisen er den margin, der især er forudsat for 1997, blevet væsentlig mindre.
Endelig vil jeg også kort berette om de samtaler, jeg havde i sidste uge med hr. professor Weissmann fra Schweiz og hr. professor Collins fra Det Forenede Kongerige. Jeg bad professor Weissmann påtage sig hvervet som formand for en videnskabelig rådgivningsgruppe, hvis medlemmer har særligt kendskab til BSEområdet og Creutzfeldt-Jakob-forskningen. Denne rådgivningsgruppe skal informere os om de nuværende forskningsresultater og om det fremtidige forskningsbehov. Jeg tror, professor Weissmann og hans arbejdsgruppe kan afgive tilsvarende anbefalinger til efteråret.
Til allersidst, mine damer og herrer, vil jeg gerne benytte lejligheden til virkelig indtrængende at bede medlemmerne af Europa-Parlamentet om sammen med Kommissionen at sørge for, at vi gennem vores udtalelser og handlinger ikke øger offentlighedens bekymring yderligere og dermed skærper problemerne yderligere i forbindelse med BSE.

Fantuzzi
Hr. kommissær, jeg mener, at der i de finansielle bestemmelser også nævnes fremme af kødforbruget. Dette forekommer mig at være et ikke blot engelsk, men europæisk problem. Jeg vil spørge Dem om, De ved, at GD VI's tjenestegrene er ved at regne på det foreløbige budgetforslag for 1997 og heri påregner en ændring af udgifterne til fremme af salget af landbrugsvarer på de interne europæiske markeder og de internationale markeder, og om De ikke mener, at denne bevilling bør revideres på baggrund af den nuværende situation.

Fischler
Hr. formand, jeg vil gerne udtale mig om det. Det er korrekt, at også Kommissionen agter at bidrage til at stimulere oksekødsafsætningen. Vi går ud fra, at det kun kan være fornuftigt at omsætte sådanne programmer i samarbejde med medlemsstaterne, og vi har også et beløb på budgettet, vi kan anvende. Endelig tror vi, at vi også skal vælge det rigtige tidspunkt for, hvornår en sådan aktion skal indledes, for hvis vi vælger et forkert tidspunkt, så kunne sådan noget ligefrem være kontraproduktivt.

Provan
Tak fordi De er her i aften, hr. kommissær, for jeg ved, at De har haft en meget hård dag, og de har mødtes med mange grupper i Parlamentet. Jeg håber, at De har fået en god middag.
Det er vigtigt, at vi erkender, at dette er et europæisk problem. Hollænderne er begyndt på et slagtningssystem, som der, så vidt jeg forstår, skal afsættes fællesskabsmidler til. Det Forenede Kongerige foreslår en slagtningspolitik, der vil kræve europæiske midler. Er det Deres hensigt som kommissær at udvikle en europæisk politik til udryddelse af BSE i hele Fællesskabet? For vi bør alle erkende, at der er andre lande i Fællesskabet, der har BSE, og for nogle landes vedkommende er der ikke nogen indlysende forklaring på dette. Jeg tænker i særdeleshed på et land i Sydeuropa, der har haft over 30 tilfælde, som er helt uden forbindelse med det britiske problem. Jeg håber derfor, at De kan gøre det klart, hvordan situationen er. De kunne også sige noget om medicinalprodukterne, i anledning af de bestemmelser for dette område, der fortsat tillader, at medicinalprodukter, som indeholder gelatine, kan forhandles i Fællesskabet.

Fischler
Hr. formand, jeg vil gerne tage Deres opmuntring alvorligt og udtrykke mig så kortfattet som muligt. For det første, hvad angår kalvene, så er det rigtigt, at der for øjeblikket slagtes kalve i Holland, der oprindelig kommer fra Storbritannien. Men jeg vil gerne sige, at denne foranstaltning ikke er nødvendig ud fra et sundhedsmæssigt synspunkt, men at det er en foranstaltning, der er iværksat af Holland. I betragtning af de markedsproblemer, der eksisterer, har Rådet imidlertid besluttet, at også disse foranstaltninger skal have en vis støtte.
Hvad angår Deres spørgsmål om sygdommens udryddelse som sådan, så er vi vel her alle enige om, at det er i vores fælles interesse at udrydde denne sygdom på det tidligst tænkelige tidspunkt. Blot må vi vel ikke gøre sagen så enkel, at vi simpelthen siger, jo flere dyr, der slagtes, jo bedre. Det drejer sig her også om denne foranstaltnings målsikkerhed og målrettethed, og derfor er det nu afgørende, at vi, hvad angår Storbritannien, modtager et tilsvarende forslag fra Storbritannien. Hvad angår foranstaltningerne i andre medlemsstater, så er de besætninger, der er blevet ramt af et sådant tilfælde, for størstedelens vedkommende allerede blevet slået ned. Det drejer sig jo kun om nogle få tilfælde, og derudover er Kommissionen gerne villig til hhv. at diskutere om de tilfælde, der endnu eksisterer, og at bidrage til også at udrydde disse tilfælde.
Men med hensyn til spredningen så har jeg måske forstået det forkert. I hvert fald er vi ikke bekendt med, at denne sygdom er udbredt i 30 lande.

Macartney
Hr. formand, jeg takker Dem for at give ordet til det medlem, der repræsenterer både Aberdeen og Angus!
Vi håber meget, at forbuddet mod oksekød fra Det Forenede Kongerige kan afskaffes overalt, og det står vi sammen om. Men hvis dette viser sig ikke at være muligt med det samme, kan kommissæren så bekræfte, at der ikke findes nogen principiel grundlæggende forhindring for, at udformningen af forbuddet baseres på regioner eller zoner, i særdeleshed når det gælder Skotland og Nordirland, i betragtning af, at de har deres egen administration, en lavere forekomst af BSE og en langt bedre kontrolpolitik?
Vil Kommissionen derfor alvorligt overveje et sådant program, hvis det bliver foreslået af Det Forenede Kongerige for Skotland og Nordirland? Hvis en sådan ordning bliver bragt på bane, hvilke betingelser skal så opfyldes? Er der f.eks. tale om pas for køer? Taler vi om at udvide kvalitetsgarantien, så den giver officiel godkendelse, så vi faktisk får pas for køer med visa for at sikre, at de kan eksporteres uden risiko?

Fischler
Vi har jo allerede i dag haft lejlighed til indbyrdes at diskutere dette spørgsmål, hr. Macartney, og jeg har også ved den lejlighed allerede sagt til Dem, at det foreløbig skal sikres, at kontrollerne omfatter hele Storbritannien. Det vil sige, at der vil blive foretaget kontroller af funktionsmåden, registreringen og de indførte foranstaltninger i alle regioner af Det Forenede Kongerige, altså naturligvis også i Skotland, i Nordirland og i England.
Derudover må spørgsmålet om en differentiering eller regionalisering foreløbig også ses i lyset af, om der kan sammenlignes med tidligere foranstaltninger. Her må De da anerkende, at for eksempel den regionalisering, der er vedtaget for svinepesten eller mund- og klovsygen i Italien eller lignende sygdomme, skal bedømmes meget anderledes end dette tilfælde. Sagens kerne vil altid være kontrollerbarheden. Derfor har den britiske regering bebudet, at man også vil fremlægge visse forslag i denne retning. Det er ikke desto mindre i første omgang den britiske regerings opgave at fremlægge sådanne forslag, og når sådanne forslag foreligger, vil Kommissionen naturligvis vurdere dem.
Hvad angår registreringssystemet eller det kopas, De omtaler, så har kontrolgruppen, der vil rejse til Storbritannien i næste uge, fået til opgave ligeledes at kontrollere det dér indførte registreringssystem og i givet fald også berette om, hvorvidt yderligere foranstaltninger er nødvendige på dette område.

Graefe zu Baringdorf
Hr. kommissær, De har sagt, at tillid hos forbrugerne skal skabes ved foranstaltninger til sikring af sundheden. Mener De, at en generel konstatering af, at engelsk oksekød er sundt, er en sådan foranstaltning? Mener De, hvis vi alle, der sidder her, nu erklærer, at engelsk oksekød er sundt, at nogen så ville tage det for gode varer, og at det er tillidsskabende foranstaltninger, eller kunne vi gøre os selv til grin med en sådan udtalelse?
Det andet spørgsmål lyder: Når De siger, De kan ikke sanere markedet kvantitativt, hvorfor tager De så 50.000 tons ud, på et tidspunkt, hvor vi befinder os på højdepunktet af diskussionen? Hvad enten det nu objektivt er godt eller ej, vil dette kød altid være inficeret.
Det sidste spørgsmål: De har talt om udvalget, selekteringen. Jeg er enig med Dem i, at heller ikke i England er alle dyr jo syge og alt kød dårligt. Vil Kommissionen gøre sig nogen anstrengelser i retning af og har hr. Weissmann stillet forslag om at foretage tests på levende dyr eller på slagtede dyr? Det spørgsmål diskuteres jo i øjeblikket meget heftigt. Kunne Kommissionen selv gøre sig nogen anstrengelser på dette område?

Fischler
Hr. parlamentsmedlem, med hensyn til Deres konstatering i relation til markedsforanstaltningerne: Jeg har sagt, at interventionen alene ikke vil være i stand til at løse problemet. Men det betyder ikke, at man omvendt kan slutte, at vi bør eller kan give afkald på interventionen. De må ikke glemme én ting, nemlig at disse dyr, der p.t. står i Europas stalde, hver dag tager hver et kilo på, og at det derved også for hver dag bliver vanskeligere at markedsføre disse dyr, og at frem for alt kvaliteten heller ikke bliver bedre ved for lang opfedning. Det er alt sammen grunde, der efter min opfattelse retfærdiggør, at vi griber ind allerede nu. Hvis vi venter, indtil markedet er helt i bund, så er der ingen, der får glæde af det.
Hvad angår tests på levende dyr, så har professor Weissmann sagt til mig, at der p.t. ikke findes nogen pålidelig metode til at teste noget sådant. Han har desuden gjort opmærksom på, at det ikke vil være let at udvikle en sådan test, ganske enkelt på grund af prionernes biokemiske mekanisme, idet prionerne jo som bekendt er konstrueret sådan, at kroppens immunsystem ikke reagerer herpå. Derfor er det nødvendigt at udvikle helt nye koncepter for testmetoder, hvis noget sådant overhovedet vil være muligt.

Malone
Hr. formand, i forlængelse af kommissærens tidligere bemærkninger, så er De meget velkommen til at besøge Irland, hvor vort kvæg, som De ved, lever af græs. Det er miljøvenlig og sikker mad af meget høj kvalitet. Men De ved, at denne strid i øjeblikket går ud over os.
De har tidligere i dag på nogle møder afgivet nogle garantier, og måske kan De opklare over for os, hvad præcis, det var, De sagde. Essensen i mit spørgsmål er: Jeg vil gerne vide, om De under den nuværende krise og på midlertidig basis vil være parat til at gribe ind og overveje at hæve vægten og prisen på slagtekroppe?

Fischler
Hvis jeg endnu en gang kort lige må præcisere det, jeg tidligere allerede har sagt i min redegørelse: Vi har altså ved den første bekendtgørelse inden for rammerne af disse 50.000 tons allerede forøget kropsvægten fra 340 til 380 kilo, og vi har for den resterende mængde fra de 50.000 tons og opefter helt suspenderet vægtgrænsen, dvs. her gælder p.t. ingen vægtgrænse. Herudover har vi også tilpasset de klasser, hvor der må foretages en intervention, til disse højere vægtgrænser - der må jo ikke foretages intervention ved enhver kvalitet, fordi vi jo ikke har nogen interesse i kun at have det kød i interventionen, som ingen ellers er villig til at købe.

Cabrol
Hr. formand, det er ti år siden, at man påviste BSE, men for bare nogle uger siden skabte en erklæring fra den britiske regering, der meddelte, at denne sygdom kunne overføres til mennesker, en kollektiv panik, der blev så meget større, da den ikke var baseret på nogen videnskabelig sikkerhed. Denne erklæring var nødvendig, for at man virkelig kan blive bevidst om faren ved denne sygdom.
Tror De ikke, hr. kommissær, at et europæisk Sundhedsobservatorium, som jeg sammen med Parlamentet i længere tid har krævet oprettelse af, kunne have fulgt udviklingen af denne infektion eller andre af samme type, som vi endnu er uvidende om, og som kan ramme os og løbende have informeret offentligheden og således undgået denne kollektive psykose med betydelige og muligvis varige økonomiske og finansielle konsekvenser.
Som formand for Det nationale Ernæringsråd i Frankrig hilser jeg initiativet fra vores minister velkommen, der har kunnet træffe egnede foranstaltninger for både at berolige forbrugerne og producenterne af ikke smittet kvæg.

Fischler
Hr. parlamentsmedlem, hvad angår Deres spørgsmål om, hvorvidt man bør indrette et sådant observatorium, så tror jeg overhovedet ikke, at det ville ændre noget ved den situation, vi står overfor for øjeblikket i forbindelse med BSE. Derudover må vi leve med - og det ansvar og det problem er der ingen i hele Europa og på hele jorden, der hjælper os af med - at vi desværre fortsat råder over meget lidt videnskabelig viden om BSE og om, hvorvidt BSE-smitten kan overføres til mennesket osv. Hvilket imidlertid samtidig betyder, at vi som følge heraf desværre ikke kan udelukke mange ting, og det er egentlig det, der giver os problemer for øjeblikket, og det er det problem, vi efter min mening skal tackle inden for rammerne af det politiske ansvar.

Watson
Hr. formand, jeg er kommissæren taknemmelig for hans påmindelse om, at Det Forenede Kongeriges regering endnu ikke har lagt nogen forslag på bordet. Men erkender kommissæren, at problemet i Det Forenede Kongerige og den offentlige reaktion på det, der sker på kontinentet, er af en sådan art, at det truer med at brede sig ind over langt mere vidtgående politiske områder og vanskeliggøre alle mulige forbindelser mellem London og Bruxelles? Hvordan har han tænkt sig at tackle dette?
Vil han for at skabe fremskridt, overveje en delvis ophævelse af forbuddet, måske ved at hæve det for raceren dyrs vedkommende, dem som vi kan bevise har fået organisk føde, er blevet opdrættet organisk og ikke har haft BSE, såsom f.eks. hjorden i Dexter, da det måske kan hjælpe os med at finde frem til et kompromis og komme videre i forhandlingerne?

Fischler
Som jeg allerede har sagt tidligere: Alle disse overvejelser og forslag skal være baseret på forståelige kontrolmekanismer. Det er en grundforudsætning, fordi vi ellers aldrig kan opnå denne tillid, De taler om. På den anden side tror jeg også, at vores første bestræbelser nu i første række skal opbygges på de foranstaltninger, der allerede er indledt. Jeg tror, det er egentlig næppe blevet klart i offentligheden, hvilke massive ændringer der i de sidste uger er foretaget i fremgangsmåden. De må ikke glemme den kendsgerning, at dyr, der er ældre end 30 måneder, ikke længere kommer på tale hverken som menneskeføde eller som dyrefoder. Lige så lidt må vi glemme, at af de yngre dyr bliver også de såkaldte SBO fjernet og destrueret. Det er sådanne massive ændringer, man burde formidle langt kraftigere i forbindelse med sikkerhed og tillidsskabelse, fordi de har vidtrækkende følger. Jeg tror, man bør ikke kun lægge sig fast på et koncept, hvor enhver siger: Mine dyr er ikke ramt, de har ikke været i nærheden. I så fald kommer vi lidt for let om ved det. Vi er nødt til at bestræbe os på at nå frem til en totalløsning.

Alavanos
Hr. formand, jeg synes - og det fremgik også af kommissærens tale - at vi har bevæget os ud på videnskabeligt usikker grund, hvor der er mange spørgsmålstegn. Kommissæren gentog flere gange ordene: «gelatine sandsynligvis midlertidigt«. Jeg er derfor bange for, at man er ved at gentage den fejltagelse, som den britiske regering begik i sidste årti.
Jeg vil gerne stille kommissæren følgende spørgsmål: i dag slagter man f.eks. dyrene som en forebyggende foranstaltning. Er han - ud fra den videnskabelige dokumentation, Kommissionen er i besiddelse af - sikker på, at BSE ikke kan overføres gennem jorden fra de slagtede dyr? Ville det ikke være væsentligt og positivt, hvis vi ud over den information, vi har fået af kommissæren ansvarlig for landbrugsspørgsmål, også blev informeret af de kommissærer, der er ansvarlige for folkesundhed og forskning?

Fischler
Én ting er klar på grund af videnskabelige undersøgelser, nemlig at de problematiske væv i forbindelse med BSE i første række er hjernen, i anden række rygmarven og så helt bestemte indvolde. Her ligger de egentlige problemer, og hvis De læser undersøgelsesresultaterne, så vil De se, hvilken forskel der er, og hvilken koncentration der optræder af disse prioner i dette væv, når der optræder et klinisk sygdomstilfælde hos et dyr. Derfor er det afgørende punkt altså, at man kan udelukke disse omtalte væv og vævsdele i ethvert tilfælde. Det er et af de springende punkter.
Hvad angår smittemekanismerne via gulvet, så kan jeg ærlig talt ikke forestille mig, hvordan det kan ske i praksis. Det kan De heller ikke bevise videnskabeligt, det skal derimod i bedste fald simpelthen løses sådan. Vi har jo - og det bør vi også lige klarlægge - i Den Europæiske Union generelt verdens strengeste bestemmelser vedrørende hygiejne ved slagtning. Det bør vi da heller ikke glemme i betragtning af, hvad det alt i alt drejer sig om.

Keppelhoff-Wiechert
I betragtning af den korte tid vil jeg nøjes med at stille to spørgsmål. Hr. kommissær, er De ikke også af den formening, at det på lang sigt er mere fornuftigt, hvis vi nu giver afkald på interventionen af britisk oksekød? Jeg personligt frygter nemlig, at hvis kødet kommer på markedet på et senere tidspunkt, vil der på ny opstå irritationer. En anden problematik: De risikobelastede importdyr, der er gået til andre lande, bør jo nu også tages kritisk under luppen. Vil der også her eksistere programmer for en nedslagtning?
Jeg er meget sikker på, at de mangfoldige pressemeddelelser, også i Tyskland, fra Dem slet ikke kan sorteres så hurtigt. Men når det i en stor tysk avis hedder, «der er ingen medicinske grunde, det er alene politiske grunde, således Fischler«, så hjælper det efter min mening ikke os alle.

Fischler
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, jeg er, hvis jeg skal være helt ærlig, ikke af den opfattelse, at man bør eller kan give afkald på interventionen af britisk oksekød. For det andet: Hvad angår britiske dyr, der er eksporteret til andre stater, så har jeg allerede nævnt, at man her - for så vidt det drejer sig om dyr, som der kunne være opstået eller kunne opstå et problem med - naturligvis arbejder på at udelukke denne usikkerhedsfaktor. Hvad angår beretningerne i medierne, så forholder det sig desværre tit sådan, at mange skriver af efter hinanden, og at der her hele tiden er to ting, der blandes sammen. Det ene er, at der naturligvis eksisterer et klart retligt grundlag for Kommissionens beslutninger, og det er det, der så at sige er den juridiske baggrund for beslutningen. Det andet er imidlertid, at rent logisk - og her forveksles undertiden også mål og middel - tjener dette middel i virkningen ikke kun en sundhedsmæssig interesse, og denne sundhedsmæssige interesse betyder udelukkelse af usikkerhed, men naturligvis skal de trufne foranstaltninger også bidrage til at genoprette forbrugernes tillid og også få kontrol over de store turbulenser på oksekødsmarkederne.

Poisson
Hr. kommissær, jeg vil gøre det meget kort, så mine kolleger også får mulighed for at tale.
Jeg vil gerne vide, om De har til hensigt at indbringe en klage for Domstolen mod de selskaber, der har fremstillet disse produkter, fordi de ansvarlige må betale og ikke altid forbrugerne?
For det andet vil jeg gerne vide, om De har fastlagt en specifik støtte til producenterne i de andre lande i Fællesskabet samt til alle leddene i producentkæden, der er blevet straffet på grund af det faldende forbrug?

Fischler
En sag ved EF-Domstolen tilstræbes kun af Kommissionen, hvis der foreligger klare overtrædelser af EU-ret. Hvad angår hjælpen til andre ramte landmænd uden for Storbritannien, så har jeg allerede gjort opmærksom på, at vi for det første via interventionen tilbyder støtte, at vi for det andet i forbindelse med kalvene fra Storbritannien tilbyder en særlig hjælp i Holland, Belgien og Frankrig, og at vi for det tredje også er villige til ligeledes at støtte de i forskellige destruktionsanstalter nødvendige omstillinger til produktion af sikkert benmel, for at denne proces, som besluttet, kan afsluttes inden årets udgang. Endelig er det også planen, at vi - som jeg allerede har sagt i begyndelsen - også træffer forskellige markedsforanstaltninger for igen at få gang i købet og forbruget af oksekød.

Crawley
Hr. formand, jeg forstod i begyndelsen af debatten, at De ville behandle dette som en fri debat, se folk række hånden i vejret og så give dem ordet i den rækkefølge, De så dem. Men jeg forstår, at De har en liste fra nogle grupper, som De benytter som orientering, når De vælger. Det mener jeg ikke er at følge reglerne.

Formanden
Jeg overholder reglerne, men alle har rakt hånden op netop i det samme øjeblik. Hvad ville De have gjort?

David
Hr. formand, i denne side af salen er vi alle bekymrede over krisens omfang. Lad mig sige det klart. Vi ønsker dette forbud afskaffet.
Mit spørgsmål er enkelt og ligetil: Kan kommissæren fortælle os, hvorfor han tror, det varer så længe, før den britiske regering får taget sig sammen til at fremlægge forslag, der kan gøre det muligt at hæve forbuddet?

Fischler
Jeg kan sige Dem, at den britiske regering og den britiske landbrugsminister har bebudet, at de - hvad angår dette yderligere slagteprogram - er i stand til at fremlægge et forslag inden udgangen af denne måned. Jeg fik i går en opringning fra den britiske landbrugsminister, hvori han meddelte, at han vil komme til Bruxelles næste tirsdag og fremlægge sine forslag.

Martinez
Hr. kommissær, der er sket nogle skader. Disse skader skyldes en fejl, der er begået af selskaber, ofte multinationale, der har fremstillet smittet benmel.
I alle de juridiske systemer skal det system, der forårsager en fejl, der forvolder en skade, udbedre den skade, der er sket! Mit spørgsmål er enkelt: Er De parat til at udfærdige og give os, for det første, en liste over de selskaber, der har fremstillet det smittede kødmel; for det andet en liste over de selskaber, der har importeret 42.000 tons smittet mel til Frankrig; for det tredje en liste over de multinationale selskaber, som Unilever eller Uniget, der i slutningen af 80'erne eller i begyndelsen af 90'erne skilte sig af med deres afdeling for fremstilling af fødevareprodukter fra dyr.
Jeg anmoder Dem simpelthen om tre ark, tre lister. Det er unionstraktatens artikel 129 og 129 A, der forpligter Dem til at udlevere dem til alle europæere.

Fischler
I forbindelse med fremstillingen af dyrefoder findes der flere bestemmelser, der er udstedt i tidens løb. Hvis f.eks. forbrugerne af sådant dyrefoder ikke anvender dette dyrefoder korrekt, så kan de meget vanskeligt drage producenten af foderet til ansvar herfor, idet anvendelse af foderet til drøvtyggere jo egentlig entydigt allerede har været forbudt i flere år. Alligevel må vi gå ud fra, at dette forbud ikke altid er blevet overholdt. Der har i flere år været forbud mod anvendelse af benmel, der stammer fra drøvtyggere, som foder til drøvtyggere. Jeg har allerede sagt, at forbuddet desværre ikke altid er blevet overholdt, men drage producenten til ansvar herfor, det forekommer mig ikke muligt også ud fra et juridisk standpunkt.
Hvad vi nu yderligere har besluttet på det ekstraordinære ministerrådsmøde, er tre sikkerhedsforanstaltninger: For det første, dette forbud skal være klart, og det skal være klart for al fremtid, at det fortsat skal være forbudt, at planteædere fodres med benmel. For det andet, vi ønsker en yderligere generel sikkerhed ved fremstilling af ben- og kødmel, det vil sige, den slags foder må kun fremstilles på anlæg, hvorom forskerne klart kan sige til os, at der ikke er nogen problemer, hvis denne metode anvendes. For det tredje er det også nødvendigt at ændre deklarationsforskriften, det vil sige, det skal fremgå klart for enhver af fodersækken, til hvilket formål dette foder overhovedet må anvendes. Det skal stå med store bogstaver på sækken, og vi går da ud fra princippet om, at enhver kan læse.

Campos
Hr. formand, hr. kommissær, dette spørgsmål må behandles med en vis realisme. Jeg er af den opfattelse, at vi nu står ved begyndelsen til den største revolution på fødevareområdet inden for de sidste årtier, at forbrugerne har mistet enhver tillid til de offentlige myndigheder og til producenterne, og at vi ikke løser problemet ved nedslagtning af kvægbesætninger eller delvis eksportforbud.
Vi må gå både længere og mere i dybden; vi må indgå en solidaritetspagt, en seriøs tillidspagt med forbrugerne, da vi ellers ikke vil kunne gøre noget ved problemet. En sådan pagt forudsætter ændringer i staternes funktionsmåde, forbrugernes aktive deltagelse og oprettelse af nationale laboratorier, indførelse af nye kontrolmetoder over for bedrifterne, en ændring af udligningsstøtteordningen, således at det kun er de bedrifter, der reelt ikke skader den offentlige sundhed eller dyresundheden, der kan omfattes heraf.
Men efter min mening er det vigtigste ved en sådan tillidspagt, hr. kommissær, forbrugernes og forbrugerorganisationernes aktive medvirken. Og jeg anmoder kommissæren om at fortælle os, om han i forbindelse med den forestående fødevarerevolution er rede til seriøst at undersøge muligheden for at indgå en sådan pagt på grundlag af forbrugernes aktive medvirken.

Fischler
Jeg kan måske opveje længden af denne redegørelse en smule ved slet og ret bare at sige ja til det, De har sagt!

Hyland
Hr. formand, genoprettelsen af forbrugernes tillid til oksekød er central for dette spørgsmål. Jeg vil gerne spørge kommissæren, om han vil iværksætte en effektiv salgskampagne for oksekød og en faktuel og troværdig informationskampagne over for forbrugerne? Jeg vil også gerne anerkende, at han forstår, at vi har et særligt problem i Irland. Jeg vil anmode ham om at reagere positivt på denne krise. Vi er afhængige af eksporten. Op til 90 % af vort oksekød eksporteres. Jeg synes, at kommissæren gør et udmærket stykke arbejde i en yderst vanskelig situation.

Fischler
Hr. parlamentsmedlem, jeg tror, spørgsmålene nu begynder at gentage sig lidt. Til Deres første spørgsmål har jeg allerede givet en oplysning. Den vil jeg ikke gentage. Vedrørende Deres andet spørgsmål om den specielle situation i Irland: Vi ved besked med Irlands eksportafhængighed, det er helt klart. Irland er det mest eksportafhængige land af alle medlemsstater i Den Europæiske Union inden for oksesektoren, og jeg vil gerne informere Dem om, at vi har gjort os store anstrengelser for igen at få gang i de eksporter fra Irland til tredjelandene, som er ramt af forskellige importforbud, der er indført af centralasiatiske stater og stater i Mellemøsten.

Mulder
Hr. formand, sygdommen BSE har, som kommissæren var inde på, en masse ukendte aspekter. Jeg ønsker at spørge kommissæren, om Kommissionen er villig til i indeværende budgetår at bevilge et anseligt beløb til videnskabelige institutter med henblik på videre forskning inden for denne sygdom.

Fischler
Hr. parlamentsmedlem, vi vil, hvis det er nødvendigt og fornuftigt, i hvert fald afsætte et yderligere beløb. Men vi tænker i første række på at gøre spørgsmålet BSE til et centralt emne i forskningen og give det en tilsvarende prioritering ved tildeling af forskningsprojekter.

Sturdy
Hr. formand, jeg takker kommissæren for hans åbenhjertige og oprigtige udtalelse. Vil kommissæren på grund af problemerne med visse fritgående køer med kalve - kvæg, der går på græs, og som aldrig nogen sinde har været i kontakt med det foderstof, der er inficeret - overveje at supplere præmien for ammekøer og kalve, da det faktisk kan hjælpe i fremtiden?

Fischler
Jeg må gøre opmærksom på, at jeg også har besvaret dette spørgsmål tidligere.

Thomas
Hr. formand, i betragtning af Kommissionens udtalelse og forsikring den 27. marts om, at der ville blive vist solidaritet med hensyn til at hjælpe de arbejdsløse, der blev hårdest ramt af krisen, kan man så sige, at Det Forenede Kongeriges regeringsudtalelse af 16. april, hvori der gives meddelelse om kompensation, udgør en tilstrækkelig støtte for dem, der direkte arbejder med kvæg, såvel som for dem, der arbejder i de dermed forbundne sektorer af levnedsmiddelforarbejdningen? Har Det Forenede Kongeriges regering underrettet Kommissionen om de destruktions- og bortskaffelsesmetoder, den agter at anvende, og anses disse for tilstrækkelig sikre?

Fischler
Vi er blevet informeret om den udtalelse, der blev afgivet i går i det britiske Underhus, og den britiske landbrugsminister har da også faxet sin udtalelse til mig. Der har fundet et direkte møde sted med den britiske regering. De britiske eksperter har aflagt beretning i de forskellige komiteer, i særdeleshed også i Veterinærkomiteen. Jeg har allerede sagt, at der vil finde et yderligere møde sted med den britiske minister i næste uge. Alle disse møder har til hovedformål, at vi taler med hinanden om de konkrete foranstaltninger og beslutninger, der nu skal træffes.

Formanden
Jeg afslutter forhandlingen om dette emne her, fordi der nu er gået 40 minutter i stedet for 30. Jeg beklager meget, men jeg tror, at der senere vil blive lejlighed for alle til at ytre sig om dette vigtige og ømtålelige emne.

Hallam
Til forretningsordenen, hr. formand, må jeg spørge kommissæren, om han vil komme til stede ved et møde i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter i næste uge, for nogle af os, der har detaljeret kendskab til det, der faktisk sker i vore valgkredse, kan forelægge præcise punkter for ham, der virkelig er meget vigtige?

Fischler
Hr. formand, jeg vil gerne tage den idé op, der her kom frem, om, at jeg også skal stå til rådighed i næste uge for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, og overveje den. Måske kan det arrangeres, at vi næste tirsdag fortsætter dagens diskussion.

Formanden
Jeg vil ved afslutningen af forhandlingen sige, at samtlige de grupper, der er til stede i Parlamentet, har stillet spørgsmål. Naturligvis har de største grupper stillet det største antal spørgsmål, men så godt som samtlige lande har haft lejlighed til at udtale sig. Da alle imidlertid samtidig har ønsket ordet, har vi naturligvis ikke kunnet efterkomme samtlige anmodninger.

McMillan-Scott
Hr. formand, jeg vil gerne takke Dem for Deres mødeledelse her til aften, men også sige, hvor sørgeligt det er, at et emne af denne betydning bliver behandlet så sent på aftenen, så hverken pressen eller offentligheden nogen sinde får at høre, hvad der er blevet sagt. Jeg håber, at De kan lade disse bemærkninger gå videre til deres øvrige kolleger.

Formanden
Vi vil sørge for en bedre tilrettelæggelse af vort arbejde!

Cunha
Hr. formand, til forretningsordenen: afviklingen af denne type forhandlinger må omgående tages op til revision, for medlemmerne er i dag blevet behandlet som skolebørn, hvilket er uacceptabelt.

Biocidholdige produkter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Kirsten Jensen (A40056/96) for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag og ændret forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om markedsføring af biocidholdige produkter (KOM(93)0351 - C3-0285/93) og (KOM(95)0387 - C4-0311/95-00/0465(COD)).

Kirsten Jensen
Hr. formand, dette direktiv er det manglende led i rækken af kemikaliedirektiver. Det er helt afgørende at få klarhed over, hvilke kemikalier der bruges i Unionen. 100.000 forskellige kemikalier siges at være markedsført. Kun få har været igennem et godkendelsessystem med risikovurdering, og vi oplever igen og igen, at kemikalier kan få helt horrible virkninger i naturen. Tænk bare på debatten om mænds svindende sædkvalitet, fordi kemikalier kan opføre sig som kunstige hormoner.
Med forslaget til direktiv om biocider vil flere kemikalier skulle igennem en godkendelsesordning, og det er meget positivt. Der har været en del klagen over, at det kommer til at koste for virksomhederne at få deres stoffer og produkter godkendt. Det er rigtigt nok. Men det kommer til at koste endnu mere for samfundet i form af sundhedsudgifter og forureningsbekæmpelse, hvis ikke vi får bedre styr på kemikalierne. Direktivet har været længe undervejs. Efter lang tids venten har vi nu fået hele direktivet, inklusive bilag 6. Når Parlamentet har insisteret på at få bilag 6 om gennemførelsesbestemmelserne, er det selvfølgelig, fordi principperne fyldes ud hermed, og fordi der er tale om et direktiv af meget stor vigtighed for de nationale kompetente myndigheder. Derudover er der brug for tekniske vejledningsdokumenter.
Direktivet er baseret på gensidig anerkendelse for de biocidholdige produkters vedkommende, og det kan blive et problem, når ikke alle medlemslandene har kompetente myndigheder i direktivets forstand. Et svagt led i kæden kan give for let adgang til markedet. Miljøudvalget er derfor gået imod, at der automatisk er markedsadgang efter 60 dage. Det er også væsentligt, at hver national myndighed har tilstrækkelig information, før der gives tilladelse til markedsføring.
Industrien har bedt om en længere periode for databeskyttelse, medens fagforeninger inden for tekstilbranchen på den anden side synes, at en godkendelsesprocedure på 10 år er meget lang. Og det er værd at bemærke, at perioden for databeskyttelse i dette direktivforslag er fem år længere end den, der gælder for pesticiddirektivet.
I den forløbne periode har vi lyttet til argumenter, hvoraf de fleste kendes fra enhver miljødebat: At regler vil være bureaukratiske og mindske konkurrenceevnen for de involverede virksomheder, og at vi ikke kan stille skrappe krav til os selv i en verden med international handel. Til det sidste er der vel bare at sige, at der skal startes et sted. Den Europæiske Union skal være toneangivende i internationale forsamlinger, og den er rig nok til at gå foran. Også i andre sager har Europa-Parlamentet sagt, at vi ikke skal vente på andre verdensdele, vi skal selv komme først.
Godkendelsessystemet virker på mig også meget fleksibelt og ikke særlig bureaukratisk. Man skal huske på, at det under alle omstændigheder vil tage lang tid, før alle produkter har været igennem proceduren, og at de derfor kan markedsføres længe endnu. Industrien har hævdet, at et produkt, der alene ændrer farve eller lugt, skal igennem en fuld godkendelsesprocedure, men Kommissionen har i Miljøudvalget gang på gang bekræftet, at dette ikke vil være tilfældet. I Miljøudvalget har vi fået to forskellige forklaringer af Kommissionen på, hvorfor der er to bilag, nr. 3 og 4, til at lave forsøg efter. Alt skal igennem bilag 3, medens bilag 4 skal bruges, hvor det er relevant. I lang tid fik vi den forklaring, at det var af hensyn til forsøgsdyrene. F.eks. når man har toksikologiske data i forvejen, og man på den måde kan spare nye forsøgsdyr. Men på et tidspunkt ændredes denne forklaring, så det ikke længere var forsøgsdyrene, men industrien der skulle spares. Og dette punkt er ret væsentligt. Parlamentet vil selvfølgelig gerne spare forsøgsdyrene, men vi er interesseret i at få at vide, hvordan Kommissionens fortolkning af brugen af bilag 4 er. Vil man kunne undgå bilag 4 alene ved at henvise til økonomiske forhold?
Jeg vil godt minde om, at udvalget har foreslået en definition for rammegodkendelser, og det ikke er nødvendigt at vedtage de forslag, som i øvrigt er fremsat her til plenum. Vi kan ikke have forskellige meninger om samme punkt. Et vigtigt aspekt er den såkaldte alternative vurdering af biocider. Den vil sikre, at de farligste stoffer ikke kommer på markedet eller kommer af markedet, hvis der findes et mindre skadeligt stof, der kan bruges til det samme formål. Det vil sige, at fremstillerne af de biocidholdige produkter stadig kan finde et aktivt stof, men måske et andet end det, de har brugt før. Der har ikke desto mindre været politisk ballade om alternativ vurdering, en ballade, som efter min mening er kommet helt ud af proportioner. Vi skal som samfund have mulighed for at beskytte os både med biocidholdige produkter, men sandelig også imod de mest skadelige af biociderne selv. Et argument mod alternativ vurdering er, at den vil gå ud over de små og mellemstore virksomheder. Man skal være opmærksom på, at små og mellemstore virksomheder oftere producerer biocidholdige produkter end de aktive stoffer. Brugerne vil stadig kunne købe produkter til at bekæmpe en bestemt organisme, for et aktivt stof udskiftes kun, hvis et nyt kan benyttes til samme formål. Det er denne meget bløde og venlige form for alternativ vurdering, som supplerer risikovurderingen, der lægges op til. Ikke meget at skrive hjem om for en miljøvenlig politiker, og det er i øvrigt helt i overensstemmelse med det femte miljøhandlingsprogram. Alternativ vurdering er et nyt virkemiddel, der gerne skulle kunne skrives ind i kommende revisioner af andre kemikaliedirektiver.

Langen
Hr. formand, kære kolleger, jeg taler i dag som ordfører for en udtalelse fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om det fremsatte direktivforslag for biocidholdige produkter. Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har drøftet forslaget intensivt og i november 1995 vedtaget en udtalelse med overvældende flertal.
I vores udtalelse drejer det sig om at tage hensyn til de særlige forhold, der gælder på markedet for biocidholdige produkter. Markedets samlede volumen skønnes at udgøre 1, 5 til 2, 5 milliard ecu. Det fordeler sig på ca. 400 aktive stoffer og rundt regnet 7.000 biocidholdige endelige produkter i modsætning til f.eks. området plantebeskyttelsesmidler. Det er fornuftigt at forenkle de enkelte staters godkendelsesbestemmelser, og det er ensbetydende med en enorm besparelse både for medlemsstaterne og for producenterne og dermed også for kunderne.
På markedet opererer i overvejende grad mellemstore virksomheder, da de forskellige anvendelsesmuligheder for biocidholdige produkter muliggør en individuel markedsbetjening. Heroverfor går udviklingsomkostningerne, men også godkendelsesomkostningerne, omkostningerne til udarbejdelse af datagrundlaget, i enkelte tilfælde - f.eks. ved aktive stoffer - ud over den ene million ecugrænse. Ved et så snævert markedsvolumen skal det derfor overvejes, hvordan man kan opnå den nødvendige beskyttelse for menneske og miljø med lavest mulige omkostninger. Derfor har Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik draget følgende konklusioner. For det første: Det foreslåede direktiv, der ligger tæt op ad direktivet om plantebeskyttelsesmidler, tager efter Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitiks overbevisning kun utilstrækkeligt hensyn til de biocidholdige produkters og markedets særlige situation.
For det andet: Godkendelsesordningen skal efter Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitiks opfattelse udformes mere omkostningsgunstigt, idet foreliggende erfaringsdata skal indgå i vurderingen.
For det tredje: Som led i godkendelsen af aktive stoffer bør der indføres en rammereceptur, der gør det muligt blot at benytte en anmeldelsesprocedure ved mindre problematiske biocidholdige produkter. Dette forslag er jo også i høj grad blevet overtaget af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.
For det fjerde: Der bør sikres ligebehandling af aktive stoffer og biocider produceret i Fællesskabet og importerede aktive stoffer og biocider. Derfor må direktivets bestemmelser også gælde for importer.
For det femte: Gebyrordningen skal udformes, så den svarer til omkostningerne.
For det sjette: Kommissionen opfordres til at forelægge en detaljeret undersøgelse af de økonomiske følger for små og mellemstore virksomheder. Desværre har Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse i sine drøftelser kun vist lidt vilje til at overtage ændringsforslagene fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Ordføreren har talt om et kritisk emne, nemlig vurderingen af alternativer. Det er et meget skarpt instrument, der her anvendes. Jeg tror, vi er endnu ikke færdige med diskussionen herom. Men jeg mener også, at - svarende til forslaget fra fru Schleicher - for produkter, der anvendes i den rene industrielle produktionsproces, skal der være mulighed for en forenklet tilladelses- og godkendelsesprocedure respektive anmeldelsesprocedure.
Alt i alt betyder Kommissionens forslag en række gode forbedringer, men også væsentlige problemer i betragtning af de særlige vilkår, de mellemstore virksomheder arbejder under.

Hulthén
Hr. formand. Selv om tidspunktet er fremskredet, og mange er trætte, er det glædeligt, at vi endelig er nået frem til at træffe en beslutning og i hvert tilfælde drøfte direktivet om biocider. Jeg anser dette for at være en betænkning, som udtrykker både tro på fremtiden og vilje. Det er også en betænkning, som giver os et værktøj til at beskytte både menneskers sundhed og miljøet. Jeg tror, at det er vigtigt, at vi på fællesskabsplan etablerer et fælles system for, hvordan vi skal få styr på biociderne. Det gælder både for miljøet og for virksomhederne. Virksomhederne får gennem dette direktiv faktisk mulighed og forudsætninger for at fungere på lige vilkår i det indre marked.
Men det måske allervigtigste er, at betænkningen indeholder forslag om et fleksibelt system, som skaber et incitament til udvikling af flere miljøvenlige produkter og dermed også en udvikling hen imod et bæredygtigt samfund. Parlamentet kan ved at vedtage betænkningen tage et skridt hen imod dette mål, der er så vigtigt for fremtiden.
Mange har været urolige for, hvad systemet kommer til at betyde for især de små og mellemstore virksomheder. Denne uro er især koncentreret om formuleringen om sammenlignende vurderinger i artikel 9, stk. 5. Man er bange for, at virksomhederne bliver slået ud, og at arbejdsløsheden vil stige. Men vores erfaringer fra Sverige, hvor vi har haft dette system i snart ti år, peger i den modsatte retning. Vi ved, at de aktive stoffer, som fremstilles, fremstilles på store virksomheder, som faktisk har kapacitet til at bidrage til en positiv udvikling. Vi ved også, at metoder med sammenlignende vurderinger har resulteret i et bredere produktudbud og flere virksomheder på markedet.
Jeg tror også, at det er vigtigt at understrege, at en sammenlignede vurdering i Sverige anvendes for omkring 10-20 % af produkterne på markedet. Den anvendes, når to aktive stoffer er sammenlignelige og har samme virkning inden for samme område, når omkostningerne er de samme, men hvor det ene produkt rent faktisk er meget mere skånsomt for miljøet end det andet.
Den sammenlignende vurdering, som er blevet gennemført, er sket i samråd med både virksomheder og myndigheder samt naturligvis også forbrugerne. Selv om jeg finder betænkningen god, synes jeg, at det er synd, at vi af kompromishensyn har fjernet dele af den, hvilket svækker betænkningen. Det gælder især bundmaling til skibe, men jeg vil alligevel stemme for betænkningen.

Valverde López
Hr. formand, direktivforslaget om reguleringen af godkendelsen og markedsføringen af biocidholdige produkter er - i det mindste efter min mening - afbalanceret og søger at sikre kvaliteten, sikkerheden og effektiviteten i denne gruppe produkter, hvis anvendelse er meget udbredt.
Den foreslåede regulering ligger, som det er blevet sagt, tæt op ad den regulering, der er vedtaget for plantebeskyttelsesmidlerne. I de debatter, vi dengang havde i Parlamentet, fik vi lejlighed til at fremsætte et stort antal ændringsforslag, ideer og målsætninger, som gjorde, at rammerne for reguleringen af plantebeskyttelsesmidlerne blev meget acceptable og nogle af de bedste, der i øjeblikket eksisterer i verden.
Løsningen med at have et fællesskabssystem til godkendelse af de aktive stoffer på den ene side og godkendelse af de konkrete produkter på den anden side er en god procedure, som passer godt til den europæiske opbygning, fordi den skaber balance mellem den centraliserede procedure og decentraliseringen af godkendelsen af produkterne, og alle fællesskabsmyndighederne har - indtil til det modsatte er bevist - fuld handleevne og ansvar, når det gælder disse godkendelser. Derfor skal man sikre den gensidige anerkendelse og den frie bevægelighed, som ingen bør drage i tvivl.
Der er opstået megen usikkerhed både i debatten i udvalget og bagefter - også under debatterne her i plenum, tror jeg - fordi der er fremsat et for stort antal ændringsforslag, som i mine øjne absolut ikke bidrager med noget. Måske har man heller ikke taget direktivets endelige mål med i betragtning, der - som jeg sagde før - er at bibringe kvalitet, sikkerhed og effektivitet til alle de produkter, der kommer ud på markedet.
Parlamentet skal have beviser for, at de teknisk-videnskabelige krav, som figurerer i bilagene, er de højst mulige, for at kunne sikre, at borgerne føler sig beskyttede. Europa-Kommissionen har ikke gjort vores arbejde let, for selv om det er rigtigt, at Kommissionen til sidst gav os indblik i disse bilag, hvilket var et berettiget krav fra Parlamentet, har Kommissionen imidlertid ikke redegjort tilstrækkeligt for de økonomiske, sociale og teknisk-videnskabelige problemer, som denne regulering medfører. Hvis Kommissionens beretning havde været mere præcis, havde problemerne stået mere klart for Parlamentets medlemmer, som ikke er vant til denne type forslag.
Og endelig mener jeg, hr. formand, at indførelsen af et fjerde kriterium, en sammenlignende evaluering, er det svageste punkt i dette forslag, fordi det betyder en væsentlig juridisk usikkerhed, som efter min mening ikke er acceptabel og går ud over normal praksis inden for fællesskabsretten.

Dybkjær
Hr. formand, nu til noget helt andet! Fra kogalskab til biocider - det er unægteligt et spring både med hensyn til indhold og medieinteresse. Indholdet i diskussionen om biociderne, som stort set ingen aner, hvad betyder, er teknisk ned i mindste detalje og totalt uden sexappel og dermed helt uden for mediernes søgelys. Kogalskaben har det hele. De gale køer har det hele. Men sådan er jo parlamentarisk arbejde. Det er altså faldet i min lod at tale om biociderne, som faktisk har en hel del med sundhed at gøre. For hvis ikke vi regulerer på dette område, så går det ud over menneskers sundhed. Dødsfaldene er bare ikke erkendt. Der er givetvis flere, der er døde på grund af biocider end af gale køer.
Men på Den Liberale Gruppes vegne skal jeg sige, at vi kan tilslutte os stort set alle Miljøudvalgets ændringsforslag og enkelte af de andre. Der er fundet en rimelig balance imellem industrihensyn og miljøhensyn. For Den Liberale Gruppes vedkommende er det afgørende, at vi fastholder et incitament til en nødvendig udvikling af mere miljøvenlige produkter samtidig med, at vi ikke stiller uopfyldelige krav til industrien og respekterer deres ønske om fortrolighed. Det mest vidtgående og dermed mest spændende forslag fra Kommissionen er artikel 9, stk. 5, som indebærer, at man kan forhindre et produkts optagelse, hvis et alternativt produkt eksisterer. Det kræver unægteligt, at nogen foretager denne aktive vurdering, men rigtigt anvendt vil dette kunne bringe Europa i front, og det har vi brug for, og jeg skal opfordre Kommissionen til at være aktiv på dette felt.
Jeg skal slutte med at sige tak til ordføreren for det store arbejde, hun har lagt i dette forslag, og anbefale det til vedtagelse.

Lannoye
Hr. formand, jeg tror, at Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har forbedret Kommissionens forslag til direktiv seriøst.
Hvis man har til hensigt at have et perspektiv, som burde være vores, hvor vi ønsker at fremme produkter, der er mindre og mindre farlige for den menneskelige sundhed og miljøet, må de fastsatte procedurer være positive over for det valg.
I den forbindelse har jeg nogle forbehold i det omfang, hvor gyldighedsperioden, der gives for en tilladelse, er ti år lang. Det giver ikke mulighed for en hyppig revurdering og går imod den målsætning, som jeg lige har anført. Hvis princippet om komparativ evaluering vedtages - hvilket er en god ting - i artikel 9.5, medfører det desuden ikke automatisk afvisning af et stof, der miljøog sundhedsmæssigt er mindre interessant. Det er derfor, at vi har indgivet ændringsforslag med henblik på, det håber vi i det mindste, at rette den nuværende tekst.
Endelig en bemærkning for at sige, at det, hvad angår et ændringsforslag, der blev indgivet af andre kolleger om typerne af maling til beskyttelse af skibsskrog, drejer sig om et uacceptabelt ændringsforslag i det omfang, hvor det handler om et særligt giftigt produkt, tributyleten, der er et af de giftigste stoffer for havfloraen og havfaunaen.

Blokland
Hr. formand, det er en god ting, at godkendelsen af biocidholdige produkter til ikke-landbrugsmæssige formål fremover også vil være underlagt europæisk lovgivning. Det er ikke en overflødig luksus på det indre marked. Det er en skam, der blev spildt så megen tid, før de fælles principper var skrevet ned. Efter vor mening er det foreliggende dokument dog et godt grundlag for en ensartet godkendelsesprocedure.
Vi er specielt godt tilfredse med artikel 9, stk. 5, om den såkaldte alternative vurdering. Den vil bevirke, at de dårlige biocidholdige midler med tiden vil blive udkonkurreret af de miljøvenlige midler. Det er trist for dem, der producerer alle disse gamle biocider, men hvis vi vil tage den bæredygtige udvikling alvorligt, er de dårlige midler nødt til gradvist at forsvinde.
Jeg vil gerne komplimentere ordføreren, fru Jensen, for hendes betænkning. Hun har investeret megen tid og møje i projektet, men resultatet er fremragende. Betænkningen indeholder forbedringsforslag på en del punkter, som for eksempel på punktet rammeformuleringerne. Derved kan en masse bureaukrati og overflødige undersøgelser undgås.
Et andet vigtigt aspekt er spørgsmålet om antifoulingsmidlerne. Det er en kendsgerning, at denne biocidholdige maling er meget skadelig for vandmiljøet, som hr. Lannoye var inde på. Vi kan i Den Europæiske Union selvsagt ensidigt forbyde brugen af denne slags maling, men det nytter ikke ret meget, idet et forbud mod brugen her blot vil bevirke, at skibene behandles i Fjernøsten, og i så fald sandsynligvis under endnu værre miljøforhold end her. Det ville være at flytte arbejdspladser til Korea uden nævneværdig fordel for miljøet. Af denne grund er jeg for ændringsforslag 61, som undtager brugen af biocidholdige midler på skibsværfter. Det er ikke nogen pæn løsning, men jeg ser ingen anden mulighed.
Det løser i øvrigt ikke Europa fra dets forpligtelse til at sætte alt ind på at få en løsning på plads. I denne sammenhæng vil jeg gerne spørge kommissæren, hvad Kommissionen agter at foretage sig i så henseende? Kan der konstateres fremskridt i Den Internationale Maritime Organisations arbejde, og inden for hvilken tidsramme kan vi vente noget fra denne institution?

Myller
Hr. formand, der er brug for grænser i et Europa uden grænser. Når grænsekontrollen falder bort, betyder det, at kravene til de produkter, som markedsføres, må udformes således, at produkterne trygt kan anvendes i alle unionslande. Den kemiske industri volder mange problemer især for miljøet. Man må derfor have klare regler for at beskytte både forbrugerne og miljøet.
I sin betænkning om biocidholdige produkter har ordfører Kirsten Jensen behandlet de spørgsmål, som er de mest centrale for forbrugerne og miljøet. Det vigtigste er, at de produkter, der udbydes på markedet, skal være dem, der belaster miljøet mindst, og at produkter af ringe kvalitet skal fjernes fra markedet, dvs. at man bruger den såkaldte alternative vurdering.
Afskaffelsen af grænsekontrollen betyder også, at man med rimelighed skal kunne stole på, at et produkt, der er godkendt i ét medlemsland, kan markedsføres i alle medlemslandene. Det skal imidlertid være helt sikkert, at man ikke udnytter det svageste led, dvs. at produktet bliver godkendt i det land, hvor kravene er mindst.
I betænkningen foreslås det at give de nationale myndigheder en frist på 60 dage til ud fra de indkomne oplysninger at foretage deres egne undersøgelser, før de biocidholdige produkter kan markedsføres. Jeg tror imidlertid ikke på, at fristen på 60 dage vil være tilstrækkelig i alle tilfælde.
I Den Europæiske Union findes der meget forskellige økosystemer, eksempelvis kolde klimaområder, og den omstændighed, at jorden næsten hele året forbliver permafrostagtig, betyder, at bortskaffelsen af restkoncentrationer, der er havnet i vandet eller i jorden i disse områder, tager betydelig længere tid end under andre forhold.
Jeg vil benytte mig af lejligheden til at spørge miljøkommissær Bjerregaard om, hvordan Kommissionen vil sikre, at de nationale myndigheder får tilstrækkelig tid til at undersøge, om produkterne er velegnede under forskellige forhold. Med andre ord, hvordan vil man sikre, at de produkter, der udbydes på markedet, i tilstrækkelig grad er afpasset efter de forskellige økosystemer?

Schleicher
Mine damer og herrer, aktive stoffer i læge- og plantebeskyttelsesmidler er i Den Europæiske Union reguleret ved relevante direktiver. Det sidste store område - alle øvrige biocidholdige aktive stoffer - skal nu omfattes af det foreliggende direktiv. Denne ordning er særlig vigtig for miljø- og forbrugerbeskyttelsen, fordi mange mennesker kommer i direkte berøring med produkter, der indeholder biocidholdige stoffer. Det drejer sig her f.eks. om insekticider, desinfektionsmidler, materialebeskyttelsesmidler, konserveringsmidler - for blot at nævne nogle af dem.
Efter det nuværende skøn er med dette nye direktiv omfattet alle biocidholdige produktgrupper, der falder uden for direktivet om plantebeskyttelsesmidler. Da det drejer sig om lignende virkninger, ligger Kommissionens forslag også meget tæt op ad direktivet om plantebeskyttelsesmidler. Men i modsætning til plantebeskyttelsesmidlerne drejer det sig ved de biocidholdige aktive stoffer om et meget heterogent område, som hr. Langen jo allerede har gjort opmærksom på. Ca. 400 aktive stoffer anvendes i ca. 7.000 produkter og produceres i første række af mange mindre og mellemstore virksomheder. Enkelte aktive stoffer og produkter er allerede kontrolleret nationalt og kun tilladt på grundlag af en kontrol. Men der har hidtil manglet en systematisk og ensartet ordning, der er stærkt påkrævet på fællesskabsplan både af konkurrencemæssige årsager, til sikring af den frie handel, men især også til beskyttelse af forbrugerne og miljøet.
Enhver kontrol medfører ud over omkostninger et enormt tids- og materialeforbrug, der modsvares af et tilsvarende administrationsforbrug hos de kontrollerende myndigheder i medlemsstaterne. At finde frem til et nogenlunde afbalanceret forhold her, det anser jeg for meget vigtigt, naturligvis altid under den forudsætning, at beskyttelsen af forbrugerne og miljøet er sikret.
Hvor vigtig denne fællesskabsbeskyttelseslovgivning end er, så kan den kun fungere, hvis gennemførelsesbestemmelserne udstedes samtidig, hvis både direktivets bestemmelser og gennemførelsesbestemmelserne er klare og entydige, og hvis bedømmelsen gennemføres på grundlag af objektive vurderingskriterier, hvilket efter min mening f.eks. og det er allerede antydet her, ganske vist den omvendte opfattelse - ikke er tilfældet ved vurderingerne af alternativer, artikel 9, stk. 5. Ud fra disse synspunkter har vores gruppe fremlagt en række ændringsforslag.

Florenz
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kommissær, biocider, det er produkter, man anvender ved desinfektionsmidler, ved insekticider, f.eks. til bekæmpelse af kornsnudebiller, men også ved konserveringsmidler og desinfektionsmidler - vi har hørt tallene før. Det er på tide, at vi opstiller europæiske regler for markedsføringen af disse produkter. Den Europæiske Union og især Kommissionen har jo allerede taget dette initiativ. Jeg er glad af to grunde, for det første på grund af miljøbeskyttelsen, men også på grund af den vigtige konkurrence, for uden de samme spilleregler kan man ikke lede nogen virksomheder i Europa.
Kommissionsforslaget udgør et godt diskussionsgrundlag set med mine øjne. Kommissionen har ligesom ved direktivet om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler for det første koncentreret sig om aktive stoffer og en liste over disse stoffer og for det andet om spørgsmålet om, hvordan man kan tillade biocidholdige produkter på nationalt plan. Jeg tror, denne opdeling i en central og en decentral ordning er øjeblikkets krav, og det glæder mig, at der i dette tilfælde er valgt dette udgangspunkt, for ellers ville vi skulle tage hensyn til alt for store klimatiske, men også hydrologiske forskelle i Unionen.
Mine ændringsforslag koncentrerer sig om definitionen og især om tilladelsen og om markedsføringen af biocidholdige produkter. Det glæder mig, at Kirsten Jensen har støttet disse forslag, og dét i en tid, hvor enhver taler om Molitor og dermed mener deregulering, stramning og forenkling - det mener jeg også, og hvem vil ikke støtte det her i huset? Der er imidlertid fortsat kolleger og parlamentsmedlemmer, men også repræsentanter for Kommissionen, der benytter Molitor og hans ideer som skalkeskjul for miljødumping. Lige præcis det ønsker vi ikke. Dette indtryk har vi ganske vist heller ikke ved denne betænkning.
Det glæder mig, at Kommissionen også rumsterer på gangene, at den vil stemme for vores ændringsforslag, der beskæftiger sig med rammeformuleringen. Hvad betyder det? Det betyder, at fremover vil tilladelsesproceduren blive lettere for produkter, der følger af allerede tilladte metoder. Det er nødvendigt i henhold til en transparent politik for miljø og handel. Det glæder mig altså, fru kommissær, at vi har kunnet supplere Deres betænkning, og den er velegnet til at gå videre til diskussionen med Rådet og andenbehandlingen.

Jouppila
Hr. formand, dette forslag til direktiv om biocidholdige produkter dvs. om fælles EU-oversigt og godkendelsesprocedure for produkter, som anvendes til bekæmpelse af organismer, der er farlige for dyrs og menneskers sundhed, bliver efter min mening behandlet på et særdeles belejligt tidspunkt i Parlamentet, eftersom man i den seneste tid har fået alarmerende oplysninger fra Europa og andre steder i verden om, hvor skadelige mange plantepesticider og deres restkoncentrationer er for det mandlige kønshormons funktion, idet de bl.a. nedsætter forplantningsevnen.
Hertil kommer debatten om kogalskab, som der også i aften er blevet talt om, og jeg nævner dette, fordi det på sin vis er et eksempel på, hvor stort et ansvar for menneskers sundhed, der påhviler hele levnedsmiddelsproduktionen, og på at man bør kræve en højere moral end hidtil, for at levnedsmidlerne kan blive så sikre som muligt.
Klimaforholdene er forskellige i de forskellige lande. I de nordiske lande såsom Finland er der slet ikke brug for pesticider i samme omfang som i de sydlige lande. Derfor er reglerne også forskellige rundt om i Europa.
Levnedsmidler transporteres imidlertid over grænserne, og forbrugeren kan i dag ikke vide, af hvad og hvordan hans kost er produceret, og hvorfra den stammer. Det er derfor vigtigt, at forslaget til direktiv, som nu er til behandling, harmoniserer de tilladte biocidmængder i EU-landene. Efter min mening bør produkter fra tredjelande, der sælges i EU-landene, også underkastes denne godkendelsesprocedure. Ellers vil direktivet jo blive undergravet, og der vil opstå konkurrencefordrejning. Man bør huske på, at mennesket som en del af naturen er ligeså sårbar over for forurening som naturen i almindelighed, og dermed skal forslaget til direktiv frem for alt beskytte menneskers sundhed, og det er derfor påkrævet, at det vedtages.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil godt begynde med at takke Miljøudvalget, Økonomi- og Valutaudvalget og selvfølgelig i meget høj grad ordførerne for det store arbejde, der er gjort med dette forslag, som er sidste brik i EU-lovgivningen om kemikalier. Jeg vil i særlig grad takke fru Kirsten Jensen for en række konstruktive og nyttige ændringsforslag, som har gjort dette meget tekniske forslag mere forståeligt, og som også har forbedret beskyttelsen af forsøgsdyr. Jeg skal på grund af tidspunktet afstå fra mine mere generelle bemærkninger om forslaget, fordi det så udmærket har været dækket af de bemærkninger, der er gjort under debatten, og i stedet for koncentrere mig om ændringsforslagene. For målet med forslaget er jo ganske enkelt, medens midlerne til at bringe det ud i livet er komplicerede, og af denne grund er forslaget stærkt teknisk. Kommissionen har erkendt dette forhold, og derfor har vi også været glade for, at forslaget er blevet klarere og enklere med mange af ændringsforslagene.
Der er forelagt et meget stort antal ændringsforslag. Først 62 og hertil yderligere 34 supplerende forslag. To forslag, nr. 16 og 30, er siden blevet trukket tilbage, og af de tilbageværende 94 forslag kan Kommissionen acceptere 36 helt eller delvist eller i princippet, og når forslagene ikke kan accepteres, så skyldes det oftest tekniske årsager, eller fordi de ligger uden for direktivforslagets rammer. Det ville tage alt for lang tid at drøfte hvert enkelt forslag detaljeret. Jeg forstår imidlertid, at jeg af formelle grunde bør angive Kommissionens stilling til hvert enkelt ændringsforslag, hvorfor jeg naturligvis vil gøre det, men jeg vil gøre det summarisk og bare nævne punkterne og så kommentere nogle enkelte af de vigtigste.
Først er der ændringer af betragtningerne. Det er ændringsforslag 3, 6 og 92, der kan accepteres. Ændringsforslag 2 i princippet og 5 delvist. Ændringsforslag 1, 4, 7 og 8 kan ikke accepteres.
Så er der ændring af artiklerne. Ændringsforslag 9, 11, 17, 21, 29 og 31 kan accepteres. Ændringsforslag 10, 14, 18, 19, 24, 26 og 37 samt de supplerende forslag 76 og 78 kan accepteres i princippet, og ændringsforslag 36 og 39 samt de supplerende forslag 70, 93 og 95 kan accepteres delvist. Nr. 20 kan også delvist accepteres. Ændringsforslag 12, 13, 15, 22, 23, 25, 27, 28, 32, 33, 34, 35, 38 og 40-43 samt de supplerende forslag 63, 65-69, 71, 74, 75, 77, 82, 84-91 og 94 kan ikke accepteres.
Så er der ændring af bilag 2 og 3. De supplerende ændringsforslag 79-81 og 83 kan accepteres, medens ingen af de første ændringsforslag 44-54 kan accepteres.
Så er der ændring af bilag 6, fælles principper. Af disse ændringer kan ændringsforslag 56, 57 og 59 accepteres. Ændringsforslag 61 og supplerende forslag 64 og 96 kan delvist accepteres i princippet, medens ændringsforslag 55, 58, 60 og 62 ikke kan accepteres.
Jeg skal herefter kort kommentere visse af ændringsforslagene. De ændringsforslag til betragtningerne, som Kommissionen kan acceptere, vedrører øget beskyttelse af forsøgsdyr, medens den del, der ikke kan accepteres, vedrører forslag om revision af bilagene, som vi ikke finder korrekte rent teknisk.
Med hensyn til ændringsforslag vedrørende artiklerne vil jeg igen her rette en tak til fru Kirsten Jensen for forslag nr. 31, som er en væsentlig forbedring af teksten.
Af de ændringsforslag til artiklerne, der ikke kan accepteres, vil jeg koncentrere mig om ændringsforslag 12, 13 og 15, som vedrører forslagets anvendelsesområde, og 42 og 43, som går ud på at udvide forslagets anvendelsesområde. Først 12, 13 og 15. Her vil jeg gerne fremhæve, at direktivforslaget vedrører markedsføring af alle biocidholdige produkter i Fællesskabet, og at det også omfatter anvendelsesbetingelserne. Direktivforslaget berører ikke fremstillingen af selve de biocidholdige produkter og heller ikke behandlede materialer, dvs. materialer, der er behandlet med biocidholdige produkter. Direktivet omfatter heller ikke biocidholdige produkter, der er bestemt til eksport uden for Fællesskabet.
Ændringsforslag 42 og 43 går endelig ud på at indføre økonomiske virkemidler eller andre foranstaltninger til begrænsning af brugen af biocidholdige produkter. Jeg kan generelt gå ind for disse idéer, som ligger helt på linje med det femte handlingsprogram på miljøområdet. Men jeg må desværre understrege, at de ikke har deres plads i dette forslag, fordi forslaget vedrører vurdering af den risiko for mennesker og miljø, der er forbundet med de forskellige aktive stoffer og de biocidholdige produkter, som indeholder disse stoffer. Formålet med forslaget er altså ikke at opstille en samlet strategi for anvendelse heraf. I denne forbindelse kan jeg meddele, at Kommissionen har indledt en undersøgelse for at finde frem til, hvordan vi bedst kan sikre fremtidig bæredygtig anvendelse af pesticider.
Og så er der en række supplerende ændringsforslag, som jeg ikke vil kommentere yderligere, medmindre der efterfølgende bliver anmodet om det. Om ændringsforslagene til bilag 2 og 3 vil jeg blot bemærke, at de acceptable forslag tager sigte på, at kravene til ansøgerne kan tilpasses den tekniske udvikling, og det finder Kommissionen er en god idé. Og hvad angår ændringsforslagene til bilag 6, er det navnlig antifoulingsmidlerne, som synes at have haft Parlamentets interesse. Jeg vil godt her tilkendegive - og det har der jo i debatten været lidt forskellige meninger om - at Kommissionen ser positivt på en undtagelsesbestemmelse. Vi foretrækker, at den baseres på ændringsforslag 61 med specifik angivelse af antifoulingsmidler, og ser endvidere gerne, at den supplerende forlængelsesperiode, der er anført i ændringsforslaget, begrænses til kun en yderligere femårig periode.
Der var et enkelt spørgsmål fra fru Kirsten Jensen om spørgsmålet med en sammenblanding af bilag 4 med bilag 3 og forskellige formuleringer fra Kommissionens side i forbindelse med behandlingen af forslaget. Jeg har forstået det sådan, at når der er givet begge svar, så hænger det sammen med, at forslaget faktisk tager sigte på at dække begge dele, nemlig at man både vil sikre, at man reducerer byrden i forhold til forsøgsdyrene, men at man også tilstræber at reducere byrden i forhold til industrien, sådan at der fra Kommissionens side ikke er tale om, at man har modsagt sig selv på dette område.
Jeg vil også gerne til det spørgsmål, der blev stillet af hr. Blokland vedrørende antifoulingsmidlerne sige, at der allerede i juli måned er et møde i INO, og at Kommissionen har foreslået, at man nedsætter en særlig komité til at se på, hvorledes man kan finde alternative midler.
Med disse bemærkninger vil jeg endnu en gang takke for en meget positiv modtagelse og behandling af forslaget i Parlamentet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00

Angivelse af priser på forbrugsvarer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Oomen-Ruijten (A40109/96) for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med angivelse af priser på forbrugsvarer (KOM(95)0276 - C4-0301/95-95/0148(COD)).

Oomen-Ruijten
Hr. formand, her er, det sene tidspunkt til trods, alligevel indslaget om unit pricing . Jeg beder alle kolleger undskylde, at vi først i mandags kunne holde afstemning om dette emne; denne her type sager, der har berøringspunkter med mange forskellige områder, viser sig som så ofte inden for forbrugerlovgivningen også at vedrøre en del kolleger i Parlamentet.
Hr. formand, det har været mig en fornøjelse at arbejde med unit pricing direktivet, idet det er et spørgsmål, der har været gemt væk i længere tid, også et spørgsmål, der har ligget lovgivning om i meget lang tid, men som vi indtil videre kun har haft at gøre med i form af udsættelse af lovgivning, idet det, der forelå, faktisk var for indviklet, og man altid har begrænset sig til - der var givetvis ikke andre muligheder - indgåelse af kompromiser EuropaKommissionens servicegrene imellem, men, tror jeg, også imellem de forskellige organisationer, der findes i vort samfund. Det er netop problemet. Der foreligger lovgivning, men denne lovgivning er faktisk alt for indviklet, hvorimod alle var klar over og indforståede med princippet. Man har til hver en tid bestræbt sig på at informere om priserne, således at forbrugeren var i stand til at sammenligne priserne, men den komplicerede lovgivning inden for eksempelvis mængdeserierne fungerede ikke.
Vi har måttet konstatere, at der findes frivillige og obligatoriske mængdeserier, og at der er mulighed for fritagelse på EU-plan, men ligeledes på nationalt plan. Hr. formand, hvis De forstår det, jeg forstod det altså ikke bedre, da jeg så det for første gang. Når man i fællesskab vedtager et princip om, at man vil sammenligne priser, at man vil gøre forbrugeren en tjeneste, må man i hvert fald gøre det på en meget klar måde.
Hr. formand, jeg har ikke selv opfundet columbusægget. Columbusægget er opfundet af medarbejderne i Det Økonomiske og Sociale Udvalg, som har udarbejdet en fremragende rapport, og jeg har med fornøjelse overtaget denne gode rapport fra en græsk kollega, hr. Folias, som støttes af alle parter, arbejdsgiverne, arbejdstagerne, men ligeledes forbrugerne i dette Økonomiske og Sociale Udvalg. Det blev enstemmigt vedtaget. Og så tænkte jeg, når de mennesker, der har forstand på det, og som vi faktisk bør repræsentere på hvert område af vort virkefelt, når de gør det, så skal vi være glade for det, og jeg syntes ligeledes, at jeg egentlig ikke burde ændre ret meget ved det.
Hr. formand, hvad var det, de ønskede, og hvad er det, vi egentlig også ønsker? Det er at gøre op med de eksisterende uklare situationer. At gøre op med gentagne forlængelser af lovgivningen, simpelthen skabe klarhed. Denne klarhed går altså ud på, at man i princippet altid forsøger at angive prisen pr. måleenhed af produktet. Det er princippet, og man arbejder altså ikke længere med mængdeserier, skønt jeg som medlem af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse selvsagt egentlig går ind for mængdeserier. Disse mængdeserier er også i Parlamentet i den grad blevet mishandlede, at der eksempelvis på vinområdet findes mængdeserier på én liter, på trekvart liter, på en halv liter og nu for enkeltpersonshusholdninger to og en kvart liter. Man kunne ikke længere se skoven for bare træer, selvom jeg kunne have ønsket mig meget klare mængdeserier, som kunne have givet et antal fordele på det miljøhygiejniske område.
Hr. formand, det er altså ikke sket og derfor nu den foreliggende meget klare løsning. Jeg er dog klar over, at denne meget klare løsning kan afstedkomme problemer. Hvis jeg for eksempel skulle foreskrive, at man meget hurtigt bør kunne fastslå prisen pr. måleenhed af produktet, hvilket er det princip, vi har fulgt, ved jeg, at jeg får ballade med alle vinbønder i samtlige medlemsstater. Det er noget, jeg ved. At kæmpe mod vejrmøller, det ved Doeke Eisma, det gjorde vi ikke før i tiden i det nederlandske parlament, og heller ikke her har jeg lyst til det overhovedet, for jeg ved, at det ikke lykkes alligevel.
Det vil sige, hr. formand, at jeg har trukket en række ændringsforslag tilbage, som jeg i princippet havde fremsat, havde ønsket med henblik på at lave alt om til enhedspriser, til at kunne sammenligne overalt, til fordel for Kommissionens løsningsmodel, hvilket vil sige, at der i medlemsstaterne fortsat er en mulighed for fritagelse for spiritus, vin og lignende produkter. Dette problem har jeg afskrevet. Så siger fru Thyssen samt en række andre kolleger, hvoriblandt Kirsten Jensen, at der er et problem mere - hvordan skal de små og mellemstore virksomheder tackles. Hr. formand, det bekymrer også mig, for jeg stammer fra en lille landsby, hvor den sidste købmand henne på hjørnet hos mine forældre desværre er forsvundet. Hvad skal der gøres for nogenlunde at løse de små detailforretningers, den lille købmands problemer.
Hr. formand, vi har tre løsningsmodeller. For det første bibeholdes denne fritagelsesforpligtelse, for det andet er der ikrafttrædelsestidspunktet, som Parlamentet ønsker at skubbe fra fire til seks år, hvilket også vil sige, at de sågar efter indførelsen af ECU'en skal beskæftige sig med priserne pr. standardmængde. Den tredje løsning, som er hr. Folias' idé, og som jeg egentlig synes meget godt om, går ud på, at når købmanden henne på hjørnet også skal gøre det, behøver han ikke anskaffe sig en indviklet computer, idet hr. Hansen på 75 ikke kan styre sådan et apparat; han kan nøjes med at hænge en særdeles simpel liste op. På denne liste kan købmanden så oplyse, hvad han nu præcis tager for en standardmængde, for et kilo ost, for et kilo spegepølse eller saucisse eller hvordan jeg nu skal udtrykke det. Disse oplysninger kan forbrugeren få via listen. Så siger de, at også det er et problem. Så siger jeg, at det er det ikke, for når der er et mindre antal artikler, når forretningen er meget mindre, findes dette problem ikke, idet man for det meste køber ind hos en grossist, og hos grossisten er priserne allerede inducerede.
Hr. formand, det er min fornemmelse, at alle problemer er blevet løst; det er ikke udelukkende vores fortjeneste, men også Kommissionens og Det Økonomiske og Sociale Udvalgs. Det er mit håb, at Parlamentet overtager de ændringsforslag, vi har vedtaget i udvalget, således at vi får sagen igennem ikke blot førstebehandlingen, men i hvert fald også andenbehandlingen på den rigtige måde.

Whitehead
Hr. formand, jeg har flyttet mig tættere til centrum, for jeg mener, at vi på dette sene tidspunkt alle bør krybe sammen for at finde styrke. Jeg tror ikke, at dette har været den bedste aften i Parlamentets historie. Måske er det, vi drøfter nu, noget, der ikke så meget er et columbusæg som en columbusomelet.
I øjeblikket forsøger vi på dette meget sene tidspunkt at finde frem til de stærke og svage punkter i direktivet. Jeg vil gerne komplimentere ordføreren - endnu en gang - fordi hun har fremlagt en foranstaltning, der indebærer betydelige fordele for forbrugerne i Den Europæiske Union. Jeg kan tilslutte mig den ros, hun har givet ØSU, hvorfra jeg har lært en hel del under vore drøftelser.
Det var så sent som mandag aften, at vi havde den endelige afstemning i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse - igen på et sent tidspunkt og på en forhastet måde. Jeg vil gerne begrænse mig til at tale om nogle af de forbehold, der blev bragt på bane dér, og som jeg håber at forelægge for Kommissionen.
Der er en hel del usikkerhed omkring et antal punkter: Omkostningerne til det udstyr, som småhandlende får brug for. Nogle vil gå ind for en liste, andre for en prismærkningspistol, nogle vil ønske et computersystem. Dette problem forværres af de mange forskellige priser, der skal vises, eftersom denne periode overlapper med den, hvor vi bevæger os hen imod en fælles valuta.
Endelig består der en vanskelighed på grund af, at de prisoverslag, Kommissionen har fremlagt indtil nu, i nogen grad strider mod de overslag, vi har fra detailhandlerne selv. Det er ikke overraskende. Somme tider overdriver de, og somme tider underdriver Kommissionen. Men der er forskelle, og vi mener, at man hele tiden må se på, hvad de prismæssige konsekvenser helt præcis bliver.
Et af fru Oomen-Ruijtens ændringsforslag handler om spørgsmålet om informationer til de små detailhandlende. Jeg håber, at nogle ændringsforslag, der er kommet fra vor del af udvalget, kan tjene til yderligere beroligelse på dette område. Jeg forelagde ændringsforslag nr. 45 for at sikre, at der fandtes en seksårs periode til gennemførelse, fra 1997 til 2003, hvorved den vil overlappe med den anspændte og vanskelige periode, der omfatter de første år af dette direktiv.
Personlig kan jeg ikke se nogen grund til, at man ikke på den tid kan løse hovedproblemerne for de små detailhandlere. Det er ikke vor hensigt at indføre ændringsforslag i aften, der forhindrer, at dette direktiv træder i kraft eller på nogen måde tillade en udsættelse af alvorlige drøftelser indtil næste årtusind. Vi siger til de små detailhandlende, som vi prøver at hjælpe, at dette er den tidsplan inden for hvilken vi nu håber, at denne justering kan foretages med vor bistand og til fordel for dem såvel som for de europæiske forbrugere.
Jeg har også tilbudt - det kom først på dagsordenen meget sent torsdag i sidste uge - et nyt ændringsforslag, som jeg har drøftet med ordføreren, og som i særdeleshed kigger på et antal undtagelser. Hun har givet udtryk for sin generelle tilslutning til de fleste af disse udelukkelser. Så i stedet for simpelt hen at strides om en definition af, hvad detailhandelen er for noget, ser vi blot på produkterne og den form for handel, der helt klart ikke befinder sig i en statisk situation, ikke engang i de små butikker. Hvis den liste over undtagelser eller noget, der ligner den, kan opretholdes i de nærmeste uger og måneder, er jeg sikker på, at dette direktiv kan blive til det, vi alle venter og håber, og i høj grad blive til fordel for forbrugeren.

Thyssen
Hr. formand, den af Kommissionen foreslåede dobbelte prisangivelse er uden tvivl et hjælpemiddel for de forbrugere, der ønsker at sammenligne priser. I den forstand er direktivforslaget en god ting. Men når jeg ikke vurderer det ud fra forbrugerbeskyttelsens ensidige synspunkt, men lidt bredere og samtidig tager hensyn til bestræbelserne for en begrænsning af papirnusseriet og til det faktum, at vi står umiddelbart foran den historiske overgang til EURO'en, vejer de negative aspekter desværre tungest for mig.
For det første viser man atter, hvor dygtig EU er til at hylde de små virksomheder i ord, men ikke i gerning, og hvor vanskeligt det er virkelig at tage hensyn til dem, når det kommer til stykket. Uanset om en lille forretning får en frist på to, fire eller seks år og uanset om prismærkningen foregår manuelt eller pr. computer, det er og bliver en øget administrativ byrde, og den er i forvejen alt for tung.
Visse ændringsforslag, hr. formand, er da en trøst, men bortset fra nr. 5 er det udelukkende teori. Heller ikke ændringsforslag 7 og 9 overbeviser mig. Det lyder selvfølgelig godt, at man vil sørge for finansiel støtte til oplysningsarbejde og informationsbrochurer til fordel for SMV'erne, men små virksomheder kan altså også den lille tabel, og de ved også, at der findes pc'er. Det er ikke så meget information, de har brug for, men en lettelse af de administrative byrder.
Små virksomheder, hr. formand, er for mig ikke kun virksomheder med en købmand Hansen på femoghalvfjerds, men også mange unge mennesker, som på denne måde selv skaffer sig et job, og som heller ikke er kapitalstærke eller har en hærskare af personale til at klare denne slags opgaver.
Hr. formand, min anden betænkelighed vedrører tidsplanen. Jeg forstår ikke, at dette forslag ikke kan vente indtil juli 2002, hvor EURO'en vil være indført som eneste lovlige betalingsmiddel. Takket være ændringsforslag 18 har medlemsstaterne mulighed for, ikke pligt til, at give deres små virksomheder udsættelse, takket være Dem, hr. Whitehead, men hvorfor ikke udsætte hele sagen indtil da?
Situationer, hvor der skal angives tre eller fire priser pr. produkt og ved prisnedsættelser sågar seks eller otte, synes mig ikke at bibringe forbrugeren ret meget gennemsigtighed. Derfor vil jeg meget gerne spørge kommissæren om, hvordan hun forestiller sig sit direktivforslag ført ud i praksis i tidsrummet fra overgangen til EURO'en fra 1999 og i særdeleshed i tidsrummet mellem januar og juli 2002.

Garosci
Hr. formand, jeg skal fatte mig i korthed for kun at bruge tid på at takke ordføreren, fru Oomen-Ruijten, for hendes fuldstændige og ajourførte behandling af et teknisk kompliceret emne.
Kommissionen havde to mål med dette direktiv, nemlig dels at informere forbrugerne bedre og dels at beskytte distributionssystemet, navnlig de små og mellemstore virksomheder inden for dette, idet det er disse, der senere bliver hårdest ramt ved indsættelsen af teknologien. Jeg mener, at den tid, der er opnået til teknisk omstilling, er tilfredsstillende. Må det dog være mig tilladt tillige at give udtryk for påskønnelse af kommissær Bonino i anledning af hendes accept af en stor del af de tilkendegivelser, der er fremkommet ved førstebehandlingen. Dokumentet er nu mere smidigt og kommer de mål nærmere, som er sat, nemlig at oplyse forbrugerne på enkel, men fuldstændig måde.
Vi anmoder dog Kommissionen om endnu en gang at bestræbe sig for at acceptere de ændringsforslag, der er fremsat i dag, og som har stået over fra den sidste behandling, hvorom afstemningen fandt sted mandag aften. Alle disse ændringsforslag er virkelig nyttige, selvom indholdet af visse af dem måske kun er gentagelser. De er nyttige ved at skabe et direktiv, som dels står det voksende marked, der er under stadig forandring, nær, og dels ved at imødekomme den endelige forbrugers krav på at kunne sammenligne priser og måleenheder. Ved at gøre dette mener jeg, at der bliver tale om et direktiv, der vil blive værdsat af både erhvervslivet og forbrugerne. Og det er ikke så lidt!

Eisma
Hr. formand, jeg ønsker faktisk at komplimentere fru OomenRuijten for hendes fleksible holdning som ordfører med hensyn til emnet. Det er ikke altid tilfældet, når det drejer sig om narko, men i nærværende tilfælde er hun meget fleksibel.
Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe er tilfreds med, at det foreliggende direktiv erstatter to gamle direktiver, idet de sidste to jo viste sig ikke at fungere i praksis. De var baseret på standardemballage-konceptet, hvilket producenterne ikke kunne blive enige om, med det resultat at det salgssystem, der gik ud på, at forbrugsvarer skulle sælges i de samme størrelser i hele Unionen, ikke kunne gennemføres.
Af den grund var det for forbrugerne ikke muligt at sammenligne priser. Derfor dette nye direktiv, som forlader det gamle system, og som pr. produkt angiver en pris pr. måleenhed, altså pr. kilo eller pr. liter.
Visse kolleger samt Landbrugsudvalget forsøger at genindføre det gamle system. Vi afviser disse forsøg. De har vist sig ikke at virke. Vi lægger også stor vægt på det ændringsforslag, hvori vi anmoder Kommissionen om at udarbejde en oversigt over de økonomiske konsekvenser for detailhandlen, navnlig de små og mellemstore virksomheder, således at vi som parlamentsmedlemmer bedre kan vurdere dette aspekt ved næste fase i behandlingen.
Mit spørgsmål er, hvornår kommer Kommissionen, hvornår kommer kommissær Bonino med denne oversigt over dette systems økonomiske konsekvenser for detailhandlen?
Det er altså for os at se kun logisk og kun anstændigt, at der bevilges midler til at støtte detailhandlen med informationsprogrammer om anvendelse og introduktion af dette nye system. Hr. formand, vi så hellere, at der i nærværende direktiv overhovedet ikke reguleres på dette specifikke område med hensyn til overgangsperioden efter indførelsen af EURO'en, ikke ECU'en, men EURO'en.
Derved foregriber vi begivenhedernes gang, det synes at være klogere at udarbejde almene regler for denne overgangsperiode, når vi ved mere om den, i stedet for nu at præsentere løsninger i alskens diverse direktiver.
Endelig, hr. formand, støtter vi de ændringsforslag, der tager sigte på, at produktprisen ikke under alle omstændigheder behøver at stå på selve produktet, men at den igen af hensyn til detailhandlerne kan angives på hylden eller et andet sted. Det gør tingene meget nemmere, og jeg kigger på fru Thyssen. Lad os sørge for, at det nye prisangivelsessystem, som vi går ind for, kan gennemføres så enkelt som muligt af detailhandlen.

Blokland
Hr. formand, angivelsen af priser pr. enhed er allerede meget almindelig i visse supermarkeder. For købmanden betyder det merudgifter og besvær, men det er til gavn for forbrugeren. Derfor er det udmærket, at der nu er bindende EU-lovgivning undervejs vedrørende angivelse af priserne. Vi kan roligt kalde det en sejr for forbrugerorganisationerne.
Jeg vil gerne udtrykke min påskønnelse af ordførerens, fru Oomen-Ruijtens arbejde. Med sine ændringsforslag har hun på mange punkter tydeligt forbedret Kommissionens forslag. Det ser ud til at være små detaljer, men denne lovgivning har enorme konsekvenser for utallige købmænd og forbrugere. Derfor er en koncis formulering og afgrænsning af købmændenes forpligtelser af stor betydning. Jeg tror, at der nu er tilvejebragt en fornuftig ligevægt med hensyn til den lille erhvervsdrivendes stilling.
Jeg kan forstå på fru Oomen-Ruijten, at hun har fuld tillid til, at hendes betænkning kommer uskadt gennem den endelige afstemning. Men måske vil Kommissionens vurdering af ændringsforslagene nu alligevel give hende søvnløse nætter. Hvorom alting er, jeg ønsker hende en god nattesøvn om lidt. Det har hun fortjent, og øjensynlig har hun, og hun er ikke den eneste, også meget behov for det.

Kuhn
Hr. formand, trods det sene eller fremrykkede tidspunkt vil jeg gerne takke ordføreren hjerteligt for, at hun har bragt virkelig mange interesser ind under én hat, nemlig producenternes, forhandlernes og detailhandlernes. At der indrømmes detailhandlerne en særlig beskyttelsesfrist, er allerede blevet nævnt her, uden samtidig at krænke forbrugernes beskyttelse på nogen måde.
Den, der ønsker at fylde teksten i EU-traktaten, der taler om et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, med liv, er efter min opfattelse nødt til at stemme for denne betænkning. Den, der i dag køber ind til weekenden, og jeg går ud fra, at også parlamentsmedlemmer i det mindste gør det af og til, må, hvis han er prisbevidst og sammenligner priser, bruge megen tid på det, være god til hovedregning eller have en lommeregner med. Ved mange produkter kan han ikke bare ved et enkelt øjekast se prisen pr. måleenhed. Pristransparens kan der ikke være tale om. Det var imidlertid allerede målet på europæisk plan for næsten 20 år siden.
De hidtil gældende ordninger har sikkert været en forbedring for forbrugerne i nogle lande. For mig - og her har jeg det på samme måde som fru Oomen-Ruijten - har de snarere været forvirrende, ja undertiden ligefrem en gåde. Købte jeg et stykke færdigpakket skinke, kunne jeg læse den endelige pris og kiloprisen. Købte jeg en anden færdigpakning, kunne jeg læse to portioner, hvor store, ingen anelse, 116 gram plus den endelige pris. Hvad et pund, et kilo osv. kostede, det måtte jeg selv regne ud. Derfor er jeg - og med mig sikkert de fleste forbrugere - glad, hvis prisen pr. måleenhed endelig bliver virkelighed.

Jackson
Hr. formand, eftersom jeg tror, at en europæisk forening af småhandlende måske engang i fremtiden kan slå denne debat op, vil jeg gerne have ført til protokols, at vi foretager den lidt i halv ét om natten med ti medlemmer og en kommissær, som jeg komplimenterer for hendes råstyrke. Jeg siger, at befolkningen vil se tilbage på denne debat, og det vil jeg gerne have ført til protokols, for jeg mener, at selv om angivelse af pris pr. enhed kan være til stor fordel for forbrugerne i store forretninger, i store supermarkeder, så vil direktivet, når vi kommer til de små forretninger, hensynsløst indføre en masse ekstra bureaukrati.
Det er sandt, som ordføreren har forklaret, at hun har forsøgt at lette byrden for de små forretninger med forskellige ændringsforslag. I ændringsforslag nr. 14 læser vi om mulighederne for at sætte prislister og plakater op inde i forretningen. Nuvel, hr. formand, De kommer fra Italien. Jeg beder Dem, tænk på de små italienske forretninger, De kender, i italienske byer, hvor varerne er stablet op fra gulv til loft, i hundredvis af forskellige ting. De kan tage tilbage og sige til dem, at de takket være dette direktiv, godt nok i løbet af seks år snarere end fire, skal mærke alle tingene i disse forretninger med pris pr. enhed. Jeg tror ikke selv, at det vil være muligt i de små forretninger med det store udbud af varer, der er stuvet sammen, at få en angivelse af pris pr. enhed simpelt hen ved at sætte plakater op i den ene ende af forretningen.
En oversigt i Det Forenede Kongerige over mindre forretninger i Spar-butikskæden viste, at de typisk har ca. 3500 forskellige varer, og i en lille butik af den type, De ser på, foregår der ca. 100 prisændringer om ugen. Så det vil betyde, at det ville være langt lettere, hvis man gik over til et prissystem med anvendelse af edb. Medmindre byrden for de små forretninger lettes, vil nettoresultatet af direktivet blive, at de små forretninger enten indsnævrer deres vareudbud, eller at de må lukke. Hvis de er på randen til at måtte lukke, så er den eneste gode nyhed, vi kan tilbyde dem, at vi i henhold til et af fru Oomen-Ruijtens ændringsforslag vil sende dem en brochure, der kan forklare, hvorfor Den Europæiske Union vil have dem lukket.
Jeg må forklare, at jeg mener, at ændringsforslag nr. 7 ikke kan accepteres af Kommissionen. Det ville udgøre et enormt fortilfælde at opfinde støtte fra Kommissionen for at hjælpe med til at betale prisen for dette direktiv. Det, vi må gøre, er at fremhæve ændringsforslag nr. 5 i denne betænkning og på vegne af alle grupper her i Parlamentet meget stærkt anmode Kommissionen om inden andenbehandling at komme frem med en reel vurdering af omkostningerne ved dette direktiv.
Jeg befinder mig i den usædvanlige situation for et konservativt medlem, at jeg taler på vegne af de samvirkende andelsforeninger i Det Forenede Kongerige, men også på vegne af detailhandlerkonsortiet, foreningen af nærbutikker, foreningen af de britiske handelskamre, foreningen af automatejere og, sært nok, de skotske købmænds forbund. De kan ikke tage fejl alle sammen! Dette direktiv skaber reelle problemer for små forretninger, og jeg håber, at Kommissionen vil gøre noget ved det.

Bonino
Tak til ordføreren og tak til de ærede parlamentsmedlemmer, som har fulgt denne debat. Jeg vil tage mit udgangspunkt i nogle bemærkninger, som er fremsat af fru Jackson, med henblik på at præcisere nogle ting. Ærede parlamentsmedlemmer, Kommissionen er ikke ved at opfinde et direktiv. Jeg skal meddele Dem, at der fandtes tre komplicerede og uanvendelige direktiver, som skulle være trådt i kraft i 1997, tre stykker lovgivningsarbejde, der var så indviklede, at de efter vor opfattelse ikke kunne anvendes, men dog ville trådt i kraft i 1997. Jeg vil også anmode det ærede parlamentsmedlem om at betænke de positive sider af dette initiativ, som har til formål af forenkle situationen i mellemtiden for de små og mellemstore virksomheder og, lad os sige det sådan, udskyde det. Vi har accepteret seks år som et kompromis for at give tid til tilpasningen. Men det ærede parlamentsmedlem burde måske svare på et andet spørgsmål, nemlig hvad der ville være sket, hvis Kommissionen ikke i indforståelse, håber jeg, med Parlamentet havde taget dette initiativ, og overgangsperioden var udløbet i 1997, og de tre meget komplicerede direktiver var trådt i kraft. Jeg vil oprigtigt opfordre de ærede parlamentsmedlemmer og hele Parlamentet til at betragte den positive side af dette initiativ til gavn for ikke blot forbrugerne, men tillige erhvervslivet, som ellers ville have befundet sig i en situation, som jeg ville have kaldt desperat.
Jeg vil naturligvis ikke gå i detaljer med alle reglerne, men kun afklarende i de meget få minutter, jeg har til rådighed gøre rede for de ændringsforslag, som Kommissionen ikke har til hensigt at acceptere og kort redegøre for grundene hertil. Af de tilbageværende ændringsforslag accepterer Kommissionen langt de fleste og siger tillige Parlamentet tak for dets bestræbelser for at skabe klarhed og for en række nye formuleringer, der synes mig mere hensigtsmæssige. Men Kommissionen finder det dog endnu for tidligt at foregribe afgørelsen og alle ændringsforslagene, som for øvrigt rummer to, der vedrører ikrafttrædelsen af Møntunionen. Jeg mener, at vi har tilstrækkelig tid fra i dag frem til år 2002 til at sætte os lidt bedre ind i, hvorledes vi skal regulere spørgsmålet. Europa-Parlamentet er helt på det rene med, hvor meget den fælles mønt ligger Kommissionen på sinde, særlig for så vidt angår forbrugerne, og jeg vil derfor nødig i dag foregribe afgørelsen.
For det andet, for så vidt angår den økonomiske støtte vil Kommissionen udarbejde en beretning, således som det er krævet, men det kan ikke ske på et år. En frist på et år er alt for kort til udarbejdelse af en sammenhængende beretning. Vi opretholder derfor vort forslag om to år, men udarbejder så en beretning om situationen ved ikrafttrædelsen. Men hvad angår den økonomiske støtte finder Kommissionen oprigtigt ikke at burde gribe ind i øjeblikket, idet den i øvrigt som et kompromis har accepteret en længere gyldighedsperiode. Bl.a. til hr. Eisma vil jeg sige, at der for så vidt angår de økonomiske omkostninger nu findes underbyggede oplysninger, som mine tjenestegrene er absolut rede til at sende Dem, idet der findes fire forskellige løsninger vedrørende gennemførelsen af direktivet. Dette afhænger f.eks. af, om den skal ske manuelt eller ved brug af edb, af de forskellige omkostninger og priser, der viser sig under gennemførelsen, men i øjeblikket, hr. Eisma, er mine tjenestegrene rede til at give Dem de oplysninger, som vi i dag er i besiddelse af.
Det andet ændringsforslag, som jeg ikke finder at kunne acceptere i dag, er det, der udelukker automatdistribution, fordi jeg ærlig talt ikke kan se begrundelsen for det. Der findes givet ikke nogen omkostningsmæssige grunde i denne forbindelse. For så vidt angår opregningen af undtagelser, hr. Whitehead, er denne, som De sagde, ikke nået rettidigt frem, men Kommissionen er rede til at gennemgå listen over produkter, som vi ved, at De finder, at vi bør tage i betragtning. Jeg tænker herved på f.eks. antikviteter og andre varer, som det for visses vedkommende ikke er umagen værd at beskæftige sig med i et øjeblik. Efter at alt dette er sagt vil jeg afslutningsvis alene sige, at det bedste ofte er det godes værste fjende, og at denne betænkning eller dette direktiv sikkert på en eller anden måde givet kunne være bedre, men i øjeblikket synes en forenkling af den eksisterende lovgivning at være til gavn for de små og mellemstore erhvervsdrivende.
Til slut vil jeg sige Europa-Parlamentet hjerteligt tak for den tid - jeg ved, at De har fremskyndet Deres arbejde meget - og ordføreren for hendes engagement samt udvalgsformanden, der har givet mig mulighed for at forelægge dette direktiv på rådsmødet om forbrugeranliggender her på tirsdag.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 00.35)

