Ünnepi ülés - Grúzia
Elnök
Elnök úr, hölgyeim és uraim, meghívott vendégeink és barátaink. Szeretném melegen üdvözölni Mikhail Szaakasvilit, Grúzia elnökét.
(Taps)
Szaakasvili elnök úr nem először látogat az Európai Parlamentbe. Itt volt velünk négy évvel ezelőtt, és ott volt Brüsszelben is 2004-ben, rögtön Grúzia elnökévé választását követően. A mai nap különleges nap - ma, november 23-ika a "rózsás forradalom” hetedik évfordulója, azé a vértelen zuhatagé, amely nemcsak a grúziai helyzetben hozott változást, hanem az egész dél-kaukázusi térségben. Elnök úr, majdnem 60 éve annak, hogy az Európai Unió abba az irányba tart, amely mára a Grúzia által választott irány is lett - tartós béke, jólét és háborítatlan szabadság. Szaakasvili elnök úr korai tanulmányait Kijevben folytatta. Ezt követően európai és amerikai egyetemeken tanult és mindvégig kapcsolata volt Strasbourggal - itt tanult, itt kapott kitüntetéseket és amennyire én tudom későbbi feleségével is itt találkozott. Ez tehát Szaakasvili úr számára különleges hely.
Grúzia számára nem volt könnyű az elmúlt hét év. Megsértették területi egységét. Szeretnék emlékeztetni rá, hogy ez év májusában fogadtunk el egy határozatot, amely a tűzszünet feltételeinek betartására szólítja fel Oroszországot, továbbá arra, hogy vonja vissza csapatait Grúzia területéről.
(Taps)
Négy évvel ezelőtt Szaakasvili úr ebben az ülésteremben azt mondta, hogy a grúzok nemcsak Európa egyik legrégibb nemzete, hanem komolyan érdekeltek az európai integrációban is. Felfogásuk szerint ez a nemzetközi ügyek általuk előnyben részesített intézésének egyik megközelítése. Biztos vagyok benne, hogy ez a lelkesedés ma nem kisebb mértékű, mint négy évvel ezelőtt volt. Mi, itt az Európai Parlamentben és az Európai Unióban nagy jelentőséget tulajdonítunk a demokratizálódásnak. A demokratizálódás és a demokrácia normáit nagyon magasra helyezték, de szigorúak azok a normák is, amelyek a szabad piachoz kötődnek. Az emberi jogok, a törvény és sajtószabadság uralma mind-mind reformot igényel - az alkotmányos rendszer, a választójogi törvény és az igazságszolgáltatás reformját. Épp az imént beszélgettem Grúzia elnökével, és egyetértettünk abban, hogy mindez egy könnyűnek nem nevezhető folyamat része, ugyanakkor szükség van rá, amennyiben hasonlítani akarunk egymáshoz és amennyiben könnyebb együttműködésre törekszünk egymással.
Az is örömmel tölt el, hogy Grúzia gyorsan leküzdötte a gazdasági válságot. Ebben az Európai Unió is szerepet játszott - segítő kezet nyújtottunk. Ma Grúzia ismét gyors gazdasági fejlődésnek indult. Mi az Európai Unióban Grúzia stabilitásán munkálkodunk, valamint azon, hogy az ország jól fejlődjön, de azon is dolgozunk, hogy mindez a Dél-Kaukázus egész térségében is megtörténjen. Grúzia lehet a demokratikus és szabadpiaci rendszerbe való átmenet tökéletes modellje, ahol erőteljesen őrködnek az emberi jogok és a törvény uralmának működése fölött. Ezért olyan fontos az a javaslat és mindaz, amiről Szaakasvili úr felszólalásában ma szó lesz. Örömünkre szolgál, hogy itt van velünk, és szeretnénk, ha elmondaná felszólalását. Öné a szó, elnök úr.
(Taps)
Mikheil Saakashvili
Grúzia elnöke. - Elnök úr, szerénységre int az a hatalmas tisztelet, amelyet az önök meghívása országomnak jelent, és szeretném megköszönni önöknek és az összes képviselőcsoportnak ezt a kivételes lehetőséget. Elnök úr, amint ezt korábbi beszélgetésünk során megjegyeztük, négy évvel ezelőtt már voltam itt, olyan tehát ez, mint az olimpiai játékok. Négy évvel később visszajöttem. Remélhetőleg ezúttal jobb teljesítményt nyújtok majd, mint legutóbb.
Azért jöttem, hogy a remény üzenetét hozzam el, valamint, hogy egy komoly ígéretet tegyek. Azért jöttem, hogy megerősítsem: abban a térségben, amelynek országom is a része, lehetséges a béke - igazságos és tartós béke, és hogy ehhez szükség van Európa részvételére.
A Kaukázusi-hegység évszázadokon keresztül geopolitikailag titokzatos térségnek és csalóka paradoxonnak számított: olyan térség volt ez, ahol az egyén és az emberek lelke szabad volt, ám a polgárokat elnyomták; ahol a kultúrák toleránsak voltak egymással szemben, de a kormányok mesterséges megosztottságot idéztek elő; ahol az emberek mindig is mélységesen európainak érezték magukat, de ahol a birodalmak által felépített falak Európát egy távoli látomássá változtatták; ahol a férfiak és nők vágyakoztak a békére, de a háborúk elkerülhetetlennek látszottak.
Azért vagyok ma itt, hogy elmondjam: véget kell vetnünk ennek a korszaknak, hogy a rivalizálást fel kell, hogy váltsa az együttműködés, hogy a háborús retorika helyett a tárgyalásoknak kell átvenniük a vezető szerepet.
A világ minden, konfliktusok által sújtott szögletében az Európai Parlament a remény szimbóluma. Megdöbbentő bizonyítéka ez annak, hogy még a legkegyetlenebb konfliktus is megoldható és hogy a béke bármilyen politikai kockázatot megér.
Ez a hely, ahol most vagyunk, nem létezne, ha a romhalmaz közepén, amelyet minden oldalról halál és jogos bosszúvágy vett körül, bátor vezetők nem döntenek úgy, hogy az évszázadokon át tartó háborúskodásnak korunk egy káprázatos politikai kísérletével vetnek véget: az európai egyesítéssel. Ez a parlament - amely nem a nemzeti hovatartozás, hanem az egyes képviselőcsoportok szerint tagozódik - megfelel a Victor Hugo által az 1849-es Párizsi Békekonferencián olyan ékesszólóan kifejtett víziónak.
Hadd idézzem a nagy költőt saját nyelvén:
Grúzia elnöke. - (FR) Eljön a nap, amikor mindannyian, a kontinens összes nemzete anélkül forr össze egy nagyobb egységbe és testesíti meg az európai testvériséget, hogy elvesztené jellegzetes tulajdonságait vagy dicsőséges egyéniségét.
Eljön a nap, amikor a csatamezőket csupán a piacok és a nyílt kereskedelem, valamint az új elképzelésekre nyitott szellemiség testesítik majd meg.
Eljön a nap, amikor az ágyúgolyókat és bombákat szavazatok, a népek egyetemes szavazójoga, valamint egy olyan, nagy és szuverén szenátus tiszteletre méltó döntése helyettesíti, amely olyan lesz Európának, mint a Parlament az Egyesült Királyságnak, a Dieta Németországnak vagy az Alkotmányozó Nemzetgyűlés Franciaországnak.
Grúzia elnöke. - Hugo legtöbb kortársa még akkor is azt gondolta, hogy ő egy gyermeteg álmodozó, amikor beszédét megtartotta. A történelem számára több mint száz év és két világháború kellett, amíg meghallotta a hangját.
Hölgyeim és uraim, ideje, hogy Victor Hugo szavainak visszhangja eljusson abba a térségbe, ahol országom elhelyezkedik, és hogy ezt a hangot meghallják. Legfőbb ideje, hogy a testvériségről beszélő hangja elnyomja az ágyúzajt és a gyűlöletre uszító beszédet. Legfőbb ideje, hogy az európai béke elérje a Kaukázust.

Politikai vezetőként pedig a mi felelősségünk, hogy mindezt bátor kezdeményezésekkel megvalósítsuk.
Hölgyeim és uraim, pontosan hét éve a "rózsás forradalom” egy régi nemzet, szeretett Grúziám számára egy, az európai nemzetek családjába vezető új út kezdetét jelentette. 2003. november 23-án a létező összes regionális, vallási és társadalmi háttérrel rendelkező polgárok százezrei átvették az irányítást az utcán és a parlament épületében. Egyetlen ablak sem tört be, az épületből pedig egyetlen berendezési tárgy sem tűnt el. Több volt ez egy korrupt, visszafelé tekintő rezsim megdöntésénél. Valaminek a kezdete volt ez, amit néhány héttel ezelőtt londoni közgazdászok mentális forradalomnak neveztek.
Amint önök közül ebben az ülésteremben néhányan jól tudják, a Szovjetunió felszabadító összeomlása után a kommunista rendszerektől való elszakadásnak két módja volt - egyik az európai, a másik a nacionalista alternatíva: a törvény uralma illetve a félelem uralma. Röviden: Václav Havel vagy Slobodan Milošević.
A párt zsarnoki hatalmának ugyan vége lett, a szovjet társadalom pilléreit alkotó megosztottság, korrupció, vertikális tagozódás, bürokrácia, cinizmus és parancsuralom azonban érintetlen maradt. Hét évvel ezelőtt Grúzia formálisan független állam volt ugyan, de még mindig részese az említett félelem és gyűlölet világának. A szovjet mentalitás határait nem törölték el és a Szovjetunió az emberek agyában és lelkében még mindig létezett. Csak egy mentális forradalom vezethetett társadalmaink európai mintára történő átalakulásához.
Mi, grúzok ezt üzenjük tehát ennek a térségnek. Ez az az üzenet, amely a Birodalom fölött nosztalgiát érzők hatalmas dühét zúdította ránk, de egyúttal ez az az üzenet is, amely Grúziát térségünk reformjainak laboratóriumává alakította. A "rózsás forradalom” idején olyan diákszervezetek, ellenzéki pártok és civil társadalmi csoportok tagjai voltunk, amelyeket egyetlen álom tartott össze: egy működésképtelen, a korrupció és bűn által a képzeletet meghaladó mértékig megnyomorított poszt-szovjet állam európai demokráciává történő átalakítása.
Hölgyeim és uraim, a Szovjetunió az uralkodáshoz való jog alapján jött létre. Az embereket mesterségesen hangolták egymás ellen a társadalom minden szintjén és minden területen. A különféle vallási, társadalmi és etnikai csoportokat minden köztársaságban egymás állandó riválisaivá tették, a politika pedig a manipuláció, félelem és gyűlölet művészeteként nyert értelmezést. Ezzel magyarázható, miért változtak a korábbi kommunista vezetők oly könnyedén nacionalistákká - a Balkán térségében ugyanúgy, ahogy a Kaukázusban, Kelet-Európában ugyanúgy, ahogy Oroszországban. Hét évvel ezelőtt Grúzia még elszigetelt, egymástól rettegő közösségekből állt. Bizonyos szélsőséges erők az állam gyengeségét a kisebbségek kirekesztésére használták.
Első feladatunk tehát legelőször a multikulturalizmus és az egymástól való különbözés elfogadtatása volt. Minden területen határozott cselekvési tervet készítettünk, a felsőoktatástól egészen a rendvédelmi testületekig. A Szovjetuniónak volt egy másik jellegzetessége - az abszolút központosítás. Hét évvel ezelőtt Grúzia teljes mértékben saját fővárosa köré szerveződött, majd nagyszabású decentralizációs programot indítottunk el, regionális fejlesztési programok beruházásait indítottuk el és látványosan megerősítettük a helyhatóságokat. Ennek eredményeképpen a valaha elhagyott térségek lettek fejlődésünk legátütőbb példái.
A "rózsás forradalom” eseményeit megelőzően az összes kulcsfontosságú regionális vezetőt az elnök nevezte ki, így azután miközben mások visszaállították a híres vertikális hatalmi szerkezetet, amelyben eltörölték az összes régió önállóságát, mi a hatalmat szisztematikusan a regionális szinten megválasztott testületekre ruháztuk rá. Ennek a politikának köszönhetően nemrég - ez év májusában - a főváros, Tbiliszi történetében először tartottunk közvetlen módon polgármester-választást, valamint ennek hatására született meg az a döntés, amelynek értelmében az Alkotmánybíróság Batumi városába, a parlament pedig Grúzia második legnagyobb városába, az ország középső részén fekvő Kutaisibe költözik.
A Szovjetunió lényege az ellenőrzés volt és a korrupció - az állam pedig túlméretezett volt és nem tudott hatékonyan működni. Első lépésként tehát feloszlattuk a KGB-t és elbocsátottuk a teljes rendőri állományt...
(Taps)
... akárcsak a vámhivatalnokokat és adóellenőröket, ugyanakkor megkezdtük a gazdaság és az oktatási rendszer nyitottá tételét.
Mindezeket a lépéseket egyetlen szimbólum alá besorolható vízió irányította. Minden hivatalos épületben minden grúz zászló mellett ott volt az európai zászló. Ezzel kívántuk jelezni, reformjainkkal milyen irányba kívánjuk vinni Grúziát.
Békés forradalmunknak természetesen megvoltak a hibái és hiányosságai. Természetesen követtünk el hibákat, de amint azt Immanuel Kant, az európai kozmopolitizmus nagy megalkotója és egyik legkedvesebb filozófusom írja a francia forradalomról, "Nem készülhetünk fel a szabadságra mindaddig, amíg valóban szabadok nem leszünk”. Hölgyeim és uraim, amit Immanuel Kant mondani akart az nem más, mint hogy kormányozni - sőt még viselkedni sem lehet szabadon úgy, hogy mindezt előre, könyvből tanulnánk meg. Ezt a tudást csakis saját sikereinkből és kudarcainkból szerezhetjük meg.
Voltak kudarcaink és ezekből tanultunk, de voltak meglepő sikereink is. A Világbank épp mostanában választotta meg Grúziát az elmúlt öt esztendő világelső gazdasági reformerévé, és az ország ma a világon tizenkettedik, Közép-Kelet Európában - és persze a poszt-szovjet országok között is - az első helyen van az üzleti környezet minősége szempontjából. Grúzia, amely egykor a szovjet maffia epicentruma volt, az Európai Újjáépítési és Fejlesztési Bank és a Transparency International szerint 2004 és 2009 között nagyobb haladást ért el a korrupció elleni harc terén, mint bármely más ország. A Transparency International listáján Grúzia valóban körülbelül 70 hellyel följebb került és Oroszország ezidőtájt véletlenül körülbelül 70 hellyel hátrébb sorolódott. Valahol középen találkoztunk, nem emlékszem, hogy köszöntek volna, de ez történt.
Csak olyan szempontból értékelem ezeket a besorolásokat, hogy tükrözik és újraértelmezik azt a társadalmi és morális átalakulást, amely országomban történt - azt a mentális forradalmat, amelyre korábban utaltam. A grúz polgárok ma már nem úgy gondolnak országukra, mint valamely poszt-szovjet államra. Országukat európai demokráciaként látják, ítélik meg és kritizálják. Egy ilyen változás messze túlmutat azokon a vezetőkön és pártokon, amelyek a "rózsás forradalmat” vezették. Olyasmi ez, ami senkié és amit senki nem titkolhat el, sem mi, sem pedig más.
Egy ilyen forradalom döbbenetes tényre derít fényt arra mifelénk: az intézmények láthatóan népszerűbbek, mint a politikai tényezők. Éppen most zajlott le nálunk a rendőrség nagyarányú reformja, és a legutóbbi felmérés szerint - a Gallup adatai alapján - a rendőrség bizalmi indexe 86 százalékon áll; ez a szám annak idején 5 százalék volt. Ugyanez igaz az elnökség intézménye, a Parlament és más országos intézmények esetében: pontosan ellenkezője annak, ami régebben zajlott. Ez valóban arról szól, hogy az intézmények népszerűbbek mint a vezetők, valamint hogy az ország jó irányba halad.
Nagyon sok még a tennivaló. Nyilvánvalóan ma elkötelezettebbek vagyunk, mint bármikor abban a tekintetben, hogy végigmenjünk a reformok útján. Tudjuk, hogy a demokráciákban mindig van min dolgozni.
Természetesen, alternatív demokráciamodellünknek nem mindenki örült. Komoly ellenállásba ütközött azon revizionista erők részéről, akik a Szovjetunió összeomlását még mindig a 20. század legsúlyosabb katasztrófájaként tartják számon. Ezek az erők 2006-ban teljes embargó alá helyezték országomat. Ezt megelőzően 2005-ben volt egy teljes körű embargó. Polgárainkat deportálták, 2008-at megelőzően ismételten bombatámadások érték országunkat, végül pedig 2008-ban betörtek az ország területére. Ezek az erők Grúzia területének 20 százalékát ma is megszállva tartják, nyíltan megsértve a nemzetközi jog előírásait, valamint az augusztus 12-i tűzszüneti egyezményt, amely jó barátom, a nagyformátumú európai vezető, Nicolas Sarkozy francia elnök erőfeszítéseinek köszönhetően jött létre, aki abban az időben éppen az Európai Unió elnöke volt.
Grúzia területén jelenleg is 500 ezer lakóhelyéről elűzött személy és menekült tartózkodik, akik nem tudnak lakóhelyükre hazatérni, mivel bizonyos, a régi imperialista mentalitás által fűtött emberek, úgy döntöttek, hogy a XXI. századot etnikai tisztogató kampányokkal és egy új, országomat kettéosztó Berlini Fal felépítésével köszöntik.
Hogyan válaszoltunk ezekre a támadásokra? Először is teljes mértékben betartottuk a tűzszünetet és kötelezettségeinket túlteljesítettük, mivel egyetlen egyszer sem használtuk föl ürügyként, hogy Oroszország nem tartotta be a megállapodást. Ez év augusztusában Hansjörg Haber, az Európai Unió megfigyelő missziójának vezetője, német politikus, nyilvánosan konstruktív egyoldalúságként méltatta a grúzok önmérsékletét és kötelezettségvállalásra vonatkozó stratégiánkat. Amikor a tankok 50 kilométerre állnak a fővárostól, számos kormány időszerűnek tartaná annak hangos kinyilvánítását, hogy ostrom alatt van, nincs idő a szabadsággal foglalkozni, a demokrácia pedig luxus - amire nincs lehetőség - megpróbálná letörni saját ellenzékét és a társadalom úgynevezett egységére szólítana föl. Mi ennek épp az ellenkezőjét tettük. Ilyen körülmények között, ránk szegezett fegyverekkel körülvéve építjük a demokráciát.
Az Abházia térsége körül létrehozott vasfüggöny előtt, egy Anaklia nevű tengerparti kisvárosban - amely néhány évvel ezelőtt erőszakos cselekmények színhelye, senki földje volt - ma új turista üdülőhely épül szép szállodákkal és homokos tengerparttal. Vannak, akik azt javasolják, hogy álljunk le ezzel, várjuk meg, amíg a helyzet megoldódik és csak akkor kezdjünk építkezni, amikor a terep már stabilabb, kevésbé ingatag és kevésbé veszélyes. A mi filozófiánk ennek tökéletesen ellenkezője. Nem azért építkezünk, mert itt erős és stabil a terep, hanem mert azáltal, hogy fölépítjük őket, a terep is stabilabbá válik.
Az 1993-as és 1998-as konfliktus alatt kétszer lerombolt Anaklia városkában új fejlesztés kezdődött 2005-ben. 2008-ban a várost ismét teljesen lerombolták. A behatoló orosz csapatok az összes új épületet - köztük diszkókat, kávézókat, ifjúsági szállókat és egyéb szállodákat - lerombolták. Néhány héttel később megkezdődött az újjáépítés.
Alekszandr Galics, nagy költő és híres orosz másképp gondolkodó - egyike annak a nyolc hősnek, akik 1968-ban Prága megszállása ellen tüntettek a Vörös Téren - a szerzője ennek a nagyszerű gondolatnak: Отечество в опасности! Наши танки на чужой земле!, ami annyit jelent: "veszélyben a haza, tankjaink elfoglaltak egy idegen országot”. Van egy másik nagyszerűen megfogalmazott gondolata Grúziáról, amelyet ismét oroszul idézek: Прекрасная и гордая страна! Ты отвечаешь шуткой на злословье!, amelyet körülbelül így lehet fordítani: "csodálatos, büszke ország vagy, a sárdobálásra mosollyal válaszolsz.”

Amikor legutóbb Anakliában jártam, egy sor olyan modern diszkót láttam, amilyeneket Európában bárhol lehet látni, ahol a fiatalok táncoltak ugyanúgy, mint ahogy Ibizán vagy St Tropez-ban tennék. Az egyetlen különbség az volt, hogy a "18” elnevezésű diszkó, ahova mentünk a tengerparton az utolsó volt. Pont 5 méterre tőle van egy fal, amelyik mögött a megszálló hadsereg állomásozik, azután pedig majdnem 100 km hosszan sötétség és üresség. Hadd kérdezzem meg önöket: lehet e valami abszurdabb annál, mint egy új Berlini Fal a Fekete-tenger homokos, szubtrópusi tengerpartján?
Röviden: értjük, hogy a béke legfőbb érdekünk, és meg vagyunk róla győződve, hogy a békének nincs alternatívája. Ha a békét kockáztatjuk, mindent kockára teszünk, amit eddig elértünk és mindent kockáztatunk, amit a következő években el akarunk érni.
Idejövetelem célja az, hogy bejelentsek egy újabb lépést konstruktív egyoldalúsággal összefüggő politikánkban. Azért vagyok itt, hogy egy olyan kezdeményezést tegyek, amely - az önök segítségével - megszünteti a feszültségeket és lehetővé teszi komoly tárgyalások megkezdését. Mielőtt idejöttem volna, sokat töprengtem. Konzultáltam barátainkkal is - amerikai és európai szövetségeseinkkel és azokkal, akik a térségben élnek - Grúzia kormánya már most is magára nézve kötelező érvényűnek tekinti az augusztus12-i fegyverszüneti egyezményt és mindig úgy értelmezte, hogy a tűzszünet egyértelműen tiltja erőszak alkalmazását.
Annak bizonyításához azonban, hogy Grúzia határozottan elkötelezte magát az Orosz Föderációval szembeni konfliktus békés megoldása mellett, ma egyoldalú kezdeményezést teszünk és kijelentjük, hogy Grúzia soha nem fog az orosz megszállás visszaszorítása és az elfoglalt terültek fölötti ellenőrzés helyreállítása érdekében erőszakhoz folyamodni. A megszállás megszüntetése és a területi újraegyesítés érdekében csupán békés eszközöket alkalmaz.
Amennyiben az Orosz Föderáció nem vonja vissza erőit, vagy ha az érdekeit képviselő milíciák megsokszorozzák emberi jogokat sértő erőszakos cselekményeiket - Grúzia még ezekben az esetekben is csak újabb támadások és az ország grúz kormány ellenőrzése alatt lévő maradék 80 százalékét érő megszállása esetén tartja fenn a jogot az önvédelemre.
Az ezzel kapcsolatos leveleket az ENSZ főtitkárának, az EBESZ főtitkárának és az Európai Unió vezetőinek fogom címezni, és egyértelműen kijelentem, hogy elkötelezzük magunkat a mellett, hogy a jogtalanul kettéosztott országunk feletti ellenőrzés visszaállítása érdekében nem folyamodunk erőszakhoz sem a megszálló erők, sem pedig azok képviselőivel szemben - jóllehet az ENSZ Alapokmánya ezt lehetővé teszi számunkra.
Az önök előtt tett ígéretem egy nemzetközi jog alá tarozó állam létének egyoldalú bejelentése. Ez a kezdeményezés egyáltalán nem nevezhető egyszerűnek egy olyan ország esetében, amelyik részben megszállás alatt áll, és amelynek területén 500 ezer lakóhelyéről elűzött személy és menekült tartózkodik. Ez az ígéret alkotja és egyben kiterjeszti a konstruktív egyoldalúságunkra vonatkozó politikát. Készen állok alapos, átfogó párbeszédet kezdeni orosz kollégámmal.
Természetesen továbbra is részt veszünk a genfi tárgyalásokon, abban a reményben, hogy a ma itt bejelentett ígéretünk segít abban, hogy az Orosz Föderáció a továbbiakban ne gördítsen akadályt a megbeszélések elé. Ugyanakkor szükség van a politikai párbeszéd megkezdésére is. Ahhoz, hogy ez megtörténjen, a nemzetközi közösségnek világossá kell tennie az orosz vezetés számára, hogy a mai helyzet teljességgel rendhagyó és fenntarthatatlan.
Ahhoz, hogy képesek legyünk rávenni őket a kompromisszumos megoldást célzó megbeszélésre, szükséges világosan leszögezni, mi is a reális helyzet. Ezért kérjük, hogy a Grúzia nemzetközi határain belüli orosz katonai jelenlétet minősítsék egy szuverén terület törvénytelen elfoglalásának. Számos európai nemzet, valamint az Egyesült Államok ezt már meg is tette. Mert ha ez nem katonai megszállás, akkor mi? Talán katonai turizmus, amikor katonák tízezrei, rakéták és tankok törvénytelen módon megszállnak egy országot és a lakott terület egy részét elszakítják a többitől?
Hasonlóképpen, azokat a brutális kampányokat, amelyek során grúz állampolgárok ezreit űzték el az elfoglalt területekről, jogtalan etnikai tisztogatásnak kell minősíteni. Ha nem ítéljük el ezeket az etnikai tisztogatásokat, a megszállók miért is vennék fontolóra, hogy az elűzötteket valaha visszaengedik otthonaikba, városaikba és falvaikba?
Hölgyeim és uraim, ha a háború első áldozata mindig az igazság, az igazság ugyanakkor mindig a béke legstabilabb alapja. Sem az általunk követett konstruktív egyoldalúság, sem pedig az általam imént tett ígéret nem hozza meg a várt hatást, ha európai barátaink nem mondják ki az igazságot. Ha önök nem mondják ki az igazságot, akkor ki fogja ezt megtenni? Szerényen, azzal a szándékkal jöttem ma ide, hogy elmondjam önöknek: nekünk alapvetően - és talán az egész térségnek - önöktől függ a sorsunk.
Hölgyeim és uraim, ez a térség a közelmúlt történelme során túl sok háborún ment keresztül. Ideje - hogy Victor Hugo szavait idézzem némi változtatással -, hogy az ágyúk helyét átvegyék a kerekasztalok. A mi térségünknek is megvan a maga Varsója, Coventryje, a maga Oradour-sur-Glane-ja, ideje tehát a mindnyájunk által elutasított háború és pusztítás közös alapjaira építkeznünk. Ideje kimondanunk, hogy nem ismétlődhet meg az, ami Groznijjal történt, ezzel a 400 ezer lakosú regionális fővárossal, amelyet eltöröltek a föld felszínéről. Ideje kimondani, hogy többé nem fordulhat elő, hogy embereket űznek el otthonaikból és deportálnak nemzetiségi, vallási vagy származási alapon úgy, ahogy ez országomban és a térség más országaiban is megtörtént.
Készen állok az orosz vezetéssel történő együttműködésre annak érdekében, hogy megakadályozzuk egy ilyen esemény ismételt bekövetkezését, valamint hogy a háború következményei megfordíthatóak és a béke feltételei létrehozhatóak legyenek. A Grúziát kettéosztó falakat nem bombákkal kell lebontani, hanem a polgárok szabad, egyesült, demokratikus ország építését célzó elkötelezettségével és a világ közösségének a nemzetközi törvény betartatására irányuló elkötelezettségével, ezt az ambíciónkat soha nem adjuk föl. Soha nem adjuk föl az ország újraegyesítésére irányuló ambíciónkat valamint azt az ambíciónkat sem, hogy országunk békés eszközökkel szabad, demokratikus nemzetként újjászülessen.
Figyelemre méltó, hogy a Moszkvából ránk nehezedő hatalmas nyomás és sokszoros fenyegetések ellenére egyetlen volt szovjet köztársaság sem ismerte el Grúzia megcsonkítását. Ez azt mutatja - és ez bizonyos embereket komolyan meglep és feldühít -, hogy a régi időknek egyértelműen vége. Azt mutatja, hogy a szovjet idők fogoly nemzetei az összes akadály és probléma ellenére erős, független állammá váltak, amelyek önálló politikai döntéseket hoznak. Röviden tehát senki nem tér vissza a Szovjetunióba.
Hölgyeim és uraim, térségünk választott. Ezt a mozgalmat háborúval próbálják megállítani, de a tankok nem fordíthatják vissza a történelmet, az imperializmus utáni hosszú és szánalmas agóniának békés eszközökkel kell véget vetni. Ezért felszólítom az orosz vezetést, hogy a jövőt válasszák. A térségünkben zajló átalakulásban fontos, pozitív szerepet játszhatnának, ha elfogadnák, hogy más országok az ő partnereik, nem pedig vazallusaik.
Oroszországot mindnyájan - én személyesen is így vagyok ezzel - partnerként, nem pedig ellenségként akarjuk kezelni. Nálunk komolyabb érdeke senkinek nem fűződik ahhoz, hogy Oroszország a nemzetekkel ténylegesen együttműködő országgá váljon, és - ami gyakran ide kapcsolódik - tiszteletben tartsa az emberi jogokat. Ezért támogatom teljes szívemből az európai és amerikai vezetők azon erőfeszítéseit, hogy Oroszországot egy konstruktívabb kapcsolat részesévé tegyék. A köztünk meglévő konfliktus semmilyen módon nem rontotta a két nép egymás iránt meglévő érzéseit; azt akarom mondani az orosz népnek, hogy partnerként, turistaként, hallgatóként, üzletemberként, újságíróként vagy egyszerűen csak barátként mindig szívesen látjuk őket Grúziában - megszálló erőként azonban nem.
(Nagy taps az ülésteremben)
Hölgyeim és uraim, beszédemet szeretném egy idézettel zárni, amely Noe Zhordaniától, az első Grúz Köztársaság elnökétől származik. Amint talán tudják, 1918-ban Grúziában kiáltották ki a valaha legelső szociáldemokrata köztársaságot, és erre nagyon büszkék vagyunk. Az alkotmányban erőteljesen jelen vannak a nők jogai és más erős társadalmi jogok. Néhány nappal azelőtt, hogy a Vörös Hadsereg megszállta Grúziát, Zhordania a mi európai választásunkról beszélt: "Mit kapunk mi az európai nemzetek kultúrájától? Több mint kétezer évnyi nemzeti kultúrát, demokratikus rendszert és természetes gazdagságot.”
Oroszország felkínálta nekünk annak az esélyét, hogy visszatérjünk, és az életünk a katonaságról szóljon. Mi erre azt mondtuk, hogy Európába megyünk, és mi Oroszországgal együtt akarunk Európa felé indulni. Ma egy másik grúz elnök szól önökhöz, üzenete ugyanazt az európai eszmék és értékek iránti szeretetet hordozza. Ritkán adatik meg, hogy egy nemzet kétszer kapja meg ugyanazt az esélyt a történelem folyamán. Ma azért jöttem ide, hogy elmondjam önöknek: mi ezt a lehetőséget megragadjuk, és megteszünk mindent Európához fűződő sorsunk kiteljesítése érdekében.
Elnök
Szaakasvili elnök úr, az ön mai üzenete mindnyájunk számára nagyon fontos volt, de fontos volt az EBESZ elkövetkező, egy hét múlva december 1-jén és 2-án a kazahsztáni Astanában tartandó csúcstalálkozója szempontjából is. Először is, kulcsfontosságú volt az egész térség számára, a Kaukázus - annak déli és északi része szempontjából egyaránt. Mindig is tudtuk, hogy önök bátor emberek - ma már azt is elmondhatjuk, hogy bölcs emberek. A bátorságnak és bölcsességnek mindig ki kellene egészítenie egymást.
