
Wuermeling
Hr. formand, kære kolleger, jeg har den glæde at kunne overbringe Dem en tak her til morgen. I sidste uge i Prag havde jeg lejlighed til at mødes med vores kollega fra det tjekkiske parlament, hr. Ivan Pilip. Hr. Pilip har været i fængsel i Cuba i 26 dage, fordi han har haft kontakt med dissidenter. Hr. Pilip er i mellemtiden vendt tilbage til Tjekkiet, er i god behold og takker Parlamentets formand og også kollegerne for deres indsats i forbindelse med hans løsladelse. Han siger, at det også er noteret med stor tilfredshed i den tjekkiske offentlighed, at Europa-Parlamentet har kæmpet for ham i al venskabelighed med den tjekkiske stat og den tjekkiske kollega selv. Han er overbevist om, at netop vores indsats har bidraget væsentligt til, at han er blevet løsladt. Jeg vil gerne formidle dette videre til Dem, vel vidende at jeg personligt har haft en meget lille andel i denne sag, og så meget desto mere glæder det mig at kunne overbringe Dem vores tjekkiske kollegas tak.

Formanden
Tak, hr. Wuermeling.

Luftangreb mod Irak
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser for luftangreb mod Irak.

Danielsson
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg er glad for at få lejlighed til at kommentere et aktuelt og vigtigt spørgsmål. Som vi alle ved, angreb amerikanske og britiske kampfly fredag den 16. februar militære mål uden for Baghdad. Som vi også ved, anførte man som begrundelse for disse angreb øget irakisk luftværnsild mod de britiske og amerikanske kampfly, som patruljerer i de såkaldte flyveforbudszoner i det nordlige og sydlige Irak. Fra amerikansk og britisk side har man udtalt, at aktionerne blev gennemført i selvforsvar, og at de var af rutinemæssig karakter og ikke skal ses som en optrapning eller forandring af politikken. Vi ved også, at flere lande har udtrykt sig kritisk om aktionerne.
FN's Sikkerhedsråd diskuterede kort dette spørgsmål på et uformelt møde den 20. februar. Her udarbejdede man også en udtalelse i overensstemmelse med de forventede standpunkter. FN's generalsekretær har også kommenteret hændelsen med følgende: "Obviously the timing is a bit awkward for the talks I'm going to have on the 26th of February". Dette var generalsekretærens henvisning til de samtaler på højt niveau, som netop er blevet afsluttet mellem FN's generalsekretær og Iraks udenrigsminister, og som altså fandt sted i mandags.
Formandskabet konstaterer, at der hersker forskellige opfattelser i Unionen, hvad angår den folkeretlige grund til disse militære aktioner, herunder opretholdelsen af flyveforbudszonerne. Vi ved, at et medlemsland deltog i aktionerne, og at andre medlemslande har beklaget hændelsen. Samtidig ved vi, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik forudsætter en fælles holdning.
Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik udvikles successivt i det tempo, som medlemslandene beslutter. Det er naturligvis en styrke, hvis EU's medlemslande har samme opfattelse. Samtidig må vi respektere, at der er spørgsmål, som vi ser forskelligt på. I den forbindelse opfatter jeg dog den dialog, som er indledt i New York mellem FN's generalsekretær og den irakiske regering, som noget positivt. Vi håber selvfølgelig, at samtalen kan bidrage til, at man kommer ud af dødvandet, og at Irak beslutter sig for at samarbejde med FN og FN's våbeninspektører med udgangspunkt i Sikkerhedsrådets aktuelle resolutioner.
Det kan også noteres, at den amerikanske udenrigsminister, Colin Powell, for nylig udtrykte sig positivt om en kontrol af den amerikanske sanktionspolitik. Hr. Powell har endvidere udtrykt håb om, at USA inden for et par uger kan præsentere sine tanker om en sådan kontrol i detaljer.
Den irakiske befolknings levevilkår er sammen med vedvarende sikkerhed og stabilitet i området det vigtigste for Rådet, når det handler om Rådets politik over for Irak. Rådet undersøger for øjeblikket EU's muligheder for at gøre en indsats på det humanitære og kulturelle område inden for rammerne af Sikkerhedsrådets eksisterende resolutioner over for Irak, især olie for mad-programmet. Det er vigtigt, at den irakiske regering samarbejder, for at et sådant program skal kunne gennemføres.
Med sikkerhedsresolution 1284, som blev vedtaget den 17. december 1999, gives der mulighed for at suspendere sanktionerne, forudsat at Iraks regering samarbejder fuldt ud med FN's inspektører med ansvar for nedrustning i Irak.

Patten
Formandskabet har for nylig redegjort for baggrunden for de seneste luftangreb. Jeg ønsker ikke at gennemgå sagen igen. Jeg vil nøjes med at sige, at jeg fuldt ud tilslutter mig den vurdering af situationen, som vi lige har hørt. Jeg er meget enig i sondringen - som jeg finder ganske udmærket - mellem de første forsøg på at udarbejde en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og den ambition, som mange har, om en egentlig fællesskabspolitik på området. Jeg er også meget enig i det, der blev sagt om medlemsstaternes forskellige holdninger til dette spørgsmål.
I et større perspektiv vil jeg gerne indskyde et par bemærkninger om sanktionerne og forsøgene på at afhjælpe det irakiske folks ulykkelige skæbne. Vi er alle enige om, at hårdknuden i forbindelse med de irakiske sanktioner og de lidelser, som den har medført, er særdeles uacceptable, og vi bør gøre alt, hvad vi kan, for at forhindre, at situationen fortsætter.
Vi må dog ikke glemme, at der var grunde til, at vi oprindeligt indførte sanktionerne. Som følge af Golfkrigen vedtog FN's Sikkerhedsråd flere resolutioner om, at Irak skulle tilintetgøre alle masseødelæggelsesvåben, og at dette skulle verificeres af UNSCOM, et specialudvalg under FN med ansvar for at overvåge, at våbenlagrene destrueres og ikke genopbygges. Indtil dette var en realitet, var der enighed om at indføre forskellige økonomiske sanktioner over for Irak, dog tillod man undtagelser i forbindelse med livsvigtige humanitære forsyninger. Selv om den irakiske regering allerede i 1991 kunne have fået en aftale i stand med FN, blev de første skridt til en sådan aftale ikke taget før 1995, da den irakiske regering accepterede olie for mad-programmet i ovensstemmelse med resolutionen fra FN's Sikkerhedsråd samme år. Olie for mad-programmet er siden blevet forlænget hver sjette måned og på stadig gunstigere betingelser. Principielt skal programmet sikre grundlæggende humanitære forsyninger uden ekstern bistand. Men kontrollen med programmet og samarbejdet med den irakiske regering om gennemførelsen fungerer ikke optimalt. Det skorter ikke på midler til køb af mad og medicin til befolkningen. Det er det irakiske styre, som har valgt ikke at benytte sig af den mulighed, som det internationale samfund har stillet til rådighed.
Situationen i forbindelse med sanktionerne blev jo forværret, da UNSCOM i november 1998 blev udvist af Irak, og der gik et år, inden man enedes om, hvordan man skulle tackle problemet. FN's Sikkerhedsråd vedtog i december 1999 resolution 1284, som muliggør en ophævelse af sanktionerne mod Irak i forbindelse med våbeninspektion. Men Irak accepterede ikke resolutionen og modsatte sig enhver form for samarbejde om verificering af destruktionen af masseødelæggelsesvåben. Irak har således ikke overholdt resolutionen fra FN's Sikkerhedsråd, et punkt jeg husker, der blev lagt vægt på i Europa-Parlamentets beslutning fra april sidste år.
Vi er nu nået til et vigtigt punkt i vores forhandlinger med Irak. Sanktionerne, som har været håndhævet i 10 år, har tydeligvis ikke haft den ønskede effekt. De menes at forværre forholdene for den irakiske befolkning. Den hensynsløshed, som Saddam Hussein og hans styre har udvist, har ført til undernæring, dårligt helbred og en udbredt nedbrydning af landets fysiske og sociale infrastruktur. Denne politik har konsekvenser for den nuværende befolkning i Irak, men vil også ramme fremtidige generationer.
Denne dystre virkelighed har sat fokus på den irakiske befolknings tilstand og problemet med at arbejde med et regime, som er lige så brutalt, som det er hensynsløst. Vi er alle enige om, at vi har brug for at tage hele Irak-spørgsmålet op igen og at finde frem til den bedste fremgangsmåde. USA's nye udenrigsminister, Colin Powell, har også givet udtryk for dette.
Vi må ikke tabe de grundlæggende mål af syne. Vi skal sørge for, at Saddam aldrig igen får midlerne til at angribe sine naboer, eller for den sags skyld sit eget folk. Sanktionerne er stadig gældende, men vi bør se nærmere på, hvordan vi kan gøre dem mere effektive, så vi kan nå de oprindelige mål. Vi ønsker at fokusere på den irakiske ledelse og deres våben og ikke det irakiske folk og samfund. Det internationale samfund skal udforske mulighederne for at erstatte de nuværende sanktioner med såkaldte "smarte sanktioner" samt andre passende tiltag og samtidig sikre, at der ikke fremstilles masseødelæggelsesvåben.
Det irakiske folks lidelser vækker stor bekymring i EU. Siden Golfkrigen i 1991 har Europa været en af de største bidragydere af humanitær hjælp til Irak med over 250 millioner euro. I de sidste to år har EU ydet bistand på mellem 8 og 10 millioner euro årligt. Beløbet for 2001 bliver måske lidt større, omkring 12 millioner euro. Den hjælp, som ydes gennem ECHO, er koncentreret om at sikre rent drikkevand og sundhedsfaciliteter, med særlig fokus på institutioner for handicappede, forældreløse og ikke mindst omstrejfende børn. Hjælpen fra ECHO ydes via internationale ngo'er og de relevante organisationer under FN.
Kommissionen bifalder dialogen mellem FN og Irak, som blev genoptaget i New York den 26. og 27. februar. Selv om der endnu ikke er forlydender om gennembrud i todagesmødet mellem FN's generalsekretær og Iraks udenrigsminister, er det opmuntrende, at man er enedes om nye forhandlinger. Vi skal sende et signal til den irakiske regering om betydningen af at forsætte samtalerne og nå en aftale med FN, der vil forbedre den økonomiske og humanitære situation i Irak, og samtidig respektere FN's forskellige resolutioner om Irak, specielt i forbindelse med masseødelæggelsesvåben.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, bortset fra at det passende ved disse militærinterventioner eller den kendsgerning, at de allierede var blevet konsulteret, kan give anledning til polemik, tror jeg, at det egentlige formål med dagens debat er at finde ud af, hvordan en sammenhængende politik fra det internationale samfunds side, som overholder de internationale regler - jeg henviser her til de 12 resolutioner, der er godkendt af FN's Sikkerhedsråd - kan forenes med, som hr. Patten sagde, hensyntagen til de lidelser, som den irakiske befolkning gennemgår for øjeblikket.
Jeg vil gerne berøre problemet med dette som udgangspunkt, men ikke uden først at afklare grundlaget meget tydeligt. Jeg mener, det blev sagt meget rammende, at ingen har påført det irakiske folk og det irakiske samfund så mange lidelser som det nuværende irakiske styre, og jeg finder det retfærdigt også at anerkende, at ingen har draget så stor fordel af disse lidelser som det irakiske styre selv.
På denne baggrund, hr. formand, vil jeg gerne stille Kommissionen og Rådet nogle spørgsmål. Hr. Patten har her til morgen indviet os i nogle overvejelser om, hvorledes vi bør skride frem, og jeg vil gerne spørge Ministerrådet, om det mener, at der for at opnå målet - som min politiske gruppe deler 100% - om at forhindre Irak i at skaffe sig masseødelæggelsesvåben er behov for en embargo.
Jeg mener, at Kommissionen og den samlede Europæiske Union kan have en meget rolig samvittighed - hr. Patten har netop forklaret det - i den forstand, at vi er den største donor af humanitær hjælp til Irak, men jeg synes, vi bør foretage en seriøs analyse og overveje resultaterne af olie for mad-programmet, eftersom mange arabiske lande mener, at de irakiske myndigheder årligt snyder for over 1 milliard dollars.
Jeg vil også gerne spørge, om rådsformanden mener, at udskiftningen af FN's sanktionsordning med en central international overvågningskomité for finans- og våbenstrømme, som hr. Patten sagde, kan være en alternativ løsning på embargoproblemet. Jeg mener - som rådsformanden sagde - at det nemmeste af alt ville være, at Saddam Husseins styre overholdt FN's resolution 1284, som netop på betingelse af samarbejde med FN tillader suspension af handelsembargoen i 120 dage, som efterfølgende kan forlænges i yderligere successive perioder. Det er indlysende, hr. formand, at Saddam Husseins styre er blevet besejret, men det er ikke tilintetgjort, og derfor mener jeg, at udtalelserne om, at disse militærinterventioner er imperiets handling mod en ubeskyttet befolkning, er en ret forenklet fortolkning, selv om jeg også mener, at vi bør spørge os selv, om disse handlinger fra det internationale samfunds side og disse sanktionspolitikker virkelig bidrager til at svække Saddam Husseins styre, eller om de tværtimod hjælper til at styrke det, for vi ved alle udmærket, at denne form for diktatur påkalder sig en ydre fjende for at konsolidere magten.
(Bifald fra PPE-Gruppen)

Poos
Hr. formand, jeg er overbevist om, at vi er enige om at ønske Saddam Husseins afskyelige styre fjernet. Jo før, jo bedre. Som demokrater og demokratiske lande finder vi det imidlertid både nødvendigt og nyttigt at drøfte, med hvilke midler målet skal nås. Der er helt berettiget udtrykt tvivl om, hvorvidt de seneste bombeangreb mod Irak er formålstjenlige, og hvorvidt det fornødne retsgrundlag herfor overhovedet er til stede. FN's Sikkerhedsråd må i denne forbindelse udtrykke en klar holdning. FN's Sikkerhedsråd er det eneste legitime organ, som kan træffe afgørelse om anvendelse af tvangsforanstaltninger over for et givet land. Det tilkommer ikke dette eller hint medlem af Sikkerhedsrådet, ej heller et af de permanente medlemmer, at træffe sådanne afgørelser.
Der sættes ligeledes spørgsmålstegn ved de nuværende økonomiske sanktioner og disses effektivitet. Vi må i alt fald konstatere, at de økonomiske sanktioner ikke har svækket Saddam Hussein, hvilket kommissær Patten i øvrigt også bekræftede. Til gengæld har de haft alvorlige negative konsekvenser for den irakiske befolkning.
Det er også den konklusion, jeg drager af en høring om Irak, som for nylig blev afholdt i Udvalget om Udenrigsanliggender. Ikke mindst direktøren for Caritas Europa, hr. Vieno, leverede et indlæg, som gjorde et stærkt indtryk på mig. Hr. Vieno konkluderede, at sanktionerne i humanitær henseende er katastrofale. I politisk henseende er de lidet effektive. I juridisk henseende er de diskutable. I moralsk henseende er de uantagelige. Jeg håber, disse synspunkter, som blev fremsat af en højt kvalificeret repræsentant for Caritas, må vinde genklang hos vores kolleger i PPE-Gruppen. Og jeg håber, at også Rådet vil drage de fornødne konsekvenser.

Nicholson of Winterbourne
Hr. formand, for nylig besøgte jeg Kuwait, hvor jeg traf en mand, hvis barndomsven var blevet dræbt under Iraks angreb på Kuwait. Han gik ud på gaden og så sin vens krop. Da han bøjede sig ned, kunne han se, at han var død. Hans krop var som gele. Den irakiske soldat havde brækket hver eneste knogle i mandens krop.
Når vi taler om det irakiske folk, må vi ikke glemme de omkring 750 kuwaitiske krigsfanger, der stadig befinder sig i irakiske fængsler. Vi ved ikke, hvad der er sket med dem. Vi må blive ved med at lede efter dem.
Jeg har været i Iran. Jeg har talt med familier til fanger fra krigen mellem Iran og Irak fra 1981 til 1988, der stadig befinder sig i Irak. En million mennesker blev dræbt på grund af Saddams angreb og hærgen i Iran. Der er muligt, at der stadig befinder sig omkring 25-30.000 iranske fanger i irakiske fængsler. Vi må heller ikke glemme disse mennesker.
Jeg har rejst i Kurdistan. Jeg har set følgerne af brugen af kemiske våben. Glem ikke den halve million kurdere, som styret i Baghdad har dræbt, siden det invaderede den nordlige del af landet med kemiske våben i august 1988, kort efter Saddam var drevet ud af Iran.
Jeg har flere gange besøgt sump- og marskområderne i Irak, verdens arv fra oldtidens Mesopotamien. Jeg har år efter år fulgt den vedholdende dræning. Vandet forsvinder langsomt, og mere end en halv million mennesker bosat i sump- og marskområderne, der har rødder helt tilbage til vores civilisations vugge, har nu mistet deres levebrød. Deres liv er ødelagt, deres eksistensgrundlag revet væk under dem på grund af den irakiske dræning af sump- og marskområderne. Og hvorfor? Så Saddam kan rykke sine tanks tættere på Iran og Kuwait, så han nemmere kan invadere landene næste gang.
Flyveforbudszonerne har effektivt beskyttet, om ikke alle, så dog nogle af disse menneskers liv, men vi bør gøre mere. Vi skal gøre mere. Det står i vores magt at genoprette de irakiske sump- og marskområder.
Saddam Hussein er et uhyre. Det må vi ikke glemme, når vi taler om flyveforbudszonerne og om de samlede skader. I 1989 tjente han 5 milliarder dollars på olie, og han brugte 13 milliarder på våben. I 1999 tjente han 16 milliarder dollars, og i det mindste kunne han ikke lovligt bruge dem til våben.
Jeg opfordrer til, at vi overvejer at fratage ham fødevarefordelingen i olie for mad-programmet, at vi overvejer at rive nogle af de dæmninger ned, som har ødelagt sump- og marskområderne, og at vi overvejer at oprette en krigsforbryderdomstol, hvor han kan retsforfølges in absentia. I forbindelse med en politik for Irak talte kommissær Patten om det irakiske regimes hensynsløshed. Det er ikke hensynsløst, det er brutalt. Denne mand er i sandhed nutidens Hitler.
(Bifald fra midten og højre)

Lagendijk
Hr. formand, bombeangrebene mod Irak, som er genstand for dagens debat, er efter Verts/ALE-Gruppens opfattelse ikke det rette svar på et i øvrigt særdeles reelt problem. For det første må retsgrundlaget mildt sagt betegnes som særdeles usikkert. Vi ønsker i Verts/ALE-Gruppen flyveforbudszonen opretholdt, men uden en ny afgørelse fra Sikkerhedsrådet eksisterer der ikke noget retsgrundlag for de seneste bombeangreb. Endvidere er bombeangrebene ikke det rette svar, fordi de skader, mere end de gavner. Saddam Hussein fremstår som en helt set med såvel den arabiske som den palæstinensiske befolknings øjne, hvilket blot vil gøre det endnu vanskeligere at finde en løsning på situationen i Mellemøsten.
Det er imidlertid ikke ensbetydende med, at der efter Verts/ALE-Gruppens opfattelse ikke eksisterer noget problem, eller at vi skal forholde os passivt. Vi er enige i, at Saddam Hussein fortsat udgør den største trussel mod stabiliteten i Mellemøsten, og at der i Irak forekommer massive og systematiske krænkelser af menneskerettighederne.
Det glæder mig, at kommissær Patten i sit indlæg udtalte, at også han går ind for en ændring af de nuværende sanktioner. Vi kan tale længe herom. Sikkert er det imidlertid, at det ikke er Saddam Hussein, der har lidt mest under de seneste 10 års sanktioner, men derimod det irakiske folk. Saddam Hussein har på usædvanlig kynisk vis misbrugt sanktionerne til at promovere sig selv på bekostning af landets befolkning. Det glæder mig derfor, at et flertal af Europa-Parlamentets medlemmer synes at gå ind for en ændring af sanktionerne.
Embargoen, som omfatter våben og andet strategisk materiel, bør opretholdes og måske endog skærpes, men det nuværende system bør erstattes med såkaldte smart sanctions. Vi bør afgjort fastholde kravet om, at våbeninspektørerne skal sikres adgang. Vi bør ikke tillade, at styret fortsætter udviklingen af biologiske, kemiske og endog nukleare midler. Lad os ikke glemme begivenhederne i Halabja, som også anført af den foregående taler. Det internationale samfund bør sikres adgang til Irak og bør sikres mulighed for at kontrollere, hvad der sker i Irak, når det gælder udviklingen af våben.
Afslutningsvis vil jeg, hvad angår de foranstaltninger, der skal iværksættes, anmode det svenske formandskab om at bestræbe sig for at få gennemført Europa-Parlamentets beslutning fra november 2000, hvori der foreslås nedsat en international ad hoc-domstol for Irak. Europa vil med et sådant initiativ kunne spille en selvstændig rolle på den internationale scene og lægge en dæmper på USA uden at give efter for Iraks og Saddam Husseins krav. Samtidig vil initiativet kunne lægge en dæmper på Storbritannien, som mener at optræde som brobygger mellem USA og EU, men hvis optræden i virkeligheden næppe løser, men snarere hindrer en løsning af problemerne.

Wurtz
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg var blandt de medlemmer af Europa-Parlamentet, som ønskede spørgsmålet om de amerikanske og britiske bombeangreb mod Irak sat på dagsordenen. Jeg har også over for Formandskonferencen stillet forslag om at invitere den tidligere leder af FN's olie for mad-program, hr. von Sponeck, til at besøge Europa-Parlamentet. Hr. von Sponeck har haft mod til at træde tilbage fra posten i erkendelse af, at den fra Washington styrede strategi over for Irak havde ulykkelige konsekvenser. Min bevæggrund til at stille de to forslag har været en og den samme.
Det er min og den samlede GUE/NGL-Gruppes opfattelse, at EU har alt at miste i denne sag ved at optræde tilbageholdende eller ubeslutsomt og alt at vinde ved at træffe en klar afgørelse. De seneste bombeangreb mod Irak vidner efter min mening herom med al ønskelig tydelighed. Det er set med mine øjne først og fremmest et spørgsmål om vores opfattelse af internationale relationer. Bombeangrebene er i virkeligheden, i lighed med de tidligere angreb under "operation Ørkenræv" i 1998, som vi endnu har i sørgelig erindring, uden retsgrundlag, helt igennem skadelige og etisk uansvarlige. De står i direkte modsætning til de principper, vi påberåber os. Der foreligger ikke nogen FN-resolution, som tager sigte på en sådan magtanvendelse. Saddam Hussein har takket være de gentagne bombeangreb kunnet gøre sig fri af enhver form for international kontrol med nedrustningsforanstaltningerne. Den irakiske diktator strammer fortsat sit greb om landet og er styrket også uden for landets grænser. Til gengæld er størstedelen af samfundet i opløsning og gennemlever et sandt martyrium.
Dette burde i sig selv foranledige en langt mere offensiv holdning fra EU's side og en indsats for at bringe denne uværdige og dramatiske spiral til ophør. I modsat fald kan vi lige så godt glemme Euro-Middelhavspartnerskabet, som allerede er under betydeligt pres.
Det fornyede bombeangreb mod Baghdad rejser efter min opfattelse også et andet spørgsmål, nemlig spørgsmålet om Europas relationer til USA og præsident Georges W. Bush. Lad os ikke glemme, at Irak er en af de såkaldte slyngelstater, som Washington bruger som påskud for sine planer om et missilskjold. Den nye amerikanske regering vil givetvis teste Europas sårbarhed ved på ny at spille på situationen i Irak for at overvinde eller i det mindste svække modstanden mod USA's uansvarlige strategiske projekt om et nationalt raketforsvarssystem (NMD).
Det tredje spørgsmål, som efter min opfattelse er afgørende i forbindelse med Europas reaktion på den amerikansk-britiske aktion, er det europæiske projekt som sådan og dets troværdighed. Det er trods alt ikke uproblematisk, når et af de førende medlemslande, et af de lande, der udgør grundstammen i det, nogle betegner som den fremtidige Unions avantgarde eller hårde kerne, ikke mindst i sikkerheds- og forsvarspolitisk henseende, involverer sig direkte i denne konflikt sammen med USA. Det tidligere nære politiske slægtskab mellem Blair og Clinton eksisterer ikke længere. Det er ikke længere et spørgsmål om den tredje vej. Der er tale om en klar overskridelse af grænserne. Vi anførte dette synspunkt allerede i forbindelse med Echelon-sagen. Man må trods alt på et tidspunkt træffe et valg. Man kan ikke til stadighed være både her og der. Og i forhold til lederne i ansøgerlandene sender vi et uheldigt signal, idet disse ser sig opmuntret til at forpligte sig over for de stærkeste i stedet for at opbygge et fælles projekt sammen med deres nabolande og partnere! Således har Polen nærmest som et af de eneste lande i verden givet udtryk for sin støtte til USA. Er det, hvad vi ønsker her før EU's udvidelse?
Hr. formand, på denne baggrund glæder jeg mig over de få kritiske udsagn, der har lydt fra EU's side i anledning af bombeangrebene, men der er efter min opfattelse behov for, at EU forholder sig langt mere målrettet, når det gælder Irak-spørgsmålet. Om nødvendigt må der etableres en form for forstærket samarbejde mellem flertallet af de 15 medlemslande. Bl.a. bør vi ophæve embargoen og effektivt støtte den demokratiske opposition i Irak.

Andrews
Hr. formand, jeg deler den opfattelse af Saddam Hussein, som kommer til udtryk i Parlamentet. Den irakiske regering skal overholde folkeretten. Og det samme skal USA og Storbritannien i øvrigt også.
Som en beundrer af det irakiske folks gamle civilisation har jeg svært ved at acceptere, at man påfører befolkningen så store lidelser på grund af andres økonomiske interesser, og at man tillader de overgreb, der har fundet sted både inden for og uden for landets grænser.
Først var der Iran/Irak-krigen. En krig, der i det store og hele var finansieret af vesten. Irak modtog teknologi og våben til deres krigsførelse. USA's daværende præsident Reagan blev citeret for at sige om Saddam Hussein "he's a sonofabitch, but he's our sonofabitch". Teknologi til fremstilling af kemiske våben strømmede til Baghdad. Vestens våbenindustri havde kronede dage og væltede våben ind over Baghdad. Kuwait trængte sig ind på irakiske oliefelter, og USA's ambassadør gav den irakiske regering indtryk af, at USA ikke ville modsætte sig en invasion. Det var en fatal fejlfortolkning fra Iraks side, og de måtte betale prisen.
Det var et rigtigt valg at indføre sanktioner umiddelbart efter Iraks fordrivelse fra Kuwait, men det er forkert at fortsætte sanktionerne i deres nuværende form. Det skønnes, at 1,5 millioner mennesker er døde, siden sanktionerne blev indført. USA's tidligere udenrigsminister, Madeleine Albright, mente, at 5.000 børn om måneden var en pris, der var værd at betale for at slippe af med Saddam Hussein. Han er der stadig. Men det er de børn, der døde, ikke. Hvad kendte de til sanktioner?
Som tidligere nævnt er det befolkningen, der lider under sanktionerne. De skader ikke eliten, som er det egentlige mål for sanktionerne. Den islamiske verden er krænket, og det med rette, når man ser på den udryddelsespolitik, der føres i Irak. Der opbygges modvilje, ja, sågar had, blandt folk i Mellemøsten og de islamiske lande verden over.
FN's sanktioner anvendes med en kynisme, som sønderriver den skrøbelige konsensus i regionen. Det er også at gå Saddam Husseins ærinde, manden, som i de sidste 30 år har været Iraks ubestridte leder. Han er mere populær blandt arabere end nogensinde før.

Dupuis
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, jeg finder, at der indledningsvis er grund til at takke amerikanerne og briterne, fordi de har været sig deres ansvar bevidst. Jeg må betegne det som noget frimodigt, når hr. Wurtz mener, at alle beslutninger i denne sag kan og bør henlægges til Sikkerhedsrådet. I betragtning af at Sikkerhedsrådet tæller to medlemmer, som i øjeblikket leverer våben til Irak, nemlig Folkerepublikken Kina og Den Russiske Føderation, finder jeg det helt uansvarligt at tro, at der kan træffes beslutninger i dette forum.
Selv om vi finder anledning til at takke amerikanerne, må vi imidlertid også overveje nye former for sanktioner. Sanktionerne bør afgjort ikke ophæves. Men de kan efter min opfattelse gøres mere effektive, hvilket også den amerikanske udenrigsminister, Colin Powell, har erkendt. Jeg undrer mig i øvrigt over, at ingen - ud over hr. Wurtz - i dag omtaler de amerikanske interesser. Hr. Wurtz præsenterede en ganske klar analyse af de amerikanske interesser, nemlig at retfærdiggøre det amerikanske missilskjold. Vi kan hver især drage de konklusioner, vi måtte ønske, heraf. Vi kan imidlertid konstatere, at der, når drøftelserne har omhandlet andre emner, altid har lydt knubbede ord om amerikanerne og deres antageligt omfattende økonomiske interesser i regionen. Jeg har en formodning om, at der i dag er medlemslande - heriblandt måske Deres land, hr. Wurtz - som har interesser i regionen af samme art som de amerikanske, De så stærkt fordømmer.
Alle disse problemer bør efter min mening rejses, hvis vi ønsker en debat, som er blot en anelse konstruktiv. Vi bør endvidere som fru Nicholson søge ned til ondets rod, nemlig det irakiske styre. Og vi skal ikke gøre os mange illusioner i så henseende. Vi ved, hvor vanskeligt det er at vælte et styre af denne art. Og vi ved, hvor vanskeligt det er at gennemføre sanktioner. Vi har en vis erfaring på området efter i 10 år at have levet med de sanktioner, der blev indført i 1991. Vi bør efter min opfattelse overveje nye sanktioner. Men disse kan vanskeligt ses isoleret og uden sammenhæng med det militære aspekt. Der er afgjort behov for at øge det militære pres på Irak, og det bør afgjort overvejes, om beskyttelseszonen mod Kurdistan bør udvides. Kurdiske emigranter har den seneste tid fundet vej til Frankrig, hvilket netop vidner om manglende beskyttelse af visse kurdiske regioner i Kurdistan. Det vil givetvis være nødvendigt at udvide disse zoner. Og for at sikre, at disse respekteres, må vi desværre anvende visse militære midler, hvilket øjensynligt kun briterne og amerikanerne på nuværende tidspunkt er villige til.
Vi bør også overveje at lægge øget pres på Folkerepublikken Kina og på Rusland med henblik på at bringe disse landes militære samarbejde med Irak til ophør. Og vi bør ikke mindst overveje en ny form for bombardement, et informationsbombardement. Det bør pågå dag og nat, med satellitter, med et bombardement af flyveblade over hele landet, for at sikre, at Iraks borgere får kendskab til det internationale samfunds politik, og ikke mindst for at sikre, at de får kendskab til Saddam Husseins politik. En politik, der gør det muligt for Saddam Hussein at tilrane sig en stor del af de midler, der tilgår landet i medfør af olie for mad-programmet. Vi må have en informationspolitik, som sikrer, at irakerne ved, hvorfor dette styre må fjernes.

Belder
Hr. formand, det er altid uheldigt at undergrave sin politiske troværdighed. Sker det i forhold til en skånselsløs fjende, kan det endog vise sig at være skæbnesvangert. Min vurdering tager sigte på den splittelse, der kendetegner Europas reaktion på den seneste militære aktion fra amerikansk og britisk side mod Saddam Husseins styre i Irak. Der er på tre afgørende områder grund til at kritisere medlemsstaternes Irak-politik.
For det første må man spørge, hvordan målsætningen for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik stemmer overens med den påfaldende mangel på enighed i forbindelse med den seneste Irak-krise. Jeg tilslutter mig fuldt ud den holdning, en tysk kommentator gav udtryk for, da han torsdag eller fredag i sidste uge spurgte, om man kunne tale om en europæisk udenrigspolitik. Den måde, hvorpå de 15 medlemslande håndterer de seneste bombeangreb mod Irak, vidner om, at der fortsat er langt fra ambitioner til realiteter. Briterne satte deres fly ind, tyskerne gik i dækning, og franskmændene rettede et verbalt angreb mod USA. Og hvem ler sidst? Saddam Hussein naturligvis!
Iraks præsident er trods to Golfkrige fortsat den primære destabiliserende faktor i Mellemøsten. Saddam Hussein bærer konstant ved til den uhellige konflikt mellem palæstinensere og israelere. EU hævder i parentes bemærket, at det ønsker en genoptagelse af fredsprocessen i Mellemøsten. Hvordan stemmer Rådets og Kommissionens højstemte målsætning overens med de modstridende signaler, Europa sender til styret i Baghdad? Vi oplever en erklæret modstander af omtalte fredsproces, som til stadighed opildner araberne og endog truer med tilintetgørelse af den jødiske stat.
Tredje og sidste og vel også mest grundlæggende kritikpunkt, når det gælder den europæiske splittelse i Irak-politikken, er følgende: EU støtter Saddam Hussein ved at acceptere en udhuling af FN-resolutionerne om Irak. Der er tale om intet mindre end en højst risikabel indsats for at give nyt liv til landet mellem de to floder. I stedet for over for Saddam Husseins styre at fastholde, at den afgørende aftale om FN-overvågning af demonteringen af Iraks masseødelæggelsesvåben, herunder produktionsfaciliteter til fremstilling af sådanne, skal overholdes i enhver henseende til gengæld for en ophævelse af sanktionerne ser vi, at europæere, russere og kinesere indgår aftaler med denne despot, som har gjort republikken til en aggressor udadtil og et hjemsted for angst indadtil.
Jeg anmoder på denne baggrund indtrængende Rådet og Kommissionen om i god forståelse med Bush-regeringen at nå frem til en konsekvent europæisk Irak-politik.

Danielsson
Hr. formand, jeg vil kommentere og forsøge at svare på en del af de spørgsmål, der er blevet stillet under den indledende del af denne debat.
Hr. Salafranca Sánchez-Neyra stiller en række spørgsmål til Rådet, bl.a. om sanktionerne. Jeg tror, at det er meget vigtigt, at vi har en fælles holdning til, hvad formålet med det internationale samfunds reaktion over for Irak er. Formålet er at få Irak til at leve op til de eksisterende bestemmelser og forpligtelser, især i resolution 687, som jo er den store grundlæggende resolution, der regulerer det internationale samfunds forhold til Irak. Dér er vores krav til Irak. I de krav indgår f.eks. ikke nogen ændring af regeringen i Irak - det er en sag for den irakiske befolkning - men i resolution 687 er det klart og tydeligt angivet, hvad der kræves, for at sanktionerne mod Irak skal kunne ophæves. Dette er baggrunden for hele vores diskussion.
Endvidere har hr. Salafranca Sánchez-Neyra stillet nogle meget relevante spørgsmål om, hvorvidt vi skal indføre en embargo mod Irak, og hvorvidt man ønsker at ændre de sanktioner, der eksisterer mod dette land i dag. Han nævner spørgsmålet om en international undersøgelseskomité, valutastrømme osv.
Som led i reformarbejdet for FN's Sikkerhedsråds vedkommende foregår der en indgående diskussion om sanktionsinstrumentets effektivitet. Unionen deltager aktivt i denne diskussion. Det er vanskelige spørgsmål. Herunder hører f.eks. spørgsmålet om, hvorvidt man bør indføre tidsbegrænsede sanktioner, således at man allerede fra begyndelsen, når man indfører sanktioner, bestemmer, hvornår og på hvilke betingelser de skal ophæves. Desuden handler det om, hvorvidt man, som nævnt under denne debat, bør have såkaldte smart sanctions, det vil sige, at man forsøger at gøre sanktionerne skarpere og tydeligere afstemt efter dem, som man ønsker at ramme med sanktionerne, for derigennem at reducere lidelserne for civilbefolkningen.
Jeg mener, at det er vigtigt, at Unionen deltager aktivt i den diskussion. Jeg mener også, at det er betydningsfuldt, at Parlamentet yder sit bidrag til denne vigtige diskussion om, hvordan vi gør overholdelse af folkeretten, af international ret, mere aktiv i verden.
Hr. Lagendijk tager fat i spørgsmålet om at føre Saddam Hussein for en international domstol. Det er klart, at det godt kan være tillokkende, når man tænker på, hvad den mand har gjort. Men igen mener jeg, at det er vigtigt, at alle handlinger mod Irak sker inden for rammerne af FN's resolutioner. Jeg mener, at en handling uden for disse resolutioner på længere sigt vil skade alle vores fælles bestræbelser, som går ud på - her oplever jeg en fuldkommen enighed i Parlamentet - at sørge for, at vi får et Irak, som igen kan optages i det internationale selskab. Det er desværre ikke muligt med det regime, som findes i dag.
Jeg har noteret, hvad hr. Lagendijk sagde om Europa-Parlamentets beslutninger fra efteråret. De er vigtige. De er også en vigtig rettesnor for Rådets fortsatte handlen. Jeg ser frem til en fortsat meningsudveksling om, hvordan vi kan styrke den internationale ret, også når det handler om Irak.

Brok
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er mit indtryk, at bombarderingen af militære mål i Irak endnu en gang har vist, hvilket omfang EU's og især Ministerrådets målløshed i forbindelse med udenrigs- og sikkerhedspolitikken har. Vi må også konstatere, at den fremgangsmåde, ifølge hvilken der kun kan gennemføres aktioner, når FN's Sikkerhedsråd har truffet en passende afgørelse, ville betyde, at diktaturer som Kina også måtte give deres accept i hvert enkelt tilfælde ved iværksættelse og gennemførelse af FN-resolutioner over for et regime som Saddam Husseins, og dermed opstår der manglende handlekraft over for diktatorer som Hussein.
Derfor kan der ikke være tale om, at Sikkerhedsrådet i hvert enkelt tilfælde træffer en afgørelse, men at der handles, idet FN's pagt respekteres. Jeg mener, at man skal foretage en differentiering her.
Vi er enige om, at Saddam Hussein er en massemorder, der gennemfører et nyt genoprustningsprogram for atomare, biologiske og kemiske våben, at det er af hensyn til Unionens og verdens sikkerhed, at dette skal forhindres, at det også ligger inden for rammerne af FN-resolutionerne, og at beskyttelsen af mindretal i det sydlige eller nordlige Irak samtidig også er inden for rammerne af resolutionerne. Derfor skal foranstaltninger mod militære mål være tilladt, især fordi kontrol pr. fly på grund af flyenes egen sikkerhed ellers ikke er mulig.
Imidlertid er der en omfattende debat i gang i regionen, der kan føre til, at Saddam Hussein, som er den store folkeretskrænker dér, i sidste ende kan blive den arabiske verdens helt. Derfor skal aktioner tage højde for dette forhold, og derfor er der også brug for en afvejning af, hvad der kan gøres til gavn for civilbefolkningen, for folks overlevelse, til sikring af medicinsk forsyning og ernæring på den ene side og til sikring af kampen mod dette regime på den anden side. Derfor skal det hilses velkomment, at Colin Powell nu har foreslået, at der skal være modificerede typer af sanktioner. Jeg mener, at vi skal arbejde konstruktivt og aktivt med på denne definition. Alle instrumenter skal anvendes for at destabilisere Saddam Husseins regime. Men vi bør samtidig også foretage en differentiering, således at det ikke udelukkende sker på bekostning af de uskyldige mennesker i landet. Af denne grund, altså af humanitære grunde, bør vi forsøge at omlægge foranstaltningerne, men samtidig også bruge dem som instrument, således at den pr-kamp, som jo finder sted her, også føres i vores interesse i forbindelse med håndhævelsen af folkeretten og demokratiet og menneskerettighederne i denne region.
Jeg mener, at vi skal udforme denne politik sådan, at folk i regionen fortsat står i den frie verdens lejr væk fra truslen fra Saddam Hussein, og at Saddam Hussein ikke bliver den arabiske verdens helt. Jeg mener derfor, at en hård militær indsats mod Saddams militære anlæg og en forhindring af genoprustningsforanstaltninger er den rigtige vej, men samtidig skal folk have mulighed for at overleve.

Dary
Hr. formand, Europa er ofte splittet, når det gælder udenrigspolitikken. Det konstaterer vi gang på gang. Og Irak-spørgsmålet er endnu et vidnesbyrd om denne splittelse. Dog er alle i Europa enige om at fordømme Saddam Husseins styre. Embargo eller blokade løser aldrig problemerne. Historien vidner herom. Og situationen i Irak bekræfter denne erfaring. Det siddende styre styrkes for hver dag, der går, og Europas splittelse forstærkes for hvert luftangreb, der gennemføres. Angrebene er påviseligt nytteløse. Og mens diktatoren kan glæde sig over udviklingen, tvinges irakerne blot yderligere i knæ, tynget af nøden og tragedierne. Der er ikke længere mulighed for hospitalsbehandling. Dødshyppigheden stiger med alarmerende hast. Skolerne fungerer ikke længere. Indsatsen for at lære at læse og skrive er nødtørftig. Det er en præstation at skaffe sig mad. Informationerne er underlagt censur. Kort sagt, alt og alle er nødlidende, med undtagelse af Saddam Hussein.
Lad os derfor være enige om, at de foranstaltninger, der er iværksat, ikke virker efter hensigten, at luftangrebene, som ikke står i rimeligt forhold til situationen i landet, intet ændrer, og at de i denne såvel som i andre situationer ikke løser problemerne. For at hjælpe det irakiske folk i den aktuelle situation bør visse FN-sanktioner ændres. Indholdet bør præciseres, og de bør ses i et tidsmæssigt perspektiv, idet det bør præciseres, at de ophæves, så snart FN's inspektører har konstateret, at det irakiske styre overholder sine forpligtelser.
Styrkelse af den humanitære bistand, udvikling af det kulturelle og kommercielle samkvem, genetablering af den frie bevægelighed for mennesker og dermed tanker og genetablering af en troværdig nyhedsformidling, det er nogle af de områder, der bør sættes i fokus for at støtte en udvikling, som sikrer irakernes frihed.
I øjeblikket er irakerne kun optaget af at overleve i kampen mod Vesten, som de opfatter som ansvarlig for alle lidelserne. En opfattelse, som til dels beror på irakernes egne erfaringer og ikke mindst på manipulation. I dag skaber man ikke længere fred ved at føre krig. Jerntæppet og Berlin-muren faldt takket være oplysning på internationalt plan og heraf følgende krav om frihed. Lad os ikke fortsætte blokaden, lad os bryde isolationen. Genskaber vi mulighederne for dialog, skaber vi bedre muligheder for, at Vestens værdier såsom frihed og demokrati kan finde vej over grænserne. Lad os slå ind på denne kurs. Den vil være med til at bane vejen for det irakiske folks frihed.

Newton Dunn
Hr. formand, foranstaltninger som dem, vi drøfter i dag, bør understøttes af demokratisk legitimitet. Jeg er sikker på, at vi alle er enige. Problemet er, hvordan vi gør det.
I øjeblikket er FUSP en blanding af nationale og europæiske holdninger, og emnet, vi drøfter i dag, involverer kun en enkelt EU-medlemsstat. Så hvordan tilvejebringer vi demokratisk legitimitet, når vi alle er involveret?
For to eller tre uger siden blev der i Stockholm afholdt en konference for formændene for forsvarsudvalgene i de 15 nationale parlamenter og Europa-Parlamentet for at drøfte netop dette spørgsmål - hvordan vi udøver demokratisk kontrol med europæisk politik og udenrigs- og forsvarsanliggender. Selv om man ikke nåede en konklusion på en dag, kan jeg berette, at der blev nedsat en arbejdsgruppe mellem formændene, og at der er planer om at mødes igen for at nå frem til en konklusion.
Parlamentet har foreslået forskellige fremgangsmåder. Vi har foreslået, at der oprettes et interparlamentarisk organ mellem medlemmer af Den Nordatlantiske Forsamling og vores eget Udvalg om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik. Et andet forslag har været oprettelsen af et fælles interparlamentarisk organ mellem de nationale parlamenter og medlemmer af Europa-Parlamentet.
Jeg bifalder udtalelsen fra formanden for Rådet lige før om, at dette Parlament bør spille en rolle. Dog ville jeg sætte stor pris på, hvis formandskabet fremkom med en udtalelse om, hvordan de har tænkt sig at gøre det, fordi der i de traktater, vi har set indtil nu, og på rådsmøderne ikke har været forslag til, hvordan vi kan opnå det.

Alavanos
 - (EL) Hr. formand, der hersker ingen tvivl om, at Saddam Hussein er prototypen på en afskyelig diktator, som imidlertid har opbygget sin magt, mens han var Europas og USA's gode allierede, da revolutionen i Iran var under udvikling. Det må vi ikke glemme. Dette siger jeg, fordi der er meget hykleri.
Der er også hykleri i dag, hvor vi hører forskellige medlemmers krigsråb, der kræver alle former for embargo mod Irak, som for 10 år siden gjorde et forsøg på at besætte en del af Kuwait og blev tvunget til at trække sig tilbage på grund af Vestens militære indgreb, mens de samme medlemmer er fanatiske tilhængere af Tyrkiets optagelse i EU, Tyrkiet, som for 25 år siden besatte en del af Republikken Cypern og stadig holder den besat ... For 25 år siden!
Det er en skændsel, hvad der foregår! En skændsel! Der er tilhørere til stede, forhandlingen overværes af journalister! Denne dobbeltmoral er en skændsel. Jeg mener, at en ophævelse af sanktionerne med undtagelse af de militære spørgsmål vil bidrage til en løsning på Irak-problemet.

Gawronski
Hr. formand, efter at have lyttet til denne forhandling her til morgen - en forhandling, hvor vi alle er mere eller mindre enige her i Parlamentet - tror jeg, at man kan konstatere én ting, nemlig at den nuværende sanktionsordning ikke fungerer. Den er mangelfuld - amerikanerne har selv sagt, at den er lige så fuld af huller som en schweizerost - og derfor er det nødvendigt at ændre den. Den har nemlig ikke nået de mål, man havde sat sig med den. Den skal ændres, men den skal bestemt ikke afskaffes. Der er ganske vist nogle grunde, som taler for dens afskaffelse, hvilket vores kollega Salafranca var inde på, men hvis vi i dag ophæver sanktionerne over for Saddam Hussein, ville det være en triumf for ham i hans eget land og i hele den arabiske verden, og vi ville gøre ham til vinder af denne psykologiske krig netop på dette vanskelige tidspunkt i krigen mellem Israel og palæstinenserne og gøre hans diktatur endnu mere urokkeligt og endnu grusommere.
Vi spørger så os selv, hvad der sker med børnene og med de mennesker, som lider i Irak. Hr. formand, de er ofre for Saddam Hussein og ikke for sanktionerne, og det blev sagt på en mere diplomatisk måde af kommissær Patten, hvis analyse jeg er helt enig i. De er ofre for en tyran, som - hvilket også fordømmes af Kofi Annan - med vilje tilbageholder de millioner af dollars, der tjenes på olien, i stedet for at bruge dem på mad og medicin. Det gør han for at udsulte sit folk og vække vores medlidenhed og solidaritet, sådan som det sker her i dag. Han gør hvert eneste barn, der dør, til en del af sin propagandahær. Han er en tyran, som fra sit hungersramte land eksporterer fødevarer til nogle af nabolandene for at få større anseelse. Han finansierer de palæstinensere, der har hans billede med til demonstrationerne, han forærer 10.000 dollars til alle familier, der har mistet et familiemedlem i Intifadaen, og han bygger enorme paladser til sig selv - som jeg så med mine egne øjne, da jeg var i Irak for en måned siden - lige oven på Babylons ruiner.
Irak er offer for Saddam og ikke for sanktionerne. Men sanktionerne skal ændres, for enigheden om dem er ved at forsvinde, og Saddam Hussein udnytter den vestlige verdens meningsforskelle i den forbindelse for at splitte os endnu mere ad. De økonomiske sanktioner skal lempes, og våbensanktionerne og de teknologiske sanktioner skal skærpes, i det mindste indtil Irak giver FN's inspektører fri adgang. Irak er nemlig ved at opruste med kemiske og biologiske våben og formodentlig også atomvåben, og landet udgør en stadig større fare.
Det seneste luftangreb på Baghdad burde ganske vist have været bedre forberedt, så man forsøgte at få nabolandenes samtykke og måske også spurgte Vestens allierede til råds, men det var efter min mening et nyttigt signal for at få Saddam Hussein til at forstå, at også den nye amerikanske regering fastholder - og forhåbentlig skærper - overvågningen af ham. Jeg tror faktisk, at vi allerede kan se de første positive resultater af dette luftangreb. I den forbindelse vil jeg gerne stille et spørgsmål til den fungerende rådsformand. Ved De, om Colin Powell under den aktuelle mission i Mellemøsten har fået Syriens samtykke til en FN-kontrol med brugen af olieledningen mellem Irak og Syrien?

Menéndez del Valle
Hr. formand, ud over at sanktionerne er en ulykke for civilbefolkningen, kan de, hvis de fastholdes i lang tid, ende med at blive et skadeligt politisk instrument og vende sig imod den, der indførte dem. Nu siger Colin Powell, at den amerikanske regering overvejer et sanktionssystem, som ikke rammer befolkningen, men det irakiske styre. Det erindres dog, at det var det samme, som præsident Bush sr. sagde netop i disse dage for 10 år siden, da teorien om, at tyrannen i Baghdad takket være sanktionerne ville blive væltet af sit eget folk.
Med nogle enkelte undtagelser kan de arabiske lande i dag opdeles i dem, der er mere bekymret for risikoen for en spredning af den israelsk-palæstinensiske konflikt end for anvendelsen af sanktioner mod Irak, og dem, der ønsker at genoptage forbindelserne med Baghdad. Og alt dette er netop sammenfaldende med det nye angloamerikanske bombardement. Ærligt talt mener jeg, at jo mere Irak bombes, desto mere radikaliseres den allerede radikale arabiske offentlige mening og også den allerede radikale palæstinensiske offentlige mening. Samtidig bør vi huske, at vi gør Saddam en tjeneste, for han bliver moralsk og politisk styrket i sit eget land - i hvert fald i henhold til en bestemt opfattelse af moral og politik - og over for størstedelen af den arabiske offentlige mening. Dette kan medføre en stigende opfattelse i disse arabiske offentlige meninger af, at araberne lider under en krig på to fronter, nemlig en amerikansk mod Irak og en israelsk mod Palæstina. Jeg håber, at disse offentlige meninger ikke er af den opfattelse, at der er tale om en angloamerikansk krig mod Irak.
Endelig vil jeg gerne sige, at det ikke kun er i de arabiske lande, at man mener, at Vesten er ansvarlig for de irakiske børns langvarige lidelser. Der er også mange i Vesten, som mener det samme. Jeg er en af dem, hr. formand.

Van Orden
Hr. formand, lad mig starte med at sige, at jeg er ganske overrasket over, at denne forhandling har fået overskriften luftangreb mod Irak. Den burde med rette hedde "Hvordan kan Saddam Hussein kontrolleres mere effektivt?". Hvilken tragedie for befolkningen i Irak, at den har en leder som Saddam Hussein, en brutal diktator, som har udnyttet landets rigdomme for egen vindings skyld og undertrykt sit eget folk. Saddam er ikke kun en trussel mod sine landsmænd, men også mod et større område, herunder vores venner og allierede i Mellemøsten og muligvis vores egne borgere.
Der findes forskellige skøn over Iraks succes med fremstilling af masseødelæggelsesvåben og affyringssystemer, men kun få analytikere tvivler på Saddams stærke intentioner om at erhverve en sådan kapacitet, og mange forventer, at det i nogen grad vil lykkes i løbet af de næste fire år. Der eksisterer således en reel trussel, som der udøves en vis form for international kontrol med gennem to kanaler: de økonomiske sanktioner og Storbritanniens og USA's fastholdelse af flyveforbudszonerne, der dækker omkring en tredjedel af Iraks territorium.
Sanktionerne er kontroversielle, fordi det er lykkedes Saddam at overbevise visse væsentlige dele af den internationale verden om, at det er sanktionerne, som er skyld i det irakiske folks nød, snarere end hans egne handlinger. Sanktionerne ophæves, når Saddam opfylder visse betingelser, specielt i forhold til overvågningen af landets masseødelæggelsesvåben.
Det er ikke desto mindre på sin plads, at sanktionerne tages op til overvejelse, og at de koncentreres bedre. Flyveforbudszonerne tjener to formål, nemlig at forhindre Saddam i at indsætte sine kamphelikoptere og andre luftfartøjer mod kurderne i nord og shia-muslimerne fra sump- og marskområderne i syd og at gennemføre overvågning, da der i øjeblikket ikke er FN-inspektionsteam i Irak. Mål på jorden vil kun blive benyttet, hvis der er fare for overvågningsfly. Der er ikke nogen bombekampagne mod Irak.
Der er dele af Parlamentet, der søger at fordreje disse fakta. Det kunne erfares under høringen om Irak i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik forleden dag, og der anes antiamerikanske undertoner. Dog er jeg beroliget af den generelle tone under morgenens forhandling. Vi skal slutte geledderne for at sikre, at de sanktioner, der måtte blive indført, ikke brydes af folk, der søger at opnå økonomiske og politiske fordele. Hvis EU's medlemsstater virkelig stræber efter at spille en større rolle inden for sikkerhedspolitik, så lad dem bidrage til håndhævelsen af flyveforbudszonerne og være med til at sikre, at alle sanktioner håndhæves strengt.

Titley
Hr. formand, vi bør - ligesom hr. Van Orden - minde os selv om, hvorfor vi overhovedet har indført disse flyveforbudszoner. De er der ganske enkelt for at begrænse Saddam Husseins mulighed for at dræbe og terrorisere sine egne landsmænd. Flyveforbudszonerne er til støtte for Sikkerhedsrådets resolution 688, som krævede et stop for hans brutale undertrykkelse. Zonerne er berettigede i henhold til folkeretten som et legitimt middel til at forhindre en alvorlig humanitær krise. Uden dem ville vi være vidne til en fortsættelse af den brutale undertrykkelse af shia-muslimerne og kurderne. Vi ville endnu en gang være vidne til, som vi var det i 1991, brugen af kamphelikoptere og luftfartøjer til mord, gasning og tvangsforflyttelse. Så flyveforbudszonerne er nødvendige for at forhindre en humanitær katastrofe. Alligevel er de lande, der håndhæver flyveforbudszonerne, selv kommet under konstant beskydning. Siden januar 1999 har der været 1.200 forsøg på at ramme luftfartøjer med jord til luft-missiler eller antiluftskyts. Alene i år har der allerede været flere angreb end hele sidste år.
Overvågningsflyene har bemyndigelse til i selvforsvar at besvare angrebene, og det har de også gjort i fuld overensstemmelse med folkeretten. De har kun angrebet de enheder, der har udgjort en trussel. Vi kan ikke tillade, at piloter, der forsøger at beskytte menneskeheden, selv udsættes for livsfare. Det ville være uansvarligt og ville også være at svigte dem.
Endelig, hvad angår sanktioner, må vi ikke glemme det enkle budskab om, at sanktionerne ikke er årsagen til det irakiske folks nød. Det er Saddam Hussein, som har skabt nøden, som han har gjort det fra den dag, han kom til magten. Det er fuldstændig op til Saddam Hussein selv at ophæve sanktionerne ved at efterleve FN's krav.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.

Associeringsaftaler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0049/2001 af Marset Campos for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik med et forslag til Europa-Parlamentets henstilling til Rådet om forhandlingsmandatet til en mellemregional associeringsaftale med Mercosur (2001/2018(INI));
A5-0050/2001 af Salafranca Sánchez-Neyra for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om forslag til henstilling fra Europa-Parlamentet til Rådet om forhandlingsmandatet til en associeringsaftale med Chile (2001/2017(INI)).

Marset Campos
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, EU's rolle og indflydelse på internationalt plan bliver stadigt større takket være konsolideringen af EU's egen proces. Samtidig med denne globaliseringsproces mod øst, mod Middelhavet, mod Nordamerika og mod Afrika knyttes der tættere forbindelser med andre regionale blokke. Den nyligt indgåede aftale med Mexico, som er blevet vurderet meget positivt af udenrigsminister Castañeda, går i denne retning. Ifølge hr. Castañeda er denne aftale en form for incitament for Mexico til at forbedre sine levevilkår, eftersom landet nu kan regne med Parlamentets og EU's opbakning.
I Latinamerika er associeringsaftalen med Mercosur, som er knæsat i Rom-traktaten, især vigtig som reaktion på globaliseringsprocessen og som middel til at forbedre regionens forbindelser med Nordamerika.
Processen begyndte i 1995 og konkretiseres i erklæringen fra det første topmøde mellem stats- og regeringscheferne fra Latinamerika, Vestindien og Den Europæiske Union i Rio de Janeiro den 25.-29. juni 1999. Herefter afholdes der også møder med civilsamfundets organisationer. I denne forbindelse er det dog beklageligt, at Europa-Parlamentet ikke deltager i fastlæggelsen af forhandlingsmandater for aftaler med tredjelande, hvor der ganske vist gives højeste prioritet til handel og økonomisk udvikling, men hvor også bekæmpelse af fattigdom, samarbejde, udvikling og konsolidering af demokratiet, retsstaten og respekten for menneskerettighederne spiller en stor rolle. Denne aftale fungerer som en overgangsordning fra aftaler af tredje generation til en vigtigere mellemregional aftale, som samtidig omfatter politik, økonomi og liberalisering af samhandlen.
Derfor er den forpligtelse, som aftalen med Mercosur og med Chile indebærer, helt enestående. Efter ovennævnte topmøde iværksattes direktiverne på mødet i Rådet (almindelige anliggender) den 13. september 1999. Vi mener dog, at det er nødvendigt med nogle ændringer. I betragtning af at Europa-Parlamentet repræsenterer ønskerne i det europæiske samfund, som ikke kun er et handelsmæssigt og økonomisk samfund, men også et samfund præget af bekymring for sociale forhold, retfærdighed, ligestilling, solidaritet og kultur, søger Europa-Parlamentet med denne betænkning at indføre nye direktiver, der udtrykkeligt indeholder følgende:
For det første skal retsgrundlaget for den nye aftale være artikel 310 i traktaten om Den Europæiske Union (tidligere artikel 238) i forbindelse med artikel 300, stk. 2, første afsnit, 2. pkt., og stk. 3, andet afsnit. Det er vigtigt, at der gives en juridisk garanti, og at det udtrykkes, at parterne virkelig har hele fællesskabsretten bag sig.
For det andet er det nødvendigt at oprette konkrete mekanismer til fremtidige bestemmelser, der giver mulighed for, at det internationale samarbejde, udvikling af demokratiet, retsstaten og respekten for menneskerettighederne, som er mål, der er foreslået af FUSP, bliver baseret på princippet om økonomisk og social samhørighed og har til formål at reducere uligevægten.
For det tredje skal de nye direktiver være baseret på internationale aftaler - jeg tænker her på aftalerne om etniske mindretal og om oprindelige folk, der er så vigtige i Mercosur-området og i de øvrige lande - og på aftaler med ILO om kontrolmekanismer, som specifikt kan forbedre fagforeningernes virke og arbejdernes forhold, og som ikke kun omfatter samlet deltagelse i FN og andre internationale organer, hvilket ville give denne aftale mere betydning, men også at der eksisterer eksplicitte dialogmekanismer for den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, således som det for nylig blev anbefalet af instituttet for forbindelserne mellem Europa og Latinamerika.
Det er også nødvendigt at udvide og forbedre civilsamfundets specifikke deltagelse samt at undersøge den afhængighed, der opstår, fordi denne aftale skal referere til WTO, når både Den Europæiske Union og Mercosur har tilstrækkelig betydning til at indgå konkrete aftaler.
Det er endvidere nødvendigt at forbedre forbindelserne med de øvrige lande og fjerne den eksisterende opsplitning af processen i to faser i det omfang, den er gældende. Det er derfor vigtigt, at Europa-Parlamentet kan godkende denne betænkning, som er blevet vedtaget enstemmigt af Udvalget om Udenrigsanliggender og med stor hjælp fra Kommissionens sekretariat.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, hr. Marset Campos har allerede fremhævet Parlamentets vigtigste bemærkninger og krav, som er fælles for de to betænkninger. Hr. kommissær, hvis jeg kunne sammenfatte denne forhandling i et enkelt punkt, ville jeg sige, at Parlamentet med disse betænkninger anmoder om en revidering af forhandlingsdirektiverne. Hvorfor? For det første fordi det er ufatteligt, at aftalens retsgrundlag ikke er omtalt i forhandlingsdirektiverne. I henhold til Parlamentets opfattelse - som hr. Marset Campos allerede har nævnt - er det eneste mulige grundlag artikel 310 om associeringsaftaler. Selv om Parlamentet anerkender, at der på grund af emnet er tale om blandede aftaler - altså aftaler, hvor både medlemsstaterne og Fællesskabet har kompetence - er det af den opfattelse, at opsplitningen af forhandlingen i to faser, nemlig første fase om generelle spørgsmål vedrørende samhandel, som allerede er påbegyndt, og anden fase om forhandling af toldsatser og tjenesteydelser, som påbegyndes den 1. juli, er diskriminerende og bør korrigeres, selv om jeg forstår, at det i praksis ikke giver meget mening at anmode om ændring af direktiverne kun på dette punkt, eftersom datoerne ligger så tæt på hinanden.
Hvad der er mere alvorligt, hr. formand, er indførelsen af en klausul om, at indgåelsen af disse aftaler er underlagt afslutningen af en ny WTO-runde, selv om det er uvist, om den vil finde sted, og hvis den afholdes, hvornår den så vil slutte. Ingen andre lande eller gruppe af lande har været underlagt denne betingelse, hr. kommissær, og fra Parlamentets side mener vi derfor, at det er en hindring, som skal fjernes. Parlamentet anmoder således om en revidering af de gældende forhandlingsdirektiver med henblik på fjernelse af denne uregelmæssighed.
Jeg kunne godt tænke mig at kende Kommissionens mening om dette punkt og rent konkret om forbindelsen mellem indgåelsen af disse aftaler og afslutningen af den nye WTO-runde.
Under forhandlingen om betænkningen - til hvis udarbejdelse, hr. Patten, vi har haft et fremragende samarbejde med tjenestegrenene fra Generaldirektoratets afdeling for Latinamerika og afdelingen for Mercosur og Chile - hørte vi, at en af Deres kolleger, hr. Lamy, som er ansvarlig for handel, ikke gik ind for en revidering af forhandlingsdirektiverne, medmindre der forinden forelå en godkendelse fra Rådets side. Da denne aftale er en aftale om politisk associering, økonomisk samråd og samarbejde og med en liberalisering af samhandlen, hvor den politiske vilje skal dominere - og jeg forstår, at den gør det - vil jeg gerne vide, hvad der er den ansvarlige kommissærs indtryk af denne forhandlings politiske aspekt.
Hr. kommissær, jeg vil gerne tilføje, at for at dette aspekt af den politiske dialog kan være troværdigt, er det nødvendigt at overholde et ufravigeligt krav, nemlig at udtalelser tilpasses til det reelle samarbejde, og at ord følges af gerninger, således at vi ikke låser os fast på udelukkende retoriske erklæringer. Latinamerika har ikke behov for foræringer, men for solidaritet og muligheder og en god lejlighed til med gerninger at bevise sin faste politiske vilje i handelsforbindelserne.
Hr. formand, inden det næste topmøde mellem stats- og regeringschefer fra Den Europæiske Union og Latinamerika så jeg gerne, at forhandlingerne med Chile og Mercosur var tilstrækkeligt langt fremme og om muligt kunne afsluttes. Jeg ved, at tilfældet Chile og tilfældet Mercosur er forskellige, og jeg vil gerne offentligt anmode om (vi gør det allerede i de betænkninger, der er til afstemning her til formiddag), at disse forhandlinger hver føres efter egen fortjeneste, men med det formål, at de er så langt fremme eller er afsluttet før dette topmøde, som vil præge hele næste kvartal.
Europa-Parlamentet er af den overbevisning og har bekræftet det ved flere lejligheder, at forpligtelserne fra Madrid-topmødet og disse aftaler er bydende nødvendige og udgør et tegn på EU's fornyede tillid til Latinamerika. Hr. formand, de bemærkninger, som jeg netop fremførte med hensyn til handlen, gælder nøjagtigt på samme måde for samarbejdet, for selv om vi anerkender vigtigheden af den store indsats til fordel for regionen, som i absolutte tal udgør store beløb, mener vi, at der på en eller anden måde er en vis uberettiget diskrimination af dette subkontinent i forhold til eller i sammenligning med andre geografiske områder. Jeg mener ikke, at man kan opfylde nye prioriteter med de samme midler, nemlig de prioriteter, som er indeholdt i disse aftaler, fornyelsen af aftalerne med Andespagten og Mellemamerika og prioriteterne fra Rio-topmødet. Her før udarbejdelsen og fremlæggelsen af budgettet vil jeg derfor bede den ansvarlige kommissær om et signal - jeg forstår, at belastningerne på vores budgetter er virkeligt store her lige før euroens fødsel - om en indsats, om at han giver et signal med modsat fortegn i forhold til det, der blev givet i det foreløbige forslag til budget for sidste år til fordel for regionen med henblik på at berige det næste Madrid-topmøde.
Hr. formand, vi er ligeledes i Parlamentet, som er den ene af budgetmyndighedens to grene, fuldt ud klar over, hvor vanskeligt dette regnskabsår er, men når vi i de sidste budgetforhandlinger har forstået at vise, at Europa-Parlamentet stadig er solidarisk med denne region, tror og insisterer jeg på, at disse aftaler bør skride kraftigt frem.
Til sidst, hr. formand, vil jeg gerne takke hr. Pattens tjenestegrene for samarbejdet ved udarbejdelsen af denne betænkning, for det eksemplariske samarbejde med kollegerne fra Udvalget om Udenrigsanliggender, som hr. Marset Campos nævnte, og også for den støtte, vi har fået fra Europa-Parlamentets tjenestegrene.

Linkohr
Hr. formand, de to ordførere har egentlig allerede sagt det vigtigste. Jeg vil gerne takke begge to hjerteligt for den udførlige fremlæggelse, både her i Parlamentet og i deres betænkninger. Associeringsaftalerne med Chile og naturligvis også med Mercosur har stor betydning for EU. Vi støtter derfor Kommissionen i dens forhandlinger og beklager naturligvis også, at Europa-Parlamentet endnu ikke deltager formelt i fastlæggelsen af forhandlingsmandatet. Til selve sagen, og jeg taler nu på vegne af Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi, kan jeg sige, at vi er af den opfattelse, at det frihandelsområde, som vi ønsker at etablere sammen med Chile og også med Mercosur, skal være i overensstemmelse med WTO-bestemmelserne. Endvidere ønsker vi, at de regionale økonomiske forbindelser og de regionale handelsforbindelser mellem Chile og dets nabolande ikke lider skade, men tværtimod fremmes.
I øvrigt anbefales højt tempo. Det sagde hr. Salafranca Sánchez-Neyra også. Vi vil ikke vente, indtil forhandlingerne i WTO-runden er afsluttet. Jeg vil i øvrigt minde om, at den nye amerikanske regering under Bush allerede har annonceret, at den vil gøre det amerikanske frihandelsområde, ALCA, til et centralt punkt i landets eksterne forbindelser. Det leder straks til spørgsmålet: Vil vi overlade Latinamerika til USA, faktisk som en slags arbejdsdeling - USA bekymrer sig om Latinamerika, Europa bekymrer sig så om Østeuropa - eller vil vi være til stede i Latinamerika? Jeg tror ikke, at det ville være hverken i vores interesse eller i latinamerikanernes interesse, hvis det førte til en sådan tvedeling af verden.
I sidste ende bør der efter min mening være en ordning, som fremmer integrationen af det latinamerikanske kontinent og også tager hensyn til de historisk mere omfattende europæisk-latinamerikanske forbindelser. I øvrigt, og det vil jeg gerne sige helt generelt til vores Latinamerika-politik, vil jeg presse på over for Kommissionen, Rådet, men også os, Parlamentet, for at give Latinamerika en højere status i vores eksterne forbindelser, i vores debatter.
Desværre er der, og det er jeg nødt til at sige endnu en gang her, et vigtigt instrument, som vi ikke længere har til rådighed: IRELA, det europæisk-latinamerikanske institut, som var en stor hjælp førhen, i øvrigt også af og til ved delikate opgaver. Det er desværre stendødt.
Hvilken betydning dette institut i øvrigt har haft i Latinamerika, vil jeg gerne tydeliggøre med et eksempel. For kort tid siden blev et medlem af IRELA's bestyrelse, Celso Lafer, brasiliansk udenrigsminister. Det viser blot, hvilken høj status vi har haft tidligere i vores latinamerikanske forbindelser.
Jeg vil gerne i den forbindelse opfordre Kommissionen til sammen med Parlamentet at søge en løsning, således at det lykkes at finde en fornuftig efterregulering, og således at vi råder over et instrument, som kan give disse voksende og betydelige forbindelser til Latinamerika en passende status.

Valdivielso de Cué
Hr. formand, først vil jeg gerne henvise til en lille fejl i den udtalelse fra Udvalget om Industripolitik, som jeg var ordfører for, idet punkt 2 rent konkret bør slutte med forkortelsen GATT. Den næste sætning stammer fra udkastet og blev slettet ved den efterfølgende meget hurtige udarbejdelse, som jeg kun havde 24 timer til.
Hvis vi går videre med den tekst, som vi her taler om, vil jeg gerne henvise til de handelsmæssige aspekter af associeringsaftalen mellem EU og Mercosur, som vil forene næsten 600 millioner forbrugere, altså 10% af verdens samlede befolkning. Den årlige samhandel i 1998 - der eksisterer kun statistik for dette år - beløb sig til 42 milliarder euro, hvilket svarer til en stigning på 125% i de sidste otte år med et overskud til fordel for EU på 6,4 milliarder euro.
Ligeledes bør det fremhæves, at EU fortsat er Mercosurs vigtigste partner, 5 procentpoint fra USA, samt regionens vigtigste leverandør. Hvis vi endvidere kaster blikket bagud, er de europæiske landes tilstedeværelse i denne region den største i hele det spansktalende Latinamerika, hvilket uden tvivl skyldes de særlige historiske og kulturelle bånd, der forener os.
Alt i alt er der tale om en kolossalt vigtig aftale, som er uden lige på verdensplan, og gennem hvilken to enkeltstående subregioner i verden, som har dannet sine egne fællesmarkeder, associeres på det handelsmæssige område.
Til sidst vil jeg gerne udtrykke min støtte til denne aftale om mellemregional associering, som kan blive en milepæl i verdenshandlens historie.

Díez González
Hr. formand, i Europa-Parlamentets beslutning af 14. december 2000 om retsforfølgningen af general Pinochet og konsolideringen af demokratiet i Chile insisterede vi bogstaveligt talt på, at den bedste støtte, som EU kan yde den demokratiske konsolideringsproces i Chile, er at indgå en omfattende aftale om politisk samråd, økonomisk associering og samarbejde, og vi lagde især vægt på menneskerettighedsklausulen.
Jeg mener, at vi i dag kan glæde os over, at Parlamentet via Udvalget om Udenrigsanliggender hurtigt, konsekvent og med en høj grad af konsensus har reageret på dette krav. Begge ordførere har allerede beskrevet forslagene i detaljer. Jeg vil derfor blot gerne fremhæve to punkter. For det første - og det er allerede blevet nævnt - hvor vigtigt den nye associeringsaftales retsgrundlag er for Udvalget om Udenrigsanliggender, og at dette retsgrundlag skal være artikel 310 i traktaten af allerede nævnte årsager, fordi dette retsgrundlag garanterer Parlamentets samstemmende udtalelse.
For det andet vil jeg gerne insistere på den kendsgerning, at vi i Udvalget om Udenrigsanliggender lægger stor vægt på, at afslutning af forhandlingerne om disse aftaler ikke må være betinget af afslutningen af WTO-runden. Med hensyn til dette andet punkt kan hr. Patten måske oplyse os sin holdning til, hvordan de eksisterende forskelle på landbrugsområdet vil blive løst, især i Mercosurs tilfælde.
Et andet forhold, som jeg gerne vil fremhæve ved disse to henstillinger, er, at Udvalget om Udenrigsanliggender, som måske drager fordel af sin tværgående karakter, har opnået at give begge forslag et stærkt politisk præg ved at fremhæve de udenrigs- og samarbejdspolitiske aspekter frem for nogle tendenser til at maksimere betydningen - i mindre grad, men heller ikke udelukkende - af de økonomiske og handelsmæssige forbindelser.
Vi er ikke blinde for, at en styrkelse af det politiske aspekt i vores forbindelser med Mercosur og af integrationsprocessen kan udøve en stærk tiltrækning på Chile, uanset i hvilken hastighed forhandlingerne foregår, og muligvis kompensere for den tiltrækning, som USA udøver i de handelsmæssige, økonomiske og politiske forbindelser med dette land, samt forslaget om at genlancere frihandelsaftalen med det amerikanske kontinent. Vi må således være opmærksomme på de skridt, som den nye amerikanske regering tager i denne retning.
Jeg vil også gerne lykønske hr. Patten og Kommissionen med at have inkorporeret sin forgænger kommissær Maríns materiale og for at have udvist loyalitet og ansvarlighed - jeg mener her politisk ansvarlighed - over for de initiativer, som han iværksatte.
Endelig vil jeg gerne stille et spørgsmål til hr. Patten, selv om jeg tror, han lige er gået. Han kan ikke være uvidende om, hvor vigtig modellen for parlamentarisk samarbejde mellem Chile, Mercosur og Europa-Parlamentet er for aftalernes institutionelle udvikling. Jeg vil gerne på forhånd sige, at jeg som mange andre medlemmer af Udvalget om Udenrigsanliggender går ind for en model, som svarer til den, der er fastlagt for de europæiske aftaler, en model baseret på blandede parlamentariske udvalg, som forbedrer det nuværende system med delegationer. Jeg vil gerne vide, hvilken holdning Kommissionen og hr. Patten har til dette.

Formanden
Jeg beder hr. Pattens medarbejdere om at overdrage ham fru Díez González' spørgsmål.

Di Pietro
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne give udtryk for ELDR-Gruppens fulde støtte til hr. Marset Campos' og hr. Salafranca Sánchez-Neyras betænkninger for Europa-Parlamentets Udvalg om Udenrigsanliggender om associeringsaftalen mellem EU og Chile og den mellemregionale aftale med Mercosur. I begge tilfælde - sådan som de to ordførere så rigtigt siger i deres respektive begrundelser - udgør disse nye associeringsaftaler med Chile og Mercosur for øjeblikket EU's vigtigste udenrigspolitiske prioriteringer, når det gælder Sydamerika. Betydningen af de økonomiske forbindelser mellem EU og disse lande, nødvendigheden af at styrke EU's politiske rolle som selvstændig og indflydelsesrig aktør på den internationale scene og som modvægt til USA's dominans samt EU's konkrete støtte til alle de initiativer, der tager sigte på at styrke demokratiet, retsstaten og respekten for menneskerettighederne i Sydamerika, medfører, at vi ikke længere kan udskyde overgangen til en ny fase i den rammeaftale, der udgør en overgangsordning, og som trådte i kraft i 1995 for Mercosurs vedkommende og i 1999 for Chiles vedkommende.
Som den eneste demokratisk valgte institution må Europa-Parlamentet ikke begrænse sig til blot at afgive udtalelse. I forbindelse med den kommende institutionsreform bør Parlamentet opnå en mere betydningsfuld rolle og få ret til at afgive en udtrykkelig samstemmende udtalelse. Der er således tale om en vigtig lejlighed, hr. formand, og en lejlighed, som vi ikke må gå glip af. Som formand for Delegationen for Forbindelserne med Landene i Sydamerika og Mercosur kan jeg kun gøre opmærksom på dette, så EU og Sydamerika fortsætter deres bestræbelser på at nå frem til en løsning ud over konklusionerne fra de multilaterale forhandlinger i Verdenshandelsorganisationen.
Som det er i dag, har Europa stadig mulighed for at skabe nogle privilegerede forbindelser til Mercosur-landene og Chile, og vi skal hermed tage hul på et nyt kapitel i forbindelserne til denne verdensdel, som af mange grunde er tæt forbundet med vores kontinent, og hvor vi stadig har mulighed for at spille en hovedrolle. Derfor er det nødvendigt at puste nyt liv i disse globale associeringsaftaler, der skal gennemføres, uden at vi spilder mere af vores kostbare tid, og som - det er yderst vigtigt at understrege dette - ikke kun skal være af økonomisk og handelsmæssig karakter, selv om det naturligvis er yderst vigtigt, men også medtage det politiske aspekt og det udviklingssamarbejdsmæssige aspekt. Det er disse karakteristika, som er kendetegnende for Europas særpræg og kulturarv, som vi er stolte af, og som vi hverken kan eller skal give afkald på.

Knörr Borràs
Hr. formand, da hr. Patten nu er tilbage i salen, kan vi ikke komme og sige, at hans ringe tilstedeværelse i Parlamentet afspejler Kommissionens interesse i disse sager. Men under alle omstændigheder vil de af os, der for nyligt har været i det pågældende område - og jeg er netop vendt tilbage fra Argentina og Chile - gerne viderebringe den store skepsis, hvormed man ser EU's involvering i de absolut utilstrækkelige forbindelser med Latinamerika. Denne skepsis er især alvorlig, hvad angår økonomien for små virksomheder og fagforeninger, med hvilke jeg har haft lejlighed til at tale i denne uge i Argentina og Chile.
Jeg er i overordnede træk enig - hvorfor skulle vi ikke være det? - med den betænkning, som vi forhandler her i dag, og generelt med alt, hvad der medfører en styrkelse af de økonomiske og handelsmæssige forbindelser med landene i dette område og også med civilsamfundets deltagelse i disse og andre aspekter af associeringsaftalerne.
Men det er naturligvis en kritisk støtte, for selv om nogle talere - som hr. Marset - har nævnt de internationale aftaler om etniske mindretal, finder vi det absolut utilstrækkeligt, at vores gruppes ændringsforslag ikke er blevet medtaget på dette og andre områder. Selv om der på det arbejdsretlige område er gjort nogle fremskridt ved inkorporering af ILO-konventionerne, nævnes OECD's kodeks for multinationale virksomheder ikke med det argument, at dette ikke er Europa, selv om det i virkeligheden er europæiske virksomheder, som etablerer sig i disse lande. Miljøforanstaltningerne er heller ikke blevet vedtaget, og det nye forhandlingsmandat omfatter heller ikke, som vi bad om, specifikke henvisninger til civilsamfundets strukturerede og institutionaliserede deltagelse i denne politiske dialog.
Vi støtter derfor i overordnede træk det, som vi drøfter her i dag om associeringsaftalerne, men vi er endnu en gang kritiske over for andre aspekter, som vi anser for essentielle.

Queiró
Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg gerne lykønske hr. Salafranca og hr. Marset Campos med de fremragende betænkninger, som de har udarbejdet, og som jo er forudsætningen for, at vi i dag diskuterer forhandlingsmandatet til to aftaler, den ene mellem EU og Mercosur, den anden med Chile. Jeg peger på, at aftalen med Mercosur kan komme til at udgøre den første aftale i verden mellem to toldunioner. Parlamentet bør derfor tillægge disse aftaler stor betydning, fordi de ikke blot styrker forbindelserne mellem EU, medlemsstaterne og landene i den sydlige del af det amerikanske kontinent, men også bidrager til større balance i udviklingen af samarbejdsrelationerne i Latinamerika ved at virke som modvægt til den stigende indflydelse, som det Nordamerikanske Frihandelsområde, NAFTA, har i regionen. I dette perspektiv er aftalerne strategisk vigtige og fortjener vores politiske støtte.
Jeg har to supplerende bemærkninger, hr. formand. Den første for at sige, at også jeg - ligesom de to ordførere - finder det forkert, at Rådet vil gøre afslutningen af WTO-forhandlingerne til en betingelse for indgåelse af disse aftaler. Vi noterer os derfor med glæde, at Portugal og Spanien på det seneste spansk-portugisiske topmøde i Sintra er blevet enige om at samle deres kræfter om at få aftalerne adskilt fra WTO-forhandlingerne.
Den anden bemærkning skal tjene til at konstatere, at forhandlingsmandatet også omfatter politisk og økonomisk samarbejde samt udviklingssamarbejde ved siden af den handelspolitiske dimension, der selvfølgelig skal være der. Det ville ikke overraske mig - og vi ville i øvrigt heller ikke være imod det - hvis aftalerne således kom til at tage form af associeringsaftaler, eller hvis Rådet i dette mandat klart definerede, hvilket retsgrundlag der skal ligge til grund for sådanne aftaler. Spørgsmålet er ikke ligegyldigt, heller ikke for Europa-Parlamentets større eller mindre mulighed for at gribe ind, hvad angår dets endelige udformning, som ordførerne så rigtigt siger det.
I alle tilfælde skal vi erindre, at de nationale parlamenter skal ratificere disse aftaler, så de derved kan få den nødvendige demokratiske legitimitet. Så vidt jeg ved, har man indtil dato ikke afvist en aftale mellem EU og tredjelande, fordi den juridiske ramme, der konkret har fundet anvendelse, ikke var hensigtsmæssig. Der skabes altså ikke nye forhindringer, hvor der ikke er nogen. Det afgørende er at få undertegnet effektive aftaler, og at de er gensidigt fordelagtige for Unionen, for staterne og for de befolkninger, som de angår.

Sichrovsky
 Ærede hr. formand, jeg vil gerne gratulere ordførerne med disse interessante og vigtige betænkninger og love vores støtte, især til kravet om i højere grad at integrere Europa-Parlamentet direkte i forhandlingerne. Efter at den amerikanske regering flere gange har ladet forstå, at en af landets udenrigspolitiske kernepunkter vil være forbindelserne til Sydamerika, er et forbedret samarbejde mellem EU og landene i Latinamerika ikke blot en økonomisk, men også en verdenspolitisk nødvendighed for EU. De nævnte henstillinger indeholder derfor med rette ikke kun betingelser for en forbedring af det økonomiske samarbejde, men forsøger også at definere problemet som et globalt projekt for EU.
Derfor er henstillingerne i punkt 2 såsom fremme af udviklingen og befæstelse af demokratiet og retsstatsprincippet samt respekt for menneskerettighederne og begrænsning af skævhederne mellem sociale områder og regioner lige så vigtige som udbygning af handlen. Man burde måske definere den såkaldte politiske dialog mere præcist, ellers vil det medføre, at store dele af befolkningen på grund af det stadig meget hierarkisk strukturerede samfund i Sydamerika fortsat vil være udelukket fra denne dialog.
Sammenfattende kan det siges, at EU har store muligheder i Sydamerika. Måske i direkte konkurrence med USA og uden at gentage amerikanernes fejl, amerikanerne, som man tit i de forløbne årtier med rette har bebrejdet, at de for ofte har forsvaret rent magtpolitiske interesser i forbindelserne til landene i Sydamerika uden at tage hensyn til den pågældende demokratiske udvikling dér.

Martínez Martínez
Hr. formand, de aftaler, som vi drøfter, vil udgøre rygraden i EU's fremtidige samarbejdsforbindelser med Mercosur og Chile, og de udgør et ensartet hele af enestående betydning. Med disse aftaler og med den aftale, der er indgået med Mexico, ajourføres, genlanceres og fremtidsorienteres EU's forbindelser med en gruppe stater, som demografisk, økonomisk og politisk udgør en meget vigtig del af Latinamerika.
Dette er især vigtigt, hvad angår økonomien og handlen. Det er ikke for ingenting, at den pågældende aktør udgør den fjerdestørste gruppe på verdensplan inden for disse områder, og at den endvidere har et meget stort vækstpotentiale. Mindre vigtigt er dog ikke det politiske samarbejde og koordinering, som bør komme i stand som følge af disse aftaler. En tæt politisk forbindelse til Latinamerika har altid været højt prioriteret af spanierne, men jeg tror, at det for enhver europæer står klart, at dette kontinent udgør en enhed, som på grund af kulturen, historien og det aktuelle udviklingstidspunkt ligger tættest op ad det, som Europa står for, mere præcist projektet Den Europæiske Union. Ingen er tættere på os end latinamerikanerne, når det drejer sig om værdier og demokratiske aspirationer. Ingen deler som de vores ambition om social retfærdighed og national værdighed, og dette er i overensstemmelse med et overnationalt integrationsprojekt om ansvarlig og koordineret deltagelse i det internationale samfund, der har løbet over mange årtier.
De fremtidsudsigter, der tegner sig som følge af disse aftaler, omfatter et stadigt tættere samarbejde, også politisk, mellem Europa og Latinamerika. Med dette vil vi muligvis selv være i stand til at udstykke vejen frem i modsætning til det, der har været tilfældet i de seneste årtier, hvor begge parter har været mere tynget af indflydelsen fra vores fælles onkel, som for dem befinder sig nord for Rio Grande og for os på den anden side af Atlanten.
Samarbejdet mellem Europa og Latinamerika bør give os mulighed for at gå fremad i jagten på en demokratisk og solidarisk verdensorden, som er påkrævet for at sikre den nødvendige verdensfred på dette globaliseringstidspunkt, og for at demokratiet, retsstaten og det sociale fremskridt, som vi ønsker for vores befolkninger, kan bibeholdes og konsolideres.
Denne vision om vores forbindelser til Latinamerika er i tråd med de forbindelser, der er etableret til 77 stater i AVS-fællesskabet i kraft af den nyligt undertegnede Cotonou-aftale.
Hr. formand, således formes et vigtigt kapitel i det, som bør være EU's fælles udenrigs- og samarbejdspolitik.

Fava
Hr. formand, hr. kommissær, hr. repræsentant for Rådet, kære kolleger, de aftaler, vi i øjeblikket forhandler med Mercosur og Chile, indebærer nogle farlige forslag, som vi bør undgå, men de giver også nogle muligheder og et ansvar, som EU bør påtage sig. Vi skal undgå at betragte denne aftale som en ren frihandelsaftale, der er en næsten naturlig afledning af det, som engang bare var en økonomisk union. I dag ville dette dog være en begrænset indfaldsvinkel, som på en farlig måde kun ville gavne eliten og ikke de pågældende befolkninger. Vi ønsker at tilbyde disse befolkninger en global associeringsaftale, det vil sige en associeringsaftale med politisk indhold, der er i stand til at sætte gang i samarbejdsprocesserne.
Sydamerika, Chile og Mercosur-landene er ikke blot det fjerde store handelsområde, men også et kontinent, hvor EU gennemfører nogle vigtige udenrigspolitiske prioriteringer. Her tænker jeg på bekæmpelsen af fattigdom, styrkelsen af demokratiet og kampen for menneskerettigheder og arbejdstagernes rettigheder. Denne associeringsaftale kan i sin helhed og med sit politiske indhold udgøre et værdifuldt bidrag. I den forbindelse er det beklageligt, at der i Rådets mandat til Kommissionen ikke nævnes noget om retsgrundlaget for vores associeringsaftale. Denne aftale er efter vores mening grundlæggende, ikke bare fordi den gør EU's udenrigspolitik indholdsrig, selvstændig og ansvarlig, men også og ikke mindst fordi det med denne aftale endelig lykkes os at indhente USA's store forspring, når det gælder initiativerne over for Sydamerika, slå vores evne fast til at træffe politiske initiativer og stadfæste indholdet i vores udenrigspolitik vedrørende Sydamerika.
Det sidste punkt er, at det er nødvendigt at tage højde for og styrke det civile samfunds inddragelse. Jeg betragter ikke det civile samfunds inddragelse som en nødvendighed, udelukkende fordi det skal tage sig godt ud, men som en reel og ægte demokratisk ressource, og det er denne ressource, som Parlamentet ønsker at bidrage til.

Patten
Lad mig starte med at takke ordførerne for deres fortræffelige og særdeles anvendelige betænkninger.
Vi er tydeligvis på vej ind i en vigtig fase i forhandlingerne om associeringsaftalerne med Chile and Mercosur. Forhandlingerne er på rette kurs. Vi har haft tre forhandlingsrunder, og jeg deltog selv i dele af den tredje. Den var særdeles vellykket. Forberedelserne til fjerde runde, som afholdes i anden halvdel af marts, er i fuld gang. Man kan med rimelighed sige, at efter halvandet års forhandlinger nærmer vi os nu den afgørende fase. Politisk dialog, samarbejde og handel står øverst på dagsordenen for næste møde. Der er udvekslet forhandlingstekster. Vi har endda startet forberedelserne til forhandlingerne om told og tjenesteydelser, herunder landbrug, som er planlagt til juli.
Alt dette har været muligt takket være vores stærke engagement i forhandlingerne. Der er ingen, der kan være i tvivl om, at Kommissionen ønsker at gøre alt, hvad der står i dens magt, for at styrke båndene til Mercosur og Chile.
I løbet af dette år ønsker jeg at fremskynde forhandlingerne. Der er allerede sket store fremskridt på det politiske og samarbejdsmæssige område, men vi mangler stadig at gøre fremskridt inden for handel. Jeg håber, at vi vil opleve et stort spring fremad med hensyn til ikke-toldmæssige hindringer og erhvervsfremmende foranstaltninger i marts. Til juli forventer vi at se fremskridt i forbindelse med forhandlingsforslagene om både told og tjenesteydelser.
Som det ærede medlem fremhævede tidligere, så afholdes EU's andet topmøde med Latinamerika i Madrid til næste forår. Det er stadig for tidligt at gisne om de konkrete resultater, men det står klart, som det ærede medlem fremførte tidligere, at vi med forhandlingerne skal sikre, at de væsentligste punkter er på plads inden topmødet. Disse punkter bør på visse områder være tilstrækkeligt til, at vi kan afslutte drøftelserne. Andre forhandlinger bør kunne afsluttes hurtigst muligt derefter.
Målet er at styrke det politiske samarbejde og samhandlen med Mercosur og Chile. Som Parlamentet er bekendt med, er der ingen områder, der er udelukket fra forhandlingerne. Hovedretningslinjerne er at opnå et strategisk politisk partnerskab, et styrket samarbejde og en handelsaftale, som rækker længere end WTO.
Det er ingen hemmelighed, at mens Chile deler EU's opfattelse, hvad angår det store mål, har Mercosur et mere begrænset mål og stiler først og fremmest mod større adgang til landbrugsmarkederne. Vi bør fortsætte med at insistere på en bredere, global og afbalanceret aftale, der sigter mod en styrkelse af den politiske proces og et bredere samarbejde såvel som en udvidet og vidtrækkende liberalisering af handlen.
De to betænkninger, som vi drøfter, er begge uddybende og anvendelige. De kommer med en række fornuftige henstillinger, hvor de fleste bygger på muligheden for at ændre Rådets nuværende forhandlingsmandat. Det kan nok være ønskværdigt på et givet tidspunkt i løbet af året, men på nuværende tidspunkt er fokus naturligvis lagt på vellykkede forhandlingsrunder til marts og juli snarere end at stoppe drøftelserne og gå tilbage til tegnebrættet med Rådet. Vi havde en uddybende intern drøftelse om dette for to eller tre år siden. I øjeblikket er Kommissionen ivrig efter at komme i gang med det arbejde, den er sat til at udføre.
Jeg ønsker dog at indskyde et par bemærkninger, hvad angår de specifikke henstillinger. Først er der det retlige grundlag. Den endelige aftale bliver en associeringsaftale og ikke kun en handelsaftale. Vores fremtidige strategiske partnerskaber omfatter mere end blot handel. De juridiske rådgivere har dog oplyst mig om, at de præcise artikler vedrørende det retlige grundlag ikke kan fastlægges før ved forhandlingernes afslutning. Det er jeg enig i. På nuværende tidspunkt har vi kun et udkast til aftalen. Vi må vente på det endelige resultat, som vi har gjort det med lignende forhandlinger, før vi vender blikket mod vores eget retlige grundlag.
Derudover er der principperne om demokrati, retsstaten, respekt for menneskerettighederne og god regeringsførelse. Dette er alle grundlæggende principper i vores forhandlingsposition, og de er hovedhjørnestenene i den aftale, vi stiler mod. Disse spørgsmål er alle blevet drøftet under den tredje runde i Brasilia og Santiago, og vi er nået frem til en konsensus med Mercosur og Chile omkring disse. Jeg er personligt opsat på at sikre, at disse fundamentale principper danner grundlag for vores fremtidige associeringsaftaler med Mercosur og Chile.
Dernæst er der arbejdstagernes rettigheder. Det er også en integreret del af forhandlingerne. De bliver i øjeblikket drøftet med henblik på fjerde runde i marts. Vi er nødt til at sikre, at arbejdstagernes rettigheder og øget velstand går hånd i hånd. Øget velstand skal være med til at styrke demokratiet og dermed skabe større respekt for grundlæggende rettigheder, herunder arbejdstagernes rettigheder. I forbindelse med associeringsaftalerne går vi således ind for en fremgangsmåde, der garanterer arbejdstagernes rettigheder gennem samarbejde og fremme af de relevante ILO-konventioner.
Jeg er nu nået frem til tættere politisk samarbejde, herunder sikkerhedspolitik. Et sådant samarbejde blev allerede etableret under den tredje forhandlingsrunde i Brasilia og Santiago. Vi vil arbejde sammen for at fremme fred og international sikkerhed og naturligvis med udgangspunkt i egne internationale regler og procedurer.
Civilsamfundet er nævnt i betænkningerne og i en del af indlæggene. Åbenhed og ansvarlighed er af afgørende betydning. Civilsamfundet bør være omfattet af aftalen. Vi er allerede under tredje forhandlingsrunde nået til enighed om forslag, der inkluderer civilsamfundet under de institutionelle rammer for aftalen. I tillæg hertil organiserede Kommissionen i oktober en vellykket konference om civilsamfundet for at fremme drøftelserne om forhandlingerne. Vi har ligeledes i august sidste år oprettet et websted, som giver den brede offentlighed fuld indsigt i forhandlingerne. Som Parlamentet nok kan se, gør vi virkelig en ekstra indsats for at skabe større åbenhed om processen.
Flere medlemmer og betænkninger peger på muligheden for at fjerne sammenkoblingen med den foreslåede nye WTO-runde. Jeg ønsker absolut ikke at udelukke denne mulighed, men det afhænger først og fremmest af, om vi overhovedet får en ny WTO-runde. Vi håber helt klart, at vi får en ny runde og jo hurtigere jo bedre, men den er endnu ikke en realitet. Det afhænger også af de kommende forhandlingsrunder med Mercosur og Chile. Det er muligt, at vi vil overveje denne mulighed, hvis vi opnår tilstrækkelige og væsentlige fremskridt. Det er blevet foreslået, at vi afskaffer tofaseforhandlingerne. Parlamentet ved lige så godt som jeg, at denne fremgangsmåde er resultatet af et kompromis mellem ministrene på Rådets (almindelige anliggender) møde i Luxembourg i juni 1999. Med dette kompromis kom vi ud af dødvandet i Rådet og fik åbnet op for godkendelsen af forhandlingsdirektiverne.
Jeg sætter stor pris på Parlamentets støtte til dette emne, men det er på nuværende tidspunkt mere en principiel end en praktisk sag. Jeg er bange for, at vi er for langt fremme i processen til at vende om. Der resterer kun fire måneder og kun en forhandlingsrunde indtil juli, hvor anden forhandlingsfase indledes. Jeg mener derfor, vi skal sætte gang i arbejdet og forberede meningsfyldte globale forhandlinger fra juli og frem.
Lad mig slutte af med endnu en gang at understrege, at Kommissionen har forpligtet sig til at opnå vellykkede forhandlinger med Mercosur og Chile. Vi er stærkt opsatte på at sætte skub i arbejdet og opnå mange resultater så hurtigt som muligt. Forhandlingerne er i fuld gang. Forberedelserne til næste runde er sat på skinner. Kommissionen arbejder på at sikre et vellykket resultat snarest muligt med eller uden ændret mandat. Jeg håber, Kommissionen kan regne med Parlamentets støtte hertil.
Endelig vil jeg komme ind på to spørgsmål, som jeg har modtaget i løbet af forhandlingerne. For det første stillede fru Díez González mig et spørgsmål. Jeg må desværre erkende, at jeg forlod salen i ca. 60 sekunder under hendes tale. Jeg ønsker ikke at gå i detaljer med hvorfor, men hvis jeg fortæller Parlamentet, at jeg var til stede i Parlamentet hele morgenen, vil hun måske have forståelse for, at jeg måtte forlade mødesalen i 60 sekunder. Men jeg kan kun reagere positivt på hendes bemærkning. Hun spurgte, om der ville være en fælles interparlamentarisk komité. Kommissionen er af den faste overbevisning, at det bør der være. Vi kan således kun stille os imødekommende over for det ærede medlems forespørgsel, og vi vil netop drøfte, hvilken mekanisme vi om kort tid kan bruge i forbindelse med Mercosur og Chile. Vi kan derfor stille os særdeles positive over for det vigtige forslag.
For det andet spurgte det ærede medlem hr. Knörr Borràs mig om OECD's kodeks. Vi kan ikke tvinge lande, der ikke er medlemmer af OECD, til at følge OECD's kodeks. Jeg har forståelse for vigtigheden af det ærede medlems pointe, men vi kan ikke gøre det obligatorisk for lande, der ikke er medlem af OECD, at efterleve OECD's kodeks. Jeg ønsker at gentage, at jeg håber, vi kan regne med Parlamentets støtte i de kommende uger og måneder, og jeg er sikker på, at den store opmærksomhed, som er udvist under denne forhandling, er med til at understrege, at vi kan regne med Parlamentets opbakning.

Formanden
Hr. Patten, det kan ikke undgås, at Deres tale bliver afbrudt af mumlen, når vi er så tæt ved afstemningstidspunktet, men jeg bemærkede, at De blev fulgt meget opmærksomt, og jeg forsikrer Dem om, at dette altid sker ved møderne.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 11.00.
(Mødet udsat til kl. 11.00)

Afstemning
Betænkning uden forhandling (A5-0056/2001) af Lehne for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om udkast til Rådets forordning om fastlæggelse af listen over de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af de ydre grænser, og dem, hvis statsborgere er fritaget for dette krav (14191/2000 - C5-0714/2000 - 2000/0030(CNS))

(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
  
Betænkning (A5-0064/2001) af Haug om forslag til Den Europæiske Unions tillægs- og ændringsbudget 1/2001 for regnskabsåret 2001
Om ændringsforslag 1
Haug (PSE), ordfører. (DE) Hr. formand, det handler om dette ændringsforslag og i beslutningen om ændringsforslag 4 og 5. Som hovedordfører må jeg meddele, at forslagene allerede har været stillet i udvalget, og at de blev afvist i udvalget ved stemmelighed. At jeg siger det på denne måde, viser Dem blot, hvad min personlige holdning er. Jeg ville bare meddele Parlamentet det.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

 Betænkning (A5-0061/2001) af Brunetta for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter (KOM(2000) 384 - C5-0433/2000 - 2000/0186(COD))

Rovsing
På grund af økonomiske interesser deltager jeg ikke i denne afstemning eller i afstemningen om de to næste betænkninger. I alt deltager jeg ikke i afstemningen om tre betænkninger på grund af økonomiske interesser.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)   
Betænkning (A5-0053/2001) af Paasilinna for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (KOM(2000) 393 - C5-0428/2000 - 2000/0184(COD))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

 Betænkning (A5-0062/2001) af Niebler for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om tilladelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (KOM(2000) 386 - C5-0440/2000 - 2000/0188(COD))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

 Betænkning (A5-0047/2001) af Varela Suanzes-Carpegna for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om visse kontrolforanstaltninger for fiskeri efter visse bestande af stærkt vandrende fiskearter (KOM(2000) 619 - C5-0585/2000 - 2000/0253(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
 
Betænkning (A5-0046/2001) af Varela Suanzes-Carpegna for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets beslutning om EF-tilskud til delvis dækning af visse udgifter til gennemførelse af forvaltningsforanstaltninger for stærkt vandrende fiskearter (KOM(2000) 651 - C5-0556/2000 - 2000/0268(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
 
Betænkning (A5-0051/2001) af Piétrasanta for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om tekniske bevarelsesforanstaltninger for visse bestande af stærkt vandrende fiskearter (KOM(2000) 353 - C5-0344/2000 - 2000/0149(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
 
Betænkning (A5-0044/2001) af Gallagher for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om indgåelse af en protokol om fastsættelse af de fiskerimuligheder og den finansielle modydelse, der er omhandlet i aftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og regeringen for Republikken Ækvatorialguinea om fiskeri ud for Ækvatorialguineas kyster, for perioden 1. juli 2000 til 30. juni 2001 (KOM(2000) 690 - C5-0712/2000 - 2000/0287(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
 
Betænkning (A5-0058/2001) af Avilés Perea for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om globaliseringens konsekvenser for indvandrerkvinder fra Middelhavslandene (2000/2251(INI))
(Forslaget til beslutning forkastedes)

 Betænkning (A5-0059/2001) af Gemelli for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet om Det Europæiske Fællesskabs udviklingspolitik (KOM(2000) 212 - C5-0264/2000 - 2000/2141(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
 
Betænkning (A5-0049/2001) af Marset Campos for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om et forslag til Europa-Parlamentets henstilling til Rådet om forhandlingsmandatet til en mellemregional associeringsaftale med Mecosur (2001/2018(INI))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
 
Betænkning (A5-0050/2001) af Salafranca Sánchez-Neyra for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om forslag til henstilling fra Europa-Parlamentet til Rådet om forhandlingsmandatet til en associeringsaftale med Chile (2000/2017(INI))
(Forslaget til beslutningen vedtoges)Formanden. Afstemningen er afsluttet.

 

Cushnahan
Må jeg rejse et emne forud for næste uges spørgetid. På forrige plenarmøde forelagde jeg et spørgsmål til Rådet rettidigt og i overensstemmelse med reglerne. Alligevel afviste formandskabet at svare på mit spørgsmål, fordi det ikke havde modtaget alle oversættelserne. Jeg kan ikke se, hvorfor jeg skal straffes, fordi der mangler nogle oversættelser, og jeg vil bede Formandskabet om en afgørelse - hvis ikke i dag så efterfølgende - om, at når et medlem af Parlamentet stiller et spørgsmål i fuld overensstemmelse med reglerne, har vedkommende krav på et rettidigt svar.

Formanden
Tak. Det var jeg ikke klar over, men jeg vil gøre formanden opmærksom på det og foreslå, at hun forsvarer medlemmers ret til at stille spørgsmål.

Maes
Hr. formand, tillad mig at fremkomme med et indlæg til forretningsordenen. Det drejer sig om afvisningen af fotos fra Kasakhstan. Fra det område, hvor der har været foretaget atomprøvesprængninger. Vi konstaterede i aftes, at Europa-Parlamentet havde afvist enkelte fotos i forbindelse med udstillingen om Kasakhstan med den begrundelse, at de var chokerende. De omhandlede fotos viser imidlertid virkeligheden, og virkeligheden kan meget vel være chokerende. Som parlamentsmedlemmer skal vi ikke være rethaveriske. Vi har imidlertid både ret og pligt til at kende denne virkelighed. På vegne af Verts/ALE-Gruppen og på vegne af adskillige besøgende, som i går så udstillingen om Kasakhstan, må jeg derfor protestere mod denne afvisning.
Det er endvidere beklageligt, at en besøgende i går blev afvist. Det drejer sig om hr. Tsamaraint Nauchap, som tilhører shuafolket i Ecuador. Han kom som repræsentant for sit folk og var udstyret med de værdighedstegn, der anvendes af denne indianerstamme, nemlig et mindre træspyd, som måler knap to meter. Denne person kunne ikke få adgang til Europa-Parlamentet. Vi kunne ikke få tilladelse til at tale med ham, efter sigende fordi han var bevæbnet. Jeg fandt det særdeles ydmygende, at denne mand blev anmodet om at aflægge det, der for ham var et sakralt tegn på hans værdighed. Han kunne derfor ikke besøge os, og de parlamentsmedlemmer, der ønskede tage imod ham, måtte sætte ham stævne uden for mødesalen og uden for parlamentsbygningen. Jeg finder dette yderst beskæmmende, så meget mere som det bekræftes, at der er tale om en normal forholdsregel. Jeg anmoder om, at denne forholdsregel ændres.

Formanden
Begge hændelser er beklagelige, men må jeg foreslå, at De rejser sagen over for formanden for Kvæstorkollegiet, så sagen kan drøftes her.
Med hensyn til den anden hændelse kan jeg indskyde, at jeg selv har erfaringer, dog i en ganske anden sammenhæng. I den skotske - mit lands - nationaldragt indgår en dolk i strømpen. Hvis sikkerhedstjenesten på forhånd er oplyst om, at dette er en del af nationaldragten, er der ikke problemer med at få adgang. Jeg tror, problemet med indianeren fra Ecuador opstod, fordi sikkerhedsfolkene pludselig stod over for en mand med et spyd og ikke var informeret om dette på forhånd. Ikke desto mindre synes jeg, De bør drøfte sagen med Kvæstorkollegiet.
  
Stemmeforklaringer
Betænkning af Lehne (A5-0056/2001)

Berthu
Under henvisning til artikel 62, stk. 2, i traktaten om oprettelse af De Europæiske Fællesskaber har Rådet i henhold til høringsproceduren forelagt Europa-Parlamentet et forslag til forordning om fastlæggelse af listen over tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum, når de passerer EU's ydre grænser, og listen over de tredjelande, hvis statsborgere er fritaget for dette krav i forbindelse med ophold af højst tre måneders varighed. Det har været særdeles vanskeligt at nå til enighed om dette forslag.
Spørgsmålet om Rumæniens placering var specielt vanskeligt, idet landet placerer sig i grænseområdet mellem de to lister. I princippet burde Rumænien optræde på listen over lande, der fritages for visumkravet, eftersom der er tale om et ansøgerland, med hvilket EU har indledt tiltrædelsesforhandlinger. Imidlertid synes der beklageligvis at være behov for en mere restriktiv holdning, eftersom adskillige europæiske lande kan melde om tilgang af illegale indvandrere fra Rumænien. Rådet fandt en særdeles elegant løsning på dette problem. Det accepterer, at Rumænien optræder på listen over lande, hvis statsborgere er fritaget for visumpligt, men i artikel 8 i forslaget til forordning anføres, at den omhandlede bestemmelse ikke finder anvendelse, før Rumænien har anført "de forpligtelser, som landet er rede til at indgå vedrørende ulovlig indvandring og ulovligt ophold, herunder repatriering af personer uden opholdstilladelse, der kommer fra dette land".
Jeg finder denne betingelse særdeles væsentlig. Europa-Parlamentet har imidlertid med de netop vedtagne ændringsforslag ladet denne udgå. Dette skal ikke ses som et udtryk for særlig velvilje over for Rumænien, hvilket vi ville have haft forståelse for. Det skal ses som udtryk for ønsket om at sikre den frie bevægelighed, hvilket for ofte er kendetegnende for Europa-Parlamentets afgørelser. Samme holdning har givet anledning til, at der er vedtaget flere mindre væsentlige ændringer, som jeg imidlertid heller ikke kan acceptere.
Jeg har på denne baggrund ikke kunnet stemme for Europa-Parlamentets betænkning, idet jeg støtter det oprindelige forslag fra Rådet.

Malmström, Paulsen og Olle Schmidt
EU's strikse visumpolitik er en stor hindring for mennesker, der vil rejse til Europa. Den skærpelse af visumkravene, som er blevet gennemført i de seneste år, har uundgåeligt ført til flere tilfælde af menneskesmugling og øget illegal indvandring til EU's medlemslande. De mennesker, der smugles eller på anden måde begiver sig ind i EU, har ofte være udsat for store tragedier på vejen. Vel fremme i EU savner de fuldstændig rettigheder og social beskyttelse.
Listen over de lande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved indrejse i EU, indeholder over 130 lande. Der er ikke engang 50 lande blandt de stater, der er fritaget for visumtvang. Denne praksis, at visumtvang er reglen snarere end undtagelsen, er ikke værdig for det demokratiske Europa. Grundreglen må være, at mennesker har ret til frit at rejse ind i EU, ikke det modsatte.
I Europa er man nødt til at ændre holdning til indvandring. Om nogle år vil mangelen på arbejdskraft i EU være akut. Derfor er det vigtigt, at vi har en positiv indstilling til og byder de mennesker velkommen, som søger en bedre fremtid i EU's medlemslande. En mere generøs visumpolitik er også en forudsætning for, at der kan føres en fælles human flygtninge- og asylpolitik. Med en politik, der har en positiv indstilling til indvandring, kan vi få bugt med den organiserede kriminalitet og med de menneskelige tragedier, som menneskesmuglerne gør sig skyldige i.
Betænkning af Haug (A5-0064/2001)

Nogueira Román
Hr. formand, jeg har bedt om ordet vedrørende ændringen af budgetmidlerne blot for at sige, at jeg ikke går ind for, at det nødvendige tillægsbudget til at håndtere BSE-problemerne skal gennemføres uden at modificere det loft, som Agenda 2000 har indført. Vi står over for en ekstraordinær situation, som nu kræver ekstraordinære og tilstrækkelige bevillinger, også selv om de nødvendige midler til det nye landbrug i fremtiden kan skaffes til veje netop ved at reformere den fælles landbrugsordning.
I alle tilfælde vil jeg også gerne protestere imod, at Parlamentet marginaliseres i forsøget på at finde løsninger på kogalskabsproblemet, og imod Ministerrådets og medlemsstaternes manglende evne til at finde hensigsmæssige måder til at klare dette alvorlige problem, efter at de har ignoreret og forklejnet det i det meste af 1990'erne.

Berthu
Jeg har stemt for EU's første ændringsbudget for regnskabsåret 2001, som primært vedrører supplerende udgifter på 971 millioner euro til afhjælpning af følgerne af kogalskabskrisen. Jeg må understrege, at dette beløb, som blev fastsat af Kommissionen i januar måned, allerede må vurderes som værende klart utilstrækkeligt set i lyset af krisens udvikling. Vi står, i særdeleshed siden i mandags, i den paradoksale situation, at EU ikke kan eller vil finansiere supplerende bistand til de franske kvægavlere og overlader det til Frankrig selv at løse denne opgave, hvorfor man giver Frankrig tilladelse til at iværksætte ekstraordinære nationale støtteforanstaltninger. Netop i den situation, hvor krisen rammer hårdt, og hvor behovet for solidaritet medlemslandene imellem er størst, svigter Unionen på ynkeligste vis.
Jeg skal være den første til at understrege, at EU's samlede budget ikke bør forhøjes. Det er i forvejen højt nok, og de finansielle overslag for perioden 2000-2006, der blev fastsat under Det Europæiske Råds møde i Berlin i 1999, bør overholdes. Dette er imidlertid ikke ensbetydende med, at vi slet intet kan gøre. Umiddelbart er der inden for de finansielle overslag for landbrugsområdet en margin på 506 millioner euro for 2001, som kan udnyttes på kort og mellemlangt sigt. Der er ikke grund til at lade disse stå uudnyttet, om end de bevillinger, der er opført på budgetter, dermed anvendes fuldt ud. Der er endnu en mulighed, som kan udnyttes frem for at forhøje EU's samlede budget. Man kan overføre bevillinger, som er opført under strukturfondene, til landbrugsområdet. Førstnævnte har de seneste år aldrig været udnyttet fuldt ud, og bevillingerne vedrører under alle omstændigheder formål, som undertiden er af mindre presserende karakter (herfra dog selvsagt undtaget bistanden til ansøgerlandene). I øvrigt vil det ikke være en uretmæssig anvendelse af midlerne. Strukturfondene har bl.a. som prioriteret målsætning at opretholde aktiviteten overalt i Fællesskabet, og det vil netop være tilfældet, hvis midlerne bidrager til at bekæmpe de ødelæggende følger af BSE-krisen. Den aktuelle krise er så dramatisk, at den retfærdiggør en sådan utraditionel indsats.
På længere sigt må det stå klart for alle, at den fælles landbrugspolitik måske nok i 1960'erne ydede et værdifuldt bidrag til landbrugets udvikling i medlemslandene, men at den i dag har nogle uønskede konsekvenser i form af formynderi, bureaukrati, stigende omkostninger, intensiveret drift, som frembyder en fare for sundheden, osv. En grundlæggende reform er uundgåelig. Der bør, som vi i flere år har påpeget, fastsættes regler, som er langt strengere end de nuværende, når det gælder respekten for naturen og sundheden. Men det må ikke indebære en øget skattebyrde. Det må ud fra en logisk betragtning være forbrugeren, som betaler forskellen, idet han betaler den reelle pris for produktet eller i det mindste en pris, som ligger nærmere den reelle pris. Samtidig må vi, hvis vi vil bevare vores uafhængighed på fødevareområdet, dels sikre, at importerede varer er underkastet de samme sikkerhedsforskrifter - hvilket i øvrigt burde være en selvfølge - og dels i visse tilfælde pålægge importerede varer afgifter, som gør det muligt at opretholde produktionen i medlemslandene.

Färm
Jeg har i dag valgt at stemme for Parlamentets betænkning, Haug-betænkningen, om Rådets forslag til EU's tillægs- og ændringsbudget 1/2001 på grund af bl.a. BSE-krisen, selv om de øvrige svenske socialdemokrater stemmer imod.
Denne forskel i reaktion gælder ikke holdningen til landbrugspolitikken. Tværtimod er vi helt enige om nødvendigheden af en radikal reform, herunder på længere sigt et øget ansvar til medlemsstaterne for de omkostninger, der opstår som følge af BSE og andre krisefænomener. Denne opfattelse kommer også til udtryk i betænkningen.
Baggrunden for, at vi stemmer forskelligt, er derimod, at jeg har deltaget i behandlingen af sagen i Budgetudvalget og ikke ser nogen mulighed for at påvirke landbrugspolitikken ved at stemme nej i dag. Tillægsbudgettet medfører heller ikke, at budgettet sprænges, men derimod at de marginaler, som findes under budgetloftet, mindskes.
Endvidere er dette en beslutning, hvor Parlamentet ikke har medbestemmelsesret - hvilket i og for sig er diskutabelt, og hvilket der sættes spørgsmålstegn ved i betænkningen. Et nej i dag fører dermed ikke til nogen reel ændring, men derimod til en forsinkelse. Et nej forsinker dermed tilrådighedsstillelsen af de ressourcer, der kræves til test og destruktion på grund af BSE, ligesom det er tilfældet i anden del af tillægs- og ændringsbudgettet, nemlig i forbindelse med udvidelsen af mandatet for Det Europæiske Genopbygningsagentur i Kosovo/Serbien til også at omfatte Montenegro.
Parlamentet stiller i sin betænkning bestemte krav om en ændring af landbrugspolitikken, helt i tråd med det, jeg sammen med andre socialdemokrater og kristelige demokrater i Parlamentet fremførte i en artikel i onsdags i Göteborgs-Posten. Det krav vil nu blive stillet eftertrykkeligt af Parlamentet, hvilket alle vi svenske socialdemokrater bifalder.
Det handler altså ikke om en forskel i sag, hvad angår landbrugspolitikken. Tværtimod har jeg stor sympati for mine svenske socialdemokratiske kollegers reaktion. Vi adskiller os bare i holdningen til, hvad der sker ved at stemme imod denne konkrete betænkning.

Figueiredo
Dette ændringsbudget er utilstrækkeligt, og det imødekommer udelukkende midlertidige foranstaltninger, selv om det dog tager hensyn til, at der skal skaffes midler til at finansiere udgifterne ved BSE-krisen, af hvilken årsag vi har stemt for. Det skal imidlertid bemærkes, at kommissær Fischler har givet udtryk for, at "krisen kan være dybere, end man tror", og at omkostningerne, der ifølge landbrugsorganisationernes oplysninger er beregnet til 3 millioner euro, peger på, at følgerne af BSE-krisen er undervurderet, herunder også for budgettets vedkommende.
Eftersom det er vores holdning, at landmændene ikke skal bøde for en krise, som de ikke er ansvarlige for, men den fælles landbrugspolitik, må budgetbegrænsningerne ikke benyttes som påskud for at hindre, at der træffes alle de nødvendige foranstaltninger til at dæmme op for krisen og forsvare landmændenes interesser. Det er de finansielle overslag, der skal revurderes.
En reform af den fælles landbrugspolitik har, som vi har sagt det, været særdeles påtrængende i lang tid. Den bør imidlertid ikke have som mål at finde budgetbesparelser, men derimod at beskytte landbrugsproduktionen under hensyntagen til fødevaresikkerhed, selvforsyning, styrkelse af regionerne og den økonomiske og sociale samhørighed, hvor landmændenes indkomster garanteres gennem en retfærdig produktionspris, og der sørges for sikre landbrugsprodukter og kvalitetsvarer til forbrugerne.
Vi har dog stemt imod ændringsforslaget, der sigter på at sætte spørgsmålet om medfinansiering, altså renationalisering af udgifterne til den fælles landbrugspolitik, på dagsordenen, fordi vi ikke er enige i en sådan foranstaltning.

Grossetête
Jeg har stemt for dette beslutningsforslag.
Det er en uomtvistelig kendsgerning, at de offentlige og teknokratiske institutioner har svigtet, når det gælder håndteringen af BSE-krisen. De folkevalgte, som møder landmændene i det daglige, kender disses forventninger og kender de vanskeligheder, de står over for. Europa-Parlamentet bør derfor også blande sig i debatten og fremføre landbrugssektorens ønsker og forslag over for de relevante institutioner.
Jeg håber af samme årsag, at Europa-Parlamentets ord fremover vil få større vægt. Og et vigtigt skridt i forbindelse med denne helt nødvendige udvikling vil være en udvidelse af den fælles beslutningsprocedure til også at omfatte markedsudgifterne.
Jeg har i flere år kæmpet for en gennemgribende reform af den fælles landbrugspolitik. Vi har allerede ventet for længe, og de nuværende kriser vidner endnu en gang om ordningens begrænsninger. Disse har været åbenlyse i flere år. Hidtil har Kommissionens forslag været særdeles spagfærdige, hvilket jeg afgjort må beklage.
Det drejer sig i dag om at hjælpe landbruget til at producere bedre produkter, ikke til at producere mere. Forbrugerne har mistet tilliden til erhvervet, og den genskabes kun, hvis der udvikles et bæredygtigt landbrug. Den fælles landbrugspolitik bør have hensynet til folkesundheden som sin primære målsætning. Det forventer forbrugerne, og hele landbrugssektoren støtter denne holdning.

Hyland
Fianna Fáil-delegationen i Europa-Parlamentet stemte for tillægs- og ændringsbudgettet for at finansiere programmet for udryddelse af kogalskab og den relevante beslutning - men ikke uden væsentlige forbehold.
Vi kan med glæde konstatere, at ændringen om at sænke EU's finansielle bidrag til 50% blev forkastet af et stort flertal. Dette ville have været uacceptabelt for os, uacceptabelt for den irske regering og uacceptabelt for landbruget.
Fra begyndelsen har vi opfattet kogalskab som et fælles EU-problem, som EU følgelig bør finansiere helt. De oprindelige tal på 70% EU-finansiering og 30% national finansiering i fru Haugs betænkning blev vedtaget af et stort flertal. Fianna Fáils parlamentsmedlemmer stemte kun tøvende for forslaget. EU's regler giver på nuværende tidspunkt ikke mulighed for højere støtte. Vi havde derfor, til vores store beklagelse, ikke mange valgmuligheder.
Fianna Fáil-Gruppen forlangte en afstemning ved navneopråb om det sidste afsnit i beslutningen, som refererer til den fælles beslutningsprocedure for den fælles landbrugspolitik. Vi stemte imod afsnittet. Europa-Parlamentet har ikke beføjelser eller bemyndigelse til at give sig selv fælles beslutningsbeføjelser. Det er op til stats- og regeringscheferne - og kun dem. Det er ikke på deres dagsorden.
Derudover vil ændringer af den fælles landbrugspolitik i henhold til traktaterne ikke finde sted før 2003-2004.
Endelig er det her udelukkende et budgetmæssigt spørgsmål. Alle drøftelser om en reform af den fælles landbrugspolitik vil foregå på det rette tidspunkt. Og det er ikke nu.
Af ovenstående grunde godkendte Fianna Fáils parlamentsmedlemmer Budgetudvalgets henstilling (fru Haugs betænkning).

Lang
 På vegne af de franske medlemmer af partiet Front National vil jeg gerne påpege, at det foreliggende tillægs- og ændringsbudget for regnskabsåret 2001, som afsætter 971 millioner euro til håndteringen af BSE-krisen, allerede inden det vedtages, må betegnes som utilstrækkeligt. Det er imidlertid ikke det væsentligste aspekt. Vi må konstatere, at den fælles landbrugspolitik med dette budget får dødsstødet. Nogle glæder sig herover. Vi deler imidlertid ikke denne opfattelse!
Der var flere tegn, som pegede i retning af Europas forventede svigten. Allerede under WTO-konferencen i Seattle sidste år var USA og Cairns-gruppen fremme med ønsker om at demontere den fælles landbrugspolitik ved at ophæve eksportrestitutionerne og de nationale støtteordninger. Og det til trods for at disse lande aldrig tidligere har ydet så omfattende støtte til landbruget. 23 milliarder dollars alene i 2001.
BSE-krisen, som må ses som et resultat af den globale frihandel og den manglende kontrol ved grænserne, synes at tilføje den fælles landbrugspolitik et alvorligt knæk. Tyskland, som siden topmødet i Nice er Europas førende magt, er således ikke villig til at gøre en ekstra indsats for at hjælpe de betrængte kvægavlere, uagtet at disse dog er ofre og ikke ansvarlige for industrialiseringen inden for landbruget. José Bové og hans venner kan i dette anliggende synes at være USA's allierede, idet de er enige om at ønske den fælles landbrugspolitik tilintetgjort, det være sig ved at generobre vores markeder, eller det være sig med henvisning til "klassekampen" og tredjeverdenslandenes interesser. USA vil udnytte vores splittelse til at fortrænge den eneste reelle konkurrent på verdensmarkedet og igen sikre sig kontrollen over fødevareområdet.
Kære kolleger, jeg erindrer om, at den fælles landbrugspolitik oprindeligt tog udgangspunkt i begreberne fællesskabspræference og finansiel solidaritet. Europa er takket være disse begreber blevet ikke blot selvforsynende, men også en førende eksportør af landbrugsvarer af høj kvalitet.
I dag tales der på ny om samfinansiering, renationalisering, fælles beslutningstagning i landbrugsspørgsmål. Ord, som syntes forsvundet fra ordforrådet siden topmødet i Berlin i marts 1999. Det er endnu et tegn på, at Frankrig ikke længere har den fornødne indflydelse og vilje til at forsvare franske interesser. Dette fremgik også af den indsats, hr. Chirac og hr. Jospin leverede under topmødet i Nice.

Sacrédeus og Wijkman
Betænkningen beskæftiger sig med konsekvenserne af BSE-krisen for budgettet. Test, interventioner på markedet og opkøbs- og destruktionsbestemmelser for kvæg over 30 måneder, der ikke er testet for BSE, skal samfinansieres af EU og medlemsstaterne.
I betænkningen understreges fortjenstfuldt vigtigheden af en reform af den fælles landbrugspolitik i retning af "et økologisk, økonomisk og socialt bæredygtigt landbrug i overensstemmelse med Agenda 21". Desuden understreges medlemsstaternes ansvar for BSE-krisen, og at man bør overveje alternative ordninger til finansiering af følgerne af udbrud af dyresygdomme.
Det er på høje tid at gå bort fra en landbrugsproduktion, som udelukkende stræber efter det størst mulige afkast og ikke i tilstrækkelig grad tager hensyn til kvalitet og forbrugerinteresser.
Det svenske landbrug har ikke hidtil været ramt af BSE-krisen, hvilket helt tydeligt kan forklares med et sundt dyrehold og sundt foder.
Vi mener, at medlemslandene skal påtage sig et større ansvar for et problem, som i høj grad skyldes mangler i den nationale lovgivning. Vi går derfor ind for hr. Mulders ændringsforslag 4 og 5, som indebærer, at finansieringen af kompensationen til landmænd i forbindelse med BSE-krisen fordeles lige (50-50) mellem EU og medlemsstaterne. Vi støtter også hr. Graefe zu Baringdorfs ændringsforslag 1-3, hvor behovet for landbrugsreformer og de enkelte medlemsstaters øgede ansvar i samfinansieringen understreges.
Med disse forbehold støtter vi betænkningen.
Betænkning af Brunetta (A5-0061/2001)

Ortuondo Larrea
Hr. formand, telekommunikationsnettene er efter min opfattelse ikke andet end motorveje for social kommunikation, ligesom luftkorridorer, jernbaneskinner og landeveje. Ser vi på sidstnævnte, står vi med en model, som sikrer lige muligheder, og hvor transportudbyderne, selv når de konkurrerer indbyrdes, i fællesskab anvender net, som bygges og vedligeholdes for offentlige midler, hvilket minimerer disse anlægsbyggeriers miljøpåvirkning. Jeg tænker derfor på, hvor godt det ville være for udviklingen af telekommunikationen, hvis vi satsede på et lignende system, hvor der ikke konkurreres om opbygning af overlappende infrastrukturnet, men om udbydelse af de mest effektive og billige tjenesteydelser for brugeren.
I 1980'erne var jeg som borgmester i Bilbao vidne til en strid mellem virksomheder om at komme til at råde over de fleste og bedste net, og de ville alle åbne deres eget bånd og installere egne antenner for at komme til at råde over kanaler og eneret til dækning af hele veje i byen. Jeg modsatte mig dette, da jeg fandt det mere rationelt med et enkelt bånd, kanal, net og offentlig antenne, som kunne dække alle telekommunikationstjenester for alle private operatører, ligesom busser og lastbiler fra forskellige virksomheder bruger samme motorvej og ikke behøver bygge deres egen.
Hr. formand, hvis vi ønsker, at også de endelige net er private, er jeg ikke imod det, men jeg mener, at det bedste under alle omstændigheder ville være lovgivningsmæssigt at adskille disse nets ejer- og lederfunktioner fra bruger- og serviceudbyderfunktionerne.

Fatuzzo
Hr. formand, det er mig en sand fornøjelse at meddele, at jeg på vegne af Pensionistpartiet, som jeg repræsenterer her i Europa-Parlamentet, stemte for hr. Brunettas betænkning om adgangen til telekommunikationsnet og elektroniske kommunikationsnet. Hvorfor stemte jeg for? Det gjorde jeg - og det gjorde jeg med glæde, hr. formand - fordi jeg er overbevist om, at der ikke er grænser for den elektroniske kommunikation. EU's 15 medlemsstater havde engang nogle grænser - og det har de stadigvæk, selv om disse grænser hele tiden bliver mere udflydende og mindre opdelende - men der er ingen grænser for de elektromagnetiske bølger. Europa er også blevet og bliver opbygget ved hjælp af fjernsyn uden grænser.

Karas
Jeg støtter hele telekommunikationspakken, fordi den har mange stærke sider. På grund af den stadigt stigende efterspørgsel efter frekvenser, hvad enten det er via kommunikation, radio, trafik, politi, militær eller videnskab, er en koordineret fremgangsmåde i Europa simpelthen uundgåelig i den internationale konkurrence. Generelt hjælper harmoniseringen på EU-niveau ved oprettelsen af et kontinentalt marked, som i høj grad kan måle sig med de amerikanske konkurrenter, også størrelsesmæssigt. Endvidere vil jeg gerne henvise til den øgede administrative forenkling - af 20 retsakter bliver der otte retsakter. En absolut positiv udvikling!
Konkurrenceregler vil blive det vigtigste instrument til regulering af markedet for elektronisk kommunikation. Indtil der kan finde rigtig konkurrence sted på markedet, er der imidlertid brug for klare kriterier for retlige indgreb og præcise grænser og betingelser for pålæggelse af forpligtelser til sikring af adgangen til og samtrafikken mellem elektroniske kommunikationsnet. Jeg bifalder derfor udtrykkeligt hr. Brunettas betænkning, hvori han foreslår rimelige forpligtelser for operatørerne og understreger, at forhåndsreglerne skal ophæves, så snart de tilstræbte mål nås gennem markedsmekanismer.
Sådanne indgreb vil være nødvendige, så længe de tidligere monopolindehavere, som stadig stiller de fleste forbindelser til rådighed, eksisterer. De knappe ressourcer, der kontrolleres af en eller få operatører, f.eks. den lokale abonnenttilslutning inden for telekommunikation, er for øjeblikket stadig en hindring for konkurrencen.

Lulling
 Jeg støtter generelt betænkningen om forslag til direktiv om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter. Vi har behov for et direktiv, som fremmer den frie konkurrence på det europæiske telekommunikationsmarked.
Vi bør efter min opfattelse afgjort undgå at komme i en situation, hvor specifikke tekniske forhold forsinker udviklingen af et indre marked uden konkurrenceforvridning, ikke mindst når det gælder mobiltelefoni. Jeg havde derfor stillet et ændringsforslag, som tog sigte på at pålægge den virksomhed, som modtager en anmodning om netadgang og/eller samtrafik, en forpligtelse til at samarbejde gennem forhandlinger og til at forhandle om adgang med andre virksomheder, som kan tilbyde samme type adgang og/eller samtrafik på nettet.
Efter min opfattelse bør sådanne anmodninger kun kunne afslås på grundlag af objektive kriterier, og den krænkede part skal, såfremt en anmodning afvises, kunne indbringe sagen for den nationale tilsynsmyndighed.
Det glæder mig, at forpligtelsen til at forhandle om adgang er fastholdt i betænkningen, som også indeholder en bestemmelse om, at der skal sikres adgang "på kommercielle vilkår" og dermed vilkår, som i økonomisk henseende er holdbare for den nytilkomne.
Kun ved at fastsætte en klar forpligtelse til at forhandle om adgang sikrer vi, at der udvikles et reelt konkurrencedygtigt marked. Derved sikrer vi optimale løsninger, både hvad angår pris og kvalitet, og derved varetager vi bedst de europæiske borgeres interesser.
Jeg har på denne baggrund stemt for hr. Brunettas betænkning.

Thors
Brunetta-betænkningen indeholder mange gode sider. Det er især vigtigt med den omfattende støtte, som ydes, for at Kommissionen hurtigt kan sørge for, at der godkendes en fælles standard for digitale tv-modtagelser og set top-bokse.
Parlamentet ønskede også med stort flertal at skabe ensartede regler for tillægstjenester, som fremover ydes ud over tv-tjenesterne. Man bør ikke kunne anvende grænseflader og software, som binder forbrugerne til bestemte leverandører af tjenester.
Derimod var det uheldigt, at myndighederne blev pålagt at sørge for, at priser for roaming og viderestilling skal være omkostningsbaserede, og at det blev krævet, at prisen for en samtale i realtid skal vises på telefonens display. Sidstnævnte er en alt for detaljeret regulering.
Betænkning af Paasilinna (A5-0053/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte også for hr. Paasilinnas betænkning om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester. Jeg må faktisk sige, hr. formand, at jeg ikke ville være her i dag, hvis fjernsynet ikke var blevet liberaliseret. De tænker måske, at vi i så fald allerede ville være nået frem til frokosten, men det er jeg uenig i. Hic manebimus optime - jeg befinder mig strålende her i Europa-Parlamentet, og det er fjernsynets skyld, at jeg er her. Siden fjernsynet blev liberaliseret, har jeg, Fatuzzo, nemlig fået mulighed for at blive kendt og udbrede mine idéer om beskyttelsen af ældre og pensionister til et tilstrækkeligt antal italienske borgere, som så har stemt på mig og valgt mig ind i Parlamentet. Derfor kunne jeg selvfølgelig kun stemme for denne betænkning.

Caudron
Jeg vil gerne udtrykke min anerkendelse af hr. Paasilinnas indsats. Der er tale om et særdeles vanskeligt emne. De mange ændringsforslag, der er stillet under udvalgsarbejdet i Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi, vidner herom.
Jeg erindrer om, at det foreslåede direktiv, som skal træde i kraft den 1. januar 2003, dels formodes at tage højde for udviklingen af den tidligere "1998-pakke" på telekommunikationsområdet, dels formodes at tage højde for den teknologiske udvikling på markedet. De nationale tilsynsmyndigheder får større råderum, hvilket jeg finder særdeles positivt. De får således mulighed for selv at foretage en vurdering af markedspositionerne og afgøre, om og hvordan et givet marked skal reguleres.
I lighed med hr. Paasilinna mener jeg, at rammedirektivet takket være den nye strategi vil spille en afgørende rolle i forbindelse med fastlæggelsen af de generelle bestemmelser. Disse skal sikre ensartethed i Europa.
Der er tale om en sektor, som er i konstant udvikling, hvilket gør det vanskeligt at finde den rette balance mellem specifikke bestemmelser og fællesskabsrettens almindelige konkurrencebestemmelser. Det er vigtigt at sikre, at konkurrencen ikke udfolder sig på anarkistisk vis til skade for forbrugerne, samtidig med at lysten til nytænkning bør fremmes. De nationale tilsynsmyndigheder spiller i så henseende en vigtig rolle.
Begrebet "stærk markedsposition" har været i fokus under vores drøftelser og har endog givet anledning til en offentlig høring om emnet. Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi vedtog i sidste instans et ændringsforslag, som præciserede begrebet. Det er efter min mening vanskeligt at definere begrebet mere præcist på nuværende tidspunkt, og jeg glæder mig derfor over, at ændringsforslaget blev vedtaget.

Figueiredo
Kommissionens holdning, som betænkningen i alt væsentligt tilslutter sig, er udtryk for det overordnede ønske om at liberalisere denne sektor sammen med de andre inden for den elektroniske kommunikation, om end den i enkelte tilfælde indfører reguleringer til sikring af forbrugernes og ophavsmændenes rettigheder og hævder sådanne grundlæggende frihedsrettigheder som alsidighed på informationsområdet og kulturel og sproglig mangfoldighed, hvilke den dog anerkender kan bringes i fare i hele denne proces.
Man forsøger at komme ud over medlemsstaternes regulerende rolle ved at styrke Kommissionens indflydelse og de nationale tilsynsmyndigheders autonomi og gøre dem mere afhængige af Kommissionen med henblik på at oprette en reguleringsinstans på EU-niveau, der kan sikre større samordning eller ligefrem harmonisering af handelsbestemmelserne til fordel for de multinationale virksomheders interesser og koncentration.
Det skal nævnes, at denne proces indgår i de mål, der blev opstillet på topmødet i Lissabon om bl.a. at fremskynde liberaliseringen af disse sektorer, og forårstopmødet skal så vurdere situationen for denne afmontering af den offentlige sektor og forringelse af tjenesteydelser, der er i almenvellets interesse.

Malmström og Paulsen
Vi har valgt at stemme imod ændringsforslag 23, 25 og 53. Vi har en positiv grundholdning til EU. Som svenske liberale ser vi den europæiske integration som en mulighed for at afklare grænseoverskridende spørgsmål såsom elektroniske kommunikationsnet og kommunikationstjenester. Vi tror dog samtidig på subsidiaritetsprincippet, nemlig at en beslutning skal træffes så tæt som muligt på de personer, den berører.
Efter vores opfattelse var det at gå for langt at fastsætte, at medlemsstaterne skal slå deres forskellige nationale tilsynsmyndigheder sammen, og at kræve, at disse stater skal oprette et rådgivende organ for offentligheden. At tvinge medlemsstaterne til at sørge for, at bestemte virksomheder på begæring af andre virksomheder skal overdrage deres ledelsesrettigheder forekommer os desuden temmelig uliberalt. Da disse spørgsmål efter vores mening hellere skal behandles på nationalt niveau, har vi følgelig stemt imod de omtalte tre ændringsforslag.
Betænkning af Niebler (A5-0062/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, dette er den tredje betænkning, som vi har vedtaget om åbningen og reguleringen af europæisk fjernsyn. Tillad mig at kalde det sådan - der er ganske vist endnu ikke noget europæisk fjernsyn, men det kommer. Jeg vil gerne understrege, at jeg stemte for betænkningen, og i den forbindelse vil jeg fremsætte en bestemt og kraftig anmodning om, at man giver Europas ubemidlede ældre og pensionister gratis adgang til private og statsejede fjernsynskanaler, for fjernsynet er en form for kultur, undervisning og selskab for ældre mennesker. Eftersom vi med fru Nieblers betænkning også regulerer tilladelserne og vilkårene for fjernsynskanalerne, kunne vi godt lade dette være betinget af, at pensionister får gratis adgang til programmerne.

Thors
Det var uheldigt, at der i direktivet om adgang til elektroniske kommunikationsnet og kommunikationstjenester blev indført yderligere kvalifikationer for, hvornår medlemslandene kan opkræve såkaldte brugerafgifter for anvendelse af radiofrekvenser. De indførte tillægskvalifikationer kan medføre en øget risiko for, at man vil begrænse medlemslandenes muligheder for at udforme en fornuftig radiofonipolitik. Derfor stemte jeg imod ændringsforslag 21.
Det var også uheldigt, at det ved vedtagelsen af ændringsforslag 27 slås fast, at de administrative afgifter for licens ikke må baseres på, hvilke tjenester der tilbydes, eller på, hvilken territorial dækning leverandøren af tjenester er ansvarlig for. Denne begrænsning kan være en stor ulempe for mindre virksomheder.
Betænkninger af Varela Suanzes-Carpegna (A5-0047/2001 og A5-0046/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg er glad for at, jeg har fået lejlighed til at tale om både betænkningen om kontrolforanstaltninger og betænkningen om forvaltningsforanstaltninger for fiskebestandene i forbindelse med vores fiskeriaktiviteter.
Den første betænkning vedrører en forordning om kontrolforanstaltninger for fiskeriet. Jeg er overbevist om, at fru Jackson, der er formand for Miljøudvalget, er misundelig på hr. Varela Suanzes-Carpegna, som er formand for Fiskeriudvalget. Hvorfor er fru Jackson misundelig på ham? Det er hun, fordi det på trods af den entusiasme, hun lagde for dagen, ikke lykkedes hende at få vedtaget et direktiv om miljøinspektioner. Dette direktiv endte med at blive en simpel henstilling. Det er til gengæld lykkedes hr. Varela at opnå intet mindre end en forordning om gennemførelsen af kontrolforanstaltninger for fiskeriet. Hr. Varela fortjener derfor et stort skulderklap, og jeg vil gerne lykønske ham med dette resultat, som jeg dog tror, at andre udvalgsformænd er misundelige over.
Med hensyn til Varelas anden betænkning, der også drejer sig om kontrolforanstaltninger for fiskeriet, har jeg efter at have læst denne betænkning grundigt stillet mig selv følgende spørgsmål: Hvorfor skal de inspektører, som holder øje med, at fiskeriet sker i overenstemmelse med EU-lovgivningen, og som lønnes med midler fra EU-budgettet, være nationale inspektører, der ansættes af de enkelte medlemsstater, i stedet for inspektører, der er ansat af EU-organerne? Kontrolforanstaltningerne er meget vanskelige og vigtige. Hvis det er os, der lønner inspektørerne, bør vi også selv kunne vælge dem. Hvem af os ville betale en biografbillet og så lade en anden gå ind og se filmen? Det er der sikkert nogle gavmilde sjæle, som gerne ville, men det er de færreste. Derfor vil jeg gerne sige, at kontrol er en god ting, men det bør være EU, som vælger foranstaltningerne og inspektørerne!
Betænkning af Piétrasanta (A5-0051/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, hr. Piétrasantas betænkning drejer sig om kontrollen med tunfiskeriet. I dag skal jeg således tale de unge tunfisks sag. Denne stemmeforklaring er alvorligt ment, for der står i betænkningen, at fra 1996 til 1999 var 55% af de tunfisk, der blev fanget under det EU-regulerede fiskeri, meget unge og næsten nyudklækkede tunfisk, som vejede under 3,2 kg, mens det burde have været tunfisk på 30-35 kg. Jeg må holde op med at spise den spaghetti med tunfisk, som jeg holder så meget af, og jeg vil gerne opfordre mig selv og de pensionister, der lytter til mig, til ikke at spise tunfisk i et stykke tid, nemlig indtil man har fundet en teknik til at undgå at fange de unge og nyudklækkede tunfisk sammen med de voksne tunfisk, for de unge tunfisk har også ret til at leve.
Betænkning af Gallagher (A5-0044/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte også for denne betænkning, som ligger i forlængelse af den foregående, eftersom den også drejer sig om tunfisk. På side 9 i hr. Gallaghers betænkning står der om tunfiskeriet, at bestemmelserne om inspektion og kontrol er meget kortfattede og svage, og at det faktisk ikke ser ud til, at nogen ækvatorialguineansk myndighed har udført nogen form for inspektion eller kontrol. I praksis indrømmer man således i denne betænkning om vores fiskerfartøjers adgang til Ækvatorialguineas kyster, at der ikke er nogen kontrol med, hvordan dette fiskeri foregår. Jeg håber derfor, at disse kontroller med tunfiskeriet konkret bliver gennemført. Man fanger i forvejen unge tunfisk i andre dele af Atlanterhavet, men i Ækvatorialguinea er det ligefrem sådan, at der slet ikke er nogen kontrol.

Bonde, Krarup og Sandbæk
Vi har stemt nej til den samlede betænkning, fordi vi mener, at aftalen med Republikken Ækvatorialguinea medfører en økonomisk udnyttelse af dette land. Der kan bl.a. henvises til den store forskel mellem udgifterne og handelsprisen pr. ton tun. I stedet burde EU hjælpe Ækvatorialguinea til at blive i stand til selv at kunne udnytte sine fiskemuligheder.
Betænkning af Avilés Perea (A5-0058/2001)

Speroni
Hr. formand, jeg stemte imod denne betænkning, og jeg er glad for, at Parlamentet også stemte imod - jeg ville virkelig have ærgret mig, hvis det modsatte var tilfældet - for under påskud af at ville beskytte indvandrerkvinder ønskede man med denne betænkning i virkeligheden at indføre et princip om fri og ukontrolleret indvandring. Vi har ikke noget imod indvandrerne, men hvis vi skal kunne leve sammen i fred og fordragelighed, er vi af den opfattelse, at der bør være strenge regler for indvandringen.
Som midlertidig indvandrer til Bruxelles vil jeg desuden benytte mig af lejligheden til at sige, at jeg er dybt fornærmet over den belgiske viceministerpræsident Michels kritik af mit parti og af de politikere, som er valgt af det italienske folk, og som anklages for at være udemokratiske. Belgierne må for min skyld gerne vælge alle de røvhuller til vicepremierministre, de vil, men Michel kan ikke tillade sig at fornærme italienerne, folket fra Posletten og de politikere, som dette folk har valgt!

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte ligeledes imod fru Avilés Pereas betænkning, og det har også at gøre med de årsager, som hr. Speroni lige gjorde rede for. Jeg ville nemlig hellere have haft, at man gjorde noget mere ud af at regulere adgangen til EU for Middelhavsområdets kvinder, som pensionisterne er glade for. De ældre pensionister, der ikke kan klare sig selv, har brug for hjælp, og det gør ikke noget, at denne hjælp ydes af tredjelandsborgere. Desuden er kvinder som bekendt særligt gode til at drage omsorg for ældre og syge, eftersom det ligger i kvindernes natur. Det ville dog være hensigtsmæssigt at regulere denne form for arbejde, og at disse tredjelandskvinder, som hjælper ældre og pensionister i EU, blev lønnet direkte af staterne, regionerne, kommunerne og de offentlige myndigheder, som bør overvåge og kontrollere den konkrete udførelse af disse aktiviteter.

Lulling
 Jeg har ikke kunnet stemme for fru Avilés Pereas betænkning om globaliseringens konsekvenser for indvandrerkvinder fra Middelhavslandene i Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder, eftersom nogle af de vedtagne ændringsforslag klart overser den indlysende sandhed, at ingen er forpligtet til at gøre det umulige.
Et lille mindretal i Udvalget om Kvinders Rettigheder har haft held til at få indarbejdet overflødige aspekter, som på grotesk vis forvansker denne betænknings primære målsætning. Jeg kan således tilslutte mig de grundlæggende holdninger, nemlig at kønsaspektet, at mainstreaming bør indarbejdes i EU's Euro-Middelhavspolitik, idet der i særlig grad lægges vægt på globaliseringen og dens konsekvenser for kvinders indvandring.
Jeg finder imidlertid ikke, at kravene om udvikling af et såkaldt euro-middelhavsstatsborgerskab er relevante i forbindelse med denne betænkning. Vi kender til statsborgerskab i en medlemsstat og til unionsborgerskab. Medmindre man ser bort fra den rette betydning af og det juridiske indhold i begrebet statsborgerskab, stiller jeg mig uforstående over for det nye begreb euro-middelhavsstatsborgerskab. For medlemsstaternes borgere vil det betyde, at der etableres et tredje statsborgerskab i tillæg til dem, borgerne i medlemsstater, som ikke er middelhavslande, allerede kender. Hvorfor ikke også kræve et euro-baltikumstatsborgerskab eller et euro-skandinaviensstatsborgerskab osv.?
Og hvad med landene syd for Middelhavet, som ikke er europæiske lande, og som afgjort ikke har hverken lyst til eller ambitioner om at søge optagelse i EU? Der er erklæringer og krav vedrørende indvandringspolitikken, som er fuldt ud lige så groteske og overflødige, fordi de kun indeholder selvfølgeligheder og lader hånt om kendsgerningerne. Andre blander Euro-Middelhavspolitikken og samarbejdet med AVS-landene, hvilket er en helt anden historie. Endvidere finder jeg det uantageligt, at der rettes en generel anklage mod arbejdsgiverne, som beskyldes for at udnytte indvandrerkvinderne.
Efter min opfattelse er der for kvinderne i Middelhavslandene ingen sammenhæng mellem på den ene side lykke og livskvalitet og på den anden side den omstændighed, at de i stigende antal gøres til indvandrere. Emigrationen til EU's medlemsstater fremstilles som en eftertragtelsesværdig målsætning, som bør fremmes ved en stadig mere forsonlig lovgivning, når det gælder visumkrav og behandlingen af illegale indvandrere.
At der skulle være en sammenhæng mellem en ansvarlig indvandringspolitik og menneskehandel, forekommer mig lige så absurd som kravet om fastsættelse af kvoter for migrationsstrømmene til Europa. Vi bør snarere føre en politik, som sikrer at migrationsstrømmene holdes inden for rimelige grænser, som også er acceptable for borgerne i EU's medlemsstater. Vi bør derfor føre en politik, som fremmer udvikling og partnerskab, således at både kvinder og mænd kan blive i deres oprindelsesland, og der sikres en levestandard, social sikring og lige rettigheder og muligheder, som måler sig med de vilkår, de måtte opleve hos os.
Lad os i denne sammenhæng ikke glemme, at Middelhavslandene også omfatter lande, som ikke er medlemmer af EU og aldrig bliver det, og som råder over langt større naturgivne rigdomme end vi, men hvis styre er diktatorisk eller korrupt og berøver befolkningen, og i særdeleshed kvinderne, de mest grundlæggende menneskerettigheder samt sociale og økonomiske rettigheder.
Ved inden for rammerne af et veldefineret partnerskab at hjælpe disse lande til at ændre deres indenlandske politik - og ikke ved at anspore borgerne i de pågældende lande til emigration - yder vi den bedste hjælp i særdeles til kvinder og børn, som er de mest udsatte grupper og ofre for kulturer og religioner, som hyklerisk berøver dem de mest grundlæggende menneskerettigheder under påskud af at yde beskyttelse.

Sanders-Ten Holte
På vegne af ELDR-Gruppen vil jeg gerne fremføre vores holdning til fru Avilés Pereas betænkning og begrunde, at vi har undladt at stemme.
Såfremt et parlamentarisk udvalg vedtager en initiativbetænkning, bør denne for det første omhandle et emne, som ikke behandles i andre udvalg, og der bør for det andet i udvalget være bred enighed om betænkningen. Dette er ikke tilfældet, når det gælder den foreliggende betænkning.
Emner som immigration og menneskehandel bør behandles langt mere indgående og ikke gøres til genstand for en så summarisk behandling. Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender vil snart tage disse emner op på grundlag af en meddelelse fra Kommissionen om indvandringsproblematikken i EU.
Emnet globalisering er ikke berørt, men burde i virkeligheden have været omdrejningspunktet for denne betænkning.
Ud fra en politisk betragtning ønsker vi en tilnærmelse mellem EU og nabolandene i Middelhavsområdet. Men begrebet euro-middelhavsstatsborgerskab, som mangler retsgrundlag, kan meget vel skabe forvirring i juridisk henseende.
Vi tilkendegiver med denne holdning ikke, at indvandrerkvindernes problemer og levevilkår i EU er uden relevans. Men vi havde foretrukket, at emnet blev behandlet på anden vis.
Betænkning af Gemelli (A5-0059/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, hvordan kan man stemme imod en meddelelse fra Kommissionen, hvor man opfordrer til at fremme støtten til udviklingslandene og samarbejdet med disse lande? Jeg stemte således med glæde for betænkningen, men jeg vil gerne understrege over for Dem, hr. formand, og over for alle dem, der lytter til min stemmeforklaring lige nu - jeg ved, at den kommer ud i hele verden - at de italienske ældre og pensionister, navnlig medlemmerne af Pensionistpartiet, gerne vil have, at EU modtager dem med åbne arme, når de holder op med at arbejde, og hjælper dem til at rejse rundt i verden for at hjælpe udviklingslandene uden at få en krone for det, selv om de selvfølgelig skal have rejse- og opholdsudgifterne dækket. Der er mange, som efter at have arbejdet i mange år - og efter at de endelig er gået på pension - gerne ville have mulighed for at gøre sig nyttige i hele verden, navnlig i udviklingslandene.

Fruteau
De nyeste tal synes at vidne om en fejlslagen indsats. Af verdens 6 milliarder indbyggere må 1,5 milliard leve for mindre end 1 dollar om dagen. Hvad værre er, befolkningstallet ventes at stige med ca. 50% frem til 2020, og eftersom udviklingslandene vil tegne sig for næsten 90% af denne tilvækst, kan man frygte, at den nuværende situation forværres yderligere i de kommende år.
EU, som ganske vist til stadighed erklærer sig solidarisk med verdens fattigste lande og også yder milliarder i bistand til disse lande, mangler imidlertid i udtalt grad visioner, når det gælder disse landes fremtid.
Vi må ophøre med at føre en fragmenteret politik og i stedet opfatte udviklingen som et komplekst problem, hvis vi ønsker, at målsætningen om udryddelse af fattigdommen skal være andet og mere end et fantasifoster, men skal omsættes til praksis!
Udviklingsbistand er ikke blot et spørgsmål om rundhåndethed med et vist præg af paternalisme. For mange af medlemslandene, som jo er tidligere kolonimagter, er det et spørgsmål om at forpligte sig og ikke løbe fra sine forpligtelser!
Skal forpligtelsen komme befolkningen til gode, må vi imidlertid gøre bistanden mere effektiv, omstrukturere vores tjenestegrene og i øget omfang støtte os til lokale aktører. Jeg tænker i denne forbindelse primært på ngo'erne.
Disse tanker har dannet grundlag for arbejdet i Udvalget om Udvikling og Samarbejde, og jeg har derfor stemt for Gemelli-betænkningen.
Betænkning af Marset Campos (A5-0049/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, med Asunción-aftalen oprettede man den 26. marts 1991 Mercosur, som er et fællesmarked for Argentina, Brasilien, Paraguay og Uruguay. EU var Mercosurs forbillede, og det glæder mig. Jeg tror, at det glæder os alle sammen. Jeg stemte således for betænkningen, men jeg håber, at man i denne samarbejdsaftale vil være opmærksom på handlen med den vare, der hedder "pension". Jeg håber således, at man i disse aftaler og ved deres konkrete gennemførelse vil kontrollere, holde øje med, foreslå og lette pensionsudbetalingen til Mercosurs pensionister og få inspiration herfra, som kunne gavne de europæiske pensionister.

Ortuondo Larrea
Efter udløbet af den foregående aftale af tredje generation har EU siden slutningen af 1995 haft en mellemregional rammeaftale med Mercosur-landene. Denne rammeaftale burde allerede være blevet afløst af en global mellemregional associeringsaftale om politik, økonomi og liberalisering af samhandlen, som også omfattede Chile, således som det blev krævet af stats- og regeringscheferne fra begge sider ved Rio-topmødet i slutningen af juni 1999. Denne nye associeringsaftale er blevet forsinket af uendelige delforhandlinger, som igen er trukket i langdrag på grund af vores krav om en forudgående forpligtelse inden for rammerne af WTO. Endvidere er der dem, der ønsker, at den nye aftale kun bliver et instrument for fri samhandel mellem de to grupper af stater. Jeg mener, at selv om den økonomiske og handelsmæssige associering, der tilstræbes mellem Mercosur og EU, er vigtig, er det meget vigtigere, at den nye associeringsaftale, som på nuværende tidspunkt bør være Unionens højeste udenrigspolitiske prioritet, omfatter politiske, sociale og kulturelle aspekter. Vi bør ikke glemme Latinamerikas historie eller det netværk af bånd, der i løbet af århundreder er knyttet mellem de forskellige europæiske lande, opdagere af det, der engang hed "den nye verden", og som har betydet, at denne del af verden er præget af de samme kulturelle, religiøse og identitetsmæssige træk som det Europa, vi er ved at opbygge, i en sådan grad, at de endda kan dele vores tilhørsforhold til den store familie af værdier og skikke, som vi kalder "Vesten". Derfor bør vi styrke topartsdialogen på alle niveauer, på det institutionelle, økonomiske, civilsamfundsmæssige, parlamentariske, regeringsmæssige og udøvende plan, for hurtigst muligt at sikre, at de nye aftaler om fuld associering med Mercosur og Chile bliver til en glædelig realitet.
Betænkning af Salafranca Sánchez-Neyra (A5-0050/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, det drejer sig her om en samarbejdsaftale mellem EU og Chile. Jeg stemte for betænkningen, og jeg kan ikke lade være med at understrege i denne stemmeforklaring, at i betragtning af min kompetence på pensionsområdet og under hensyntagen til de problemer, vi har med pensionsudbetalingen i Italien og i alle EU's 15 medlemsstater, håber jeg, at vi i Europa vil indføre den metode, som Chile har taget i brug, nemlig en overgang fra lønsystemet til bidragssystemet. Som De uden tvivl ved, hr. formand, har der fundet en pensionsrevolution sted i Chile. Før kunne man ikke leve af de elendige pensioner, man fik udbetalt, men nu - med investeringerne i statskontrollerede og -regulerede pensionsfonde - er de ældres pensioner blevet større. Så hvorfor ikke gøre, som de gør i Chile?

Formanden
Hermed er stemmeforklaringerne afsluttet .

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 12.15)

