Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelser, betragter jeg den som godkendt.
(Protokollen godkendtes)

Hallam
Fru formand, en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på dagsordenen for denne uge, især dagsordenen for fredag, hvis eneste punkt er betænkningen af Hallam ...
om den agromonetære ordning for enhedsmarkedet i perioden den 1. juli 1995 til den 30. juni 1996. Mellem os sagt, fru formand, er dette ikke ligefrem verdens største nyhed. Måske ville det være mere hensigtsmæssigt for Parlamentet i stedet for en halv times forhandling på fredag - jeg er yderst smigret over, at forhandlingen vil finde sted - at fremskynde den til torsdag sammen med betænkningen af Hardstaff samt udsætte afstemningen til den følgende onsdag i Bruxelles, så vi ikke skal åbne denne bygning på fredag. Derved kan vi spare de europæiske skatteborgere for masser af penge.
(Bifald)
Formanden
Hr. Hallam, De rejser et ømtåleligt spørgsmål, som Formandskonferencen i øvrigt allerede har behandlet.
Som De ved, er der rent faktisk, ved et meget usædvanligt sammentræf, kun Deres punkt på dagsordenen for mødet om fredagen. Men ikke desto mindre har kollegerne truffet forholdsregler, reserveret flybilletter og så videre. Selvfølgelig kan Formandskonferencen - og dette er min personlige holdning - behandle spørgsmålet en anden gang, men jeg mener, det vil være mærkeligt pludselig at ændre vores dagsorden og springe en morgen over på dette plenarmøde.
Men efter Deres energiske argumentation er jeg ikke et øjeblik i tvivl om, hr. Hallam, at alle kolleger, der er til stede, har i sinde at indfinde sig, når De fremlægger betænkningen, og jeg opfordrer da også inderligt hertil.

Donnelly, Alan
Fru formand, en bemærkning til forretningsordenen. Som formand for Parlamentets Delegation for Forbindelserne med USA havde jeg arrangeret et møde med Santer, formand for Kommissionen, her til formiddag forud for vores besøg i Washington næste uge, så vi kunne drøfte presserende emner vedrørende forbindelserne mellem Europa og USA. Vi fik at vide, at på grund af Parlamentets forretningsordens bestemmelser måtte vi ikke holde møde med kommissionsformanden onsdag formiddag, kun onsdag eftermiddag. Jeg har nu hørt, at Formandskonferencen har indkaldt til et ekstraordinært møde her til formiddag for at diskutere Kommissionens arbejdsprogram med Santer, formand for Kommissionen.
Fru formand, De finder måske dette morsomt, men det forekommer mig, at der gælder forskellige regler for Parlamentets gruppeformænd og for andre medlemmer.
Jeg vil gerne bede formanden om en skriftlig udtalelse, så jeg kan forklare Delegationen for Forbindelserne med USA, hvorfor vi ikke måtte holde møde med Jacques Santer, når De senere her til formiddag vil holde møde med formanden for Kommissionen.

Formanden
Hr.Donnelly, jeg finder ikke på nogen måde Deres indlæg morsomt. Som De ved, er jeg medlem af Præsidiet og deltager ikke i Formandskonferencen, men jeg kan se, at gruppeformændene er til stede, og jeg giver dem ordet. Fru Green har bedt om ordet for at svare hr. Donnelly, ikke sandt?

Green
Fru formand, jeg vil ikke svare hr. Donnelly, men bekræfte det, han sagde. Jeg talte faktisk med formanden under Formandskonferencen sidste uge og anmodede ham om at stille et mødeværelse til rådighed for Delegationen for Forbindelserne med USA i betragtning af karakteren af de emner, vi skulle diskutere vedrørende forbindelserne mellem Europa og USA. Jeg fik et bekræftende svar, så jeg er temmelig skuffet, hvis hr. Donnelly har ret.

Formanden
Vi vil belyse spørgsmålet senere. Under alle omstændigheder, hr. Donnelly, vil jeg, så vidt det er mig muligt, sørge for, at den slags hændelser ikke gentager sig.
Jeg giver ordet til fru Bloch von Blottnitz med et indlæg til forretningsordenen.

Bloch von Blottnitz
Fru formand, for tre måneder siden spurgte jeg her i Parlamentet Præsidiet, hvordan det kunne gå til, at det hollandske rådsformandskab på CITES-konferencen i Zimbabwe gav følgende svar på spørgsmålet om Parlamentets mening: Parlamentet har ingen mening herom - selvom Parlamentet klart og tydeligt havde givet udtryk for sin mening otte dage før under en aktuel og uopsættelig debat. En af Deres kolleger - jeg kan ikke længere huske, hvilken formand det har været - sagde til mig, at jeg ville få et svar. Jeg har dog endnu ikke fået svar, og efterhånden har jeg en fornemmelse af, eller rettere sagt jeg er næsten sikker på, at vi godt nok træffer mange beslutninger, men at vi ikke ved, om beslutningerne overhovedet når modtageren. Tilsyneladende har modtageren ikke modtaget dem. I så tilfælde kan vi undlade debatten torsdag eftermiddag og køre hjem torsdag aften! Nu vil jeg altså gerne have et svar!

Formanden
Kære kolleger, hvis jeg har forstået det korrekt, er De blevet lovet et svar, De ikke har fået. Vi vil se nærmere på dette og sørge for, at Deres spørgsmål bliver besvaret hurtigst muligt.

Situationen i Algeriet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om situationen i Algeriet.
Jeg giver ordet til hr. Wohlfart, formand for Rådet.

Wohlfart
, formand for Rådet. (FR) Fru formand, mine damer og herrer, ærede parlamentsmedlemmer, indledningsvis vil jeg gerne takke Europa-Parlamentet for at give mig denne lejlighed til at fremlægge Rådets holdning til situationen i Algeriet.
Jeg vil med det samme sige, fru formand, mine damer og herrer, at Rådet til fulde deler Deres bekymring og ængstelse omkring situationen i Algeriet, som vi alle følger på tæt hold.
Som det blev oplyst i en pressemeddelelse, der blev offenliggjort sidste fredag, er Den Europæiske Union dybt chokeret over den bølge af mord og grusomheder, der i øjeblikket sætter sit blodige præg på Algeriet. Antallet af ofre, der i løbet af de seneste år er oversteget 60.000, er et utvetydigt og dramatisk vidnesbyrd.
Vi er alle forfærdede over optrapningen af volden i Algeriet, der er kulmineret i løbet af de seneste uger. Behøver jeg at minde om, at mange hundrede mennesker brutalt er blevet myrdet med økser og sabler, har fået skåret halsen over, ja, jeg kunne fortsætte.
Fru formand, mine damer og herrer, unge kvinder er blevet holdt indespærret, for derefter at blive voldtaget og kort efter myrdet. Aviser, radio, tv taler om endeløse massakrer, der ikke kun rammer de isolerede landområder men også hovedstaden. For blot nogle dage siden oplevede Algier det første massemyrderi. Mere end 60 personer blev myrdet i Sidi Yessef under særligt bestialske omstændigheder. Jeg kan forsikre dem for, mine damer og herrer, at Rådet, i lighed med Dem, på det skarpeste og uden omsvøb fordømmer disse terrorhandlinger og denne meningsløse vold.
Behøver jeg, med hensyn til Rådets politiske holdning, at minde formanden om, at Rådet gentagne gange har erklæret sin betingelsesløse støtte til de algeriske myndigheders politiske og økonomiske reformer. Vi har således udtrykt vores tilfredshed med hensyn til afholdelsen af valget den 5. juni, men er samtidig fuldstændig klar over udtalelsen fra Den Internationale Kontrolmission, der påviser visse betydelige fejl. Jeg havde i øvrigt lejlighed til at berøre dette emne allerede under spørgetiden i juli.
Alligevel mener vi, at valget, som forløb under forhold, der må karakteriseres som generelt tilfredsstillende, har markeret et skridt fremad i processen og tilladt den algeriske befolkning at tage direkte del i opbyggelsen af et demokratisk og ikke-voldeligt samfund, hvor menneskerettighederne til fulde respekteres.
Fru formand, mine damer og herrer, hvad angår menneskerettighederne har internationale menneskerettighedsorganisationer og Parlamentet selv kritiseret den måde, hvorpå Algeriet bekæmper de bevæbnede islamiske grupper. Rådet er ganske klar over dette og tøver ikke med at indskærpe over for den algeriske regering, at den skal fare mere varsomt frem over for krisen og respektere menneskerettighederne.
Rådet understreger ligeledes, at det med rette kan forventes af et land, der er i færd med at forhandle en ny associeringsaftale, at det løser en krise som den, der i øjeblikket ryster Algeriet, på en så vidt muligt fornuftig og moderat måde.
Med hensyn til associeringsaftalen er jeg overbevist om, at den nye aftale vil bidrage markant til den demokratiske og økonomiske reformproces i Algeriet. Rådet håber, at Kommissionen herefter hurtigt og med et positivt resultat vil kunne afslutte forhandlingerne med den algeriske regering.
Angående lokalvalgene, fru formand, mine damer og herrer, vil jeg gerne understrege, at Rådet opmuntrer Algeriet til at fortsætte demokratiseringen og respektere den næste valgdato - det drejer sig, som De ved, om et lokalvalg - der er fastsat til den 23. oktober, og som vil være en fortsættelse af præsidentvalget i 1995, af forfatningsændringen af 1996 og af det almindelige valg i juni i år.
Konkluderende, fru formand, mine damer og herrer, vil jeg gerne sige, at Rådet omhyggeligt følger den interne situation i Algeriet. Behøver jeg at understrege, at Algeriet er en vigtig partner for Den Europæiske Union i forbindelse med Barcelona-processen. Det er nødvendigt at se vores planer med Algeriet i et bredere perspektiv. Algerierne må selv løse den dybe og alvorlige krise, der ryster deres land, og dette skal ske ved at fuldende reformprocessen, såvel den politiske som den økonomiske.
Ud fra denne betragtning er Unionen fast besluttet på at fortsætte forhandlingerne om indgåelse af en ny associeringsaftale.

Marín
Fru formand, Kommissionen er enig med og deler rådsformandens mening vedrørende begivenhederne i Algeriet, og vi mener naturligvis, at Rådets redegørelse af 12. september vedrørende situationen i Algeriet nogenlunde afspejler, hvad der finder sted i dette land.
Og som hr. Wohlfart har anført, kunne Unionen ikke forblive tavs over for disse handlinger af blind vold. Det algeriske folk lider uden tvivl under en af de mest grusomme terrorbølger, som menneskeheden nogensinde har kendt.
Vi har diskuteret det algeriske emne før, nemlig i juli, i Udenrigsudvalget og Det Politiske Udvalg, og ingen har kunnet nægte, at Algeriet i øjeblikket gennemgår en alvorlig politisk krise. Det er korrekt, at der med de uundgåelige fejl og naturligvis i forhold til konteksten er udført visse forsøg på institutionsnormalisering. Organisering og afholdelse af præsident- og parlamentsvalg udgør sådanne fejlbehæftede eksempler, som vi diskuterede i juli, men på grund af den interne situation kan der så være tvivl om, at det er fremskridt, som Den Europæiske Union må anerkende? Det, vi ønsker, er, at den interne situation også vil tillade afholdelse af kommunalvalgene den 23. oktober i henhold til planen.
Hvorledes står vi med hensyn til Kommissionens kompetenceområder? Vi befinder os i en meget tidlig fase i associeringsaftalen. Vi har haft nogle forhandlinger, men kan der være tvivl om, at forhandlingerne ikke kan adskilles fra den aktuelle politiske situation i Algeriet?
Jeg mener stadig, som jeg også fremførte under debatten i juli, at det ville være godt, hvis disse forhandlinger kunne give os mulighed for at knytte Algeriet endnu tættere til Barcelona-processen, knytte dette land tættere ved hjælp af en aftale med Den Europæiske Union. Jeg mener stadig, at det er en vanskelig opgave, forhandlingerne bliver ikke lette - hvorfor skulle jeg vildlede Dem? - men jeg tror, at opgaven bør fortsættes, fordi dette land, uanset hvad der sker for øjeblikket, også behøver et internationalt talerør, og hvis dette talerør er Den Europæiske Union, er dette så meget desto bedre!
Endvidere vil forhandlingen om associeringsaftalen, så vidt menneskerettigheder, demokrati og frihed udgør en del eller det centrale element i den type politisk dialog, som vi er ved at udvikle med middelhavslandene, give os mulighed for at åbne endnu et element i den politiske dialog med dette lands myndigheder og berøre en situation, som rent faktisk får det til at løbe koldt ned ad ryggen på én, og som på nationalt og internationalt plan er usædvanlig kompliceret.
Principielt arbejder Kommissionen på teknisk plan, og vi afventer, at den algeriske regering, den nye algeriske regering, bekræfter over for os, hvilken type forhandling man ønsker at udvikle. Som jeg allerede har nævnt, vil Europa-Kommissionen, når den får konkrete svar fra Algeriet, forsøge at arbejde normalt, vi vil forsøge at arbejde normalt, men vel vidende at situationen er meget vanskelig.

Swoboda
Fru formand, hr. kommissær, det, som De har fremlagt i dag, er sikkert et synspunkt, som vi kan give vores brede støtte til, som vi på forhånd accepterer, og som også er tilpasset situationen i Algeriet. Alligevel mener jeg, at vi som parlament skal tale et endnu tydeligere sprog for at ændre denne uhyre vanskelige situation i Algeriet i dag. Ethvert attentat, ethvert terroristangreb er et nyt chok ikke kun for Algeriet, men også for Europa.
Derfor må vi gøre det helt klart for den algeriske regering, at der ikke er tale om indflydelse eller intervention udefra men om vores bekymring for vores fælles livsrum og vores fælles skæbne. Det er sådan, Parlamentets idéer efter min mening skal forstås.
Vi, Parlamentet, fordømmer naturligvis vold i lige så høj grad som medlemmerne af Rådet og Kommissionen. Vold ødelægger ikke kun mennesker, den ødelægger også folks sjæl. Vold må ikke få succes, heller ikke og slet ikke i Algeriet! Derfor støtter vi uden forbehold alle foranstaltninger, som sigter mod at begrænse og forhindre denne vold. Dog skal menneskerettighederne tilgodeses. Nogle gange virker det for os, som om menneskerettighederne behandles som noget sekundært. Det er til en vis grad forståeligt i en vanskelig situation, men her overskrides nogle grænser, og det kan vi under ingen omstændigheder acceptere.
For at sige det rent ud, tvivler mange medier ligeledes på, om volden overalt virkelig bekæmpes så effektivt som muligt og med alle kræfter. Man bebrejder regeringen, at den ikke er så villig til at træffe de beslutninger, som er påkrævet. Vi ønsker ikke at insinuere noget, og derfor er der ligeledes ikke medtaget noget herom i beslutningen. Men jeg beder indtrængende Rådet og Kommissionen om at kontrollere, om sådanne rygter og beskyldninger virkelig er velbegrundede, og hvordan bekæmpelsen af volden kan blive endnu mere effektiv.
Det må ikke forekomme, at mennesker i landsbyer tortureres og pines i timevis, uden at politiet, militæret eller andre sikkerhedskræfter skrider ind. Dette punkt ønskede jeg at gøre særligt opmærksom på.
I forbindelse med det, som kommissæren sagde om associeringsaftalen og indpasningen i Barcelona-processen, kræver vi udtrykkeligt, at dialogen i Algeriet fortsættes. Der vil altid forekomme tilbageslag. Mennesker, som er villige til at starte en dialog, og som giver afkald på vold, får alligevel ikke den støtte og oplever ikke de positive reaktioner, som de og sagen fortjener.
Desuden skal det konstateres, at dialogen naturligvis skal føres med de mennesker, som afviser volden. Men som i alle kriseområder, hvad enten det er Irland eller andre områder på Jorden, skal man selvfølgelig træffe mange foranstaltninger for at få de kræfter, som stadig anvender vold, til at indse, at det er bedre ikke at anvende vold. Man kan naturligvis kun føre en virkelig effektiv dialog med mennesker, som siger nej til volden. Men vi må få så mange politiske, samfundsmæssige og religiøse kræfter som muligt til at give afkald på at bruge vold.
For at opnå dette er det nødvendigt med kontakter, henvisninger, men først og fremmest med opmuntring fra den algeriske regering. Jeg mener, at det er uacceptabelt, at den algeriske regering har optrådt ganske tøvende og tilbageholdende. Vi ønsker at fremme denne dialog, derfor ønsker vi også en dialog mellem Europa-Parlamentet og det nyvalgte parlament i Algeriet. Det skal ikke være et ensidigt tilbud, men en virkelig dialog, som har fredsprocessen og varetagelsen af menneskerettighederne for øje.
Jeg ønsker at vende tilbage til det, som hr. kommissær Marín sagde om forhandlingerne. Vi håber også, at forhandlingerne om associationsaftalen vil føre Algeriet længere ind i den samlede Barcelona-proces. Jeg fortolker Deres intervention på denne måde og støtter Dem fuldt ud på vegne af min gruppe.

Soulier
Fru formand, kære kolleger, hr. rådsformand, hr. kommissær, alle er klar over, hvor alvorlig denne debat er, og det er glædeligt, at Parlamentet endelig har besluttet sig til at deltage i debatten, der skal genskabe freden i Algeriet.
For det første, hr. rådsformand, har De ret, når De placerer vores aktioner i et bredt perspektiv. Algeriet skal vide, at vi ikke giver op, og at Europa, på et tidspunkt, hvor der over hele verdenen opstår store sammenhold, ikke vil forholde sig passiv med hensyn til det, der sker i Maghreb-landene, og i særdeleshed i regionens yngste og mest magtfulde land. Vi skal altså forsøge at tilstræbe bilaterale forbindelser, ikke mellem Algeriet og et enkelt andet land - jeg er franskmand, alle vil forstå, hvad jeg tænker på - men derimod mellem Europa og Algeriet, et land, der i kraft af sine mange ressourcer, og jeg vil ikke nævne nogen navne - ikke engang på en af vores store allierede- har skærpet appetitten hos mange.
Først og fremmest skal vi genskabe den civile fred og bør her undgå to forhindringer. For det første må vi ikke lade fortvivlelsen sejre, når vi står over for den ekstreme vold, der begås af yderliggående på begge sider og i kritiske perioder måske også af bevæbnede bander. Ligeledes skal vi - vores kollega fra de Europæiske Socialdemokraters Gruppe har undertiden udspurgt os om denne påfaldende passivitet, men det er endnu ikke det essentielle - undgå, at Algeriet mener, at vi blander os i dets anliggender. Derfor er det nødvendigt, at vi giver udtryk for et ønske, og at vi finder en passende forhandligsmetode.
Ønsket er klart. Lidt efter lidt udstyres Algeriet med demokratiske institutioner. Ingen er fuldkommen, og vi kan da ikke kaste os ud i en hovedløs kritik af de foranstaltninger, der er fortaget og fortsat foretages. Det er nødvendigt, at de politiske kræfter, der tror på demokrati, eller som vil høres, indtager deres pladser i disse institutioner.
For det andet skal vi, ved hjælp af de foranstaltninger, der er foretaget, især hvad angår hr. Madai, opmuntre enhver gestus fra den algeriske regering, som kan føre til en genoptagelse af dialogen, og som landets politiske, moralske eller religiøse ledere, de der endnu har kræfterne og magten til at udtale sig, efterlyser til bekæmpelse af volden, der, hvis den fortsætter, vil føre Algeriet mod afgrunden.
Og hvilke beføjelser har et parlament så inden for disse rammer? Først og fremmest er det rigtigt at sige, at vi - Rådet, Kommissionen og Parlamentet - udtaler os samlet. Vi må og skal medvirke til at genskabe dialogen. På den ene side ved at fremkomme med en bøn, ønsket om, at den interne dialog fortsætter. På den anden side ved at gøre de algeriske myndigheder opmærksom på, at associeringsaftalen kun underskrives, hvis Europa, og endog resten af den vestlige verden eller verdenssamfundet, modtager tydelige tegn på, at freden er på vej tilbage. Og dette kan være en yderst vanskelig forhindring at forcere.
Europa-Parlamentet skal føre en dialog med det algeriske parlament. Vi skal erklære os åbne for diskussion med alle politiske kræfter, der ikke bekender sig til vold. Det er klart, at mordere, yderliggående og ekstremister, som forkaster enhver form for diskussion - jeg mener fredelige diskussioner - selvom også disse indimellem er tvivlsomme, skal fjernes helt fra forhandlingsbordet. Men Europa-Parlamentet skal, stillet over for det nye parlament, som blev valgt i Algeriet i begyndelsen af sommeren sidste år, tage kontakt.
Det er nødvendigt - og her henvender jeg mig, fru formand, ikke kun til Parlamentets Præsidium, men til de forskellige gruppeformænd - at Parlamentet nedsætter en ekstraordinær delegation, ad hoc, således at denne kan tage til Algier, inden algerierne kommer til Strasbourg, forstå mig ret, til Europa-Parlamentets hovedsæde, og ikke til et vilkårligt medlemsland - for at føre en dialog med disse kræfter. Vi indblander ikke staterne, vi indblander ikke Rådet, vi indblander ikke Kommissionen. Parlament til parlament, der hvor den demokratiske debat tager sin begyndelse, der hvor den offentlige mening udtrykkes gennem almindelige direkte valg kan vi med tøvende men sikre skridt begynde at kæmpe os vej mod fred.
Dette kunne være Parlamentets bidrag. Det ville være rart, hvis Rådet og Kommissionen ville betragte Parlamentets arbejde som nyttigt.

Pasty
Fru formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, kære kolleger, vi er alle forfærdede over de grufulde massakrer, der dagligt efterlader det algeriske folk i sorg, og som rejser en enstemmig fordømmelse. Det er især kvinder, børn, men også gamle, der er de uskyldige ofre for dette vanvittige massemyrderi, som på ingen måde kan retfærdiggøres. Vores sympati går til ofrenes hårdt prøvede familier, til hvem vi sender vores oprigtige deltagelse. Men frem for alt er det vores bydende pligt at sørge for, at der sættes en stopper for disse barbariske handlinger. Vist er det først og fremmest det algeriske folks opgave at genskabe et fredeligt klima, men vi ved, at befolkningen ønsker fred, og at den har brug for al den moralske støtte, den kan få fra venskabslande, således at de, der opretholder terroren, endelig forstår, at en kamp, der udkæmpes med sådanne midler, er håbløs.
Vi bør hylde de algeriske kvinder for deres modige kamp, hvormed de trodser terroristernes trusler, og tydeligt demonstrerer deres afsky og deres vilje til at fremtvinge både en afslutning på attentaterne og en anerkendelse af deres rettigheder.
Vi bør støtte anstrengelserne fra de algeriske myndigheder, og især de udspil, der kommer fra præsident Zéroual - der uden tvivl er valgt på lovlig vis - og fra de forskellige politiske organisationer, der deltog i sidste valg for at genskabe de demokratiske institutioners normale virke. Jeg tilslutter mig helt og holdent initiativet fra vores kollega Soulier, fordi et møde mellem Europa-Parlamentet og det algeriske parlament vil kunne fremme en genindførelse af demokratiet.
Vi bør aktivt støtte alle forsøg på dialog, der ser dagens lys, med henblik på at sætte en stopper for de aktuelle massakrer. Vi må invitere alle grupper i den algeriske befolkning til at deltage i denne dialog, men en sådan dialog kan ikke opstå i et klima af frygt, for som General De Gaulles berømte sætning lød, da han med stort mod afsluttede den fransk-algeriske konflikt: "det er på høje tide, at vi efterlader våbene i garderoben«.
Da vil Algeriet kunne genindtage sin plads i den nødvendige Euro-Middelhavsdialog, hvis grundpiller blev skabt på Barcelona-konferencen.
Når freden først er genindført, og når den algeriske befolkning er blevet forsonet med sig selv, kan vi alle, algeriere og europæere i fællesskab, bidrage til opbygningen af det 21. århundredes Algeriet. Vi skal leve op til forhåbningerne hos den store algeriske ungdom, der i dag er i en håbløs situation på grund af arbejdsløshed og en usikker fremtid, hvilket desværre har drevet nogle af dem til at begå disse vanvittige myrderier, som vi i dag begræder.
En omgående løsning på det algeriske drama opnås gennem en aftale mellem samtlige politiske ledere, der uden nogen form for bagtanker skal gennemtvinge en national forsoning. Men en langsigtet løsning opnås ved, at algeriere og europære forener kræfterne og giver landets ungdom håbet tilbage, på den ene side ved at indføre og opmuntre til nødvendige sociale reformer, der er hårdt tiltrængt på socialt og økonomisk plan, og på den anden side ved at styrke det partnerskab, der forener dem.
Således lyder, for mig at se, det signal om håb, som Europa bør sende til den algeriske befolkning og deres ledere, samtidig med at det kraftigt understreges, at intet kan skabes i en stemning af had og voldelige mord, og at alle terrorhandlinger skal ophøre omgående.

André-Léonard
Fru formand, den liberale gruppe, på vegne af hvem jeg tager ordet, har i løbet af de sidste måneder gentagne gange anmodet om en debat om den alvolige krise, der hærger Algeriet. Indtil i dag er dette blevet os nægtet. Jeg takker derfor Rådet og Kommisssionen for endelig at have opfyldt dette ønske. Dog er jeg yderst skuffet over deres overfladiske udtalelser over for et drama af en sådan karakter. Deres mangel på ansvar forbløffer os. Respekten for menneskerettighederne er en forudsætning for opretholdelse af vores aftaler. Hvad gør Kommissionen og Rådet, når menneskerettighederne ikke overholdes?
I mangel af en fælles udenrigspolitik har vi endnu en gang fejlet i forbindelse med en aktion over for udlandet, hvilket tydeliggør nødvendigheden af en reform af vores institutioner på dette område. Mere end seks år efter annuleringen af afstemningen, som FIS vandt, lever Algeriet stadig i frygt for morgendagen. Grusomhederne har nået et uudholdeligt niveau: 60.000 mennesker er blevet massakreret og den algeriske stat begrænser sig til at bekæmpe terrorismen ved at besvare vold med vold.
Det seneste valg og dannelsen af en ny regering har ikke ført til den længe ventede dialog mellem de forskellige grupper i det algeriske samfund. Tværtimod er de få tegn på demokratisk velvilje fra de algeriske myndigheders side blevet saboteret af blind terrorisme. Værre er det, at visse informationer tydeliggør ordensmagtens afmagt, når det drejer sig om at forebygge og ikke mindst afværge de massakrer, der begås selv tæt på kaserner.
Vi mener, at kun et initiativ fra de algeriske myndigheder, der sigter mod at samle alle drivende kræfter i det civile samfund, hermed også islamiske bevægelser, vil muliggøre en aftale om forkastelse af volden, i overensstemmelse med menneskerettighederne og kulturelle minoriteters rettigheder. Den Europæiske Union skal støtte indførelsen af en veritabel national dialog, der forhåbentlig vil gøre det muligt at afslutte den terrorisme, der i højere og højere grad rammer den algeriske befolkning. Der er ikke tale om indblanding, men derimod om førstehjælp til et folk i fare. Vi kan ikke forblive passive vidner til daglige mord i et land, vi har dybe historiske, kulturelle og venskabelige forbindelser med. Det er vores pligt at handle.
Vores fællesresolution anmoder om nedsættelse af en parlamentarisk ad hoc- delegation, hvis opgave det skal være at påbegynde en dialog, såvel her som i Algier, og som vil muliggøre en tilbagevenden til fredelige forhold og en styrkelse af samarbejdet mellem Unionen og Algeriet. Lad os ikke forpasse denne chance. Vi har ikke lov til at fejle. Desuden kan vi hjælpe Kommissionen, som kommer til at spille en ledende rolle i den demokratiseringsproces, der skal påbegyndes under forhandlingerne om ny Euro- Middelhavsaftale med Algeriet i overensstemmelse med menneskerettighederne.
Jeg vil ikke afslutte uden at hylde de algeriske journalister for deres mod og den ihærdighed de udviser, når de, med fare for deres liv, fortsætter med at informere os, og jeg vil gerne tilslutte mig smerten hos de familier, der er berørt af disse grusomheder, som ikke længere kender nogen grænser. Vi må håbe på, at vores algeriske venner meget hurtigt genfinder vejen til fred og stabilitet.

Ainardi
Fru formand, det algeriske folk lider under en ny optrapning af terroren uden fortilfælde siden 1992. De bevæbnede islamiske grupper overgår hinanden i grusomheder for at skræmme befolkningen og for at skabe kaos i landet med henblik på at destabilisere den algeriske stat og få den til at overgive sig. I lighed med andre udtrykker min gruppe naturligvis sin foragt og fordømmer på det skarpeste disse barbariske handlinger. Men vi må gå et skridt videre og utvetydigt anklage de fanatiske fundamentalister og deres ledere, som er de sande ophavsmænd og igangsættere til denne terrorbølge.
De seneste udtalelser fra Abassi Madani, der er hovedansvarlig for det tidligere FIS, og som for nylig blev løsladt, kaster et tydeligt lys over hans ansvar. Den afpresning, som han forsøgte sig med ved at fremstille sig selv som værende i stand til at stoppe massakrene, hvis magthaverne gav efter for hans betingelser, beviser til fulde hans nære ledtog med terroristgrupperne. Derfor går vores gruppe, som nægter at være den, der løfter pegefingeren, imod enhver manøvre, hvorfra den end måtte komme, der har til formål at medinddrage de fundamentalistiske kræfter, der er ansvarlige for og medskyldige i massakrene, i forhandlinger for eksempel i form af en en international konference. Vi nægter at blande os i anliggender, der angår den algeriske befolkning. Det algeriske folk besidder selv, deres historie beviser det, de nødvendige kræfter til at besejre terrorismen og til at bidrage til deres sociale, demokratiske og kulturelle frigørelse. De algeriske kvinder spiller en betragtelig rolle i kampen og udviser et mod, som må aftvinge beundring og hyldest.
Vi mener ikke, at et kompromis med de fundamentalistiske kræfter kan frelse Algeriet på dets vej mod demokrati og økonomisk og social fremgang. Europa kan bidrage hertil ved at fastslå sin solidaritet med det algeriske folk, ved at fremme et øget samarbejde mellem Den Europæiske Union og Algeriet, i tæt samarbejde med landets drivende kræfter, med for eksempel en lempelse af gælden, teknisk assistance med henblik på at modernisere infrastrukturen og opføre socialt boligbyggeri. For at udtrykke vores støtte til alle dem, der med fare for deres liv kæmper mod terrorismen, foreslår min gruppe, i lighed med flere andre, at vores forsamling sender en delegation til Algeriet for at møde både parlamentarikerne og alle de modige kræfter, der kæmper i landet.

Cohn-Bendit
Fru formand, mine damer og herrer, den algeriske befolkning har gennem historien været et prøvet folk. At iføre sig englevinger over for fundamentalismen er udtryk for fejhed og opgivelse. Over for den totale udslettelse er det et udtryk for intellektuel perversion. Sagen er både meget indviklet og meget enkel. Når et land gennemlever en sådan krise, er det yderst vanskeligt for regeringen at føre den rigtige politik. Men når krisen bliver så voldelig, er det regeringens måde at håndtere situationen på, der afgør, om det er muligt at finde en løsning eller ej. Selvom der findes hemmelige fængsler, selvom massakrer og mord også begås af regeringensstyrkerne, betyder dette ikke, at regeringen er at sidestille med terroristerne, men derimod, at regeringen forstærker voldsspiralen, som blev sat i gang af terroristerne. Det vil sige, at vi ved at sige "nej« til udslettelse, ikke siger "ja« til fundamentalisme, men derimod, at der bør findes en anden løsning på problemet i Algeriet. Dette var mit første punkt.
Mit andet punkt er, at vi skal holde op med at lyve! Det er klart, at hvis vi ønsker en dialog, må denne dialog være så bred som mulig, den bør nå ud til dem, der på et tidspunkt troede, at de kunne opnå frihed gennem våben. Vi skal jo netop nedlægge våbene. Vi må altså forsøge at gennemtvinge en dialog med de onde. Hvis man kun fører dialog med de gode, er alting positivt, men man kommer ingen vegne. At føre dialog med de onde betyder ikke, at man holder med dem eller accepterer dem, det betyder, at man vil overbevise dem om, at de er ude i en blindgyde.
Lad os derfor tage sammen til Algier, lad os diskutere med det algeriske parlaments menneskerettighedsudvalg, med alle de politiske kræfter i det algeriske parlament, med de drivende kræfter i Algeriet og selv med de mest rygtesløse, så de stopper deres perversiteter. Jeg er fuldstændig overbevist om, at håbet vil genopstå i Algeriet, når befolkningen fornemmer, at der findes folk, der ikke blander sig med løftede pegefingre. Siden hvornår vil kommunisterne ikke længere løfte pegefingre? Det er en intellektuel falliterklæring.
Men jeg holder nu på, at alle de, der ikke vil føre dialog, det være sig i Algeriet, i Afghanistan, i Cambodia, eller hvor ved jeg, bør have en lektion i kommunikation. Europa-Parlamentet skal sætte alt ind på at sige til algerierne: I er en del af vores verden, en verden hvor dialog er den eneste løsning på massakrer og problemer.

Dupuis
Fru formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, jeg er målløs over de taler, vi har hørt her til morgen. Der tales om dialog. Vores ven Cohn-Bendit har netop endnu engang mindet os om dialogens dyder, imens der gennem de sidste tre år i Algeriet er sket en mangedobling af mulighederne for dialog, imens den algeriske befolkning har fået mulighed for, ved direkte valg, at vælge deres kandidater og deres præsident. Der er blevet talt om dialog mellem hvem? Mellem dem der, som vores kommunistiske kollega mindede os om, endnu engang i løbet af de sidste dage har bevist, at de havde mulighed for at stoppe massakrerne. Det er fuldkommen absurd.
Hvad angår indblanding i Algeriet, hvorfor nægter de algeriske myndigheder indblandingen i dag? Det gør de, fordi man foreslår dem at sætte regeringen i bås med terroristerne. Den Europæiske Unions opgave er at støtte den algeriske regering, og det er kun på denne betingelse, at vi kan investere i økonomiske og politiske reformer, investere i det juridiske system, så det endelig kommer til at fungere, investere med henblik på langt om længe at få gang i omfattende privatiseringer i Algeriet, således at borgerne i Algeriet får nye udsigter og ikke kommer ud i arbejdsløshed, fattigdom, fortvivelse, som det er tilfældet i dag.
Der er blevet talt om alt dette inden for rammerne af Barcelona-konferencen. Det er det samme som at sige, at Algeriet er et problem som alle andre. Skønt Algeriet burde være en absolut prioritet for vores politik på den side af Middelhavet, lukker man det inde i de normaliserede rammer af en konference, der alligevel, som vi ved, ikke fører til noget særligt. Vi må investere milliarder af ecus, vi skal være opsat på at ændre noget. På disse vilkår vil præsident Zéroual og de algeriske myndigheder kunne acceptere denne form for indblanding, fordi indblandingen er baseret på dialog...
(Afbrydelse af hr. Cohn-Bendit) ... på en ægte dialog, på venskab. Det er på disse vilkår, at vi kan ændre tingene. Hvis det kun drejer sig om, at ville løfte pegefingre over for Algeriet og lege mellemmand for parterne, kan den algeriske regering naturligvis ikke acceptere dette. Vi er nødt til at tage parti. Vi er nødt til at forsvare de, der som præsident Zéroual har valgt at skabe demokratiske institutioner i Algeriet. Disse fortsætter, vi må give dem styrke, vi må holde med dem, og det er under sådanne betingelser, at vi vil kunne arbejde for at reformere retssystmet og udrydde de kræfter, der i dag arbejder i ly af mørket for at undergrave den demokratiske proces i Algeriet.

Muscardini
Fru formand, Rådet har her til formiddag gentaget sin støtte til den algeriske regerings økonomiske og politiske reformer. Jeg betragter det valg, der fandt sted den 5. juni, som et fremskridt og jeg betragter associeringsaftalen som en forudsætning for fremskridt. Under alle omstændigheder har hverken Kommissionen eller Rådet fremlagt nogle konkrete forslag eller initiativer for at forsøge at dæmme op for rædslen, massakrerne og volden, og jeg må derfor konkludere, at algerierne selv må finde en løsning på deres problemer. Dette er imidlertid ikke Alleanza Nazionales holdning, fordi vi mener, at deres problemer også er vores problemer, at de er Europas problemer.
Den stadige og forværrede barbariske situation i Algeriet har gjort rædslen i dette plagede land til et dagligt fænomen. Den meningsløse vold, der bæres frem af den blinde terrorisme og dennes efterfølgende undertrykkelse som i en ond cirkel, bærer ved til bålet i form af en uskyldig befolknings blod. Selvom ansvaret for denne situation til dels må tillægges det tidligere diktatur under Den Nationale Befrielsesfront, der var et produkt af den voldsomme krig mod kolonistyret, der gik forud for landets legitime uafhængighed, kan vi ikke nægte, at det i dag også er vores ansvar og vores medlemsstaters ansvar at bringe dette martyrium til ophør.
En ung befolkning som den algeriske, der kun har kendt femårsplanernes elendighed og derefter rædslerne i en borgerkrig, der påstås udkæmpet for religionsfriheden, er en tidsindstillet bombe, der ikke alene truer Maghreblandene og hele den islamiske verden, men også udgør en særdeles alvorlig trussel mod Europa, som ikke må undervurderes. Det bør være et prioriteret mål for Unionen at genskabe håbet i Algeriet på grundlag af en kulturel og civil model baseret på tolerance, demokrati og en verdslig stat, der accepterer foreningsfriheden, ytringsfriheden og religionsfriheden.
Det er derfor ikke retorisk ment, når det siges, at den algeriske befolknings kamp for at slippe ud af deres rolle som gidsler for volden også er vores kamp. Det er bestemt muligt at isolere de ekstremistiske elementer og nå frem til at påbegynde en dialog mellem parterne, og vi europæere har midlerne til at få den accepteret: men en forudsætning er en politiks vilje, som det før har skortet på i forbindelse med krigen i det tidligere Jugoslavien. Hvis genopretningen af freden i Algeriet mislykkes, vil billedet af et svagt Europa, der kun er optaget af sig selv, ude af stand til at handle og dermed til at reagere, igen blive fremmanet, hvilket ville gøre os farligt følsomme over for løsrivelsesideologier, hvis symptomer allerede kan mærkes og kun vil blive forstærket.
Alleanza Nazionale er klar over de ydre, men også de indre farer i denne situation, hvis den fortsætter, og håber, at Europa-Parlamentet vil kunne tage et initiativ til sammenkaldelse af en konference med deltagelse af parterne: Unionen, Maghreb-landene og Konferencen for Sikkerhed og Samarbejde, CSCE. Vi ønsker, at EuropaParlamentet forpligter de 15 medlemsstaters regeringer til en fast kamp mod fundamentalister af enhver art, og vi ønsker, at der ikke gøres indrømmelser til de, der brutalt har udryddet kvinder, gamle og børn. Vi gentager, at også Vesten har et ansvar for at have ladet volden få overtaget.

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag, der er udarbejdet på grundlag af artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.

Titley
Fru formand, hvis vi skal være helt ærlige, så ved vi egentlig ikke rigtigt, hvad vi skal gøre ved Algeriet. Det bekræftes af alt, hvad vi har hørt indtil nu. Det blev faktisk tydeligt bevist i februar i år, hvor Parlamentet overhovedet ikke kunne nå til enighed om en beslutning om Algeriet. Vi ved dog, at volden er barbarisk og uacceptabel, og at den bør fordømmes absolut og betingelsesløst. Vi ved også, at situationen ikke er så enkel, som visse talere her til formiddag tilsyneladende mener. Vi må spørge os selv f.eks., hvorfor mordene er sket tæt ved sikkerhedsstillinger, og hvorfor militæret ikke har været i stand til at beskytte befolkningen. Ikke alle mordene er sket i fjerntliggende landsbyer, nogle blev begået i bebyggede områder. Hvorfor er disse mord sket?
Vi ved også, at der tilsyneladende forekommer flere og flere dødspatruljer, som vi kender dem fra Sydamerika. Vi ved fra Sydamerika, at når dette sker, begynder den politiske situation at løbe helt af sporet. Da Algeriet ligger så tæt på Den Europæiske Union, ved vi, at denne farlige og ustabile situation i sidste ende kan underminere Unionen. Derfor må vi udvikle en strategi. Det er afgørende, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik begynder at vise tænder og handle effektivt. Selvfølgelig skal vi tage fat på den politiske dialog. Selvfølgelig skal vi udvikle den interparlamentariske dialog. Vi må prøve at anvende associeringsaftalen, som kommissær Marín har antydet, som grundlag for at udvikle dialogen, så ikke-statslige organisationer kan få adgang til Algeriet, så de kan få en chance for at vurdere situationen i landet. Vi bør fremme denne dialog med henblik på at opnå større pressefrihed i Algeriet, så vi alle kan få at vide, hvad der sker.
Desuden bør vi, som hr. Dupuis sagde, opfordre til yderligere økonomiske reformer. I sidste ende kan vi kun gennem forbedring af økonomien sikre en mere fredelig udvikling i Algeriet i fremtiden.

Viola
Fru formand, kære kolleger, foruden at give mig lejlighed til at udtrykke min stærkeste fordømmelse af de terrorhandlinger, der ryster et land kun få sømil fra Den Europæiske Union, et land, der ønsker at associere sig med dette Fællesskab og sammen med os skabe et frihandelsområde, giver denne dramatiske krise mig anledning til at fremkomme med nogle betragtninger.
Først og fremmest er jeg af den opfattelse, at man bør lægge større vægt på faren for, at begivenhederne i Algeriet spreder sig over dets grænser til nabolandene Tunesien og Libyen. Dette er en kilde til alvorlig bekymring, som giver mig anledning til at kræve den størst mulige opmærksomhed fra Den Europæiske Union på forholdene i alle disse tre lande. Min frygt skyldes grundlæggende det forhold, at jeg betragter den algeriske terrorisme som en direkte følge af en socioøkonomisk krise, snarere end en kulturel eller religiøs krise, hvorfor der er grund til at frygte, at terrorismen også kan vise sig i de andre Maghreb-lande, som gennemlever en krise af lignende art.
Krisen i Algeriet er altså af socioøkonomisk art, og da den politik for Middelhavsområdet, der vedtoges i Barcelona efter min mening grundlæggende bør fortsættes, bør Den Europæiske Union modsvare terroristattentaterne med strukturelle udviklingsinstrumenter og finansielle instrumenter fremfor diplomatiske modsvar. Derfor må vort første svar være at igangsætte associeringsaftalen; det er nødvendigt med en tilskyndelse gennem økonomisk og social bistand frem for den isolation, som Europa og hele den vestlige verden synes at ville påtvinge landet.
Jeg mener derfor, at i det mindste Europa-Parlamentet bør tale for at fremme dialogen og respekten for menneskerettighederne, som indimellem glemmes i svulstige ord og undertrykkelse. Jeg tilslutter mig varmt idéen om, at en delegation fra dette Parlament hurtigst muligt rejser til Algeriet for at starte en så konstruktiv dialog som mulig med det nye algeriske Parlament. Jeg minder dog om, at der allerede eksisterer en Delegation for Forbindelserne med Maghreb-landene, som udfører sit arbejde på ansvarlig vis og som eventuelt kunne udvides til lejligheden, således at den bedre repræsenterer Europa-Parlamentet som helhed.
Jeg håber, at denne delegation vil kunne etablere kontakter med flertallet såvel som mindretallet i det valgte parlament samt med arbejdsmarkedets parter, og at den vil være i stand til at lægge grundlaget for en ny dialog mellem Europa og Middelhavsområdet, ikke mindst af samme art som det parlamentariske forum for samarbejdet mellem Europa og Middelhavsområdet, som ofte er blevet nævnt som en forudsætning for en dialog, der i et sådant tilfælde utvivlsomt ville være nyttig og kunne udgøre en resonansbund for alle de de europæiske demokratiske staters tanker om dette område.
Det må endelig siges, at den lammelse og måske endog frygt, som gennem længere tid har præget Den Europæiske Union over for den islamiske fundamentalismes udbredelse og terrorismen, risikerer at underminere eller helt ødelægge alle de europæiske initiativer for at forbedre kontakten til Middelhavsområdet. Jeg mener nu alligevel, at vi bør passe på, at vi ikke accepterer den alt for lette sammenligning, som fra visse sider er blevet forsøgt, mellem Den Europæiske Unions forsinkede holdninger til og skyld i den dramatiske borgerkrig i det tidligere Jugoslavien og så den algeriske krise. Der er tale om to helt åbenlyst forskellige situationer, selvom de er lige så dramatiske. Jeg talte med vilje om borgerkrig i Jugoslavien og om krise i Algeriet for netop at understrege, at begivenhederne i Algeriet på ingen måde kan betragtes som et sammenstød mellem etniske folk eller i det mindste som et sammenstød mellem indbyrdes stridende dele af det civile samfund. Man bør med andre ord ikke begå den fejl at betragte de algeriske terrorister som civile kamptropper og dermed give dem en international anerkendelse eller legitimitet.
Hermed mener jeg ikke at undskylde Den Europæiske Union, jeg mener blot, at det er nødvendigt at finde de rette midler til hurtigst muligt at rette op på den forsinkelse, der under alle omstændigheder findes på dette område.

Barón Crespo
Fru formand, i forbindelse med den spiral af stigende barbari, som vi ser i Algeriet, må man huske på, at der også er tale om en kamp for politisk og økonomisk magt. I dag ser vi på sagen, og det synes, som om der er stor enighed her i Parlamentet. Jeg tror, det er vigtigt, at Europa - Den Europæiske Union - tager ansvaret for sine interesser, for sine forpligtelser og for solidaritet med nogle lande, heriblandt især Frankrig.
Og det spørgsmål, vi må stille os selv, er, hvad vi kan gøre. Rådet har meddelt os, at det er for associeringsaftalen - inden for den overordnede politiske vurdering, som vi deler. Kommissionen meddeler, at den afventer, at den algeriske regering ønsker at forhandle, hvis jeg har forstået dette korrekt. Og problemet er, hvad gør vi så længe ud over de fordømmelser, som vi skal stemme om.
Jeg tror, at der i forholdet til vores forhandlingspartner, som grundlæggende er den algeriske regering, faktisk er nogle ting, som vi kan og bør gøre:
For det første må vi i forbindelse med denne reaktion over for indblanding minde om, at Den Europæiske Union ikke står alene i Euro-Middelhavsaftalerne. Der er mange lande, heriblandt også islamiske lande, som også deler disse værdier, værdier i form af respekt for menneskerettigheder og demokrati.
For det andet må vi også minde om noget meget vigtigt, nemlig at der blandt en lovligt indstiftet regerings ansvar er opretholdelse af lov og orden, som begynder med beskyttelsen af retten til livet. Og det er noget, som er den algeriske regerings ansvar. Og her er vi også villige til at hjælpe til, at det sker på demokratiske vilkår.
Og for det tredje, fru formand, er der spørgsmålet om dialog. Jeg tror, at man må tale sammen og støtte en dialog. For det første med de demokratiske politiske kræfter i Algeriet, som er til stede, og som også kan deltage i denne proces. Og dernæst en dialog med terroristerne - for man taler altid om voldsmændene - som dræber befolkningen massivt. Der er en betingelse, og det er at isolere dem og kræve, at de afvæbnes. Man må ikke tillægge den overnaturlig virkning, men man må vide, hvad der er vores ansvar.

Robles Piquer
Fru formand, vi må spørge os selv, hvorfor foregår denne grufulde vold, som får Algeriet til at forbløde, og som dræber civile og militærpersoner, folk i byer og på landet, og især kvinder og børn, med så uforståelig grusomhed og barbari?
Det har uden tvivl noget at gøre med Algeriets historie. Dette territorium opnåede i forrige århundrede aldrig en statsstruktur svarende til f.eks. den, som blev ledet af sultanerne i Marokko eller bey'erne i Tunesien. Og måske netop derfor var det nemmere for franskmændene at trænge så gennemgribende og dybt ind i landet, så Frankrig virkelig helt oprigtigt troede, at dette var en del af landets territorium. Og dette gjorde sikkert også, at den efterfølgende algeriske frihedskamp blev så voldelig, at den blev så enormt hård, og at den naturligvis blev ledet af en væbnet bevægelse, som tog magten og udviklede sig til en totalitær magt - ikke kun total - en militær magt og ikke en civil magt, som i øvrigt fejlagtigt førte en økonomisk politik i stil med de sovjetiske femårsplaner, der skabte kolossale, men lidet produktive strukturer, ressourcespild, sandsynligvis ødelagde de traditionelle rigdomskilder i stor mængde, dannede grobund for korruption og endelig berøvede algerierne ethvert håb, især de unge, hvilket medførte, at mange vendte sig mod løsninger på et påstået religiøst grundlag, som dog lå langt fra den oprindelige islamiske tro, løsninger med noget magisk og endog falsk mirakuløst over sig.
Og i lyset af FIS' valgsejr blev aflysningen af de efterfølgende parlamentsvalg også accepteret - lad os sige - med for stor velvilje fra vores side, altid i kølvandet på den franske regerings holdning. Og dette må vi nu erkende.
Sandheden er, at der oven på disse søer af blod og smerte er afholdt valg, naturligvis fejlbehæftede, som vi ved, men tilstrækkeligt gyldige, til at vi kan tillade os at indlede en dialog, og vi må sandelig fra Parlamentets side tale om den parlamentariske dialog. Jeg tror ikke, det er nødvendigt - og i denne lille nuance afviger jeg fra, hvad der er udtalt af min ven, formanden for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder, hr. Soulier - med en ekstraordinær mission. Som hr. Viola netop har påpeget, har vi en delegation for forbindelserne med Maghreb, en delegation, som for øvrigt gentagne gange har besøgt Marokko og Tunesien, men aldrig Algeriet.
Men nu er der altså et algerisk parlament, hvis formand - så vidt jeg har fået oplyst - ønsker at modtage dette besøg, og jeg tror, at det, Parlamentet skal gøre, er at sende denne delegation af sted. Måske ville det ekstraordinære bestå i at stille midlerne til rådighed til at sende delegationen af sted nu , ikke at vente på, at den eventuelt står for tur, og måske ville det også være ekstraordinært at udvide delegationens medlemstal for at dække så stort et område som muligt. Og naturligvis for at få en dialog i gang med alle de politiske kræfter, som er repræsenteret i Algeriets parlament, og måske også for at komme i kontakt med andre politiske kræfter, som på nuværende tidspunkt kan gå bort fra en voldelig holdning - man må heller ikke tro, at denne voldelige holdning er uigenkaldelig - og hen imod en mere moderat og fredelig holdning.
Fru formand, vi europæere har en lang historie, en lang, voldelig og ofte blodig historie. Men nu er vi nået til et punkt, hvor vi kan foregå med et beskedent eksempel i dialogen med andre, som nu er voldelige. Naturligvis må vi, som vi allerede gør det, opmuntre Rådet og Kommissionen i deres beslutninger vedrørende samarbejdsaftaler, men vi må frem for alt forkynde ved hjælp af vores eget initiativ, som er at indlede denne dialog.

Van Lancker
Fru formand, jeg har i de forløbne uger personligt været meget chokeret over den resignation, hvormed det internationale samfund har reageret på rædslerne i Algeriet, og jeg er derfor glad for den generelle tone, der er lagt i denne debat og også med forslaget om at udsende en delegation fra Parlamentet. Jeg er ikke desto mindre overbevist om, kolleger, at alle udspil fra Parlamentet kun er hensigtsmæssige, hvis vi ikke stikker os selv blår i øjnene, hvis vi ikke er selektivt forargede. Naturligvis er det klart for enhver, at der her finder en integrations terror sted, der med vold forsøger at påtvinge folket sin ideologi, og jeg mener i øvrigt, at vi ikke kun må ære de kvinder, der organiserer sig, men at vi også skal støtte dem herfra.
Men der er også noget andet, og det er heldigvis kommet frem et par gange i debatten i dag. Stadigt flere journalister og stadigt flere menneskerettighedsorganisationer vidner om, at volden også kommer fra bevæbnede bander i og omkring hæren. Og må vi ikke stille spørgsmålstegn ved den ustraffethed, hvormed der myrdes? Må vi ikke stille spørgsmålstegn ved hærens manglende evne til at beskytte civilbefolkningen? Må vi ikke stille spørgsmålstegn ved, at Algeriets myndigheder reagerer med begrænsning af pressefriheden, med begrænsning af menneskerettighederne og retsstaten? Det er vigtigt, at den parlamentære delegation også drøfter disse problemer med kollegerne i Algeriets parlament.
Til sidst, kolleger, vil jeg understrege vort eget ansvar i denne debat. Flygtninge fra Algeriet sendes stadig tilbage til deres land uden garanti for deres sikkerhed. FN's flygtningehøjkommissær har allerede flere gange gjort dramatiske opråb til en række medlemsstater, der fortsat anvender denne praksis. Han anmoder om, at afvisningerne i mellemtiden udskydes midlertidigt indtil disse tilstande i Algeriet ophører. Jeg er sikker på, at dette kun lykkes, hvis alle medlemsstater tager denne beslutning, og jeg anmoder derfor Rådet om at fremsætte forslag herom. Jeg håber, at Parlamentet kan støtte dette. Det algeriske folk, kolleger, har fået nok af vold, og som kollega André-Léonard allerede sagde: "Neutralitet under disse forhold kommer til at se ud som nægtelse af bistand til et folk i nød.«

Stasi
Fru formand, over for så dramatiske begivenheder som dem, der udspilles i Algeriet, er fristelsen til at tie stor hos Algeriets venner.
Tie fordi ord ikke kan udtrykke vores følelsen af sorg, forfærdelse og foragt over for den optrapning af grusomhederne, vi er vidne til i dette ulykkelige land. Tie fordi det er tydeligt, at fanatikerne, der ikke tøver med at massakrere hele landsbyer, vender det døve øre til ethvert forsøg på at tale fornuft. Tie fordi det virker som om, de algeriske ledere opfatter ethvert ord angående Algeriet, enhver interesse, den mindste interesse for det algeriske befolkning, som et skandaløst angreb på deres nationale suverænitet, som en utålelig indblanding i landets interne anliggender.
Alligevel er det mere end nogensinde vigtigt at der råbes op og især fra medlemmerne af Europa-Parlementet. Vi må råbe op, fordi mange mennesker anser dette Parlament som de europæiske folks samvittighed og stemme. Hvis vi forholder os tavse, når vi står over for sådanne begivenheder, under hvilke andre omstændigheder vil vi så have ret til at hæve stemmen? Vi må råbe op, fordi vi skal høres af de mennesker i Algeriet, der med fare for deres liv kæmper, lider for demokratiet og for menneskets værdighed. Vi må råbe op for at tilkendegive vores solidaritet med denne kamp både i modgang, og når der er håb. Vi må råbe op for at vække den internationale bevidsthed, som med undtagelse af enkelte pludselige tiltag, ofte forekommer skammelig passiv, når det drejer sig om Algeriet. Vi må råbe op for at vise, at vi ikke imponeres eller skræmmes af de fornærmede beskyldninger om indblanding, som de Algeriske myndigheder skamløst giver sig af med.
Man har i øvrigt sommetider en fornemmelsen af, at magthaverne benytter sig af islamisternes brutale grusomhed til at begrænse befolkningens frihed og borgerrettigheder. Vi må hele tiden huske på, at præsidenten, med den legitimitet han opnåede ved valget, ikke giver grønt lys for alle vores handlinger. Vi må hele tiden huske på, at en magthavers legitimitet hurtigt forgår, når denne igen og igen forråder de principper, han er valgt på.
I alle tilfælde, når en regering viser sig ude af stand til at forsvare sine borgere, ude af stand til at forhindre, at der dag efter dag begås massakrer som dem, algerierne er ofre for, så er det verdenssamfundets pligt at yde en befolkning i livsfare den bistand den har krav på.
Men eftersom Den Europæiske Union har optaget økonomiske forhandlinger med Algeriet, så lad os ikke tøve med - samtidig med at vi naturligvis på det skarpeste fordømmer de forfærdelige forbrydelser, fundamentalisterne begår - at lægge pres på magthaverne i Algeriet for at de, i deres kamp mod terrorismen, ikke tillader eller deltager i kriminelle handlinger og alvorlige krænkelser af menneskerettighederne, for at de tillader de ikke-statslige organisationer, f.eks. Amnesty International, at udføre det undersøgelsesarbejde, som udføres i mange lande verdenen over, og især giver tilladelse til at fængslerne besøges, for at den internationale presse frit kan fuldføre sin mission, og endelig for at den algeriske regering med godt mod fortsætter sine forsøg på at få gang i en dialog med alle de kræfter i landet, der er parate til at give afkald på volden, herunder også de perverterede og de ondsindede kræfter, således at landet kan genfinde den civile fred, og så Algeriet kan genindtage sin plads i Euro-Middelhavspartnerskabet, hvor vi utålmodigt venter på det.

Izquierdo Rojo
Fru formand, ud over de øvrige betragtninger er det relevant, at Algeriet og det algeriske folk forstår, at der i denne forsamling, i Europa-Parlamentet, er enorm støtte og ønske om fælles fremskridt. Den vigtigste udfordring er fælles for begge, og i denne fælles udfordring kan vi gøre meget. Det er udfordringen om at arbejde for en endelig tilknytning mellem Algeriet og Den Europæiske Union. Vi foreslår en styrkelse af den politiske og parlamentariske dialog, indledning af en dialog mellem Europa-Parlamentet og den algeriske nationalforsamling inden for et partnerskabs rammer. Vi støtter beslutningen om at lede Algeriet ad vejen mod fremskridt, konsolidering af en demokratisk stat, fremme af menneskerettighederne. Vi fordømmer uforbeholdent denne brutale svøbe af terror, som det algeriske folk lider under, og med denne støtte står vi sammen med folket, med Algeriet.

Lindeperg
Fru formand, da jeg afslutter debatten, vil jeg ikke gentage det, der, ofte meget dygtigt, er blevet sagt af kollegerne, som har talt før mig, om de grusomheder, vi står overfor i det algeriske drama, og om beundringen for dem, der kæmper for fred og frihed. Jeg tænker her især på de kæmpende kvinder, der rammes dobbelt og derfor udviser dobbelt så meget mod!
Derimod vil jeg gerne bekæmpe den alt for udbredte idé, at man ikke med øjeblikkelig virkning kan gøre noget konkret for at lette Algierenes lidelser. Der findes faktisk noget, Unionen kan gøre her og nu, og som kun afhænger af os, nemlig at tilbyde en værdig beskyttelse til de mænd og kvinder i Algeriet, der har valgt at flygte fra pinslerne i deres land.
De vil nok sige, at denne rolle tilfalder Genève-konventionen. Paradoksalt nok ser det ud til, at algerierne ikke kan nyde godt af denne konvention - fru van Lancker antydede dette for et øjeblik siden. Retspraksis i medlemsstaterne gør, at beskyttelse i henhold til konventionen kun ydes til personer, der er forfulgte af statslige myndigheder. Denne retspraksis blev stadfæstet for nylig, i 1996, i en fælles holdning fra Rådet, der omhandlede dette emne.
Det er et paradoks, fordi islamisterne med god grund kan mene, at de er forfulgt af deres regering og derfor kan påråbe sig beskyttelse i Den Europæiske Union, mens deres ofre, de frihedskæmpere jeg netop omtalte, ikke kan påråbe sig denne rettighed. Denne fortolkning, der er i modsætning til UNHCR's fortolkning og i modsætning til ånden og idéen med konventionen, er imidlertid nu blevet gældende fællesskabsret. Derfor taler jeg for en iværksættelse af en slags sekundær beskyttelse, en mellemting mellem flygtningekonventionen og den midlertidige beskyttelse, der i øjeblikket er under behandling.
Det er ikke bare en skør idé, eftersom den allerede i mange år har figureret i Rådets program, og jeg er glad for, at Frankrig - mit land - nu overvejer dette. Dog tror jeg, at en sådan foranstaltning kun kan komme til sin ret og fungere effektivt på EU- niveau. I mellemtiden, fru formand, ønsker jeg, at Unionen indtager en mere åben holdning over for de algeriere, der ønsker beskyttelse i Frankrig, en beskyttelse som debatten i dag beviser er fuldt ud påkrævet.

Wohlfart
Mine damer og herrer, fru formand, allerførst vil jeg gerne takke alle dem, der har givet deres mening til kende under debatten, en livlig og følelsesmæssig, men samtidig meget værdig debat, der afspejler grusomhederne, udfordringerne og farerne ved den aktuelle situation i Algeriet. Jeg vil ligeledes gerne takke talerne for kvaliteten af deres indlæg, selvom nogle har været skuffet over Rådets redegørelse om Den Europæiske Unions rolle i Algeriet.
Jeg tror, at det gennemgående budskab på denne plenarforsamling er, at man ikke bør ignorere det, der foregår i Algeriet, at Algeriet - og jeg vil endda gå så vidt som til at sige alle Maghreb-landene - har brug for Den Europæiske Union. Men på den anden side har Den Europæiske Union brug for et fredeligt og politisk stabilt Algeriet og Magreb. Jeg hilser Parlamentets initiativ velkommen, der viser, at også Parlamentet tager sin ansvar alvorligt. Rådet har sin rolle, Kommissionen sin - der drejer sig mere præcist om den kommende associeringsaftale inden for rammerne af Barcelona-processen - og Europa-Parlamentet (dette er min egen personlige mening) spiller ligeledes en rolle.
Der er blevet talt om konstruktiv dialog, og jeg vil tilføje "en vågen dialog« med hensyn til et så ømtåleligt emne som beskyttelse af menneskerettighederne. Godt nok er næsten alle enige om, at kredsen af deltagere i en dialog i Algeriet bør være så bred som muligt, men det drejer sig her om en meget langsommelig proces, og vi er nødt til at indse, at der desværre findes mennesker, såvel i krisen i Algeriet som i andre konflikter, der ikke er interesseret i en dialog. Vores fælles anstrengelser er altså et langsommeligt arbejde. Algeriet fortjener vores støtte, fordi langt størstedelen af befolkningen, dette blev nævnt af en af talerne og bevist af befolkningen selv ved sidste og de forudgående valg, ønsker fred.
Inden jeg overlader ordet til næstformand Marín, der som repræsentant for Kommissionen vil fremlægge sine konklusioner, vil jeg konkluderende sige, at vores rolle er at følge og opmuntre de forskellige institutioner til selv at tage del i denne langsigtede fredsproces, og at alle drivende kræfter i Algeriet og alle godvillige Algeriere også skal bidrage til at løse dette problem.

Marín
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg støtter, hvad hr. Wohlfart har sagt på Rådets vegne og vil blot tilføje, at hvis Europa-Parlamentet ønsker at igangsætte en politisk dialog på parlamentarisk niveau, stiller Kommissionen sig til rådighed, for på nuværende tidspunkt er ethvert skridt mod indledning af nye dialoger med repræsentanterne for det algeriske folk interessant.
Når alt kommer til alt, er forhandlingskonferencen om en associeringsaftale en konference med et præcist mandat, med en præcis teknik, med et præcist sprog og, uanset om vi taler om politik, er det ikke i sig selv et totalt eller globalt element, som kan tillade påbegyndelse af en form for politisk dialog med de algeriske myndigheder inden for forhandlingsmandatet. Det vil sige, at Kommissionens dialog nødvendigvis har nogle objektive grænser, der består af forhandlingsmandatet. Derimod mener jeg, at De måske kunne repræsentere en meget mere åben opfattelse, meget bredere og meget mere global på en vis måde, meget mere åben, meget friere end det diplomatiske sprog, og hvis Parlamentet træffer denne beslutning, støtter jeg hr. Wohlfart: Vi ville sætte alle mekanismer ind for at få denne politiske handling til at gå videre.

Formanden
Jeg takker kommissær Marín.
Debatten er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Situationen i Mellemøsten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om situationen i Mellemøsten.

Wohlfart
Hr. formand, de damer og herrer parlamentsmedlemmer, jeg er stolt over, at vi her til morgen også kan behandle dette emne, der er yderst vigtigt for freden i Mellemøsten.
Mine damer og herrer, behøver jeg at minde om, at Rådets holdning til den aktuelle situation bygger på to faktorer. Først og fremmest samarbejdet om sikkerhed, dernæst forhandlingerne og begge dele efter devisen "land for peace« . De palæstinensiske myndigheder skal gøre alt for at undgå terrorhandlinger. Rådet udtaler sig regelmæssigt, bl.a. gennem vores særlige udsending ved de palæstinensiske myndigheder, for at opmuntre til et fuldstændigt samarbejde med israelerne om sikkerheden.
Vi har foreslået parterne at nedsætte et permanent sikkerhedsudvalg, som i vores øjne vil kunne bidrage til at forhindre yderliggående i at tage fredsprocessen som gidsel. Det må for enhver pris undgås, at forhandlingerne stoppes efter hver eneste hændelse, hvor dramatisk, foragtelig og forkastelig den end måtte være. Forhandlinger, der fører til acceptable resultater for begge parter og til en reel forbedring af palæstinensernes økonomiske situation, er den eneste måde, hvorpå der, lidt efter lidt, kan skabes det fornødne klima af tillid til etablering af en tilstand, hvor et maksimum af sikkerhed er garanteret.
Hr. formand, med hensyn overholdelsen af Oslo-aftalen har Rådets formandsskab, under den amerikanske udenrigsminister fru Madeleine Albrights seneste besøg i området, benyttet lejligheden til at gentage Rådets holdning vedrørende den fuldstændige overholdelse af de indgåede aftaler og til at anmode Israel om at respektere sine forpligtelser og aftaler. Mere end nogensinde er der brug for reelle og troværdige tillids-foranstaltninger, som ophævelsen af blokaden af de projekter, der er uundværlige for den palæstinensiske økonomis levedygtighed. Parterne bør vedtage et adfærdskodeks. Enhver genoptagelse af forhandlingerne om den endelige status bør følges op af en parallel og kompleks iværksættelse af interimaftalen. Det ligger os meget på sinde, at den næste omflytningsfase finder sted i overensstemmelse med aftalen. De to parter bør undgå ensidige handlinger, som kan foregribe den endelige status, hvilket betyder, at Israel skal indstille nye udvidelser af bosættelserne.
Hvad angår den palæstinensiske økonomi, hr. formand, mine damer og herrer, er denne mildest talt meget sårbar, og efter de seneste attentater i Jesusalem fortsætter den israelske regering de hårde forholdsregler over for befolkningen i de palæstinensiske områder. Ud over at lukke områderne af, fortsætter den især fastfrysningen af de skatteindtægter, som tilhører de palæstinensiske myndigheder, selvom den israelske regering for nylig - så sent som i mandags - oplyste, at den ville udbetale halvdelen af beløbet, det vil sige 50 % af et beløb på ca. ILS 50 millioner. Rådet har gentagne gange påpeget, at det respekterer den israelske regerings legitime ret til at forsvare sin befolkning. Men deres foranstaltninger er i vores øjne overdrevne og rammer ikke de sande ansvarlige for attentaterne. Vi har indtrængende anmodet Israel om at respektere sine forpligtelser og betale de palæstinensiske myndigheder hele beløbet. For at hjælpe sidstnævnte med at klare deres umiddelbare behov, yder vi dem en katastrofebistand på ECU 4 millioner, og vi vil i forbindelse hermed også undersøge muligheden for på langt sigt at skabe en driftskapital til de palæstinensiske myndigheder.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil samtidig gerne nævne korruptionen inden for de palæstinensiske myndigheders rækker. Rådet er særlig opmærksom på de skadelige og tilsyneladende ret udbredte fremgangsmåder hos de palæstinænske myndigheder, og har i forbindelse hermed gentagne gange formanet præsident Arafat til at gøre en seriøs indsats for at forbedre situationen. Men det faktum, at palæstinensiske instanser har offentliggjort kritiske rapporter, vidner om en vilje til gennemskuelighed fra de palæstinensiske myndigheders side, og jeg kan forsikre Dem om, at Rådet nøje følger disse rapporter sammen med andre store bistandsydere.
Jeg vil også gerne nævne forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Jordan, som spiller en stor rolle i den proces, jeg netop har nævnt, og med hvem det på Rådets samling om almindelige anliggender, sidste mandag, kunne annonceres, at Kommissionens forhandlinger endelig kunne føre til Euro-Middelhavsaftalen om associering, da de sidste forhindringer i sidste minut blev overvundet. Det er et resultat, jeg er stolt over.
Jeg vil slutte med at lede opmærksomheden hen på Syrien. Jeg tror, at alle er klar over, at Syrien har en vigtig rolle i fredsprocessen, og møderne mellem vores særlige udsending og præsident Assad bekræfter dette. Syrien er således seriøst interesseret i en genoptagelse af forhandlingerne med Israel. Det vanskeligste, hr. formand, er selvfølgelig nu at finde et grundlag for disse forhandlinger.

Marín
Hr. formand, mine damer og herrer, det er vanskeligt for Kommissionen ikke at dele den redegørelse, som hr. Wohlfart har givet på Rådets vegne. Hans beskrivelse er korrekt. Kommissionen er helt enig, og vi har uden tvivl - især efter den israelske regerings beslutning om at bygge en ny bosættelse i Østjerusalem - påbegyndt en spiral, der virkelig har sat fredsprocessen i Mellemøsten i en ømtålelig situation.
Jeg afslører intet nyt, hvis jeg nævner USA's initiativ og fru Madeleine Albrights besøg. Der er tilsyneladende planlagt et møde mellem palæstinensere og israelere i næste uge uden for De Forenede Nationers ramme. Vi må se, om det med et amerikansk udgangspunkt endelig er muligt at opnå væsentlige fremskridt i en situation, som på nationalt, regionalt og internationalt plan ærligt talt er meget dårlig.
Endelig vil jeg, hvad angår Kommissionen, ikke skjule vores væsentligste bekymring for Dem, for vi har ansvaret for at styre den økonomiske pakke, som blev godkendt af Rådet, og hvor Europa-Parlamentet havde en grundlæggende støttefunktion. Og jeg frygter, at Kommissionen som budgetmyndighed i fremtiden skal tage ansvaret for Rådets beslutning.
Sagen om lukning af grænserne, manglende gennemgangsfrihed, manglende gennemsigtighed og tilfælde af korruption i håndteringen af det palæstinensiske budget, sanktioner af økonomisk art - som f.eks. ikke at overdrage de inkasserede skatter - osv. har gjort den palæstinensiske økonomiske model helt ubrugelig.
Vi i Den Europæiske Union og især Kommissionen - som har haft ansvaret i den palæstinensiske sag - har snarere skabt et system med social sikkerhed finansieret af det internationale samfund end en model for økonomisk udvikling. Forholdene sidste år gør, at denne økonomiske model for øjeblikket er ubrugelig, hvis fredsprocessen ikke hurtigt genoptages, således at det palæstinensiske folk endvidere kunne få muligheden for denne økonomiske udvikling på mellemlangt og langt sigt. Fredsprocessen må ikke permanent hvile på den enorme økonomiske indsats fra det internationale samfund i løbet af de sidste fire år, og især fra Den Europæiske Union, der, som De ved, er hovedbidragyder, meget mere end USA, de såkaldt moderate arabiske lande, Verdensbanken eller Den Internationale Valutafond.
Og vi har en tilstrækkeligt konsolideret erfaring til at sige følgende: Rådet har efter forslag fra Kommissionen på ny besluttet at yde økonomisk hastebistand for at forsøge at redde det politiske moment, og vi vil endnu engang redde det politiske moment, for at den palæstinensiske regering kan betale forvaltningen, politiet, hospitalerne, rådhusene. Dette er en handling, som allerede er blevet tradition i Den Europæiske Union.
Endelig har Rådet bemyndiget Kommissionen til at udføre en hurtig overførsel af ca. ECU 4 millioner og fremlægge et nyt økonomisk styresystem via en finansfond, som vi vil konsolidere, således at den palæstinensiske myndighed lettere kan kæmpe mod problemer som lukning af grænser eller manglende overførsel af midler fra skatter og afgifter fra israelerne, og som er i henhold til Oslo-aftalen. Jeg siger dette, fordi den eneste måde at opnå det på, og her har Europa-Parlamentet meget at skulle have sagt, er via Notenboom-proceduren, og når den nye fordeling skal beregnes, må vi finde en måde til at igangsætte denne nye politiske beslutning, som efter november måned, og indtil den palæstinensiske myndigheds finansproblemer er løst - der som angivet af hr. Wohlfart har mange forskellige årsager, men de tæller alle - oprette et særligt bistandsprogram for fredsprocessen i Palæstina.
Og vi må tænke over sagen, fordi næste år udløber det nuværende bistandsprogram. Dette er ikke Oslo, dette er ikke euforien i Washington, dette er ikke euforien i Casablanca, dette er ikke tidspunktet til eufori. Men vi har givet tilsagn om en økonomisk indsats - Fællesskab og medlemsstater - som ved processens afslutning sandsynligvis vil nå op på omkring ECU 2 milliarder. Vi har altså reddet meget vanskelige situationer ved at indsprøjte økonomiske midler, men vi har nået grænsen for vores muligheder. Og dette skyldes, at den palæstinensiske økonomiske model, som grundlæggende er baseret på internationale donationer, med systematisk lukning af grænser, manglende fri bevægelighed i territorierne, manglende mulighed for eksport til det fælleseuropæiske marked på grund af de infrastrukturmæssige problemer og den systematiske blokering fra de israelske myndigheders side udgør dagligdagen for en eller to millioner palæstinensere, som lever i en håbløs situation i territorierne.
Som følge heraf er en af de opgaver, som Kommissionen har, at blive ved med at stille Rådet og EuropaParlamentet en række vigtige spørgsmål, fordi det, som hr. Wohlfart siger, er indlysende, at dette er en længerevarende sag, og vi skal næste år tage stilling til, hvad vi vil gøre med denne proces, for det særlige budget udløber næste år. Og jeg siger Dem dette, fordi vi i sidste uge har været meget bekymrede, fordi Rådet bad os om en økonomisk handling til fordel for Palæstina og Arafat-regeringen, og vi kunne ikke gøre det, fordi vi ingen penge har.
I november vil vi derfor via Notenboom-proceduren skulle finde en løsning, og efter 1999 må vi tænke meget over, hvorledes vi skal bruge så mange penge eller endnu flere, end vi har brugt i de seneste fem år. Men ikke for at understøtte politiske vanskeligheder eller problemer, men for at bidrage med en løsning af regional karakter i Mellemøsten og især en økonomisk brugbar løsning, som støttes af det palæstinensiske folk. Hvis ikke, tvivler jeg på, at det internationale samfund fortsat kan yde så stort et økonomisk bidrag, som alligevel ikke har kunnet forhindre, at palæstinenserne i år er fattigere og har færre investeringer end for fire år siden.
De vil forstå, at hvis en befolkning bor i en grænsesituation, og den ikke blot ikke drager nytte af fredens fordele, men i stedet bliver stadig fattigere, hvor det private investeringsniveau er faldet drastisk, især i det sidste år, hvor der ikke er investorer fra Europa, USA eller de »moderate« arabiske lande, så vil De forstå, siger jeg, at dette skaber grobund for fortabelsen af enhver moderation. Og dette er mit budskab: At påpege over for Dem, at vi endnu engang vil komme til Parlamentet, og jeg håber på Deres sympati og støtte til at finde en løsning i november, når vi igen drøfter problemet om tildeling af midler.

Swoboda
På vegne af min gruppe vil jeg gerne takke de to ordførere for deres åbne og klare ord, og hr. kommissær Marín, vi vil støtte Dem i Deres bestræbelser på at finde penge, som kan og skal anvendes effektivt.
Vi står igen over for en voldsspiral, som er svær at standse. Desto mere beklager vi udtrykkeligt, at den israelske regering har taget skridt i en retning, som øger betingelserne og forudsætningerne for vold. Som hr. Marín sagde: Det svar på volden, som den israelske regering er fremkommet med, som medfører større lidelser og større vanskeligheder for den palæstinensiske befolkning, vil naturligvis føre til yderligere vold. Ikke at disse skridt på nogen måde kan retfærdiggøres, støttes eller accepteres, men det må gøres fuldstændig klart, hvilket ansvar den israelske regering har for hele udviklingen. Det er naturligvis først og fremmest bosættelsespolitikken, som har startet denne nye voldsspiral. En bosættelsespolitik, som skal skabe kendsgerninger, før man overhovedet har ført samtaler og forhandlinger. Vi er imod denne bosættelsespolitik. Den nuværende israelske regering befinder sig i en situation, hvor den ikke længere kan styre de ånder, som den selv har påkaldt, fordi der netop er nye aktiviteter, som selv for denne regering betyder for stor indtrængen på det palæstinensiske område. I denne forbindelse skal man dog behandle spørgsmålet om landområderne. Det er fuldstændigt uacceptabelt, at mennesker, som sælger land, at palæstinensere, som sælger til israelere, illegalt eller legalt - i anførselstegn - straffes med døden. Men det er selvfølgelig ethvert samfunds og ethvert lands ret, især i denne vanskelige fase, at sørge for, at et vilkårligt salg af jord ikke er til hinder for fredsprocessen igen, og jeg tror, at man også på dette punkt skal finde en løsning ved dialog mellem israelerne og palæstinenserne.
Det er allerede blevet sagt: Den israelske regerings reaktion på vold, der skal afvises, var urimelig, den var urimeligt intensiv og har dermed skabt ny grobund for vold. De finansielle indskrænkninger og indskrænkningerne i bevægelsesfriheden fører til, at folk, at personer og persongrupper, som hidtil har afvist at anvende vold, ender med at gå ind for vold som den eneste vej ud af situationen. Efter min mening er dette katastrofalt, og jeg håber, at i det mindste den finansielle side af sagen kan dækkes i forbindelse med de bebudede foranstaltninger fra Kommissionen og Rådet og de udtalelser, som kommissær Marín i dag er kommet med, og som Parlamentet forhåbentlig giver sit samtykke til. Det er dog en kendsgerning, at bevægelsesfriheden er voldsomt begrænset, og at den eneste fredspartner, som der findes, Arafat og PLO, ikke længere har sin egen befolknings tillid.
Sidstnævnte mener jeg er særligt vigtigt, og jeg er glad for erklæringen fra rådsformanden. Vi ønsker en selvstændig palæstinensisk stat. Jeg tror, at dette er den eneste chance, og flere og flere israelske kræfter mener det samme. Men det skal være en demokratisk stat og en stat uden korruption. Jeg beder indtrængende om, at der sørges for, at vi - som det palæstinensiske folks venner - kan være sikre på, at den nye stat, som opbygges, er en demokratisk stat, og en stat, som overholder menneskerettighederne. Jeg anmoder Kommissionen og Rådet om at tilstræbe, at det, som nu bebudes som foranstaltning mod korruptionen, også gennemføres, for ingen i den europæiske befolkning er parat til at give mange penge, hvis man har bare en lille mistanke om, at disse penge ikke ender der, hvor de hører til, nemlig hos Palæstinas befolkning.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, først vil også jeg gerne takke både Rådets formand for de vigtige oplysninger, han har givet os, og kommissær Marìn for hans ligeledes særdeles grundige analyse.
Der er ingen tvivl om, hr. formand og kære kolleger, at vi endnu en gang er kommet ind i en kritisk periode hvad angår Mellemøstenspørgsmålet. Jeg skal undlade her at komme med et detaljeret anklageskrift og i stedet koncentrere mig om årsagerne til denne situation. Nu bør Den Europæiske Union behandle konkrete foranstaltninger og forslag til at bringe fredelige tilstande tilbage i området. Sådanne foranstaltninger er efter min mening følgende fire generelle foranstaltninger og forudsætninger: Først skal der tages skridt til at standse terroraktionerne. Det er en nødvendig forudsætning, for ud over de mange ofre skaber denne situation en alvorlig usikkerhedsfølelse i Israel, hvilket fører til, at der opstår problemer for landets deltagelse i og udvikling af fredsprocessen. Dette er en meget vanskelig opgave og har betydning på to fronter. Den første er forebyggende: lokalisering og pågribelse af terroristerne. Den anden er langsigtet: fjernelse af årsagerne til, at man griber til terrorhandlinger. For det andet bør der tages skridt til at standse alle de former for handlinger og afgørelser, der provokerer. Som et eksempel kan jeg nævne koloniseringsbestræbelserne. Dette sammen med andre tendenser er noget, der må ophøre. For det tredje må der tages skridt til fuldt ud at leve op til Oslo-aftalerne, eftersom Osloaftalerne, som internationale aftaler er af grundlæggende betydning for enhver fredsproces i Mellemøsten. For det fjerde skal den i New York foreslåede nye procedure (procedure i to faser: en bilateral mellem Palæstina og Israel, og en trilateral mellem Palæstina, Israel og De Forenede Stater) kunne gennemføres med held. Og her må vi huske, at denne nye New York-procedure ikke bør være noget vi forventer os resultater af i løbet af 48 timer. Den slags kan naturligvis ikke lade sig gøre. Det bør være en konference, hvor to forhold skal fastlægges: for det første dagsordenen for de kommende forhandlinger og for det andet, og helt grundlæggende, proceduren for gennemførelse af disse forhandlinger.
Herudover er der også andre mere konkrete forslag. Jeg glæder mig over de to forslag fra Rådet, som allerede er offentliggjort, nemlig oprettelse af en permanent sikkerhedskommission og forslaget om adfærdskodeksen. Det er to meget vigtige spørgsmål. Jeg foreslår dog også følgende: for det første bør den europæiske tilstedeværelse i Mellemøsten på ny tages op. I stedet for den særlige repræsentant bør der oprettes en task force bestående af Rådet, Kommissionen, og, tør jeg sige, Europa-Parlamentet, som skal være knyttet til den permanente sikkerhedskommission. Fredsprocessen i Mellemøsten bør følge samme mønster som »Barcelona-proceduren«, således at der oprettes en permanent, varig kontakt inden for rammerne af Barcelona-proceduren, baseret på oprettelse af arbejdsgrupper. Her vil jeg foreslå oprettelse af følgende fire grupper: en gruppe om sikkerhed, der ligeledes behandler spørgsmål om terrorisme og forbindelser til og skridt over for de øvrige lande, såsom Libanon og Syrien, der begge spiller en rolle i fredsprocessen, en anden gruppe, der skal beskæftige sig med koloniseringsproblematikken, en tredje gruppe, der skal behandle de palæstinensiske flygtninges status og Jerusalems status, samt en fjerde gruppe, der skal drøfte flygtninges problemer, som er meget alvorlige.
Personligt, hr. formand og kære kolleger, mener jeg, at vi bør afsætte særdeles lang tid til disse forhandlinger og procedurer. Vi har ikke i øjeblikket brug for resultater af minimal betydning. Vi har brug for resultater med substans.

Van Bladel
Hr. formand, Mellemøsten er et område, hvor kolonimagter til egen fordel med del og hersk taktikker har lagt grunden til den nuværende situation. Situationen synes der at være langt fra nogen form for logik og fuld af paradokser. Jeg vil minde dem om nogle få.
Den arabiske verden har på ny hentet det økonomiske boycotvåben frem. Ganske vist er de økonomiske relationer med Israel ikke afbrudt, men de er sat på et lavt blus.
Dem, der handler med hinanden, bør også tale sammen. Selvmordskommandoer var der både da fredsprocessen gik godt og nu hvor den er blokeret.
Den israelske regering laver aftaler om Hebron, et positivt signal, men begynder samtidigt at opføre huse i Jerusalem, et negativt signal. Beroligelse af de politiske tilhængere.
Lukning af grænserne øger sikkerheden for de israelske borgere, men gør den samtidigt mindre.
Islamitiske ledere i mosker i Ægypten, Syrien, Libanon og Iran bliver bogstaveligt talt ved med prise de palæstinensiske selvmordskommandoer ind i himlen. Jeg skal spare dem for tekster, men personligt gruer jeg herved.
Alt dette betyder, at israelerne ikke lægger nogen logisk forbindelse til fredsprocessen og deres egen personlige sikkerhed. Og desværre truer elementet om afskaffelse af terrorisme med at blive et vigtigt forhandlingselement. Det går naturligvis ikke.
Palæestinensernes og israelernes tillid til deres egne ledere er faldet. Det europæiske forslag om at få processen i gang igen ved hjælp af en adfærdskodeks kommer efter min mening ikke til at virke. Kun den følelsesmæssige forståelse af det uundgåelige af eksistensen af palæstinensere og israelere som folk på dette sted i verden kan på ny fremme processen. Det er lige nøjagtigt det, som den amerikanske udenrigsminister forsøger at befordre ved i øjeblikket midlertidigt at lade parterne stege møre i deres eget fedt, for i den sidste ende bliver de nødt til at finde ud af det sammen. Men samtidigt har fru Albright, hen over hovedet på palæestinenserne og israelerne, talt ud over Israels grænser til de omkringliggende lande. Forslaget af kollega Dimitrakopoulos om et task force kan jeg endnu ikke helt gennemskue, men netop med hensyn til Israels omgivelser ligger der en europæisk rolle. Det er derfor også vigtigt, at associeringsaftalerne med Jordan og Ægypten bliver til noget så hurtigt som muligt. Jeg er enig med kommissær Marín i, at Parlamentet må gøre alt for at sikre palæstinensernes finanser og en varig økonomi. For uden udsigt til en økonomisk og social udvikling af de israelske naboer vil jalousien og angsten for Israel, et hårdtarbejdende demokrati, opretholdes.
Hr. formand, til sidst. Jeg anser en garanti fra Parlamentet om at forsoningsprocessen i Israel vil blive fremmet ved hjælp af Beda-Fondene for at være en vigtig opgave.

Bertens
) Hr. formand, dette er et nødråb og ikke nogen analyse, for den har vi fået af hr. Wohlfart og kommissær Marín, hvilket jeg siger dem tak for.
Fredsprocessen befinder sig i en yderst dårlig tilstand. Det ved enhver. Det ser ud som om den ligger på dødslejet, og hvis der ikke hurtigt kommer en ny impuls, vil den dø. Endog ikke den amerikanske udenrigsministers mægligsforsøg har kunnet åbne patstillingen. I en spiral af bombeangreb af Hamas og gengældelsesaktioner synes fredsprocessen at dø hen med udelukkende tabere. Hamas-terrorismen skal bekæmpes på enhver måde, og det må kræves af Arafat, at han holder sine løfter. Men ved en langvarig lukning af de palæstinensiske områder og indefrysning af 60 % af de palæstinensiske myndigheders statsindtægter skaber den israelske regering sine egne fjender i en atmosfære af frustration, armod og mangel på perspektiv.
De politiske ledere har mistet initiativet på grund af manglende mod, og ekstremister på begge sider har med eskalerende ugerninger skabt et klima af mistillid og had, der sandsynligvis er stærkere end for to år siden. Hvis farten sænkes yderligere, er der fare for, at de involverede i Mellemøsten farer vild i deres egen sandstorm og blændes.
Hvor er de visionære politikere, der har sat fredsprocessen i gang? Der er nu igen behov for nye gennembrud i stilstanden. Det er nemt at sige, men svært at gennemføre. På grundlag af Oslo-aftalerne må vi finde en endelig løsning på stridighederne og i denne metode passer ingen tabuer og bestemt ingen "øje for øje og tand for tandindstillinger« som mellem Israel og palæstinenserne og mellem Israel og Libanon.
Vi lever i en moderne tid med moderne slogans og forhåbentlig med en moderne fred.

Wurtz
Hr. formand, sidste lørdag var det fire år siden, at man i Washington underskrev den såkaldte "Oslo-aftale«, og det var en dag, der burde have været en glædesdag både i Israel og i Palæstina. Men det blev en dag med ængstelse for fremtiden for en fredsproces, der hænger i en tynd tråd. Det blev også, og det glæder mig, en kampdag. Den folkemængde, der var forsamlet i Tel Aviv mod Netanyahou-regeringens politik og for freden, er et tegn på håb, som vi må hilse velkommen. Mere end nogensinde skiller demarkationslinjen ikke bare israelere og palæstinensere, men også tilhængere og modstandere af fredsprocessen.
I denne forbindelse var det en beundringsværdig og sigende reaktion, der kom fra moderen til den lille Smadar, et af ofrene for det sidste attentat, som Hamas i Israel har taget ansvar for, en kriminel handling, som vi fordømmer skarpt, idet hun henvendt til Benjamin Netanyahou, som beskyldte Yasser Arafat, selvom bombemændene er dennes værste modstandere, sagde: «Det er din politik, der har dræbt hende«. Denne politik, som den franske udenrigsminister har ret i er en katastrofe, fører direkte mod en eksplosion af vold og til krig, hvis der ikke i tide sættes en stopper for den. Når bosættelserne på Vestbredden og i Jerusalem fortsætter, når selvstændige områder fortsat er omringet og afskåret fra hinanden, når arbejdet på havnen i Gaza forbliver blokeret, når lufthavnen er lukket, når tusinder af politiske fanger stadig tilbageholdes og ikke frigives, når tilbagetrækningen af tropperne, som det udtrykkeligt er fastsat i aftalen, ikke gennemføres, og når Tsahal vover pelsen ved påny at trænge ind i de selvstændige områder, kan det værste ske og dermed ødelægge alle de anstrengelser, der hidtil er gjort for at forsøge at garantere sikkerhed, fred og en gensidig udvikling for alle folk i regionen.
Men hvad kan Europa gøre ud over at yde bistand, nødhjælp og udviklingshjælp - der mere end nogen sinde er nødvendig for det palæstinensiske selvstyre? Det er et absolut afgørende problem, der i denne forbindelse rejses af hr. Marín. Men hvad kan Europa herudover gøre på politisk niveau for at redde freden i Mellemøsten. Jeg gentager endnu engang, at en omgående fastfrysning af associeringsaftalen mellem Israel og Europa forekommer mig at være en nyttig foranstaltning, hvis man samtidig præciserer over for israelerne, at det ikke er Israel, men den nuværende regering, man sigter, og at man forsøger at udøve et nødvendigt politisk pres for at tvinge regeringen til at respektere dens forpligtelser fra Oslo og Washington. Europa er ofte utilfreds med, at vi ikke spiller den rolle på internationalt plan, der tilkommer os. Dette er en mulighed til at vise en klar politisk vilje, nemlig viljen til at redde freden i Mellemøsten.

Gahrton
Hr. formand! Forleden sammenlignede den franske intellektuelle Edgar Morin Israels premierminister Netanyahu med den efterlyste bosnienserbiske leder Karadzic. Sammenligningen kan virke overdrevet, men ved nærmere eftertanke ligger der en del i det.
I Palæstina begår begge sider ganske vist voldshandlinger, som vi alle fordømmer, ikke mindst de seneste vanvittige terroristhandlinger i Jerusalem. Det bemærkelsesværdige er alligevel, at det på den palæstinensiske side er fredsvennerne, der har den politiske magt og fredssabotørerne, der jages af politiet. I Israel er det snarere omvendt. Ifølge den israelske oppositionspolitiker Yossi Sarid var premierminister Netanyahu til og med indforstået med den seneste illegale jødiske koloniseringsaktion i et palæstinensisk kvarter i Jerusalem. Hvorfor reagerer Netanyahu på denne måde? Svaret er nok ganske enkelt: Han repræsenterer en ideologisk ekstremisme, der kun lever og trives under ufred, kun når utryghed er en del af den israelske hverdag, kun når en arabisk trussel kan males op med en vis troværdighed.
Hvad ville der blive af Netanyahu, Sharon og de andre israelske »høge«, hvis der blev endegyldig fred med en palæstinensisk stat? Jo, de ville blive fejet væk af de fredselskende israelske vælgere! Derfor er der desværre grund til at være urolig for fremtiden i Palæstinaregionen. Der tales nu i international presse om palæstinensisk revolte, en ny intifada, som reaktion på de israelske provokationer. Der tales til og med om en israelsk såkaldt præventiv krig mod Syrien. Sådan noget har vi jo set før et antal gange i historien.
Naturligvis skal vi fordømme alle voldshandlinger. Naturligvis skal vi granske alle aktører, også den palæstinensiske myndighed, og ikke mindst Arafats personlige autoritære metoder og mulighederne for korruption, som palæstinenserne nu også selv har undersøgt. Men der bør ikke råde nogen tvivl i Den Europæiske Unions ageren om, at hovedansvaret for, at fredsprocessen nu er truet ligger hos den nuværende israelske regering , ikke hos det israelske folk.

Pradier
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, kære kolleger, i Israel spreder eksplosioner, bombeattentater i busser og på markeder stadig død og ødelæggelse. Enhver borger, der om morgenen tager afsted på arbejde, har ret til at komme levende hjem igen om aftenen, og enhver national myndighed har ret til at beskytte sin civile befolkning. Dette er en klar selvfølgelighed.
Men gøres dette nødvendigvis bedst ved oprettelse af militær overvågning på alle veje på Vestbredden? Ved at konfiskere tusinder af hektar hos sin nærmeste nabo? Ved at indespærre borgere i hundredetusindvis i deres landsbyer eller byer, og hermed dømme folk, hvis eneste fejl er, at de er arabere, til arbejdsløshed? Gøres det bedst ved at sprænge et hus i luften, der tilhører familien til en person, der er mistænkt for at tilhøre en yderliggående bevægelse? Gøres det bedst ved på naboens land at oprette bosættelser med folk, der er bevæbnet til tænderne? Ved at holde lejetropper i Sydlibanon eller ved at forhindre palæstinenserne i at eksportere deres produkter?
De israelske myndigheder synes at mene, at det er den rigtige måde, eller at det i hvert fald er nødvendigt. Hertil kan man kun sige, at hvis det er nødvendigt, er det i hvert fald ikke tilstrækkeligt.
Den nye bølge af attentater i Israel viser os, at den vej man har valgt, er en stor fejltagelse. Det er klart, at en sådan attitude er beklagelig. Man vender freden ryggen, og man tilvejebringer alle betingelser for, at fanatikerne kan begå nye attentater.
Den Europæiske Union bør forene sine kræfter med det utrættelige amerikanske diplomati, som man indtil et vist punkt bør rose, eftersom de små fremskridt, der har fundet sted indtil videre, i hvert fald gennem de seneste år, i virkeligheden skyldes denne aktivitet. Alle husker hr. Bakers ugentlige rejser til Mellemøsten for at opnå underskrifter.
I hvert tilfælde har hr. Marín mindet os om det, og jeg må indrømme, at hans indlæg skræmte mig lidt. Den Europæiske Union indskyder betydelige mængder penge og energi, men sandsynligvis ikke under de rigtige betingelser til at skabe en virkningsfuld effekt. Det er altså nødvendigt, at vi fortsætter vores anstrengelser på politisk niveau med et pres på den israelske regering, men måske også med et tilsvarende pres på de palæstinensiske myndigheder, så de ændrer deres metoder og skikke.

Antony
Hr. formand, kolleger, i sin glimrende bog »The decline of Eastern Christianity under Islam: from Jihad to Dhimmitude« udvikler den jødiske, israelske historiker Bat Yeor en teori om, at mens de kristne ofte ikke har fulgt Kristus budskab om kærlighed, gjorde muslimerne, når de gav sig hen til vold, ikke andet end at efterligne selve profeten Muhammed, der var en grusom hærchef fra Medina, som skar hovederne af sine fjender og gav kvinder og børn til sine mænd.
Det er sandt, at der i adskillige af Koranens kapitler - jeg henholder mig Pléiade-udgaven, der er godkendt af universitetet i Alazar - beordres tilintetgørelse af de vantro og, alt efter Islams interesse, døden eller livet for de mennesker, der bekender sig til jødedommen eller kristendommen, afhængig af, om de har status som dhimmi. Der findes desværre ikke nogen alternativ Koran.
Men over for Islams vold, fundamentalisternes vold, findes også de jødiske fundamentalisters vold. Her må man beundre det arbejde, der udføres af Israël Schak, der er professor ved universitetet i Tel Aviv, og som i sin bog »3000 ans de vie d'Israël« modigt afslører grundpillerne for det, den berømte filosof fra Jerusalem, Yoshua Leibowicz, i avisen "Le Monde« ikke tøver med at kalde den jødiske nazisme.
Et eksempel herpå er regionalrådsmedlemmet fra Île de France, den rød-grønne Konopnicki, der, idet han kynisk tror, at man ikke vil undersøge det nærmere, i nr. 463 af tidsskriftet "l'Arche« proklamerer sin begestring for den berømte rabbiner Élie Munk, der er en stor fortolker af Maimonide, som i bogen om de "Fortabte«, side 615, udtaler, at tyrkere og negre ikke er mennesker og i øvrigt indgående uddyber nødvendigheden af, og jeg citerer: «af alle Guds bud, at efterleve det om at dræbe efterkommere af de vantro, det være sig små børn, deres fædre og bedstefædre«.
Jeg og mange andre mener, at Élie Munks religiøse ideologi, for kun at nævne ham, der er forankret i Maimonide, som er Konopnickis forbillede og udgivet i stort antal i Frankrig, navnlig på det store jødiske biblotek Colbo, forklarer Netanyahou-regeringens adfærdmønster, der på en gang stammer fra denne teokratiske kultur og fra Gordons yderliggående nationalisme, der er Ben Gourions forbillede.
Det er på grund af denne frygtelige modstilling, fra denne udryddelseslogik, som Abrahams fjerne slægtninge udøver, fjender i århundreder, at den israelsk-arabiske krig desværre fortsætter. Men Netanyahou tager fejl. Israel kan ikke vinde freden ved gang på gang at knuse det palæstinensiske folk, over for hvem den arabiske solidaritet endnu engang ender med at gøre sig gældende.
Jeg troede engang, at afrikanderne i Sydafrika måske havde ret i at ville organisere en adskildt udvikling for folk, der var vidt forskellige. Da jeg så apartheids virkelighed, i dens verden af pigtråd, township og bantoustans, forstod jeg med det samme det vanvittige i denne politik og dens håndhævelse. Det samme gælder for Israel, som på trods af den massive støtte fra USA ikke i det uendelige kan fortsætte med at placere en ulykkelig palæstnensisk befolkning, der dog er ung, modig, intelligent og foretagsom på små stykker land mellem nogle vagttårne. Jeg gentager, apartheid er det rene vanvid for Israel, som det var det for Sydafrika.
Hvis Israel ikke finder en løsning, der lever op til befolkningernes og menneskenes værdighed, er der intet, der kan redde landet fra katastrofen. Men i øjeblikket kan man kun gyse, når man tænker på, at de arabiske borgere ikke har samme identitetskort som jøderne.
Jeg vil endelig stille mit spørgsmål og afslutte, hr. formand. Hvordan kan det være, at folk, som uophørligt ønsker at give udlændinge i Frankrig samme rettigheder som franskmændene, kan acceptere, at araberne, i deres eget hjemland, behandles så forfærdeligt? Den fejltagelse, der finder sted ved bredden af Seinen, finder kun sin lige i den fuldstændig tilsvarende fejltagelse, der finder sted ved bredden af Jordanfloden.

Colajanni
Hr. formand, vi nægter fortsat at sige, at Oslo-aftalerne er døde, fordi vi ser intet andet alternativ end krig. Hvis der virkelig findes alternativer til Oslo, som ansvarlige israelere indimellem erklærer i pressen, har det internationale samfund - nemlig De Forenede Stater, Europa og Rusland, der var denne aftales garanter - ret til at kende dem nu. Fredsprocessen er i øjeblikket inde i en meget alvorlig krise, hvorfor ethvert forsøg på at undgå, at den ødelægges uden alternativer bør gøres nu. Der er ikke meget tid, for situationen er uholdbar. Derfor støtter vi rådsformandens forslag om at danne en permanent sikkerhedskomité mellem Europa og De Forenede Stater, som kan gribe ind for at lægge det størst mulige pres på begge parter.
En adfærdskodeks er nødvendig for at vende en udvikling, der ellers vil føre til en katastrofe, men det kommende topmøde i New York sidst i denne måned bør først og fremmest præcisere det strategiske aspekt: er de to hovedmodstandere stadig i deres inderste og gennem de midler, de tager i anvendelse, indstillet på fred? Topmødet må vise, om fredsprocessen stadig er gyldig for den israelske regering. Det er af afgørende betydning, for det ser ud til, at svaret er nej! I modsat fald er den forpligtet til at fremsætte et nyt globalt og eksplicit forslag, således som der som nævnt har været forlydender om i pressen. Uden denne grundlæggende afklaring vil intet delforslag have nogen virkning.
Når dette punkt så er afklaret i New York, kan man selvfølgelig vedtage en adfærdskodeks, behandle de foranstaltninger, som palæstinenserne vil sætte i værk mod terrorismen samt nå frem til et fælles fodslag, der ikke kun omfatter indsats fra militæret og politistyrkerne, om kampen mod terrorismen. Jeg nævnte, at denne enighed ikke skulle vedrøre militæret og politistyrkerne alene, for det forekommer mig, at Hamas-terrorismen ikke er den eneste form for terrorisme i denne del af verden. I de lande, hvor terrorismen er blevet isoleret og overvundet - og jeg kunne nævne mange eksempler - er dette altid sket på grundlag af et først og fremmest politisk nederlag frem for et politimæssigt eller militært. Den israelske regering synes at glemme, at sejren over terrorismen kun er mulig ved at isolere den politisk fra folket, og den handler ikke i øjeblikket i denne retning ved at skabe vanskeligheder af enhver art, for eksempel af politisk art, for Arafats troværdighed og økonomiske grundlag.
Isolering af terrorismen er mulig, hvis folk kan se fremskridt i freden, hvis der er reelle fordele, hvis ledere som Arafat og Rabin handler i folkets interesse. Hvis denne proces bryder sammen, vinder de modsatrettede kræfter og i første række terrorismen. Kun på denne måde kan terrorismen isoleres. Dette er et meget vigtigt punkt, fordi den israelske regerings sikkerhedskrav og beskyldningerne mod palæstinenserne om ikke at gøre nok er baseret på en idé om terrorismebekæmpelse, der kan diskuteres, fordi den næppe vil give resultater.
Hvad angår kommissær Maríns anmodning, vil jeg være ganske kort. De har ganske ret, og til november vil EuropaParlamentet forsøge at spille sin rolle fuldt ud.

Provan
Fru formand, jeg må sige, at jeg deltager i dagens forhandling med en stærk følelse af tristhed. Vi har i lang tid håbet, at fredsprocessen i Mellemøsten ville blive afsluttet med en eller anden løsning. Jeg kan tydeligt huske, at jeg var ked af det, da jeg kom hjem efter besøget i Israel tidligere i år med EuropaParlamentets delegation. Der var tilsyneladende hverken enighed i Israel eller hos PLO eller inden for den palæstinensiske bevægelse generelt om den videre fremgangsmåde. Det er meget svært at finde en løsning, når der ikke hersker enighed.
Jeg lyttede opmærksomt til rådsformandens og kommissærens udtalelser tidligere på dagen. Jeg synes, at kommissær Marín var meget ligefrem og åben, og endda modig, i sine bemærkninger. De ting må og skal siges på nuværende tidspunkt, og Parlamentet, som jo har en rolle at spille i denne process, skal nå til en konklusion.
Men der er mange andre, som har en rolle at spille, og det bliver ikke altid anerkendt, at vi har brug for bedre koordination af vores håndtering af de aktuelle problemer i Mellemøsten. Som jeg tidligere har nævnt, er Syrien en vigtig aktør, som har meget at stå til regnskab for, da Syrien jo ikke kunne finde en løsning på fredsprocessen, som vi alle ønsker en positiv løsning på. Det samme gælder Iran. Disse to lande især bør irettesættes, ikke alene af USA, men også af De Forenede Nationer og Den Europæiske Union. Jeg håber, at især EU vil forsøge at opfordre De Forenede Nationer - som i øjeblikket er i gang med reformer - til at reagere på begivenheder i verdens problemcentre. Det er ikke nødvendigvis det rigtige, at vi altid regner med, at USA træder til som verdens politibetjent. Den Europæiske Union har bestemt en rolle at spille. Som tidligere påpeget, har vi betydelige interesser i området: den økonomiske støtte, vi yder til palæstinenserne og naturligvis også handelsassocieringsaftalerne med israelerne.
Alt i alt var det dog opmuntrende at høre hr. Colajanni sige måske det eneste, som vi alle kan være enige om - at terrorismen skal isoleres. Det kan dog kun ske i samarbejde med Syrien og Iran. Det var også opmuntrende at høre, at vi i øjeblikket har et godt forhold til den jordanske regering - som er en vigtig aktør i denne sag. Ægypterne har altid ment, at de har en væsentlig rolle at spille i Mellemøsten, og jeg opfordrer dem til at deltage fuldt ud i denne overordnede diskussion, som vi bestemt skal prøve at føre ud fra dette internationale perspektiv.
Vi håber alle på et positivt resultat af næste uges drøftelser i Washington. Men vi må også lige minde os selv om, at livet går videre i Mellemøsten. Hver dag krydser 30.000 palæstinensere grænsen til Israel for at gå på arbejde. Som en Europæisk Union har vi gode muligheder for at sørge for overensstemmelse mellem disse konklusioner og fredsprocessen, så vi ikke skal fortsætte debatten i en uendelighed.

Nordmann
Hr. formand, jeg tror, at den største fejltagelse dette Parlament kan begå i dag, ville være at begrave fredsprocessen for tidligt. Når man undersøger situationen nærmere, kan man konstatere, at den er, som det populært siges, alvorlig men ikke håbløs.
Resultatet af fru Albrights rejse til Mellemøsten var ikke negativt, som visse gode sjæle vil gøre det til. Ophævelsen af blokaden er en vigtig foranstaltning, når det vedrører et land, som er tvunget til at forsvare sig mod truslen om terrorisme, som rammer dagligt. Vi skal undgå at kaste benzin på bålet.
Derfor er de seneste udtalelser fra den franske udenrigsminister beklagelige. Fredsprocessen skal opstå mellem palæstinenserne, som de er, og den israelske regering, som den er, nemlig demokratisk valgt. Lad os ikke fornærme nogen af parterne, det ville være en fornærmelse mod freden.

Carnero González
Hr. formand, at forsøge at reducere den nuværende krise i fredsprocessen i Mellemøsten til et sikkerhedsspørgsmål ville uden tvivl være en stor fejltagelse. Vi fordømmer alle på det kraftigste de uacceptable attentater, der har skabt uskyldige ofre i Israel. Men vi ved alle, at nøglen til de nuværende hændelser i denne region netop er manglende overholdelse af det, der blev aftalt i Oslo, en manglende overholdelse, som ledes af Benjamin Netanyahus regering. Ministerpræsident Netanyahu forsøger at genforhandle, eller rettere at indføre noget andet end det aftalte, og ikke kun hvad angår bosættelserne. F.eks. har han ikke gennemført de tilbagetrækninger, der blev aftalt med den nationale palæstinensiske myndighed, han blokerer de territorier, der styres af denne myndighed, han holder tusinder af fanger i fængsel. Hvad opnår Netanyahu med denne ulovlige politik? For det første at svække præsident Arafat, for det andet at frustrere palæstinenserne og give næring til terroristerne, for det tredje at opmuntre disse terroristgrupper og endelig at opmuntre de israelske ekstremister, som her for nylig har udført så beklagelige og provokerende handlinger som i Ras al Amoud.
Hr. Netanyahu går endda endnu længere og tillader sig at gennemføre aktioner mod Libanon, som hæren i dette land med rette har været nødt til at besvare. Med andre ord har hr. Netanyahu hovedansvaret for det, der sker, fordi han ikke overholder Oslo-aftalerne, og fordi han glemmer international lov.
I dette tilfælde er USA lidt efter lidt ved at miste sin rolle som mægler. Fru Albright handler f.eks. radikalt imod hr. Baker. Fru Albright har haft til hensigt at støtte Netanyahu, ikke at fordømme det væsentlige. Og det, Europa skal gøre, er at bede USA om at genoptage en balanceret holdning og presse Netanyahu f.eks. ved at indefryse de gældende aftaler med Israel og i øvrigt fremme bistanden til den nationale myndighed i Palæstina. I dette omfang ønsker jeg at støtte hr. Maríns forslag.

Ullmann
Hr. formand, missio pacis, fredens mission. Sådan har den gammelkirkelige bibelfortolkning tydet navnet Jerusalem. Kan man bibeholde denne fortolkning i betragtning af fredsfjendernes barbariske terror? Fortolkningen skal ikke blot bibeholdes, den kan vitterligt bibeholdes, for denne by, Yad Vashems by og byen med lunden for de retfærdige fra alle folkeslag repræsenterer sejren over terrorismen. Terrorismen kan besejres, men kun på en måde: Ved hjælp af en urokkelig tro på, at der ikke findes noget alternativ til freden og fredsprocessen. Derfor vil jeg her gerne - jeg er klar over mit votums ensidighed - på vegne af min gruppe appellere til hr. ministerpræsident Netanyahu og hans regering om at opfylde Oslo-aftalen til punkt og prikke, omfattende og i fredsprocessens ånd. Hvis sikkerhed er centrum for hans politik, er det tydeligt, at sikkerheden for det israelske folk kun kan opnås på denne ene måde, som blev påbegyndt i Washington og Oslo.

Cellai
Hr. formand, på vegne af Alleanza Nazionales medlemmer vil jeg gerne udtrykke vores fulde solidaritet med den israelske befolkning efter de seneste terrorattentater.
Vi fordømmer samtidig stærkt den frembrusende fundamentalistiske islamiske fanatisme, som uanset situationen i øvrigt ikke har nogen undskyldning for at gribe til tilfældige attentater, hvor det ofte er uskyldige civile i alle aldre, der mister livet.
Når dette er sagt, er der imidlertid ingen tvivl om, at fredsprocessen udsættes for hård søgang på grund af arabernes og israelernes uforsonlighed. Desværre må vi også endnu en gang understrege, at Europa ingen stærk, lokal tilstedeværelse har i dennne kriseregion, der endnu en gang er næsten fuldstændig overladt til det amerikanske diplomati.
Dette, hr. formand og kære kolleger, er et Europa, vi ikke bryder os om, et Europa, der forsøger at gøre fremskridt på det økonomiske og monetære område, men er passiv eller fraværende inden for det internationale politiske og diplomatiske initiativs område: et handlingslammet Europa. Vi ville foretrække, at Europa sammen med de amerikanske allierede arbejdede aktivt for fred og konfliktløsning, og at der helt konkret var en europæisk repræsentant, der ikke blot kunne udtale sig formelt, men hvis informationer og afgørelser ville føre til bevidste svar fra de europæiske nationers side.
Vi har under alle omstændigheder pligt til i den nuværende situation at spørge os selv, hvad vi kan gøre for at standse det tiltagende had og den omsiggribende intolerance. Vi mener, at Den Europæiske Union på den ene side bør gøre brug af alle sine økonomiske og handelsmæssige magtmidler for at straffe de stater, der beskytter og støtter terroristgrupperne, og på den anden side bør påvirke de nuværende israelske ledere til at ændre deres politik i de nye bosættelsesområder.
Afslutningvis vil vi gerne henvise til Shimon Peres' kloge ord, da han sagde, at det at vinde en krig - og Israel har vundet tre - er noget helt andet end at besejre terrorismen.

Caudron
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, kære kolleger, for at undgå enhver tvivl med hensyn til min holdning, vil jeg med det samme sige, at jeg støtter det fælles beslutningsforslag vedrørende de blodige attentater i Jerusalem og fredsprocessen i Mellemøsten. Jeg bifalder ligevægten i forslaget og tilslutter mig såvel den udsendte appel som de forslåede tiltag til genoptagelse af fredsprocessen. Det er den eneste måde, hvorpå man kan sikre varig sikkerhed for de israelske borgere og det israelske folk samtidig med respekten, værdigheden og friheden for det palæstinensiske folk.
Men jeg vil nu benytte hovedparten af min taletid til at sige, at intet, og jeg understreger intet, kan retfærdiggøre terrorisme, attentater på civile og massakrer på uskyldige. Terrorismen har altid ophavsmænd, ledere, organisationer, netværk, pengebagmænd, men den kan aldrig retfærdiggøres! I mange lande verdenen over har man mærket den for nyligt eller mærker den endnu, selv i Europa med Italien, Tyskland, Frankrig, Storbritannien eller Spanien. I dag bliver tusindvis af uskyldige myrdet i Algeriet i en oplysningsfjendsk ideologis navn. Alle disse lande udgjorde, eller udgør, forskellige tilfælde, og alligevel har de lidt eller lider under og bekæmpet eller bekæmper terrorismen.
I Israel ramte terrorismen Jerusalem under Pérez- regeringen midt under fredsforhandlingerne, lige som den i dag rammer Jerusalem under Netanyahu-regeringen. Kun gennem en skarp og massiv fordømmelse fra verdensopinionen, uden betingelser, uden undtagelser, kun gennem en koordineret indsats fra alle civiliserede befolkninger og lande for bekæmpelse af terrorismen, vil det lykkes at slå terrorismen tilbage, om ikke at udslette den. Det er den pris, vi må betale for fred i Mellemøsten. Det er den pris, vi må betale for verdensfreden.
Konkluderende vil jeg sige, at det er en sådan reaktion, og ikke medlidenhed, de forpinte fra Jerusalem og Algier forventer af os. Det er Europas og dette Parlaments pligt at huske alle om dette!

De Esteban Martín
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, desværre er vi endnu engang i dette Parlament nødsaget til at tale om den fejlslåede fredsproces i Mellemøsten, og dette, mine damer og herrer, er meget frustrerende.
Som vi har set, er der stadig lang vej til at opnå fred og stabilitet i denne zone, og de seneste terroraktioner er kun et udtryk for meningsløsheden og en hindring for fredsprocessen. Jeg tror, det er vigtigt at understrege, at ingen af hovedpersonerne i denne proces helt kan gennemføre sin egen opfattelse af de eksisterende problemer og endnu mindre ved hjælp af provokation eller vold.
Den arabisk-israelske konflikt kommer ingen udenom, den er kompliceret og omfatter en lang række faktorer, hvis løsning kræver en fast politisk vilje. Vi må dog kræve af parterne, at de samarbejder, at den israelske regering ikke fortsætter med sin politiske provokation ved hjælp af bosættelserne, og at det lovgivende palæstinensiske råd forstærker kampen mod terrorismen ved at arrestere aktivister, kontrollere og genetablere lov og orden og tage de nødvendige midler i brug mod disse terrorgrupper.
Den eneste vej til en løsning, der fremmer fredsprocessen - det har vi fremført gentagne gange - er dialogen og streng overholdelse af Oslo-aftalerne. Derfor bør vi fra Parlamentets side med tilfredshed modtage forslaget fra Rådets formand om at oprette et permanent sikkerhedsudvalg, hvor Den Europæiske Union og USA arbejder sammen for at mægle i konflikten. Med henblik herpå skal Den Europæiske Union stille sin identitet som sikkerhed og reagere hurtigt og med én stemme over for begivenhederne. Jeg blev meget bekymret over at høre hr. Maríns ord om muligheden for, at Kommissionen sætter en stopper for midlerne til at hjælpe det palæstinensiske folk, hvis jeg har forstået det korrekt.
Under alle omstændigheder tror jeg, hr. Marín, at det også er nødvendigt, at vi fra Den Europæiske Unions side gør en væsentlig indsats for mere effektivt at implicere de arabiske lande i fredsprocessen, så de ikke modtager terrorgrupper i deres lande, og så de bidrager økonomisk til at lette det palæstinensiske folks udvikling i lyset af de israelske myndigheders økonomiske overgreb, som allerede er blevet nævnt her i Parlamentet.
Hr. formand, lad mig afslutte med disse ord: Styrke og politiske midler, der gør det muligt at kontrollere stabiliteten i området, samt støtte fra det internationale samfund til en fortsat dialog mellem de implicerede parter. Vi håber, at meddelelsen om forhandling mellem palæstinenserne og israelerne i slutningen af denne måned vil få en god afslutning, og at den ikke forstyrres af nogen provokationer.

Alavanos
Hr. formand, jeg tror, at efter mordet på præsident Rabin og Netanyahus overtagelse af magten må vi se i øjnene, at det scenario, vi ser udspille sig nu, ikke længere kan betragtes som urealistisk.
De internationale implikationer er desværre i langt højere grad end det hidtil er blevet anført her i salen af meget stor betydning. Det er Israels forbindelser med alle de arabiske lande, der her springer i luften. Samtidig undermineres Europas forhold med de lande, hvis folk er muslimer. De græsktyrkiske forbindelser og det cypriotiske spørgsmål indgår nu i en bredere ustabilitetszone. Af denne grund tror jeg, at afgørende foranstaltninger er påkrævet. Sådanne foranstaltninger er ikke hidtil blevet truffet, heller ikke af De Forenede Stater. Det vigtigste er efter min mening, at vi redder Oslo-aftalerne. Vi må ikke forlade disse aftaler i vores søgen efter et andet udgangspunkt. Der må lægges et klart og tydeligt pres på Israel, og samtidig må der ydes støtte under de betingelser, som mange af kollegerne har nævnt, til Palæstina.

Féret
Hr. formand, kære kolleger, intet nyt under solen i Mellemøsten. Over for hinanden står to befolkningsgrupper, to nationer, den ene er intolerant, imperialistisk, sandsynligvis den eneste stat, der fuldkommen ustraffet er fundamentalt racistisk, og den anden, det palæstinenske folk, der i årtier har søgt efter et land, deres forjættede land, deres fædreland, deres forfædres og deres børns land.
Det siger sig selv, at vi uden undtagelse fordømmer de palæstinensiske terroristers handlinger. Hverken de blodige attentater, den hebraiske stats provokationer eller Uncle Sams velvillighed over for Israel kan undskyldes.
I løbet af de tre år jeg har siddet i denne forsamling, har jeg gentagne gange hørt tale om pligten til at gribe ind. Er tiden ikke kommet for Europa, som anvender betydelige pengesummer på freden i Mellemøsten, til at hæve stemmen og, med en fasthed, der vil overraske verden, gennemtvinge en respekt for befolkningers, mænds, kvinders og børns ret til fred, sikkerhed og frihed?

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer. Der er blevet sagt meget her til morgen, som beskriver tilstanden, men lad os se på et perspektiv, en kulisse, som kan true i Mellemøsten. Netanyahu har ført sin valgkamp og vundet - det ville jeg lige erindre Hr. Wurtz om, nemlig at et flertal i det israelske folk har valgt ham på tre nejpunkter: Nej til et stop for bosættelser, nej til at trække militæret ud, nej til en dobbelt stat, og dermed nej til en palæstinensisk stat.
Hvis det ikke ændres til tre ja-punkter, hvilket i sidste ende betyder en tilbagevenden til Oslo-aftalen og dermed til en aktiv fredspolitik, kan den farlige udvikling, som Netanyahu har indledt, ikke standses, og den vil blive kombineret med en anden farlig udvikling. Naturligvis skal Arafat standse terroristerne. Naturligvis skal vi gentage dette krav igen og igen, det er fuldstændig korrekt. Men vi skal være klar over en ting: Terroristerne rammer ikke kun israelske civile personer, de rammer også Arafat, hvilket efter min mening er deres politiske mål, for de mennesker, som kaster bomber, har to mål: Ud over at ramme Israel, som er deres grundlæggende mål, er deres andet mål et internt palæstinensisk mål: at svække Arafat. Hvis Arafat svækkes - lad os endda antage, at han bliver væltet - ser scenariet således ud: Netanyahu, som arbejder ud fra tre nej-punkter står over for en palæstinensisk ledelse, som udelukkende satser på vold, eller i det mindste over for en stor del af palæstinenserne, som ønsker dette.
Efter min mening vil en sådan situation entydigt betyde en langvarig krigerisk kontrovers. Det vil sige, at vi har at gøre med en meget vanskelig og farlig situation. Heldigvis har fru Albright på sin nuværende rejse endnu engang skabt en distance til både Israel og terrorismen, som i sagens natur skal være lige stor. Det så anderledes ud i begyndelsen.
Hvis USA indtager en ensidig position til fordel for den ene eller anden side, vil fredsprocessen ligeledes være slut. Derfor skal EU, hr. rådsformand - og mange tak til Dem, hr. kommissær, De antydede det - spille en langt mere aktiv rolle, for kun på den måde kan vi yde vores bidrag til sikring af freden.

Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg tror ikke, der er meget mere at sige om situationen i Mellemøsten, men jeg vil gerne henvise til det, som blev sagt af næstformand Marín. Vi må, ganske som han beder os om, være bevidste om, at vi for øjeblikket støtter situationen med økonomisk bistand ikke til udvikling, men til social sikring af palæstinenserne. Jeg tror, at vi kan gøre det, og at vi bør fortsætte med at gøre det, men der er naturligvis en grænse.
Parlamentet vil uden tvivl reagere positivt på denne anmodning, fordi jeg tror, at det ikke kun for Palæstina, men også for Israel, og naturligvis for befolkningerne i dette område er nødvendigt, at de kan se, at borgerne lever lidt bedre, således at denne proces kan overleve den skrøbelige situation. Dette er det budskab, som Machrakdelegationen modtog ved den sidste rejse, og som vi har fået af alle, der har besøgt os her.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at sige, at jeg glæder mig meget over associeringsaftalen med Jordan, og jeg glæder mig over, at de næppe berettigede og forståelige hindringer, der stadig eksisterede, er forsvundet. Intet af dette vil løse problemet, det ved vi godt. Løsningen er ikke i vores hænder, men i hænderne på Israel og i hænderne på Palæstinas nationale myndighed. Vi kan ikke gøre andet end fortsat at tro på Oslo, at sætte vores lid til Oslo.
Derfor vil jeg her gerne udtrykke vores støtte til den beslutning, som vi fremlægger, og som indeholder en hilsen og en lykønskning fra dette Parlament til de politiske initiativer, som Den Europæiske Union har taget i de seneste uger, og som bør fortsætte i fremtiden.

Wohlfart
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne tilføje nogle ord til afslutningen på denne debat; en debat der, som alle indlæggene har vist, har været præget af bedrøvelse og frustration over for realiteterne fire år efter underskrivelsen af Oslo-aftalen. Men jeg bevarer håbet, når jeg konstaterer, at ingen af talerne har givet op, og at alle er enige om, at vi, selvom den aktuelle periode er dramatisk og meget vanskelig, og selvom nogle talte om fredsprocessens sidste chance, i mangel af andre løsninger må forsøge alligevel at "få bolden i nettet«.
Lad os udtrykke os klart: Konsekvenserne ville være dramatiske for Israel og palæstinenserne, for deres naboer, men også for det internationale samfund. Jeg tillader mig som læge at sige, at patienten er i livsfare, ja, han ligger ligefrem for døden. Der er dog på dette tidspunkt stadig mulighed for genoplivning, og i forbindelse hermed tilslutter jeg mig min ven Manuel Maríns udtalelser: Jeg betvivler stærkt, at man ved at lukke grænserne, havnene og lufthavnene, ved at fastfryse skatteindtægterne, kort sagt ved at slukke for alt det, der svarer til den livsvigtige ilt for en patient, har fundet en passende måde at redde denne på.
Det er Rådets, Kommissionens og Parlamentets pligt at støtte de anstrengelser, der gøres på internationalt niveau, ikke kun af USA, men også af vores særlige udsending, og at gribe denne sidste chance. Det er muligt at opnå en succes under forudsætning af, at man først og fremmest nedsætter et sikkerhedsudvalg. Det er tvingende nødvendigt at tage Israels legitime bekymring for dets borgeres sikkerhed i betragtning og fordømme og isolere terrorismen. Hr. Arafat kan ikke komme terrorismen til livs alene. Det forekommer mig at være en selvfølgelighed. Vi må hjælpe ham og i den forbindelse ligeledes tilbyde perspektiver til en palæstinensisk ungdom, der i øjeblikket lever under mildest talt meget vanskelige vilkår. Samtidig må vi også forsøge at finde rammer for dette sikkerhedsudvalg, som i teorien er en god ting, men inden for hvilket der vil forekomme sammenstød, der kræver en neutral mægler.
Hvad angår en adfærdskodeks, er jeg klar over, at dette ikke er et vidundermiddel, men det er et instrument, der kan have sin berettigelse, hvis man på politisk plan i den Europæiske Union har mod til at opretholde et politisk pres på fredsprocessens parter. De andre involverede parter har samme forpligtelse.
Jeg vil afslutte med at takke alle jer, der på en virkelig udtømmende måde endnu en gang har givet udtryk for jeres støtte til fredsprocessen i Mellemøsten.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

ONP-vilkår på teleområdet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling om fælles holdning fastlagt af Rådet med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ONP-vilkår for taletelefonitjenesten og om udbud af forsyningspligtydelser på teleområdet under konkurrenceforhold.

Read
Hr. formand, det er mig en fornøjelse at introducere andenbehandlingen af dette forslag fra Kommissionen, især fordi denne grundlæggende taletelefonitjeneste er den vigtigste for forbrugerne. Det er grunden til, at flere af mine ændringsforslag sætter fokus på forbrugerrettigheder, blinde og døve forbrugeres og andre marginalgruppers rettigheder, og samtidig naturligvis forstærker princippet om forsyningspligtydelser, idet der fremsættes yderligere bemærkninger dertil.
Nu vil jeg kort minde om definitionen af forsyningspligtydelser i samtrafikdirektivet, som jeg også var ansvarlig for. Jeg citerer: «et bestemt begrænset sæt af tjenester af en given kvalitet, hvortil alle brugere uanset deres geografiske placering og på baggrund af specifikke nationale betingelser har adgang til en overkommelig pris«.
Kommissionen vil bemærke, at et af ændringsforslagene fremsat af min gruppe indebærer halvårlige rapporter til Parlamentet om fremskridt inden for forsyningspligtydelser. Jeg mener, at det vil være nyttigt for Kommissionen at få en kritisk gennemgang og bemærkninger - konstruktive, håber jeg - fra Parlamentet.
Jeg har med tilfredshed bemærket, at Kommissionen og Rådet ved førstebehandlingen tog højde for flere af mine forslag om delvis medtagelse af mobiltelefoni i direktivets anvendelsesområde, selvom Parlamentet på daværende tidspunkt ikke var enigt. Jeg er temmelig sikker på - måske har Kommissionen visse bemærkninger hertil - at for forbrugerne vil mobiltelefoner og fastnettelefoner snart udgøre stort set samme marked.
Desuden har jeg fremsat to ændringsforslag om tidsplanen for omsættelse og gennemførelse. Det skaber jo altid problemer, når Parlamentet slækker på gennemførelsesfristen - det opfatter medlemsstaterne som et stopsignal, så de ikke behøver skynde sig. Jeg anerkender vigtigheden af fristen for generel liberalisering, nemlig den 1. januar 1998, men både jeg og min gruppe mener, at to måneder er for lidt til medlemsstaternes omsættelse til national lov.
Jeg vil gerne give udtryk for min egen og flere kollegers skuffelse over, at Rådet ikke en gang ville overveje flere af Parlamentets ændringsforslag efter førstebehandlingen, især i betragtning af, at vi blev bedt om at arbejde hurtigt, hvilket vi jo også gjorde. Det har efter min mening skabt et ugunstigt klima for andenbehandlingen og for eventuelt yderligere samråd.
Mit sidste punkt er nummeroplysningstjenester, og her har jeg været genstand for omfattende lobbyvirksomhed: spørgsmålet om privatlivets fred, retten til hemmeligholdelse, retten til at blive registreret i en nummeroplysningstjeneste uden omkostninger for forbrugeren og, ikke nu, men på et senere tidspunkt, en undersøgelse af, om udgivere af nummeroplysningstjenester og andre, der drager fordel af fortjenester inden for sektoren på et eller andet tidspunkt skal anmodes om at bidrage til forsyningspligtydelserne. Dette er af tidshensyn en meget kort beskrivelse af dette i store træk. Jeg håber, at Kommissionen kan acceptere disse ændringsforslag på samme måde som mange af ændringsforslagene fra førstebehandlingen. Jeg vil også gerne takke kolleger i andre politiske grupper for deres store indsats i samarbejdet om at nå til kompromiser. Vi vil naturligvis i 1999 behandle resultatet af Kommissionens grundige revision af hele gennemslagskraften af telekommunikationslovgivningen, og jeg er sikker på, at dette tredje forsøg på liberalisering af taletelefoni vil blive revideret igen i 1999.
Jeg indstiller hermed ved andenbehandling.

Herman
Hr. formand, jeg vil på vegne af min gruppe gerne indlede med at rose fru Read for som sædvanlig at have udført et virkelig godt stykke arbejde. Hun har været lydhør over for de forskellige meninger, der er kommet til udtryk, og vanen tro og med stor iver har hun forsvaret forbrugernes og brugernes interesser. Vi er stort set enige, pånær på to punkter, hvor vi må notere en lettere divergens, hvilket jeg gerne vil forklare.
Det første punkt vedrører optagelsen i telefonbøger. I flere lande er dette organiseret på en fuldstændig anerledes måde end i England eller andre steder. I nogle lande foregår dette på kommerciel basis, hvilket er tilfældet for erhvervsregistre, som også kaldes gule sider, og hvor de, som anmoder om at blive optaget, og som ønsker at anvende disse telefonbøger som reklamemedie, naturligvis skal erlægge et beløb. Den måde, hvorpå fru Read har udarbejdet visse ændringsforslag, fjerner denne mulighed, hvilket skaber et problem og en betydelig manglende indtjening.
Jeg er godt klar over, at der ikke findes nogen idéel løsning, eftersom man i nogle lande har valgt en helt anden fremgangsmåde. I vores lande er fremgangsmåden mere kommerciel, og det bedste man kan gøre, er dermed at anvende subsidiaritetsprincippet og lade hvert land løse denne opgave på sin egen facon. Vi mener, at der under alle omstændigheder findes en række grundlæggende rettigheder: retten til at blive optaget eller til ikke at blive optaget i telefonbøgerne og retten til at få ændret enhver oplysning, der måtte være usand eller i strid med den pågældende persons interesser. Det gælder således om at fastslå, på hvilke betingelser dette sker, og det er her, der opstår en række mindre problemer.
For så vidt angår problemet omkring datoen, er den 1. januar jo som bekendt en symbolsk dato. Den 1. januar 1998 frigives markedet for telekommunikation. I løbet af de sidste tre-fire år er der allerede blevet sagt meget, gjort meget, foreslået meget og lovgivet meget med udgangspunkt i denne dato. Nu, nogle måneder før denne skelsættende dato, er spørgsmålet derfor, om man ikke bør se virkeligheden i øjnene og ændre denne dato i lovteksterne, fordi en række lande ikke vil være i stand til at overholde de fastsatte frister. Vi mener for vores vedkommende, at den 1. januar 1998 skal fastholdes, men vi forstår også, at man er bange for ikke at kunne gennemføre alt dette på tre måneder.
Jeg vil gerne bede kommissæren fremlægge Kommissionens holdning på dette punkt. Svaret vil have afgørende betydning for vores stemmeafgivning vedrørende ændringsforslag 28 og 27 fra fru Read. Der var, hr. formand, hvad jeg havde at sige, og jeg vil gerne slutte med endnu en gang at takke både Kommissionen og ordføreren for det fremragende stykke arbejde, de indtil videre har udført.

Thors
Hr. formand! Det er en glæde at tale for første gang, mens De sidder som formand. Eftersom ordføreren har været forligende koncilierende, vil også vores gruppe i hovedtræk støtte betænkningen. Det vigtigste nu er nemlig at sagen skrider fremad. Vi vil derefter se tiden an, med hensyn til hvordan regelsamlingen fungerer, hvilke ændringsforslag, der findes.
I sin motivering siger ordføreren, at hun er ked af, at mobiltelefonien ikke i sin helhed er med i denne betænkning. Jeg vil gerne sige, at jeg er glad for det, eftersom det, f.eks. med hensyn til fondssagerne, giver udviklingsmuligheder for den del af telefonien. Det er udviklingsmuligheder, der behøves i dag.
Betænkningen er som sagt koncilierende. Den forsøger at forlige en uniformitet på europæisk niveau med hensyntagen til nationale særtræk. Desværre mener jeg dog, at der i visse dele af betænkningen er blevet slettet for meget i henvisningerne til de nationale særtræk.
Der findes velmenende forslag om at tage hensyn til særgrupper. Det er rigtigt, at medlemsstaterne skal have lov til at afgøre, på hvilken måde man tager hensyn til forskellige særgrupper, enten ved afgiftspolitik eller social service. Derimod er vi urolige over, at det, der siges om gratis nummeroplysningstjenester, vil blive et forslag, hvor vi endnu engang kan sige, at det bedste er det godes fjende.
Jeg har et eksempel fra mit hjemland. Vi har der på en ganske udmærket måde kunnet gennemføre, at et lille telefonvæsen ved konkurrence måtte tage ansvaret for nummeroplysningstjenester for alle landets blinde, og de har i dag et højt serviceniveau. Hvis dette forslag går igennem, tror jeg ikke, der findes samme interesse for at udvikle kvaliteter.
Vi støtter også databeskyttelsesaspektet. Jeg tror, det er vigtigt, at også denne betænkning foreslår, at abonnenten kan sørge for, at alle oplysninger, eller visse dele af dem, kan hemmeligholdes. Det behøves i denne usikre verden, hvor mennesker i stadig større udstrækning kan kombinere forskellige registre, hvilket gør, at ældre mennesker oplever deres situation som meget usikker.

van Velzen, W.G.
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, kolleger, allerførst vil jeg takke Mel Read for det fremragende arbejde, som hun ofte under stort pres har udrettet. Lad mig med det samme nævne de vigtigste punkter i indstillingen, der er af interesse for min gruppe. For det første bemærker jeg, at Ministerrådet har overtaget en række vigtige ændringsforslag fra Parlamentet, og særligt dem fra Det Europæiske Folkeparti, ved førstebehandlingen. Jeg minder bl.a. om vores ændringsforslag om omstrukturering af taksterne og nummerportabilitet.
Endvidere glæder PPE-gruppen sig over, at den europæiske borger med dette direktiv er sikret en bred vifte af vigtige telekommunikationstjenester. Enhver borger har således ret til en betalbar tilslutning, adgang til hjælpetjenester, en god kontrakt og adgang til offentlige telefonbokse. Alligevel er der ting, der kan forbedres. Vedrørende de ekstra forsyningspligtydelser er der betydelige forskelle mellem medlemsstaterne, hvilket betyder, at de bidrag, der kræves af markedsoperatørerne for forsyningspligtydelser, varierer. Vi har konstant hørt klager herom fra de nye markedsoperatører. Det Europæiske Folkeparti mener, at der for den pakke af tjenester, der er fastsat i EU-regi, kan kræves et sådant bidrag af markedsoperatørerne, men at bidrag for supplerende ydelser skal komme fra andre finansieringskilder. Denne variation og de høje bidrag skaber jo et meget usikkert investeringsklima for telesektoren, forhindrer etableringen af det indre marked, og det koster efter vores mening job. Derfor er ændringsforslag 11 for os af væsentlig betydning.
PPE ønsker endvidere mere opmærksomhed omkring handikappedes, blinde og døves rettigheder og en mere i EU-regi fastsat takst for teleydelser og til en hvis grad mere beskyttelse af forbrugerne. Derfor støtter vi en række ændringsforslag på dette område. Mere opmærksomhed for handikappedes, blinde og døves rettigheder ligger os meget på sinde. Man kan naturligvis stille det spørgsmål om særlige foranstaltninger for dem ikke hører hjemme i en mere generel lovgivning eller først og fremmest bør reguleres på nationalt plan på grund af subsidiaritetsprincippet. Men adgang til f.eks. telefonbokse er meget vigtigt for, at den handikappede kan fungere godt i samfundet og integreres heri.
Betalbarheden for forsyningspligtsydelser burde endvidere i højere grad fastsættes i EU-regi. Dette støtter min gruppe. F.eks. vil en medlemsstat kunne fristes til at håndtere en så lav tarif, at der faktisk opretholdes en monopolsituation, og en god kontrol heraf fra Kommissionen ved hjælp af retningslinjer er et godt middel. Vi har besluttet at støtte ændringsforslag 26 af PSE-gruppen, fordi forsyninspligtsydelser ikke er en konstant, men et dynamisk begreb. Hele tiden hører vi om nye interessante udviklinger. På grund af Internet, men først og fremmest på grund af intranetværker, forventes der enorme omkostningsbesparelser inden for virksomhedernes forsendelse af dokumenter. Men vi må også forvente, at der indenfor taletelefoni vil ske drastiske forandringer. Microsoft starter f.eks. en tjeneste, hvor forbrugeren via fjernsynet har adgang til underholdningstjenester via Internet. Det betyder, at vi må tage hensyn til disse forandringer. Jeg anmoder derfor også kommissæren om at reagere herpå.

Schörling
Hr. formand! Vi er ganske positive over for denne betænkning med hensyn til at styrke brugernes og forbrugernes rettigheder, og også med hensyn til adgangen til alternative tjenester for handikappede, blinde, synshæmmede, døve og hørehæmmede, at de skal have gratis oplysningstjenester. Vi synes også, at det er godt, at abonnenter har ret til gratis at tilbageholde oplysninger om dem selv og at disse oplysninger ikke skal udleveres til kommercielle formål. Oplysningerne skal heller ikke kunne bruges på en sådan måde, uden at forbrugerne og brugerne har givet deres tilladelse til dette.
Det er jo medlemslandene, der skal sikre telefonitjenesterne. Derfor mener vi, at det også bør være medlemslandene, der i den sidste ende fastlægger taksterne. Derimod kan man jo diskutere, og også blive enige om på EU-niveau, hvad der ville være en overkommelig pris. Med hensyn til at sikre kvaliteten og omkostningsniveauet synes vi imidlertid, ligesom rådet og kommissionen, at dette hører hjemme i medlemslandene. Det er også lidt overdrevet, som det foreslås, at kontrol af kvaliteten skal ske to gange pr. år af kommissionen. Det synes jeg også er unødvendigt.

Bangemann
Hr. formand! I betragtning af det fremskredne tidspunkt er det vist det nemmeste, hvis jeg tilkendegiver Kommissionens mening om ændringsforslagene, som De skal stemme om om lidt. Vi har ofte diskuteret emnet, og det er vist ikke nødvendigt, at jeg endnu engang kommer ind på principperne.
Vi accepterer ændringsforslag 4, 5 og 16 og principielt også ændringsforslag 14, 15, 19 og 26 med visse begrænsninger. Vi kan ikke støtte ændringsforslag 12, 13 og 24 til fortegnelserne, fordi de ikke er i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv om beskyttelse af personer i forbindelse med behandling af personoplysninger. Vi kan dårligt vedtage noget, som ikke er i overensstemmelse med noget, som vi selv har vedtaget.
Vi stemmer ikke for ændringsforslag 25, men derimod for ændringsforslag 16. Hvad angår handicappede brugere, støtter vi ændringsforslag 3, 7 og 17. Vi vil dog gerne gøre opmærksom på, at en udtømmende behandling af alle mulige situationer i den lovgivende del ikke er på sin plads og heller ikke kan gennemføres. Det bør hellere gøres i de forklarende og de indledende bemærkninger. Vi er for ændringsforslag 6 og 10, men imod 1, 8, 9 og 23. Vi støtter principielt ændringsforslag 11 og 2, og vi støtter fuldt og helt ændringsforslag 21, 22 og 20. Det er fuldstændig korrekt, hvad Fernand Herman sagde om tidsplanen: Hvis vi fastlægger gennemførelsesdatoen nu til 1. januar næste år, vil ikke alle medlemslande være i stand til at gennemføre det.
Det bør dog tilføjes, at vi allerede arbejder på grundlag af et eksisterende direktiv, hvis gennemførelsesforpligtelse ikke berøres af dette direktiv. Det vil sige, at mange medlemslande allerede arbejder i den retning, som endnu engang fastlægges i detaljer her. Så det er ikke helt umuligt. Det, som overbeviser mig mest, er Fernand Hermans argument: Vi bør ikke drage datoen 1. januar 1998 i tvivl på nogen måde. Vi bør ikke skabe misforståelser, og derfor mener jeg, at vi skal lade det blive ved det og ikke acceptere ændringsforslag 27 og 28.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted om et øjeblik.

Afstemning
Duhamel
Hr. formand, jeg tager ordet for et indlæg til forretningsordenen, artikel 126, en kort bemærkning til forretningsordenen, artikel 127, artikel 11 i forretningsordenen om mødested. Jeg beder Dem undskylde en nybegynders sindsbevægelse. Det er første gang jeg taler på plenarforsamlingen.
Bemærkning til forretningsordenen, artikel 11, om mødested. Der findes ophidsede nationalister i alle lande, men der findes også flere fornuftige europæere end man umiddelbart tror. Det syntes at være det rigtige tidspunkt til at finde en fornuftig og holdbar løsning angående vores mødested, der både er tilfredsstillende for Strasbourg og Bruxelles, for franskmændene og de andre, kort sagt alle de europæiske parlamentsmedlemmer, for Frankrig og Europa. Vi må ikke lade nogle ultranationalister og visse utålmodige dele af pressen forhindre de fornuftige og hæderlige sjæle - og jeg insisterer på ordene fornuftige og hæderlige - i at finde en løsning. Vores forsamling vil kun kunne blive taget alvorligt, hvilket den ellers har stort behov for, hvis vi finder en varig og samstemmig løsning. Vi franskmænd skal dog forblive hundrede procent franske, indtil vi får bekræftet, at fornuften kan sejre.

Formanden
Hr. Duhamel, det er første gang, De tager ordet, men De er en kendt forfatningstilhænger. Jeg beder Dem bemærke, at indlæg til forretningsordenen ikke er det samme som realitetsforhandlinger. De skal derfor henvise til dagsordenen.

Berthu
Hr. formand, jeg tager ordet for et indlæg til forretningsordenen vedrørende artikel 122. Jeg har fra mødetjenesten fået oplyst, at der ikke vil være nogen stemmeforklaring om afstemninger om mødekalenderen, fordi det i artikel 122 efter sigende er bestemt, at der kun kan ske stemmeforklaring i forbindelse med den endelige afstemning, og at der i påkommende tilfælde ikke vil være nogen endelige afstemning.
Jeg må nok sige, at det er stik imod al sund fornuft at forhindre et parlamentsmedlem i at afgive stemmeforklaring. Han er til stede og han afgiver sin stemme; han må derfor også have ret til at forklare, hvorfor han stemmer som han gør. Hvis det er det jeg skal, så kan jeg da også være proceslysten, og sige, at der for afstemningen om mødekalenderen ikke har været nogen samlet afstemning, men flere endelige afstemninger, siden man beslutter sig for forskellige mødeuger, den ene efter den anden. Jeg vil derfor, hr. formand, anmode Dem om at give mig mulighed for at afgive stemmeforklaring.

Formanden
Hr. Berthu, De har som regel en god hukommelse og må således kunne huske, at De allerede fremkom med denne fortolkning sidste år. Min forgænger bekræftede den gang, at der ikke var nogen stemmeforklaring på dette punkt. De burde have fremlagt sagen for Forretningsordensudvalget, hvis De ikke var enig i denne fortolkning, hvilket De undlod at gøre. Jeg står fast ved min forgængers fortolkning: Der vil ikke blive nogen stemmeforklaringer.

Haarder
Hr. formand, ganske kort. Vi var et meget stort antal medlemmer, som var meget glade for Deres oprindelige forslag til mødekalender, som flyttede juli-mødeperioden en uge frem. Findes der en forklaring på, hvorfor den nu er forrykket, således at den ligger i midten af juli i stedet for i begyndelsen af juli? Kan fru Green eller hr. Martens give en forklaring på denne sidste øjebliksændring, som mange af os er meget ulykkelige over?

Formanden
Hr. Haarder, dette er ikke tidspunktet til at forklare Formandskonferencens beslutningsbegrundelser, hvor hver gruppe stemmer og forklarer sin stemme, hvis det anses for hensigtsmæssigt. Hvad jeg kan sige til Dem og til alle Dem, mine damer og herrer, er, at der vil blive særskilt afstemning om dette emne, og Parlamentet kan derfor under alle omstændigheder udtale sig særskilt om det.
(Den således ændrede mødekalender for møderne i 1998 godkendtes)

Berthu
Hr. formand, jeg vil gerne allerførst udtrykke min uforbeholdne støtte til det fremragende indlæg fra vores nye kollega, hr. Stéphane Buffetaut, der i går aftes for denne forsamling fremlagde det, vi forstår ved innovation og jobskabelse i Europa.
Jeg vil gerne tilføje, at dette emne i bredere forstand indeholder spørgsmålet om Europa-Parlamentets kompetence. Europa-Parlamentet er således ikke en forsamling udstyret med ubegrænset suverænitet. Det er tværtimod en forsamling med tildelt kompetence inden for rammerne af en traktat, underskrevet af Europas forskellige befolkninger, og vi bør respektere denne traktat.
Jeg mener imidlertid, hr. formand, at denne traktat er blevet overtrådt i forbindelse med forudgående afstemning, idet vi med hermed har fjernet en mødeuge i oktober næste år.
Denne beslutning er i strid med Edinbourg-aftalen af 1992, der, hvis det var nødvendigt, vil blive bekræftet af den kommende Amsterdam-traktat. Hvis parlamentet er af den opfattelse, at der til næste år er for mange mødedage i den mødekalender, der er fremlagt af sekretariatet, ville det desuden være mere passende at fjerne de dage, der svarer til supplerende møder, og ikke de dage, der svarer til normale møder. Ændringsforslag 19 fra Gruppen Nationernes Europa, der tog sigte på at fjerne mini-mødet i november, gik i øvrigt i denne retning.
Det er med beklagelse, at vi må konstatere, at Parlamentet har truffet en usammenhængende beslutning ved at afkaste vores ændringsforslag og fjerne den normale mødeperiode.

Formanden
Hr. Berthu, jeg gør opmærksom på, at De har blandet betænkning af Rovsing sammen med andre afstemninger. Til trods for dette har formandskabet ment, at De kunne udtrykke Dem ved hjælp af en stemmeforklaring vedrørende en anden afstemning, hvilket er en klar overtrædelse af forretningsordenen. Jeg er sikker på, at De vil forstå formandskabets holdning.

Holm
Betænkningen fra Rovsing er vigtig, da den drejer sig om innovationer inden for EUlandene. Desværre må jeg sige, at jeg ikke er enig i alle de konklusioner, der er draget. I mange tilfælde forekommer liberalisering, deregulering og EU-harmonisering at være de store spørgsmål, hvilket jeg ikke er enig i. Også mere samordning på EU-niveau, bl.a. med hensyn til forskning, forekommer at være en gangbar opskrift. Jeg er dog ikke overbevist om, at f.eks. forskning bedst varetages på EU-niveau i stedet for på regionalt eller nationalt niveau. I Sverige er erfaringen hidtil, at mange forskningsprojekter indrettes efter, hvad EU mener er godt, så de kan få EU-støtte i stedet for at sætte den faktiske forskning først. Dette er tragisk.
Der er naturligvis også gode konklusioner i Rovsings betænkning, bl.a. punkt 3 og punkt 12, som handler om miljøkrav og oprettelsen af et kapitalmarked for ekspansive virksomheder for at støtte »risiko«-virksomheder, der beskæftiger sig med nye højteknologiske produkter.
(Mødet udsat kl. 12.50 og genoptaget kl. 15.00)

Ikke-statslige miljøorganisationer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0264/97) fra Udvalget om Miljøog Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om et EF-handlingsprogram til fremme af ikke-statslige organisationer, som først og fremmest er aktive inden for miljøbeskyttelse (C4-0217/97-95/0336(SYN)) (Ordfører: Flemming).
Jeg byder også velkommen til kommissæren, fru Bjerregaard.

Flemming
Hr. formand, ærede fru kommissær! Jeg vil gerne starte med at takke min kollega Rübig for det store arbejde, som han har gjort med denne betænkning ved førstebehandlingen. Jeg vil også gerne takke Kommissionen. Samarbejdet med Kommissionen har været overordentligt behageligt og samarbejdsvenligt.
Ved førstebehandlingen blev 10 ud af 21 forslag vedtaget, og jeg håber, at størstedelen af de seks forslag, som jeg har stillet igen i dag, er i overensstemmelse med Kommissionens intentioner.
Ved andenbehandlingen i dag ligger det mig først og fremmest på sinde, at en finansiel referenceramme ikke hører hjemme i denne handlingsplan. Desuden ønsker jeg et øget grænseoverskridende europæisk samarbejde med miljøorganisationer, først og fremmest i Central- og Østeuropa, men også i nabolande til EU. Dette var et ønske fra en engelsk kollega i miljøudvalget, og jeg støttede med glæde hendes forslag. Hun tænker først og fremmest på Rusland, hvilket jeg anser for meget fornuftigt.
Hvis man ved, hvilken katastrofal tilstand miljøet i de tidligere kommunistiske stater er i, og hvor lille befolkningens miljøbevidsthed er, kan man ikke vurdere betydningen af et samarbejde med miljøorganisationerne for højt. Med hensyn til det så vigtige samarbejde med NGO'erne i de tidligere kommunistiske stater glæder det mig naturligvis ikke, at der er planlagt et bidrag på ECU 10, 6 millioner i en periode på fire år, men måske kan vi vælge at lade de 10, 6 millioner være bidraget for et år, fru kommissær. I så fald kunne vi efter min mening alle være glade.
Jeg håber virkelig at få Kommissionens samtykke til forslag 4, ifølge hvilket ikke 50 %, men 60 % af omkostningerne for de aktiviteter, der er planlagt i budgettet, og de administrative omkostninger stilles til rådighed som Fællesskabsstøtte. Ifølge forslaget skal der som regel ikke ydes finansiel støtte til organisationer, som inden for de sidste to år er fundet skyldige i en forbrydelse af en domstol i EF. Vi har stillet dette forslag på engelsk, hvorved der opstod en fejl ved tilbageoversættelsen. Det engelske ord «offence« , som vi anvendte, blev oversat med »forseelse«. På vegne af PPE-Gruppen erklærer jeg, at denne oversættelse ikke er i overensstemmelse med vores intentioner. Vi mener »forbrydelse«. Engelsk er ikke mit modersmål, så vi skulle måske have stillet forslaget på tysk. Efter min mening skulle vi måske have anvendt ordet «crime« i den engelske tekst.
Jeg ved godt, at der ikke eksisterer nogen harmonisering af strafferetsområdet i EU, men hvis man ved, at der i Østrig er tale om en forbrydelse, hvis der begås en forsætlig handling, som kan straffes med fængsel på livstid eller med en frihedsstraf på mere end tre år, kan det formodentlig også oversættes korrekt på de andre sprog. Dermed udelukker vi enhver straf som del af en forvaltningsstraffesag. Hvis en person parkerer forkert eller ikke har anmeldt en demonstration, er vi slet ikke interesseret. Fornærmelser vil slet ikke henhøre herunder og heller ikke strafbare handlinger, som straffes med op til tre års fængsel. Ovennævnte henhører ikke under ordet forbrydelse, men jeg indrømmer, at det henhører under ordet forseelse, som her har sneget sig ind i oversættelsen ved en fejltagelse.
Vi i Vesteuropa skal i de kommende år først og fremmest forsøge at få succes på miljøområdet i de tidligere kommunistiske stater. Vesteuropa står her over for en stor opgave med sin viden, sin succes og sit tekniske knowhow, og opgaven kan kun løses, hvis vi arbejder meget tæt sammen med de lokale miljøbeskyttelsesorganisationer og forsøger at øge befolkningens miljøbevidsthed, men også de politisk ansvarliges bevidsthed om emnet.
Et sidste punkt: Jeg håber, at De, ærede fru kommissær, ligeledes opfatter dyreværnsorganisationer som henhørende under miljøbeskyttelsesorganisationer, og at disse organisationer også vil få del i de finansielle midler.

Myller
Ærede hr. formand, nationale organisationer inden for miljøbeskyttelse arbejder hårdt for at ændre den offentlige mening og få den til at værdsætte miljøet og miljøbeskyttelsen. Uden en national mening, som kræver miljøbeskyttelse, er også politikerne tunghøre over for miljøkrav. Dette bliver synligt på den måde, at i lande hvor der findes en aktiv miljøorganisation, er man kommet længst i den nationale lovgivning på miljøområdet. Støtte til sådanne organisationer fra fælleskabets bevillinger er velbegrundet.
Det er ligeledes begrundet, at udstrække støtten til de aktiviteter, som organisationerne udfører i samarbejde med landene i Central- og Østeuropa. Et af de største problemer for lande, som søger EU-medlemskab, er netop, hvorledes de kan opnå niveauet i EU-reglementer og specielt, hvorledes de kan opnå niveauet for miljøreglerne. Derfor burde miljøsamarbejdet, også samarbejdet organisationerne imellem, være en alvorlig del af strategien før de østeuropæiske landes medlemskab. Al aktivitet ved vores grænser har også indvirkning på unionens medlemslande og medborgere. Et samarbejde over miljøorganisationers grænser kan have en betydelig virkning på den nationale bevidsthed og opstarten af miljøprojekter på græsrodsniveau. Derfor skal fælleskabets støtte udstrækkes til de aktiviteter, som miljøorganisationerne foretager sig sammen med andre end de øst- og centraleuropæiske lande. Det findes grænser både i nord og syd, hvor miljøproblemerne ud over fattigdommen er de mest brændende problemer.
Jeg stillede et forslag om, at støtten skulle strækkes ud over alle EU-grænser. Jeg er glad for, at forslaget blev godkendt i udvalget, og for at ordføreren selv støtter det. Jeg hørte dog i tolkningen, at forslagsstilleren var en englænder. Jeg er finne.
Jeg mener slet ikke, at problemer, som f.eks. angår Sankt Petersborg, Murmansk, Kolahalvøen eller Sydafrika, udelukkende kan løses ved hjælp af organisationernes aktiviteter, men selv den mindste aktivitet på disse områder betyder mere end f.eks. på vores egne indre markeds områder. En ecu investeret der vil gennem miljøorganisationer, EU eller forskellige stater give større gevinst end noget andet steds.
I den ellers rosværdige betænkning forfattet af betænkningsordfører Flemming er der mod slutningen af betænkningen indsneget sig et tvivlsomt ændringsforslag. Betænkningsordføreren selv foreslår tre ændringer i artiklens punkt tre; en ændring, hvor han gerne vil definere meget specificeret, hvilke aktiviteter fælleskabet har lov til at finansiere. Efter min mening er dette en meget burokratisk ændring. Vi kan endnu ikke i denne fase vide, hvilke aktiviteter der er velegnet til finansiering og hvilke der ikke er.

Rübig
Hr. formand, de ikke-statslige miljøbeskyttelsesorganisationer er af særlig stor betydning i Europa. Vi har forpligtet os til princippet om økosocial markedsøkonomi, og økologien er et væsentligt livsgrundlag for os. Men vi lever også i et demokratisk system, og derfor skal disse organisationer ligeledes overholde demokratiets spilleregler. I forbindelse med dette program har det absolut højeste prioritet for os, at vi fremmer miljøorganisationer på europæisk plan, og hermed menes ikke kun i de 15 EU-lande, men især i det geografiske Europa, det vil sige især i nabolande til EF.
Vi vil først og fremmest sætte miljøopdragelsen i centrum, fordi miljø også er et spørgsmål om indstilling, og man kan ikke begynde for tidligt med at gøre de unge opmærksom på, hvor vigtig en ren og sund verden er for os alle. Til dette formål har vi brug for forskningen. Vi skal ganske enkelt finde metoder, som gør det muligt for os at vise de unge den rigtige vej. Vi har brug for et objektivt grundlag og for at komme væk fra angstens magt, væk fra at øge angsten og at gøre os utilpasse. Jeg tror, vi skal gå over til det positive eksempel.
I overensstemmelse med metoden new public management og best practice bør vi finde idéelle forsøg ude i den store verden, som vi kan gennemføre hos os. Vi skal anvende benchmarking, det vil sige evaluere, hvor miljøsituationen bliver bedre, med hvilke metoder den bliver bedre, og vi skal stille den nødvendige infrastruktur til rådighed for disse organisationer. Det er nødvendigt, at de kreative kræfter på markedet hele tiden gør os opmærksom på, hvor systemets svagheder er, og det er vores opgave at bevise, at vi leder efter en bedre måde.
Derfor vil vi også øge midlerne hertil. Der skal betales ikke kun de foreslåede 50 %, men 60 % af omkostningerne. Vi giver vores støtte til, at den samlede ramme øges væsentligt. Men vi forventer ligeledes af miljøorganisationerne, at de handler på baggrund af de demokratiske spilleregler, som vi normalt anvender i Europa. Vi ønsker ligeledes et klart regnskab, det vil sige, vi ønsker ingen midler, som ikke kan kontrolleres, som flyder ad kanaler, som ikke kan kontrolleres, og som ganske enkelt giver miljøorganisationerne et dårligt image. Derfor lyder vores krav: Hvis der udbetales mere end ECU 100.000, kræver vi som minimum en registreret revisor, en balance og et regulært regnskab over udgifter og indtægter, således at den europæiske skatteborger kan se, at dennes midler anvendes ordentligt og korrekt.
Vi skal også tilkendegive helt tydeligt, og dette ønsker jeg især at understrege over for Kommissionen, hvad vi ikke ønsker. Vi ønsker ikke, at midlerne anvendes til generel uddannelse, til en bred offentlighed eller til arbejde, som ofte efterstræber mål, som egentlig ikke sætter miljøtankegangen i forgrunden. Vi ønsker helt specifikt at belyse den økologiske situation og opnå forbedringer på området. Vi kræver endvidere, at kriminelle organisationer og terrorister, mennesker, som bekæmper vores samfund med virkeligt kriminelle midler, ikke kan modtage finansielle midler fra EU. Dette er et meget væsentligt princip. Det kan ikke retfærdiggøres over for borgerne i Europa, at kriminelle eller terrorister kan modtage støtte fra os. Det ville glæde mig, hvis vi kunne samle enighed herom fra alle de andre demokratiske partier i Parlamentet!

Hermange
Hr. formand, kære kolleger, formålet med det forslag, der i dag fremlægges til andenbehandling, er at sikre det juridiske og økonomiske grundlag for en praksis, der allerede finder sted, og som består i at samfinansiere en række ikke-statslige organisationer, som først og fremmest er aktive inden for miljøbeskyttelse på europæisk plan, ved til dette formål at vedtage et fireårigt EF-handlingsprogram.
Iværksættelsen af et EF-handlingsprogram til fremme af miljø-NGO'er forekommer mig derfor i denne kontekst at være en passende foranstaltning for at undgå et skred i anvendelsen af fællesskabsmidler, der er beregnet til miljøorganisationer. Fru Flemming, De insisterer på nødvendigheden af at kontrollere og organisere mulighederne for samfinansiering af NGO'ernes aktiviteter ved at udbygge kriterierne for tildeling og opfølgning, samtidig med at man bevarer Parlamentets beføjelser med hensyn til fastsættelse af rammebeløbets størrelse.
Jeg vil dog gerne tilføje, at det forekommer mig uansvarligt uden nærmere overvejelse at øge støtten til miljøNGO'er på grundlag af deres oplysningsvirksomhed, hvis konkrete resultater er svære at vurdere. Man skal nemlig ikke glemme, at man ved at beskytte mijøet også beskytter mennesket og hans fremtid. Som Antoine de Saint Exupéry udtrykte det, arver vi ikke jorden fra vores forældre, men vi låner den af vores børn. Børnene er bærere af morgendagens værdier. Det er derfor vigtigt at beskytte hele deres miljø, både det naturlige, det sociale, det kulturelle og det familiemæssige.
Jeg kunne derfor godt ønske mig, at de NGO'er, der arbejder med beskyttelsen af børn, og som udfører et bemærkelsesværdigt arbejde i marken, får samme anerkendelse af de europæiske institutioner som de NGO'er, der arbejder med miljøbeskyttelse, og at fællesskabsstøtten tager højde for deres aktiviteters menneskelige dimension. De organisationer, der bekæmper vold mod børn, har i år for første gang - og på grund af særlige begivenheder - kun modtaget et beløb på ECU 1.500.000, det vil sige halvdelen af en budgetpost på ECU 3.000.000, der ligeledes vedrører bekæmpelsen af vold mod kvinder. Der er stadig et stort spring op til de beløb, der tildeles de ikke-statslige miljøorganisationer.
Jeg finder det derfor lige så vigtigt, at vores Parlament giver sig i kast med dette emne, og at vi fortsætter med at slås for, at der også skabes et stabilt juridisk grundlag og en flerårig ramme for børns beskyttelse i Europa.

Dybkjær
Hr. formand, eftersom der er tale om en andenbehandling, skal jeg specielt hæfte mig ved ændringsforslagene, men inden da vil jeg takke både den første og den anden ordfører for det arbejde, der er lavet indtil nu. Der er jo kun i alt 6 ændringsforslag. De 5 af ændringsforslagene fra udvalget kan Den Liberale Gruppe støtte, og jeg skal vende tilbage til et enkelt af dem, men ændringsforslag nr. 6 fremsat af ordføreren kan vi ikke støtte. Vi synes faktisk, at det på det generelle område giver nogle begrænsninger, som er uhensigtsmæssige, i betragtning af at der er mange forskellige lande, der skal samarbejde, og forholdene er unægteligt ikke de samme i alle lande. Når det drejer sig om den straffemæssige betingelse, tror jeg trygt, at vi kan overlade den slags til Kommissionen. Jeg ved ikke noget om, hvorvidt man vil uddele penge til direkte ulovlige og/eller straffede organisationer.
Jeg skal koncentrere mig om ændringsforslag nr. 2, hvor Kommissionen har brugt udtrykket »bidrag til en multinational strategi« som den sidste af sine »pinde«. Det er i og for sig ikke, fordi vi har problemer med den formulering, men vi synes, den formulering, man er nået frem til i udvalget - i hvert fald en del af udvalget - er mere retningsgivende forstået på den måde, at vi meget gerne ser, at man navnlig koncentrerer sig om samarbejdet med de øst- og centraleuropæiske organisationer. Når vi lægger så megen vægt på det, er det selvfølgelig, fordi vi her står over for den største opgave i Europa, nemlig udvidelsen med de central- og østeuropæiske lande, og kun hvis alle kræfter koncentrerer sig om denne udvidelse, vil den kunne lykkes. Vi tror, at NGO'erne kan være til meget stor hjælp i dette arbejde.

González Álvarez
Hr. formand, fru kommissær, jeg tror ikke, at der vil blive problemer med dette dokument. Kommissionen havde ved førstebehandlingen allerede accepteret flere af de fremsatte ændringsforslag, og fru Flemmings dokument blev vedtaget enstemmigt i Miljøudvalget.
Flertallet af medlemmerne har i deres indlæg givet udtryk for, at det er en god betænkning, og måske skulle man her nævne finansieringen af det grænseoverskridende samarbejde og den kendsgerning, at der skal bruges objektive kriterier ved valg af projekter, især, som fru Flemming siger, projekter, som vedrører uddannelse, og inkludere miljøuddannelsen i den generelle uddannelse.
For det, der fremstår tydeligt, er, at det i langt de fleste tilfælde er dem, som er uddannet i miljøbeskyttelse, som henleder opmærksomheden på overgreb mod miljøet. I går - ja, kommissæren smiler, fordi jeg næsten altid nævner et eller andet eksempel - var der her i Strasbourg en platform af ikke-statslige miljøorganisationer, som var meget urolig for, hvad der vil ske med Doñana-nationalparken, som er menneskehedens ejendom og et biosfærisk reservat, og som vi allerede har stillet spørgsmål om til Kommissionen, fordi der var blevet godkendt en bebyggelse.
Nå, men det, som disse ikke-statslige organisationer fremfører, er, at der bag ved denne bebyggelse, når vejen åbnes til én bebyggelse, er tre andre bebyggelser, som vil omkredse parken, og dette kan være til fare for et reservat af denne type.
Før vi i år 2000 har et net af fredede områder i Europa, vil nogle af disse områder sandsynligvis miste deres særpræg, miste fremtidsmulighederne, og derfor er støtten til de ikke-statslige organisationer så vigtig, for det er min erfaring, at det er dem, der holder os orienteret i Miljøudvalget.
Vi kan ikke gennemrejse hele det europæiske territorium, og det er dem, der gør os opmærksomme på, hvad der sker i naturområderne på vores kontinent, og de hjælper ikke kun de europæiske parlamentarikere, jeg tror, at de på denne måde også hjælper Europa-Kommissionen.

Voggenhuber
Hr. formand, mine damer og herrer! I betragtning af den meget teknokratiske bevidsthed inden for politik i Den Europæiske Union og i betragtning af de store tvivlsspørgsmål om demokratiets effektivitet i et komplekst samfund er det netop i dag overordentligt vigtigt at minde om, at bevidstheden om faren for, truslen for og ødelæggelsen af miljøet ikke stammer fra den politiske arena eller de etablerede partier, men fra dele af befolkningen, fra centrum af det civile samfund i form af flere tusinde borgerinitiativer og borgerorganisationer. For så vidt hilser vi naturligvis Den Europæiske Unions forsøg med at støtte ikke-statslige miljøorganisationer velkommen. Vi skal formodentlig takke disse organisationer for den største politiske revolution i vores bevidsthed i løbet af de seneste årtier.
Desto mere uforståelig og berørt står jeg over for forsøget på en generel diskriminering af disse miljøgrupper, som har gjort hele Europa oprørt, ved hjælp af et ændringsforslag, som man troede var bragt ud af verden, der drejer sig om et forbud mod finansiel støtte til dømte miljøorganisationer. Deres oversættelsesproblem viser jo tydeligt, hvor uklart, diffust og følelsesladet denne sag allerede er blevet fremlagt.
Mine damer og herrer! Uden civil ulydighed og uden den civile ulydigheds kultur ville der aldrig være blevet dannet miljøbevægelser i Europa. Fra Wackersdorf til Hainburg - disse steder er næsten forbundet med nationale myter, hvor mennesker fra befolkningens midte har forsøgt at kæmpe imod politikken og det politiske Establishment. Europas miljøorganisationer er dybt berørt af forsøget på at foretage en generel fordømmelse af dem. I løbet af de sidste ti år har der ikke været noget fortilfælde - og forestil Dem, mine damer og herrer, at man i Parlamentet ville stille dette forslag som betingelse for kulturstøtte eller erhvervsstøtte, hvilket aldrig er forekommet! På vegne af gruppen De Grønne protesterer jeg i høj grad mod forsøget på bagvaskelse!

Sandbæk
Hr. formand, jeg havde forberedt mig på i det ene minut, jeg har til rådighed, at tale om de straffemæssige betingelser, som miljøorganisationerne går så meget imod. Nu fortæller fru Flemming så, at der kun er tale om domme på mindst tre år, men hvem kan for det første sikre, at alle lande fortolker det sådan? Og for det andet, er det så overhovedet rimeligt at tro, at miljøorganisationerne vil begå sådanne forbrydelser? Det, som de har tænkt på, er jo f.eks., at i 1995 blev finske miljøaktivister dømt ved en domstol for en aktion mod en fiskefarm, som havde parasitten G. salaris, som dræber laks. De blev dømt, selvom aktionen fik den finske landbrugsminister til at lukke fiskefarmen. I denne uge bliver der sat en dato for Bellona-medarbejderen, Alexander Nikitins retssag. Han er nu anklaget for spionage, fordi han skrev en rapport om atomforurening i Murmansk. Det her er selvfølgelig EU, men er det virkelig så svært at forestille sig, at der også her er følsomme områder, som miljøorganisationer må holde sig ude af, fordi de måske bliver slæbt i retten og dømt? Jeg synes, at vi skal stemme imod ændringsforslag 6, og hvis ikke Parlamentet påtager sig dette ansvar, så håber jeg, at Kommissionen vil forkaste det.

Le Gallou
Hr. formand, min gruppe er meget tilbageholdende over for budgetpost B4-306 til finansiering af tre aktiviteter: oplysningsaktiviteter, tilskud til ikke-statslige organisationer og publikationer. Det drejer sig i virkeligheden om propagande-bevillinger. Sådan som den er indrettet, mener vi, at støtten til NGO'erne er kritisabel. De risikerer for det første at tynge et europæisk budget, hvor det forekommer mere fornuftigt at finde besparelser end yderligere udgifter. Hertil kommer, at der altid er en vis risiko ved at lade private organisationer råde over offentlige midler. Ordføreren vedkender sig desuden dette ved at foreslå artikel 3, stk. 2, der giver mulighed for regnskabsmæssig kontrol af organisationer, der modtager støtte. Endelig er en række af disse organisationer i virkeligheden politisk militante organisationer, der burde fungere på grundlag af medlemmernes kontingentbetaling og ikke skatteborgernes penge.
Dette gælder således organisationen Amis de la Terre, der findes i flere europæiske lande, og som i 1996 modtog ECU 601.668, eller Greenpeace, der sommeren igennem i Frankrig har gennemført en veritabel misinformationsog skrækkampagne rettet mod befolkningen i det nordlige Cotentin i nærheden af centralen til oparbejdning af atomaffald i La Hague. Man har her været vidne til en skandaløs kampagne, der udelukkende havde til formål af misinformere, skræmme og manipulere befolkningen. Aktioner af denne art skal naturligvis ikke finansieres med offentlige midler.
Dette er grunden til, at vi ønsker mest mulig kontrol af den støtte, der tildeles de forskellige ikke-statslige foreninger og organisationer.

Hulthén
Hr. formand! Jeg vil begynde med at takke Flemming for hendes arbejde med denne betænkning. En del af diskussionen hidtil har vist, at vi nok har temmelig forskellige syn på, hvad en miljøorganisation egentlig er. Dette handlingsprogram til fremme af ikke-statslige organisationer berører grundlæggende spørgsmål om samfundets delagtighed og indflydelse med hensyn til EUs politik. Samfundsmæssige og politiske institutioner, som er afskærmet fra det civile samfund, risikerer at miste deres legitimitet. Borgernes bevidsthed og mulighed for at deltage i debatten er grundlæggende for demokratiet. EUs legitimitet kan aldrig varetages ved hjælp af en slags kunstig informationskampagne, som har til hensigt at overbevise borgerne om allerede foretagne beslutninger. I stedet er det, som i dette handlingsprogram, støtte og stimulering til et bredt samarbejde på europæisk plan, der er vigtigt. Derfor er det glædeligt at se, at parlamentet ved førstebehandlingen har vundet gehør for kravet om at styrke organisationernes selvstændige rolle i programmet. Nytten må ikke bestå i at bruge miljøorganisationerne til at nå ud med EUs politik, men i at udnytte de erfaringer og synspunkter, som organisationerne selv har. Da jeg er overbevist om, at handlingsprogrammet har betydning, så støtter jeg Flemmings kritik af både det faktum, at rådet har fastlagt et referencebeløb, og også størrelsen af dette referencebeløb; 2, 65 millioner ecu pr. år er et alt for lille beløb til at klare disse opgaver.
Min hovedkritik drejer sig dog om artikel 3.2, som angiver, hvilke kriterier, der styrer udvalget for den pågældende virksomhed. At blot angive en form for omkostningseffektivitet, varig multiplikatoreffekt på europæisk niveau, bidrag til en multinational strategi, antyder en vis styring til egennytte fra kommissionens side. Specielt kriteriet bidrag til en multinational strategi bør sløjfes helt for at undgå mistanken om, at man gør dette for ens egen skyld.
I miljøudvalget har vi i fællesskab formuleret en række yderligere kriterier, som stærkt betoner handlingsprogrammets formål at styrke netop borgerindflydelsen ved en tydeligere fokusering på integrering i uddannelse. Jeg synes, det er mærkeligt, at disse kriterier ikke har vundet gehør under denne førstebehandling.
Stærkest føler jeg dog for det spørgsmål, som handler om samarbejdet mellem miljøorganisationer inden for EU og andre lande, specielt de lande, der nu har ansøgt om medlemskab og som om kort tid begynder forhandlinger om deres medlemskab i EU. Vi ved, at det bliver en stor udfordring både for unionen og for miljøområdet.
Med hensyn til PPE-gruppens ændringsforslag nr. 6 vil jeg sige, at det selvfølgelig er sådan, at vi skal stille krav til de organisationer, der ansøger om midler fra EU. De skal kunne dokumentere, at de har håndteret tidligere midler på en rigtig måde; bogføring og revision er to vigtige dele i dette. Derimod tror jeg ikke på, at man skal opstille en slags kyskhedskriterium om, at ikke-straffede organisationer er de eneste, der skal kunne få midler fra EUs kasse. Desuden er jeg temmelig overbevist om, at kriminallovgivningen ikke er harmoniseret inden for EU. Hvad der udføres af en organisation eller eventuelt af en gruppe individer, er et svært og kompliceret spørgsmål. Derfor synes jeg, at den formulering, der står i ændringsforslag nr. 6, er helt unødvendig.
Endelig vil jeg gerne endnu en gang understrege, at vort samfund faktisk behøver kritiske, aktive og selvstændige frivillige organisationer. Vi behøver en kraft, som sætter os i bevægelse og driver os fremad. Dermed støtter jeg miljøudvalgets formuleringer og foreslår en afvisning af ændringsforslag nr. 6.

Sjöstedt
Hr. formand! Vores gruppe byder Flemmings betænkning velkommen. De organisationer, der arbejder inden for miljøområdet, spiller en afgørende rolle for at udvikle miljøpolitikken og bevidstheden om miljøproblemerne. Det er derfor helt rigtigt at give dem en stærkere stilling, hvilket dette forslag indebærer.
Vi vil stemme for de ændringsforslag, der er godkendt af udvalget, det vil sige at ikke binde sig ved disse temmelig snævre økonomiske rammer, at kunne give et højere medfinansieringsniveau fra EUs side og at der bør være en streng kontrol med, at midlerne anvendes korrekt. Vi vil selvfølgelig også stemme for ændringsforslag nr. 2, hvor kriterierne for støtten gøres tydeligere. Ligesom flere andre her mener jeg, at det er særlig positivt, at man betoner det internationale samarbejde i forhold til Øst- og Centraleuropa.
Vi vil dog ikke stemme for PPEs ændringsforslag nr. 6. Det skal jeg forsøge at forklare lidt nærmere. Vi synes, det giver for snævre grænser for, hvordan denne støtte skal kunne anvendes. Dette ændringsforslag, nr. 6, indeholder flere punkter. Det første, punkt a, drejer sig om, at man ikke skal kunne give støtte til information rettet til offentligheden. Det mener vi, er en alt for snæver grænse at sætte for denne type af støtte. Dette er i virkeligheden en meget vigtig del af miljøorganisationers rolle, det vil sige at arbejde opinionsdannende i forhold til offentligheden.
Det andet drejer sig om punkt d i samme ændringsforslag om, at en organisation, som dømmes ved en domstol, ikke skal kunne få støtte. Det er en selvfølge, at man ikke skal kunne give støtte til organisationer, der bruger vold eller som kan betragtes som kriminelle. Vi ved imidlertid alle, at mange miljøbevægelser gør brug af civil ulydighed og udenomsparlamentariske aktioner på forskellige måder. Det drejer sig om meget seriøse organisationer, som udfører et omfattende miljøarbejde. At automatisk udelukke alle disse organisationer med en sådan formulering, tror jeg er helt forkert.
Endelig vil jeg sige noget om indlægget fra vores franske kollega her, som angreb Greenpeace. Jeg synes, at man også skal overveje Frankrigs og Greenpeace's historie lidt længere tilbage i tiden. Det er ikke så mange år siden, det franske efterretningsvæsen sænkede et af Greenpeace's skibe i en havn på New Zeeland. Det huskes også!

Amadeo
Hr. formand, jeg kan helt tilslutte mig denne betænkning. Samfinansiering af de NGO'er, der arbejder på miljøområdet er emnet for denne betænkning, der forsøger at institutionalisere samarbejdet under det femte rammeprogram for miljøforskning. Efter min mening bør støtte til NGO'er inden for miljøbeskyttelse øges i særlig grad. Vi ønsker blandt andet at prioritere grænseoverskridende projekter med organisationer i Øst- og Centraleuropa, videreuddannelsesområdet, samt især at øge loftet for Unionens finansielle deltagelse i projekter til 60 %.
Dette rimer ikke godt med Rådets ønske om at fastsætte bevillingerne til det fireårige program på et beløb på 10, 6 millioner ECU, som langtfra er et tilstrækkeligt beløb.

Kronberger
NGO'erne udfører en vigtig offentlig opgave netop på miljø- og socialområdet. Nogle af dem er på grund af deres kvalitet - og i den forbindelse vil jeg især nævne Greenpeace eller WWF Verdensnaturfonden - blevet til en slags politisk samvittighed og opfylder således også en offentlig funktion.
Det er derfor korrekt at støtte organisationerne materielt fra officiel side. I denne forbindelse er det indlysende, at kriminelle og terroristiske organisationer principielt ikke skal støttes. Jeg vil dog gøre opmærksom på en ting, hr. Rübig, når De klapper. Deres forsøg på at nævne miljøorganisationerne i samme åndedrag og derved på en måde at bringe disse i miskredit, har efter min mening en dårlig bismag. Denne fare er til stede, og De har måske bemærket, fra hvilken side der lige blev klappet, og man bør gå særligt varsomt frem på dette område. Af denne grund vil jeg foreslå, at forslagsstilleren, som jeg værdsætter højt, måske trækker dette forslag nr. 6 tilbage netop på grund af hendes personlige modstand.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil gerne indlede, som andre har gjort det, med at takke navnlig ordføreren, fru Flemming, men også den tidligere ordfører, hr. Rübig. Det er et godt og stort arbejde, der her er gjort. De fleste talere har talt om NGO'ernes vigtige rolle. Jeg deler helt denne opfattelse. De er vigtige til at kanalisere borgernes ønsker og betænkeligheder, og de udgør også en væsentlig kilde for Kommissionens arbejde. Jeg deler også den opfattelse, som fru Dybkjær og mange andre talere gav udtryk for, nemlig at NGO'ernes betydning er meget stor i forbindelse med de nye demokratiers udvikling i Central- og Østeuropa, og det skal jeg komme tilbage til i forbindelse med ændringsforslagene.
Som De ved, er sigtet med dette forslag at tilvejebringe et specifikt retsgrundlag for en praksis, som allerede har fungeret tilfredsstillende i en række år. Derfor er forslaget også et konkret udtryk for Kommissionens påskønnelse af disse NGO'ers bidrag til miljøets forbedring. Derfor skal teksten selvfølgelig være så klar og tydelig som muligt, og det er også i den ånd, vi har gennemgået ændringsforslagene.
Vi kan helt, delvist eller i princippet acceptere 5 af de 6 ændringsforslag. Ændringsforslag 1 og 3 kan accepteres fuldstændigt. De er i overensstemmelse med Kommissionens afvisning af Rådets ønske om at indføre et finansielt referencegrundlag i teksten. Også ændringsforslag 4, hvorefter Kommissionen kan finansiere op til 60 % af en NGO's budget, kan accepteres fuldstændigt.
En del af ændringsforslag 2 vedrørende støttekriterierne kan accepteres i princippet, og det vedrører i virkeligheden det, som i hvert fald fru Dybkjær var inde på, nemlig ændringen af formuleringen, sådan at vi i stedet for taler om et »grænseoverskridende samarbejde«. Ændringsforslag 5 vedrørende finansiel kontrol er i princippet acceptabelt, men også her ville det være nødvendigt at ændre formuleringen for at opnå størst mulig klarhed. Ændringsforslag 6 kan Kommissionen ligesom i øvrigt adskillige talere her i dag ikke acceptere, da det ville være uhensigtsmæssigt at indføre sådanne udelukkelseskriterier i afgørelsesudkastet.
Og med disse bemærkninger vil jeg gerne endnu en gang takke Parlamentet for den grundige behandling og dermed også for den interesse, der er udvist for NGO'ernes aktive deltagelse i det politiske arbejde.

Formanden
Tak, fru Bjerregaard.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Emission af CO2 og andre drivhusgasser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0253/97) af Fitzsimons for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets beslutning om ændring af beslutning 93/389/EØF om en overvågningsmekanisme for emissionen af CO2 og andre drivhusgasser i Fællesskabet (KOM(96)0369 - C4-0540/96-96/0192(SYN)).

d'Aboville
Hr. formand, hr. Fitzsimons har desværre lagt sig syg med en lungebetændelse. Han har bedt mig erstatte ham på stående fod og udtrykker sin beklagelse. Jeg skal derfor forsøge at fremlægge hans betænkning. Jeg ved, det er et dokument, som han tillægger stor betydning.
Vi er overbevist om, at vores kolleger fra Miljøudvalget til fulde kender til problemet omkring klimaforandringer og forværringen af drivhuseffekten. Jeg vil derfor begrænse mig til at gentage, at der er bred enighed om nødvendigheden af at informere offentligheden, der i stort omfang er berørt af konsekvenserne af opvarmningen af atmosfæren og koncentrationen og ophobningen af drivhusgasser. Det er desuden helt tydeligt, at de menneskeskabte aktiviteter bidrager til dette fænomen. I december 1995 gav Det Mellemstatslige Panel om Klimaændringer, der består af mere end 2.000 fremtrædende videnskabsfolk, udtryk for deres bekymring vedrørende udslippet af drivhusgasser. Hvis der ikke ændres ved det aktuelle udslipsniveau, vil det ifølge disse videnskabsfolk medføre en temperaturstigning ved jordens overflade på to grader i år 2000 i forhold til 1990.
Som De jo nok kan forstå, vil dette have en række dramatiske konsekvenser: ændringer af vandstanden i havene, ørkendannelse osv. Ifølge det FN-udvalg, der har til opgave at undersøge konsekvenserne af drivhusgasudslippet, vil en temperaturstigning på en grad celsius kunne medføre uoprettelige skader på økosystemet, for ikke at nævne de øjeklikkelige konsekvenser for økonomien og de sociale konsekvenser for individet.
Europa-Parlamentet har altid været meget aktivt på dette område og har vedtaget en lang række bekendtgørelser og beslutninger, der indskærper de enkelte lande at træffe bindende foranstaltninger og vedtage en præcis agenda. Konferencen i Rio i 1992 var et konkret resultat af denne vilje. Mere end 150 lande har underskrevet FN's rammekonvention om klimaændringer, inden for hvilken der blev opnået enighed om at stabilisere CO2 emissionerne på 1990-niveauet inden år 2000. De efterfølgende forhandlinger og møder vil bære frugt på topmødet i Kyoto i december 1997, hvis, hvilket vi håber, der kan opnås en aftale med henblik på at styrke konventionen om klimaændringer og træffe mere bindende foranstaltninger for at opnå en betydelig reduktion af alle drivhusgasser.
Til trods for forskellige løsningsmodeller i de forskellige medlemsstater lykkedes det for Rådet (miljø) i marts 1997 under det nederlandske formandskab at nå til enighed om et EU-forslag til topmødet i Kyoto. Målet er en reduktion på 15 % af drivhusgasserne i år 2000 i forhold til 1990-niveauet. Desuden vil man behandle og overvåge en »kurv« af gasser på grund af deres globale opvarmningspotentiale.
Kommissionens forslag, der er under behandling, sigter på at ændre Rådets beslutning af 1993 om en overvågningsmekanisme for antropogene emissioner, det vil sige emissioner fra menneskeskabte aktiviteter med emission af CO2 og andre drivhusgasser. Det nye forslag er et forsøg på at ajourføre følgende beslutninger: Overvågningen skal fortsætte efter år 2000, så den også omfatter Fællesskabets emissioner, begrænsninger og reduktioner efter år 2000; udvidelse af overvågningen til et større antal drivhussgasser, idet det ikke længere kun drejer sig om CO2 . Forslaget vil således også omfatte metan, kulilte, nitrogenoxid og flygtige organiske forbindelser, samt emissionerne af andre drivhusgasser, herunder hydrofluorcarboner, som findes i spraydåser, køleskabe osv., og andre, der allerede er forbudt i henhold til Montreal-protokollen.
Vores ordfører, hr. Fitzsimons har fremsat flere anmodninger. Han ønsker således, at Kommissionen også går ind for årstallene 2005 og 2010 for en reduktion på 15 %, som det foreslås af Rådet. Han går fuldt ind for en overvågning af andre drivhusgasser end CO2 . For visse af disse, f.eks. metan, der produceres af landbruget, og kvælstofforilte, der produceres af industrien, er der en betydelig fejlmargen, og der er stadig brug for mere forskning. En "gas for gas« overvågning i stedet for en samlet overvågning af en »kurv« forekommer derfor at være mere sikker og pålidelig. Ordføreren mener ligeledes, at der ikke er grundlag for overvågningen af CO2 -dræn, det vil sige af skovenes rolle. Denne type overvågning er meget lidt pålidelig.
Hr. formand, jeg skal til at slutte. Indsamlingen af oplysninger udgør et andet problem. Nogle stater har endnu ikke nogen officielle mål; andre er ikke i stand til at levere de grundlæggende oplysninger. Ordføreren har derfor stillet ændringsforslag, hvormed Kommissionen anmodes om at sikre, at disse oplysninger er sammenlignelige.
Afslutningsvis vil jeg gerne påpege, at vi godt kan acceptere fru Schleichers ændringsforslag om, at staterne anvender samme metoder som Det Mellemstatslige Panel om Klimaændringer. Jeg vil dog gerne spørge fru Schleicher, om hun kan acceptere en mundtlig tilføjelse, hvormed det præciseres at metoderne skal være i overensstemmelse med de seneste standarder, vedtaget inden for rammerne af FN-konventionen.

Pollack
Hr. formand, nu hvor sommeren er ved at være forbi og solen skinner så smukt udenfor, vil mange sikkert tænke, at global opvarmning egentlig er en ganske behagelig ting. Men vi ved, at det medfører ustabile og farlige vejrforhold og vil få meget alvorlige konsekvenser over hele verden.
Nu vil jeg ikke stå her og holde foredrag om klimaændringer, for det har vi drøftet så mange gange før her i Parlamentet. Vi ved, at der er to hovedformål med denne lovgivning om overvågning af drivhusgasser.
Det første er at opbygge en ramme, som giver os mulighed for at måle emissionerne i forhold til de reduktionsmål, vi forpligtede os til i Rio. Det andet er, at retsakterne er udformet til på et mere lokalt niveau at bidrage til at alarmere befolkningen, når og hvor luftforureningen er sundhedsskadelig.
Den i 1993 indførte oprindelige overvågningsmekanisme var helt ærligt ikke meget andet end anerkendelse og enighed på europæisk plan om medlemsstaternes eksisterende praksis. Trods Parlamentets krav om indbyrdes tilnærmelse af nationale målings- og indsamlingsmetoder og om større gennemsigtighed dengang, var det mere, end Ministerrådet kunne nå til enighed om. Emissionen er tydeligvis ikke blevet stabiliseret. Vi kan nok forvente ret chokerende emissionsniveauer i den næste Dobris-rapport, som miljøorganisationen snart vil udgive.
For eksempel har vi lige hørt, at Den Europæiske Unions retningslinjer for NOx er blevet overtrådt over hele London stort set hele sidste år. Kommissionens indsats for at revidere og forbedre beslutningen fra 1983 hilses derfor velkommen. Ikke alene har vi nu brug for en bedre og mere omfattende overvågningsmekanisme for emission af drivhusgasser, men det er også afgørende at indføre en mekanisme for overvågning efter år 2000. Det er især vigtigt at sætte øget fokus på andre drivhusgasser end CO2 , f.eks. methan og nitrogenoxid.
I december rejser vi til Kyoto, hvor vi vil forsøge at overtale verden til at gå med til en 15 %-nedsættelse af emission af en kurv af drivhusgasser mellem 1990 og 2010. Bare vi kunne tro på, at vi selv gør store fremskridt. Desværre er det påvist, at vi nok ikke kan opfylde vores egne mål.
Kommissionen, som jo er forsigtig i øjeblikket, var ret vag med hensyn til sin tidsplan. Derfor støtter min gruppe ændringsforslaget vedrørende en rapport om året om kumulativ emission af drivhusgasser og fremskrivningen af kumulativ emission indtil 2005, 2010 og 2020. Vi finder en sådan kumulativ overvågning afgørende for at kunne forhindre, at nogle lande tillader for høje emissionsniveauer i en periode og kun sænker dem lige i slutningen af perioden for at opfylde et mål. Det er ikke noget særligt smart træk i kampen mod drivhuseffekten.
Desuden mener vi, at det er bedre at konstatere, om målene er opfyldt med en gas for gas-metode, end med en samlet kurvemetode.
Vedrørende ændringsforslagenes indhold, støtter vi alle udvalgets ændringsforslag, men vi går ikke ind for fru Schleichers ændringsforslag nr. 13, som forekommer unødvendigt restriktivt.

Schleicher
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer! Vore dages store skrækvision er klimaændringen, det vil sige, at kloden opvarmes, drivhuseffekt med forfærdelige følger for miljøet, havene stiger og ørkenerne breder sig, men også det modsatte: ozonlaget ødelægges, hvilket vil gøre alt liv på jorden umuligt. Modelberegninger danner grundlag for disse teorier og synes at levere et uigendriveligt bevis for, at miljøændringerne stammer fra emissioner, som stammer fra menneskets aktiviteter.
Modelberegninger er dog kun så pålidelige som de antagelser, der ligger til grund for dem. Efter min mening er det her, årsagen skal findes. Mennesket ved simpelt hen stadig for lidt. Hvorfor opstod der f.eks. istider for tusinder af år siden, og hvorfor forsvandt de igen? Hvorfor opstår »El Niño«, som vi oplever lige for tiden, i en bestemt cyklus ud for den sydamerikanske vestkyst, og hvorfor har den indflydelse på vejret? Hvilken indflydelse har havstrømmene og oceanerne i det hele taget? Hvilken indflydelse har skydannelser? Er det tilfældigt, at der for tiden igen opstår tvivl om budskabets kraft i de gængse klimamodeller, som udarbejdes overalt i verden med store omkostninger til følge?
Der største problem, hvilket mange forskere finder beklageligt, er, at der ikke foreligger måledata fra mange dele af verden, eller at der kun foreligger få data, og hvis de foreligger, at de ofte ikke kan anvendes eller ikke kan anvendes til sammenligninger på grund af målestationens dårlige stand. Denne situation belyser betydningen af dagens betænkning om en overvågningsmekanisme for emissionen af CO2 og andre drivhusgasser i Fællesskabet.
Lige siden midten af 80'erne har EU arbejdet på at få opbygget et omfattende net af målestationer i alle EU-lande. Det er ikke kun vigtigt at få nedbragt brugen af CFC-gasser, men også at andre skadelige stoffer med lignende effekt efterhånden registreres. Forslaget fra Kommissionen er endnu et skridt på vejen hertil, som vores gruppe støtter fuldt ud.
Vi ønsker dog, ligesom ordføreren, at stille nogle forbedringsforslag. For det første skal skønsværdierne, når vi nu engang kræver dem, fremover udarbejdes på baggrund af fælles kriterier, men de foreligger ikke endnu. Jeg tvivler dog noget på sådanne rent skønsmæssige værdiers anvendelsesmuligheder på længere sigt, ud over at de vil medføre væsentlige bureaukratiske omkostninger.
For det andet er alle foranstaltninger fra EU og medlemsstaterne i denne forbindelse integreret i det internationale arbejde i UNEP, OECD og IPCC, det Mellemstatslige Panel om Klimaændringer, som følge af Rio-aftalen. For at dette forslag i det hele taget kan anvendes i praksis, skal medlemsstaterne fastsætte emissionerne i henhold til en fælles procedure, som skal fastlægges i dette direktiv. Den fælles procedure skal være den procedure, som IPCC udarbejder for tiden. Derfor mit ændringsforslag.
For at få flere oplysninger, er vi nødt til at foretage flere målinger. De koster penge, men for de kommende generationers skyld har vi ikke kun ansvaret for at omgås de ikke-fornyelige naturlige ressourcer med omtanke, men også for at omgås den ikke-fornyelige ressource penge med omtanke. Det forekommer mig langt mere ansvarsbevidst at investere penge i målestationer end i delvist politisk inspirerede modelberegninger. Jeg beklager, at min kollega Fitzsimons ikke kunne være til stede, for han har været ansvarlig for de to andre betænkninger og har ydet væsentlige bidrag til forbedringer, som vi støtter fuldt ud, med undtagelse af et forslag, nemlig ændringsforslag 5.
Men jeg vil gerne foreslå, at mit forslag forsynes med en ekstra bemærkning, som De netop gav mig anledning til. Hvis jeg kendte Kommissionens mening om dette forslag, kunne det jo eventuelt også forbedres med en ekstra bemærkning. Det har jeg intet at indvende imod. Jeg er derfor meget spændt på, hvordan Kommissionen forholder sig hertil.

Eisma
Hr. formand, i Nederlandene har august måned været den varmeste måned siden man i det 18. århundrede begyndte at måle temperaturen. Siden det 18. århundrede har vi kunnet fastslå, at de syv varmeste år faldt efter 1980, altså indenfor de sidste 17 år. Tallene fra IPCC viste sidste år endnu engang, at der rent faktisk er tale om en drivhuseffekt. Og alligevel øges emissionen af C02 hele tiden. I Nederlandene er emissionen siden 1990 til i år steget med 8 %, uanset at den skulle falde med 10 % i 2010. Hvor vanskeligt bliver det ikke at vende denne udvikling! Som kollega Fitzsimons, der desværre ikke kan være til stede her, rigtigt bemærker i sin betænkning, er det nødvendigt med et virkelig godt overvågnings- og rapporteringssystem for emissionen af drivhusgasser, for på den måde kan vi på en fornuftig måde vurdere resultaterne af politikken. Også min gruppe anser det for rigtigt, at Kommissionen med sit forslag går videre end år 2000, for i Miljørådet er der lavet aftaler for nøgleåret 2010. Der skal EU-lovgivningen altså tilpasses. En nedsættelse af emissionen af drivhusgasser kræver indgribende forholdsregler, der vil få meget store følger for økonomien. Sådanne vanskelige politiske beslutninger skal kunne kontrolleres godt. Diskussionen drejer sig ofte om nogle få procent. Hvis der ikke er et godt målesystem, vil debatten meget nemt kunne manipuleres.
I dag taler vi om overvågningsmekanismer, og det gør vi på et tidspunkt, hvor Europa økonomisk har vinden i ryggen. Men økonomisk vækst betyder desværre voksende emission af drivhusgasser.
Lad os være fornuftige og anvende den økonomiske fremgang til netop at vie denne miljøforurening større opmærksomhed.

Blokland
Hr. formand, den beslutning vi her forhandler om er ikke andet end et værktøj til at nå et bestemt mål, og målet er at begrænse drivhuseffekten. Min gruppe finder det alarmerende, at dette mål i den senere tid verden over prioriteres så lavt. Det er vigtigt, at EU spiller en eksempelrolle i opløbet til Kyoto. Ikke kun ved at formulere ambitiøse målsætninger, men også når det drejer sig om deres gennemførelse.
Derfor mener jeg, at det er godt, at Kommissionen har fremsat dette forslag om ændring af beslutningen. Overvågning er af største betydning for kontrollen med udslip af drivhusgasser. Det er nødvendigt med sammenlignelige og sikre data, for ellers er overvågning umuligt. Også det forhold, at det ikke kun er CO2 , der skal måles, men alle drivhusgasser, er helt rimeligt, særligt fordi de andre gasser forårsager en betydelig del af drivhuseffekten.
Der er i den senere tid dukket en lille strømning op i den videnskabelige verden, der forsøger at undergrave IPCC's konklusioner ved at pege på andre årsager til temperaturstigningen. Solstrålernes skiftende intensitet skulle i særlig grad være årsag til temperatursvingningerne på jorden. Jeg mener, at dette er en farlig udvikling.
For det første, fordi man i så fald overser forebyggelsesprincippet. For det andet fordi den eksisterende teori på en overbevisende måde viser, at drivhuseffekten forårsages af mennesket.
Allerede nu er der fare for, at EU-målsætningen for år 2000 overskrides med 5 %. Så er tvivl om virkningen af drivhusgasserne en grund til yderligere bekymring.
Derfor min hjertelige støtte til Kommissionens forslag og til Miljøudvalgets ændringsforslag.

Amadeo
Hr. formand, alt i naturen er tæt knyttet sammen: vi deltager hver især i den miljømæssige balance, der til gengæld er årsagen til vores velfærd. I dag lader forbrugersamfundet os betale en meget høj pris for denne velfærd i form af et uhæmmet fremskridt, som fører til en stadig mere uudholdelig ubalance på miljøområdet. Dette gælder emissionerne af drivhusgas, som blandt andet er skyld i overophedningen af Jorden, et særdeles farligt fænomen for planetens økosystem.
I betænkningen af Fitzsimons understreges vigtigheden af en overvågning af emissionerne netop med henblik på at vurdere de skete fremskridt i forhold til de europæiske normer. Vi er enige med ordføreren, når han foreslår en styrkelse af overvågningsmekanismen på den anden side af år 2000, idet der også skal tages hensyn til de øvrige drivhusgasemissioner fra industrielle aktiviteter.
Vi håber endvidere på større gennemskuelighed af overvågningsmetoderne og større udskiftelighed mellem de forskellige metoder.

Valverde López
Hr. formand, jeg tror, at den tekst, som er fremlagt af Kommissionen, er tilstrækkeligt betydningsfuld og giver et budskab, som bør nå ud til alle borgere og ikke kun til regeringerne, men til alle erhvervsdrivende og til alle os, fordi vi deler ansvaret for dette fænomen.
Kommissionen anfører, at der er usikkerhed omkring muligheden for at nå forpligtelsen til denne reduktion i år 2000, og derefter anfører den, at det er nødvendigt straks at igangsætte sammenhængende globale strategier. Jeg tror, at dette er det politiske budskab, og det er denne støtte, som Kommissionen i dette tilfælde vil modtage fra Parlamentet. Vi har allerede hørt de fleste repræsentanter for de politiske grupper, og jeg tror, at vi er enige. Vi må kræve af regeringerne, at de virkelig overholder de internationale forpligtelser.
Jeg deltog i Rio-konferencen som repræsentant for dette Parlament. Dér blev alle stats- og regeringschefer enige om at indføre respektfulde og ansvarlige foranstaltninger, men alligevel opfyldes målene ikke. Denne appel til ansvarsfølelsen er det vigtigste i Kommissionens meddelelse og derefter naturligvis igangsættelsen af foranstaltningerne og de nationale planer.
Jeg tror, at det ikke er trængt ind, og mange regeringer har ikke accepteret realiteten, og faktisk opfyldes princippet om, at »forureneren betaler« ikke i sin virkelige betydning. Det er blevet fortolket, som at den, der betaler, har ret til at forurene. Dette var dog ikke den oprindelige hensigt med dette princip, som i stedet gik ud på, at den, der vil producere noget, og dermed den, der forbruger det, skal betale for alle produktets omkostninger. Derfor er det nødvendigt at gøre hele samfundet forståeligt, at det i dette tilfælde koster penge at trække vejret, og at det er nødvendigt, at det er sådan, og at producenterne skal tage alle de nødvendige forholdsregler for så vidt muligt at forhindre forurening, og derfor er kravet om at anvende den bedst mulige teknologi stadig gældende - selvom det ikke er det rigtige tidspunkt at minde om det på.
Jeg tror, at de ændringsforslag, som ordføreren har fremlagt til denne meddelelse, er rigtige, de kan gennemføres, og vi har, tror jeg, tilstrækkelige videnskabelige årsager og social bekymring til at kræve, at de opfyldes af regeringerne.
Jeg tror, at dette er det vigtigste princip, og at vi ikke kan støtte nogen økonomisk politik, som med begrundelse i meget kortfristede økonomiske interesser bringer fare for borgernes helbred og velfærd eller for hele naturen. Jeg gentager, at denne meddelelse har vores fulde støtte, hvilket lige er blevet vist.

Le Gallou
Hr. formand, jeg vil gerne komme med et par bemærkninger om drivhuseffekten. Det er rigtigt, at vi kan konstatere en opvarmning, men som fru Schleicher henviser til i sit indlæg, findes der ingen beviser for, at denne opvarmning skyldes emissionen af drivhusgasser, der produceres af menneskeskabte aktiviteter. Jeg vil gerne tage udgangspunkt i den gode sunde fornuft. Vi har i Alperne kunnet konstatere, at gletscherne har været på tilbagetog siden 1820. Dengang kunne den industrielle revolution endnu have haft nogen effekt af betydning. Desuden findes der i dag gletschere, der dækker bjergpas i Alperne, der før var isfri, og hvor dyreflokke frit kunne passere i det 12. og 13. århundrede. Man ved jo også, at Erik den Røde, efter at have krydset Atlanten, fandt et land, han kaldte Grønland, fordi der var varmt og jorden var grøn. Og jeg tror ikke, at vikingeskibene producerede drivhusgasser.
Der er derfor sikkert en del overdrivelse på dette område, når man giver de menneskeskabte aktiviteter skylden for opvarmningen. Når dette er sagt, kan man jo aldrig være for forsigtig, og man skal uden tvivl forsøge at begrænse produktionen af drivhusgasser. Kulilte, CO2 , er ansvarlig for 65 % af disse drivhusgasser, og det er interessant at se, hvor mange tons kulilte, der land for land i Europa blev sluppet ud i atmosfæren pr. indbygger i 1995: Tyskland: 2, 9 t, Østrig: 1, 9 t, Belgien: 3, 2 t, Danmark: 3, 2 t, Spanien: 1, 8 t, Finland: 3, 6 t, Irland: 2, 7 t, Italien: 2 t, Grækenland: 2 t, Luxembourg: 6 t, Stor-Britannien: 2, 5 t, Frankrig: 1, 7 t. Hvorfor er der et mindre udslip af kulilte i Frankrig i forhold til de øvrige lande? Er der færre byer i Frankrig? Nej. Er der færre biler i Frankrig? Nej. Skruer man mindre op for varmen? Nej. Bruger man mindre lys? Nej. Hvis der produceres færre drivhusgasser i Frankrig end andre steder, er det i virkeligheden af en ganske enkelt grund: Det er fordi Frankrig har flere atomkraftværker end de andre lande. De grønne har længe haft et slogan, der sagde: «atomkraft, nej tak«, der var oversat til Fællesskabets forskellige sprog. Når man ser resultaterne med hensyn drivhusgasser, kunne man have lyst til at sige: «atomkraft, ja tak!«.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil prøve at koncentrere mig om de ændringsforslag, der er stillet, men jeg vil gerne først takke Miljøudvalget og også ordføreren, hr. Jim Fitzsimons, selvom han ikke kan være til stede her i dag. Jeg vil da bede hr. d'Aboville overbringe mine bedste ønsker for hans helbred, og jeg vil takke hr. d'Aboville for, at han har overtaget sagen her i dag.
Næsten alle ændringsforslag er en forbedring af forslagets kvalitet og tydelighed. Som bekendt er formålet med forslaget at ændre Rådets beslutning fra 1993, der indførte den omtalte overvågningsmekanisme. Den vil generelt ajourføre mekanismen ved navnlig at videreføre den efter år 2000 og ved at udvide den til at gælde for alle de drivhusgasser, der ikke omfattes af Montreal-protokollen. Det var der nogle enkelte spørgsmål om fra nogle af talerne.
Kommissionen kan acceptere alle ændringsforslag undtagen nr. 5. Nr. 7 og nr. 13 kan accepteres i princippet, men der skal nogle ændringer til. De accepterede ændringsforslag er - som jeg allerede har sagt - velkomne, enten fordi de gør selve bestemmelserne tydeligere eller på grund af den idé, der ligger bag dem. Kommissionen støtter ikke ændringsforslag 5, fordi det lægger yderligere byrder på medlemsstaterne uden at give klare fordele. Ændringsforslag 7 kan accepteres principielt, fordi medlemsstaterne forpligtes til at indsende nationale programmer senest tre måneder efter Rådets vedtagelse af Kommissionens forslag, og fordi Kommissionen foretager en efterfølgende vurdering senest seks måneder efter, og så er vi sikre på, at vi kan finde en fornuftig løsning for de medlemsstater, der kort forinden har udarbejdet planer. Ændringsforslag nr. 13 om opgørelse og indberetning af data nævnte jeg kunne accepteres principielt. Vi er ikke glade for den foreliggende formulering. Det er muligt, at der i de bemærkninger, der kom fra hr. d'Aboville, ligger nogle chancer for at nå frem til en bedre tekst på det pågældende område.
Konkluderende mener jeg, at vi kan se frem til, at dette forslag vil hjælpe med til at sikre, at Fællesskabet og medlemsstaterne opfylder nuværende og fremtidige forpligtelser i henhold til FN's rammekonvention om klimaændringer og til de mål, vi håber at se i Kyoto-protokollen. Og med disse bemærkninger vil jeg gerne takke for behandlingen her i dag.

Formanden
Tak, fru Bjerregaard. Jeg tilslutter mig hilsenen til hr. Fitzsimons.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Europa og Japan: De næste skridt
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0259/97) af Moorhouse for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet »Europa og Japan: De næste skridt« (KOM(95)0073 - C4-0147/95).

Moorhouse
Hr. formand, det er nu tredje gang, jeg som ordfører har æren at forelægge en betænkning fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om forbindelserne mellem Europa og Japan. Det ved De jo, hr. formand, som tidligere formand for vores delegation til Japan.
Denne betænkning dækker et bredere område, idet den ikke alene omhandler handelsmæssige og økonomiske forbindelser, men også politiske aspekter af stadig større betydning, som vi i Den Europæiske Union efter min mening har haft en tendens til at overse.
For ca. ti år siden, da jeg forelagde et udkast til et beslutningsforslag i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, var der stærk uenighed blandt de politiske grupper om vores holdning til Japan. Betænkningen blev da også vedtaget med et forholdsvis snævert flertal. Nu er der heldigvis langt større enighed, hvilket klart er tegn på en holdningsændring, men i lige så høj grad kan skyldes den ændrede karakter af forbindelserne mellem Japan og EU.
Hvad angår de politiske aspekter, har vi meget at takke den japanske regering i 1991 for, da denne sammen med Ministerrådet nåede til enighed om en fælleserklæring, som blandt andet satte fokus på politiske og sikkerhedsmæssige emner, og dermed muliggjorde et langt mere afbalanceret forhold. Vi mener, at Japan skal opfordres til at involvere sig mere i internationale forhold. I denne forbindelse henviser jeg til punkt 4 i beslutningen, hvor vi går ind for en omstrukturering af FN-systemet, især Sikkerhedsrådet, som har tydelige implikationer.
En sådan betænkning bliver dog hurtigt overhalet af begivenhedernes gang. Jeg kan for eksempel nævne handelsoverskuddet mellem EU og Japan, som blev halveret mellem 1992 og 1996 til kun ECU 17 milliarder - et stort tal, ja, men ikke desto mindre en halvering. Uheldigvis for Europa er det nu på vej opad igen, da Japans indenlandske forbrug er faldet og eksporten er den eneste del af økonomien med opdrift. Måske vil kommissæren udtale sig om fremtidsudsigterne.
En stor del af betænkningen omhandler de evigt tilbagevendende emner markedsadgang og direkte udenlandske investeringer. Det første er ikke just et nyt emne, men man kan dog få øje på en vis fremgang, selvom det går langsomt. En kilde til bekymring er de utilstrækkelige fremskridt, der er sket i løbet af de sidste ti år, inden for EU's direkte investeringer i Japan og liberaliseringen af markedet for tjenesteydelser - måske med et vist forbehold.
Vi ser positivt på Kommissionens meddelelse for nylig om at undersøge, hvad der ligger i vejen for investeringerne. Nu vil jeg ikke forudsige resultatet af undersøgelsen, men Kommissionen har stor erfaring med japanerne. Måske kan kommissæren fortælle os, hvilke problemer han ser, og hvad han har tænkt sig at gøre ved dem? I hvilket omfang kan vi forbedre situationen bilateralt? Eller skal vi vente på den uendeligt langsomme proces med at få indrømmelser gennem WTO?
Det fører mig frem til forbindelserne mellem Europa og Japan i WTO. Vi kan vel hurtigt blive enige om, at vi ønsker et tæt samarbejde med Japan. Punkt 20, 22 og 23 i beslutningen omhandler netop dette emne.
Men deler kommissæren det synspunkt, at samarbejdet kan lide under f.eks.forhandlingerne om tariffer og kvoter mellem Kina og Japan, som kan underminere EU's og Japans forsøg på at opnå enighed i WTO? Jeg spørger.
Som afslutning vil jeg sige, at forberedelserne til Kyoto-topmødet i december med al ønskelig tydelighed viser, hvor vigtig fortsat forbedring af de politiske og diplomatiske forbindelser mellem EU, USA og Japan er for at kunne udøve en global lederposition i internationale fora.
Jeg ser frem til at høre, hvordan kommissæren vil forsikre os om, at gamle mavesure skænderier om handelsforhold ikke får lov til at forurene det politiske og diplomatiske klima mellem verdens tre store handelsmagter som følge af Japans økonomiske vanskeligheder på hjemmefronten.
Lige til sidst: Jeg kunne sige meget mere, men det er der ikke tid til. Dog vil jeg lykønske Kommissionen med det igangværende uddannelsesprogram for unge europæiske erhvervsledere - omkring 600 - der rejser til Japan. Det fortjener bestemt al mulig støtte, og vi i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser giver programmet denne støtte.

Formanden
Mange tak, hr. Moorhouse. De har fuldstændig ret i, at jeg lytter til denne debat med særlig interesse.

de Melo
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, for nogle årtier siden, og især efter den sidste verdenskrig, blev bortfaldet af europæiske interesser i Asien, særlig i Japan, afløst af USA's stigende interesser. Som den store sejrherre i krigen i Stillehavsområdet kunne USA gennemtvinge sine regler for udenrigspolitikken i det område og kunne øge sine økonomiske interesser i hele Asien, med særlig vægt på Japan. Imidlertid har de politiske og økonomiske forbindelser mellem Den Europæiske Union og Japan undergået en moderat udvikling. Møder mellem europæiske institutioner og modsvarende japanske og medlemsstaternes normale bilaterale kontakter med Japan har bidraget til denne udvikling.
Som fortsættelse og uddybning af denne politik har Kommissionen offentliggjort et dokument om de næste skridt i udviklingen af forholdet mellem Europa og Japan. Kommissionens forslag fortjener hele vores støtte med henblik på at styrke disse forbindelser, såvel på grund af de gensidige fordele og fælles interesser som på grund af en afbalancering af Japans eksterne relationer, der på den internationale scene vil finde en troværdig partner i Den Europæiske Union.
Vi tror, at det er til gavn for Den Europæiske Union at yde aktiv støtte - og jeg gentager aktiv støtte - afstemt med Japan, til freds- og sikkerhedspolitikken i verden og til en fortsat udvikling af en multilateral og åben økonomisk politik.
Det er i Den Europæiske Unions interesse, at Japan er en stabiliserende faktor i den region, som landet tilhører, og i verden, at det støtter det multilaterale og frie handelssystem, at det befordrer den demokratiske udvikling og en øget respekt for menneskerettighederne i Asien.
Ud fra det her fremlagte tror vi, for det første, at Den Europæiske Union bør støtte Japans ønsker om en større politisk rolle på verdensscenen, herunder særligt i den restrukturering af FN-systemet, der i øjeblikket diskuteres. For det andet, at Japan bør yde større støtte til Den Europæiske Unions politik i Asien. For det tredje, at den politiske dialog med Japan bør inkludere spørgsmålet om menneskerettighederne, i særdeleshed i andre asiatiske lande. For det fjerde, at der burde ske en forøgelse af den japanske deltagelse i internationale fredsbevarende opgaver.
Som konklusion vil jeg, hr. formand, kære kolleger, sige, at en udviklet politisk forbindelse mellem Den Europæiske Union og Japan er en afgørende faktor for en bedre udenrigspolitisk ligevægt i verden. Og jeg henviser særlig til den skævhed, der gør sig gældende mellem EU's og USA's udenrigspolitik i det område, som Japan tilhører. Af disse årsager støtter vi Moorhouses oplysende betænkning, ligesom vi aktivt støtter Kommissionens meddelelse - og til det formål står vi til Kommissionens rådighed.

Ford
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske både ordføreren og kommissæren med deres store indsats i arbejdet med forbindelserne mellem Europa og Japan.
Hr. Moorhouse har helt ret i, at dengang for omkring ti år siden, da han fremlagde sine betænkninger - da vi begge sad her i Parlamentet - var der faktisk en del politisk uenighed her i Parlamentet om forbindelserne mellem Europa og Japan, og hr. Moorhouses første betænkninger blev i flere tilfælde vedtaget med meget snævert flertal. Jeg synes, at det gode ved hans nye betænkning er, at der kun er fem ændringsforslag, og at de kommer fra Forskningsudvalget. Grunden til, at de kommer fra dette udvalg er ikke andet, end at der var lidt knas i videregivelsen af Forskningsudvalgets udtalelse til Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser. Frem for på det tidspunkt at medtage punkterne formelt var vi nødt til at fremlægge dem som ændringsforslag, men jeg kan forstå, at de møder udpræget støtte i hele Parlamentet. Vi har her en betænkning, som jeg tror for første gang vil blive næsten enstemmigt vedtaget. Det skyldes til dels kommissær Sir Leon Brittans arbejde for forbindelserne med Japan. Han ved, hvor meget japanerne værdsætter dette arbejde og Parlamentets arbejde.
Forskningsudvalget mener, at vi skal styrke forbindelserne mellem Europa og Japan samt at der kræves et nyt og stærkere fundament for forbindelserne inden for forsknings- og udviklingspolitikken. Derfor foreslår vi at støtte de eksisterende sektorbaserede samarbejdsaftaler inden for videnskab og teknologi mellem EU og Japan fuldt ud, at støtte EU's øgede engagement i det japansk inspirerede videnskabelige »Human Frontier«-program, som vedrører ny anvendelse af bioteknologi, at opmuntre udvekslingsprogrammet for videnskabelige forskere mellem EU og Japan samt naturligvis at fremme idéen om udarbejdelse og udveksling af en hensigtserklæring mellem EU og agenturet for industriel videnskab og teknologi, så europæiske forskere kan rejse til forskerparken Science City i Tsukuba og andre forskningscentre i Japan. Vi håber, at dette bliver inkorporeret i betænkningen.
Mere generelt, som medlem af Japan-delegationen i de sidste 13 år mener jeg - og de fleste i delegationen deler nu min opfattelse - at det er vigtigt for os at samarbejde og samtidig konkurrere med Japan. På nogle områder skal vi samarbejde med japanerne, mens vi på andre områder skal konkurrere med dem. Jeg finder det vigtigt at anerkende denne tosporede approach. De gamle mavesure handelsskænderier er nu bragt ud af verden. Nu er de toldmæssige hindringer næsten afskaffet og de ikke-toldmæssige hindringer er under angreb, ikke kun fra verden uden for Japan, men også på grund af Japans egen nye politik, hvor de japanske politikere også går i retning af deregulering og i visse tilfælde endda privatisering.
Vi må indse, at hvis vi ikke kan klare os på det japanske marked skyldes det som regel ikke ugunstige konkurrenceforhold - selvom det kan være tilfældet, Japan er ikke anderledes end andre lande - men at japanerne udkonkurrerer os, og vi må gøre os klart, at vi skal være konkurrencedygtige for at kunne klare os på det marked. Vi skal samarbejde industrielt med Japan. Så vidt jeg kan se, er der flere områder, hvor USA klart fører, og Europa og Japan er bagud. Det er i vores egen interesse at samarbejde på disse områder, så USA ikke får monopol.
Vi kan tage de mellemstore og store flyproducenter som et eksempel på et område, hvor det ville være fornuftigt at samarbejde. Det samme gælder andre industriområder.
Økonomisk er det i vores egen interesse at sørge for, at USA ikke får lov til at dominere verdens økonomiske dagsorden, og som hr. Moorhouse sagde, så er det vigtigt at samarbejde politisk på en række områder.
Japan yder en betydelig økonomisk støtte til afhjælpning af problemerne i Bosnien. Japanerne regner med, at Den Europæiske Union rent faktisk vil gøre noget ved Koreahalvøens Energiudviklingsorganisation (KEDO). Jeg forstår, at der er en vis modstand mod dette i Udenrigsudvalget. Mine kolleger i Udenrigsudvalget har åbenbart ikke den rette forståelse for den strategiske betydning af en sådan assistance.
Der er røster fremme i Japan om et nyt forhold til Europa. Hvis vi ikke reagerer, er jeg bange for, at de igen vil søge over Stillehavet, frem for at søge mod Den Europæiske Union. De nye politikere findes i begge ender af det politiske spektrum, både i Shinshinto og Det Demokratiske Parti. Det er vigtigt, at vi ved vedtagelsen af denne betænkning sørger for, at de hører budskabet, og Japan-delegationen, som både hr. Moorhouse og jeg vil deltage i, vil overbringe budskabet, når vi mødes med japanerne i Tokyo i oktober.

Pompidou
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil allerførst gerne takke ordføreren for hans orienterende bemærkninger med henblik på at uddybe samarbejdet mellem Den Europæiske Union og Japan, og lykønske kommissær Sir Brittan og Kommissionen for deres meget pragmatiske tekst.
På grundlag af markedernes og handelens globalisering samt den politiske dialog spiller forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Japan i dag en central rolle inden for WTO i forbindelse med de årlige topmøder og ministermøderne samt i forbindelse med den interparlamentære dialog inden for rammerne af delegationen for forbindelserne med Japan, som jeg er formand for. Som tidligere formand for denne delegation, ved De godt, hr. formand, at det er nødvendigt af styrke de politiske, økonomiske og industrielle bånd ved tærsklen til det tredje århundrede.
Inden for rammerne af det nye partnerskab mellem Europa og Asien kan Japan på det politiske plan således spille en fremtrædende rolle. I kraft af vores historiske og kulturelle bånd har Japan, efter min mening, endog fået en rolle som forbindelsespunkt, især fordi de sociologiske lighedspunkter mellem Unionen og Japan siden Berlinmurens fald er mere og mere iøjenfaldende: alderstilvækst i befolkningen, udbygning af de administrative strukturer, truslen på beskæftigelsen og til trods for dette er de aktive på de udenlandske markeder.
I kraft af sin indsats for at gennemføre fælles målsætninger med henblik på at bevare stabiliteten i Asien er Japan blevet en privilegeret partner i forbindelserne med de asiatiske lande.
På det økonomiske plan er situationen samlet set positiv. I løbet af de seneste år er det japanske betalingsbalanceoverskud således faldet væsentligt over for verdensøkonomierne. Den store ubalance mellem EUinvesteringer i Japan og japanske investeringer i Europa burde hurtigt blive mere afdæmpet.
Forhandlingerne om et kompromis med henblik på en multilateral investeringsaftale skulle give større garantier for de udenlandske investorer, der forsøger at komme ind på det japanske marked. I denne forbindelse udgør det dereguleringsprogram, som Japan iværksatte i marts 1995, et udgangspunkt for en samlet aftale, der ligeledes kunne omfatte retningslinjer for gensidig anerkendelse af produkter.
Jeg kan afslutningsvis kun glæde mig over, at det videnskabelige og tekniske samarbejde mellem Den Europæiske Union og Japan skrider regelmæssigt frem. Glyn Ford, der i øvrigt er ophavsmand til en betænkning om dette emne, henviste tidligere på dagen til dette samarbejde, der også bekræftes af mødet mellem videnskabelige eksperter, som finder sted om to uger i Tokyo. Jeg glæder mig personligt til at deltage i dette møde sammen med fremtrædende internationale videnskabsfolk.
Det er i denne kontekst, at jeg støtter de fremsatte ændringsforslag om at udbygge det videnskabelige og teknologiske samarbejde mellem Japan og Den Europæiske Union. Den Europæiske Union fastlægger således retningslinjerne for en dialog til gensidig gavn for både Japan og Unionen med henblik på at forberede de næste skridt i vores politiske og økonomiske forbindelser.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kolleger og kommissær, jeg vil gerne på vegne af den liberale gruppe takke hr. Moorhouse for hans gode betænkning. Hr. formand, den skæve handelsbalance mellem Europa og Japan har givet anledning til alvorlige bekymringer i Parlamentet i lang tid. Min gruppe hilser det nye fald i handelsoverskuddet velkommen, men mener ikke desto mindre, at der med hensyn til liberaliseringen af det japanske marked er for lidt fremgang. Særligt med hensyn til ophævelsen af de bureaukratiske barrierer og den gensidige anerkendelse af certifikater og prøver er der lang vej tilbage. Det er netop disse hindringer, der stiller den enkelte erhvervsdrivende over for høje omkostninger og nedsætter hans konkurrenceevne. Det japanske marked er ikke tilstrækkeligt tilgængeligt og muligvis er den seneste kapitalflugt fra Japan en følge heraf.
Antallet af videnskabelige og teknologiske samarbejdsprojekter mellem EU og Japan er meget få. I betragtning af, at Japan er det land, der har de største research- og development- udgifter i verden i procent af bruttonationalproduktet, må det beklages, at der er så lidt samarbejde på dette område. I en verdensomspændende økonomi med tiltagende konkurrence, er det ikke længere tilstrækkeligt kun at samarbejde med europæiske partnere inden for R&D. Internationalt samarbejde med lande også uden for Unionen bør også have større opmærksomhed i det femte rammeprogram om undersøgelse og teknologipolitik. Naturligvis må dette finde sted på grundlag af reciprocitet.
Unionen bør på alle planer anstrenge sig for at involvere Japan i det, der sker i Fællesskabet, både politisk og økonomisk. Min gruppe vil med glæde støtte dette.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, ærede kolleger! Jeg mener, at Kommissionens idé om at gøre sig nogle tanker om den fremtidige udformning af dialogen og samarbejdet mellem Den Europæiske Union og Japan er fremragende. Der er jo her tale om to af de tre økonomisk mægtigste verdensmagter, hvis man forestiller sig verden som triade. Disse to blokke er jo også indehavere af en negativ rekord: Her begås det største antal miljøsynder! I disse to blokke af verden er der samlet den størst mulige magt til at kunne være foregangsland for en anden økonomi, en økonomi, som ikke fortsætter den uansvarlige økologiske rovdrift på de ikke-fornyelige ressourcer i verden. Det hjælper ingenting, at japanerne beskytter deres egne skove, men til gengæld uhæmmet fælder skovene i Asien eller i Latinamerika for at kunne producere engangsspisepinde!
Det er muligt, at det er en kulturelt betinget opfattelse, men det er ikke nok for mig. Der stod dog ikke et ord herom i den oprindelige udgave af den foreliggende beslutning, som er til afstemning i dag, til kommissionens meddelelse. Vi måtte først indsætte denne selvfølgelige tanke om, at der eksisterer en fælles interesse i global økologisk stabilitet, i teksten.
I stedet for at aftale en fælles procedure på vejen mod en bæredygtig fremtid, finder jeg i teksten en opfordring til, at EU og Japan bør støtte hinanden for at sikre begge landes globale økonomiske indflydelse. For at vende tilbage til miljøområdet: Vi kan stadig huske Japans kompromisløse afvisning af at give bindende tilsagn om emissionsreduktioner på verdensklimakonferencen i Kyoto. Som om der ikke var sket noget, får vi nu meddelelse om, at man inden for WTO bør gå sammen på miljøområdet.
Vi ved udmærket, hvilke muligheder der er i WTO på miljøområdet. Det viste konferencen i Singapore meget tydeligt. Jeg anser det for meget vigtigt på dette punkt - og jeg anser hr. Moorhouse for en meget dygtig ordfører, og jeg kan følge meget af det, som står i hans betænkning - at Den Europæiske Union og Japan som en magtblok i førnævnte triade, som der vitterligt er tale om, sammen overvejer, hvordan der kan skabes en social, økologisk og endda solidarisk økonomi og en solidarisk verdenshandel. Det hjælper ikke hverken os eller Japan, når vi engang er nr. 1 og Japan nr. 3, for en eller anden skal betale underskuddet, og vi ønsker, at alle lande skal bidrage til, at vi hurtigst muligt kan komme væk fra de underskudsgivende, økologiske og socialt skadelige betingelser.
Det ligger mig meget på sinde, at kultur- og tankeudvekslingen i fremtiden beskæftiger sig med dette i stedet for at overveje, hvordan man bedst kan deregulere mest muligt, for på dette område bør hvert land selv beslutte, hvordan det agter at udforme sin økonomi. En ting siger jeg Dem: Mange dereguleringsprocesser i denne verden har ført til lige netop det modsatte resultat. De rige har de råd til, og på et eller andet tidspunkt kan de fattige hverken tage på hospitalet, tale i telefon eller i det hele taget få del i denne verdens samlede rigdomme.

Sainjon
Fru formand, jeg vil for mit vedkommende også gerne lykønske hr. Moorhouse for hans betænkning og komme med et par bemærkninger.
De seneste års nedbringelse af underskuddet på handelsbalancen mellem Den Europæiske Union og Japan, der ofte fremhæves som en sejr, er i realiteten kun en illusion, der skyldes kurssvingninger. Yennens høje kurs i forhold til dollar var således et væsentligt handicap for den japanske eksport og har medført massive virksomhedsflytninger af store dele af den japanske industri. Det er dét, der er realiteten. I dag, hvor kursen på yen er faldende, kan man konstatere en betydelig stigning i den japanske eksport til Den Europæiske Union.
Illusionen er således væk, men forhindringerne består. Med undtagelse af visse produkter som læder, fodtøj og en række landbrugsprodukter begrænser de japanske toldafgifter naturligvis ikke længere adgangen til markedet. Derimod er Japans manglende accept af internationale standarder og procedurer inden for prøvning og godkendelse et alvorligt problem for vores samhandel med dette land.
På dette afgørende punkt burde de japanske myndigheder udvise samme tolerance over for Europa, som Europa udviser over for USA. Unionen bør tydeligt afvise enhver forskelsbehandling.
Vi anmoder i dag de japanske myndigheder om at sikre den fri varebevægelse inden for landets grænser, uden at det er nødvendigt at gå gennem disse monopolistiske strukturer, de såkaldte "keretsu«. Der skal gøres en reel indsats på dette område, ellers vil vi være nødsaget til at tage den fuldstændige åbning af vores grænser over for japanske biler i 1999 op til fornyet overvejelse.
Tallene for de direkte investeringer er endnu værre. Ifølge Eurostat har Unionen reduceret sine investeringer i Japan med i gennemsnit ECU 300 millioner om året i perioden fra 1992 til 1995. Hvis der ikke bliver gjort noget på dette område, vil ubalancen i vores samhandel med dette land derfor forværres i de kommende år.
Der er dog en række positive punkter vedrørende videnskab og teknologi, telekommunikation, finansielle tjenesteydelser og transport, hvor der findes et solidt samarbejde mellem Unionen og Japan.
Kommissionen bør derfor allerede i dag gøre status over forbindelserne mellem Unionen og Japan under hensyntagen til alle aspekter, herunder de monetære aspekter, og fremlægge en prognose på dette område for Parlamentet. Der skal foreslås klare og præcise foranstaltninger, således at de europæiske produkter kan frigøre sig af keretsu-strukturen og de japanske myndigheder tilslutter sig de internationale procedurer for prøvning og godkendelse.
Fru formand, de bilaterale forhandlinger fortsætter og vil endnu i lang tid fortsætte med at spille en rolle for den internationale handel. Forhandlingerne igår om bananer viser tydeligt, i hvilken grad WTO endnu ikke er tilstrækkelig selvstændig til at behandle spørgsmål, der er af afgørende betydning for Den Europæiske Union. Vi skal passe på ikke at blive lukket inde i multilaterale forhandlinger, der ofte kun er til gavn for de amerikanske multinationale selskaber, men lad os i stedet udbygge en reel dialog med Japan, der også omfatter spørgsmål som menneskerettigheder og dødsstraf, som endnu findes i dette land. På denne måde kan vi skabe en egentlig udenrigspolitik for Fællesskabet.

Souchet
Fru formand, vi er i denne betænkning om de fremtidige økonomiske forbindelser mellem Europa og Japan stødt på en række interessante bemærkninger og anbefalinger, men også betydelige mangler.
Betænkningen viser netop, at Kommissionen skal være mere opmærksom på konsekvenserne af bilateralisme, som anvendes i stor stil af USA, der i øvrigt også er en varm tilhænger af multilateralisme, i forhold til Japan, for således at undgå en potentiel diskriminering af vores virksomheder på det japanske marked i forhold til deres amerikanske kolleger, både hvad angår varer og tjenesteydelser.
Dette er således tilfældet på væsentlige områder som halvledere, mobiltelefoner og reservedele til biler. Hvis Kommissionen - som den jo burde - virkelig ønsker at forsvare de europæiske virksomheders interesser, skulle den følge anbefalingerne fra hr. Moorhouse, der med rette taler for en langt mere offensiv politik, hvis man vil undgå, at vores virksomheder kommer i klemme mellem på den ene side Europas fordømmelser via WTO på grundlag af amerikanske klager, og på den anden side amerikansk-japanske sektoraftaler, der er forhandlet på plads uden hensyn til vores interesser.
Burde man i denne betænkning ikke først og fremmest havde beskæftiget sig med en række sektorer af stratetisk betydning for de europæiske lande, herunder især bilindustrien? Jeg har imidlertid ikke kunne finde en eneste analyse af effekten af de bestemmelser, der er inspireret af de amerikanske protektionistiske foranstaltninger, og som Kommissionen har truffet med hensyn til importkvoter for japanske biler, og jeg har ikke set nogen henstillinger for fremtiden. Kan de kvoter, der er fastsat, og den tidsplan, der er lagt, virkelig give en effektiv beskyttelse af vores fabrikanter og de talrige små og mellemstore virksomheder, der afhænger af disse? Hvad er konsekvenserne, når disse kvoter ophæves, og hvad er der blevet krævet til gengæld?
Der siges heller ikke noget om, hvordan Japan har bestræbt sig på at beskytte sine fødevareressourcer: landbrugsprodukter, forarbejdede landbrugsprodukter og fiskeriprodukter. Hvordan er det lykkedes for denne absolutte nettoeksportør af varer, tjenesteydelser og investeringer at beskytte de resultater, der var opnået med hensyn til produktion og landbrugspriser, og således undgå, at landbruget fulgte priserne på verdensmarkedet og fastholde de særlige egenskaber ved det japanske landbrug? Hvordan kan Japan udvikle en japansk landbrugsmodel, der opfylder de japanske behov, når vi ikke kan udvikle en europæiske landbrugsmodel i overensstemmelse med vores behov? Er Japan på dette område en model til efterligning? Man kunne have ønsket, hr. formand, at denne på nogle punkter i øvrigt meget relevante betænkning på fyldestgørende vis havde behandlet disse vigtige emner.

Brinkhorst
Fru formand, det klare budskab fra Moorhouse-betænkningen er, som mange talere har understreget, at forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Japan har udviklet sig væsentligt i løbet af de sidste ti år. Vi er nu engageret på mange flere områder end for 10 eller 50 år siden. Samtidig synes jeg, at der åbenbart stadig er en vis afstand kulturelt og politisk mellem Europa og Japan. Selvom USA, Japan og Europa ofte beskrives som de tre sider af trekanten, opfatter japanerne tydeligvis forbindelserne mellem Europa og Japan som »yngre«, sammenlignet med forbindelserne mellem Europa og USA og mellem USA og Japan. Der er bestemt ingen grund til at læne sig tilbage. Vi må ikke tage det for givet, at forbindelserne mellem Japan og Europa vil udvikle sig til at blive lige så tætte som mellem Europa og USA eller mellem USA og Japan.
Desuden er vi ved at opbygge stadig tættere forbindelser med andre lande i Asien. Forbindelserne med Kina er »unge« ligesom det overordnede forhold på sikkerhedsområdet mellem Japan og USA. For dette land er vi et fast holdepunkt, et element, som ofte bliver overset i Europa. Vi efterlyser nøjagtig samme behandling.
Jeg vil gerne spørge Sir Leon, om det ikke er på tide, vi får en bredere og mere strategisk målsætning for forbindelserne mellem landene. Underligt nok, og af alle lande i verden, har Den Europæiske Union ingen bilaterale aftaler med hverken USA eller Japan. Vi har haft en aftale med Kina siden 1984, som klart giver grundlag for udvikling. Vores forbindelser med USA er af en ganske anden karakter. Derfor er spørgsmålet, om det ikke er klogt at arbejde hen imod en strategisk rammeaftale, der samler de forskellige forbindelser inden for det videnskabelige, økonomiske, kulturelle og miljømæssige område som et udtryk for, at denne udvikling for os udgør et strategisk bånd til fremtiden.

Van Dam
Fru formand, betænkningen af kollega Moorhouse i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser er omhyggeligt forberedt. Selvom jeg hidtil ikke har kunnet deltage, har jeg stor beundring for denne betænkning. Kommissionen lægger i sin meddelelse til Rådet vægt på intensivering af de politiske relationer med Japan. Ordføreren korrigerer med rette dette synspunkt. Den Europæiske Unions politik skal først og fremmest stile mod en forbedring af handelsrelationerne med Japan.
Europæiske virksomheder støder stadig på vanskeligheder med få adgang til det japanske marked. Japans stadigt høje handelsoverskud i forhold til Unionen er en anvisning herom. De direkte investeringer er også langt fra i balance. I meddelelsen og betænkningen nævnes forskellige handelshindringer. Det må kunne forlanges, at Japan afgiver klare løfter om ophævelse heraf. De intentioner, der blev udtalt af Japan på topkonferencen i Haag den 25.juni i år, giver i nogen grad håb herom.
Verdenshandelsorganisationen er efter min mening det mest egnede middel til at åbne op for handelsrelationerne med Japan. USA har valgt en unilateral aggressiv fremgangsmåde over for Japan, der ikke passer til Den Europæiske Union. Ikke blot er Den Europæiske Unions stilling en anden, men den amerikanske model har også kun givet begrænsede resultater.
Kommissionens og ordførerens strategi om vedvarende at kræve forandring, anser jeg for rigtig. I forbindelse hermed er det vigtigt, at der så hurtigt som muligt indgås multilaterale aftaler om direkte investeringer og finansielle tjenester.
Kommissionen fremsætter et mærkeligt forslag om at støtte Japan i dets krav om permanent sæde i Sikkerhedsrådet. Det synes mig at være lidt for tidligt og i øvrigt er det et spørgsmål, om en sådan politisk stillingtagen hører til Kommissionens beføjelser. Det er derfor også klogt, at Rådet ikke har overtaget dette forslag.

Brittan, Sir Leon
Fru formand, mine damer og herrer, tillad mig først at takke og lykønske hr. Moorhouse med hans beundringsværdige betænkning, som jeg er næsten fuldstændig enig i, samt at takke ham og andre, f.eks. hr. Ford og hr. Pompidou, for deres venlige bemærkninger om udviklingen af Kommissionens politik og min rolle i den forbindelse.
Det er ingen overdrivelse at sige, at i alle de år jeg har haft med udenrigsforhold at gøre, har jeg ikke været vidne til en større udvikling af politik, fremskridt og holdninger, end i forbindelserne mellem Europa og Japan, selvom denne udvikling dog ikke har været den mest dramatiske. Den har ikke været den mest dramatiske, fordi den ikke skete i ét spring eller ved én aftale, og den har været den største, fordi vi har bevæget os fra en tid, hvor, som tidligere nævnt, forbindelserne - hovedsagelig handelsforbindelserne - var et stridsspørgsmål til en tid, hvor handelsforbindelserne har forbedret sig væsentligt og nu dækker et bredere område, der omfatter både politiske og økonomiske aktiviteter.
I forbindelse med de politiske aktiviteter har bl.a. hr. Ford omtalt KEDO-sagen. Den er af afgørende betydning, da den viser Den Europæiske Unions vilje til at deltage i en ordning, der koster os lidt af forbindelserne med USA, Japan og Korea, og som er utroligt vigtig for regionens sikkerhed. Den er et symbol på, at vi alt i alt er betydeligt mere interesserede.
Der blev også spurgt om, hvordan vi har nået de fremskridt, vi har, og hvilke yderligere fremskridt, der er mulige. Vi er nået så langt ved at have en holdning, der er væsentlig forskellig fra USA's og efter min mening bedre egnet til os og mindst lige så effektiv. Det var ikke nogen blød holdning. Vi har ikke haft den holdning, at vi bare accepterede japanernes foranstaltninger uden videre. Vi har fordelt sol og vind lige. I forbindelserne med Japan har vi insisteret på, at der ikke skulle ske diskrimination mod os til fordel for USA.
Her er jeg uenig med hr. Souchet, som nævnte halvledere. Det er interessant, at vi kunne holde stand og endda forhale hele aftalen om informationsteknologi, hvilket grundlæggende var til vores fordel, medmindre og indtil vi nåede et punkt, hvor eksklusivitetsforholdene i aftalen mellem Japan og USA om halvledere blev ophævet, og vi blev fuldgyldige partnere i halvlederrådet.
Det viser, hvordan vi gennem både multilaterale foranstaltninger og bilateralt pres kan forsvare os mod det forkastelige, uanset om det kommer fra USA eller Japan eller begge lande. Men vi har også haft friheden og viljen til at have den holdning, der passede. For eksempel, da Japan var truet af USA's foranstaltninger inden for bilsektoren, rejste USA børster, da vi sagde, at det, som USA truede med, var i modstrid med WTO's internationale regler. Resultatet var, at USA ikke gennemførte de foranstaltninger, de havde truet med. Vi havde mere end en teoretisk interesse i dette, da ethvert skridt, Japan vill blive tvunget til at tage, ville være på bekostning af europæisk industri. Hermed kunne vi forsvare os selv effektivt.
Hvad angår Japan, så tøvede vi ikke med at handle i WTO i spørgsmålet om diskrimination i forbindelse med en alkoholafgift, og det lykkedes. Hele vejen igennem gjorde jeg det klart over for vores japanske venner, at vi ikke handlede med fjendtligt sigte, men brugte det internationale system til det, som systemet er beregnet til, nemlig fredelig bilæggelse af tvister. Jeg håber, at folk også husker banansagen, når talen falder på bananer.
Ikke desto mindre er det en kendsgerning, at vi som resultat af disse foranstaltninger, som ikke var konfliktsøgende, men heller ikke slappe eller svage, har kunnet udvikle en handelsposition med Japan og få adgang til det japanske marked. Frem for alt har vi været i stand til at vise, at vores egen erfaring med deregulering også virker for Japan. Den taler, der sagde, at Japan af indenrigspolitiske grunde nu går meget op i deregulering som et middel til at modernisere økonomien, havde helt ret. Vi har kunnet vise, at vi kan videregive vores egen tilkæmpede erfaring på dette område.
Med hensyn til fremtiden er der stadig et stykke vej at gå. Hr. Moorhouse omtalte det igen voksende underskud, og fru Sainjon nævnte, hvordan valutakurssvingningerne påvirker handelstallene. Det sker jo hele tiden, både nu og i fremtiden. Derfor må vi fortsætte presset og insistere på yderligere deregulering samt yde rådgivning om dette. Vi skal også fortsætte med de handelstvister, hvor vi har klaget over det skete, f.eks. på havneområdet og på visse landbrugsområder. Men det skal ske i en atmosfære af samarbejde. Det, som mange talere i denne debat har sagt om videnskab og teknologi og de fremskridt, der er mulighed for her, er overordentligt relevant.
Derfor tror jeg på en politik, der sigter mod venskab og samarbejde, og samtidig fremmer europæiske interesser ved hjælp af de bilaterale og multilaterale midler, vi har til rådighed, kombineret med støtte til Japans øgede engagement i verden, som foreslået af hr. Moorhouse, og at vi skal fremme denne proces ved selv at være villige til at deltage, som i KEDO, samt bakke vores engagement op økonomisk. Denne kombination af fremgangsmåder har i de sidste ti år vist sig at være den rette, hvilket kan illustreres af, at Kommissionen og alle dele af Parlamentet har fundet sammen i en usædvanlig og meget betydningsfuld enighed om at støtte en politik, som er i Europas interesse.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Forsyningspligtydelser inden for telekommunikation
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om betænkning (A4-0270/97) af van Velzen for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens meddelelse om kriterier for vurdering af nationale ordninger til omkostningsberegning og finansiering af forsyningspligtydelser inden for telekommunikation og retningslinjer for medlemsstaterne for driften af sådanne ordninger.

Van Velzen, W.G.
Fru formand, kommissær, kære kolleger, i Nederlandene vil den største teleoperatør som marketingstrick bringe et telefonkort på markedet med en "duft«. Denne meddelelse fandtes i sidste uge i Nederlandenes største avis. Hvad kan liberaliseringen af det europæiske telemarked dog ikke føre til, hr. kommissær! I december kommer der et kort på markedet, der vil komme til at dufte af gran, fresiaer, jordbær eller mynte. Kommissær, jeg lover Dem, at jeg vil skænke Dem et sådant kort, når det kommer på markedet. Men nu til det alvorlige.
Omkostningsberegningen af forsyningspligtydelser er et meget teknisk, men vigtigt emne, fordi det drejer sig om mange penge. I flere telekommunikationsdirektiver har vi defineret, hvad indholdet af forsyningspligtydelser inden for telekommunikationssektoren er - det står i ONP-taletelefonibetænkningen af fru Read - og hvordan finansieringen skal ordnes - det står i samtrakfiksdirektivet og i hele konkurrencedirektivet. Denne meddelelse giver medlemsstaterne mulighed for at beregne omkostningerne for forsyningspligtydelser.
Retsudvalget her i huset har ytret tvivl om denne meddelelses juridiske status. Bestemmelserne i en meddelelse kan jo ikke gennemtvinges juridisk og må i henhold til Domstolen ikke fremkalde nye forpligtelser. Og her begynder problemet, fordi operatørerne har behov for klare retningslinjer på dette område, mens den juridiske status af en meddelelse netop forhindrer dette. Det er et essentielt problem, for vi får mange signaler fra televirksomheder om, at forsyningspligttaksterne er for høje i en række medlemsstater til, at der kan foretages rentable investeringer. Endvidere er begrebet "forsyningspligtydelse« i sig selv anledning til usikkerhed, fordi det ikke altid er klart defineret.
Jeg vil herom udtale min særligt store bekymring. De europæiske institutioner kan lave pragtfulde EU-love, men i den sidste ende afhænger det af de nye operatører på markedets vilje til at investere, om liberaliseringen virkelig kommer til at virke. Der bør være et klart loft over det, som medlemsstaterne kan finansiere via en forsyningspligtmekanisme. Et højt bidrag for ydelsen skaber konkurrenceforvridning, høje takster for forbrugerne og skader udviklingen af den europæiske økonomi. Det har jeg allerede nævnt i morges ved behandlingen af fru Reads anden betænkning.
Det bedste ville naturligvis være at udarbejde et nyt direktiv for dette område, men det er i øjeblikket, umiddelbart før den totale liberalisering, sandsynligvis ikke realistisk. Vi vil ikke åbne Pandoras æske, men netop lukke den. På kort sigt ville en teknisk revidering af Kommissionens meddelelse være et langt skridt i den rigtige retning, sammen med ændringsforslag 11 til betænkning af fru Read, som vi vedtog i formiddag. Det skaber klarhed for operatørerne.
Det er også nødvendigt med en teknisk revision, og jeg vil illustrere dette med nogle eksempler. For det første: Samtrafikstakster, access-deficit- bidrag og forsyningspligttakster blandes sammen, selvom det er helt forskellige begreber: Forsyningspligttakster må kun genspejle de virkelige omkostninger for forsyningspligtydelsen og sørge for et bidrag fra markedsparterne til operatøren, der har den offentlige forsyningspligt. Samtrafikstakster faktureres af netværkoperatøren for brugen af hans faciliteter. Access deficits fremkommer af en ubalanceret takststruktur. I bilaget til meddelelsen står der, at ordningerne vedrørende access deficits er af midlertidig karakter og må løbe til 1. januar 2000.
Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik er helt enig heri. Takstomstrukturering er således et essentielt kendetegn for det frie marked og access deficits hører ikke herunder. Men dette bør netop tydeliggøres. Jeg har forstået på mine kontakter, at Kommissionen anser ONP-taletelefoni som det sted, hvor dette skal ordnes. Men jeg kan ikke finde det virkelig klart deri. En tydeliggørelse af alt dette i en korrektion til meddelelsen ville være en stor hjælp.
Og så er der det essentielle spørgsmål: Hvem må levere forsyningspligtydelsen, og hvordan fastsættes omkostningerne? For nu at begynde med det sidste, nettoomkostningerne: Ifølge Fællesskabets lovgivning skal nettoomkostningerne beregnes på objektiv, transparent og ikke-diskriminerende basis. Enhver indenfor sektoren ved, at på et liberaliseret marked er det nødvendigt med en fremtidsorienteret omkostningsberegning. Alligevel nævnes de eksakte udgiftsposter og omkostningstyper, der skal beregnes, ikke i lovgivningen, og det har sektoren netop stort behov for. Paragraf 1-7 i rettesnorene i denne meddelelse giver her gode tilknytningspunkter. Desværre drejer det sig heller ikke her om lovgivning.
Og så spørgsmålet om leveringen af forsyningspligtydelsen. Man må, som Kommissionen angiver i denne meddelelse, ikke automatisk gå ud fra, at den nuværende udbyder af forsyningspligtydelsen på et frit marked skal forsætte med leveringen heraf. For forskellige regioner i et land, skal der kunne anvises forskellige leverandører. Det er et vigtigt spørgsmål, for jeg mener også, at den virksomhed, der er i stand til at levere forsyningspligtydelsen på de bedste vilkår og mest effektivt, også skal gøre det. Det passer på det liberaliserede marked. Men hvor finder vi det i EU-lovgivningen? Leveringen af ydelsen kan i øvrigt have vigtige kommercielle fordele og marketingsfordele for televirksomheden. Ved beregningen af nettoomkostningerne bør der her også tages hensyn til den såkaldte pay or play -metode. Men det finder man ikke noget om i den nuværende lovgivning.
Jeg gør mig således bekymringer om den klarhed, som operatørerne i øjeblikket kan arbejde med, hvor det drejer sig om finansiering af forsyningspligtydelsen. Jeg spørger indtrængende kommissæren, om han er villig til at fremlægge en teknisk revision af denne meddelelse.

Read
Fru formand, jeg vil gerne begynde med at lykønske ordføreren, hr. van Velzen, med hans grundige arbejde, som vi jo efterhånden forventer af ham.
Jeg vil gerne fremhæve nogle af de dilemmaer, der opstår som følge dette forslag fra Kommissionen. Det første har hr. van Velzen allerede berørt: brug af en meddelelse i denne forbindelse. Jeg er sikker på, at kommissæren og medlemmerne af Parlamentet allerede ved, at Domstolen allerede har taget et standpunkt i en lignende sag, og der er naturligvis risiko for, at netop dette forløb vil føre til yderligere sagsanlæg fra operatører eller andre berørte parter.
Det andet dilemma berøres også i betænkningen af hr. van Velzen - selvom det ikke direkte er fremhævet i hans indlæg. Jeg vil ikke være alt for kritisk her, da en række aspekter af dette spørgsmål om finansiering af forsyningspligtydelser, og om definitioner, er indeholdt i flere forskellige retsakter - hvoraf nogle, men ikke alle, er logiske. Vi her i Parlamentet accepterer, at kravet om at opfylde deadlinen samt det handels- og industrimæssige pres på liberaliseringsprocessen gør en vis krydslovgivning næsten uundgåelig. Nogle gange, når jeg her i Parlamentet taler om telekommunikation, har jeg på fornemmelsen, at jeg bare kan stikke hånden ned i hatten og trylle en hvilken som helst tale frem, som så ville passe på det pågældende forslag.
Det tredje dilemma er, at vi finder udviklingen af en forsyningspligtydelse på telekommunikationsområdet så vigtig, at vi straks falder over ethvert fremskridt. Som det fremgår af hr. van Velzens betænkning, finder vi i det store og hele meget af værdi i Kommissionens forslag. Jeg og min gruppe mener dog stadig, at det bedste ville være at have et direktiv, der samler de forskellige lovbestemmelser på området i en samlet lovgivningstekst.
Det var ærgerligt, at vi ikke her til formiddag kunne høre en så fuldstændig beretning fra kommisssæren som vi gerne ville, om forslagene om taletelefoni.Jeg er dog meget glad for, at ændringsforslag om indførelse af halvårlig rapportering til Parlamentet fra Kommissionen blev vedtaget, og jeg håber stærkt, at Parlamentet og Kommissionen således kan finde sammen og konsolidere deres arbejde i et vist omfang.
Jeg blev også glad for at se, at punkt 10 i betænkningen af van Velzen »understreger, at forsyningspligtydelser udgør et udviklingskoncept, som på længere sigt kan udbygges«. Det kan godt være, at han og jeg er uenige om, hvor hurtigt udbyggelsen skal gå, men det er meget vigtigt, at det i dokumenter som dette anerkendes, at der kan være behov for at ændre vores definition i takt med den teknologiske udvikling og markedsudviklingen.
Jeg håber, at kommissæren vil overveje de punkter, der allerede er fremhævet, for her har vi et eksempel på, at Europas borgere, både hvad angår definitionen og finansieringen af forsyningspligtydelser, virkelig kan få en reel gevinst i deres hverdag, både i privat- og arbejdslivet, fra Den Europæiske Unions arbejde.

Ribeiro
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, denne betænkning er en del af en strategi for forandring, der går via privatisering af sektorer, der førhen var forbundet med offentlig service. Selvom det er en EU-strategi, for ikke at sige en universel strategi, så varierer måden, som den føres ud i livet på, uundgåeligt nok meget mellem de forskellige medlemsstater og resulterer i en mangfoldighed af fortolkninger og i en forskellig implanteringsrytme, hvilket ordføreren til at begynde med understreger, idet han taler om store forskelle i fortolkning, i spredning, eftersom han jo især er optaget af det usikre investeringsklima og af konkurrenceproblemer.
Det er sandt, at betænkningen også nævner det "uensartede tjenesteydelsesniveau for borgerne i Europa«, men det forekommer indlysende, også for det kompetente udvalg, som betænkningen kommer fra, at pris- og omkostningssynspunktet er det dominerende. I øvrigt, og det er dét, der er vores største bekymring, er begrebet om forsyningspligt et begreb under udvikling - betænkningens punkt 10 - og vi kæmper for, at begrebet om offentlig service, der er udtryk for borgernes rettigheder, ikke bliver erstattet af et nyt begreb under udvikling, komplet domineret af en logik styret af priser, godt nok rimelige - men for hvem, og i hvilket omfang? - og af omkostninger.
Det andet forbehold, som vi ønsker at fremføre i denne debat, har at gøre med sandsynligheden af, at man, selvom det ikke siges åbent, er i færd med at skabe mekanismer for forsyningspligt, der svarer til at åbne mulighed for eller give anledning til subsidiering af private interesser - der allerede måtte have draget fordel af privatiseringsprocessen til at tilegne sig det, der tidligere tilhørte fællesskabet - for at forsyningspligten kan foregå via disse private ydelser eller aktiviteter, d.v.s. subsidier, for at der kan være rimelige priser, uden at omkostningsniveauet holdes nede, hvilket er til fordel for disse private interesser, eller således at disse kan komme til at drage yderligere fordele.
Det er denne logik, der ligger bag denne proces og dynamik. Men det forhindrer ikke, at vi fordømmer den og forsøger at opfordre til overvejelse over denne logik og over denne proces og dynamik.

Schörling
Fru formand! Jeg vil begynde med at takke van Velzen for denne betænkning og for at han har gjort sit bedste for at gå en temmelig kompliceret sag efter i sømmene og bringe klarhed over den. Vi har jo talt om dette med telekommunikation og samfundsdækkende tjenester fra temmelig mange aspekter i dag i forskellige betænkninger. Der findes jo, som foregående talere har påpeget, vældig mange forskellige definitioner af, hvad samfundsdækkende tjenester indebærer. Der findes forskellige måder at gennemføre de dereguleringer, der nu sker, på. Jeg tror, at det vil se ud lidt på denne måde også i fremtiden, da der findes forskellige traditioner og kulturer. Vi kan ikke på en gang bestemme os for, hvordan det skal se ud og hvilken definitionen skal være. Det må tage tid, og vi må acceptere det, der kaldes for mangfoldighed og fleksibilitet.
Med hensyn til netop denne meddelelse fra kommissionen er det sådan, at medlemsstaterne kan beslutte vedrørende blandt andet finansiering af offentlige tjenester og hvordan det skal ske. Det sker i dag med afgifter eller ved at man omfordeler indkomster mellem de forskellige operatører. Desuden har vi så forskellige direktiver. Der findes fællesskabsret, konkurrencedirektivet, samtrafikdirektivet og telefondirektivet. Der findes en række direktiver, som alligevel giver medlemslandene vejledning og retningslinjer for, hvordan dette skal gå til. Nu er der kommet en ganske omfattende meddelelse fra kommissionen om yderligere retningslinjer for, hvordan man skal beregne omkostninger og hvordan man skal fordele omkostninger mellem operatører.
Jeg tror, at denne meddelelse fra kommissionen sammen med de direktiver, der allerede findes, er helt tilstrækkeligt. At som ordfører kræve yderligere et direktiv anser jeg for at være at gå for langt. Jeg tror, vi behøver den fleksibilitet, der findes i dag. Derfor støtter jeg faktisk kommissionen i dette tilfælde.

De Lassus
Fru formand, kære kolleger, jeg vil også gerne rose hr. van Velzen for hans betænkning og hans meget interessante forslag.
Telekommunikationsområdet er i dag genstand for en række omvæltninger uden sidenstykke: lyslederkabler, trådløse telefoner, Internet og deregulering udgør tilsammen den største malstrøm, der nogensinde har rystet universet, som hidtil har været forskånet for telekommunikation. De strategiske alliancer, der i fuld offentlighed indgås mellem europæiske selskaber, skal dog ikke dikteres af kravene fra de store kunder eller jagten på de mest profitgivende tjenester.
Der skal ligeledes tages hensyn til selskabernes ansatte og naturligvis også de private brugere og borgerne. Borgerne må ikke blive efterladt ude i den elektroniske motervejs nødspor. Det er vores opgave, at give alle adgang til de nye teknologier, og sørge for, at de private operatører, der er nye på markedet, ikke kun henvender sig til byområderne, hvor de naturligvis kan opnå et større udbytte.
Det er derfor op til os politikere, at definere en række obligatoriske opgaver inden for almene tjenesteudbud ud fra de sociale forventninger og ved hjælp af de muligheder, der ligger i de nye teknologier. Det er vigtigt at udvikle et europæisk koncept for almene tjenesteudbud, men hvert enkelt land skal naturligvis have mulighed for at udvikle sit eget koncept for offentlige tjenesteydelser og sikre alle brugere adgang til nettet uden prisstigninger. Som De jo nok kan forstå, er de fleste borgere ligeglade med, om prisen på samtaler mellem Strasbourg og Sankt Petersburg er faldet med 50 %. En grundlæggende faktor, der skal tages højde for, er således borgernes/brugernes interesser. Det er den eneste måde, hvorpå man kan overvinde visse dogmatiske konflikter.
Det kan godt være, at den fri konkurrence på telekommunikationsområdet er den struktur, der i dag passer bedst til de offentlige tjenesteydelser, men jeg vil gerne påpege over for Kommissionen, at man ved at deregulere uden samtidig at fastsætte en europæisk politik for fysisk planlægning og en politik for social samhørighed kun tjener de interesser, der ikke har nogen demokratisk legitimitet.

Bangemann
Fru formand! Jeg takker selvfølgelig hr. van Velzen og de andre medlemmer af Parlamentet for deres bidrag, som i de seneste år opmærksomt har fulgt og forbedret Kommissionens forslag, men jeg må dog sige, at diskussionen er blevet lidt rodet.
Først drejer det sig om, hvilken retlig status meddelelsen har eller eventuelt skaber. Retsudvalget har gennem sin ordfører, hr. Cot, gjort opmærksom på faren for, at meddelelsen kunne give det indtryk, at den var resultatet af en lovgivningsmæssig akt og kunne skabe en situation, som tredjemand ville kunne udlede rettigheder af. Alene på grund af meddelelsens natur kan det ikke fortolkes således. Meddelelsen henvender sig til medlemslandene, den diskuteres naturligvis i Parlamentet og Rådet, men ikke som værende en lovgivningsmæssig akt, men den giver resonans i de andre institutioner, hvilket altid er tilfældet med en meddelelse fra Kommissionen.
Den henvender sig direkte til medlemslandene og gør endvidere klart, at vi ikke udsteder bindende forskrifter for medlemslandene. Over for Dem har denne meddelelse heller ikke status af en bindende retsakt, men giver en slags forklaring på, hvordan man kan udforme nationale bestemmelser på det vanskelige område for forsyningspligtydelser.
Hvis Parlamentet stadig - og hr. van Velzen lader til at dele dette synspunkt - sammen med Udvalget om Retlige Anliggender er af den opfattelse, at meddelelsen alligevel kunne give et sådant indtryk på grund af sine formuleringer såsom »skal«, skal vi gerne rette det. Det er ikke noget problem. Vi kan tydeliggøre i yderligere en meddelelse, at meddelelsen for det første ikke er af retligt bindende karakter og for det andet, at bestemte formuleringer ændres for ikke at give dette indtryk. Det er kun et tilsyneladende problem. Men sådanne problemer kan også give problemer. Af denne grund retter vi det gerne. Det har jeg praktisk talt allerede gjort med denne uddybelse.
Så stilles spørgsmålet: Har vi brug for et direktiv? Har vi brug for en lovgivningsmæssig akt og i givet fald hvornår og med hvilket indhold? Det spørgsmål kan vi ikke besvare på nuværende tidspunkt af to årsager: For det første er vi ikke i en situation, hvor medlemslandene vil acceptere - og jeg siger i dette tilfælde: med rette - at man udarbejder et fælles koncept for forsyningspligtydelser i hele EU, fordi hvert medlemsland er i en specifik situation, som ikke kan sammenlignes med situationen i de andre medlemslande.
Dette tydeliggøres f.eks. ved, at ni medlemslande heller ikke har planlagt nogen form for finansiering af forsyningspligtydelser inden den 1. januar næste år, fordi det ikke er nødvendigt i deres ordning. I disse lande har konkurrencen nemlig ført til, som hr. Lassus så korrekt har sagt, at en sådan finansiering slet ikke er nødvendig. I debatten om forsyningspligtydelser gjorde jeg fra begyndelsen hele tiden opmærksom på, at det moderne telekommunikationssystem økonomisk er udformet således, at et tilbud til så mange som muligt er den økonomiske mening med en infrastruktur. Med andre ord: Installatøren og den driftsansvarlige for en infrastruktur har selv en økonomisk interesse i at nå alle og vil derfor ikke vige tilbage fra nogen omkostninger i den forbindelse.
Dengang forudsagde jeg, under latter fra visse kolleger, som ikke kunne forestille sig det - nu kan man dokumentere det ved hjælp af praktiske eksempler - at der vil være teleselskaber, som vil tilbyde installation af en telefon, de nødvendige apparater og selve tjenesten, det vil sige telefonsamtalerne, uden beregning og uden beregning af gebyrer, fordi denne forbindelse til en deltager giver dem mulighed for andre økonomiske aktiviteter.
Dengang var der en stor gruppe, som ikke accepterede dette. Mange anså det for en utopi, andre opfattede det måske som en utidssvarende vittighed. I mellemtiden er det blevet en realitet. Hvor skal jeg nu finansiere forsyningspligtydelser, når det finder sted? Men, som fru Read gjorde opmærksom på, har vi som et slags opsamlingsnet fastlagt det, som kan henhøre under forsyningspligtydelser, i de direktiver, som vi har vedtaget indtil nu, hvilket vil sige med retligt bindende virkning. Definitionen af det, som kan beregnes, ligger nu bindende fast.
Vi gjorde dog opmærksom på, at det ikke kan gælde en gang for alle, for den teknologiske udvikling vil naturligvis føre til større krav, der skal dækkes. Det, som i dag kun er en telefontilslutning til voice telephony , kan om fem år være en tilslutning til en offentlig infrastruktur eller til internettet med alle muligheder for datatransmission.
Vi gjorde ligeledes opmærksom på, at denne fastlæggelse ikke gælder en gang for alle, men at vi vil kontrollere definitionerne. Det fastlagde vi igen i den lovgivningsmæssige akt. I 1999 skal vi alligevel foretage en samlet kontrol. Hidtil har vi ikke haft problemer med forsyningspligtydelser. Vi har problemer med fastlæggelsen af gebyrer for interconnection , sammenkoblingen af net. Men på dette punkt har medlemslandene fundet mere eller mindre korrekte løsninger, og der kan vi rette fejlagtige forhold ved hjælp af direktiv om sammenkobling af net i medfør af bindende tekster.
Vi er absolut ikke i samme situation som de mennesker, som må se til med hensyn til, hvad medlemslandene gør, så at sige uden mulighed for at påvirke dem. Men jeg forstår, at medlemslandene for tiden ønsker denne frihed, for de udvikler sig jo fra deres egen tilstand. F.eks. Finland - jeg har aldrig været så indforstået med et indlæg fra et medlem af De Grønne, som jeg er med fru Schörlings indlæg. Jeg håber, at det ikke vil skade hende i gruppen, at jeg siger dette, men hun har jo ...
(Tilråb fra fru Roth) Jeg er også enig med Dem en gang imellem, men ikke i så høj grad, som jeg er enig med fru Schörling i dag - hun talte jo om de finske erfaringer. Løsningen på alle disse spørgsmål kan man finde på to måder. Enten ved at dvæler man ved nogle bange anelser, som muligvis aldrig bliver til noget, eller man ser - lad os se tiden an, sagde en berømt tysker engang med rette, og han greb problemet ganske afslappet an -, hvad der i virkeligheden foregår. I Finland og også i Sverige har dereguleringen simpelt hen ikke betydet, at de fjernere regioner får tilbudt en dårligere tjeneste, eller at der ikke eksisterer nogen forsyningspligtydelser.
Det vil være lige sådan i andre lande. Alligevel udelukker jeg absolut ikke, at vi, hvis der opstår problemer på dette område, kan handle på baggrund af et lovgivningsmæssigt forslag. Det har vi aldrig udelukket i tilfælde af, at sådanne problemer skulle opstå. For øjeblikket har vi kun gjort en ting med denne meddelelse: Vi har opfordret alle medlemslande til at se på det, som vi foreslår i meddelelsen, for at de ved udformningen kan imødegå deres egne forhold på fornuftig vis. De er ikke tvunget til dette. Hvis de vil være ufornuftige, kan de også få lov til det. Efter min mening kan Kommissionen ikke hindre nogen, i hvert fald ikke de medlemslande, som er frie, i at gøre noget andet. Det er jo netop meddelelsens retlige status.
De formuleringer, som måske giver det indtryk, at der er tale om en retsakt, ændrer vi for at forhindre, at det indtryk overhovedet opstår. Efter det, som jeg her har sagt, ville det jo være umuligt, men vi vil alligevel gøre det. Vi må afvente tingenes udvikling. Om to år forelægger vi alligevel en beretning for Parlamentet. I øvrigt har Parlamentet nu gjort sin position gældende ved sin afgørelse om hr. van Velzens betænkning. Det har ligeledes ingen retsvirkning, men har tydeliggjort Parlamentets ønsker.
Medmindre vi ønsker at få meddelelsen som instrument helt ud af verden, skal vi kunne håndtere, at Kommissionen udsteder en meddelelse, som indeholder noget, som ikke behager Parlamentet. I så tilfælde træffer Parlamentet en afgørelse og siger: Det bryder vi os overhovedet ikke om! Og hvis Kommissionen anvender sådanne metoder, vil vi holde meget nøje øje med, at dette ikke fortsætter. Okay, det er institutionernes sædvanlige samspil. Jeg ville ikke hidse mig op på nuværende tidspunkt, hverken kunstigt eller naturligt, De ved, hvad der står i vores meddelelse. Medlemslandene ved det også. Vi ønsker at udrydde indtrykket af, at der er tale om en retsakt, og lad os så se, hvad der sker om to år.

Van Velzen, W.G.
Fru formand, jeg er selvfølgelig taknemlig for kommissærens svar, og som sædvanlig er det meget instruerende. Jeg er også glad for, at kommissæren er indstillet på at korrigere de formuleringer, der er uklare. Men jeg har også spurgt kommissæren, om han samtidigt vil medtage en række af de mangler, som jeg har nævnt som f.eks.: Hvem må levere forsyningspligtydelsen, pay and play- princippet og hvordan beregnes fremtidsorienterede omkostninger? Og hvis vi kan få dette med samtidigt, tror jeg, at vi ikke kun for medlemsstaterne, men frem for alt for operatørerne, har gjort det klart, hvad man skal holde sig til, og hvad udgangspunktet er for medlemsstaterne. Jeg tror, at dette er essentielt, fordi vi nu er kommet ind i en meget vigtig fase, og der alligevel er problemer i en række medlemsstater omkring finansieringen. Måske vil kommissæren reagere herpå?

Bangemann
Hr. Van Velzen, hvis De tillader, at jeg nævner det: De modsiger igen Dem selv. På den ene side siger De, at denne meddelelse på ingen måde må være bindende, og der skal vi passe på, ellers er fanden løs. Og nu siger De, at den ikke er fuldstændig, fordi der mangler det ene og det andet. Jeg tror, at vi skal lade det være ved det i første omgang. Vi vil rette dette indtryk, som muligvis kunne føre til en falsk fortolkning, og vi får alligevel endnu en lejlighed til at se på det og på, hvordan tingene har udviklet sig, om to år. Jeg er også parat til, hvis der skulle dukke - lad os kalde det - et problem op, at tale med de pågældende medlemmer om, hvordan det bedst kan løses. Men som sagt, hidtil er der ikke opstået et sådant tilfælde. Der er ingen problemer forbundet med forsyningspligtydelser. Der er problemer med sammenkoblingen af net og med andre markedsadgange, gebyrer osv. På dette område er der mange problemer, men vi har forskrifterne hertil. Vi har ingen problemer med forsyningspligtydelser. Hvis der dukker et problem op, er jeg parat til at se, hvad der yderligere kan gøres for at løse det. Men det forekommer mig en anelse overdrevet at renskrive alt, hvad der engang eventuelt kunne forekomme i et medlemsland, og jeg beder Dem om at lade det blive ved det, som jeg lige har sagt.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 17.25 og genoptaget kl. 17.30.)

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B4-0520/97).
Spørgsmål nr. 1 af María Izquierdo Rojo (H-0591/97):
Om: Maghreb og det luxembourgske formandskab
Hvilke fremskridt forventer det luxembourgske formandskab på det politiske og sikkerhedspolitiske område i forholdet til Maghreb-landene som led i Euro-Middelhavspolitikken? Er der ikke ved at ske en markant afmatning i denne politik?

Wohlfart
Mine damer og herrer, som svar på det første spørgsmål om Maghreb-landene og den måde, hvorpå det luxembourgske formandskab agter at fremme Euro-Middelhavspolitikken, vil jeg gerne sige, at Den Europæiske Union tillægger forholdet til disse lande en særlig stor betydning.
Jeg mener at vide, at der her til formiddag har fundet en længere debat sted om situationen i en række af disse lande eller i naboregionerne, og jeg vil gerne her åbne en kort parentes for at understrege Rådets særlige interesse for Maghreb-landene.
Unionen følger i kraft af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik meget nøje med i indenrigssituationen i Maghreblandene, der således er genstand for grundige analyser i forbindelse med Machrak/Maghreb-arbejdsgruppens regelmæssige møder. Inden for rammerne af Euro-Middelhavspolitikken er de bilaterale forbindelser blevet styrket af Barcelona-processen. Maghreb-landene spiller en aktiv rolle i dette partnerskab, og de har bevist deres vilje til at bidrage til gennemførelsen af denne proces.
Det luxembourgske formandskab er fast besluttet på at fortsætte denne politik, der består i at styrke forbindelserne med Algeriet, Marokko og Tunesien, dels ved hjælp af Barcelona-processen, hvor det næste møde af topembedsfolk med ansvar for den politiske og sikkerhedsmæssige del finder sted den 23. og 24. oktober, dels på bilateralt niveau.
Hvad angår de bilaterale forbindelser, er de nationale parlamenters ratifikation af associeringsaftalen med Tunesien langt fremme, og Europa-Parlamentet har allerede afgivet samstemmende udtalelse. Det er således muligt, at denne aftale træder i kraft inden årets udgang. Det er derfor ikke utænkeligt, at associeringsrådet EU-Tunesien stadig kan nå at holde et møde under luxembourgsk formandskab, hvor det vil være muligt at gøre status over situationen for så vidt angår aftalen og i et bredere perspektiv at belyse de fremtidige forbindelser mellem EU og Tunesien.
Der vil på dette møde ligeledes være lejlighed til at udveksle synspunkter om politiske emner af fælles interesse inden for rammerne af den politiske dialog, som denne aftale åbner mulighed for.

Izquierdo Rojo
Jeg takker formanden for Rådet for den gode vilje, han har udvist både ved det svar, han har givet på mit spørgsmål, og i formiddagens forhandling vedrørende Algeriet. Han har også henvist hertil. Jeg siger, at jeg først og fremmest vil takke for den gode vilje, som udvises af det luxembourgske formandskab.
De, hr. formand for Rådet, har henvist til nogle vigtige møder, nogle igangværende opgaver. Men De må også vide, at disse møder ikke er tilstrækkelige, og at der med den dynamik, som Euro-Middelhavspolitikken er ved at få, er mange flere møder end kendsgerninger og realiteter. Der sker dog dagligt tragedier, som ikke kan stå ubesvarede fra vores side, fra de europæiske institutioner, både Rådet, Kommissionen og Parlamentet.
I dag er der fra en robåd smidt over 20 lig i Gibraltar-strædet. Blodbadene fra disse robåde er alt for hyppige. Hr. formand for Rådet, i betragtning af det luxembourgske formandskabs gode vilje ville jeg gerne, at De gjorde Dem til talsmand for dette problem og udtænkte en specifik handling, der kunne bidrage til at forhindre denne tragedie. Tragedien i dag - man er i dette øjeblik ved at bjærge ligene - må blive besvaret, og vi ved godt, hvad en effektiv løsning på denne udvandring ville være, hr. formand for Rådet, nemlig investering: Seks industriområder i det nordlige Marokko. Det er det, vi behøver for at kunne sætte en effektiv stopper for dette blodbad. Vil De venligst tage Dem af dette. Det er ikke et spørgsmål om medarbejdere eller møder, men om kendsgerninger, hastende investeringer.

Formanden
Tak til Dem, fru Izquierdo, men lad mig advare Dem om, at tiden til modspørgsmål kun er på et minut, og De har brugt det dobbelte af den tid, De havde til rådighed. Formanden beder Dem venligst endnu engang om at overholde tidsrammerne, for der er faktisk mange spørgsmål, som hr. Wohlfart ikke kan besvare, hvis alle Parlamentets medlemmer bruger dobbelt så meget tid som afsat til deres indlæg.
Hr. Wohlfart, De har ordet til at besvare fru Izquierdo Rojos omfattende spørgsmål.

Wohlfart
Jeg vil forsøge at give et kortere, men måske også et mere konkret svar.
Jeg vil ikke komme tilbage til den debat om Algeriet, der fandt sted her til formiddag. Som konklusion på denne debat understregede jeg, at ikke kun Rådet men også Kommisionen og Parlamentet spiller en rolle, og jeg tilsluttede mig idéen fra Deres kolleger fra Europa-Parlamentet om at etablere en direkte kontakt med jeres kolleger fra det algeriske parlament.
Vi er alle berørt af situationen i Algeriet. De siger, at der skal handles, og at tingene ikke bliver bedre af at holde møder. Jeg respekterer Deres synsvinkel, men vil gerne svare, at der er opnået bred enighed om den metode, der består i at samle de modstridende parter omkring forhandlingsbordet, hvilket deltagerne i formiddagens møde selv kunne konstatere.
De siger ligeledes, at det er bydende nødvendigt for Marokko at modtage investeringer. Til dette kan jeg kun svare, at jeg er enig. Jeg har besøgt dette land og har kunnet konstatere, at det i kraft af selve associeringsaftalen står over for en enorm og historisk udfordring. Det er et land, hvor økonomien på nuværende tidspunkt afhænger mere end 40 % af landbruget; et land, der om 12 år gerne vil se dette frihandelsområde med Europe blive ført ud i livet. Landet har naturligvis brug for vores investeringer, og Fællesskabet og formandskabet vil gøre alt for, at associeringsaftalen med Marokko, der allerede er underskrevet, bliver ratificeret af medlemsstaterne så hurtigt som muligt.
Jeg til gerne citere et eksempel, der forekom påfaldende. Jeg var i sidste uge på besøg i Ukraine sammen med premierminister Junker i forbindelse med topmødet EU-Ukraine og de bilaterale forbindelser. Investeringer var således et punkt på dagsordenen. Under pressekonferencen spurgte en journalist de to premierministre, om de havde indgået en aftale om investeringer. De havde på det tidspunkt kan haft lejlighed til at tale sammen i én time! Det, jeg gerne vil sige med denne anekdote er, at selvfølgelig er investeringer af afgørende betydning for Marokko, men - og her er jeg enig med Dem - lad os først skabe de fornødne betingelser for politisk og økonomisk stabilitet. Når først klimaet er gunstigt, vil investeringerne finde frem til dette område.

von Habsburg
Hr. formand! Jeg er Dem meget taknemmelig for det, som De har sagt. Jeg ønsker kun at stille et supplerende spørgsmål: Hvordan bedømmer De situationen i Marokko netop med henblik på de investeringer, som De omtalte? Det er mit indtryk, at Marokko er det mest stabile Magreb-land, og vi har brug for det.
For det andet vil jeg gerne spørge Dem, hvor længe forhandlingerne med Marokko efter Deres mening bør fortsætte, og hvornår kan Marokko under forhandlingerne bringes op på det niveau, hvor Tunesien befinder sig for øjeblikket? Det er et meget vigtigt punkt, for vi har brug for Marokko, eftersom det jo er nabo til det land, som man så at sige anser for det mest eksplosive sted i Magreb, nemlig Algeriet.
Mit sidste spørgsmål lyder: Hvordan mener De muligheder er for at komme til at tale med parlamentet i Marokko? Dette parlament repræsenterer kun en lille del af befolkningen. Var det ikke på tide at spørge de mindre grupper, som ikke er repræsenteret i arlamentet, fordi de blev udelukket?

Wohlfart
Jeg vil gerne besvare hr. von Habsburgs tre spørgsmål ved allerførst at give min personlige mening om Marokko. Jeg besøgte dette land i spidsen af en erhvervsdelegation så sent som i juni i år. Jeg - og i øvrigt også de erhvervsfolk, der ledsagede mig - blev overrasket over det store stykke arbejde, som udføres i dette land gør med henblik på økonomiske og institutionnelle reformer, selvom det stadig står tilbage i forhold til udviklingsniveauet i Tunesien. Jeg mener, at der er store chancer for at det nok skal lykkes. Jeg blev ligeledes overrasket over at konstatere, at der i vores delegation var en halv snes luxembourgske virksomheder - hvilket er meget for et lille land -, der er rede til at gå i brechen og deltage i et egentligt partnerskab mellem Marokko og Luxembourg; et partnerskab, som den luxembourgske regering agter at give de rette finansielle rammer for at fremme investeringerne i Marokko.
Jeg tror, at det andet spørgsmål afhænger lidt af den hastighed, hvormed parlamenterne i de enkelte medlemsstater ratificerer denne aftale. Det er af afgørende betydning for Marokko. Vi har insisteret på dette punkt, og vi har forsøgt at få budskabet frem, ikke kun til Ministerrådet, men også til alle instanser inden for EU. Det politiske budskab er, at partnerskabet skal blive mere effektivt. Jeg håber endnu en gang, at vi inden årets udgang har løst vores opgave med hensyn til de Femten, og jeg er af den opfattelse - hvis betingelserne er til stede - at Marokko i løbet af fem til seks år vil kunne nå op på samme niveau som Tunesien, hvis høje udviklingsniveau for et land i dette område også var slående.
Jeg håber ikke hr. von Habsburg har noget imod det, men for så vidt angår hans tredje spørgsmål, der i øvrigt er helt på sin plads, tror jeg, at formanden for Europa-Parlamentet eller formanden for Parlamentets udenrigsudvalg er bedre til at svare. Det drejer sig om kontakter, der skal etableres mellem dette Parlament og parlamentsmedlemmer og andre politiske kræfter i Algeriet.

Formanden
Spørgsmål nr. 2 af Felipe Camisón Asensio (H-0597/97):
Om: Randområder i forbindelse med euroafgiften for vejbenyttelse
Hvad mener Rådet om, at Finland og Spanien endnu ikke er klassificeret som »randområder«, for så vidt angår euroafgiften for vejbenyttelse i forbindelse med godstransport i EU?

Wohlfart
Jeg skal forsøge at besvare det ærede parlamentsmedlem hr. Asensio. Rådet kan for det første ikke forudse resultaterne af de forhandlinger, der i øjeblikket finder sted vedrørende forslaget til direktiv om afgifter på lastbiler for anvendelse af visse infrastrukturer, det vil sige euroafgiften.
Rådet ønsker dog at præcisere, at dispensationen for brugsafgiften i henhold til direktiv 93/89/EØF udelukkende giver mulighed for at anvende en midlertidig nedsat brugsafgiftsats i visse medlemsstater, der er ugunstigt stillet på grund af deres lavere økonomiske udviklingsgrad eller særlige geografiske beliggenhed, hvilket forhold eventuelt kan være forværret af politisk uro i visse tredjelande.
Det skal ved samme lejlighed bemærkes, at begrebet "randområde« ikke fandtes i teksten til direktiv 93/89/EØF, der i øvrigt i mellemtiden er blevet annuleret af Domstolen, og som jeg gentager - og det ærede parlamentsmedlem er udmærket klar over dette - havde til formål at hjælpe visse medlemsstater, der var handicappede på grund af en lavere udviklingsgrad eller en særlig geografisk beliggenhed.

Camisón Asensio
Hr. formand for Rådet, vi har i Parlamentets udvalg fået oplyst, at det nederlandske formandskab ved Transportrådet i juni befandt sig i en særdeles forvirret situation vedrørende dette emne. En af selvmodsigelserne bestod i at foreslå, at Irland, Portugal og Grækenland på grund af deres placering som randområder midlertidigt skulle nyde godt af en reduktion på 50 % af euroafgiften for vejbenyttelse.
Dette forslag forekommer os faktisk rimeligt og berettiget. I forhandlingerne blev denne reduktion dog nægtet Finland og Spanien, da disse lande ikke betragtes som randområder. Heri ligger den selvmodsigelse, som vi bemærkede, fordi det synes os urimeligt at afvise klassificering af et land som randområde, f.eks. Spanien med forbjerget Tarifa, der praktisk taget ligger i Afrika, eller Finland, der berører Nordpolen.
Vi håber, at det luxembourgske formandskab vil udtænke en mere rimelig løsning.

Wohlfart
Jeg håber at kunne give et tilfredsstillende svar til det ærede parlamentsmedlem. Man må konstatere, at transportudvalget på mødet den 17. juni i år ikke har kunnet nå frem til et kompromis. Det ærede parlamentsmedlem har allerede i et vist omfang henvist til visse problemer, der umuliggjorde politisk enighed, foruden at beslutningen krævede enstemmighed.
Jeg vil derfor gerne sige følgende: Det luxembourgske formandskab agter at indgå bilaterale forhandlinger, og dette på det højeste politiske niveau, for at få gang i sagen igen. Jeg afgiver dette løfte på vegne af formandskabet og min kollega, fru Delvaux, der er ansvarlig for transportudvalget. Jeg vil også gerne tilføje, at formandskabet kun vil sætte denne sag på dagsordenen for et udvalg, hvis de bilaterale kontakter afslører en oprigtig politisk vilje til at finde en løsning.

Formanden
Da følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi behandle spørgsmål nr. 3 og 4 under ét.
Rådet vil forklare os, hvorfor to så forskellige spørgsmål anses for at vedrøre samme emne.
Spørgsmål nr. 3 af Jonas Sjöstedt (H-0599/97):
Om: Asylret for EU-statsborgere
I Amsterdam-traktaten findes der en protokol indeholdende en særlig artikel («eneste artikel«), hvormed det tilsigtes at regulere og begrænse EU-statsborgeres muligheder for at få en asylansøgning behandlet i et andet EU-land. Den konkrete betydning af artiklen er omstridt.
Er det en korrekt fortolkning af denne specielle artikel i protokollen, at et medlemsland trods denne artikel frit kan behandle alle asylansøgninger i overensstemmelse med national praksis? Er det ligeledes en korrekt fortolkning af artiklen, at den ikke på nogen måde begrænser medlemsstaternes ret til individuelt at behandle og imødekomme asylansøgninger fra EU-statsborgere? Spørgsmål nr. 4 af Ulla Sandbæk (H-0505/97):
Om: Maastricht II-traktaten og Miljøgarantien
En anvendelse af miljøgarantien (artikel 100 A, stk. 4) fordrer en godkendelse af Kommissionen. Med den foreløbige nye Maastricht II-traktat vil Kommissionen få pligt til at tage stilling inden seks måneder.
Vil Rådet redegøre for, hvorvidt medlemslandene vil få mulighed for at anvende miljøgarantien, og dermed indføre bedre miljøbestemmelser i den seksmåneders periode, hvor Kommissionen er forpligtet til at tage stilling til, hvorvidt medlemslandet kan anvende miljøgarantien?
Wohlfart
Jeg vil gerne medgive, hr. formand, at det umiddelbart kan virke lidt besynderligt, men jeg vil forsøge at forklare, hvorfor jeg håber at kunne overbevise Parlamentets medlemmer om dette. Formandskabet har foreslået at besvare spørgsmålene fra fru Sandbæk og hr. Sjöstedt under ét, idet de begge vedrører fortolkningen af de bestemmelser, der er fastsat på topmødet i Amsterdam i forbindelse med revisionen af traktaterne.
Jeg skal som svar på disse spørgsmål understrege, at det efter Rådets mening er for tidligt på nuværende tidspunkt at foretage en fortolkning af den pågældende protokol. Man skal i denne kontekst huske på, at traktaten, som denne protokol er en del af, ikke alene ikke er trådt i kraft, men den skal også underskrives, hvilket vil ske, hvis jeg ikke tager meget fejl, den 2. oktober i år. Rådet mener på dette grundlag, at enhver eksegese af de tekster, der blev fastsat i Amsterdam, i øjeblikket er irrelevant, så meget mere, at den eneste institution, der har beføjelse til at fortolke traktatteksterne er Domstolen.
Når denne traktat på et tidspunkt ikke alene er blevet underskrevet men også ratificeret i de forskellige medlemsstater, og eventuelt i visse medlemsstater til med har været underkastet folkeafstemning, er jeg overbevist om, at vi kan vende tilbage til dette spørgsmål. På nuværende tidspunkt ønsker jeg af ovennævnte grunde ikke at gå i detaljer og vove mig ud på meget gyngende grund.

Sjöstedt
Jeg vil gerne takke for svaret, selvom jeg synes, det er helt uacceptabelt, at rådet ikke vil tale om den aftale, som Europarådet netop har indgået.
Vi er nu inde i en demokratisk proces med folkeafstemning i nogle medlemslande og debat i parlamenterne i andre. Det er da helt centralt og et demokratisk spørgsmål at kunne vide, hvad det er, man skal beslutte om. Så må rådet være rede til at kunne give besked, når aftalen er utydelig og det ikke er klart, f.eks. med hensyn til flygtningespørgsmålet, det vil sige, om man både skal begrænse asylretten og samtidig beholde den.
I går diskuterede jeg det samme spørgsmål om asylretten med kommissionen, som var rede til at diskutere dette spørgsmål, på trods af, at det er rådet, der har truffet beslutningen. Kommissionen henviste dog til rådet og sagde, at det selvfølgelig er rådet, der skal behandle dette spørgsmål, eftersom det er rådet, der er ansvarligt. Derfor forventer jeg et svar på spørgsmålet.

Wohlfart
Selvom jeg måske kommer til at skuffe det ærede parlamentsmedlem, må jeg sige, at det ville være farligt for formandskabet, eller Rådet, allerede at komme med fortolkninger, der eventuelt kan medføre misforståelser i visse lande, når der i de forskellige lande er indledt en ratificerings- og folkeafstemningsproces.
Som De jo nok ved, og netop har henvist til, drejer det sig om en demokratisk proces, hvor parlamenterne og selve befolkningen gennem folkeafstemninger skal foretage et politisk valg. Af de årsager, jeg netop har nævnt, ville det derfor være upassende for Rådets formandskab allerede på indeværende tidspunkt at foretage en fortolkning. Jeg vil dog ikke sende bolden tilbage ved at sige, at Kommissionen har sagt, at De skulle henvende Dem til Rådet. Inden for institutionerne har enhver sine egne opgaver.
Som sagt agter Rådets formandskab ikke at skjule noget som helst; dog ønsker jeg blot at udsætte denne debat til efter ratificeringen, der vil give os de fornødne oplysninger, selvom jeg som tidligere parlamentsmedlem udmærket godt forstår, at det er svært nogle gange at modtage et svar, man ikke finder tilfredsstillende.

Sandbæk
Se, jeg har jo netop stillet dette spørgsmål, fordi vi skal have folkeafstemning i Danmark, og fordi jeg skal ud og forklare vælgerne, hvad der står i Amsterdam-traktaten, og når de har fået det at vide, så kan de beslutte, hvad de vil stemme. Jeg må altså fortælle, at jeg har spurgt Rådet, som jo burde have en fortolkning af dette - for det er faktisk Rådet, der har skrevet teksten - men at de i Rådet siger, at de ikke vidste, hvad de mente med teksten, og så må jeg jo også sige til mine vælgere: I bliver nødt til at købe katten i sækken. Jeg kan ikke forklare jer, hvad Rådet har skrevet. Rådet vil ikke forklare jer, hvad det har skrevet. De mener, at I skal gå hen og stemme ved en folkeafstemning fuldstændigt ud i det blå, for de mener altså, at I skal have tilstrækkelig tiltro til dem og regne med, at det sikkert skal fortolkes i den bedste mening. Det er da fuldstændig urimeligt, at man siger, at folk skal stemme om noget, som man ikke en gang kan få fortolket. Ikke alene skriver man det på en måde, så det ikke kan forstås, men man nægter bagefter at forklare det inden en folkeafstemning.

Wohlfart
Jeg må nok sige, at jeg foretrækker det ærede parlamentmedlems sidste sætning fremfor den første. Hun har sagt, at vi ikke er parate til at fortolke teksterne, hvorimod der i starten blev sagt, at vi lod som om, vi ikke kendte teksterne. Der er en lille forskel, som jeg bemærker.
Kære frue, jeg sætter min lid til Dem. De har sikkert læst teksterne og i er stand til lige så godt som jeg, måske bedre, at fortolke disse. Jeg er derfor overbevist om, at De som et parlamentsmedlem, der respekterer sine vælgere, vil læse teksten på passende måde. Vælgerne vil således ikke blive nødt til at "købe katten i sækken«.

Formanden
Mange tak, hr. Wohlfart. Jeg tror, at formandskabets holdning er klarlagt, men hr. Lindqvist beder mig om tilladelse til et tillægsspørgsmål. Jeg vil give ham ordet, fordi det er mig muligt i henhold til forretningsordenen, men jeg minder Dem om, at en forlængelse af en forhandling, som altid har samme svar, går ud over den tid, som vi behøver til besvarelse af andre spørgsmål.
Hr. Lindqvist har ordet til at stille et tillægsspørgsmål.

Lindqvist
Jeg må sige, at også jeg er forbavset over, at man ikke får noget svar fra rådet. At svare, at det er for tidligt eller at det er ubelejligt, eller at det desuden kan være farligt, er jo en meget underlig måde at behandle spørgsmål på fra parlamentarikere, som i deres respektive hjemlande skal diskutere disse spørgsmål eventuelt forud for en folkeafstemning. Hvordan skal vi reagere, når vi får samme type af spørgsmål fra offentligheden, når vi ikke kan få den mindste besked fra formanden i rådet?
Jeg bliver mildest talt bekymret. Jeg tror, at det gælder for mange andre end mig. Jeg har forstået, at vi ikke får noget svar i dag. Jeg noterer, at det tydeligvis vil være sådan, indtil medlemslandene har haft deres eventuelle folkeafstemninger og truffet deres ja- eller nej-beslutninger i de nationale parlamenter, det vil sige, vi får ingen besked, før debatten i de respektive medlemsstater er overstået. Sådan har jeg forstået svaret. Jeg er meget bekymret over og ked af dette svar fra rådet.

Wohlfart
Jeg kan se - for at blive ved fru Sandbæks udtryk om katten i sækken - at vi sagtens kan få en time mere til at gå med at lege katten efter musen på dette område.
Men jeg ønsker ikke træde i stedet for de folkevalgte i de nationale parlamenter, som jeg har tillid til vil kunne fortolke teksterne korrekt. Ligesom Dem selv og Deres ærede kollega her i salen, vil de kunne gennemgå teksten og dermed også overbevise Deres vælgere.
Det er desuden af respekt for Deres vælgere, at jeg som formand for Rådet ikke ønsker at gøre mig til dommer og således træde i stedet for de nationale parlamentsmedlemmer og forskellige regeringer.

Formanden
Spørgsmål nr. 5 af Hans Lindqvist (H-0606/97):
Om: EU's strukturfonde
I agenda 2000 foreslås det, at mål 6-området skal ophøre med at eksistere som separat støtteområde og lægges ind under mål 1. Der skal skabes »særlige ordninger« for berørte områder.
Hvilke følger vil denne ændring få for Sverige med hensyn til støtte fra EU's strukturfonde?

Wohlfart
Rådet er først for nylig begyndt at behandle Kommissionens Agenda 2000.
Som De jo nok ved, mine damer og herrer, redegjorde formanden, hr. Santer, for Agenda 2000 på Rådets møde den 22. juli i år, hvor Kommissionen ligeledes udtalte sig om ansøgerlandene.
Rådet besluttede ved denne lejlighed at indlede en generel debat om alle disse spørgsmål på det næste møde, der faktisk fandt sted forrige mandag. Det gav især udtryk for sin støtte til den arbejdesmetode, som formandskabet fremlagde med henblik på behandlingen af disse emner.
I overensstemmelse med konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Amsterdam vil Rådet foretage en grundig behandling af de pågældende sager og fremlægge en detaljeret rapport på Det Europæiske Råds møde i Luxembourg til december.
Vi mener, at det på nuværende tidspunkt er for tidligt at tage nogen som helst stilling til spørgsmålet om en reform af EU's strukturpolitik, der i øvrigt kun er en del af denne pakke.

Lindqvist
Tak for svaret. Sverige og Finland fik jo et separat, nyt mål i strukturfondene i forbindelse med medlemskabsforhandlingerne, nemlig mål 6. Det tilkom, fordi den nordlige del af Europa, hvor vi bor, har en meget spredt befolkning og havde specielle motiver til at få ekstra støtte. Nu foreslås det i Agenda 2000, at mål 6området skal forsvinde som specifikt område for støtte, det vil sige netop dette, som blandt andet Sverige har forhandlet sig frem til. Det skal indgå i mål 1-området. I de dokumenter, der er adgang til, står der, at man ved specielle arrangementer skal sørge for, at støtten gives cirka som før, men altså under mål 1.
Nu findes der et forslag fra svenske myndigheder, som sikkert har forbindelse med EU, om, at man skal gøre hele det nordlige Sverige til et stort støtteområde, hvilket vil indebære, at det, der oprindelig var støtteområder for specielle tyndt befolkede områder, vil få sværere ved at få penge. Usikkerheden er stor, og jeg ville derfor meget gerne have et noget mere tydeligt svar end det svar, jeg har fået.

Wohlfart
Jeg vil allerførst gerne sige, at de to landedelegationer, som det ærede parlamentsmedlem, hr. Lindquist, netop har henvist til, i forbindelse med denne første meningsudveksling i Rådet (almindelige anliggender) gav udtryk for den bekymring, som de deler med det ærede parlamentsmedlem. Han har i tillægsspørgsmålet allerede selv nævnt det, som står på spil i forbindelse med, at mål 6 ophører med at eksistere, nemlig det, at Kommissionen i sin meddelelse om Agenda 2000, i afsnittet om økonomisk og social samhørighed med henblik på støtteberettigelse og effektivitet, foreslår at begrænse det nuværende antal mål til tre, hvoraf to regionale mål og et horizontalt mål vedrørende menneskelige ressourcer. Den siger ligeledes, at der bør være en særlig ordning for de regioner, der for øjeblikket er støtteberettigde under mål 6, og som ikke vil være støtteberettigede under mål 1.
Rådet har endnu ikke fastsat sin holdning. Vi har for de forskellige aspekter i forbindelse med Agenda 2000 fastsat vores arbejdsmetode, der går ud på at rydde de forskellige problemer, som opstår på diverse områder, af vejen, herunder vedrørende strukturfonde. Det vil derefter blive foreslået på allerhøjeste niveau, det vil sige på ministerielt niveau, i de forskellige råd, Ecofin og andre, der er ansvarlige for at forberede topmødet i Luxembourg, at der så vidt muligt tages højde for de forskellige medlemsstaters ønsker, velvidende om, at der allerede tegner sig en efter min mening tydelig tendens til, at langt størstedelen af medlemsstaterne med hensyn til finansloftet ikke ønsker at gå over 1, 27 %, som er blevet fastsat som loft frem til 2006.
Men der kræves også svar på en lang række andre spørgsmål, og formandskabet er gået i kast med denne opgave. Det er ligeledes et af formålene med de forskellige uformelle rådsmøder, hvor der, som De jo ved, hr. Lindqvist, ofte sker store fremskridt. Vi vil i hvert fald gå i gang med at opnå enighed blandt de Femten.

Formanden
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 6 og 7.
Spørgsmål nr. 8 af hr. Imaz San Miguel er trukket tilbage.
Spørgsmål nr. 9 af Hugh McMahon (H-0614/97):
Om: Philoxenia-programmet 1997-2000 (europæisk turisme)
Agter det luxembourgske formandskab at tilstræbe, at Philoxenia-programmet, hvis formål er at fremme den europæiske turisme vedtages under dets formandskab?

Wohlfart
Hvad angår vedtagelsen af et program med henblik på at fremme den europæiske turisme, vil Rådets arbejdsgruppe, der er nedsat med dette formål, genoptage sit arbejde allerede i morgen.
Målet er netop at nå frem til en aftale om indholdet af dette program inden udgangen af december 1997, altså i år, og formandskabet agter som arbejdsgrundlag at fremlægge et dokument, der tager hensyn til de forhandlinger, der indtil videre har fundet sted i Rådet.
Når man har nået frem til denne aftale, vil formandskabet indkalde til et Rådsmøde om turisme med henblik på at vedtage det pågældende program og definitivt at fastsætte de aktiviteter, der skal iværksættes på turismeområdet. Disse aktiviteter skal hovedsagelig tage sigte på de mål, som har opnået tilstrækkelig støtte i Rådet, for eksempel udbygningen af informationen og samarbejdet mellem de berørte aktører.

McMahon
Jeg vil gerne takke rådsformanden for et meget fyldestgørende svar. Måske vil han uddybe et punkt for mig. Skal topmødet holdes under det luxembourgske eller det britiske formandskab?

Wohlfart
 Jeg skal forsøge, men hr. McMahon er specialist med hensyn til spørgetiden. Jeg vil nok sige, hr. parlamentsmedlem, at dette ikke alene afhænger af formandskabet, men også af visse medlemsstaters vilje, idet en række lande indtil videre har været meget trofaste over for subsidiaritetsprincippet.
Det vil således lykkes for det luxembourgske formandskab, hvis der opnås politisk enighed, ellers vil det være op til det britiske formandskab at løse problemet.

Formanden
De næste spørgsmål og svar vil blive endnu kortere, for hr. Sören Wibe, som har stillet spørgsmål nr. 10, er ikke til stede. Heller ikke hr. Watson, som har stillet spørgsmål nr. 11, er til stede. Jeg ser ikke hr. Alavanos, som har stillet spørgsmål nr. 12. Vi går derfor videre med spørgsmål nr. 13. Men nu ser jeg, at hr. Wibe lige er ankommet. Hr. Wohlfart, jeg foreslår, at De først svarer fru Jensen, som allerede var til stede, og da vi er så heldige, at hr. Wibe er ankommet, kan vi derfor gå videre med hr. Wibes spørgsmål, hvis dette passer Dem.
Spørgsmål nr. 13 af Kirsten Jensen (H-0635/97):
Om: Situationen i Burma
Hvilken politisk konsekvens agter Rådet at drage af Burmas optagelse i ASEAN?

Wohlfart
. (FR) Hr. formand, mine damer og herrer, mit svar på spørgsmålet fra det ærede parlamentsmedlem vil blive lidt længere end det forrige.
Hvad angår de politiske konsekvenser, som Rådet ser ved Burmas optagelse i ASEAN, kan jeg påpege over for de ærede parlamentsmedlemmer, at Rådet (almindelige anliggender) den 26. juni i år - og det tror jeg alle allerede ved - drog følgende konsekvenser.
Rådet har undersøgt, hvorledes det påvirker Den Europæiske Union at visse lande, herunder Burma, optages i ASEAN. Det har understreget, at den forværrede situationen med hensyn til menneskerettigheder i Burma er årsag til stor bekymring i Den Europæiske Union.
EU har ved flere lejligheder givet udtryk for sin bekymring over for begivenhederne i Burma og har for nylig, den 30. maj, i forbindelse med årsdagen for valget i 1990 vedtaget en erklæring, der opfordrer State Law and Order Restoration Council, i daglig tale kaldet SLORC, til ved denne lejlighed at løslade de personer, der er tilbageholdt, og indlede en dialog med de grupper, der går ind for demokrati. Rådet har desuden anmodet SLORC om om kort tid at acceptere besøget af FN's særlige udsending i Burma.
Rådet har i øvrigt understreget, hvor vigtigt det er at styrke og udbygge forbindelserne mellem EU og ASEAN i overensstemmelse med ministermødet mellem Den Europæiske Union og ASEAN-landene, der fandt sted i Singapore i februar 1997.
Rådet har bekræftet, at EU lægger vægt på EU-ASEAN-dialogen, især vedrørende menneskerettighederne og de demokratiske principper. Det håber, at optagelsen i ASEAN vil medvirke til at fremme disse grundlæggende værdier i Burma. Det mener, at EU-ASEAN-dialogen skal give mulighed for at undersøge situatinen i dette land.
På grund af de nuværende forhold, der har fået Den Europæiske Union til at forlænge sin fælles holdning for en ny periode på seks måneder, hvilket forhindrer, at der indledes forhandlinger om en eventuel optagelse af Burma i EF-ASEAN-samarbejdsaftalen, er Rådet af den opfattelse, at Burmas tilstedeværelse ved ministermøderne inden for rammerne af den post-ministerielle konference i ASEAN og det regionale forum i ASEAN (ARFPMC) ikke på nogen måde kan foregribe dets deltagelse som observatør ved næste møde i den blandede samarbejdskommission EU-ASEAN, der finder sted i november 1997, eller ved andre møder inden for de institutionnelle rammer af EU-ASEAN.
Rådet har på ny bekræftet, at Burmas optagelse i ASEAN ikke automatisk medfører, at landet bliver medlem af Asie-Europe Meeting, det vil sige ASEM.
Hvad angår en eventuel vedtagelse af nye foranstaltninger over for Burma, har Rådet besluttet om kort tid at vende tilbage til dette spørgsmål, og at behandle det i lyset af de resultater, der er opnået på ministermøderne, ASEAN (Regional Forum post ministerial meeting) og situationens generelle udvikling. Denne holdning er blevet fremlagt af hr. Poos, formand for Rådet for Den Europæiske Union, for ASEAN i forbindelse med den post-ministerielle konference i ASEAN, der fandt sted i Kuala Lumpur den 28. juli i år.

Kirsten Jensen
Jeg vil gerne takke rådsformanden for det meget udmærkede svar, men jeg har dog lige et par ting, jeg godt vil spørge ham om. Er der positive tegn i denne kritiske dialog? Hvordan udvikler vores handelsrelationer med området sig? Står vi i virkeligheden ikke politisk set i en situation som i sin tid i forbindelse med Sydafrika, dengang der var apartheid, hvor Europa heldigvis - omend lidt sent - indså, at der skulle lægges et uendeligt stærkt pres på for at få forandret forholdene i landet. Det er menneskerettighederne, der står for skud. Det er demokratiet, som står for skud. Og som De ved, ligger de folkevalgtes situation i Burma dette Parlament uendelig meget på sinde. Jeg mener, at De brugte ord som: at man har »opfordret til«, at man »afkræver svar« og lignende. Det er måske lidt for diplomatisk, fordi situationen er så alvorlig, som den er.

Wohlfart
De må meget undskylde, kære frue, hvis jeg har været alt for diplomatisk. Jeg har i Luxembourg normalt ikke ry for at være særlig diplomatisk, fordi jeg altid har tendens til at sige, hvad jeg tænker. Jeg vil derfor besvare Deres spørgsmål så kortfattet som muligt.
Jeg tror desværre, at der med hensyn til menneskerettighederne i selve Burma ikke er sket nogen særlig stor udvikling.
Jeg ville desuden være Dem taknemmelig, kære frue, hvis De ville stille Deres spørgsmål vedrørende handelsrelationer til Kommissionen. Jeg er ikke i stand til at levere de tal, som De efterlyser. Det er ikke et udtryk for vrangvillighed, men er situationen.
For at vende tilbage til Deres spørgsmål om Sydafrika, og om der skal lægges et større pres på landet, kan jeg rent personligt sige, at "gulerods- og stokke«-politikken, som den blev kaldt i årene ´90 og ´91 jo bar frugt. Selvom den i starten var meget omdiskuteret, eftersom vores venner fra AVS - jeg husker et ministermøde, hvor denne politik blev bestridt - tror jeg, at den i sidste ende bar frugt. Jeg håber dette også vil være tilfældet for et land, som ligger Dem meget på sinde.

Formanden
Hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, tillad, at jeg med en meget bred fortolkning af forretningsordenen opfordrer formanden for Rådet til at besvare spørgsmål nr. 10, det vil sige, at vi går lidt baglæns. Der er tale om spørgsmål nr. 10 af hr. Sören Wibe, som nu er til stede. Jeg opfordrer Dem til om muligt at besvare spørgsmålet.
Spørgsmål nr. 10 af Sören Wibe (H-0618/97):
Om: Demokratiets udvikling i Europa
På papiret er alle stater i Europa i dag demokratier, hvilket er helt unikt set i historisk perspektiv. Der er dog en gradsforskel med hensyn til fungerende demokratier, demokratiske frihedsrettigheder, retssikkerhed mm., og hvis man kikker staterne nærmere efter i sømmene, er der store mangler i nogle lande. De lande, der har de største mangler, er for øjeblikket Kroatien og Belarus. De har ganske vist præsidenter valgt under et demokratisk system, men kontrollen med tv og radio har været af en sådan art, at kun ét budskab nåede ud til vælgerne, nemlig den siddende præsidentmagts. Vælgerne har ikke fået nogen skoling i, hvad demokrati indebærer. De har levet under autoritært styre hele deres liv og ved ikke, hvilke rettigheder de har, og hvordan de skal forholde sig og sætte spørgsmålstegn ved politiske budskaber.
Spørgsmålet er, hvad der kan gøres for at lægge pres på de regimer i Europa, der styrer deres lande autoritært og gennem streng kontrol af medierne?
Har Rådet overvejet diplomatiske protester og økonomisk isolering af de stater, f.eks. Kroatien og Belarus, som ikke respekterer de grundlæggende demokratiske frihedsrettigheder, som må være fremherskende i demokratiernes Europa?

Wohlfart
. (FR) De kan være forsikret, mine damer og herrer, om rådsformandens fleksibilitet med hensyn til den procedure, der foreslås af formanden. Spørgsmålet er nemlig af allerhøjeste vigtighed, og jeg har stor forståelse de meget travle parlamentsmedlemmer. Jeg var selv parlamentsmedlem for nogle år tilbage, og vil derfor ikke stå i vejen for en sådan fremgangsmåde.
Hvad angår de problemer, som det ærede parlamentsmedlem, hr. Sören Wibe, tager op, mener jeg, at et spørgsmål om demokratiets udvikling i Europa kræver et passende svar fra Rådet.
Jeg vil allerførst gerne berolige hr. Wibe med hensyn til respekten for demokratiet og menneskerettighederne, der altid er i centrum af de grundlæggende principper, som Den Europæiske Union forsvarer, og som ligger Rådet meget på sinde. I de to nævnte tilfælde, Belarus og Kroatien, ligesom i andre, hvor disse værdier trues, bestræber Rådet sig på at udvise agtpågivenhed og stor beslutsomhed med henblik på at gøre sin indflydelse gældende og fremme så vidt muligt de demokratiske værdier.
Jeg vil gerne gøre status over situationen i Belarus. Rådet følger udviklingen i Republikken Belarus med stor bekymring, og det søger aktivt at gøre sin indflydelse gældende over for landets myndigheder for at få dem til at retablere fuld overholdelse af den demokratiske praksis og de demokratiske principper, der accepteres på internationalt niveau, samt af pressefriheden.
En EU-undersøgelseskommission under ledelse af en tidligere nederlandsk justitsminister blev sendt til Belarus i januar i år for at undersøge lovligheden af folkeafstemningerne om grundloven i 1996, for at vurdere, om statsmagtens tredeling blev overholdt, og for at fastslå, om oppositionen eller medierne var genstand for forfølgelse.
Den har på dette område konstateret en række meget alvorlige grundlovsmæssige og politiske mangler i Belerus. På grundlag af kommissionens konklusioner, har Rådet i februar i år fastlagt en samlet politik, der omfatter de fremtidige forbindelser mellem Den Europæiske Union og Belarus. Desuden vedtog Rådet i april en kritisk erklæring og påpegede, at samarbejdet mellem Den Europæiske Union og Belarus ikke kunne fortsætte, uden at Belarus gjorde en overbevisende indsats for at indføre et politisk system, der er i overensstemmelse med international standard.
Rådet har i øvrigt på det kraftigste opfordret myndighederne i Belarus til at overholde deres forpligtelse til at indlede forhandlinger med det 13. Øverste Sovjet med henblik på at opnå en effektiv tredeling af statsmagten og iværksætte en dialog inden for den tresidige arbejdsgruppe, bestående af repræsentanter for regeringen i Belarus, det 13. Øverste Sovjet og eksperter fra Den Europæiske Union, Europarådet og OSCE, i denne retning.
Imidlertid måtte Rådet på sit møde den 15. september, det vil sige sidste mandag, konstatere, at der de seneste måneder ikke var sket nogen fremskridt med hensyn til de politiske og økonomiske reformer i Belarus, og at den politiske og forfatningsmæssige situation og de fortsatte overtrædelser af menneskerettighederne og de grundlæggende friheder, især pressefriheden, forblev meget bekymrende.
Rådet besluttede derfor at træffe følgende foranstaltninger. For det første indstiller EU sin deltagelse i den tresidige arbejdsgruppe. For det andet nægter EU at støtte optagelsen af Belarus i Europarådet. For det tredje nægter EU at indgå interimaftalen og aftalen om partnerskab og samarbejde. For det fjerde begrænses de bilaterale kontakter på ministerniveau. For det femte fastfryses EU's og medlemsstaternes programmer for teknisk bistand, dog med undtagelse af humanitære og regionale projekter samt projekter, der direkte støtter demokratiseringsprocessen.
Hvad angår Kroatien vedtog Rådet i april i år konklusionerne vedrørende betingethed med henblik på iværksættelse af en sammenhængende EU-strategi gældende for landene i Sydøsteuropa, der ikke er tilknyttet Den Europæiske Union i kraft af en associeringsaftale, herunder Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Forbundsrepublikken Jugoslavien, Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Albanien.
For at styrke freden og stabiliteten i denne region og bidrage til den økonomiske genoprejsning agter Den Europæiske Union at udbygge de bilaterale forbindelser med landene i området inden for rammer, der fremmer demokratiet, retsstatsprincippet, etableringen af højere krav til menneskerettigheder og minoritetsrettigheder, overgangen til markedsøkonomi og en styrkelse af samarbejdet mellem disse lande.
Rådet har i tillægget til sine konklusioner fastsat kriterierne for vurderingen af, om betingelserne for demokratiske principper, menneskerettigheder, retsstat, respekt og beskyttelse af minoriteter samt for overgangen til markedsøkonomi overholdes. Rådet har udtrykkeligt tilføjet retten til at udtale sig, herunder medierne, der er uafhængige i denne liste.
Jeg kan forsikre Dem om, hr. formand, mine damer og herrer, at Den Europæiske Union følger meget nøje og regelmæssigt vurderer de fremskridt, der sker i landene i dette område, herunder i Kroatien, for at opfylde kravene til betingethed. Som Rådet henviste til ved mødet den 16. og 17. juni i Amsterdam, kan forholdet mellem Den Europæiske Union og Kroatien udelukkende forbedres, såfremt menneskerettighederne og minoritetsrettighederne respekteres på det strengeste, herunder hvad angår hjemsendelse af mennesker, der er fjernet eller flygtet.
Den progressive iværksættelse af de kriterier, der er fastlagt i konklusionerne af 29. april, vil gøre det muligt progressivt at styrke forbindelserne, naturligvis med forbehold for en global og permanent evaluering af den politiske og økonomiske situation, hvor hvert land, herunder Kroatien, vil blive bedømt på individuel basis. Den Europæiske Union vil desuden fortsat kræve, at Kroatien og de andre lande i området respekterer de grundlæggende demokratiske frihedsrettigheder, der efter vores opfattelse skal være fremherskende i de europæiske demokratier.

Wibe
Jeg vil først og fremmest takke for den generøsitet, som jer er blevet vist. På trods af, at jeg kom for sent, så får jeg både svar og desuden replik. Jeg vil også takke rådsformanden for svaret, som jeg synes var meget udtømmende. Med hensyn til planerne for Hviderusland, så kendte jeg faktisk ikke til de detaljer.
Det er jo åbenlyst, at vi også der har vist vores »økonomiske muskler« for at lægge pres på regimet. Jeg tror egentlig, at det er det sprog, Hvideruslands herskere forstår. En sag kunne jeg dog ikke opfatte ud fra Deres svar og har derfor et lille tillægsspørgsmål: Har vi noget økonomisk pressionsmiddel mod regimet i Kroatien?

Wohlfart
Jeg mener i den generelle debat to eller tre gange at have understreget begrebet betingethed. Jeg har ligeledes understreget, at de lande i Sydeuropa, der ikke er tilknyttet Den Europæiske Union gennem en associeringsaftale, herunder Bosnien-Hercegovina og Kroatien, således er underlagt denne betingethed, der - naturligvis - også omfatter "økonomisk udveksling«.

Posselt
Hr. formand! Kroatien er et ungt demokrati, som stadig lider under krigens følger. Der er sikkert meget, som skal forbedres der. Men jeg anser det for utilladeligt at slå Kroatien i hartkorn med et diktatur som Hviderusland. Jeg vil først og fremmest sige, at hr. rådsformand med rette henviste til menneske- og mindretalsrettighederne - jeg er selv en stor fortaler for mindretalsrettighederne -, men han gjorde dette på en dag, hvor en af de største medlemsstater i EU erklærede, at den ikke vil ratificere Europarådets konvention om mindretal. Vi skal passe på, at vi ikke tackler situationen på to forskellige måder og er dobbeltmoralske. Efter min mening er det i alt tilfælde vigtigt - jeg var ordfører for associeringsaftalen med Slovenien - at Kroatien snart associeres. Slovenerne, som netop oplevede spændingerne med Kroatien, har sagt, at det også er i Sloveniens interesse, at Kroatien føres til og tilknyttes EU.

Wohlfart
Jeg vil meget kort sige, at jeg fuldt ud er enig med det ærede parlamentsmedlem i, at man bør skelne mellem Hviderusland og Kroatien; en skelnen, som Rådet ligeledes gør. Jeg tror, vi er enige på dette punkt.

Formanden
Tak, hr. Wohlfart.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 11.
Hr. Wohlfart, det er farligt at skabe præcedens, og De og jeg er faldet i fælden med at skabe præcedens. Resultatet er, at vi nu har den ære at have hr. Alavanos blandt os, som har stillet spørgsmål nr. 12, der i kronologisk rækkefølge og ud fra et strengt forretningsordensmæssigt synspunkt skulle være bortfaldet. Men da vi allerede har gjort en undtagelse, foreslår jeg Dem, at vi gør endnu en undtagelse, og jeg beder Dem derfor om at være så venlig at besvare spørgsmålet.
Spørgsmål nr. 12 af Alexandros Alavanos (H-0632/97):
Om: Fælleserklæring Tyrkiet - «TRNC«
Den 19. juli 1997 underskrev Tyrkiet og den såkaldte »Tyrkiske Republik på Nordcypern« (TRNC) en fælleserklæring med følgende forudseende ord:
«I ethvert internationalt møde af cypriotisk interesse skal der i den tyrkiske delegation være repræsentanter for TRNC. Med dette formål for øje skal der indgås en rammeaftale mellem de to »lande« og en samarbejdsprotokol mellem de to »udenrigsministerier«.
For at forebygge, at »TRNC«s økonomi berøres af uretfærdig embargo, skal der indgås et økonomisk og finansielt forbund mellem Tyrkiet og »TRNC«.
Kan Rådet oplyse, om det, ligegyldigt hvornår man måtte anmode herom, kan acceptere en tyrkisk delegation, der på forhånd meddeler, at der blandt dens deltagere er repræsentanter for »TRNC«? Hvad har det til hensigt at gøre for at opretholde forbuddet mod import af produkter til EU's marked fra den besatte del af Cypern?

Wohlfart
Da vi deler ansvaret for proceduren, kan vi også deles om spørgsmålet fra hr. Alavanos.
Allerførst, EU forfølger med hensyn til Cypern to både klare og adskilte mål. Dels lægger EU stor vægt på det cypriotiske spørgsmål i overensstemmelse med resolutionerne fra FN's Sikkerhedsråd med henblik på en to-zone føderation med fælles formål, dels arbejder EU for at fremme Cyperns optagelse i Den Europæiske Union.
Formandskabet er for sit vedkommende fast besluttet på på betydelig vis at bidrage til en løsning på det cypriotiske spørgsmål. Jeg vil gerne påpege over for det ærede parlamentsmedlem, at formandskabet for nylig, i slutningen af august, besøgte Athen og Ankara. Formandskabets repræsentant for Cypern vil på daglig basis følge udviklingen på dette område.
Tillad mig, hr. formand, i denne kontekst på det kraftigste at understrege, at Den Europæiske Union kun anerkender én regering, nemlig regeringen i Republikken Cypern.
Hvad angår udvekslingen med den nordlige del af Cypern vil jeg gerne henvise til dommen fra De Europæiske Fællesskabers Domstol af 5. juli 1994, hvormed det bekræftes, at certifikater fra Nordcypern ikke kan accepteres. Rådet og Kommissionen har med henblik på gennemførelsen af toldunionen med Tyrkiet forpligtet sig til at være agtpågivende for at undgå enhver misbrug af handelen eller anden overtrædelse af den gældende fællesskabsret, herunder Domstolens retspraksis, som jeg netop henviste til, på grund af situationen i det nordlige Cypern.
Den effektive iværksættelse af aftalen om associeringsrådet, underskrevet af den tyrkiske udenrigsminister og de selvbestaltede myndigheder i Nordcypern den 7. august i år, kræver helt klart en fornyet overvejelse af situationen og har, som jeg netop har forklaret, under alle omstændigheder mere generelle politiske konsekvenser.

Alavanos
Hr. formand, jeg takker Dem for at have skabt præcedens, således at mit spørgsmål kan behandles, og for den klogskab, hvormed både De og ministeren har behandlet denne sag. Jeg takker ligeledes ministeren for det fuldstændige og meget positive svar, han gav på mit spørgsmål. Jeg vil benytte lejligheden til at stille et nært beslægtet spørgsmål, nemlig det forhold, at Ankara i sidste uge besluttede ikke at tillade anløb i sine havne af skibe, der sejler under cypriotisk flag, eller under Republikken Cyperns flag. Altså skibe under Republikken Cyperns flag, et land, der er associeret med Den Europæiske Union, et land, der er på vej ind i Den Europæiske Union, er siden sidste uge blevet forbudt adgang til tyrkiske havne. Mener De, at dette skridt er i overensstemmelse med ånden i toldunionen og respekten for de grundlæggende principper, som indgår heri?

Wohlfart
Hvis det viser sig, at det vi netop har hørt, er korrekt, og med forbehold for yderligere information fra de kompetente tjenester, kan jeg kun sige at det er fuldstændigt uacceptabelt.

Formanden
Spørgsmål nr. 14 af Christine Oddy (H-0638/97):
Om: Mord i Sri Lanka
Har Rådet hørt om mordet på Thanqathurai, medlem af Sri Lankas parlament og ledende tjenestemand i Tamil United Liberation Front (den forenede tamilske befrielsesfront), som er en organisation, der går ind for ikke-vold inden for politik?
Hvilke skridt vil Rådet tage for at presse på for, at der findes en fredelig løsning på optrapningen af volden i Sri Lanka?

Wohlfart
Som formand for Rådet tager jeg det ærede parlamentsmedlems konstante interesse for situationen i Sri Lanka til efterretning, især hvad angår respekten eller rettere sagt den manglende respekt for menneskerettighederne. Rådet har imidlertid ikke endnu fået kendskab til de tragiske og beklagelige begivenheder, som det ærede medlem henviser til i sit spørgsmål.
Hvad angår EU's holdning vedrørende borgerkrigen i Sri Lanka kan jeg henvise det ærede parlamentsmedlem til svarene på de spørgsmål, som hun selv stillede under mødeperioderne i maj og juli i år.

Oddy
Jeg vil gerne takke rådsformanden for hans venlige bemærkninger og deltagelse. Situationen er dog ikke ved at blive bedre. Begge sider begår hele tiden overgreb, og civilbefolkningen er klemt i midten. Vil rådsformanden ved sin mellemkomst forsøge at bane vejen for en eller anden form for politisk fredsproces på højt niveau, måske gennem Mary Robinson, som nu er er De Forenede Nationers repræsentant for menneskerettigheder?

Wohlfart
Jeg må ved gennemlæsningen af svaret på fru Oddys spørgsmål konstatere, at der i næsten alle de sager, der er blevet behandlet i dag, både i erklæringerne og i de spørgsmål, jeg skal besvare, er tale om vold, terrorisme og manglende respekt for menneskerettighederne. Dette piner mig meget.
For så vidt angår fru Oddys forslag om at undersøge mulighederne for at betro Mary Robinson med en særlig opgave med henblik på at fremme en tilnærmelse mellem de to parter og sætte en stopper for den konflikt, der hærger landet. Jeg er meget åben over for dette forslag. Jeg skal i øvrigt mødes med fru Robinson i forbindelse med De Forende Nationers årlige møde i New York i min egenskab af formand for Rådet. Dette vil være et af emnerne for vores samtale. Jeg takker for Deres forslag.

Formanden
Spørgsmål nr. 15 af Richard Howitt (H-0646/97):
Om: Regional repræsentation ved møder
Kan Rådet oplyse, hvor tit og i hvilken forbindelse regionale myndigheder selv har deltaget i rådsmøder i stedet for regeringsrepræsentanter, siden Maastricht-traktaten blev ratificeret? I Det Forenede Kongerige træffes der i øjeblikket foranstaltninger til at gennemføre en decentralisering af beføjelser til Skotland og Wales, ligesom der er stillet forslag om at indføre regionale kamre i England - kan Rådet på denne baggrund bekræfte, at repræsentanter for regionerne vil være velkomne ved officielle møder i Rådet i stedet for centralregeringens repræsentanter?

Wohlfart
Mit svar er som følger: Med forbehold for artikel 146, stk. 1, i EF-traktaten, der bestemmer, at Rådet består af en repræsentant for hver medlemsstat på ministerplan, det vil sige en minister beføjet til at forpligte denne medlemsstats regering, og fastsætter reglerne for quorum, der som De ved, mindst kræver formandskabts tilstedeværelse for at kunne foretage afstemning, kan hvert medlem i Rådet sammensætte sin delegation på den måde, som vedkommende finder mest passende.
Det bestemmes således i artikel 146, at en medlemsstat på ministerplan kan lade sig repræsentere af en regional minister, såfremt denne naturligvis er beføjet til at forpligte denne medlemsstat regering.

Howitt
Jeg tror ikke, jeg fik et så detaljeret svar, som jeg måske håbede på, da jeg stillede spørgsmålet. Vi ved naturligvis, at både de belgiske og tyske medlemmer af Den Europæiske Union som minimum har sendt ministre fra regionale regeringer i deres eget land til rådsmøder. Måske skulle det undersøges, hvor mange gange de pågældende medlemsstater eller andre gør det, med henblik på at påvise, at regionale regeringer kan spille en rolle i Europa for at bringe beslutningerne tættere på borgerne og forbedre beslutningsprocessen.
På baggrund heraf, og i lyset af mit spørgsmål, som jeg bemærkede, at rådsformanden ikke omtalte, vil han nu bifalde den beslutning, der er taget i Skotland ved folkeafstemningen og støtte et skotsk parlament? I morgen er der folkeafstemning i Wales, hvor waliserne kan beslutte, om de vil oprette deres eget parlament. Vil han støtte mig i min tilslutning dertil, og er han enig med mig i, at dette viser, at lande og regioner i Det Forenede Kongerige endelig indtager deres plads i det regionale Europa?

Wohlfart
Ikke alene på kortet over Det Forenede Kongeriges regioner, hr. formand. Det glæder mig at kunne give en yderligere oplysning til det ærede parlamentsmedlem om regionale ministres deltagelse i rådsmøder. Siden den findes, hvorfor så ikke udvide denne praksis til også at gælde andre regioner udfra de forskellige suveræne medlemsstaters ønske?
Siden Traktaten om Den Europæiske Union trådte i kraft har delegationen fra Rådets medlemmer i 30 tilfælde udelukkende bestået af en eller flere regionale ministre. I 37 tilfælde var den eller de føderale ministre ledsaget af regionale ministre. Rådets sammensætning var i 67 tilfælde følgende: kultur, uddannelse, industri, ungdom, civilbeskyttelse, forskning, transport samt arbejde og sociale anliggender.

McMahon
Jeg vil gerne takke rådsformanden for et meget fyldestgørende svar. Som det eneste tilstedeværende skotske medlem og som dobbelt jasiger i sidste uges folkeafstemning, vil jeg gerne sige, at vi er særligt interesserede, specielt da det vedrører et område, som han ikke nævnte, nemlig fiskeriet. Tre fjerdedele af Det Forenede Kongeriges fangster landes i Skotland. Fiskeriet er et af de kompetenceområder, som vil blive overdraget til det skotske parlament. Det betyder, at beføjelserne inden for landbrug og fiskeri overdrages fra det nationale parlament til et skotsk parlament. I lyset heraf, hvad mener rådsformanden om, at en skotsk fiskeriminister - som ikke nødvendigvis tilhører samme parti, som den britiske regering - deltager i rådsmøder for landbrugs- og fiskeriministre?

Formanden
Mange tak, hr. McMahon.
Hr. Wohlfart har ordet til at kommentere hr. McMahons spørgsmål, hvis han ønsker det naturligvis.

Wohlfart
Meget interessant spørgsmål! Jeg må desværre tilstå, at jeg ikke er fisker, men jeg tror også, at spørgsmålet drejer sig om mere end lystfiskeri. Hvis der findes en aftale mellem den nationale regering og den kommende regionale regering, hvorfor så ikke? Hvis der er sket overflytning af kompetence til vores kommende skotske kollega, der er ansvarlig for fiskeri, giver dette ingen problemer, også selvom han tilhører et andet parti end premierministeren. Dette er jeg ikke klar over. Under alle omstændigheder er det op til de demokratiske spilleregler.

Formanden
Spørgsmål nr. 16 af Bernd Posselt (H-0648/97):
Om: Den Tjekkiske Republiks tiltrædelse til EU
Den Tjekkiske Republik vil trods Europa-aftaler og tiltrædelsesbestræbelser fortsat blokere for udenlandske statsborgeres, det vil sige også for EU-borgeres, køb af fast ejendom og vil desuden udelukke EU-borgere fra privatisering af landejendomme.
Hvorledes ser Rådets formandskab på dette, navnlig på baggrund af de helt anderledes betingelser, man har stillet over for Slovenien i forbindelse med forhandlinger om associering, og hvorledes passer denne holdning som strategi forud for tiltrædelse?

Wohlfart
Det ærede parlamentsmedlems spørgsmål om udlændinges mulighed for at erhverve fast ejendom og landbrugsjord i Den Tjekkiske Republik blev behandlet i forbindelse med forhandlingerne om en europæisk associeringsaftale med dette land. Efter anmodning fra tjekkerne havde Fællesskabet accepteret i kapitlet om etableringsret (artikel 45 ff.) at indføje en række undtagelser for det generelle princip om national behandling, som Den Tjekkiske Republik skal anvende over for EU-borgere og -selskaber.
Besiddelse, anvendelse, salg og leje af fast ejendom er således en del af de undtagelser i tillæg 16b, som er indrømmet Den Tjekkiske Republik indtil udgangen af overgangsperioden og aftalens ikrafttrædelse.
Køb og salg af landbrugsjord og skove er omfattet af de permanente undtagelser til artikel 16c. Det skal i øvrigt bemærkes, at lignende klausuler findes i de Europa-aftaler, der er indgået med andre central- og østeuropæiske lande.
Hvad angår udsigterne til Den Tjekkiske Republiks optagelse i Unionen, vil de nødvendige beslutninger om hele udvidelsesprocessen, i overensstemmelse med konklusionerne fra topmødet i Amsterdam, blive truffet til december af Det Europæiske Råd i Luxembourg på grundlag af en detaljeret rapport fra Rådet (almindelige anliggender) om udtalelserne om tiltrædelsesansøgninger og på grundlag af Agenda 2000. Rådet tager det ærede parlamentsmedlems bemærkninger til efterretning og vil tage højde for disse ved forhandlingerne med henblik på tiltrædelse.

Posselt
Tak, hr. formand, for det meget præcise svar. Jeg ønsker kun at sige, at der er truffet en særbestemmelse i associeringsaftalen for Slovenien, og jeg mener, at en bestemmelse, som behandles under tiltrædelsesforhandlingerne, vel dårligt kan stå tilbage for Sloveniens associering. Man bør ikke operere med to slags lovgivning. Det var et af de to punkter, jeg ønskede at berøre.
Det andet punkt er et konkret spørgsmål om, hvorvidt en eller flere medlemsstater har berørt dette problem i Rådet, eller om dette først vil ske i Luxembourg.

Wohlfart
Hvad angår Slovenien har man valgt en anden løsning. Problemerne er efter Rådets mening de samme for Den Tjekkiske Republik og andre lande, der har underskrevet associeringsaftaler, men de opstår i en anden kontekst.
Der skal derfor findes andre løsninger. Dette er min første vurdering. Med hensyn til, om andre delegationer på møderne i Rådet (almindelige anliggender) allerede har gjort opmærksom på det problem, som de fremhæver i Deres tillægsspørgsmål, må jeg indrømme, at jeg ikke deltager i alle Rådets samlinger om almindelige anliggender. Så vidt jeg ved, har problemet dog endnu ikke været taget op.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 17.
Spørgsmål nr. 18 af Bertel Haarder (H-0658/97):
Om: Bedrageri med EU's finansielle interesser
Det er medlemsstaternes forpligtelse at oplyse om uregelmæssigheder i forbindelse med forvaltningen af EU's finansielle interesser, ligesom det er deres fulde ansvar at inddrive uretmæssigt udbetalte beløb. I forbindelse med inddrivelsen af ulovligt udbetalte beløb viser erfaringen, at medlemsstaterne ikke lever op til denne forpligtelse.
Hvorledes vil Rådet forklare den kendsgerning, at hidtil er kun en tredjedel af de beløb, som stammer fra svindelsager fra før 1993, blevet tilbageført til EU, og er det ikke et udtryk for foragt for Traktatens artikel 209 a?
Vil Rådet garantere, at der ikke vil blive lagt hindringer i vejen for, at Kommissionen kan bruge alle til rådighed stående midler for at få inddraget de skyldige beløb?

Wohlfart
Ved gennemgangen af årsberetningen for 1996 og arbejdsprogrammet for 1997-1998 fra Kommissionen om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser og bekæmpelse af svindel anså Rådet inddrivelsen af uretmæssigt udbetalte beløb som et grundlæggende element i en effektiv politik til bekæmpelse af svindel, og at det derfor en vigtig målsætning med henblik på at nedbringe den skat, som de skattepligtige betaler.
Rådet har derfor opfordret Kommissionen til i samarbejde med medlemsstaterne at undersøge, hvorledes det ville være muligt at fremskynde denne inddrivelse. Det har desuden gentagne gange understreget behovet for at styrke samarbejdet mellem Kommissionen og de kompetente myndigheder i medlemsstaterne for at nå denne målsætning og forbedre politikken til opdagelse af svindel.

Haarder
Det er jo en fuldstændig fantastisk situation, vi har. Rådet har gang på gang talt om, at vi skal bekæmpe svindel i Unionen, og så viser det sig, at næsten alle lande undlader at hjælpe til med at bekæmpe svindel, og at de ikke hjælper til med at betale Unionen de penge tilbage, som uretmæssigt er blevet udbetalt. Jeg stiller spørgsmålet, fordi jeg ved, at kommissær Anita Gradin føler sig meget alene i denne sag. Hun føler ikke, at hun får hjælp fra Rådet, og derfor vil jeg gerne spørge Dem, hr. Wohlfart: Vil De love, at De vil tage den sag op på et eller andet tidspunkt under det luxembourgske formandskab og tale dunder til ministrene, bede dem om at gå hjem og få betalt de penge tilbage til Unionen, som de skylder? Det er da det mindste, man kan forlange, hvis man overhovedet vil tale om at bekæmpe svindel.

Wohlfart
Hr. Haarder overvurderer mine ministerielle evner til fiskal inddrivelse en smule. Jeg vil dog forsøge at opfylde hans ønsker med hensyn til det, som Rådet agter at gøre, idet det drejer sig om et spørgsmål, der, tror jeg, ikke alene interesserer Europa-Parlamentet og Kommissionen men også skatteyderne. Jeg vil allerførst gerne henvise til konklusionerne fra Rådets samling om økonomi og finans. Jeg har dette dokument med mig, og jeg kan forsikre hr. Haarder om, at det indeholder en række elementer, som i vid udstrækning burde opfylde hans ønsker. Men tiden er knap, og jeg vil ikke læse det op nu. Jeg kan dog overdrage det til hr. Haarder og minde ham om, at vores premierminister i Luxembourg, hr. Jean-Claude Juncker, ligeledes er finansminister. Sådan som jeg kender ham, vil han ikke tvivle med at gøre problemet omkring inddrivelse af ulovligt udbetalte beløb til en af sine kæpheste, så meget mere, at han netop har bedt et luxembourgsk parlamentsmedlem om at udarbejde en udtømmende rapport om skattesvindel i vores land.

Formanden
Spørgsmål nr. 19 af Concepció Ferrer (H-0670/97):
Om: Respekt for de sociale normer
Social- og arbejdsminister Ad Melkert foreslog, at der to dage før Rådsmødet i juni kunne afholdes et møde i Genève mellem EU's social- og arbejdsministre og deres asiatiske kolleger med henblik på at behandle spørgsmålet om respekt for sociale normer og udvidelse af ILO's kontrolproces i overensstemmelse med Singapore-aftalerne.
Rådets bedes oplyse, om dette møde faktisk blev afholdt, og i bekræftende fald hvad der blev resultatet af det.

Wohlfart
Jeg kan oplyse over for det ærede parlamentsmedlem, at hr. minister Ad Melkert i sin egenskab af formand for Rådet (arbejds- og sociale anliggender) faktisk mødtes i Genève den 10. juni 1997 med repræsentanterne for en række asiatiske lande i forbindelse med ILO-konferencen. Hovedtemaet for dette møde var respekten for internationale arbejdsnormer. Hr. Melkert har aflagt beretning om disse samtaler for sine kolleger på rådsmødet den 27. juni i år og har understreget, i hvilken grad disse kontakter var nyttige. Det blev aftalt at fortsætte disse møder i fremtiden.

Ferrer
Hr. formand for Rådet, tak for Deres svar. Det, der sker, er, at i betragtning af den vigtighed, som Parlamentet har tillagt og tillægger opfyldelsen af ILO's mindste sociale normer, og i det omfang, hvor disse sociale normer er forbundet med respekten for de grundlæggende rettigheder, foreningsfriheden, afskaffelsen af tvangsarbejde og børnearbejde, beder jeg Dem om at fremme denne dialog, om ikke blot at lade Dem nøje med oplysninger, meningsudvekslinger, men virkelig gøre en målrettet indsats, for det er netop her, vi virkelig kan være tro mod et af vores grundlæggende mål, som er at fremme respekten for menneskerettighederne, beskytte den europæiske samfundsmodel. Og vi må heller ikke glemme at forsvare vores mange egne arbejdstageres arbejdspladser, da dette er årsagen - en af årsagerne - til, at vores virksomheder flytter.

Wohlfart
Jeg forstår udmærket de argumenter, som det ærede parlamentsmedlem fremfører. Hun henviser blandt andet til tvangsarbejde og børnearbejde, der ofte finder sted under socialt uværdige forhold. Hun henviser desuden til risikoen for virksomhedsflytning som følge af den illoyale konkurrence, der opstår på grund af manglen på sociale minimalnormer i forhold til den internationale handel; det vil sige det, man kalder "social dumpning«, og som er en konsekvens af en for stor ulighed mellem internationale arbejdsnormer.
Det drejede sig i dette tilfælde om en første sonderende kontakt, der gav alle parter mulighed for at forstå de interesser, der gør sig gældende. Jeg tror, at det er i vores alle sammens interesse, at der sker fremskridt på dette i øvrigt meget følsomme område. Jeg vil gerne sig et ord om den atmosfære, der herskede under dette første WTOministermøde i Singapore. Den sociale dumpning og den manglende respekt for sociale minimalnormer på vigtige områder var i centrum for vores samtaler, og til trods for presset fra en række industrialiserede lande var det umuligt at opfordre direktøren for ILO til at udtale sig til ministrene.
Når vi begynder at tale om sociale minimalnormer og social dumpning, kaster mange udviklingslande således bolden tilbage i vores lejr med kommentaren: «Det er altså på denne måde I ønsker at behandle problemerne, i virkeligheden er I skyldige i protektionisme«.
Jeg nævnte dette eksempel, kære frue, for at De skal forstå omfanget af det problem, som vi står overfor og det sociale spørgsmåls verdensomspændende dimension. Rådet er dog fast besluttet på at fortsætte sine anstrengelser inden for rammerne af en struktureret dialog, sådan som De ønsker det.

Formanden
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 20 og 21.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 18.59 og genoptaget kl. 21.00)

Grønbogen om handel
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af hr. Garosci (A4-0254/97) for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens grønbog om handel (KOM(96)0530 - C4-0646/96).

Garosci
Hr. formand, vi har en hel aften til min betænkning, eller rettere til handelen, og jeg mener, at den fortjener sådan en særlig aften, der er helt forbeholdt distributionssystemet og den grønbog, som Kommissionen har udarbejdet herom.
Grønbogen om handel blev afsluttet sidst i 1996 efter næsten to års forberedelse. Det er et vigtigt dokument af især to grunde: det er den første samlende tekst fra de europæiske institutioner om en sektor, der historisk set altid er blevet undervurderet og har været dårligt kendt i sine forskellige former, det er en sektor, der har givet meget og fortsat kan give et stort økonomisk og socialt bidrag og som havde fortjent at være blevet analyseret noget før både hvad dens omfang og dens muligheder angår, og endelig har undervurderingen af den medført store tab for både forretningslivet og for beskæftigelsen.
Handelens betydning fremgår af ganske få tal. Den er den næststørste arbejdsgiver i Den Europæiske Union med sine 4, 5 millioner handelsvirksomheder, der udgør en tredjedel af alle europæiske virksomheder, hvoraf 95 % har mindre end ti ansatte, den sikrer 22 millioner direkte arbejdspladser, som er 16 % af den europæiske arbejdsstyrke, og heraf er 55 % af de ansatte i detailsektoren kvinder, den udgøres af 3, 4 mio detailvirksomheder, som beskæftiger 15 millioner mennesker, og 1, 1 mio grossistvirksomheder med 7 millioner arbejdspladser, som samlet står for 13 % af den europæiske økonomis værditilvækst.
Derfor er grønbogen resultatet af en politisk og operativ opmærksomhed omkring handelen, der siden 1994 i høj grad har involveret også de europæiske institutioner, der indtil da havde været mere rettet mod andre økonomiske sektorer og andre virksomhedsformer i stedet for at prioritere handelen og de små og mellemstore virkosmheder
Det er nemlig i de små og mellemstore virksomheder, at handelsvirksomhederne er flest, og takket være GD XXIII's øgede opmærksomhed og indsats er man nu endelig nået frem til at kunne udarbejde dette dokument, der både analyserer og vurderer omfanget af og mulighederne i Den Europæiske Unions næststørste økonomiske sektor.
GD XXIII bør på grund af sine vigtige kompetenceområder (handel, turisme, små og mellemstore virksomheder) styrkes i lighed med de sektorerer, som det beskæftiger sig med, således at det kan opretholde en stadig snævrere tilknytning til de nødvendige høringsorganer i handelssektoren - Det Økonomiske og Sociale Udvalg, Udvalget for Handel og Distribution - som også bør udvides med et større antal deltagere, for at hver eneste stat og handelstype kan få mulighed for at blive repræsenteret i Europa på et så vigtigt område for den økonomiske og sociale fremtid.
Der er ingen tvivl om, at handelen har en social indflydelse som få andre sektorer. Samfundet har historisk altid samlet sig i cafeer, købmandsbutikker og i kroer, og selv i dag finder vi i de historiske bymidter eller i indkøbscentrene en helt særlig vitalitet. Derfor er der opstået det behov, som grønbogen forsøger at imødekomme, for at give opmærksomhed og ressourcer til alle de forskellige former for handelsmæssig distribution.
I sidste ende vil det være forbrugerne selv, der må vælge det sted, de vil handle blandt de mange mulige på markedet: lille, mellemstor eller stor, specialiseret eller faggrænseoverskridende, traditionel eller med selvbetjening, rundt om hjørnet eller uden for byen. Valget afhænger som oftest af ens sociale tilhørsforhold: ung, ældre, familie, enlig osv. Handelen har pligt til at give alle disse grupper et valg, til at forsøge at komme slutforbrugernes konsumændringer i forkøbet, og disse har ret til at benytte sig af den type varedistribution, der passe dem bedst.
Jeg skal kort nævne de områder, hvor det navnlig kan være interessant at høre handelssektorens egen mening. Jeg tænker f. eks. på sammenslutninger mellem handelsmæssige operatører, især mellemstore og små, på et bedre forhold mellem engroshandel og detailhandel, mærkevareindustriens funktion, på industri- og landbrugsproduktionens rolle generelt, på synergierne med turisme og servicefagene, på den teknologiske vækst, på udbredelsen af den elektroniske handel, på den internationale konkurrence og betydningen af trading companies , på rehabiliteringen af de historiske bymidter gennem en mere harmonisk byplanlægning, på miljøbeskyttelsen - også i form af mere miljøegnet emballage og mere effektive transportsystemer - på det direkte salg, på retfærdig og solidarisk handel, på de nye og moderne handelsteknologiers vækst, på franchising , samt på korrespondencesalg.
Med grønbogen er alle offentlige eller private institutioner og handelens direkte hovedrollespillere, hvad enten de er små eller store, blevet indbudt til at deltage i drøftelserne, ikke mindst med henblik på inden to år at nå frem til udarbejdelse af en egentlig hvidbog.
Ud fra princippet om subsidiaritet bør medlemsstaterne uanset deres politiske tilhørsforhold som de første overtage grønbogens forslag om at harmonisere på de områder, hvor dette er muligt, og planlægge de enkelte staters samlede handelssystem. Som om det ikke var nok med de allerede igangsatte økonomiske og sociale ændringer, vil vi i løbet af ganske kort tid, eller måske en smule længere tid end først forventet, skulle begynde at handle med en fælles europæisk valuta, der som instrument kun vil blive en succes, hvis denne bold bliver spillet perfekt og på det helt rigtige tidspunkt med verdenshandelen som begejstrede tilskuere.
Selv vil den europæiske borger, der jo også er forbruger, nemlig ikke opdage den fælles mønt i bankerne, men især i butikkerne, i supermarkeder, rejsebureauer, restauranter og ved møder med forretningsfolk, med funktionærer eller bankkasserere, der er rede til at forklare, hvorledes den fælles mønt fungerer. Og jo kortere tid, der skal anvendes til at forstå den, desto mindre vil det koste at indføre den, noget der under ingen omstændigheder bør betales af forbrugerne. For det er netop til forbrugernes gavn, at millioner af handlende og deres medarbejdere hver dag forsøger at levere de bedst mulige varer og yde de bedst mulige tjenesteydelser på et marked, der til stadighed er under forvandling.

Formanden
Hr. Garosci, af respekt for Deres indsats har jeg ladet Dem overskride Deres taletid, for vi har også lidt ekstra tid at løbe på i dag, men jeg vil ikke tillade det fremover.

Randzio-Plath
Hr. formand! Ordføreren henviste med rette til det forhold, at handelssektoren er blevet forsømt, men at man ikke skal undervurdere denne sektors betydning, hverken hvad angår den økonomiske politik eller beskæftigelsespolitikken. De tal, som han nævnte, 4, 5 mill. handelsvirksomheder med 22 mill. arbejdspladser, som i gennemsnit indtjener 13 % merværdiafgift i EU, er imponerende og giver os anledning til overvejelser, eftersom Kommissionens beskæftigelsesbetænkning fra sidste år fastslår, at beskæftigelsen i denne sektor stagnerer.
Fra denne synsvinkel ses udviklingen i de små og mellemstore handelsvirksomheder skal ses med bekymring. Disse virksomheder viger i større og større omfang pladsen for store handelsvirksomheder og butikskæder. Vi ved jo, at det er de små og mellemstore virksomheder, som sørger for beskæftigelsen, og det gælder ikke kun inden for industriproduktionen, men også inden for handelen.
Vi skal fortsat observere situationen for handelssektoren fra denne synsvinkel og overveje, hvilke strategier, der skal udvikles på dette område. Handelssektoren er jo af central betydning både for det indre marked, men også for EU's kontakt udadtil. Efter min mening berører grønbogen ikke forskellene i handelssektoren grundigt nok. I denne forbindelse vil jeg gerne bemærke følgende: Efter så lang tid og så mange erfaringer ville det egentlig have været på sin plads ikke først at udgive en grønbog, men at udgive en hvidbog med det samme. Det drejer sig ikke om viden, som kan fremstilles meget godt i grønbogen handel, men det drejer sig egentlig om handlingsbehovet på europæisk plan.
Ud over moderniseringen af detailhandelen, den elektroniske handels problem, hvilket også kommer godt til udtryk i ordførererens betænkning, drejer det sig om at gøre denne sektor mere fremtidsorienteret. Derfor kunne jeg have tænkt mig, at grønbogen i langt højere grad indeholdt handlingsmuligheder i stedet for kun at analysere disse. Mange aspekter er kommet til kort ved denne analyse. Netop med henblik på den tillidskrise, som vi for øjeblikket konstaterer hos næsten alle samfundsdeltagere i det indre marked, har handelen en særlig betydning, eftersom efterspørgslen på det indre marked naturligvis er et vigtigt element for væksten og beskæftigelsen.
Strukturomlægninger, ændringerne som følge af informationssamfundet, i det hele taget den nye teknologi, men også tabet af konkurrenceevnen og den fladedækkende forsynings forsvinden som følge af koncentrationsprocesserne især inden for detailhandelen har ændret handelen i EU. Der skal reageres på disse ændringer. Vi skal vide, hvad vi egentlig ønsker at gøre på dette område. Den rivende udvikling med indkøbscentre uden for byen, som for det meste planlægges af store handelskæder, skal ikke udelukkende ses som en positiv forsyningsregulering, men skal også vurderes kritisk, for - som sagt - lukker mange små butikker. De uddør. Ikke kun i byerne, men også i landregionerne. Det er ikke med urette, at regionaludvalget gør opmærksom på problemerne, som især opstår i mindre gunstigt stillede regioner.
For så vidt skal der findes nye svar på udfordringerne, som er opstået i forbindelse med produktionsforlægningen, internationaliseringen af produktionen og udviklingen på landet og i byen, men også på grund af trafikken og miljøbeskyttelsen. Førende handelsvirksomheders øgede markedsandele har forstærket denne tendens yderligere. Med rette søger det indre marked på den ene side at nå målet om markedsintegration. Den nye handlingsplan til det indre marked understreger dette. Men derudover skal markedsforvrængninger undgås og konkurrence muliggøres.
Handelen spiller en stadig større rolle i forbindelsen mellem produktion og afsætning. Den ønskede stigning og transparens i konkurrencen på det indre marked kan dog forløbe modsat på grund af det øgede antal handelskæder og effekten af disses fusioner, og det kan ikke være i det indre markeds og dets udviklings interesse.
Med rette henfører vi i dag også andre opgaver til handelen. Det gælder især den økologiske og sociale dimension og forbrugerbeskyttelsesdimensionen. Af konkurrencegrunde skal mærkningspligten reguleres som en retlig forpligtelse i hele Europa. Her er der ikke plads til subsidiaritet. Det er uundgåeligt at forbedre den økologiske dimension. Det gælder også den sociale dimension, især på området for vanskelige beskæftigelsesforhold, som i særlig grad rammer kvinder.
Tillad mig at knytte endnu en kommentar til handelen og dens betydning for fremtiden i Den Europæiske Union. Vi ved, at euroen indføres om kort tid. For så vidt vil handelen - som ordføreren sagde - få lige så stor betydning som finanstjenesteydelsessektoren. Handelens opgaver er meget store, fordi den har den direkte kundekontakt, og der skal løses helt praktiske spørgsmål. Vi må ikke lade handelen stå alene tilbage med omkostningerne. På den anden side er det dog vigtigt, netop af hensyn til forbrugerbeskyttelsen, også at pålægge handelen bestemte prismærkningspligter til den dobbelte prismærkning, som dog af driftsøkonomiske grunde skal løses således, at handelen kan opfylde de krav, som stilles til den.
Jeg vil derfor bede Kommissionen om så hurtigt som muligt og på omfattende vis at integrere handelssektoren i handlingsplanen om det indre marked og i programmet og forestillingerne om fremme af små og mellemstore virksomheder og støtte sektoren ved hjælp af særlige initiativer.

Peijs
Hr. formand, sektorens omfang er allerede skildret. Det skal jeg ikke altsammen gentage. Men der er ikke mange sektorer, der er så dynamiske som handelssektoren, og her nævner jeg som eksempel kun udviklingen indenfor den elektroniske handel. I USA går udviklingen hurtigere end i Europa. Alligevel bliver de første forskydninger af co-mønstrene synlige, særligt indenfor plade- og boghandelen. Til den elektroniske handel hører også et nyt betalingssystem, der både skal have forbrugerens og den erhvervsdrivendes tillid for, at det kan blive en succes, for uden denne tillid investerer den erhvervsdrivende ikke. Muligvis kan Kommissionen også gøre noget for at skabe basis for denne tillid.
Ved kommerciel distribution taler vi om en sektor fuld af modsætninger. Vi taler om store varehuskæder, om detailhandelskæder, franchise -kæder og selvstændige erhvervsdrivende, der holder skansen på grund af god kvalitet og specialisering og som nogle gange slutter sig sammen, f.eks. i indkøbsforeninger. Men også disse selvstændige erhvervsdrivende vil mærke de enorme forandringer af betalingssystemerne, f.eks. euroen og den elektroniske pung. Sektoren skal overholde den mest komplekse lovgivning i verden med hensyn til bl.a. fødevarehygiejne, miljøet og frem for alt konkurrence sammen med vores nationale kartelbekæmpere. Et samarbejde mellem de sidste selvstændige erhvervsdrivende gør vi helst så vanskeligt som muligt.
Administrations- og skatteforpligtelser, tænk blot på momsen, er næsten blevet uudholdeligt. Alle erkender, at denne sektor ville have glæde af et nyt momssystem. Kan Kommissionen angive, om der er sket nogen fremgang med problemerne med medlemsstaterne på dette område, der hidtil har forhindret indføringen af et nyt system? Og det er ikke så få.
Indtil nu er der ikke noget europæisk syn på, hvad der sker på markedet og på den hurtigt forandrende markedsposition ude i marken, hvor producenter og distributionssektoren selv, som en reaktion på hinanden, slutter sig sammen i stadigt skiftende koalitioner for at bevare deres indbyrdes positioner i forhandlingerne om pris, kvalitet og hyldeplads i supermarkederne for deres mærker. I øvrigt med hensyn til denne magtstilling, og jeg vil gerne henlede kommissærens opmærksomhed herpå, tror jeg, at i et land som f.eks. Nederlandene vil der kun blive et par kæder tilovers. Der ser man altså, at den frie konkurrence til sidst resulterer i monopoler, hvilket naturligvis aldrig har været hensigten.
Alle kommer i berøring med euroen. Men denne sektor uforholdsmæssigt meget. Distributionssektoren vil være det naturlige sted, hvor euroen sættes i omløb, hvor den gamle valuta indsamles, og hvor der skal gennemføres særdeles mange tilpasninger uden, at der er tale om en tilbagetjeningseffekt som hos im- og eksportvirksomheder, hvorved omkostningerne for handelen bliver uforholdsmæssigt store. Jeg anmoder derfor Kommissionen om at trænge på hos medlemsstaterne for at der fra 1999 skabes mulighed for skattemæssige hensættelser og udvidede fradrag. Subsidier er for bureaukratiske. Der kommer ikke en øre i lommen på de risikobærende erhvervsdrivende. Jeg tror ikke på subsidier.
Der hviler endvidere et stort socialt krav på distributionssektoren. Christa Randzio-Plath nævnte det allerede. Man ser udstrakte landområder og halvtømte bydele, der mister deres eksistensmuligheder, fordi beboerne består af udelukkende ældre og unge, forfald og manglende sikkerhed. Sektorens økonomiske basis falder dermed bort. De stærkt skiftende forbrugerønsker gør resten. Ældre og unge familier bærer følgerne heraf. Men muligvis indeholder de nye former for distribution, som f.eks. elektronisk handel, løsningen.
I betragtning af alt dette og i betragtning af det pres som de selvstændige erhvervsdrivende er udsat for, er jeg nødt til at sige, at Kommissionen interesserer sig alt for lidt for denne så vigtige, dynamiske sektor. Det har varet mange år, inden Kommissionen overhovedet ville tale med denne sektor. Og stadigvæk bliver sektoren informeret på Kommissionens vilkår, i et af Kommissionen fastsat forhandlingsorgan, CCD. Og det var udmærket da sektoren endnu trådte sine børnesko, men nu er sektoren voksen. Kommission, behandl denne sektor som voksen, behandl den som den er. Og Kommissionen skal også tilpasse sit eget hus for kunne betjene og vejlede denne vigtige sektor, der stadig bliver mere europæisk, på en god måde. Det betyder en tilpasning af DG XXIII.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, jeg vil gerne for det første på min gruppes vegne understrege vigtigheden af vores kollega Riccardo Garoscis betænkning, som vi støtter uforbeholdent. Jeg vil endvidere udtrykke vores tilfredshed med, at Kommissionen mere og mere har taget hensyn til handelssektoren, hvilket bekræftes af udarbejdelsen af denne grønbog om handel.
I den betænkning, som vi i dag behandler, sættes handelssektorens kvantitative og kvalitative dimensioner i perspektiv inden for Den Europæiske Unions økonomier. Den kraftige ændringsproces, som vores økonomier har gennemgået, og hele den økonomiske udvikling medfører helt klart et stadigt stigende pres på servicesektoren, og i denne spiller handelen en hovedrolle. Vi kender det meget godt: I mit land, i Catalonien, har vi et ordsprog, der siger, at »handel er liv«, fordi den er en drivkraft i den økonomiske aktivitet. Den er helt klart den vigtigste afsætningsmulighed for produktionssektoren, som også er meget vigtig, og den er et grundlæggende element i vores økonomier. Samtidig har den meget store sociale virkninger, hvilket bevises i grønbogen - og fremhæves i hr. Garoscis betænkning - inden for beskæftigelse og fremme af det private initiativ, der normalt begynder med initiativer baseret på små og mellemstore virksomheder. Den er et gendannelseselement - som fru Peijs sagde - både inden for landbruget og i byområderne.
Der er derfor ti punkter - og jeg har ikke tid til at nævne dem her, men jeg har forberedt kommentarer til dem - som grundlæggende kan opsummeres i tre: For det første de positive virkninger, som den har på det aktuelle samfund og udviklingen af økonomier som vores - de udviklede europæiske økonomier - for det andet nødvendigheden af at hjælpe handelssektoren til at tilpasse sig en meget kraftig og dynamisk transformation - og her er EuropaKommissionens handling helt afgørende - og for det tredje nødvendigheden af at forbinde Den Europæiske Unions programmer - især anvendelsen af strukturfondene - med handelssektorens kapaciteter.
Da jeg ikke ønsker at misbruge formandens tålmodighed, har jeg opsummeret de ti punkter, jeg havde forberedt, i disse tre hovedpunkter.

Ribeiro
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, der er aspekter af denne betænkning, som jeg gerne vil understrege, fordi de i særlig grad forekommer mig relevante. Det er fremfor alt en betænkning, der tjener til at gøre opmærksom på handelens betydning som socialt netværk, der bør ses i et globalt perspektiv sammen med de produktionsmæssige og de regionale, miljømæssige og sociale forhold.
Og det er i dette perspektiv, at jeg ønsker at understrege den betydning, der tillægges lokalhandelen for den økonomiske og sociale samhørighed, idet jeg samtidig vil give udtryk for min enighed i punkt 18 og det, der efterlyses dér, særlig, hvad angår information til de interesserede, der er mere eller mindre bekendt med de kringlede veje til Fællesskabets fonde, som de kan drage fordel af, og som vil være uundværlige for, at de svageste knuder i et nødvendigt net kan klare en konkurrencedynamik, der minder om en "damptromle«.
Netop af den grund er jeg også glad for, at handelens kulturelle funktion gentages, således som det sker i punkt 45, hvilket jeg dog mener bør blive endnu kraftigere forbundet med den omtalte rolle, som den lokale handel har for den økonomiske og sociale samhørighed, netop fordi der næppe er noget mere kulturelt fordrejende end de kolonier af hyperstorcentre, der alle vil være de største i bydelen, i regionen, i landet, på Den Iberiske Halvø, i Europa, i verden. Og for at være de største, sådan rigtig store, de største et eller andet sted, er de alle ens i forskellig målestok og smadrer den lokale handel, smadrer borgerne med deres pralende mægtighed og falske økonomiske muligheder.
Netop af den grund, fordi der er så meget positivt at sige om denne betænkning, frygter jeg, at det blot bliver en oase af gode meninger i en stigende ørkendannelse, som er resultatet af, at alt underordnes de økonomiske love og mekanismer, der i øvrigt også kommer til syne i denne betænkning, når den fremlægger den idé - der for mig at se er vendt på hovedet - , at handelen kan, eller sågar burde, være et middel til at udbrede euroen, den fælles mønt, og gøre den kendt.
Et standpunkt vendt på hovedet, som ordføreren og kollegerne har styrket ved deres indlæg. Hvad er det, der er middel til hvad og for hvem? Men vi skal jo videre. På denne rolige aften skal de positive bemærkninger understreges, hvor sjældne de end har været, og lige så nødvendige, som de er, netop for at få modsigelserne til at træde tydeligere frem.

de Rose
Hr. formand, fru kommisær, vi vil gerne rose Dem for, at Kommissionen endelig behandler den store handelssektor i en grønbog, selvom de angivne tal er fuldstændig forældede, idet de stammer fra starten af 1990'erne. Grønbogen skulle være særdeles vigtig på grund af den væsentlige rolle, som handelen spiller med henblik på at finde nye beskæftigelsesmuligheder, efter som den er den næststørste arbejdsgiver i EU.
Når Kommissionen anmoder de handlende om at sælge euroen, vil der så ikke imidlertid være en risiko for uligevægt mellem omkostninger og fordele for de små handlende, der udgør størstedelen i denne sektor. Kommissionen slår således enkeltmandsvirksomhederne, SMV'erne og de store virksomheder over én kam, selvom det er åbentlyst, at de finansielle følgevirkninger og problemerne ved implementering af euroen over for kunderne, med hensyn til konvertering, arrunding, og oplysning, ikke vil være de samme for så forskellige strukturer, til trods for at de alle tilhører handelssektoren.
Vi må med beklagelse konstatere, at Kommissionen kun behandler spørgsmålet om beskyttelse af de små handlende inden for rammerne af forholdet og samarbejdet med supermarkederne, når de syntes at have strejfet det grundlæggende problem ved at nævne den balance, der skal findes mellem den bedste pris for forbrugerne og undgåelse af lukning af de uafhængige småhandlende i forhold til de store integrerede virksomheder.
På dette område, mener vi, at hvert medlemsland, og især Frankrig, skal gøre en indsats med hensyn til beskyttelse af de småhandlende, fremme af lokale mærkeprodukter, over for supermarkederne og deres indkøbscentraler, selvom beskyttelsen af vores særlige kendetegn, endnu en gang, støder imod vores overnationale fællesskabsprincipper.
Det er med hensyn til deregulering interessant at konstatere, at Kommissionen tager udgangspunkt i en dobbelt konstatering. For det første, at det er nødvendigt, at handelen er fleksibel, konkurrencedygtig og dermed ikke lukket inde i nogle alt for strenge regler. For det andet, at denne regulering af handelsaktiviteterne hører under medlemsstaternes kompetence. Kommissionen skynder sig dog at begrunde denne centraliserende fællesskabsregulering med kravet om at respektere fællesskabsreglerne for konkurrence, etableringsret og fri bevægelighed for varer og tjenesteydelser.
Man kan ikke undgå at konstatere Kommissionens kunstneriske væveri over for ønsket om at lette de administrative byrder, herunder til fordel for SMV'erne. Det er naturligvis positivt at tale om handelens rolle med hensyn til social samhørighed, især detailhandelen i overbefolkede bycentre eller underbefolkede landområder, men problemet ligger i at finde en balance mellem den sociale rolle og den nødvendige koncentration, som et instrument, over for den verdensomspændende konkurrence.
Det virker således som om Kommissionen i sin grønbog begrænser sig til at konstatere de problemer, der findes i handelssektoren, uden at foreslå nogen løsninger. Det er paradoksalt at bede de handlende om selv at finde disse løsninger, når man samtidig afviser disse løsninger under henvisning til manglende respekt for fællesskabsretten vedrørende konkurrence.

Paasilinna
Ærede hr. formand, kære kolleger, Kommissionen har endelig udfærdiget den længe ventede grønbog om handelen. Foretagender inden for handelen har i Europaunionen længe været den næststørste arbejdsgiver. På området findes der fire og en halv million handelsforetagender, og de beskæftiger toogtyve millioner personer. Men hvordan er det muligt, at arbejdsløsheden forværres endnu mere ved at overgå fra nærbutikker med den bedre service til forurenende supermarkeder, mens arbejdsløsheden er det almene mareridt på unionens område. Her er med vilje udviklet en vanvittig struktur. Nu hentes der ved hjælp af et hundrede biler én bils last uden for byen. Resultatet er arbejdsløshed, forurening, myldertid og uddøende byer. Begynder disse hypermarkeder desuden ikke at ligne rotteprøvekasser med deres vandringsruter og automatdøre?
Til det berømte subsidiaritetsprincip hører også en nærbutik. Mit forslag er, at vi begynder at humanisere og at skabe liv i byerne i stedet for at udtørre dem. Nærbutikkers service kan gøres mere alsidig med for eksempel postservice, dataforbindelser og madudbringning til gamle og handicappede.
Ved unionens beskæftigelsestopmøde i marts skulle der tages beslutning om tre procents rentetilskud til den arbejdsgivende sektor med små og mellemstore virksomheder. Handelen er en central arbejdsgiver, og derfor burde den medregnes i kredsen for den slags støtteordninger. Sådan vil både beskæftigelse og livslyst blive forbedret samtidig.
Der fokuseres på tilskudsordninger til innovative markedsaktiviteter for små og mellemstore handelsvirksomheder, til udviklingen af den regionale handel og til den regionale knowhow i betænkningen. Alt dette kan jeg tiltræde, for det er meget vigtigt at give den regionale detailhandel en chance i den tiltagende konkurrence. Tilskud til handelsbranchen gennem strukturfonde skal der også fokuseres på netop nu, for sektoren beskæftiger allerede nu flere kvinder end mænd, hvilket selvfølgelig er rigtigt.
I Garoscis prisværdige betænkning og i Kommissionens grønbog tros på effekten af den elektroniske handel som en genopliver for fjernregionerne. Det er godt, at fjernregionernes infrastruktur udvikles elektronisk. Men den elektroniske handel begunstiger i øjeblikket de allerede eksisterende supermarkeder, ikke små bybutikker.
Garoscis betænkning berører også emnet, hvorledes ibrugtagningen af den europæiske fælles valuta netop er det område, som dette mest konkret gælder. Det er jo i handelen penge anvendes. Når der tales om den fælles valuta og dens forberedelsesfase, må vi ikke i sammenhængen med handelens medarbejdere glemme bankfunktionærerne, som udfører al praksis, som fører til den fælles valuta, og endda under trussel om kommende arbejdsløshed. Vi kan altså ikke formode, at vi tager med den ene hånd fra den ene lomme eller støtter kvindernes beskæftigelse i handelen og samtidig ser til, når bankerne sanerer fuldt arbejdsdygtige fyrre-halvtresårige kvinder ud i ledighed.
Kommissionens grønbog om handelen er et vigtigt dokument, for den griber fat i supermarkeders stærkt voksende magt. Der henvises til miljøproblemerne og så videre. For eksempel i Finland er man havnet i centralforretningers dominans, hvor nærbutikkerne ikke kan anvende regionale leverandører, men skal som andre bestille alt fra centralforretninger. Kommissionen opmuntrer regionale sagkyndige til samarbejde og dømmer den vertikale centralisering. Jeg tiltræder her fuld ud Kommissionens forslag, for uden nedbrydning af handelens stejle strukturer kan man ikke opfylde efterspørgslens behov. Det nuværende harmoniserede udbud byder ikke forbrugeren valgmuligheder, og det vil sige, at handelen ikke kan udvikle sig.

Porto
 Hr. formand, Kommissionens initiativ kommer overordentlig belejligt, og det gælder også Europa-Parlamentets stillingtagen vedrørende handelssektoren på grundlag af betænkningen fra Garosci, som jeg også lykønsker.
De tal, der viser handelens betydning, er imponerende, idet den står for 13 % af Unionens BNP og giver beskæftigelse til 22 millioner mennesker (med en forøgelse på 2, 3 millioner mellem 1982 og 1992) på 4, 5 millioner virksomheder, af hvilke 95 % med færre end 10 ansatte, fordelt over hele territoriet, lige fra de store byer til de fjerneste landsbyer.
Handelen spiller således en uundværlig rolle på det økonomiske og sociale område. Den opfattelse er forlængst forladt, at den ikke skaber noget nyt, at den sågar er en overflødig mellemfase, der betyder højere priser for forbrugerne og mindre avance for producenterne i landbrug og industri. Den enorme værditilvækst, som handelen skaber, er i dag tydelig, idet den på den ene side gør det muligt at tilfredsstille forbrugernes smag og styrke den yderligere, og på den anden gør det muligt for producenterne at udvide salgsmulighederne.
Kommissionens grønbog er også udtryksfuld i måden, hvorpå den understreger handelens sociale rolle, der, med Kommissionens ord "tjener som middel til, at folk mødes, kommunikerer, tager kontakt og blander sig med hinanden«, eftersom den for mange er "den eneste kilde til regelmæssig kontakt og samtale med andre mennesker og med verden omkring dem«. Det er i øvrigt ikke muligt at udtrykke i få ord den rigdom af muligheder og støtte, som kun handelen kan tilbyde.
Bestemte udviklingstendenser i den moderne verden, der utvivlsomt er velkomne, forårsager dog bekymring - der omtales - i forhold til handelens traditionelle rolle, særlig med hensyn til visse aspekter af den sociale funktion. Det er således tilfældet med de moderne fjernsalgssystemer, levering pr. post eller de store koncentrationer, der får den lille butik i vort nabolag til at miste betydning.
Det ville være en meningsløs kamp at forsøge at undgå disse udviklingstendenser, der vil kunne give forbrugerne yderligere fordele; vi tror i øvrigt også, at småhandelen vil blive ved med at spille sin rolle, da den drager fordel af den geografiske og personlige nærhed, der gør den uerstattelig. Når man nu anerkender dens betydning, også fra et politisk synspunkt, i dette ords bedste mening, er det vigtigt, at vi alle, handlende og myndigheder, samler vores kræfter om at fjerne begrænsninger og øge mulighederne.
Af de førstnævnte, de handlende, må man forvente en endnu større personlig tilpasning til deres kunders behov eller, som et eksempel, en større udnyttelse af samarbejdsformer, der kan gøre det muligt for dem at købe varer hjem under bedre vilkår. Af myndighederne må man forvente en lettelse i de bureaukratiske byrder - eksempelvis i mit eget land - en lettere måde at svare skat på, kreditstøtte etc. Det er særlig vigtigt, at der gives handelen en bedre indplacering i bystrukturen, med hensigtsmæssig lokalisering og støtte til fornyelse (for eksempel gennem programmer som Urban-programmet, der må finde anvendelse i byer generelt, og ikke kun i de større).
I turistområderne vil handelen, til gavn for alle, være en faktor af speciel betydning for at tiltrække gæster og nyttiggøre deres tilstedeværelse. Også her har de handlende et stort ansvar ved at fremme produkter af kvalitet, og som har trækker på håndværk eller andre af regionens værdier og således blive privilegerede formidlere af dens kultur (der så vil blive udbredt i udlandet, når turisterne vender hjem med de indkøb, som de har foretaget).
Betænkningen lægger endvidere passende vægt på handelens enestående mulighed for at udvikle grænseområder. Det drejer sig om en mulighed af særlig betydning for Portugal, hvis grænseområder - i det indre af landet, op mod Spanien - er de mest tilbagestående og, symptomatisk nok, med mere positive økonomiske nøgletal kun i de byer, der ligger nær ved de traditionelle kommunikationsakser mod Spanien.
I betragtning heraf er det, i stedet for at blive ved med at prioritere et kun meget begrænset antal forbindelser, nødvendigt at forøge og fremme det største antal forbindelser mellem landene, med gevinster, der langt vil overstige de investeringer, der skal foretages. Det drejer sig om en gevinst, der vil blive væsentligt forøget, når euroen kommer i omløb, eftersom der ikke mere vil findes de omkostninger og begrænsninger, som i øjeblikket er forbundet med de forskellige valutaer.

Watson
Hr. formand, dengang Den Europæiske Union blev grundlagt, kunne man nok slet ikke forestille sig, at en sådan debat kunne opstå. Det er først nu, hvor vi kan se de økonomiske virkninger af samfundsudviklingen inden for distribution og forbrug, vi anerkender betydningen af de små virksomheder, især i handelssektoren. Det kræver bestemt en nærmere undersøgelse, både af dette og af virkningerne af den stigende koncentration af store virksomheder.
Som mange talere har påpeget i denne debat, spiller små virksomheder en større rolle i handelssektoren, end i økonomien. Deres rolle har stor samfunds- og miljømæssig betydning. For mange mennesker er de en mulighed for at starte egen virksomhed og udvikle iværksætterevner, som ellers ikke vil være der.
Jeg vil gerne nævne den by, hvor jeg bor, som eksempel. Det er en lille by, der hedder Langport, i den sydvestlige del af England. Den ligger knap 30 km fra den nærmeste større by og omkring 20 km fra en by, der med lidt god vilje kan beskives som større. Vi har en række forretninger. Vi er heldige. Vi har tre aviskiosker, fem frisørsaloner og to slagtere. Og alligevel er der planer om at åbne et supermarked i vores by. Nogle af de forretningsdrivende hilser dette velkommen. De siger, at deres forretninger alligevel er ved at dø. Andre mener, at indførelsen af et sådant supermarked, der ikke - som tendensen ellers har været hidtil i Storbritannien - begrænser sig til at sælge fødevarer, men også vil sælge mange andre ting, vil tage livet af alle andre forretninger i byen. Før projektet iværksættes, vil vi udføre en analyse af de økonomiske og transportmæssige virkninger. Dette er ikke desto mindre et vigtigt eksempel, for det samme sker rundt omkring i hele Storbritannien og vil før eller senere ske rundt omkring i hele Unionen.
Jeg hilser Garosci-betænkningen velkommen. Den er et meget vigtigt bidrag til denne debat. Jeg håber, at Kommissionen vil følge anbefalingerne i betænkningen og inden for to år udarbejde en hvidbog, der anerkender de små virksomheders betydning samt anerkender, at de har bug for vores hjælp.

Blokland
Hr. formand, Kommissionens grønbog om handel giver en god analyse af den situation, som den europæiske handel i øjeblikket befinder sig i.
For det første går Kommissionen uden videre ud fra, at den nationale lovgivning er den vigtigste hindring for grænseoverskridende handel. Det er rigtigt, at det indre marked ikke fungerer problemfrit. Men årsagen fjernes ikke med ensartede eller harmoniserede regler. Det ville vidne om mere realitetssans, hvis vi respekterer de kulturelle skikke, der ofte har dybe rødder. Jeg tør slet ikke forestille mig, at diversiteten i markedsstrukturen og regionernes variationer skulle byttes med en endimensional, kedelig monokultur.
Anden bemærkning, Kommissionen ønsker, at det går godt med handelen. Det ønsker jeg også. Men er mere handel bedre? Det er slående, at behagelige indkøbsforhold nævnes som instrumenter til at øge omsætningen med . Her fremgår det, at Descartes udtalelse: «Je pense, donc je suis « er ændret til: «Je dépense, donc je suis« . Når køb og salg prioriteres som politiske målsætninger, fremmer man forbrugermentaliteten og materialismen. Miljøspørgsmålet kommer i anden række. Selvfølgelig støtter jeg Kommissionens bestræbelser på at opnå miljøvenlige produkter og emballager. Men hensynet til miljøet kræver også, at vi fremmer forbrugernes interesse for genbrug og reparation af ting.
Til sidst er det min mening, at en nuanceret vurdering af handelen kræver supplerende statistiske oplysninger med hensyn til den belastning af miljøet, som denne sektor bevirker. Jeg hører gerne fra kommissæren, om han vil medtage disse idéer i den kommende Hvidbog.

Lukas
Hr. formand! Denne betænkning og denne debat er meget vigtig, for handelen er ikke kun i det store og hele af betydning for den europæiske økonomi- og beskæftigelsespolitik - det er de imponerende tal jo bevis for. Lokalt har handelen i vid udstrækning også en kultur- og socialpolitisk dimension. Den lille butik på hjørnet eller i landsbyen er en del af den europæiske livskvalitet. Den er ofte centrum for det lokale liv og af stor betydning for turismen. Nærbutikkerne, som forsvinder fra bykernerne, og butikkerne på landet, som må lukke, giver store huller, som kan få meget store socialpolitiske konsekvenser. Genetableringen af en ligevægt mellem små og store forretninger skal derfor være et vigtigt anliggende for medlemsstaterne og Kommissionen.
Oplevelsen ved at købe ind må ikke forsvinde fra landsbyerne ved, at de sidste butikker lukker. Derfor skal alt sættes ind på at få medlemsstaterne til at anvende strukturfondene og de egnede fællesskabsinitiativer for at bibeholde detailhandelsen i land- og byområderne.
For at forstå handelens betydning for den europæiske udvikling skal den ses som et gensidigt afhængigt element, så at sige som bindeled mellem landbruget, handelen, industrien og turismen.

Secchi
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne sige, at jeg tror, at det er en meget heldig omstændighed, at vi holder denne forhandling om grønbogen - som jeg ønsker Kommissionen til lykke med og takker især kommissæren for - og om en for sit bidrag til økonomien og beskæftigelsen i Europa så vigtig sektor foran et så stort publikum af unge, der utvivlsomt er optaget af deres egen fremtid, og som måske vil kunne finde en smule vejledning og stof til eftertanke i den igangværende forhandling og også se, at der er grund til håb med denne indsats fra de europæiske institutioners side for en af de mest lovende sektorer i vores økonomi.
Når dette er sagt, så tror jeg, at det nu er klart, at PPE-Gruppen er helt enig i hr. Garoscis betænkning, hr. Garosci, som vi takker for den store indsats, han har lagt for dagen under udarbejdelsen af sin betænkning, hvis konklusioner vi fuldstændig støtter.
Jeg vil gerne udvikle nogle argumenter og tilføje nogle nye. Jeg vil understrege, at handelen spiller en helt afgørende rolle, ikke alene for økonomien og beskæftigelsen, men også fra et socialt synspunkt, idet den sikrer mangesidigheden i by- og landsamfund, som mange kolleger har nævnt. Særlig vigtig er de muligheder, der ligger i de små og mellemstore virksomheder, som modvirkning til tendensen til at forlade byområderne og for at tilfredsstille en lang række behov.
Vi må imidlertid være klar over, at det indre marked med dets øgede mobilitet og konkurrence stiller nye udfordringer og giver voldsomme problemer, især for detailhandelen. I lyset af de mange forskellige funktioner, handelen udfører, ikke kun som distributionskanal, vil dette nødvendiggøre, at man ved udarbejdelsen af de politikker, der skal føres på området, er meget opmærksom på ikke at ødelægge alle de andre muligheder i handelen.
Også den fælles mønt medfører, som ordføreren og andre kolleger allerede har nævnt, nye vigtige udfordringer, da distributionssektoren sammen med banksektoren vil være i forreste række som det led, der har den første kontakt med forbrugerne. Det er altså ikke alene udgifterne til de nye tilpasninger, der skal klares, der skal også udføres en pædagogisk indsats for at sikre, at problemerne i forbindelse med brugen af euroen hurtigt overstås.
Jeg mener, at man i den europæiske og den nationale og lokale politik, under fuld overholdelse af subsidiaritetsprincippet, bør være mere opmærksom på problemer og muligheder i denne sektor og udarbejde grundlaget for nye initiativer i dette lys. Tillad mig at komme med nogle forslag.
For det første bør disse politikker føre til en klar forbedring af de sammenhænge, handelen opererer i fra et bureaukratisk, lovgivningsmæssigt og skattemæssigt synspunkt. Samtidig skal sektoren yde støttes til at klare problemerne omkring den forestående indførelse af euroen, således at den samarbejder med institutionerne for at sikre, at indførelsen af den fælles mønt krones med held, og således at sektoren mere generelt kan indtage rollen som en vigtig alliancepartner i de øgede bestræbelser på at forbedre forbrugerbeskyttelsen, som nu også er medtaget i Amsterdam-traktaten. For det tredje mener jeg, at der bør indføres et system med ekstern økonomisk støtte til opstart og overlevelse af handelsvirksomheder, især af mindre dimensioner, navnlig med henblik på, som allerede nævnt, de store byers randomåder, de små byer og situationen i landdistrikterne. Endelig er der brug for aktioner til fremme af kollektiv virksomhedsskabelse, der kan forbedre virksomhedernes økonomiske effektivitet, imødegå de menneskelige problemer, begrænse udgifterne og på denne måde sikre forbrugerne en bred vifte af tjenesteydelser på de bedst mulige vilkår.
Tillad mig at komme med et sidste forslag. Vi venter naturligvis med interesse, ja næsten utålmodigt, på den kommende hvidbog om to år, når den er udarbejdet. Men vi mener, og jeg er sikker på, at kommissæren allerede har planlagt et initiativ i denne forbindelse, at det emne, vi forhandler om her til aften, også bør fremmes og have en central rolle at spille under beskæftigelseskonferencen på topmødet den 21.-22 november.

Formanden
Jeg beklager, men de unge europæere på tilhørerpladserne har vist ikke fået at vide, at tilkendegivelser fra tilhørerpladserne ikke er tilladt. De kan bifalde eller tage afstand fra et indlæg, men det skal ske uden ydre tilkendegivelser. Jeg vil bede om, at dette ikke gentager sig.

Thyssen
Hr. formand, handelen er en sektor med mange SMV'er, der ikke altid får den opmærksomhed, som de har fortjent, uanset at de næsten er den største arbejdsgiver og leverer et vigtigt bidrag til mange europæeres økonomiske og sociale velfærd. Grønbogen, hr. kommissær, er derfor ikke offentliggjort for tidligt. Bestemt ikke nu, hvor der er ikke så lidt bevægelse i denne sektor. Der er den stigende konkurrence som følge af virkningen af det indre marked med enorme koncentrationer til følge. Der er også flytningen af detailhandelen. Den flytter væk fra centrum til udkanten af byen og væk fra landbrugsområder. Endvidere er der den nærmende indføring af euroen og informationssamfundets oprykning.
Uanset det indre marked må vi ikke glemme, at en stor del af detailhandelen begrænser sine aktiviteter til det lokale marked og skal overleve der gennem samarbejde. Som europæisk arbejdsgiver skal vi lave europæiske ordninger for de forhold, der kræver europæiske regler, men vi skal også give plads til de lokalt orienterede erhvervsdrivende, der er aktive i regioner, der med hensyn til struktur, kultur og demografi er forskellige fra hinanden, og derfor ikke for både det ene og det andet tåler en centraliseret løsning. Vi skal sørge for fri bevægelighed, fri etablering, harmoniserede tekniske og skattemæssige forskrifter og ikke mindst konkurrenceregler, der ikke tilsidesætter det specifikke ved SMV'erne. Men forhold som planlægning af kommercielle områder, åbningstider og lignende må efter vores mening gerne overlades til medlemsstaterne.
Et andet forhold drejer sig om flytningen af butikkerne. I landområderne bemærkes det, at den lokale forretning mister kunder, og på grund af fremkomsten af butikscentre i udkanten af byerne og grimme perlekæder af forretninger langs vigtige trafikårer fremmes bycentrenes forfald. Kommissionen bemærker med rette, at handelen kan være et effektivt middel mod marginalisering af bestemte befolkningsgrupper, og at det er nødvendigt med en integreret politik af hensyn til byen. I Flanderen har myndighederne oprettet fonde til kommercielle centre i den indre by. Kommissionen bør fremme sådanne initiativer ved i det mindste at organisere en udveksling af de bedste initiativer og frem for alt ved ikke blindt at ville regulere i spørgsmål om byplanlægning og etablering af handel.
Hr. formand, at Kommissionen i sin grønbog skænker detailhandlens rolle ved indføringen af euroen stor opmærksomhed er en god ting. Ordføreren og andre kolleger har forklaret hvorfor. Der bør derfor også tages tilstrækkeligt hensyn til denne sektors bekymringer, bl.a. hvor det drejer sig om prismærkning og fastsættelse af start- og slutdatoen for overgangsperioden. Kommissionen må heller ikke glemme, at den stigende prisgennemskuelighed på grund af euroen vil medføre, at kravet om harmonisering af momssatserne vil blive forstærket. Fru Peijs har påpeget dette nærmere.
Endvidere er der informationssamfundet, der kommer til at vende op ned på handelen, og som vil ændre forholdet mellem både forbrugeren og bankvæsenet. Elektronisk handel, nye oversættelsesteknikker, flere kolleger har allerede berørt dette, vil kun vinde frem, hvis der er tillid til disse nye ting, og hvis de kan anvendes på en betalbar måde. Også her er der nok at tage fat på.
Til sidst lige en bemærkning om Udvalget om Handel og Distribution. Dette udvalg skal naturligvis være repræsentativt for den heterogene sektor, det repræsenterer. Endvidere bør det overvejes ikke kun at lade de erhvervsdrivende, men også deres repræsentative organisationer deltage helt i arbejdet. Hos SMV'erne, hr. kommissær, er der et reelt behov, og jeg vil derfor gerne høre Deres konkrete mening herom.
Hr. formand, jeg spændt på de reaktioner, der kommer fra anden side på grønbogen. Jeg håber i hvert fald, at Kommissionen vil tage hensyn til Parlamentets beslutning. Jeg ønsker i øvrigt ordføreren tillykke med forberedelsen heraf, og jeg afventer konkrete forslag fra Kommissionen, der vidner om en velovervejet politik over for handelssektoren.

Cassidy
 Hr. formand, det er en fornøjelse at tale, når tilhørerpladserne er fyldt. Det er bare en skam, at pladserne i Parlamentet ikke er lige så fuldt besat som tilhørerpladserne. Hvis tilhørerne ønsker at klappe efter min tale, måske endda med stående bifald, vil det glæde mig meget.

Formanden
Jeg plejer normalt ikke at sige dette, men det ville også glæde mig, hvis De fik stående bifald ved mødets afslutning. Hvad angår Deres bemærkning om, at der ikke er ret mange kolleger til stede i Parlamentet, så ved De jo udmærket godt, at kollegerne har arbejdet lige siden kl. 8 i morges, nøjagtig som De og jeg. Jeg kan jo ikke pålægge dem at blive i salen indtil nu.

Cassidy
Hr. formand, det forstår jeg godt. De går ganske vist glip af en god tale, men det må de jo selv om.
Emnet for aftenens betænkning af vores kollega hr. Garosci, en udmærket betænkning, er af største betydning, fordi handel, detail- og engrosdistribution samt detailydelser til offentligheden i al almindelighed udgør en væsentlig kilde til beskæftigelse, som en række andre talere tidligere i debatten har påpeget.
Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på punkt 10 og 11 i betænkningen af hr. Garosci. I punkt 10 anføres det, at SMV'erne inden for handel og distribution lider uforholdsmæssigt meget under alt for omfatende regulering, både som følge af EF-direktiver og -forordninger og nationale bestemmelser. Det vil jeg gerne uddybe lidt mere.
De store virksomheder har råd til at ansætte alle de eksperter, som kræves af den moderne lovgivning - sundhedsog sikkerhedsrepræsentanter, brandrepræsentanter, socialrådgivere - alle de stillinger, som store virksomheder opretter for at skabe jobs til højt betalte medarbejdere.
Mindre virksomheder, især detailvirksomheder, har derimod ikke råd til at ansætte sådanne specialister. Her er det chefen og chefens kone eller mand, der udfører disse funktioner. Vi kan ikke blive ved med at lægge sådanne nye byrder på de små virksomheder, som udgør en stor kilde til jobskabelse.
I mit hjemland er situationen endnu værre. Vi får jo EF-direktiver, og som et eksempel kan nævnes den berømte »pakke« af seks direktiver om sundhed og sikkerhed, som vi vedtog i 1992. Selvstændige erhvervsdrivende var specifikt undtaget fra de seks direktiver. Mange små detailhandlere er selvstændige. Men da de seks direktiver blev lov i Det Forenede Kongerige, blev de udvidet til også at gælde de selvstændige erhvervsdrivende. Ikke alene blev direktiverne udvidet til også at gælde de selvstændige, men der blev også indført bestemmelser om straf, hæfte, bøder og andre idømmelser, der ville have gjort livet meget vanskeligere for disse mennesker. Man sagde, at det hele var Bruxelles' skyld, alle de lede mennesker i Europa-Kommissionen eller i Europa-Parlamentet.
Igen i mit eget land - undskyld at jeg hele tiden specifikt omtaler britiske forhold - må jeg desværre sige, at Bruxelles, Europa-Kommisssionen, Det Europæiske Fællesskab alt for ofte bliver brugt som syndebuk eller endda som figenblad. Som eksempel kan nævnes en pub i min valgkreds, som havde frokostretter på menuen. Pubbestyreren - forpagteren af pubben - fik at vide af sin lokale miljøsundhedsinspektør, at han ikke længere måtte servere oksekød, der ikke var gennemstegt. I parentes bemærket skete dette længe før BSE-krisen. Han fik at vide, at han ikke længere måte servere utilstrækkeligt stegt oksekød, for det havde Bruxelles forbudt. På en anden og lidt finere restaurant i London fik jeg for nylig at vide, at man ikke længere ville servere Crêpes Suzettes, fordi man i Bruxelles havde udstedt bestemmelser om, at flammerne var farlige, så restauranten havde taget Crêpes Suzettes af menuen.
Kommissæren og De, hr. formand, ler, men jeg kan forsikre Dem for, at de, der ønsker Crêpes Suzettes, eller de, der før var ansat til at fremstille dem i Det Forenede Kongerige, nu har mistet deres job, og Bruxelles får skylden. Et af de vigtige forhold, som jeg håber, Kommissionen vil tage til sig fra aftenens debat, er hvordan de nationale myndigheder - her har jeg nævnt britiske erfaringer, men efter at have talt med flere kolleger, forstår jeg, at det er lige så slemt i andre lande - bruger Bruxelles og Europa-Kommissionen som undskyldning. Hvis vi kan opfordre kommissæren til at understrege dette, og til at protestere, når han møder denne handlemåde fra nationale regeringers side, har han helt sikkert vores fulde støtte, og min i særdeleshed.

Formanden
Kommissæren, som har lyttet tålmodigt, kan nu svare.

Papoutsis
Hr. formand, jeg vil gerne takke Dem for den ekstra tolerance med hensyn til taletiden, som De har udvist her til aften, som gjorde det muligt at føre en vigtig forhandling med vigtige bidrag fra alle de, der havde ordet. Jeg er sikker på, at handelens folk vil vide at værdsætte dette.
Mine herre og damer parlamentsmedlemmer, det er en fornøjelse at være sammen med Dem i dag for at informere om udviklingen med hensyn til de spørgsmål, som behandles i grønbogen om handel. De positive reaktioner fra den offentlige dialog overgik i høj grad mine forventninger. Og jeg skal ikke skjule, at det glædede mig særlig meget, at Parlamentet besluttede at udarbejde en betænkning om grønbogen. Dette viser nemlig, at Parlamentet tillægger grønbogen en stor betydning i denne for økonomien så vigtige sektor. Tillad mig i denne forbindelse at takke ordføreren, hr. Garosci, for denne glimrende betænkning og den indgående analyse af grønbogen, som betænkningen indeholder.
Det grundlæggende mål for grønbogen er at skabe en så bred dialog som muligt om denne sektors fremtid i Europa. Parlamentets bidrag til denne dialog har haft og har stadig stor betydning for imødegåelsen og forståelsen af problemerne i sektoren, men også for udarbejdelsen af de grundlæggende europæiske politikker for handel. Deres udtalelse er faktisk af særlig betydning for os, ikke alene fordi den støtter hovedlinjerne i Kommissionens tænkning, men især fordi den fremlægger nye idéer og nye problemstillinger for udviklingen i denne sektor.
Under høringsfasen modtog vi over 1000 skrifttlige svar fra nationale administrationer, europæiske organisationer, nationale faglige organisationer, konsulentvirksomheder eller private erhvervsvirksomheder. Netop disse gevaldige bidrag i form af flere end 1000 bemærkninger og forslag er noget, som vi har tilstræbt: det var nemlig vores ønske at iværksætte en bred debat med åbne diskussioner på europæisk plan, som ville vise betydningen af denne sektor.
Jeg er enig med Deres bemærkninger om, at grønbogen ikke udtømmende beskriver handelens situation og fremtidsperspektiver. Vi er heller ikke i tvivl om nytten af en mere detaljeret analyse udarbejdet af sektoren selv. Men vores hovedmål var at fremlægge i komprimeret form de problemer, som beskæftiger handelen som helhed og på denne måde yde vores bidrag til imødegåelsen af de trusler, der hænger over handelens fremtid. Bemærkningen om utilstrækkeligheden af de statistiske oplysninger om handelen er ligeledes vigtig og de erhvervsmæssige organisationer udviser stor interesse for at rette op på dette forhold. Det må understreges, at der er sket fremskridt fra udgivelsen af grønbogen og frem til i dag. Rådet vedtog i december 1996 en forordning om virksomhedsformer, som ligeledes omfatter handelen. Inden udgangen af dette år vil EUROSTAT sammen med mine tjenestegrene i Kommissionen og med Det Økonomiske og Sociale Udvalg afholde et seminar om statistiske oplysninger i denne sektor.
Da handelsspørgsmål indgår i en række mere generelle økonomiske problemstillinger, har svarene ofte en mere horisontal karakter, f.eks. behovet for en skattemæssig harmonsiering, bestemmelser om moms og naturligvis tilpasning af de generelle konkurrenceregler. Det er spørgsmål, som vi vil se på med stor interesse og opmærksomhed i de kommende måneder.
Koncentrationstendensen inden for handelssektoren er et andet forhold, der giver anledning til bekymring på grund af den konkurrenceforvridning, der opstår, og som meget fornuftigt også er beskrevet i Deres udtalelse, og mange af talerne har endvidere nævnt de alvorlige overlevelseskampe, som mange små virksomheder står overfor i dag. Særlig behovet for at undersøge foranstaltninger, der kan tilskynde til dannelse eller overlevelse af uafhængige handelssvirksomheder, er blevet understreget, navnlig i forbindelse med oprettelse af kooperative virksomheder. Det må konstateres, at denne idé om sammenslutning af virksomheder i kooperative selskaber i mange af Den Europæiske Unions medlemsstater har vist sig at være levedygtig, især når denne idé er blevet støttet af det offentlige, gennem national lovgivning eller af medlemsstaternes regeringer.
Skabelse af flere arbejdspladser udgør til enhver tid en af de højeste prioriteter, faktisk den højeste, for Kommissionen. Handelens betydning for at nå dette mål er særlig stor, fordi denne sektor er meget varieret både strukturelt og funktionelt og giver beskæftigelse til mange arbejdstagere lige fra ufaglærte til højt specialiserede medarbejdere.
Det er med god grund, at De ligeledes i Deres udtalelse har understreget uddannelsesaspektet. Dette aspekt er af afgørende betydning for handelens fremtid i et teknologisk, socialt og lovgivningsmæssigt stærkt foranderligt miljø. Kommissionen slutter helt op om behovet for en administrativ forenkling og forbedring af handelsmiljøet. Vores seneste afgørelse efter Amsterdam-topmødet om at nedsætte en særlig task force blev offentliggjort i går, hvor dens sammensætning blev meddelt, og har netop til formål at arbejde i denne retning. Gruppens bestræbelser vil også blive nyttiggjort i forbindelse med handlingsprogrammet for handelen. Vi regner med, at denne task force , hvis opgave det er at medvirke til et bedre og mildere erhvervsklima, vil være i stand til at forelægge en forberedende rapport til det ekstraordinære Europæiske Råd i Luxembourg om beskæftigelsen. Dens arbejde forventes under alle omstændigheder afsluttet og en endelig rapport afleveret til Det Europæiske Råd i Cardiff ved slutningen af det britiske formandskab.
Elektronisk handel var ligeledes en af de store udfordringer i grønbogen. Jeg tror, at udviklingen af den elektroniske handel vil gøre det lettere for mange detailhandlere at internationalisere deres handelsaktiviteter. Den kan også vise sig at være et nyttigt værktøj for virksomheder i fjerntliggende områder.
Alt tyder på, at indførelsen af den fælles mønt, euroen, er den primære kilde til bekymring for handelsvirksomhederne, og det tror jeg ikke er uberettiget. Flertallet af dem er imod obligatoriske lovgivningsmæssige bestemmeler om anførelse af to priser på prismærker; der er desuden en tendens til at foretrække en kortere periode med parallel anvendelse af den nationale mønt og den fælles mønt. Men der er behov for en yderligere informationsindsats samt en korrekt videreuddannelse om indførelsen af euroen. Vi må forbedre dialogen mellem forbrugerne og handelen. Kommissionen har derfor i samarbejde med Parlamentet organiseret en rundbordssamtale om euroen med deltagelse af alle berørte parter. Desuden har jeg ud fra den overbevising, at at det må sikres, at afgørelser om euroen, der påvirker handelen, træffes med den størst mulige enighed mellem brugerne med hensyn til fremfindelse af fælles løsninger, med fuld tilslutning fra mine kolleger, hr. de Silguy og fru Bonino, tilrettelagt fælles møder mellem handels- og forbrugerrepræsentanter.
Et andet vigtigt spørgsmål er de små virksomheders overlevelse, her især de små virksomheder i ø- og bjergområder med et lavt befolkningsgrundlag, samt i bymidterne, hvor de små virksomheder i øjeblikket spiller en stor social, økonomisk og »civil« rolle, hvilket var et element, der understregedes fra mange sider under vores forhandling her. Løsningen på dette problem kan ikke være at beskytte de små virksomheder mod enhver form for konkurrence. Vi bør derimod netop forsøge at forstærke deres muligheder for at imødegå netop disse nye udfordringer. Dette betyder en forbedret uddannelse, bedre information og lokalisering af måder, hvorpå de mindre virksomheder kan placere sig rigtigt på deres marked. Det pilot-program, Handel 2000, som vi har drøftet, er rettet netop i denne retning. Vi tilrettelægger endvidere en konference om handelen i landbrugsområderne i de første måneder af 1998, og denne konference afvikles i et samarbejde med Regionsudvalget. Jeg vil også gerne understrege, at den politik, vi fører, bør medvirke til at bevare og forbedre livskvaliteten i land- og byområder samt i bymidterne, idet der tages hensyn til forskellige særpræg, som antallet af svage forbrugere, f. eks. ældre eller handicappede.
Vi er i den fase, hvor resultaterne af undersøgelserne skal bearbejdes, og Parlamentets betænkning er derfor et vigtigt bidrag til denne proces. Jeg vil derfor gerne endnu en gang rette en tak til Parlamentets talere, der har ydet Kommissionen et bidrag i denne retning, og navnlig naturligvis ordføreren, hr. Garosci.
Hovedretningslinjerne og målsætningerne for de fremtidige aktioner vil snarest fremgå af en meddelelse fra Kommissionen, der fremsendes til Rådet, Parlamentet og de øvrige institutioner. Jeg håber, at vi inden dette års udgang vil være i stand til at fremlægge et konkret handlingsprogram med konkrete, hurtigtvirkende aktioner, som handelen har brug for. Samtidig vil vi imidlertid alvorligt overveje Parlamentets idé om at udarbejde en hvidbog. Jeg håber, at der henimod slutningen af denne Kommissions virke vil kunne blive forelagt en hvidbog om handelen med grundlæggende lovgivningmsæssige retningslinjer, der kan medvirke til at styrke handelen, og skabe bedre rammer for handelens mangesidige virke.
Naturligvis er jeg klar over, at Kommissionens tjenestegrene, når de hører noget sådant, vil få en stærk fornemmelse af at blive overbebyrdet. Og jeg kan se min ansvarlige direktør, hr. McKenzie, her ved siden af, der allerede synes at lide under det tunge ansvar, han vil komme til at påtage sig. Jeg ved dog, at alle, der har ansvaret for det store område, der hedder »skabelse af nye arbejdspladser«, for fremme af vilkårene for udviklingen af handelen og for at udvikle de økonomiske aktiviter i Den Europæiske Union, nemlig Rådet, Parlamentet og Kommissionen, vil være enige om, at hvis vi vil tage denne kolossale udfordring op, hvis vi agter at kunne sammenstille og udarbejde en hvidbog om handelen, ja så har vi i allerhøjeste grad brug for GD XXIII's støtte. Vi har brug for flere ansatte og flere eksperter på dette område. Så også derfor vil jeg endnu en gang takke Parlamentet, som jeg altid har gjort det, for dets store støtte til GD XXIII i denne retning. Jeg håber dog, at det ikke kun bliver ved ordene, men at vi kan følge op med vedtagelse af konkrete beslutninger, der vedrører styrkelse af GD XXIII's administrative ressourcer, der vil kunne forvandles til flere midler og mere personale.
I fremtiden vil vores bestræbelser gå i retning af forslag om et flerårigt handlingsprogram som led i en samlet tilgang til politikken for handelsområdet. Jeg vil gerne forsikre Dem om, at vores bestræbelser på at sikre de rammer, der skal til for, at handelen kan gå fremad og medvirke til at øge udviklingen og skabe arbejdspladser, vil fortsætte uformindsket.
Afslutningsvis, hr, . formand, vil jeg bede om tilladelse til at nævne den sidste bemærkning fra hr. Cassidy. Det er rigtigt, at Kommissionen og Unionens institutionelle organer ofte befinder sig i regeringernes målsigte. Det er også rigtigt, at de tit anvendes som lette bortforklaringer, når nationale politikker ikke fungerer hensigtsmæssigt eller har mangler. Nu har vi imidlertid lært at leve under disse betingelser og det tror jeg vi vil blive ved med, vi må blot huske på, at hvert enkelt bidrag er positivt på det niveu, det sker på. Vi kender omkvædet med »det er Bruxelles' skyld«: medens alle medlemsstaternes regeringer tager ansvaret, når en politik lykkes, er Bruxelles og Unionens institutioner nødt til at tage ansvaret for det, der ikke lykkes, og her er det især Kommissionen, der udpeges som den hovedansvarlige. Vi fortsætter dog ufortrødent vores bestræbelser i retning af den europæiske sammenføring og vi vil fortsætte med at yde et bedre og mere effektivt arbejde for at fremme vores politikker på såvel europæisk som nationalt plan. Dette er i øvrigt også Kommissionens rolle: at tjene medlemsstaterne og de europæiske borgeres fælles interesser.

Formanden
Hr. kommissær, jeg tror, at De ligesom hr. Cassidy lod Dem inspirere af de mange europæiske borgere på tilhørerpladserne og derfor gav et så udtømmende svar på kollegernes bemærkninger.

Garosci
Hr. formand, siden vi ikke mangler tid her i aften, vil jeg gerne tillade mig at bruge nogle få sekunder på at takke, også selvom det ikke er sædvanlig praksis, de kolleger, der har taget ordet til forhandlingen her til aften, kollegerne i Den Tværpolitiske Gruppe om Handel og Distribution, kollegerne i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og især kommissær Papoutsis for hans sædvanlige store indsats, der ikke kun omfatter handelen, men hele sektoren for små og mellemstore virksomheder og hele GD XXIII, især Enheden for Handel og Distribution.
Tak for dette arbejde, vi venter nu med fortrøstning på den store hvidbog om handelen inden udgangen af 1998.

Thyssen
Tak, formand, fordi De er så venlig at give mig ordet for en kort bemærkning. Jeg tilslutter mig selvfølgelig kollega Garosci's takkeord, og jeg tror, at kommissærens ord virkelig er en stor støtte for handelssektoren. Men jeg vil dog gerne have svar på et bestemt spørgsmål, som jeg havde stillet, særligt vedrørende sammensætningen af Udvalget om Handel og Distribution. Dette udvalg består i øjeblikket kun af erhvervsdrivende. Hr. Cassidy forklarede i sit indlæg, der ikke overlod noget til fantasien, hvad forskellen er mellem små og store virksomheder. Store virksomheden er selv eksperter eller har den nødvendige ekspertise inden for alle områder i huset, og hvis de ikke har den, har de råd til at gøre brug af de bedste eksterne sagkyndige. Hos små virksomheder er det ikke tilfældet. Hvis nu de erhvervsdrivende selv skal være tilstede i Udvalget om Handel og Distribution og selv skal føre ordet, betyder det, at de små og mellemstore virksomheder kommer til at forsvare deres interesser på en langt mindre sagkyndig måde end de store virksomheder. Det er derfor, at denne sektor ønsker repræsentation via professionelle kræfter, altså også sagkyndige og deraf min anmodning om at tage hensyn hertil og at overveje sammensætningen af Udvalget om Handel og Distribution i den retning. Jeg ville gerne have hørt kommissærens mening herom. Hvis han ikke er i stand til at svare nu, er jeg også tilfreds med et skriftligt svar, men jeg vil gerne vide, hvad man mener herom.

Papoutsis
Hr. formand, De giver mig lejlighed til at vende tilbage og give et klart svar til fru Thyssen, som jeg ved denne lejlighed gerne vil takke for hendes særlige bidrag til fremme af spørgsmål, der vedrører handelen.
Til Dem, fru Thyssen, vil jeg gerne sige, at Kommissionen er helt enig med Dem, og rent faktisk koncentrerer vi i stadig højere grad vores interesse på de små virksomheder og spørgsmålet om, hvordan de kan medvirke i disse beslutningsprocesseer.
Hvis De henviste til sammensætningen af Udvalget for Handel og Distribution, kan jeg oplyse, at erhvervsorganisationerne ikke er repræsenteret i dette udvalg. Det, Kommissionen arbejder hen imod at skabe i denne forbindelse, er en platform, hvorfra de små virksomheders repræsentanter kan udtale sig, og dette kan være efter forskellige procedurer, som er under udarbejdelse, på medlemsstatsniveau eller på europæisk niveau. Men De har fuldstændig ret i, at dette er et vanskeligt problem for dem, de meget små virksomheder har ikke egne eksperter, de har simpelthen ikke adgang til at anvende eksperter, således at de kan få adgang til og påvirke den europæiske lovgivning under dens tilblivelsesproces, eller få indsigt i udviklinger på europæisk plan, for slet ikke at tale om de programmer, vi udarbejder.
Af denne grund forsøger vi gennem alle de oplysningskanaler, vi råder over enten på europæisk plan eller via medlemsstaterne, at bringe den information, de har brug for, frem til dem, og samtidig forsøger vi i en tovejskommunikation at få kendskab til deres meninger og holdninger. Jeg kan fortælle Dem, at indtil nu har resultaterne været særdeles positive i alle de tilfælde, hvor vi har haft lejlighed til enten gennem nationale organisationer eller europæiske sammenslutninger at forhandle med repræsentanter for de meget små virksomheder, som forsvarede deres synspunkter og holdninger på en meget overbevisende måde og i mange tilfælde også har kunnet påvirke repræsentanter for de større virksomheder
Med hensyn til Udvalget for Handel og Distribution, vil jeg minde om, at det består af repræsentanter for handelskamre, som af de nationale handelskamre indstilles til Kommissionen, eller af repræsentanter for medlemsstaternes handelsforeninger. Også i denne retning er vi nødt til at fastholde nogle principper for at bevare vores troværdighed over for medlemsstaterne. Hvis Kommissionen tog det initiativ at udpege repræsentanter for erhvervsorganisationer fra den ene eller den anden medlemsstat, så ville Kommissionen og dens afgørelser være åbne for særdeles hård kritik fra såvel Parlamentet som medlemsstaterne.
Under alle omstændigheder vil jeg gerne afslutningsvis sige, at vi fastholder vores beslutning og valg om at støtte de meget små virksomheder på enhver måde, enten gennem særlige initiativer eller gennem særprogrammer, som vi udarbejder i samarbejde med medlemsstaterne.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 22.30)

