Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt fredag den 12. februar 1999, for genoptaget.

Meddelelse fra formanden
Formanden
Mine damer og herrer, flere parlamentsmedlemmer og politiske grupper har gjort mig opmærksom på, at der i løbet af de sidste uger i Frankrig, Italien og senest i Østrig er sket lavineskred med mange ofre til følge. Især er den, der ramte den vestlige del af Tyrol, den værste i de seneste 50 år. Fem er blevet dræbt, og 33 personer er forsvundet.
Jeg tror, at jeg ved at overbringe vores kondolancer til myndighederne og de pårørende til ofrene udtrykker forsamlingens medfølelse, ligesom vi normalt gør, når denne slags katastrofer er sket. Jeg er sikker på, at De allesammen deler sorgen over det, der er sket i Frankrig, Italien og Østrig.
Bifald

Stenzel
Hr. formand, på min gruppes og tillige på gruppen af østrigske socialdemokraters vegne vil jeg gerne takke Dem for Deres deltagende ord i anledning af lavinekatastrofen i Tyrol. Endvidere vil jeg gerne fremsætte en bemærkning til forretningsordenen. Der er her, som De nævnte, tale om den alvorligste lavinekatastrofe i Østrig siden den 2. verdenskrig, men også andre regioner i Alperne er jo blevet ramt, i Italien og Frankrig og tillige i Schweiz, som ikke er medlemmer af EU. Nationalrådet i Østrig har i dag holdt 1 minuts stilhed for ofrene. Jeg synes, at også Europa-Parlamentet bør holde et minuts stilhed til minde om ofrene for lavineulykken i Galtür.
Dertil vil jeg gerne knytte den anmodning - og denne anmodning stiler jeg til Kommissionens repræsentanter - at der frigøres midler fra budgettet for 1999, nemlig budgetpost B4-330 om støtte til katastrofeofre og støtte i forbindelse med miljøkatastrofer, for at hjælpe de berørte regioner. Hurtig hjælp er dobbelt hjælp. Mange tak!

Formanden
Mange tak, fru Stenzel. Jeg tror, at Kommissionen har noteret sig det. Ved denne slags katastrofer plejer Europa-Parlamentet ikke at holde et minuts stilhed af den enkle grund, at de desværre sker ofte i Europa, og Europa er så stort, at vi ville være nødt til at gøre det mange gange. Men jeg har ikke noget imod at acceptere Deres forslag. Hvis De, mine damer og herrer, finder det passende, opfordrer jeg Dem til at holde et minuts stilhed.
Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed

Formanden
Jeg har også i løbet af de seneste dage modtaget klager fra nogle af parlamentsmedlemmerne vedrørende beslutningen om at aflyse de planlagte møder i mandags. Jeg vil gerne kort forklare det nøjagtige omfang af beslutningen og motiverne bag den.
For det første vil jeg gerne gøre opmærksom på, at Parlamentet ikke lukkede sine døre. Parlamentet var åbent hele dagen i løbet af mandagen, og det nødvendige minimum af tjenester var sikret for at kunne betjene de medlemmer og besøgende, for hvem det lykkedes at komme ind i Parlamentet. Et eksempel herpå er, at næstformanden, hr. Imbeni, kunne holde møde i Parlamentets lokaler med en delegation af italienske landmænd.
For det andet tror jeg også, at det er på sin plads at huske på, at Europa-Parlamentet ikke har beføjelser til at sørge for ro og orden i nærheden af Parlamentet, uden for dets bygninger. Det er de belgiske myndigheders ansvar, og det var dem, der besluttede at isolere området, der ligger omkring de europæiske institutioner.
For det tredje forekom det mest fornuftigt at aflyse møderne, eftersom de belgiske myndigheders dispositioner ikke sikrede tilstedeværelsen af et minimum af personale til en korrekt gennemførelse af møderne i de parlamentariske udvalg, som kræver et helt apparat af tjenestemænd, tolke osv., hvilket De ved bedre end mig. Beslutningen blev truffet af generalsekretæren efter samråd med mig, med min udtrykkelige tilladelse og efter rådføring med den sikkerhedsansvarlige kvæstor.
Sluttelig skal det også være klart, at arrangørerne af demonstrationen på intet tidspunkt anmodede om at blive modtaget af nogle af Parlamentets organer. Det gjorde til gengæld de landmænd, der deltog i demonstrationen i Strasbourg under den sidste mødeperiode, og jeg modtog dem i Parlamentet sammen med formand Santer, formanden for Landbrugsudvalget, hr. Colino, og kommissær Fischler. Vi talte sammen i næsten en time.
Målet for denne demonstration var Rådet og ikke Parlamentet, og derfor bad de ikke om at blive modtaget. Hvis de havde bedt om det, ville vi naturligvis have modtaget dem inden for de muligheder, der forelå, men enhver delegation ville være blevet officielt modtaget.
Følgelig var beslutningen, uanset om den var rigtig eller forkert, begrundet i de vanskelige adgangsbetingelser og den almindelige fornuft. Den udgør under ingen omstændigheder nogen form for ringeagt eller angreb på ytringsfriheden eller retten til at udtrykke politiske holdninger for Parlamentet, som Parlamentet altid opfatter, som om de kom fra borgerne.
Jeg giver ordet til hr. Nassauer.

Nassauer
Hr. formand, har jeg virkelig forstået Deres udtalelse rigtigt, at den belgiske stat har sagt til Dem, Europa-Parlamentets formand, at den ikke kan garantere, at møderne i denne bygning foregår i sikkerhed?
For det andet: Hvor står det egentlig i vores forretningsorden, at møder i Europa-Parlamentet eller dets organer, der er berammet i overensstemmelse med reglerne, kan aflyses af generalsekretæren i forståelse med formanden? Er det ikke Præsidiets eller de kompetente forsamlingers sag?
Bifald
For det tredje: Anser De det virkelig for rimeligt, at Europa-Parlamentet under pres fra en bebudet demonstration opgiver sine møder og indstiller sit politiske virke? Ville det ikke have været mere rimeligt, hvis Parlamentet som sådant havde ført samtalen med demonstranterne i stedet for bare at lukke dørene?
Bifald

Formanden
Lad mig svare på Deres tre spørgsmål, hr. Nassauer.
Med hensyn til det første spørgsmål fortalte de belgiske myndigheder os ikke, at vi kunne eller ikke kunne holde møderne. Det de sagde var, at de ville lukke området af, at de ville forhindre, at de offentlige transportmidler, det vil sige metroen, jernbanen og busserne, kunne komme ind i området, og at der var tre indkørsler for biler. Under disse omstændigheder kunne vi efter vores opfattelse ikke sikre, at udvalgsmøderne, som var den eneste parlamentsaktivitet, der blev indstillet, kunne finde sted med bistand fra det nødvendige apparat af tjenestemænd og tolke.
Med hensyn til det andet spørgsmål hører beslutningen, der blev meddelt af generalsekretæren, men godkendt af mig, ind under de beføjelser, som formanden har i henhold til forretningsordenens artikel 19 - hvori der står, at formanden råder over alle de fornødne beføjelser til at sikre gennemførelsen af Parlamentets sessioner og dermed af udvalgene. Hvis jeg ikke kan være sikker på, at udvalgsmøderne kan finde sted under ordentlige betingelser, fordi jeg ikke kan sikre, at den nødvendige bistand fra tolke og tjenestemænd er mulig, er det min pligt at fortælle generalsekretæren, at han skal aflyse møderne.
Og med hensyn til det tredje spørgsmål blev aktiviteterne ikke indstillet på grund af demonstrationen, men derimod fordi de belgiske myndigheder havde besluttet at lukke området omkring de europæiske institutioner af, ikke kun Parlamentet, men også Kommissionen og Rådet, på en måde, der vanskeliggjorde adgangen til Parlamentet.
Jeg har modtaget en række anmodninger om at få ordet. Jeg ønsker ikke at begrænse brugen af taletid for nogen. Jeg vil blot bede Dem overveje en ting: Rådet er i dag repræsenteret af hr. Volmer og ikke hr. Verheugen, der ikke kunne komme på grund af sygdom, og hr. Volmer har andre aftaler i det tyske parlament. Jo mere tid vi bruger på dette spørgsmål, desto mindre tid har vi at bruge på dagsordenen.

Perry
Hr. formand, til et andet punkt, der hænger sammen med det foregående: Da jeg kom ind i bygningen her i eftermiddag, fandt der en eller anden demonstration sted lige uden for denne sal. Der var hængt et kæmpestort banner op - det er lige meget, hvad der stod. Jeg har tidligere skrevet til Dem, hr. formand, og jeg har fået svar fra Kvæstorkollegiet om, at den slags demonstrationer lige uden for mødesalen ikke vil blive tilladt. Her i eftermiddag foregik der en sådan demonstration. Kan De forsikre mig om, at selvom vi ikke kan opretholde ro og orden i Bruxelles' gader, kan vi i det mindste opretholde ro og orden inde i Parlamentets bygning?

Formanden
Hr. Perry, det var desværre vores egne medlemmer, der demonstrerede. Jeg går ikke ud fra, at De beder mig hente gendarmeriet ind for at sprede dem. Fem medlemmer deltog, og vi mente, at det var bedre at lade demonstrationen finde sted i stedet for at fremme deres sag ved at opløse den.
Jeg synes ikke, at vi skal fortsætte med denne diskussion. Jeg kan se, at seks mennesker har bedt om ordet. Jeg beklager meget, men vi er nødt til at gå videre med godkendelse af protokollen fra sidste møde.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet den 12. februar 1999 er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Fontaine
Hr. formand, jeg vil blot sige, at mit navn - på grund af en fejl, vil jeg tro - ikke fremgår af listen over de tilstedeværende ved sidste møde. Jeg var imidlertid til stede, og jeg kan endda huske, at jeg skrev mig på listen. Jeg er meget overrasket, og jeg beder Dem notere, at jeg var til stede fredag den 15. februar.

Formanden
Det skal straks blive opklaret.

Theato
Hr. formand, jeg har en bemærkning til protokollen fra mødet den 12. februar 1999 på side 7 i den tyske udgave samt en anmodning til Dem. I mit indlæg den dag, som er noteret her, nævnte jeg, at den forventede rapport fra komitéen af uafhængige eksperter også skal henvises til Budgetkontroludvalget. Jeg vil gerne anmode Dem om officielt at fremsende denne rapport til mødet i Budgetkontroludvalget den 15.-16. marts. Vi har brug for den til drøftelsen, vi har brug for den med henblik på eventuel bearbejdning i lyset af dechargeproceduren, som stadig venter. Jeg sagde, at dét er den rette forsamling til sagligt at drage konsekvenserne deraf. Det er helt klart særdeles relevant for Budgetkontroludvalget. Derfor anmoder jeg Dem om, at vi får dokumenterne i god tid inden mødet.
Bifald

Formanden
Fru Theato, jeg har tillid til, at ekspertkomitéen vil aflevere sin rapport til os mandag den 15. marts kl. 17.00, og oversættelserne deraf vil blive fremsendt til Deres udvalg, så snart de er klar, hvilket jeg håber, de er næste dag, eftersom der er afsat overarbejdstimer til det formål. Formandskonferencen har besluttet, at de politiske grupper kan fremlægge deres egne beslutningsforslag om rapporten, men at Deres udvalg naturligvis vil få rapporten med henblik på undersøgelsen af de uafklarede sager.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg har anmodet om ordet for at komme med en bemærkning til protokollen. Generalsekretæren og vicegeneralsekretæren kan åbenbart på afstand bedre se de landmænd, der demonstrerer, end parlamentsmedlemmerne her i salen.
Jeg vil komme med en bemærkning til side 1 og til det indlæg, jeg kom med, fordi det forekommer mig, at dette er refereret på en meget ufuldstændig måde. Der står således, at jeg kaldte den beslutning, De traf, og som fru Theato - formanden for Budgetkontroludvalget - har hentydet til, for uhensigtsmæssig og upassende. Jeg så gerne, at det fremgik af protokollen, at jeg henviste til bilag V, artikel 5, da jeg påpegede, hvorfor Budgetkontroludvalget burde være modtager af rapporten fra komitéen af uafhængige eksperter, og at indholdet i mit indlæg ikke blev fremstillet på denne ufuldstændige måde, selvom det drejer sig om protokollen.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, sagen vil blive undersøgt og protokollen i givet fald rettet.
Protokollen godkendtes

Dagsordenen
Formanden
Efter anmodning fra de politiske grupper foreslår jeg følgende ændringer i arbejdsplanen:
Onsdag:
fra kl. 15.00 til kl. 16.00 - det vil nu sige fra kl. 15.20 til kl. 16.00: redegørelser fra Rådet og Kommissionen om tilfangetagelsen af Abdullah Öcalan og nødvendigheden af en politisk løsning i det kurdiske spørgsmål; -fra kl. 16.00 til kl. 16.30: redegørelse fra Rådet om nægtelse af godkendelsen af udkastet til aftale med Sydafrika forelagt af Kommissionen; -fra kl. 16.30 til kl. 20.30 og fra kl. 21.00 til midnat ændres arbejdsplanen som følger: Kommissionens meddelelse om konkurrenceregler på sportsområdet udgår, indstilling ved andenbehandling om registreringsdokumenter for motorkøretøjer (A4-0033/99) (ordfører: Bazin) vil på anmodning fra Transportudvalget blive behandlet efter proceduren uden forhandling og derfor blive opført under afstemningstiden i morgen.Jeg giver ordet til fru Breyer.

Breyer
Hr. formand, Gruppen De Grønne agter at anmode om, at Grossetête-betænkningen i henhold til artikel 129 i forretningsordenen henvises til fornyet udvalgsbehandling. Det vil jeg gerne begrunde som følger: Jeg mener ikke, vi skal stemme om betænkninger, som allerede har overskredet forfaldsdatoen. Kommissionen er allerede ved at udarbejde et nyt forslag, Kommissionen har også henvendt sig til flere medlemmer af Parlamentet og indtrængende gjort opmærksom på, at der her allerede foreligger en helt ny udgave. Jeg mener ikke, der er megen mening i, at vi her stemmer om en betænkning, som overhovedet ikke er aktuel længere. Jeg synes, vi stiller os selv i et komisk lys. Der er andet arbejde nok, så vi behøver ikke at udføre et sådant sisyfosarbejde. Derfor anmoder jeg om, at denne betænkning henvises til fornyet udvalgsbehandling. Vi kan også godt stille spørgsmål derom til Kommissionen endnu en gang. Den vil bekræfte, at der allerede om kort tid kommer et nyt udkast, og at der ikke er megen mening i, at vi her træffer afgørelse om en betænkning, der ikke længere er aktuel.

Formanden
Fru Breyer, jeg kan ikke sætte Deres forslag under afstemning. Dagsordenen blev godkendt i Strasbourg. Det eneste, jeg har foreslået, er nogle ændringer, der forinden er blevet drøftet med de politiske grupper, og som jeg har lavet, fordi der herskede generel enighed blandt dem. De stiller et nyt spørgsmål, som ikke har kunnet drøftes af andre, på et tidspunkt, hvor det efter forretningsordenen ikke kan fremmes. Jeg kan ikke sætte Deres forslag under afstemning, for De burde have stillet det enten tidligere for, at det kunne blive behandlet af alle, eller også da dagsordenen fastsattes.
Jeg sætter de politiske gruppers forslag til ændringer til dagsordenen under afstemning.
Forslaget godkendtes

Breyer
Hr. formand, jeg synes ikke, De bærer Dem helt korrekt ad. I artikel 129 står der helt klart: »... kan ved fastlæggelsen af dagsordenen eller inden påbegyndelsen af forhandlingen ... anmode om henvisning til fornyet udvalgsbehandling.« Vi har endnu ikke påbegyndt forhandlingen og vi har netop, hvis jeg har forstået Dem ret, fastlagt dagsordenen. Jeg vil endvidere endnu en gang gøre opmærksom på, at også Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik på sit sidste møde gik ind for, at dette punkt ikke blev sat på dagsordenen, fordi der allerede foreligger et nyt forslag fra Kommissionen.
Jeg vil gerne endnu en gang indtrængende anmode Dem derom - De må gerne give Kommissionen ordet om dette emne endnu en gang. Men det er da virkelig hårrejsende, at vi her drøfter en sag, som er forældet. Derfor vil jeg indtrængende anmode Dem om at sætte dette forslag til afstemning!

Formanden
Fru Breyer, læs omhyggeligt artiklen. I artiklen tillades det at henvise betænkningen til fornyet udvalgsbehandling i tre tilfælde:
1.ved fastlæggelsen af dagsordenen, hvilket ikke er nu. Vi har endnu ikke fastlagt dagsordenen, vi har blot ændret den.2.inden påbegyndelsen af forhandlingen. Når forhandlingen påbegyndes, kan De stille Deres forslag.3.inden den endelige afstemning.Men De kan ikke stille forslaget nu, for vi er ikke ved at fastlægge dagsordenen, men derimod blot ved at godkende, som allerede gjort, nogle ændringer.

Fængsling af Abdullah Öcalan og det kurdiske spørgsmål
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelserne fra Rådet og Kommissionen om anholdelsen af Abdullah Öcalan og nødvendigheden af en politisk løsning i det kurdiske spørgsmål.
Jeg giver ordet til hr. Volmer fra Rådet.

Volmer
Hr. formand, mine damer og herrer, det er mig en glæde at få lejlighed til at tale i Europa-Parlamentet for første gang. Desværre er den sag, vi vil drøfte i dag, beklagelsesværdig. Efter at de tyrkiske myndigheder har fængslet hr. Öcalan og det internationale samfunds manglende evne til eller mulighed for at finde en politisk løsning på, hvorledes han kan blive stillet for retten, er blevet klar, har der desværre i næsten alle europæiske lande fundet en række tilfælde af eskalerende voldsanvendelse sted, som har krævet dødsofre, mange tilskadekomne og forårsaget meget store materielle skader.
Vi fordømmer på det skarpeste anvendelsen af vold. Det kan hverken tolereres eller accepteres, at politiske problemer - de være sig aldrig så alvorlige - forsøges løst ved denne form for voldsanvendelse. Siden dette spørgsmål har tilspidset sig så voldsomt, tales der på forskellige planer i alle europæiske stater og også i Den Europæiske Union om, hvorledes der kan bidrages til en løsning af konflikterne i det sydøstlige Tyrkiet. De har, mine damer og herrer, taget Unionens fælles erklæring herom af 22. februar 1999 til efterretning. Der lyder stadig flere opfordringer til udenrigspolitikken efter PKK-urolighederne i Europa. På det punkt er jeg enig. Vi må ikke glemme, at der i forbindelse med de sidste dages uroligheder er tale om virkningerne af en konflikt, der først og fremmest foregår i Tyrkiet, som er vores partner i NATO og en dag tillige bliver vores partner i EU, en konflikt, som tillige har sin rod dér.
For øvrigt er der en del i disse dages offentlige debatter, som har behov for at blive sat ind i en logisk sammenhæng. Jeg vil gerne forsøge at bidrage dertil. Det er efter min opfattelse rigtigt, at PKK har bragt sig selv i vanry ved sine terroristiske og voldelige handlinger. PKK har endvidere bragt sig selv i vanry i forhold til den opgave at repræsentere den kurdiske befolknings legitime interesser. Men Öcalans PKK ville, således som det i dag kan ses og mærkes, med sin aktuelle rolle og magt givet ikke kunne tænkes uden den nuværende interne tilstand i Tyrkiet, som er vores partner og som lever i stadig angst for, at landets territoriale integritet drages i tvivl.
Derfor bliver PKK og PKK's mål og metoder til dels et symptom på et problem, der stikker dybere. Netop derfor kan PKK ikke set med vores øjne være den legitime eksponent for kurdiske interesser eller en part i konflikten, som vi kan anerkende. Tværtimod, gennem de vilkårlige voldshandlinger har PKK igen og igen bragt sig selv i vanry som politisk kraft. Risikoen for, at de derudover i store dele af den europæiske offentlighed tillige skader de kurdiske anliggender som sådanne, er ikke længere til at overse. PKK spiller en central rolle i forbindelse med, at Tyrkiet endnu i dag opfatter næsten ethvert udslag af etnisk identitet som en trussel mod landets statslige enhed og bevarelse af sit territorium. Skal Tyrkiet fremover være i stand til at leve op til etniske gruppers legitime anliggender og skelne dem fra en terroristisk trussel, forudsætter det, at denne frygt fjernes. Denne proces modvirkes imidlertid ikke kun, men i meget væsentlig grad af, at en gruppe, der er rede til at udøve vold og alt for ofte også gør det i Europa, og som præsenterer sig som repræsentant for legitime kurdiske interesser.
Hvis vi virkelig vil sætte gang i tingene, skal vi have modet til sandhed, og vi skal have kraften til at bidrage til forsoning. Det første skridt på denne vej er modet til i al venskabelighed at sige et par sandheder, selvom de er ubehagelige og kommer ubelejligt. Det skal efter min opfattelse for det første anerkendes, at der eksisterer et kurdisk spørgsmål. For det andet kan det i sidste instans kun løses i Tyrkiet. For det tredje bør vi gå ind i en dialog med Tyrkiet om, på hvilken måde dette spørgsmål bedst kan løses.
Vi er af den mening, at ethvert folk og enhver etnisk gruppe har ret til kulturel selvstændighed og til et i det mindste delvist selvstyre på dette område. Denne ret skal imidlertid helt klar holdes adskilt fra retten til statslig uafhængighed, hvoraf separatisme afledes. Denne skelnen mellem kulturel selvstændighed og statslig separatisme har jo netop også under forhandlingerne i Rambouillet været den nøgle, hvormed kontaktgruppen forsøger at bidrage til en fredelig løsning. Denne skelnen forekommer os at være en nøgle til løsningen af også andre regionalkonflikter.
Vi håber, at den tyrkiske regering griber den chance, der ligger i Öcalans fængsling, og at den ser forskellen mellem statslig separation og kulturel selvstændighed. Man kunne også komme med folkeretlige argumenter. Folkenes selvbestemmelsesret indebærer ikke automatisk retten til at danne stater, men omvendt må mindretalsrettigheder, f.eks. retten til kulturel selvstændighed, ikke afvises og undertrykkes alene under henvisning til en berettiget eller uberettiget frygt for separatisme. Vi håber, at vi kan komme ind i en dialog med Tyrkiet, som kan få frugtbare konsekvenser. Vi føler os i den sammenhæng opmuntrede af nogle udtalelser fra Tyrkiet selv. Således er f.eks. præsident Demirel gået ind for, at der kunne blive tale om en amnesti for PKK-folk, som nedlægger våbnene.
Regeringschef Ecevit har udtalt sig imod dødsstraf. Det tyrkiske parlament har fremsat et lovforslag, der fastsætter en vis regionalisering i Tyrkiet. Det er opmuntrende tegn, vi gerne arbejder videre ud fra for at nå frem til et resultat, der er bæredygtigt både for den tyrkiske stat og for det kurdiske mindretal. Vi siger helt klart: Tyrkiet har en velberettiget interesse i, at den statslige integritet bevares. Det vil vi støtte Tyrkiet i. På den anden side har kurderne en absolut legitim interesse i, at deres kulturelle selvstændighed kan udfolde sig. Også dén holdning støtter vi. Vi vil drøfte de åbne spørgsmål med den tyrkiske regering. Forudsætningerne for en dialog er bedre end tidligere, da Tyrkiet fra forskellig side fik stillet i udsigt, at landet kunne blive fuldgyldigt medlem af Den Europæiske Union, hvis det overholdt alle de normer, der i København blev fastsat for alle, der søgte optagelse i EU. Det drejer sig her navnlig om normer for demokratisering og menneskerettigheder.
Endvidere har drøftelserne - og hermed kommer jeg ind på den indenrigspolitiske situation i Tyskland - om forbedringen af indfødsretten medført, at dialogen med Tyrkiet er blevet betydelig forbedret, for når man er af den opfattelse, at problemer for flygtninge og asylansøgere skal løses dér, hvor årsagerne til flugten skal søges, er det en af de vigtigste forudsætninger, at dialogen med Tyrkiet forbedres. I den sammenhæng har den tyske debat om en ændring af indfødsretten en vigtig funktion. Jeg håber, at Tyrkiet benytter den chance, den aktuelle situation giver, og bringer sig selv et skridt nærmere Europa ved, at landet løser det kurdiske spørgsmål på basis af demokrati samt menneske- og mindretalsrettigheder.
Bifald

van den Broek
Hr. formand, jeg har ikke megen tid, så for korthedens skyld tilslutter jeg mig formandskabets ord og understreger kun, at Kommissionen selvfølgelig støtter Rådets erklæring fra i mandags. I denne erklæring gentages med klare ord fordømmelsen af terroren, men den gælder både Tyrkiets optræden over for ekstremisme, når det overtræder loven, og over for kurdernes handlinger, sådan som vi desværre har oplevet det i forbindelse med Öcalans anholdelse og overførsel til Tyrkiet. For det andet, også af respekt for Tyrkiets territoriale integritet, som slet ikke bør indgå i denne debat, håber og anmoder vi Tyrkiet om at overholde de konventioner, som også Tyrkiet er tilsluttet, når det drejer sig om en uafhængig og retfærdig rettergang og forsvarets og den mistænktes rettigheder.
Til sidst anmoder vi om, at man ikke kun begrænser sig til at bekæmper terrorhandlinger, hvilket vi naturligvis skal hjælpe Tyrkiet med. Vi accepterer heller ikke terror inden for vores egne grænser, men indsatsen skal ikke begrænses hertil. Det skal derimod på ny undersøges, om der kan findes en politisk, ikkevoldelig løsning på det såkaldte kurdiske spørgsmål. Erkendelsen af sådan et spørgsmål er begyndelsen til en løsning.
Kommissionen mener ligesom formandskabet, at det ikke er rigtigt kun at kritisere Tyrkiet. Når det drejer sig om respekt for menneskerettighederne har hverken Rådet eller Kommissionen sparet på kritikken over for Tyrkiet. Men det kurdiske spørgsmål som sådan er meget indviklet og kompliceret og har mange aspekter. Jeg henleder derfor Parlamentets og formandens opmærksomhed på de forslag, som Kommissionen tidligere har fremlagt om at forsøge at forbedre situationen i den sydøstlige del af Tyrkiet og især den socialøkonomiske underudvikling ved hjælp af MEDA-programmer. Dette på baggrund af, at vi ved, at terror ofte har god grobund i områder med social underudvikling. Det kurdiske spørgsmål er selvfølgelig ikke kun et økonomisk spørgsmål, men det skal tages med sideløbende med politiske aktioner for at finde en blivende løsning på de lovlige krav, som det kurdiske samfund har med hensyn til respekt for deres kulturelle identitet og mindretals rettigheder.

Green
Hr. formand, hver gang vi har taget det kurdiske spørgsmål op, har Tyrkiets reaktion hidtil altid været, at det for det første var et internt anliggende, og at det for det andet var et spørgsmål om terrorisme. Begivenhederne i de seneste dage og måneder, og navnlig de seneste demonstrationer i Europa, har vist, at det er et internationalt spørgsmål af stor betydning for fred, stabilitet og sikkerhed i Europa.
Min gruppe mener og har ved mange lejligheder givet udtryk for, at terrorisme er et symptom på problemer, og at terrorismen kun kan fjernes, hvis man fjerner årsagerne til den. Ligesom Bloody Sunday i Nordirland skabte et perfekt rekrutteringsgrundlag for IRA, har ødelæggelsen af landsbyer i det sydøstlige Tyrkiet og undtagelsestilstandens betydning for de civile kun medvirket til at styrke terrorismen.
I min valgkreds i Nordlondon bor der mange tusind kurdiske flygtninge, hovedsagelig fra Tyrkiet. Enhver, der ligesom jeg selv har brugt tid på at lytte til og tale med disse mennesker, kan ikke være i tvivl om deres desperation og store ønske om fred og deres ægte ønske om at praktisere deres kultur, sprog og traditioner som kurdere. De af Dem, der så tv i sidste uge, har set en 15-årig kurdisk pige sætte ild til sig selv i London. Den unge pige bor i min valgkreds i Wood Green. Hun og hendes familie lever som flygtninge.
Jeg vil gerne afvise enhver påstand om, at de mennesker, vi alle så demonstrere i sidste uge, kun var en flok terrorister.
Bifald
Det er simpelthen ikke sandt. Naturligvis var mange af demonstranterne de mennesker, der støtter terroraktiviteter, og dem fordømmer vi alle aktivt. Men de fleste var mennesker, der ønsker fred ligesom De og jeg. Derfor vil min gruppe nu appellere til Tyrkiet om at erkende, at de tyrkiske myndigheder og politiske partier har en enestående chance nu. Arrestationen af og den kommende retssag mod Abdullah Öcalan udgør en mulighed for at vise, at selv i den mest følsomme retssag, kan det tyrkiske retssystem handle på en retfærdig og gennemsigtig måde og dermed opfylde sine internationale forpligtelser.
Folk spørger, om vi overhovedet har ret til at stille det spørgsmål. Naturligvis har vi det. Jeg har talt med tyrkiske ministre, der har fortalt mig om mord begået af myndighederne i Tyrkiet og tortur i fængslerne. Så naturligvis har vi ret til at fremsætte disse krav.
Men der foreligger imidlertid en endnu større mulighed. Tyrkiet kan nu gå i gang med at se på de kurdiske borgeres berettigede klager. Jeg hilser Rådets erklæring i den forbindelse velkommen. Det politiske system kunne reformeres for at give det kurdiske mindretal mulighed for at komme til orde inden for det politiske system. Regeringen kunne sørge for at rette op på de store økonomiske skævheder mellem den sydøstlige del af landet og resten af Tyrkiet. Den kunne sikre, at kurderne i Tyrkiet har ret til at få deres børn undervist på deres eget sprog. Nu, hvor det tyrkiske valg nærmer sig, kunne regeringen standse chikanen mod HADEP og give dem mulighed for at deltage på lige fod med de øvrige tyrkiske partier.
Bifald
Det er skridt, som ville overbevise os om, at Tyrkiet mener det alvorligt med sin ansøgning om optagelse i EU. Det er skridt, som øjeblikkeligt ville øge stabiliteten og sikkerheden for både Tyrkiet og Den Europæiske Union, og som ville få utrolig stor opbakning fra Parlamentet.
Bifald

Oostlander
Hr. formand, naturligvis er det således, at alle, også i pressen, i øjeblikket erklærer, at man ønsker, at hr. Öcalan får en retfærdig og åben rettergang. Også når det drejer sig om en person, der højst sandsynligt bliver dømt for beviselig terrorisme. Også når det drejer sig om en person, der ikke er veget tilbage for at anvende vold, hvilket vi aldrig har haft sympati for lige så lidt som for den hårde undertrykkelse, som den tyrkiske hær har gennemført i den sydøstlige del af Tyrkiet. En retfærdig og åben rettergang, ikke kun af respekt for EU, fordi Tyrkiet ellers ikke kan blive medlem af Unionen, for det ville naturligvis være noget underligt, hvis der kun af den grund blev gennemført en retfærdig og åben retssag. Med hensyn til forholdet til Tyrkiet er der desuden andre politiske problemer, der skal løses, før der kan blive tale om tiltrædelse til Unionen. Jeg undrer mig over reaktionerne i den retning, der ofte også kommer fra udenrigsministre som f.eks. den nederlandske.
EU skal indse, at denne rettergang kun er et symptom på et større problem, som angår alle medlemsstaterne, også fordi der bor så mange tyrkere og kurdiske tyrkere i EU. År efter år, generation efter generation har de vænnet sig til demokratiet og retsstaten, og der er mange, der gerne vil tale med hinanden, der gerne vil føre en dialog. Jeg anmoder Unionens repræsentanter, Rådet og Kommissionen om at støtte de personer i Unionen, kurder og tyrker, der vil forhandle for at befri Tyrkiet for sit mindretalsproblem. For det drejer sig især om de moderate, der kan komme med en løsning. Öcalans arrestation har ikke kun fremkaldt vold. Vi fordømmer denne vold, men der har også været demonstrationer, bl.a. i Amsterdam i slutningen af den forløbne uge, som forløb roligt, og hvor kurderne har vist, at der eksisterer et mådeholdent, demokratisk samfund blandt dem. Det samfund skal vi lytte til.
Jeg tror, at Tyrkiet skal benytte lejligheden til at være storsindet. Storsindet ved løsningen af det kurdiske problem. Jeg tror, at det er noget, der angår os alle, at et land, der vil være medlem af EU, også er sig bevidst om dette mindretalsspørgsmål. Det kan ske inden for Tyrkiets territoriale integritet, for jeg tror, at alle her er enige med Rådets formand, når han siger, at der ikke er ret til separatisme, når det drejer sig om selvbestemmelse. Selvbestemmelse kan gennemføres, især hvis man bor i en demokratisk retsstat. Det drejer sig om, at Tyrkiet nu griber chancen for at gøre store fremskridt i den forbindelse.
Bifald

Bertens
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, arrestationen af Öcalan har to sider. For det første drejer det sig her om en mand, der var en hård leder af en terrororganisation, PKK. Vi har aldrig accepteret denne mands og PKK?s gerninger, ligegyldigt hvor tragisk og udsigtsløs kurdernes skæbne end var. Alligevel insisterer vi på en åben rettergang ved en civil domstol. Hvis Tyrkiet vil være medlem af Unionen, må det naturligvis opføre sig som en rigtig retsstat.
På den anden side sætter Öcalans arrestation på ny kurdernes tragiske skæbne på den politiske dagsorden. Jeg henviser til en betænkning af min gamle liberale kollega, italieneren Gawronski, som blev vedtaget enstemmigt i Parlamentet for syv år siden, hvori han omtaler Parlamentets, Kommissionens og Rådets muligheder for at sætte det kurdiske spørgsmål på dagsordenen.
Som De ved, drejer det sig om et folk på 25 millioner mennesker, hvis eksistens ikke anerkendes. Dette folk blev offer, siger man, for intern uenighed, deres spredning over syv lande, men især fornægtelsen af det internationale samfund i begyndelsen af tyverne, hvor Frankrig og Storbritannien endnu var dominerende stormagter. PKK er ikke lig med kurderne. Denne radikale gruppe repræsenterer kun en lille del af kurderne. Der er mange andre grupper, som respekterer de demokratiske regler. Det er forkert, at den tyrkiske regering forbyder alle disse organisationer. Hr. Oostlander har allerede omtalt det. På den måde støder den de demokratiske kræfter fra sig, fremmer radikaliseringen af kurderne, og udelukker eventuelle løsninger.
Hvad kan Unionen gøre? Unionen skal naturligvis fortsat fremme demokratisering og Tyrkiets rettigheder og sende observatører. Unionen skal over for Tyrkiet kræve respekt for borgernes og mindretallenes rettigheder. Borgerne skal have ret til et eget sprog og en egen kultur. Også demokratiske partier, såsom HADEP, skal have rettigheder. Hvornår ophører fængslingen af så mange kurdiske parlamentsmedlemmer?
Tyrkiet skal fremme den sociale udvikling i Sydtyrkiet, og jeg har en hel række andre ting, som landet skal gøre. Tyrkiet har uden at ville det sat det kurdiske spørgsmål på dagsordenen. Hr. formand for Rådet og hr. kommissær, måske kan vi også sætte noget på dagsordenen. Vi skal indtage en fælles holdning i Öcalan-sagen. Det har vi hidtil ikke gjort. Unionen og medlemsstaterne burde have vurderet deres ansvar, contingency planning hedder det, over for et problem, som allerede eksisterer i 20, 30, 40 år.

Ephremidis
Hr. formand, det står klart, og det er en historisk underbygget kendsgerning, at det kurdiske folks hårde frihedskamp vil fortsætte, til den fører til sejr. Historien har ingen eksempler på befolkninger, hvor dette ikke er sket.
Det, der sker nu, er et forsøg - især fra Rådets og Kommissionens side - på at flytte problemet. Man er meget bekymret for, om Öcalan får en retfærdig og åben retssag! Men Rådet og Kommissionen, og især repræsentanten for Rådet, stod frem som retfærdighedens vogter, hvad angår Tyrkiets sikkerhed. Han sagde, at Öcalan mangler troværdighed, at han ikke er troværdig som repræsentant for den kurdiske befolkning, og derfor skal han »korsfæstes« som terrorist. Hvad er det egentlig, I vil have? Hvordan kan I påkalde jer rettigheder og konventioner, når I selv har kastet vrag på dem! I lod hånt om dem, da I i tre måneder undlod at gøre, hvad der krævedes for at undgå, at han faldt i hænderne på den amerikanske og tyrkiske efterretningstjeneste og nu i hænderne på bødlernes militærstyre!
I har ikke ret til at påkalde jer disse rettigheder og konventioner. I gør det jo for ikke at gå glip af et par dollar-investeringer i Tyrkiet, for ikke at blive uvenner med den store herre på den anden side Atlanten, som gav Öcalan terroristbetegnelsen, som enhver anden, der kæmper for sit folk, ville have fået.
I - og jeres fædre og brødre - kæmpede mod den nazistiske besættelse, blev kaldt terrorister og henrettet. Det samme gjorde I mod Mandela og med Arafat, som I nu tager officielt imod med åbne arme og inviterer her ind i Parlamentet. Og det samme vil ske med Öcalan eller hvem der følger efter ham. I kan ikke vende historiens gang!
Jeg vil benytte lejligheden til at sige, at dette ikke kun handler om Öcalan. I dette øjeblik tilbageholdes tre unge kurdiske piger i en ambassade i Nairobi og risikerer hvert øjeblik at blive arresteret af den amerikanske efterretningstjeneste og andre hemmelige instanser og dele skæbne med Öcalan. Vi er nødt til at have et særligt afsnit i beslutningen, et særligt indgreb. Repræsentanterne for Rådet og Kommissionen kan så få lejlighed til at handle ærefuldt: I kan give disse unge kvinder, den ene belgisk, den anden græsk statsborger, garanti for...
Formanden fratog taleren ordet

Pasty
Hr. formand, kære kolleger, efter mange års guerillakrig og undertrykkelse af ophavsmændene til de terrorhandlinger, der har krævet tusindvis af dræbte, er det lykkedes Tyrkiet at arrestere den hovedansvarlige for disse voldsepisoder, lederen af det kurdiske arbejderparti, hr. Öcalan. Lad os ikke opføre os som dommere - hvilket er nemt, når man ikke selv er indblandet i konflikten - men lad os derimod forsøge at uddrage de positive aspekter af den nye situation, der er opstået ved arrestationen af den kurdiske leder med henblik på en fremtidig fred i regionen.
I mere end 20 år har de kurdiske befolkninger, der er spredt over fire lande - Tyrkiet, Irak, Iran og Syrien - ikke haft andre midler til at udtrykke sig med end vold. Naturligvis fordømmer vi enhver form for terrorisme og voldshandlinger, der aldrig har fremmet en sag, men nu, hvor lederen for den hovedansvarlige organisation bag disse attentater er i fængsel, er der behov for straks at finde en løsning på problemet, som berører 30 millioner mennesker. De sidste 20 års guerillakrig har ikke gjort det muligt at tage hensyn til de kulturelle, sproglige og humanitære krav, disse befolkninger fremsætter, og det må nu være det internationale samfunds opgave at forsøge at finde en diplomatisk og fredelig løsning, som anerkender kurdernes ret til en vis selvbestemmelse inden for de nuværende grænser mellem de fire pågældende stater.
Arrestationen af hr. Öcalan gør det ligeledes muligt at understrege, at PKK ikke er den eneste repræsentant for det kurdiske samfund, og også i denne forbindelse er det vores pligt at lægge pres på de tyrkiske myndigheder, således at det samlede kurdiske samfund ikke bliver gjort ansvarlig for denne leders handlinger, der selvbestaltet har gjort sig til fortaler for alle kurdere. Desuden lægger vi pres på de tyrkiske myndigheder, således at retssagen kommer til at foregå på en måde, der tillader det internationale samfund og også den kurdiske befolkning at vurdere grundene til hans arrestation og fængsling.
Med hensyn til det sidste punkt jeg vil berøre, drejer det sig om den vold og de gidseltagninger, som kurdiske demonstranter - som følge af arrestationen af deres leder - har udført på europæisk jord i mange af vores ambassader. Over for den tydeligt velorganiserede og samlede karakter af disse voldelige handlinger har det klart vist sig, at Unionen for sit vedkommende er fuldstændig uorganiseret. Dette taler kraftigt for, at vi styrker forbindelserne mellem vores respektive polititjenester med hensyn til udveksling af information, således at international terrorisme ikke kommer til at sætte dagsordenen på vores territorium.

Aelvoet
Hr. formand, Abdullah Öcalan-sagen fik i november sidste år en dårlig start, og den har nu fået en dårlig afslutning. Landene i EU var enige om, at hr. Öcalan ikke skulle udleveres til Tyrkiet, men de gav ikke svar på spørgsmålet om, hvor han så skulle hen. Ingen, intet land særskilt og heller ikke sammen, har tilbudt politisk asyl. Det var naturligvis bagsiden af medaljen. Den, der siger A, skal også sige B, og det har Europa ikke gjort.
Nu fastslår vi alligevel, til trods for de mange triumferende erklæringen i Tyrkiet, at man begynder at forstå, at det kurdiske spørgsmål ikke er løst, selvom Öcalan er arresteret. Spørgsmålet er nu, om Europa kan foretage sig noget politisk relevant. Det er rigtigt, at det kurdiske problem er et politisk problem, at det er et internationalt problem, men at det især er et internationalt problem, som rammer Europa. Vi har ikke indtryk af, at USA ved sin indblanding har taget hensyn til følgerne for Europa.
Det, Europa nu konkret kan gøre, er efter vores mening for det første at fortsætte med at lægge pres på den måde, rettergangen gennemføres på. Vi ser, at kritikken hidtil allerede har opnået en lille sejr, fordi Tyrkiet begynder at dække sig ind mod det forhold, at sagen foregår ved en domstol for statssikkerhed, hvor der ikke kan finde en almindelig uafhængig rettergang sted og begynder at træffe begrænsede foranstaltninger, så der kun ansættes civile anklagere og lignende. Vi skal fortsat konsekvent angribe den militære domstol. Unionen skal også sende en delegation af læger, jurister og folk, der er godt inde i menneskerettighedssager for at sørge for, at han får en retfærdig rettergang under forsvarlige sundhedsforhold.
For det andet mener vi også, at det er meget vigtigt, at de demokratiske kurdere får mulighed for at ytre sig op til valget. HADEP har i øjeblikket store vanskeligheder på dette område, og derfor er det vigtigt, at vi gør det klart, at alle partier skal kunne deltage uhindret i en almindelig og retfærdig valgkamp. Det er ikke tilfældet i øjeblikket. Også på det område skal Parlamentet tage et initiativ, og det kan det gøre ved at sende en delegation. For kun i et demokratisk Tyrkiet, i et Tyrkiet som er blevet demokratiseret, er det muligt at finde en løsning på det kurdiske problem.

Dell'Alba
Fru formand, Europa-Parlamentet optræder efter min mening alt for ofte med løftede pegefingre og giver på denne letkøbte måde sig selv ren samvittighed. I morgen skal vi endnu en gang stemme med henblik på at få sagt alt det dårlige, vi mener om den livsfare, Abdullah Öcalan befinder sig i, og vi vil med rette kræve en politisk løsning på det kurdiske problem.
Jeg ville ønske, at vi ligeledes benyttede denne lejlighed - og dette fremgår dårligt nok af vores tekst eller af forhandlingen for den sags skyld - til at granske vores samvittighed, og at Öcalans venner, dem der ønsker at støtte den kurdiske leders sag, og som i virkeligheden - det er min fornemmelse - har været medvirkende til hans fald, også gransker deres samvittighed med hensyn til den holdning, vi har udvist i EU.
Det land, der kunne have begæret udlevering, gjorde det ikke, hr. rådsformand. Deres land tøvede temmelig længe - for at sige det mildt - i stedet for at vælge den løsning, der måske kunne have gjort, at vi havde undgået det, der efterfølgende skete. Öcalan befinder sig i Tyrkiet, skønt alle sagde, at han under ingen omstændigheder måtte tage til Tyrkiet. Hvad angår Italien, skulle vi måske have levet op til vores ansvar, eftersom hverken Tyskland eller EU kunne finde den politiske løsning, der var nødvendig ved måske at styrke Schengen-proceduren og asylproceduren.
Jeg mener, at Italien måske skulle have accepteret bestemmelserne i konventionerne om terrorisme, levet op til sit ansvar og selv have dømt Öcalan. Det skete ikke, og jeg mener, at dette europæiske mea culpa bør tilføjes til sagen og i fremtiden tjene som en lektie. Uden den politiske union vil vi fremover opleve flere af sådanne sager, og vores Union vil ikke komme helskindet ud af denne sag.

Bonde
Fru formand, ethvert folk har ret til at have sin egen nation, og enhver sigtet har krav på en retfærdig rettergang. Tyrkiet undertrykker det kurdiske folk, og jeg har ingen tillid til, at hr. Öcalan får en retfærdig rettergang. Jeg tror, han lige nu er under tortur. Jeg har aldrig oplevet andet under arbejdet med politiske fanger i Tyrkiet. En gang var vi nogle politikere fra de fleste vesteuropæiske lande, som fulgte to eksilpolitikere til Ankara. Vi skulle være deres skjold. Straks ved ankomsten til lufthavnen blev de anholdt og sendt direkte til forhør med tortur. Vi forsøgte at besøge dem i fængslet, men kom ikke ind. I forhallen så jeg to drenge på alder med mine egne børn - 8 og 11 - bagbundet og lagt i håndjern. Hvordan kan voksne mennesker behandle børn som forbrydere, inden de overhovedet har nået puberteten? Da vi anden gang besøgte Ankara under retssagen, afleverede jeg et personligt brev fra Parlamentets formand, Lord Plumb, til de to anklagede. På den måde kunne jeg komme over hegnet og tale med dem. De berettede om grov tortur. Det værste var ikke de brændende cigaretter og de elektriske stød. Det værste var, at de blev vækket hver gang, de var faldet i søvn, til nye forhør og tortur. De europæiske lande må én gang for alle fortælle Tyrkiet, at tortur er en forbrydelse mod menneskeheden. Det er ikke muligt at have normale forbindelser med Tyrkiet, så længe de fortsætter med tortur, og så længe de undertrykker det kurdiske folk. Må jeg ikke foreslå, at vi lader medlemmer af vores Tyrkiet-delegation overvære retssagen på skift?

Cellai
Fru formand, Öcalan-sagen har fået delegationen fra Den Nationale Alliance til at gøre sig nogle overvejelser. For det første har de kurdiske mindretal i Tyrkiet, Irak og Iran ret til at få anerkendt deres identitet, deres særpræg og deres ønske om et stærkt selvstyre. For det andet er PKK hverken det eneste eller det største parti, der repræsenterer disse ønsker. For det tredje har PKK i sin kamp benyttet sig af rent terroristiske handlinger og de mest skrupelløse midler, herunder narkohandel for at skaffe penge til sig selv. For det fjerde har de socialistiske regeringers Europa vist sig at være ude af stand til at behandle Öcalan-sagen på en ens og konsekvent måde.
Når det er sagt, så kan vi ikke acceptere en overfladisk rettergang uden garantier fra Tyrkiets side, og vi anmoder om, at denne finder sted med respekt for den sigtedes rettigheder og ikke med risiko for dødsstraf. Vi kan heller ikke acceptere, at vores byer bliver udsat for sammenstød og meningsløs vold fra dem, som er blevet lukket ind af humanitære årsager.
Til sidst vil jeg gerne kort kommentere bemærkningerne fra formanden for Rådet, som er virkeligt alvorlige. Der er nemlig grund til bekymring, hvis det er sandt, at et medlemsland som Grækenland mere eller mindre indirekte har støttet PKK på grund af et nedarvet og efterhånden uforståeligt fjendskab over for det tyrkiske folk.

Swoboda
Fru formand, Rådets formand sagde klart og tydeligt, at det har vist sig, at Rådet og det europæiske statsfællesskab er ude af stand til at behandle sagen om Öcalan sammen. Ja, denne manglende evne er der, og det er en skandale, som denne manglende evne er kommet til udtryk i de sidste måneder. Men det ærgrer mig især og det er en speciel skandale, at selv efter at Öcalan - ufrivilligt - er landet i Tyrkiet, blev der afgivet en erklæring, som ikke er det papir værd, den er skrevet på, for i den forekommer ikke én eneste gang udtrykket kurdisk problem eller kurdisk situation. Der tales om problemer, der skal løses.
Hr. formand for Rådet, det er ikke Dem, der har hovedansvaret for dette dokuemnt. De talte her et klart og tydeligt sprog. De for ikke blidt frem mod PKK, men det var i det mindste et entydigt og klart sprog. Jeg ville ønske, at også udenrigsministrene eller Rådet når frem til et entydigt sprog i stedet for at producere dokumenter af en art, som ret beset dokumenterer den manglende evne til en fælles holdning.
For det andet beskæftiger vi os her også med sagen Öcalan og ikke kun generelt med det kurdiske spørgsmål, og Pauline Green redegjorde helt entydigt for vores holdning til en fredelig og politisk løsning. Öcalan er for os hverken den store helt eller den rare onkel, men Öcalan fortjener som mange andre en retfærdig behandling, en behandling, der tager hensyn til hans helbred, en behandling, der er fair, anstændig, offentlig og gennemskuelig, en behandling, der gør det muligt, at advokaterne også kan komme til ham, advokater, som han forhåbentlig også reelt kan vælge frit. Vi tager os af Öcalan-sagen, fordi han er blevet et symbol, et symbol på mange andre retssager, som desværre er blevet afviklet i Tyrkiet i al ubemærkethed, hvor man har båret sig unfair ad, så det var en hån mod retsstaten. Det er ikke et spørgsmål om menneskelighed for Tyrkiet, men tillige om politisk klogskab, hvis Tyrkiet gennemfører i det mindste denne retssag objektivt, fair og offentligt.
Vi forlanger af Tyrkiet - og det agter vi ikke at holde op med at forlange - at Tyrkiet ændrer sin holdning og sigter mod en politisk løsning af problemet, tager fat på kurdernes problem og kurdernes rettigheder politisk - jeg giver Dem helt ret i det, De sagde derom. Sker det, kan Tyrkiet være sikker på, at alle i Europa-Parlamentet også vil overbevise kurderne om, at også de skal yde deres bidrag til, at der kommer en fredelig, en politisk løsning. Der er brug for to parter, der er brug for Tyrkiet og der er brug for de kurdiske organisationer, som skal gøre alt for at nå frem til en fredelig løsning. Vi i Europa-Parlamentet vil imidlertid ikke holde op med at gå ind for en fredelig løsning på et spørgsmål, der kun kan løses fredeligt og politisk.

Graziani
Fru formand, det er i højere grad en konstatering end en vurdering, at når en mand bliver eller er blevet gjort identisk med et politisk problem, så er det svært at skille de to ting ad. Tilfældet Arafat burde ellers have lært os et eller andet! Ligesom Arafat var og er et symbol på det palæstinensiske spørgsmål, gemmer det kurdiske folks uløste problem sig med andre ord bag Öcalan-spørgsmålet.
Hvad enten Tyrkiet kan lide det eller ej, burde dette være Tyrkiets udgangspunkt med henblik på at løse et internt problem ved at give kurderne selvstyre og med henblik på at skabe en af de betingelser, som i fremtiden kan give Tyrkiet mulighed for at komme med i Unionen på en værdig måde.
Det, som vi har set siden den ulovlige tilfangetagelse af Öcalan, giver dog ikke grund til de store forhåbninger. Når man viser en fange på den måde, man har vist Öcalan på, og praler med det, ser det faktisk ud til, at alle menneskerettighederne trædes under fode. Når advokaterne har svært ved bare at få et møde med deres klient, må man tvivle på, om procesreglerne er korrekte. Når man står over for en særdomstol, hvor der også sidder en oberst, får man en fornemmelse af, at man ikke længere har at gøre med en retsstat. Og når Tyrkiet med hensyn til processens udfald begynder at tale om dødsstraf, er det nødvendigt, at Tyrkiet får at vide, hvad Europa mener, både for deres egen skyld og for Europas skyld.

Kronberger
Fru formand, når kriser som den, der skyldes fængslingen af PKK's leder Öcalan, optræder, drøfter vi udelukkende de øjeblikkelige symptomer og ikke den samlede politiske baggrund for disse konflikter. Det gælder for det kurdiske spørgsmål, det gælder på samme måde for problemerne i Kosovo eller på arnestederne for kriser i SNG-staterne. Naturligvis skal vi udtrykkeligt kræve, at Tyrkiet overholder den europæiske menneskerettighedskonvention. Ligeledes skal dødsstraf forbydes i hele verden.
Öcalan-sagen bør imidlertid ud over dagens politik være en anledning for os til at træffe langsigtede foranstaltninger til udvikling af en aktiv europæisk fredspolitik, men det betyder også indførelse af passende sanktioner over for lande, der systematisk overtræder menneskerettighederne. Menneskerettigheder og folkenes selvbestemmelsesret skal prioriteres højere end økonomiske interesser. For øjeblikket er det desværre hovedsagelig omvendt. Overalt, hvor vi i årevis er vidne til principiel uret uden at hæve vores røst, er vi selv medskyldige.

Dankert
Fru formand, hr. Swoboda har netop givet Rådets redegørelse et spark, fordi det ikke indeholder ordet »kurder«. Jeg citerer en tyrkisk avis, det tyrkiske blad Radical, som lovpriste teksten, fordi den »...a été redigé avec finesse et précaution ...« . Det betyder altså, at det er en ualmindelig hyklerisk tekst. Jeg deler Rådets holdning om, at problemerne i Tyrkiet skal løses med politiske midler. Jeg glæder mig over Rådets udtalelse om »... that all genuine efforts to separate the fight against terrorism from the search for politcal solutions ...« , at all genuine efforts gøres, men mit problem er, at Rådet ikke konstaterer, at sådanne efforts mangler i Tyrkiet i øjeblikket.
HADEP-processen for en domstol for statssikkerhed er nævnt her, en proces som notabene holdes før valget, men afsluttes efter valget, så vælgerne løber den risiko at stemme på et parti, som forbydes efter valget. Antallet af intellektuelle, der er dømt eller som er under anklage ved statssikkerhedsdomstolen, fordi de gør præcis det, som Rådet vil, at der sker i Tyrkiet, er meget stort. Det står der intet om i rådsdokumentet, og det beklager jeg meget.
Jeg vender tilbage til det, som kommissær van den Broek sagde om at hjælpe den sydøstlige del af Tyrkiet. Det er jeg enig med ham i. Men jeg tror, at det hidtil har været meget svært at hjælpe et område, hvor to parter befinder sig i en militærkonflikt. Så er hjælp altid hjælp til en part rettet mod den anden part. Denne situation bliver i øjeblikket mere overskuelig, fordi PKK militært er trængt et godt stykke tilbage, og i det område kan der altså ske mere. Men kommissæren skulle også have nævnt, at EU med Parlamentets godkendelse også gør en indsats i øjeblikket. Endvidere at vi har sat store projekter i gang med hensyn til folkesundheden og erhvervsuddannelse i dette område. Men der er det problem, at tyrkerne, fordi de endnu ikke har skrevet under på samarbejdsaftalen, ikke kan modtage hjælpen i øjeblikket, fordi den finansielle basis mangler på grund af, at de selv er skyld i denne situation.
Lige en bemærkning, jeg tror, at det er vigtigt, at ngo'erne i Tyrkiet støttes af EU for at tilvejebringe civil society , demokrati og menneskerettigheder, som der er hårdt brug for. Jeg finder det meget trist, at fordi Kommissionen kræver garantibeløb af ngo'erne, beløb som de ikke kan stille, er disse programmer blevet indstillet. Jeg mener, at det er meget nødvendigt, at der på kort sigt foretages noget.

Langen
Fru formand, mine damer og herrer, i debatten om fængslingen af PKK's leder Öcalan opfordres også Europa-Parlamentet til at give udtryk for en klar holdning. Jeg konstaterer, at udtalelsen af 17. februar fra Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender ikke lever op til det, for der må efter min mening ikke herske nogen tvivl om, at Europa-Parlamentet udtrykkelig fordømmer PKK's terrorisme. PKK'ernes voldelige aktioner i hele Europa skal ligeledes fordømmes på det skarpeste. Vi kræver derfor, at alle stater konsekvent griber ind imod denne vold og imod terrorismen, således som det altid hævdes i erklæringer.
Nogle af Den Europæiske Unions medlemsstater har i det hele taget ikke ligefrem indlagt sig fortjeneste i de sidste år, hvad angår Öcalan og PKK. Blandt dem er, hr. statssekretær Volmer, også Tyskland, ikke kun Grækenland. Jeg kan kun gentage, hvad vi sagde på vores delegationsmøde i Istanbul - formand Dankert var inde på det: For Tyrkiet er fængslingen fuldt og helt en succes med den holdning, de europæiske stater har. Resultatet ses tydeligt: Voldshandlinger overalt i Europa.
For os må følgende være klart. For det første: Hr. Öcalan fortjener en fair retssag, har krav på en fair retssag. For det andet: Retsvæsenets uafhængighed skal garanteres også i Tyrkiet. For det tredje: Uafhængige observatører skal have adgang til at overvære retssagen. For det fjerde: Tyrkiet opfordres til at lade hr. Öcalan beholde livet, hvis han, som det kan forventes, idømmes dødsstraf. For det femte: Selvom vi på det skarpeste fordømmer PKK's terrorisme, bliver Tyrkiet nødt til selv at tage skridt til at finde frem til politiske løsninger på de kurdiske problemer. For det sjette: Det ville være et klart signal fra Tyrkiet, hvis landet ved valget den 18. april ville lade det kurdiske parti deltage - det fik sidste gang 4, 6 % af stemmerne. Også dét er et krav, som ikke er med!

Lambrias
Fru formand, der har været skabt megen forvirring, både forsætligt og uforsætligt, omkring Öcalan-sagen. Regeringspropaganda, efterretningstjenester, rivaliserende organisationer og mange forskellige interesser har været involveret og fodrer ivrigt den europæiske offentlighed, så den glemmer Den Europæiske Unions ansvar. Midt i al denne forvirring tilsidesættes de simple, almenmenneskelige principper, der må og skal følges.
For det første at den civiliserede verden tager afstand fra og fordømmer terrorismen, hvad formålet med den end måtte være. Her helliger målet aldrig midlerne. Et andet princip er imidlertid, at indtil en person er bevist skyldig, har han ret til beskyttelse og til at forsvare sig selv. Det er sørgeligt, at man i Europa, hvor disse principper er blevet skabt, ikke har søgt at efterleve dem. Alle de ansvarlige har af forskellige grunde forsøgt at skubbe Öcalan-problemet fra sig. Tyskland kunne have dømt ham, da han indrømmer, at han var leder af en terroristorganisation, der bl.a. holdt til i Tyskland. I stedet endte det med, at Öcalan skal dømmes i det land, som bevisligt ikke kan give den mindste garanti for en retfærdig rettergang, og vi står her og appellerer så pænt til Tyrkiet om at give ham en retfærdig behandling, mens Europarådet for nogle dage siden udsendte en resolution om tortur i Tyrkiet.
Jeg beklager at måtte sige det, hr. formand for Rådet! Hvordan skal Europa forsvare sig, ikke over for terroristorganisationen PKK, men over for den tyrkiske, kurdiske befolkning, der nu har lidt i 60 år?

Robles Piquer
Fru formand, mine damer og herrer, naturligvis ønsker alle vi parlamentsmedlemmer, som her gør vores demokratiske arbejde, oprigtigt, at hr. Öcalan får en retfærdig rettergang, at hans retssag kan følges af udenlandske observatører, og at han får alle de garantier, som enhver anklaget har ret til. Dette forhindrer imidlertid ikke, at mange af os ved, at slutresultatet af alle disse år med krig, ødelæggelse og død, hvor hr. Öcalan har anført det kurdiske arbejderparti, er, at han er bragt til sit logiske og naturlige sted. Man kan ikke systematisk bruge vold uden at tænke, at man i sidste ende selv er offer for denne vold.
Vi er nødt til at beklage hændelsen på grund af den miskredit, som hændelsen kaster over hele den europæiske forvaltning af vores sager om den offentlige ro og orden. Vi er nødt til at vente og opfordre til, at problemet med den kurdiske befolkning løses, og at man blandt deres naturlige rettigheder anerkender deres ret til at udtrykke sig på deres eget sprog, deres ret til egen kultur og deres egne særlige måder at leve på, samt at dette ikke samtidig udgør en risiko for stabiliteten i nogle af det europæiske kontinents gamle nationer. Det er klart, at man er nødt til at placere Tyrkiet heriblandt, selvom det ikke er medlem af EU, for Tyrkiet er medlem af Europarådet - et relevant medlem - og andre europæiske institutioner.
Derfor er vi nødt til at bede alle om at bevare sindsroen. Vi er nødt til at opfordre til, at det kurdiske arbejderparti ikke på ny fungerer som spydspids for vold og magtanvendelse, hvilket har forværret situationen for dets leder, og vente på, at det bliver muligt at åbne en vej for retfærdighed, som omfatter anerkendelsen af de rettigheder, som det kurdiske folk bør have såvel i Tyrkiet som i nabolandene.

Volmer
Fru formand, mine damer og herrer, det glæder mig, at langt de fleste af talerne i hovedsagen er gået ind for Rådets principielle udsagn om dette anliggende. Jeg har af denne drøftelse fået det indtryk, at der hersker meget bred enighed om nogle punkter, som jeg endnu en gang kort vil referere.
For det første fordømmer vi på det bestemteste enhver form for vold og terrorisme. Dette emne står for øvrigt på EU-indenrigsministrenes dagsorden i de kommende dage.
For det andet skal det anerkendes politisk, at der er et kurderspørgsmål. Kurderspørgsmålet må ikke længere fortrænges.
For det tredje skal der skelnes klart mellem PKK og kurderne. Det er kun et mindretal af kurderne, der er voldelige. Hovedparten af kurderne er fredselskende mennesker som vi andre, der ikke ønsker andet end et liv i fred og sikkerhed.
For det fjerde er det kurdiske spørgsmål ikke længere et indre anliggende for Tyrkiet, for volden i vores gader viser, at så godt som alle europæiske lande er ramt af den.
For det femte kan en skelnen mellem separatisme og kulturel selvstændighed være en nøgle til at komme videre med løsningen af dette problem.
For det sjette er vi enige om, at der over for Tyrkiet skal rejses et krav om, at retssagen skal foregå efter retsstatslige principper og at vi principielt er imod dødsstraf.
Jeg kan tilføje, at en trojka-mission på politisk direktørplan rejser til Tyrkiet inden april og dernæst følger en trojka på udenrigsministerplan. Vi vil benytte disse lejligheder til at tale med Tyrkiet ud fra de punkter, jeg netop har nævnt.

Swoboda
Fru formand, jeg har blot et kort spørgsmål til rådsformanden, nemlig om han er rede til at forelægge det, han netop har sagt, for Rådet som en generel erklæring og anmode Rådet om at acceptere det.

Volmer
Fru formand, jeg håber, at den redegørelse, jeg netop har afgivet, er ført til protokols og at vi kan stille protokollen til Rådets disposition.

Ephremidis
Fru formand, jeg nævnte tidligere de tre unge kurdiske kvinder, der befinder sig i en ambassade i Nairobi, og da de har udenlandske pas, bad jeg Rådet om at garantere, at de uden risiko kan rejse til det land, der har udstedt disse pas. Deres liv er i fare. Repræsentanten for Rådet svarede mig ikke, og jeg vil indtrængende anmode ham om at oplyse, om han vil gøre noget i denne sag.

Dankert
Fru formand, Rådet har svaret. Jeg havde forstået det således, at Kommissionen også ville svare, og det så jeg nu forsvinde fra skærmen. Det er lidt underligt.

Formanden
Det har Kommissionen ikke ytret ønske om. Ønsker Kommissionen ordet derom?

van den Broek
Fru formand, Jeg bringer Dem ikke i vanskeligheder. Mit svar til hr. Dankert er, at jeg vil undersøge det problem, som han kom ind på om ngo'erne, der anmodes om en bankgaranti. Derudover er jeg enig med ham i, at Tyrkiet i øjeblikket heller ikke bidrager helhjertet til gennemførelsen af programmerne. Jeg takker i hvert fald for den indsats, som også hr. Dankert og hans kollega McMillan-Scott har ydet for at få disse programmer iværksat.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær van den Broek.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Kommissionens udkast til aftale med Sydafrika
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets erklæring om dets nægtelse af godkendelse af Kommissionens udkast til aftale med Sydafrika.

Volmer
Fru formand, Den Europæiske Union har siden 1995 forhandlet med Sydafrika om en aftale. Udkastet til aftalen omhandler bl.a. indførelsen af et frihandelsområde i løbet af 10 år samt en omfattende udvidelse af samarbejdet på det politiske, økonomiske og udviklingspolitiske område. Forhandlingerne har fra begyndelsen været meget vanskelige, navnlig på grund af problemer vedrørende begge parters åbning af landbrugsmarkederne og på grund af de forskellige holdninger til anvendelsen af oprindelsesbetegnelser for portvin og sherry, der er fremstillet i Sydafrika.
Det er kun i begrænset omfang muligt at udelukke følsomme landbrugsprodukter fra liberaliseringen, for ellers bringes aftalens overensstemmelse med WTO i fare. Trods disse problemer har Den Europæiske Union ved flere lejligheder bekræftet sin store politiske og økonomiske interesse i aftalen med Sydafrika. Det Europæiske Råd har krævet, at aftalen skal være indgået senest ved dets ekstraordinære møde i Berlin. Den 29. januar blev der i forbindelse med det internationale økonomiske topmøde i Davos forhandlet et samlet kompromis på plads mellem kommissær Pinheiro og den sydafrikanske handelsminister Erwin.
Det tyske rådsformandskab har på Rådets samling den 22. februar forsøgt at nå frem til politisk enighed om indgåelse af aftalen på grundlag af det ovennævnte kompromis, og det skal bekræftes formelt på Rådets samling den 22. marts. Det viste sig imidlertid på Rådets samling, at der stadig ikke er enighed i Den Europæiske Union om indgåelsen af en aftale på grundlag af det kompromis, Kommissionen har forhandlet sig frem til. De væsentligste problemer er på den ene side flere medlemsstaters forbehold over for de fastsatte bestemmelser om anvendelse af oprindelsesbetegnelse for portvin og sherry. Konkret drejer det sig her om anvendelsen på det sydafrikanske marked af betegnelsen portvin og sherry for produkter, der fremstilles i Sydafrika. Navnlig den mulige præcedensvirkning af utilfredsstillende bestemmelser på forbindelserne med andre handelspartnere giver nogle medlemsstater hovedbrud. Heller ikke de importkvoter og tidsplanen for fjernelsen af tolden på frugtkonserves og juice, der er et resultat af forhandlingerne, tilfredsstiller alle medlemsstater.
På den baggrund har Rådet hilst de fremskridt velkommne, der blev gjort under den sidste forhandlingsrunde, og anmodet Kommissionen om så hurtigt som muligt at fremsætte forslag til løsning af de spørgsmål, der stadig står åbne, med det formål at nå frem til politisk enighed om indgåelsen af aftalen på den næste samling i Rådet den 22. marts. Formandskabet bekræftede i den sammenhæng EU's vilje til at nå til enighed inden Det Europæiske Råds ekstraordinære møde i Berlin den 24.-25. marts.
Kommissionen er allerede gået i gang med arbejdet og har indledt bilaterale samtaler med de medlemsstater, der stadig har problemer. Vi ved endnu ikke, hvorledes elementerne i en mulig løsning kommer til at se ud. Der vil muligvis være behov for yderligere samtaler med Sydafrika. Forud for Rådets samling den 22. februar afviste den sydafrikanske leder af forhandlingerne, handelsminister Erwin, i en skrivelse til kommissær Pinheiro ganske vist kategorisk enhver ændring af det kompromis, der var opnået i Davos. Det tyske rådsformandskab er imidlertid helt klar over denne aftales betydning for de politiske og økonomiske forbindelser med Sydafrika også som et klart signal om støtte til det sydafrikanske demokrati og som et bidrag til en stabilisering af det sydlige Afrika.
Vi vil derfor i de kommende uger af al magt støtte Kommissionen i dens vanskelige opgave. Vi er fast besluttet på at overholde den af Det Europæiske Råd fastsatte tidsplan - indgåelse af aftalen inden det ekstraordinære møde i Berlin. Vi stoler på, at alle involverede parter vil vise den fleksibilitet, der er nødvendig for at få løst de få punkter, der stadig er strid om. Jeg forsikrer Dem om, at det tyske rådsformandskab vil gøre alt, hvad der står i dets magt, for at Rådet i god tid accepterer, at aftalen indgås.

Theorin
Fru formand, siden apartheidsystemet blev afskaffet i Sydafrika, har EU's politiske ledere gang på gang lovet Nelson Mandela en retfærdig frihandelsaftale, en nødvendig og strategisk aftale, som kan give positiv stimulans til udviklingen af de fattigste områder i Sydafrika, og som er utrolig vigtig for fred, stabilitet og udvikling i hele regionen i det sydlige Afrika.
Forhandlingerne har snart varet i fire år, forhandlinger, der ikke altid har afspejlet de smukke løfter, men snarere i mange henseender blotlagt de værste, protektionistiske træk, uanset om de har drejet sig om frugt og grøntsager, vin, kartofler eller afskårne blomster.
Gang på gang har dette Parlament og Delegationen for Forbindelserne med Sydafrika stillet krav om en sådan aftale. Statsministre og præsidenter har ved deres møder i Cardiff og Wien lovet, at man snarest vil nå til enighed, og senest til marts i år. Det har sin naturlige forklaring: Forhandlingerne har varet alt for længe, det sydafrikanske parlament opløses til marts, og Nelson Mandela går af som præsident. Det er mildest talt pinligt, at nogle lande her i forhandlingernes sidste øjeblikke, påtager sig et stort politisk ansvar ved at bringe denne aftale og dermed hele den tredje verdens tiltro til EU i fare! Hvordan skal man kunne tro på forhandlinger med EU, hvis man ikke kan nå frem til en sådan aftale med Sydafrika?
Hvad er det, EU har gjort? Jo, man har dumpet prisen på tomater på det sydafrikanske marked og dermed gjort tusindvis af kvinder, der hver især forsørger 7-8 personer, arbejdsløse - og så trækker man portvin og sherry frem i sidste øjeblik. Der er tale om et spørgsmål, der allerede er løst, en løsning, som man er nået frem til gennem forhandlingerne. Det er et stort ansvar, som disse medlemsstater har påtaget sig. Jeg går ud fra, at den positive holdning, som Rådet udviser, virkelig er kommet frem. Det er jo ikke bare landene i Europa , som protesterer, og som man skal diskutere med, men der er jo også en part i Sydafrika . Sydafrika skal jo også have noget at vise sine borgere. Skal vi virkelig risikere EU's gode rygte på denne måde?

Oomen-Ruijten
Fru formand, jeg begynder denne debat positivt med at takke kommissær Pinheiro, der har gjort alt for at kunne gå til Rådet med et godt kompromis om denne aftale. Hr. Pinheiro har vovet pelsen. Jeg mener, at det er en skandale, at han lades i stikken af fire medlemsstater. Jeg tror ikke, at de emner, som er skyld i dette, betegnelsen af vin, kvoten for vin, frugt og juice, var værd at lave sådan en ballade om. Jeg er i øvrigt glad for, at sagen om afskårne blomster, som førte til en del problemer i mit land, i hvert fald er blevet løst.
Forhandlingerne har varet i fire år. Det var en meget vanskelig sag. Det vidste vi. Men fiskeriproblematikken var allerede fjernet, fordi der sideløbende var en forhandlingsrunde. Derfor er det endnu mere beklageligt, at problemerne ikke blev løst på forhånd i fagudvalgene.
For det tredje er den socialøkonomiske situation i Sydafrika meget dårlig. Den er meget dårligere, end vi troede i 1994. Jeg spørger også Rådet, om det ikke er således, fordi vi lukker landet ude af det europæiske marked? Er vi så ikke medansvarlige? Jeg minder Parlamentet om de løfter, som dengang blev givet til hr. Mandela. Jeg minder om det, som blev aftalt i Wien, nemlig at sagen skal afsluttes.
Jeg spørger det tyske formandskab: Hvilken løsning kan det trylle frem af hatten for at få blokaden fjernet? Jeg tvivler ikke på, at det har gjort alt, hvad det kan. Men hvordan får De fjernet blokaden? Det spørger jeg formandskabet om, og jeg udfordrer det egentligt, vis, hvad De kan og forsøg at finde en løsning, for folkene i Sydafrika har krav på, at vi fortsat støtter dem.

Cars
Fru formand, vi europæere har grund til at skamme os over vores helt utilstrækkelige støtte til det sydafrikanske folk under apartheid. Behøver vi nu skamme os igen? Vi europæere udtrykker ofte vores respekt for den måde, hvorpå Sydafrika forsøger at hele sårene efter apartheid, og vores store beundring og højagtelse for præsident Nelson Mandela. Det er derfor med en følelse af skam, at vi nu modtager meddelelsen om, at Ministerrådet ikke har kunnet godkende frihandelsaftalen med Sydafrika, en aftale, som det helt urimeligt har taget tre og et halvt år at forhandle sig frem til.
De argumenter, der er blevet fremført af ministrene fra Frankrig, Italien, Portugal og Spanien, som nu ikke vil godkende aftalen, er alt for spinkle og smålige til at begrunde deres holdning. Det gør os urolige, urolige for, at det egentlige formål er at åbne for nye forhandlinger om aftalen i sin helhed.
Mit spørgsmål til formandskabets repræsentant er derfor, om han kan garantere, at min uro er ubegrundet, at alle de centrale dele af aftalen ligger fast, og at den vil blive færdiggjort uden fundamentale ændringer inden længe, det vil sige senest den 22. marts. Hvis Europa-Parlamentet får en sådan garanti fra formandskabet, har dagens forhandling givet mening. Personligt kan jeg garantere Ministerrådet for, at vi her i Parlamentet virkelig er oprørte over det, vi opfatter som et svigt af Europas stærke ønske om et omfattende og varmt forhold til et land og et kontinent, der står vores hjerte nær.

Moreau
Fru formand, efter mere end tre års ofte vanskelige forhandlinger er Kommissionen og Sydafrika blevet enige om et udkast til en aftale. Europa-Parlamentet har allerede understreget, hvor vigtig denne aftale er, idet det anmodede om, at disse forhandlinger blev fremskyndet. Efter at have bidraget til at fjerne det forfærdelige apartheidregime må vi ikke bare være ligeglade med det sydafrikanske folks skæbne. Alt skal iværksættes således, at den sorte befolkning, der har lidt så meget, langt om længe oplever en forbedring af deres levevilkår, og Den Europæiske Union bør bidrage hertil.
Derfor blev min gruppe ubehageligt overrasket, da Rådet forkastede denne aftale. Det er sandt, at de begrundelser, der blev fremsat, skal tages i betragtning. Men de kan løses efterfølgende uden at bringe aftalens samlede indhold i fare, og jeg vil gerne understrege dette. Hvorfor indgår man ikke en aftale, der efterfølgende løser de problemer, som opstår? For det er et forkert signal, Rådet sender det sydafrikanske folk. Derfor, hr. rådsformand, vil jeg på vegne af min gruppe bede Dem gribe ind, således at Rådet hurtigt giver grønt lys for en aftale, der udelukkende bidrager til Sydafrikas udvikling.

Telkämper
Fru formand, hr. formand for Rådet, jeg vil indlede med at hilse Dem velkommen til Deres første møde her. Jeg kan forsikre Dem, at det nye rådsformandskab i det mindste på det udenrigspolitiske område har et godt ry, og vi håber, at det vil bidrage til en passende afslutning på forhandlingerne med Sydafrika. Vi er overraskede over den sidste samling i Rådet, som ikke vedtog det kompromis, hr. Pinheiro havde forhandlet sig frem til med Sydafrika. Fire års forhandling betyder naturligvis fire års sej kamp fra begge sider. Vi har forlangt meget fra Sydafrikas side efter den hårde tid med apartheid, en politik, der fik støtte fra mange af EU's lande, ikke kun i form af kapital.
Jeg mener derfor, det er nødvendigt, at Sydafrika her får støtte fra Den Europæiske Union, og det haster. Hr. Mandela har gjort sit bedste. Han har brug for den støtte, denne aftale giver, i forbindelse med det forestående valg - for der finder ikke kun valg til Europa-Parlamentet sted, men der er også valg i Sydafrika - støtte ikke blot fra medlemsstaterne, men også fra rådsformandskabet.
Vi ønsker ikke, at apartheidgæld skal betales, for så kommer befolkningen, menneskene i Sydafrika, til at betale dobbelt. Det er det ene punkt. Men vi ønsker at imødekomme dem, ikke kun hvad angår markedet for vin og sherry, men også på et område, der tilsyneladende volder vanskeligheder - for Tyskland, Nederlandene og Østrig - nemlig hvad angår emigrationsklausulen. Jeg mener, det er vores ansvar at vise, at vi når et resultat inden marts, og det er vores anmodning og vores krav til Dem som formand for Rådet.

Posada Gonzalez
Fru formand, kære kolleger, alle må kunne gå ind for aftalen med Sydafrika med henblik på at sikre et demokrati under udvikling i et land, der kan tjene som dynamisk eksempel for de andre afrikanske lande i det samme geografiske område. Vi forstår godt, at briterne nærer særlige følelser over for sydafrikanerne, men vi beder om den samme forståelse og tolerance, når det drejer sig om at forstå vores følelser - og 40.000 landmænd huskede os på dem forleden - over for de produkter, der konkurrerer med vores middelhavsøkonomi, og ikke mindst, når de oversvømmer vores supermarkeder med produktnavne, der er så hellige for os som sherry, portvin, grappa osv.
Vi vender os ikke blot imod mængden, men først og fremmest imod spørgsmålet om mærket (årsagen til striden), som bør fremstå stadig mere klart og oplysende for forbrugeren, især med hensyn til oprindelsessted. Frankrig kæmper bravt for produktbetegnelser som champagne og cognac, selv mod russerne, der bruger navnet »champansky«. Vi må nødvendigvis føle os ramt og må derfor beskytte vores oprindelsesbetegnelser, thi de forudsætter en kultur, der er skabt af mange generationer producenter, og som med rette er blevet påskønnet af kendere.
Ud over de produkter, der hører under aftalerne om fiskeri, tekstil og konkurrerende landbrugsprodukter, har vi denne legitime grund til uenighed, hvad angår oprindelsesbetegnelserne, som vi ikke kan acceptere.

Souchet
Fru formand, Rådet handlede klogt og konsekvent, da det forkastede Pinheiro-Erwin-kompromiset, fordi dette ikke overholder det forhandlingsmandat, som Rådet selv gav Kommissionen. Dette nye tilfælde af mandatovertrædelse tydeliggør behovet for at opstille meget strenge rammer for Kommissionens rolle med hensyn til handelsmæssige forhandlinger. Forhandlingsmandaterne skal være tilstrækkeligt præcise, og udførelsen heraf skal være genstand for Rådets stadige kontrol. Kommissionen må ikke få kompetence til at indgå forudgående aftaler, der reelt fremstår som bindende for Rådet, og som sætter de lande, vi forhandler med, i en vanskelig situation.
Det skal gøres klart, at det ikke er Kommissionen, der indgår forpligtelser på Unionens vegne, men Rådet, som repræsenterer medlemsstaterne. Naturligvis er det i dette tilfælde ikke op til Kommissionen - heller ikke selvom den har de bedste intentioner, så som en aftale med Sydafrika - at fremsætte forslag, der ligger uden for dens mandat og på uansvarlig vis at ofre de fordele, en stor del af vores landbrug har, på et tidspunkt, hvor landbruget - og det så vi i mandags, endda her i Bruxelles - har store sociale problemer.

Kinnock, Glenys (PSE).
Fru formand, som garvet iagttager af disse fire år lange forhandlinger skulle jeg nok ikke være blevet forbavset over holdningen navnlig hos Frankrig og Spanien ved mandagens møde i Rådet (almindelige anliggender). Hvordan kan de påstå, at Davos-pakken er for generøs over for præsident Mandelas Sydafrika? Hvordan kan det tillades, at sådan et latterligt forslag om portvin og sherry får lov til at spolere den største chance, vi har for at tilbyde reel og praktisk solidaritet til Sydafrika?
I modsætning til, hvad vi har hørt her, er Sydafrika kommet med betydelige indrømmelser for portvin og sherry med henblik på at nå frem til en bred aftale. De sydafrikanske forhandlere har formidlet en meget betydelig enighed i deres eget land i en meget vanskelig situation. Alex Erwin, handelsministeren, sagde i morges i Cape Town, at mandagens beslutning var yderst skuffende. Det gør han på baggrund af en stigende nervøsitet inden for landbruget, industrien, fagforeningerne og andre sektorer i hans land. Alex Erwin bad Europa om at lytte til fornuft, at undgå en genåbning af hele pakken og endnu en gang at tale om handel, udvikling og samarbejde.
Vi ønsker ikke at åbne forhandlingerne om hele pakken igen, at tale om multilaterale forhandlinger vedrørende TRIPs og WTO. Tiden er inde til, at alle EU's medlemsstater udviser realistisk sans, generøsitet og visioner og mindre af den smålige, kortsynede protektionisme, vi så i mandags. Politiske visioner er det, vi behøver nu. Både det sydafrikanske parlament og Europa-Parlamentet er ivrige efter at få underskrevet denne aftale en gang for alle, før både Sydafrika og vi skal til at holde valg. Den 22. marts er EU's sidste chance for at få denne aftale på plads og udvise en reel solidaritet med vores partnere i Sydafrika.

Mezzaroma
Fru formand, ærede kolleger, som formand for Delegationen for Forbindelserne med Sydafrika vil jeg gerne takke Parlamentet for at have accepteret hurtigt at udarbejde et beslutningsforslag med henblik på at fastholde forbindelserne med dette store land efter fiaskoen for det kompromis, der varede fem år, og som blev ledet af Kommissionen og slået i stykker af Rådet.
Rådet har efter min mening overhovedet ikke taget højde for det politiske aspekt ved forbindelserne. Sydafrika har behov for støtte, så de kan få skabt et demokrati, for demokratiet lader stadig til at være meget skrøbeligt. Sydafrika har brug for at udvikle sig, gøre fremskridt og have nogle, der lærer indbyggerne at arbejde og at blive integreret i en verden, som stadig er ukendt for mange af dem. Sydafrika skal hjælpes og ikke straffes, specielt ikke nu, hvor de her til maj afholder det andet demokratiske valg.
Europa må ikke gå glip af denne lejlighed. Europa er en erfaren mester i arbejdets kunst og har nogle stærke traditioner. Europa forstår sig på uddannelse, og der er små og mellemstore europæiske virksomheder, som er villige til at undervise i, hvordan man udfører et stykke arbejde og skaber beskæftigelse. Vi skal videregive alle disse talenter for at skabe udvikling i en stor nation, der indtil for få år siden ikke vidste, hvad frihed, demokrati og fremskridt betød.
Rådet burde tage højde for alle disse aspekter og ikke hænge sig i detaljerne.
På næste mandag er vores delegation i Sydafrika. Jeg ville gerne bringe præsident Mandela og formanden for det sydafrikanske parlament, fru Juvuala - som vi havde besøg af i Strasbourg for tre måneder siden - et budskab om store forhåbninger, broderskab og imødekommenhed over for deres bøn om hjælp. Jeg ville gerne sige til dem, at vi ønsker at forhandle ligeværdigt med dem, men med forståelse for deres problemer, og at vi ikke bare vil lytte, men også forsøge at overvinde de forhindringer, der desværre har været fra vores side, og som har fået kompromiset til at slå fejl.
Jeg håber, at det fælles beslutningsforslag bliver godkendt og vedtaget i morgen, så vi kan genoprette nogle forbindelser, der i øjeblikket forekommer mig at være ret uklare.

Barros Moura
Fru formand, kære kolleger, jeg, der så længe, jeg har været politisk aktiv, har bekæmpet apartheidregimet, tager i denne sag ikke mod belæringer fra nogen. Dette sagt som indledning til det, som jeg vil sige om sagens kerne. Jeg mener, at Rådet har gjort ret i at blokere for denne aftale, indtil alle forhold er bragt i orden med hensyn til portvin, sherry og andre emner, der vedrører borgerne, vælgerne og befolkningen i vores lande, der har stor interesse heri. Mens vi, der befinder os her, repræsenterer vælgerne, repræsenterer kommissær Deus Pinheiro kun sig selv. Jeg gentager: kun sig selv. Det er derfor, han med dette ubehag kan løse problemet med sherry og portvin på den måde.
Idet jeg således på det kraftigste støtter en aftale, der imødekommer vores venner fra Sydafrika, og som befæster landets antiracistiske demokratiske system, appellerer jeg samtidig til, at man viser omtanke og tager hensyn til vores producenters interesser. Mine engelske venner, der her har udtalt sig, ved også gennem deres kendskab til historien, at portvin produceres i Portugal. De er jo også selv en del af den historie. Det er derfor, at de burde forsvare dette produkts ægthed. Og jeg så gerne, at vi af denne fælles historie ikke kun kan beholde Methuen-traktaten, men at også portvinen fortsat kan bestå.

Kittelmann
Fru formand, jeg er i og for sig ikke glad for anledningen, men for at vi er nødt til med denne sag som målestok på kort tid at kaste lys over to principielle spørgsmål. Statssekretæren sagde så elskværdigt: Vi er fast besluttet på, vi er fulde af tillid, vi vil gøre alt. Samtidig sagde han: Vi ved imidlertid endnu ikke, hvorledes elementerne i løsningen kommer til at se ud. For det tredje sagde han: Sydafrika har kategorisk afvist enhver ændring af aftalen. Derimellem ligger så det skøn, vi har.
Personlig anser jeg det i lighed med alle de kolleger, der har haft ordet, for en skandale, hvad der sker med Sydafrika. Alle, der ser udviklingen i Sydafrika, ved, at det går ned ad bakke dér, at de sociale forhold bliver stadig værre, at der sandsynligvis kommer socale konflikter, når Mbeki afløser Mandela, fordi der ikke er noget at give dem, som fik lovning på alt. Vi nærede alle det håb, at dette land i det sydlige Afrika skulle blive et økonomisk håb, som vi stillet over for et angiveligt tabt kontinent igen kan øse af. Og hvad gør Rådet, for øvrigt ikke kun efter denne nægtelse? Hele sagen har stået på siden 1995 med den ene skandaløse afgørelse efter den anden! Her affinder Rådet sig bevidst med, at et land, der har brug for vores bistand, er på vej nedad. Det har også psykologiske følger! Det drejer sig om troværdighed, oprigtighed og derfor, hr. repræsentant for Rådet, skal De, så vidt De kan, være hård og konsekvent! Også Tyskland tøvede længe med at tale åbent om landbrugsproblemerne, men nu gør Tyskland det ligesom også andre lande. Min inderlige anmodning er: Lad os ikke undervurdere, hvilke konsekvenser det får også for Den Europæiske Union!

Spiers
Fru formand, jeg vil gerne tage to ting op. For det første er der her tale om en pakke. Begge parter er gået på kompromis. Hvis man prøver at ændre pakken på dette tidspunkt, taber man hele aftalen på gulvet. Forskellige medlemmer har talt om vin og alkoholholdige drikkevarer og etiketterne for portvin og sherry. De burde læse det, der står i aftalen. Sydafrika accepterer en gradvis afskaffelse af etiketterne i tredjelande inden fem år. Det er under alle omstændigheder et lillebitte marked. De vil gradvis afskaffe dem i SACD inden otte år. De beholder dem inden for den sydafrikanske toldunion i 12 år i afventen på en løsning inden for WTO. EU bør afholde sig fra at anvende gangstermetoder for at ændre den sydafrikanske holdning i det, der jo er multilaterale forhandlinger.
For det andet er jeg enig med fru Oomen-Ruijten i, at kommissær Pinheiro har opført sig korrekt. Dette gælder ikke for hele Kommissionen. GD VI har vist sig fra sin værste, protektionistiske side, og alle er klar over, at det er meget slemt. Bag alle argumenterne om vin og alkoholholdige drikkevarer, portvin og sherry ligger den uforfalskede landbrugsprotektionisme. Spanien var inde på problemer med landbruget. Frankrig var inde på problemer med eksportrefusioner. Hvis regeringscheferne ikke kan tage sig sammen og sætte sig ud over disse særinteresser, risikerer vi at tabe hele aftalen på gulvet.

Volmer
Fru formand, mine damer og herrer, jeg har meget opmærksomt taget den kritik til efterretning, De har fremsat af afgørelserne. Men i princippet føler jeg også, at rådsformandskabet er blevet støttet i sin holdning. I sidste instans er vi i Rådet gået stærkt ind for, at denne aftale omsider bliver indgået, for vi vurderer det således, som mange talere har sagt det her. Efter at vi tidligere indførte økonomiske sanktioner for at tvinge apartheidstyret i knæ, ville det det være konsekvent nu at komme med økonomisk støtte for at fremme demokratiseringsprocessen.
Den Europæiske Union bliver nødt til at træffe en principbeslutning mellem solidaritet med de udviklingslande, der er inde i en vanskelig transformationsfase, og de enkelte medlemsstaters nationale interesser. Jeg mener, at det, mange medlemsstater gør krav på til sig selv, nemlig at deres egne chancer for udvikling øges gennem en bestemt udformning af økonomien, gælder så meget desto mere og så meget desto tydeligere for lande i den tredje verden, og derfor kan jeg i grunden kun registrere Deres kritik og Deres tilskyndelser og videregive dem til Rådet i det håb, at de lande, som modsætter sig, at aftalen bliver indgået, også lægger vægt på Deres udtalelser og måske endnu en gang tager deres holdning op til overvejelse.
Bifald

Formanden
Mange tak, hr. formand for Rådet.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Harmonisering af de sociale bestemmelser inden for transport
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0032/99) af Grosch for Udvalget om Transport og Turisme om transportpolitikken: harmonisering af de sociale bestemmelser.

Grosch
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, det har været et meget interessant forehavende at undersøge de sociale bestemmelser inden for transport for Europa-Parlamentet, for den forskellige udvikling i den liberalisering, som er langt fremme på luft-, sø- og vejtransportområdet, men bagud hvad angår jernbanetransport og transport ad indre vandveje, har også indflydelse på udviklingen i de sociale bestemmelser. Disse nuanceringer skal med i denne betænkning. De sociale aspekter, der er taget særligt hensyn i betænkningen, vedrører naturligvis arbejdstid, sikkerhed og sundhed, kvalifikation og uddannelse, mobilitet i almindelighed og ikke mindst beskæftigelsen. Som en vigtig branche inden for godstransport og personbefordring ligger transportsektoren helt klart i spændingsfeltet mellem konkurrencevilkår på den ene side og sikkerhed og arbejdsbetingelser på den anden side. På vej- og jernbanetransportområdet er branchen en del af de offentlige tjenesteydelser og tillige basis for, at der tilstræbes mobilitet for alle borgere, og med 6 millioner ansatte og 3 millioner selvstændige er den tillige af stor betydning for beskæftigelsen.
Af disse grunde forekom det os påkrævet, at vi beskæftiger os specielt med de sociale bestemmelser inden for transporten, for på de områder, hvor liberaliseringen er foregået uden de nødvendige sociale mindstenormer, har konkurrencen udviklet sig på bekostning af de ansattes arbejdsbetingelser og sikkerhed og dermed tillige på bekostning af borgernes sikkerhed. Denne konkurrence, der ikke er underlagt nogen regler, har ikke kun ødelæggende indvirkning på de sociale aspekter, den er derudover økonomisk betænkelig. En realistisk og pragmatisk harmonisering, som den foreslås i denne betænkning, står derfor ikke i noget modsætningsforhold til en rigtigt forstået liberalisering, tværtimod! Den vil betyde det stabile grundlag, som erhvervet har brug for med henblik på en bæredygtig udvikling. Det betragter jeg også som en forudsætning for denne betænkning, nemlig en komplementaritet mellem liberalisering og social harmonisering.
De vigtigste samtalepartnere - og det er det første og mest centrale i betænkningen - under forberedelsen af alle foranstaltninger er og bliver naturligvis arbejdsmarkedets parter. I denne sammenhæng skal disse forsamlinger være fuldt repræsenteret, men fører forhandlingerne ikke til et resultat, bliver Kommissionen nødt til at gribe ind med lovgivning, og den må ikke benytte det manglende resultat af disse forhandlinger til at trække sagen i langdrag.
Transportområdet må ikke længere for nogen sektors vedkommende holdes uden for direktiverne om arbejdstider. Vejtransporten er et godt eksempel, fordi den på den ene side viser, at Kommissionen bliver nødt til at tage initiativer, men på den anden side også, at det ikke kun drejer sig om køre- og hviletider. Alle sektorer, men navnlig vejtransporten, kræver nye fælles definitioner på mobile og ikke-mobile arbejdstagere, på de forskellige former for arbejde, der hører til faget, og ikke kun på køretider eller tid tilbragt bag rattet og hviletider. Den fleksibilitet, der foreslås på dette område, skal tage hensyn til de forskellige sektorer inden for transportområdet, herunder arbejdstider, men må aldrig drage principperne om arbejdstagernes og dermed også borgernes sundhed og sikkerhed i tvivl.
50.000 dræbte på transportområdet - en rapport taler sit klare sprog om sikkerheden i forbindelse med vejtransporten. Strejker, som på få timer lammer hele lande, og færgekatastrofer var tegn på, at der også på dette område var behov for handling. Vi er af den opfattelse, at vi ikke skal afvente yderligere pres fra ulykker eller strejker for at tage initiativer også på de områder, hvor der stadig er behov for det. Men gode bestemmelser alene er ikke nok. De bliver effektive og stimulerer endog markedet, når kontrolforanstaltningerne gennemføres ensartet og forkert adfærd straffes ensartet i alle EU-stater. Intet land må underskride minimumskontrolforanstaltningerne, og Europa-Parlamentet skal ikke være nødt til at vente i endnu fire år på, at beretningerne om gennemførelsen af disse kontrolforanstaltninger foreligger. Endvidere skal i denne sammenhæng den moderne teknologi, der kan bidrage til sikkerheden, udnyttes fuldt ud, og der er set med vores øjne heller ikke nogen økonomiske interesser hos f.eks. producenter, som gør det muligt eller begrunder, at vi gør brug af disse teknologiske udviklinger. Jeg nævner her fartskriverne som eksempel. I sammenligning med de teknologiske muligheder, der eksisterer i dag, ville jeg næsten anse de nuværende fartskrivere, som stadig anvendes, for middelalderlige.
Adgangen til faget er ligeledes et vigtigt kapitel i denne betænkning. Kvalifikation og gensidig anerkendelse er i lighed med arbejdstider hovedhjørnestenen i en transportpolitik. Den sikrer tjenesteydelsens kvalitet og tillige mere sikre arbejdsvilkår. Her synes f.eks. Rådet ikke at være indstillet på at overvinde denne hurdle på luftfartsområdet, selvom i dette eksempel kabinepersonalet inden for luftfarten varetager vigtige sikkerhedsopgaver.
De sociale aspekter inden for transportområdet betyder imidlertid også sikring af borgernes mobilitet på forskellig vis under hensyntagen til det krav, borgere med begrænset mobilitet stiller. Det angår den offentlige service og det indebærer naturligvis også en samlet drøftelse af dette punkt. Med Deres tilladelse vil jeg til slut gå ind på den beskæftigelsesmæssige side af sagen i transportpolitikken. Vores medlemsstater anvender årligt mere end ECU 180 milliarder på beskæftigelsesområdet, og derfor finder vores udvalg det nødvendigt, at det i forbindelse med enhver foranstaltning, der foreslås, undersøges, hvilken virkning den får på beskæftigelsen.
Til allersidst vil jeg sige, at vi, hvis vi i Det Europæiske Fællesskab vil indføre et transportområde, hvor arbejdsvilkårene ikke længere kan skade borgernes sundhed, sikkerhed og livskvalitet, i så fald bliver nødt til at stemme for en minimal harmonisering af det sociale område, for vi bliver nødt til at fastsætte bestemmelser om aspekter, som markedet alene aldrig vil fastsætte bestemmelser om. Amsterdam-traktaten giver os måske også i begrænset omfang midlerne dertil. Det er altså op til os selv. Tak, fordi De lyttede opmærksomt!

McMahon
Fru formand, i hr. Groschs betænkning introduceres der nogle vidtrækkende spørgsmål, der dækker alle arbejdsmarkedsmæssige aspekter inden for transportsektoren. Det forhold, at hans betænkning nærmest blev enstemmigt vedtaget i Udvalget om Transport og Turisme, viser, at der i Parlamentet er udbredt støtte til udbud inden for det arbejdsmarkedsmæssige område af transporten. Hr. Groschs betænkning vil blive suppleret med den kommende betænkning fra hr. Chanterie for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om en udvidelse af det generelle arbejdstidsdirektiv og min egen betænkning om lastbilchaufførers arbejdstid.
Der kan ikke herske nogen tvivl om, at der findes en direkte sammenhæng mellem en korrekt regulering af arbejdstiden, de ansattes sikkerhed og sundhed og naturligvis vigtigst af alt passagerernes sikkerhed, uanset transportform. Kommissionen skal lykønskes med, at den har hjulpet parterne på arbejdsmarkedet inden for jernbanesektoren med at nå frem til en aftale den 30. september sidste år. Vi mener med rette, at der skal indgås tilsvarende aftaler for de øvrige transportformers vedkommende. Det er desværre ikke sket, og det er derfor, jeg er i færd med at udarbejde min betænkning om lastbilchaufførers arbejdstid, fordi Kommissionen var tvunget til at anvende egentlig lovgivning.
Det andet område, der giver anledning til bekymring, er de langsomme fremskridt med hensyn til harmonisering af flyvetid og hvileperioder for flypersonale. Det generer os i særdeleshed.
Afslutningsvis kan jeg sige, at Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender støtter betænkningen. Vi mener, at liberaliseringen har medført adskillige problemer inden for transportindustrien. Jeg skal især nævne posttjenesterne. I mange medlemsstater har liberaliseringen af posttjenesterne medført betydelige problemer inden for denne sektor. Derfor kommer postansatte over hele Unionen på deltidskontrakter, i mange tilfælde uden tilstrækkelig pensionsdækning. Jeg mener, at princippet om universel tjeneste bør være normen, og at det burde anvendes inden for de posttjenester, der opererer over hele Den Europæiske Union.

Schlechter
Fru formand, hr. Grosch forsøger med denne betænkning at genoptage en 15 år gammel diskussion om en forbedring af forordning 38/20/85 og 38/21/85. I mellemtiden har Rådet (socialministrene) vedtaget en holdning om direktivet om arbejdstid.
Jeg finder det skandaløst, at man udarbejder bestemmelser om alle aktiviteter i den offentlige og private sektor, men udelukker en sektor som vejtransporten, der beskæftiger mere end 7 millioner ansatte. For at udviske alle de overtrædelser, der har fundet sted gennem tiden, og som fortsat vil finde sted i de kommende år, må man efter min mening overveje en fastsættelse på årsbasis af arbejdstiden i transportsektoren og beslutte, at enhver arbejdstime over 48 timer om ugen anses og betales som ekstraarbejde, de sociale bidrag og skatter medregnet. Jeg mener, at dette er det eneste måde, hvorpå man kan overbevise arbejdsgiverne om, at de skal holde op med at undlade at medregne den ekstra arbejdstid, og dette vil få den store fordel, at professionelle chauffører endelig, på grund af det årlige antal arbejdstimer og de sociale bidrag, der betales, får ret til at gå på pension som 55-årige.
Til sidst vil jeg anerkende, at kommissær Kinnock for nylig fremsatte et forslag, der gjorde det muligt, at en professionel chaufførs arbejdstid omfattede alle hans arbejdstimer, det vil sige al den tid, hvor chaufføren er til rådighed for sin arbejdsgiver. Han virkeliggjorde hermed fagforeningernes gamle drøm. Desuden støtter vi hans forslag om, at arbejdsugen - i en så speciel sektor som transportsektoren - på 48 timer kan udvides til 60 timer, hvis man ikke gennemsnitligt overskrider 48 timer om ugen i løbet af fire måneder.
Men dette er et forslag, der er vanskeligt at udarbejde, og som ganske givet vil medføre problemer i praksis. Det forekommer mig, at forslaget er en smule bureaukratisk. Det er muligt, at regnestykket vedrørende de 48 timer i løbet af fire måneder ikke volder en stor virksomhed vanskeligheder, med hvad med de små og mellemstore virksomheder, og hvad vil staternes kontroltjenester gøre? Det er sandt, at den nye fartskriver vil lette kontrollerne, men indtil det sker, vil dette kun medføre problemer!
Vi må under alle omstændigheder kræve, at kontrolmyndighederne, der har ansvar for bestemmelserne, iværksætter kontrol-og sanktionsbestemmelser, der både har en præventiv virkning og er effektive. Hr. Grosch' betænkning burde få Parlamentet til at lægge det fornødne pres på Kommissionen og Ministerrådet, således at denne uholdbare situation i transportsektoren en gang for alle ophører i nær fremtid, og jeg vil gerne takke hr. Grosch i denne forbindelse.

Mendes Bota
Fru formand, liberaliseringen af transportmarkederne, påbegyndt i 1993 efter indførelsen af det indre marked, har betydet større dynamik og varieret udbud samt generelt lavere forbrugerpriser. Det kan imidlertid konstateres, at disse fordele modsvares af store sociale og faglige omkostninger for arbejdstagerne i transportsektoren. Normalt bemærker offentligheden kun disse problemer, når lastbilchaufførerne med jævnlige mellemrum lammer hele Europa med deres langvarige strejker, der alvorligt skader hele den økonomiske aktivitet. Kendsgerningerne er, at den hårde konkurrence på transportområdet, mellem firmaer, mellem medlemsstater og mellem EU og de central- og østeuropæiske lande, har betydet mindre beskæftigelsesstabilitet, lavere lønninger, ringere social sikkerhed samt pris-, beskatnings- og materialedumping.
Liberaliseringsniveauet i de forskellige transportformer, vej-, jernbane-, luft-, søtransport og postbesørgelse, varierer endnu mellem total liberalisering og oligopolistisk marked. Arbejdsbetingelserne og arbejdstagernes sociale beskyttelse afspejler også denne spredning. Men der må være et garanteret minimumsniveau. Derfor må Rådet og Kommissionen gribe ind til fordel for en harmonisering af de sociale bestemmelser inden for transportsektoren i EU, eftersom større sikkerhed, større beskæftigelsesstabilitet, større beskyttelse af arbejdstagernes helbred også betyder en større produktivitet i virksomhederne og en bedre sikkerhed for brugerne.
Der er imidlertid to spørgsmål, som vi særlig ønsker at kommentere. For det første bør man være forsigtig med inden for vejtransport at kræve, at arbejdstiden ud over køretiden og den tid, der bruges til af- og pålæsning af køretøjet, også skal omfatte al den tid, hvor arbejdstageren står til rådighed for arbejdsgiveren for at udføre sit arbejde, for virksomhederne kan have vanskeligt ved at bære en for bred definition af begrebet arbejdstid uden at sætte lønsomheden over styr eller eventuelt gå fallit.
Endelig vil vi også, selvom vi støtter Kommissionens fasthed i spørgsmålet om ikke yderligere at forlænge den skandaløse skattemæssige begunstigelse af salg af momsfrie varer, opfordre den til at træffe foranstaltninger til specifikt at støtte søtransporten på grund af de følger, som et sådant skridt vil få for den aktuelle beskæftigelse.
Vi benytter også lejligheden til at lykønske hr. Grosch med det fremragende arbejde, som han har udført.

Wijsenbeek
Fru formand, jeg vil også gerne lykønske ordføreren, der har gjort et godt arbejde, ligesom de tre forrige talere inklusive hr. McMahon og mine venner Marcel Schlechter og Mendes Bota.
Jeg har fra starten sagt, at arbejdstiden i tranportsektoren skal være den afgørende faktor, inklusive andet arbejde end bare det, lad os kalde det at sidde bag rattet eller på anden måde at flytte sig med køretøjet, skibet eller hvad det end er. Men jeg mener, at der over for dette skal være den nødvendige smidighed ved anvendelsen, så transportørerne ikke er forpligtet til at opholde sig længere på vejen eller være længere undervejs end højst nødvendigt. Når man således arbejder længere i en uge og kan få kompensation i den følgende uge, betyder det, at man også har længere tid til at afslutte en rejse.
Hr. Grosch tager fejl på et punkt. Vi har allerede et regelsæt for den digitale fartskriver. Man venter nu kun på de sidste tekniske data for, at det kan indføres, men reglerne er der, og det har Kommissionen også ventet på for at kunne indgive dette forslag, så begge ting kan ske samtidig.
Jeg understreger, at man ikke må tage fejl. Overskridelserne af køre- og hviletiderne, og som man kan læse i avisen, er det store overskridelser, skyldes først og fremmest, at den tid, som man har hvilet for lidt, ikke medregnes i hviletiden. Det er derfor, at man opnår disse idiotiske tidsangivelser på 48 timers uafbrudt kørsel, hvilket ikke er rigtigt, for det er der ingen, der kan.
Jeg har endvidere følgende bemærkninger. For det første må der ikke eksistere national diskrimination. For det andet gør jeg opmærksom på, at man med hensyn til persontransporten på vej ikke må overdrive vedrørende sikkerheden. Det er den sikreste transportmåde, som vi kender med den mindste ulykkesprocent pr. kørt kilometer. Jeg peger til sidst på, at det inden for søfarten er nødvendigt, at man for at opretholde en god infrastruktur og uddannelse iagttager meget strenge regler også for europæiske besætninger, men særligt om kortere sejltider, ikke arbejds- og hviletider, men rejsetiden ombord på skibe skal sættes ned.

Moreau
Fru formand, det arbejde, hr. Grosch og Udvalget om Transport og Turisme har udført, fortjener virkelig opmærksomhed. Den sociale harmonisering inden for transportområdet er en nødvendighed, og dette mål skal behandles ambitiøst. Både med henblik på den økonomiske effektivitet, som fremtvinger den iøjnefaldende forskelsbehandling, der rammer transportmidlerne - navnlig jernbane- og skibstransport - over for vejtransport. Det er også en nødvendighed på det sociale plan for forbedringen af arbejdsvilkår og levevilkår for lønmodtagerne og beskæftigelsen. Og endelig er det vigtigt for sikkerheden navnlig i vejtransporten.
De forbedringer, der er fremsat af vores gruppe, og som Udvalget om Transport og Turisme har accepteret, fastslår vigtige begreber som den nødvendige nedsættelse af arbejdstiden uden nedskæring i lønningerne, fremskridt inden for den sociale dialog, princippet om, at der ikke må ske tilbageskridt på det sociale område, f.eks. ved at fremskridt på nogle områder viser sig at være et skridt tilbage på andre områder.
Disse principper, sammen med det krav, der fremsættes i hr. Grosch' betænkning om en klar definition af arbejdstiden inden for vejtransport, der indeholder alle perioder i løbet af hvilke, arbejdstageren er til rådighed for arbejdsgiveren, skal - i lighed med fastsættelsen af de offentlige tjenesters rolle - bidrage til en fremskridtsvenlig udformning af den europæiske konstruktion. Hertil skal anvendes tekniske fremskridt og kundskaber med henblik på at gennemføre civilisationen, idet man baserer sig på alle resultater, og ikke med henblik på at gøre fremskridt sammen ved at sammenligne de nuværende forskelle for at nå frem til en tilnærmelse nedad.
Jeg vil afslutte med at insistere på den opmærksomhed, der skal gives, for at forslagene i Grosch' betænkning ikke blot forbliver fromme ønsker, for at de integreres fra dag til dag i de konkrete beslutninger, som Parlamentet har taget, og dette drejer sig mere præcist om at medtage de udelukkede sektorer i direktivet om arbejdstid.
Det syn, de europæiske befolkninger har på Unionen, afhænger af bekræftelsen og den faktiske iværksættelse af principper om social retfærdighed. Man må konstatere, at der er store mangler på dette område, som vi uden at tøve må rette op på. Sympatien, tiltrædelsen og deltagelsen af folk opfordrer til, at man i hverdagen tilstræber målet om en social harmonisering opad for at skabe det Europa, befolkningen ønsker.

Lukas
Fru formand, folks øgede mobilitet og den kraftige vækst i rejseindustrien gør det alene af hensyn til færdselssikkerheden tvingende nødvendigt, at visse sociale bestemmelser tilpasses på højt niveau. Det angår især luftfart og vejtransport. Hvad angår turistrejser med bus, som er en rejseform, der i miljømæssig henseende må hilses velkommen, er der behov for bestemmelser, der gælder i hele Europa og sikrer, at passagerer og andre trafikanter ikke udsættes for fare på grund af overtrætte chauffører.
Jeg vil gå ind på betragtningerne D og G, hvor ordføreren mener, at den sociale harmonisering skal begrænse den konkurrence, der er til skade for sundhed, livskvalitet og mobilitet, samt at arbejdstiden udgør et vigtigt element til beskyttelse af transportsikkerheden. Enhver begrænsning af konkurrence er i princippet farlig. Men jeg mener, at den i dette tilfælde og navnlig, når det drejer sig om menneskers sikkerhed, er velbegrundet.

Sindal
Fru formand, harmonisering af sociale bestemmelser i transportpolitikken har optaget vores udvalg og Kommissionen meget, og jeg er sikker på, at vi alle her i salen kan se problemerne. Jeg tror også, vi kan blive enige om nogle løsninger, men når vi når frem til beslutningerne i Rådet, så halter det. Skal gode forhold vige for ringere forhold? Det er jo i virkeligheden det, det drejer sig om, når vi skal harmonisere. Hvordan harmoniserer man? Betænkningen redegør for problemets omfang eller viser, hvor mange meninger der er om denne sag. Transport er grænseoverskridende og dermed et mål for fælles regelsætning. Der skal være fælles færdselsregler, der skal være fælles bestemmelser om miljø og arbejdstider, som ordføreren også har været inde på. Men på den anden side har vi en meget stor national transport. De nationale regler og traditioner er imidlertid så forskellige, at sociale forhold ofte er afgørende for evnen til at konkurrere, som det også har været nævnt her i aften. Vi har medarbejderen på den ene side og transportkøberen på den anden. Sikkerhed og arbejdstid hænger sammen, og det må ikke gå ud over konkurrenceevnen. Det er min opfattelse, at der skal være europæiske regler, hvor det er nødvendigt, men i en vis udstrækning er det nødvendigt at tage hensyn til nationale overenskomster og traditioner. Lige så snart vi inddrager sociale forhold, skatter og afgifter i forbindelse med harmoniseringen, går det helt galt. Jeg synes, det er et fortræffeligt papir, vi her har, men hvis vi skal nå frem til noget fornuftigt, må vi se på, hvilke muligheder der er i Ministerrådet, og vi må se på, på hvilket niveau man skal harmonisere. Jeg gentager mit spørgsmål: Skal gode forhold vige for ringere forhold? Det er det, vi skal diskutere.

Stenmarck
Fru formand, først vil jeg gerne takke hr. Grosch for hans arbejde med denne betænkning. Der findes mange positive ting i betænkningen, som vi skal tage stilling til, f.eks. hvor ordføreren skriver, at den sociale harmonisering ikke har til formål at styre markedskræfterne.
Jeg hører i øvrigt til dem, der stiller sig tvivlende over for en vidtgående harmonisering af de forskellige landes sociallovgivning. Som jeg ser det, er socialpolitikken hovedsagelig et nationalt anliggende. I henhold til det subsidiaritetsprincip, vi taler meget om i mange forskellige sammenhænge, mener jeg, at det forholder sig sådan, og at det faktisk også i vid udstrækning skal være på den måde. Jeg stiller også spørgsmålstegn ved, om man overhovedet kan gøre det på andre måder. Forudsætningerne er meget forskellige i medlemsstaterne i dag. Disse forskelle vil blive dramatisk større ved enhver udvidelse af medlemskredsen med landene i Østeuropa. Det hindrer dog ikke, at der findes områder inden for socialpolitikken, hvor det er en fordel med fælles regler. Det kan f.eks. være krav om øget trafiksikkerhed, et område, hvor vi helt klart vil have meget at vinde ved at have fælles regler.
Jeg mener dog, at ordføreren går for vidt, når han skriver om krav om nedsat arbejdstid uden lønnedgang som et af de vigtigste mål inden for transportsektoren. Jeg tror ikke, at en generel arbejdstidsnedsættelse er løsningen med hensyn til trafiksikkerhed, men derimod en nedsættelse af den sammenhængende arbejdstid og ordentlige hvileperioder mellem arbejdsperioderne. Her er der naturligvis mulighed for at finde fælles løsninger på europæisk plan.

Kinnock, Neil
Fru formand, jeg vil gerne tilslutte mig de øvrige, der har bidraget til debatten og lykønsket hr. Grosch med hans betænkning, hvor han generelt er velvillig over for Kommissionen. Derfor vil jeg naturligvis reagere og takke ham og hans kolleger for det arbejde, de har udført med at fremlægge denne betænkning om harmonisering af de sociale bestemmelser inden for transport.
Den er en nyttig påmindelse om, at samtidig med, at man må liberalisere for at styrke transportsystemernes ydeevne, er det vigtigt at sørge for, at det sker under skyldig hensyntagen til de ansattes behov og til sikkerheden og servicen over for befolkningen. Det var det, hr. Grosch selv var inde på, og det er blevet gentaget gennem hele forhandlingen.
Med hensyn til det vigtige spørgsmål om arbejdstid er det klart, at der stort set ikke findes meningsforskelle mellem Parlamentet og Kommissionen. Jeg må imidlertid meddele Parlamentet, at Kommissionen, som de fleste af de ærede medlemmer vil vide, overhovedet ikke har beføjelser til at fremsætte forslag om, at nedsættelser af arbejdstiden skal gennemføres uden løntab, et punkt, som fru Moreau og andre var inde på under forhandlingen.
Fællesskabets direktiv om arbejdstid - og dermed de nuværende forslag - er, som Parlamentet vil vide, baseret på beskyttelsen af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed. Mens det er klart, at den korrekte anvendelse af dette princip vil kunne føre til nedsættelser af arbejdstiden i visse tilfælde, skal forvaltningen af de praktiske konsekvenser af lovændringerne afklares ved forhandlinger mellem arbejdsgivere og arbejdstagere, helst gennem den normale sociale dialog. Forvaltning af den art kan - og bør - ikke udføres af Kommissionen eller gennem lovgivningen.
Der er udtrykt bekymring over omfanget af kontroller af køre- og hvileperioder og ligeledes over størrelserne af bøder og sanktioner i tilfælde af overtrædelser. Som svar vil jeg sige til Parlamentet, at jeg er enig i, at kontrollerne skal være effektive. Ellers giver de ingen mening. Som det anbefales i hr. Groschs betænkning vil Kommissionen derfor foreslå en forøgelse af det mindste antal kontroller, der skal gennemføres. Kommissionen har ligeledes gennem et stykke tid været opmærksom på bekymringerne med hensyn til bøder og sanktioner, og vi er i færd med at udarbejde en rapport om effektiviteten af håndhævelsen. I den rapport tager vi alle aspekter af disse spørgsmål op. Jeg vil naturligvis meddele Parlamentet, hvilke resultater vi er nået frem til, når vi har afsluttet dette arbejde.
I den foreliggende betænkning anføres det, at der er behov for at evaluere foranstaltningerne inden for transportsektoren med hensyn til deres indvirkning på beskæftigelsen, arbejdsbetingelser og mobilitet generelt. Jeg håber, at alle her i Parlamentet er klar over, at hverken jeg selv eller mine kolleger inden for transportsektoren vil overse sådanne emner, når vi udarbejder forslag. Jeg må imidlertid sige, at jeg ikke tror, at vi vil få meget mere ud af at udarbejde en generel rapport om disse spørgsmål. Parlamentet er sikkert klar over, at vi tager hensyn til sådanne spørgsmål i alle de forslag, vi fremlægger, ved at indføre fleksibilitet, undtagelser eller overgangsperioder. Jeg håber, at Parlamentet vil erkende, at det er en praktisk og gennemsigtig måde at gøre tingene på, og at det har den betydningsfulde virkning, at det bliver et almindeligt anvendt politisk princip snarere end en periodisk rapport, der blot indeholder bemærkninger.
Det er imidlertid et forholdsvis lille punkt i den store sammenhæng med denne betænkning, og det skal på ingen måde rokke ved det arbejde, som hr. Grosch og hans kolleger har udført, som jeg med stor fornøjelse anbefaler for Parlamentet.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Kinnock.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Tyrkiets integration i programmerne Socrates og Ungdom
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0048/99) af Heinisch for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om ændring af grundlæggende afgørelse vedrørende Sokrates-programmet med det formål at medtage Tyrkiet blandt modtagerlandene (KOM(96)0199 - C4-0293/96-96/0130(COD))
og
om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om ændring af grundlæggende afgørelse vedrørende Ungdom for Europa III-programmet med det formål at medtage Tyrkiet blandt modtagerlandene (KOM(96)0199 - C4-0294/96-96/0131(COD)).

Heinisch
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, i næsten tre år har vi nu beskæftiget os med det spørgsmål, om Tyrkiet skal med i udvekslingsprogrammerne Sokrates og Ungdom for Europa. Nu da de nævnte programmer udløber ved årets udgang og vi allerede drøfter de næste programmer, står emnet omsider på Parlamentets dagsorden. At det har varet så længe, hænger ikke mindst sammen med, at det principielle problem vedrørende forholdet mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet med henblik på, at Tyrkiet skal være fuldgyldigt medlem af Den Europæiske Union gerne er blevet forbundet med emnet for den foreliggende betænkning.
I den sammenhæng blev det allerede i artikel 28 i associeringsaftalen mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet fastslået, at Tyrkiet kommer i betragtning som et land, der ansøger om optagelse i Den Europæiske Union. Denne linje bekræftedes endvidere af Det Europæiske Råd i Luxembourg i december 1997 og navnlig i Cardiff i juni 1998. I den sammenhæng bekræftede Rådet igen og igen, at det var vigtigt at nærme Tyrkiet til Den Europæiske Union på alle områder. Det betød fra starten også Tyrkiets deltagelse i fællesskabsprogrammer som Sokrates og Ungdom for Europa.
Ganske vist har Rådet også gentagne gange sagt, at ansøgerlandene skal have gennemført institutionel stabilitet som garanti for en demokratisk og retsstatslig orden, for overholdelse af menneskerettighederne samt hensyntagen til og beskyttelse af mindretal. Menneskerettighedssituationen må uden tvivl, navnlig for så vidt angår behandlingen af mindretal i Tyrkiet, fortsat anses for at være utilfredsstillende. Det har ikke mindst den seneste årsberetning fra Amnesty International vist. Endvidere er Tyrkiets obstruktionspolitik i forbindelse med Cyperns bestræbelser på at blive medlem uacceptabel. Det være sagt helt klart.
Om den aktuelle menneskerettighedssituation vil jeg imidlertid ikke sige mere i dag. Dertil har vi allerede flere gange klart taget stilling i adskillige betænkninger, sidst i udvalget med hr. Swobodas betænkning om udviklingen i forbindelserne med Tyrkiet og den europæiske strategi for Tyrkiet. Alt væsentligt herom er blevet sagt. Parlamentets krav står i talrige dokumenter. Den foreliggende betænkning indskrænker sig derfor til spørgsmålet om at tage Tyrkiet med i uddannelsesprogrammerne. De videregående drøftelser om Tyrkiets tiltrædelse af EU slører blikket med hensyn til de egentlige mål, vi følger med udvekslingsprogrammerne og som ret beset skulle være den vigtigste målestok i en bedømmelse af det spørgsmål, der er rejst.
Programmerne Sokrates og Ungdom for Europa blev udviklet for at formidle værdien af tolerance, demokrati og aktivt borgerskab til ungdommen. Det er Den Europæiske Unions erklærede mål med disse programmer at gøre det muligt for ungdommen at medvirke til opbygningen af Europa, for unge, der opdrages i en ånd af åbenhed og tolerance, er de mest lovende bygmestre, når det gælder et fredeligt og humant Europa. Det er netop det, det bør dreje sig om for os, nemlig at lede ungdommen hen til Europa-tanken og dens værdinormer. Derfor har vi i første omgang åbnet programmerne for unge mennesker fra EFTA-landene og dernæst endvidere for unge fra de associerede lande i Central- og Østeuropa samt i Cypern og på Malta. Derfor må vi ikke bare lade Tyrkiet stå udenfor.
I begrundelsen for den første fase af Sokrates blev det nævnt som en opgave at rykke Europa inden for alles rækkevidde og give det en human dimension. Med dette for øje forekommer Tyrkiet ligefrem prædestineret til at komme med i udvekslingsprogrammerne. Det gælder om at åbne den tyrkiske ungdoms øjne for Europa, for det er disse unge, som forholder sig åbne over for en ændring af deres land og forcerer den med blikket rettet fremad. Der tilkommer også helt principielt ungdommen en bærende rolle i demokratiserings- og folkeforståelsesprocessen.
Hvad det er for et potentiale, der her er tale om, kan De se af, at gruppen, der endnu ikke er fyldt 25 år, udgør mere end 50 % af det tyrkiske samfunds befolkning. Det er da en chance! Naturligvis kan vi med vores programmer kun nå en brøkdel af disse unge mennesker. Men tænk på den uhyre multiplikatoreffekt, der udløses ved unge menneskers tilsvarende positive personlige erfaringer. Derfor skal vi give unge tyrkere mulighed for selv at lære vores vesteuropæiske kultur og vores håndtering af de grundlæggende frihedsrettigheder og af menneskerettighederne at kende. At det fungerer, viser ikke mindst det samarbejde mellem europæiske ungdoms- og studenterorganisationer, der allerede eksisterer i dag.
Ligeledes vil jeg endnu en gang fremhæve, at vi vil bestræbe os på en retfærdig deltagelse af mindretal, herunder navnlig kurdere, i forbindelse med gennemførelsen af programmerne. Det ændrer de aktuelle voldelige stridigheder på europæisk jord heller ikke ved. Men vi kan ikke opnå det ved hjælp af en kvotering eller lignende. Vi vil i stedet i en beretning, der skal udarbejdes en gang om året, nøje gennemgå, hvilke forskellige mindretal der har deltaget.
Til slut vil jeg i min udtalelse kun lige sige, at vi skal huske på Jean Monnets kendte ord. Han fremhævede igen og igen, at det i forbindelse med alle bestræbelser på at samle Europa i sidste instans navnlig skal dreje sig om at føre mennesker sammen og ikke kun fremme foreningen af stater. Et øget samarbejde på ungdomsplan og tilbud om udvekslingsstipendier er afgørende udgangspunkter for en styrkelse af demokratiet og overholdelse af menneskerettighederne i Tyrkiet. Begge dele er dermed et vigtigt skridt til på længere sigt at knytte Tyrkiet til vesten. Jeg anmoder Dem derfor om sammen med mig at stemme for, at Tyrkiet kommer med Fællesskabets uddannelses- og ungdomsudvekslingsprogrammer.

Schwaiger
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, udveksling af elever og unge mennesker mellem tyrkiske unge og unge fra Den Europæiske Union er en udmærket mulighed for at bidrage til vores befolkningers og borgeres gensidige forståelse. Den er endvidere et bidrag til en yderligere åbning af Tyrkiet over for Den Europæiske Unions demokratiske og retsstatsligt opbyggede stater. Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser støtter derfor i enighed den udmærkede betænkning af fru Renate Heinisch.
Vi ønsker, at den tyrkiske ungdom i øget grad deltager i den langsigtede opbygning af et pluralistisk samfund inden for retsstatens rammer, således som parterne på det tyrkiske arbejdsmarked gentagne gange har krævet. Vedtagelsen af denne betænkning ville også være udtryk for, at Den Europæiske Union i en mellem- og langfristet strategi for Tyrkiet gradvis lever op til sit ansvar over for vores store nabo i syd og at elementerne i samarbejdet hele tiden øges og forstærkes og i længden ikke kun vil kunne overdække de aktuelle konflikter - vi har jo i dag talt længe om Öcalan - men at de også vil kunne fjerne dem ved roden på længere sigt, ved at der opstår et nyt samfund i Tyrkiet.
Hr. kommissær, Europa-Parlamentet er i hvert fald rede til, for så vidt angår denne betænkning af Heinisch og også andre felter, at øge samarbejdet, for at også Den Europæiske Unions hjemmearbejde, som endnu ikke er lavet, og her taler jeg især om den økonomiske bistand, kan fuldføres med et godt resultat.

Elchlepp
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg skal gøre det kort. Også min gruppe går ind for, at programmet Ungdom for Europa udvides til også at omfatte Tyrkiet. Denne afgørelse skal anskues uafhængig af vores aktuelle politiske forhold til Tyrkiet og også uafhængig af de store betænkeligheder i anledning af en række indenrigspolitiske forhold i Tyrkiet. Hvorfor? I programmet Ungdom for Europa er der tale om en selvstændig uddannelsespolitisk målsætning om at fremme tolerancen hos de unge over for andre landes andre måder at tænke og leve på gennem tværkulturelle møder i projekter og gennem opøvelse af solidaritet, ved at de arbejder i praksis på det kommunale område for at nævne et eksempel.
Det drejer sig om nye personlige erfaringer og det drejer sig om at fjerne modtagelighed for nationalistiske strømninger. De unge tyrkere, der rejser hertil, selvom nogle af dem måske er håndplukkede, får for første gang mulighed for virkelig at lære Europa at kende og korrigere ensidige billeder af Europa, som de måske har fra hjemlige aviser. Samfundspolitiske ændringer i stater kan muliggøres af en opblødning af fastgroede tankestrukturer og af et generationsskifte. Netop derfor gælder det om at støtte dialogen med ungdommen i Tyrkiet også ved hjælp af dette demokratiprogram, og til alle, der er imod det, vil jeg gerne sige: De unge tyrkere, vi inviterer til at komme her, skal ikke bøde for det, deres regering gør forkert. Vi kan ikke bekæmpe nationalistiske holdninger og samtidig lukke af over for en dialog med ungdommen på tværs af grænserne, også de tyrkiske.

Monfils
Fru formand, i fru Heinischs betænkning, der i øvrigt er yderst gennemarbejdet, opstår naturligvis, som det blev sagt tidligere, et politisk problem, fordi det foreslås, at Tyrkiet kan nyde godt af udvekslingsprogrammerne Sokrates og Ungdom for Europa, selvom - som ordføreren selv indrømmer - situationen i Tyrkiet med hensyn til menneskerettighederne er bekymrende. Desuden skal man trods alt huske på, at de sidste dages begivenheder ikke viser en positiv udvikling i Tyrkiet. Her tænker jeg på arrestationen og tilbageholdelsen af Öcalan og vilkårene i forbindelse med hans retssag, og jeg tænker på Tyrkiets reaktion over for Den Europæiske Unions erklæringer og forslag, som opfordrer Tyrkiet til at løse sine problemer i overensstemmelse med menneskerettighederne. Hvad er Tyrkiets svar? At EU's erklæringer vanskeliggør udviklingen af det europæisk-tyrkiske samarbejde. Det er ufatteligt!
I betragtning af denne situation ville det klogeste være at henvise betænkningen til fornyet udvalgsbehandling for at få lidt tænketid. Men dette er ikke muligt, og hvad gør vi så? Nogle mener - det hørte jeg for et øjeblik siden - at man ikke kan holde den tyrkiske ungdom ansvarlig for de nuværende problemer i deres land, og at en tilnærmelse til EU måske på langt sigt kunne påvirke udviklingen mod mere demokrati, større respekt for de internationale organisationers resolutioner og større retfærdighed og frihed.
Men andre - og dem hører jeg til - mener, at hvis vi vedtager fru Heinisch' betænkning, vil dette være at sende et signal til tyrkerne om, at de kan tillade sig alt, at de kan forkaste enhver gestus, at de kan fortsætte med at modtage alt det, Europa giver dem, uden at give noget tilbage, at de kan fortsætte deres overtrædelser af menneskerettighederne og se stort på, at den grundlæggende regel i EU, som de gerne vil være med i, netop er en fuldstændig overholdelse af menneskerettighederne.
Vi forhandler ikke - som Tyrkiet - med boksehandsker på, men jeg mener, at Den Europæiske Union er for forsigtig over for Tyrkiet, mens den viser sig yderst nidkær med hensyn til de juridiske systemer og overholdelsen af menneskerettighederne i de østlande, der ønsker at tiltræde Unionen.
Fru formand, Den Liberale Gruppe ønsker at give den tyrkiske ungdom en chance, og derfor stemmer vi ikke imod, men vi mener, at man narrer sig selv, hvis man tror, at Tyrkiets nuværende holdning ikke deles af ungdommen. Lad os blot give dem en chance, men vi ønsker ikke, at Tyrkiet opfatter en vedtagelse som en ny sejr, som en godkendelse af dets nuværende politik, hvor tilfældige henrettelser og overgreb mod ytringsfriheden endnu forekommer. Derfor afstår Den Liberale Gruppe fra at stemme.

Guinebertière
Fru formand, denne betænkning om medtagelsen af Tyrkiet i programmerne Sokrates og Ungdom for Europa har medført mange diskussioner og forhalinger af beslutninger i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, eftersom den første udveksling fandt sted i 1996. De pågældende programmer afsluttes i 1999, og de nye programmer påbegyndes i år 2000, hvor Tyrkiet skulle medtages i disse programmer ifølge den procedure, der fastsættes for dette land.
I den nuværende situation spørger jeg mig selv om, hvad det er for en hastende besked, vi skal sende til Tyrkiet? Naturligvis er sådanne programmer en måde at videregive værdierne i et fællesskab, der er baseret på demokrati, forståelse mellem mennesker og forskellige kulturer, og jeg er klar over, hvor vigtig undervisning og uddannelse er i denne forbindelse. Med hensyn hertil går jeg ind for en udvidelse af Sokrates-programmet. Men jeg vil gerne understrege, at et ændringsforslag, der blev indgivet af mine kolleger i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, er blevet forkastet. Hvad stod der i dette ændringsforslag? Der stod, at afgørelsen skulle træde i kraft efter Europa-Parlamentets kontrol af Tyrkiets faktiske overholdelse af menneskerettighederne.
Derfor stemmer medlemmerne i vores gruppe frit og efter egen overbevisning, og jeg afstår for mit vedkommende fra at stemme.

Ceyhun
Fru formand, jeg mener, at man først kan gennemføre menneskerettigheder i et land, når der er mennesker nok, der går ind for menneskerettighederne. Det er netop det, der er meningen med dagens anliggende, at vi under alle omstændigheder støtter Tyrkiets deltagelse i programmerne Sokrates og Ungdom for Europa, fordi vi går ud fra, at vi kan yde et vigtigt bidrag, hvis vi giver de unge i Tyrkiet mulighed for gennem vores programmer at benytte lejligheden og omdanne deres land, Tyrkiet, som desværre for øjeblikket med rette betegnes som ikke demokratisk nok, til en demokratisk republik. I den henseende finder vi betænkning af fru Heinisch yderst fornuftig. Vi støtter den under alle omstændigheder og går ud fra, at også denne betænkning og forhandlingen i dag og den forhåbentlig positive afgørelse bliver et signal i Tyrkiet.

Maes
Fru formand, vi skal heldigvis ikke vente med at give den tyrkiske ungdom kendskab til Europa. Der er mange unge tyrkere, der bor Europa, og som også fortæller herom i Tyrkiet. Jeg forstår derfor ikke, hvorfor det haster så meget med den beslutning, som vi i dag skal træffe.
I 1996 indgav Kommissionen sit forslag om at integrere Tyrkiet i programmerne Sokrates, Ungdom for Europa og Leonardo. I mellemtiden er også andre lande blevet optaget, men på grund af menneskerettighedsspørgsmålet blev Tyrkiet udelukket. I 1996 tilsluttede Parlamentet sig dette.
Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender spørger også nu med rette, hvorfor man ikke kan vente med at tage budgetbeslutninger med henblik på gennemførelsen, indtil der er gjort større fremskridt ved løsningen af Cypernsagen og det kurdiske spørgsmål. For debatten om det kurdiske spørgsmål og Öcalansagen, som vi havde for et par timer siden, viser klart, at Parlamentet stadigvæk anser situationen i Tyrkiet for at være problematisk.
Alle erkender programmernes værdi som en mulighed for at fremme den gensidige forståelse og respekt mellem mennesker og folkeslag. Men hvilken garanti har vi for, at netop unge mennesker fra alle befolkningsgrupper i Tyrkiet kan deltage i disse programmer? Jeg gør mig ingen illusioner herom. Ville det ikke være et forkert signal, hvis vi netop nu lige før valget giver vores godkendelse og skaber en åbning på et så dramatisk tidspunkt? Vi ved udmærket, at man først kan begynde efter år 2000. Hvorfor skulle vi begynde at træffe forberedelser på et tidspunkt, hvor hele Parlamentet insisterer på, at Tyrkiet gør noget med hensyn til menneskerettighederne? Vi skal tænke logisk og ikke afgive forkerte signaler.
Vi støtter i princippet forslagene, men vi undlader at stemme, fordi vi mener, at det er det absolut dårligste tidspunkt at afgive dette signal på.

Vanhecke
Fru formand, jeg vil først gøre det klart, at jeg mener, at vi som europæere har al interesse i at vedligeholde de bedst mulige forhold, politiske og kulturelle, med alle nabolandene, og at det selvfølgelig også skal gælde Tyrkiet. Jeg har alligevel det indtryk, at Parlamentet for det første gør sig latterligt og for det andet begår en principiel fejl med det foreliggende forslag om at integrere Tyrkiet i programmerne Sokrates og Ungdom for Europa.
Parlamentet gør sig latterligt, fordi det også i denne sag i mange år, og i hvert fald siden de afsluttende forhandlinger om toldunionen i 1995, truer Tyrkiet med, at hvis det ikke gør fremskridt i Cypernsagen eller i det kurdiske spørgsmål, så vil det blokere denne eller hin sag. Jeg vil gerne vide, hvilke fremskridt der siden da er gjort., f.eks. i Cypernsagen. Det har jeg i hvert fald ikke kendskab til. Parlamentet gør sig latterligt, fordi det hele tiden truer, men ikke gør noget med disse trusler.
For det andet begår vi en alvorlig principiel fejl ved uden protest at brodere videre på Rådets og Kommissionens holdning og ved at se Tyrkiet som et ansøgerland til EU. Det er absurd! Tyrkiet hører hverken historisk eller kulturelt til Europa og geografisk set drejer det sig kun om knap 3 %. Europa er ikke et produkt på linje med sodavand eller hundemad. Her skal der stå en samfundsmæssig, kulturel og historisk realitet bag, eller hvad?
Kort sagt, Parlamentet skal have mod til at sige til Tyrkiet, at vi respekterer et godt venskab og samarbejde, men at Tyrkiet ikke er et europæisk land, og derfor kan det ikke være et ansøgerland til EU.

Sichrovsky
Fru formand, hele denne drøftelse viser egentlig også det dilemma, drøftelsen af menneskerettighederne i Europa-Parlamentet er i. Vi støtter denne betænkning, måske også fordi vi mener, at der ret beset ikke burde eksistere et hverken for eller imod i forbindelse med spørgsmål vedrørende menneskerettighederne. Vi er nødt til at beslutte os enten for eller imod, at støtte processen eller forhindre den. Vi anser det for nødvendigt at tage Tyrkiet med i uddannelsesprogrammerne, fordi et samfunds uddannelsesniveau altid står i direkte forbindelse med udvikling af demokrati.
Vi kan og skal sikkert på politisk plan udnytte alle muligheder for at gennemtvinge demokratiseringen i Tyrkiet. Vi må imidlertid ikke straffe de unge for deres politiske ledelses synder. Ledelsen vil heller ikke ændre adfærd, hvis vi udelukker ungdommen fra uddannelses- og kulturprogrammerne. Det er måske et kendemærke for politisk intelligens, at vi viser evne til at differentiere.

Musumeci
Fru formand, ærede kolleger, den italienske gruppe fra Den Nationale Alliance er særligt tilfreds med forslaget om at medtage Tyrkiet i de europæiske ungdoms- og uddannelsesprogrammer.
Vi kan dog ikke lade være med at give udtryk for vores bitterhed over det sene tidspunkt, på hvilket et sådant forslag - der allerede var blevet fremsat af Europa-Kommissionen i maj 1996 - skal behandles her i Parlamentet. Man kan ikke benægte, at der også bag dette sene tidspunkt ligger en tøven, modstand og fjendtlighed samt et forbehold fra flere sider og på flere planer over for Tyrkiets medtagelse i kulturprogrammerne.
Man hævder, at den tyrkiske stat endnu ikke giver nogle tilstrækkelige garantier med hensyn til menneskerettighedspolitikken. Det er en påstand og en bekymring, som vi mener at kunne tilslutte os, når man ser bort fra de betydelige fremskridt, som det tyrkiske retsvæsen har gjort i de senere år. Og det er en bekymring, der bliver endnu mere alvorlig som følge af omstændighederne ved sagen om terroristlederen Öcalan og det kurdiske folks usikre og efter vores mening foruroligende skæbne.
Den Europæiske Union må dog ikke straffe Tyrkiet for på forkastelig vis at være bagud med demokratiseringsprocessen ved på internationalt plan at foretage en farlig udelukkelse af netop den del af den tyrkiske befolkning, der er mest modtagelig over for forandringerne og grundprincipperne for at leve i et samfund. Jeg hentyder her til de unge, det vil sige til 50 % af dette middelhavslands befolkning. De unge er nemlig den vigtigste målgruppe for de europæiske programmer Sokrates og Ungdom for Europa. Vores rige, velstående og fredselskende Europa, der i ord er lige så overdrevent kritisk som en uforsonlig offentlig anklager, men som i handling stikker halen mellem benene, er allerede ansvarligt for ikke at have grebet ind for at forhindre, at Öcalan-sagen udarter sig. Nu må Europa ikke også være ansvarligt for at forhindre, at den tyrkiske ungdom i kulturudvekslingens navn tilegner sig de værdier, der hedder demokrati, frihed, tolerance og retfærdighed, takket være hvilke Tyrkiet snart vil kunne komme på tale med hensyn til Europas udvidelse mod syd.
Det er i det mindste vores ønske som Europa-tilhængere og borgere i Middelhavsområdet.

Le Gallou
Fru formand, denne nye betænkning af Heinisch viser i endnu højere grad, at Unionen er i ond tro med hensyn til situationen i Tyrkiet. Det drejer sig således om at muliggøre udveksling mellem unge tyrkere og unge europæere gennem programmerne Leonardo, Sokrates og Ungdom for Europa. Er det virkelig nødvendigt at minde om, at Tyrkiet ikke er et europæisk land, hverken hvad angår befolkning, sprog, kultur eller historie?
Vi advarede allerede om det farlige i aftalerne om den toldunion, som USA ønskede i december 1995, idet vi gjorde opmærksom på, at det var det første skridt i en uacceptabel retning mod integrationen af et ikkeeuropæisk land i Unionen. I dag tager Unionen endnu et skridt i retning af en åbning for Tyrkiet, idet man udvider de europæiske programmer om ungdom og uddannelse til at omfatte Tyrkiet.
Imidlertid er forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet selvmodsigende. På den ene side er EU bekymret over problemerne i forbindelse med overholdelsen af menneskerettighederne på Cypern eller med hensyn til de kurdiske mindretal, og på den anden side øger man de politiske og kulturelle forbindelser mellem Europa og Tyrkiet. Dette er selvmodsigende, og det er både useriøst og uansvarligt.

van den Broek
Fru formand, jeg starter med at konstatere, at et stort flertal i Parlamentet går ind for at integrere Tyrkiet i programmerne Sokrates og Ungdom for Europa. Med henvisning til den tidligere debat og alle de andre debatter, som vi har ført om EU?s forhold til Tyrkiet, vil jeg tilslutte mig alle dem, der til trods for de mange politiske problemer og meningsforskelle, som vi har med Tyrkiet, mener, at vi netop i retning af den tyrkiske ungdom skal forsøge at videreudvikle og forstærke den gensidige forståelse og gribe chancen for gennem disse udvekslingsprogrammer at udveksle og dele vores holdninger om demokrati, tolerance og borgersind. Hvad man i ungdommen nemmer, man ej i alderdommen glemmer, siger et nederlandsk ordsprog, og jeg tror, at det ikke mindst gælder for disse programmer.
I den forbindelse lykønsker jeg fru Heinisch med hendes betænkning og udholdenhed til, efter lange diskussioner også i Kulturudvalget, at komme med denne anbefaling og se den støttet. Jeg tilføjer, at Kommissionen ikke har noget imod de forslåede ændringsforslag, men jeg vil dog sige, at med hensyn til ændringsforslag 5, hvor der tales om ekstra opmærksomhed for mindretallenes situation, som er helt i overensstemmelse med Kommissionens politik, finder Kommissionen det mindre ønskeligt, at man ved gennemførelsen af programmerne giver det indtryk, selvom det er uformelt, at der håndteres et kvotesystem med hensyn til mindretallenes deltagelse i disse programmer.
Kommissionen mener, at succesen skal være sikret også for mindretallene, uden at dette kommer ind i teksten på denne måde gennem ændringsforslaget. Jeg håber, at ordføreren og de andre medlemmer er enige i dette.
Til sidst, beslutningerne om Tyrkiets deltagelse inden for rammerne af de nuværende forslag betyder ikke, som vi ved, at Tyrkiet kan deltage umiddelbart og effektivt i programmerne. Efter forhandlinger med Tyrkiet skal der også træffes beslutning om gennemførelsesbetingelserne og deltagelsens finansielle aspekter. Parlamentet skal naturligvis høres. Inden for rammerne af de nye programmer Sokrates og Ungdom for Europa, som løber fra år 2000 til og med år 2004 er der allerede taget hensyn til Tyrkiets deltagelse, og ud fra dette synspunkt gives der med vedtagelsen af det foreliggende forslag til bekendtgørelse grønt lys for gennemførelsen af en række forberedende foranstaltninger, som er absolut nødvendige for et godt forløb af Tyrkiets deltagelse i disse programmer. Jeg tror, at beslutningerne om Tyrkiets deltagelse er et positivt signal fra EU til det borgerlige tyrkiske samfund. Herigennem viser EU endnu en gang, at det er villigt til at videreudvikle sektorsamarbejdet med Tyrkiet. Vi håber i den forbindelse på et positivt svar og en positiv reaktion fra Tyrkiet.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Socrates-programmet (anden fase)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0062/99) fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om Rådets fælles holdning (13327/98 - C4-0018/99-98/0195 (COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om iværksættelse af anden fase af Fællesskabets handlingsprogram for almen uddannelse Sokrates (Ordfører: Doris Pack).

Pack
Hr. formand, kære kolleger, i dag vil jeg ikke sige ret meget principielt om betydningen af dette uddannelsesprogram. Det har vi gjort i tilstrækkelig grad i de sidste måneder og endog år. Ret beset ved vi jo det hele. Hr. rådsformand, der ikke er til stede, men man kan måske sige det til ham: Gode europæere hænger ikke på træerne! De uddannes i Europa til Europa. Den nødvendige europæiske merværdi, den europæiske dimension i uddannelsesvæsenet er vi nødt til at skabe i uddannelsesområdet Europa.
Vi fratager hverken nationale, regionale eller lokale politikere noget som helst af deres forpligtelse til at sørge for uddannelse, også europæisk uddannelse, men vi vil yde supplerende bistand, som på vejen mod mere tolerance mellem befolkningerne i Europa er mere nødvendig end nogensinde. Vi talte allerede under førstebehandlingen om, at Kommissionen allerede har foretaget en del forbedringer i sit forslag til Sokrates II. Procedurerne er blevet forenklet, adgangen er gjort lettere og der er mindre bureaukrati. Vi har endvidere opnået en lille ting, som var vigtig for mange i Comenius-programmet, nemlig at man om nødvendigt også kan lave udveksling af elever inden for Comenius-programmets rammer.
Jeg vil nu indskrænke mig til de ændringsforslag, der forekommer mig vigtige og som vi stiller i dag og stemmer om i morgen. For det første vil jeg gerne sige: Jeg har lagt stor vægt på, at emnet sprogundervisning også og særligt tager sigte på de folk, der bor i grænseregioner. Grænseregioner, hvor de, der bor der, ikke taler nabolandets sprog, kan ikke rigtigt lære det indre marked at kende i det små. De har heller ingen gavn af det engelsk, de lærer, men i Saarland f.eks., hvor jeg kommer fra, ved grænsen til Luxembourg og Frankrig, vil de have glæde af fransk, og derfor skal de lære det, lige fra børnehaven! Det er i deres egen interesse.
Et andet spørgsmål, vi har taget op, er, at vi er nødt til at styrke det europæiske meritoverførselssystem. Det er det såkaldte ECTS-system. Det bliver vi nødt til, for at de unge, når de vender hjem fra udlandet, får den tid, de har studeret dér godskrevet, så det ikke bliver spildtid således forstået, at det forlænger deres studietid.
Vi har endnu et punkt, vi synes er meget vigtigt. Stipendiet inden for Erasmus-programmets rammer er meget lille, fordi det samlede volumen er lille, men et ungt menneske kan ikke rejse til udlandet med EUR 100. Det kan vedkommende kun, hvis forældre eller pårørende vil spæde til. Har vedkommende forældre og pårørende, er der måske heller ikke brug for disse EUR 100, og derfor ville det måske være godt, hvis de højere læreanstalter ved tildelingen af stipendier var opmærksomme på den studerendes socioøkonomiske situation. Hvis vedkommende så vil tage til udlandet som Erasmus-studerende og selv kan finansiere det, ville det være bedre, at vi sparede de her 100 euro også hos nr. tre, fire eller fem. Med fire eller fem sådanne 100 euro kunne en mindrebemidlet studerende tage til udlandet. Vi har altså foreslået det, og jeg håber, at Rådet nu på sin næste samling vil forstå det bedre, end det hidtil har gjort, og måske også rette sig efter det.
Naturligvis har vi foreslået noget mere, for i betragtning af, at vi ikke længere giver programmet en løbetid på fem år, men på syv år, hvilket vi har accepteret, skal der naturligvis foretages en evaluering i slutningen af 2002. Den skal ikke kun være kvalitativ, den skal navnlig også være finansiel. Derfor håber jeg, at Rådet er enig i, at vi i betragtning af den lange tid, der nu går, gennemfører en midtvejsevaluering, men den skal være seriøs og ikke bare foregå på papiret!
Det centrale stridspunkt, der nu ligger foran os, er naturligvis som altid i forbindelse med Sokrates siden 1994, det vil sige så længe jeg har været i Parlamentet, finansieringen. For en løbetid på fem år ønskede Kommissionen EUR 1, 5 milliarder. Vi sagde: Det er ikke tilstrækkeligt, vi har brug for EUR 2 milliarder. Det bliver vi nødt til at have på baggrund af, at programmet udvides til også at omfatte alle de lande, der gerne vil med i EU. Vi har netop i dag talt om Tyrkiet, men Polen, Ungarn, Tjekkiet, Estland, Letland og Slovakiet skal også med. Det lover Rådet alt sammen søndag formiddag, og om mandagen står vi dér uden penge til at opfylde løfterne. Vi har således brug for flere penge. Nu har Rådet båret sig meget snedigt ad. Det har forlænget til syv år og givet os EUR 1, 5 milliarder. Men det er bare alt sammen nærmest symbolsk, for det har givet os mindre, end vi tidligere ville have haft til fem år. Derfor har vi stillet et meget klogt forslag: Vi vil have EUR 2, 5 milliarder. Dem vil vi ikke have til os selv, men til alle unge i Den Europæiske Union, 300 millioner mennesker, som vi kan få i tale gennem dette program, fra vugge til grav sagde jeg sidste gang, for det er et program, som begynder i skolen og med den livslange uddannelse varer til alderdommen.
Det ville være en skam, hvis Rådet ikke reelt følger sine mange løfter op ved at forøge beløbet betydeligt. Så kan vi gøre noget for borgerne i Europa, og i betragtning af valget til Europa-Parlamentet mener jeg, vi er nødt til også her at kæmpe for det i fællesskab. Jeg går ud fra, De vil gøre det sammen med mig!
Bifald

Elchlepp
Hr. formand, kære kolleger, jeg gratulerer fru Pack med hendes betænkning og glæder mig over, at vi i udvalget nåede frem til bred enighed om retningslinjen for det kommende program. Det principielle i Sokrates-programmet, der har været en stor succes, har vi drøftet tilstrækkeligt. Der er én ting, som jeg også vil fremhæve, nemlig den helt utilstrækkelige finansiering i Rådets forslag. Det er desværre stadig således, at tusinde af unge er udelukket fra at deltage i dette program, som det fremgår af det store antal ansøgere på de kontorer, der står for gennemførelsen; dem må man hvert år sige nej til på grund af manglende midler. Her kunne EU spille en endnu mere betydningsfuld rolle som foregangsmand i de europæiske udvekslingsprogrammer. Min gruppe har derfor fra starten krævet en forøgelse af midlerne, for at de unge kan få mulighed for at indhøste erfaringer i udlandet og tillige for at fjerne den sociale skævhed i det nuværende Sokrates-program. I skønmalerier spiller Europa med møder mellem unge, med opdragelse til tolerance og det fælles uddannelsesområde ganske vist en dominerende rolle, men i praksis, når afgørelsen om finansieringen skal træffes, er det forlegenheden, der dominerer. Det ville imidlertid være dejligt og en ægte europæisk vision, hvis så vidt muligt alle unge kunne tilbringe en del af deres uddannelsestid i et naboland.
Jeg vil for øvrigt også gerne gøre opmærksom på, at en forøgelse af ens kendskab til fremmede sprog og en lydhør indstilling på et tidligt tidspunkt i ens liv til den kulturelle situation i andre lande også er et fortrinligt bidrag til mobilitet på det europæiske arbejdsmarked som en del af en aktiv beskæftigelsespolitik. Denne indsigt er i dag for længst standard blandt arbejdsmarkedseksperter. Udvalgets enige krav om EUR 2, 5 milliarder til programmets nye løbetid er det absolutte minimum. Rådets forslag om blot EUR 1, 5 milliarder til syv år er derimod ikke nogen reel forøgelse, men som fru Pack så rigtigt sagde, lig med nul, det vil sige ingen forøgelse til hele løbetiden, når man tænker på forøgelsen af opgaverne på voksenuddannelsesområdet og udvidelsen af programmet til også at omfatte Central- og Østeuropa, og hvis man for alvor vil tage fat på at fjerne den sociale skævhed i visse dele af programmet. Erasmus-stipendierne f.eks., som i dag udbetales i størrelsesordenen ECU 70, er bestemt ikke nogen ekstra tilskyndelse til unge fra socialt svage familier til at studere et semester i udlandet, og de, der i forvejen har råd til det, tager bare dette beløb med.
For øvrigt glæder det mig meget, at de socialpolitiske krav i ændringsforslagene fra min gruppe blev vedtaget, f.eks. at de højere læreanstalter for fremtiden ved tildeling af Erasmus-stipendier i øget grad skal tage hensyn til ansøgernes socioøkonomiske situation, og at foranstaltninger til fremme af mobiliteten skal prioriteres højst i Comenius, navnlig til glæde for unge på handelsskoler og teknika samt andre erhvervsuddannelser, da denne gruppe hidtil har haft ringere muligheder for udveksling. Endelig er det også glædeligt, at udvalget fulgte ønsket om, at det officielle sprog i nabolandet i forbindelse med udveksling af elever inden for Comenius-programmets rammer skal prioriteres højere. Det vil støtte de grænseoverskridende aktiviteter dér og skabe tosprogede regioner, således som det f.eks. kræves i min hjemregion. Vi ønsker en zone bilingue , en tosproget region i den sydlige del af øvre Rhinen, og skulle det blive gennemført også med Rådets samtykke, ville det være en god mulighed for at støtte denne udvikling. Det er alt sammen et konkret bidrag til at fremstille Europa som noget, der er konkret og nyttigt for borgerne. Det mangler ofte i Europa-politikken.

Heinisch
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, hjertelig tak til Doris Pack for hendes store engagement i Sokrates-programmet. Min fulde støtte går især til en forøgelse af midlerne til programmet. Som ordfører for det europæiske år for livslang uddannelse ved jeg, hvor vigtig aktion III Grundtvig er, som netop støtter denne livslange uddannelse, på den ene side af unge mennesker uden tilstrækkelig grunduddannelse og på den anden side af voksne, som gerne vil eller er nødt til at udvide deres kundskaber og kompetencer. Med henblik på et partnerskabssamarbejde på uddannelsesområdet på europæisk plan er det nødvendigt at informere alle involverede om uddannelsesspørgsmål. Det betyder på skoleområdet i første omgang forældrene og lærerne, så de sammen med de unge kan erkende og fremme den europæiske dimension i uddannelsen.
Netop i de central- og østeuropæiske lande, i Cypern og de baltiske stater forventer forældre og de, der er ansvarlige for uddannelsesområdet, at de kan være med til at støtte demokratiseringsprocessen i skolerne og i samfundet. Jeg talte tidligere om betænkningen om at tage Tyrkiet med i programmerne Sokrates og Ungdom for Europa, og i sidste uge drøftede jeg disse spørgsmål med de unge og professorerne i Istanbul og i denne uge drøftede jeg dem i delegationen med dem, der har ansvaret for dette område i Litauen. Alle ser i voksenuddannelsen en stor chance for en videre udvikling af et demokratisk samfund i deres lande. Også her gælder det, jeg ved en tidligere lejlighed sagde om voksenuddannelse: Det er ofte vigtigere at opdrage forældrene og de voksne end de unge. Derfor glæder det mig, at dette program støtter dette område.

Virrankoski
Hr. formand, Parlamentet behandler nu anden fase af Sokrates-programmet og Rådets fælles holdning til det. Jeg vil allerede i denne fase takke fru Pack for en særdeles energisk arbejdsindsats for Sokrates-programmet, hvilket også kan ses af den foreliggende betænkning. Sokrates-programmet har været ét af de mest succesfulde EU-programmer. Inden for det har tusinde og atter tusinde af unge europæere kunnet studere uden for deres eget land, modtage ny viden og ny inspiration og således komplettere deres verdensbillede med international erfaring. Programmet har været værdifuldt specielt for de små medlemsstater. Det har både øget mulighederne for landets egne studerende og bragt nye studerende ind fra andre lande, og på den måde styrket den værdifulde europæiske vekselvirkning.
Rådet er nu fremkommet med dets fælles holdning. Det største forskel mellem den og Packs betænkning er, at Rådet tilbyder EUR 1, 5 milliarder, mens Pack og Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier kræver EUR 2, 5 milliarder i løbet af de kommende syv år. Når vi tager hensyn til, at EU sandsynligvis udvides i løbet af de kommende år, virker EUR 2, 5 milliarder som værende rigtig. At den tekniske og kommercielle konkurrenceevne i Europa er meget afhængig af, hvor godt et uddannelsesniveau vi kan give vores ungdom og også den ældre befolkning, taler også for dette.
Jeg vil kun påpege ét aspekt i Sokrates-programmet: Betænkningen definerer begrænsningen for sproguddannelser til de offentlige sprog i EU samt irsk og letzeburgisk. Da sprogene i medlemsstaternes nabolande ikke studeres særlig meget inden for EU, er det hensigtsmæssigt at fjerne denne skrappe begrænsning og udvide uddannelsesmulighederne til at omfatte EU's naboområders vigtige sprog, som meget få studerer. På den måde kan vi fremme både udvidelsen af EU og det grænseoverskridende samarbejde.

Guinebertière
Hr. formand, først og fremmest vil jeg lykønske Doris Pack, ordføreren for betænkningen om Sokrates- programmet, for det arbejde, hun har udført, ikke kun i Parlamentet, men også i forbindelse med forhandlingerne med Rådet og Kommissionen for at opnå EUR 2 milliarder til programmet.
Hvis der findes et program, som de europæiske borgere kender, så er det Sokrates. Det har bevist sit værd, og dets succes overgår de finansielle muligheder, men man kan desværre på en måde sige, at det skaber en privilegeret klasse, nemlig de unge, der har mulighed for at anvende Sokrates-programmet.
Programmet tilfører en veritabel europæisk merværdi til den nationale dimension i vores uddannelsessystemer. Således fremmer det kendskabet til de europæiske sprog og kendskabet til andre kulturer fra nord til syd og fra øst til vest. Hvorfor er dette program så populært? Jeg tror simpelthen, at det lever op til borgernes forventning om, at Europa interesserer sig for dem, for deres personlige udvikling og for deres integration på deres eget territorium. Ja, Sokrates giver studerende og undervisere mulighed for at mødes. Ja, Sokrates muliggør et samarbejde mellem institutioner samt en større anerkendelse af eksamener og andre europæiske uddannelsessystemer.
Kulturudvalget har fremsat adskillige ændringsforslag for at forbedre Kommissionens oprindelige forslag, og vi ønskede en budgetforøgelse navnlig med henblik på at åbne Sokrates for livslang uddannelse. Indførelsen af Minerva, der skal fremme anvendelsen af mulitmedieaspektet i undervisningen, er, mener jeg, en glimrende fornyelse, hvilket i øvrigt også gælder de aktioner, der skal udføres i forbindelse med andre fællesskabsprogrammer som Leonardo og Ungdom for Europa.
Endelig ønsker jeg, at der foretages en effektiv kontrol af iværksættelsen af dette program - hvilket jeg ikke tvivler på - men også, at en sådan kontrol kan udbredes og foretages uden problemer for dem, der skal udføre kontrollen eller for dem, der ønsker den. Vi er ved andenbehandlingen af dette program, og vi nærmer os altså iværksættelsen, men jeg ønsker alle de borgere, der anvender dette program held og lykke, for de har forstået, at Europa er skabt for dem.

Kerr
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske fru Pack med hendes betænkning. Fru Pack har kæmpet bravt for Sokrates i Parlamentet gennem de seneste fem år, hvor jeg har siddet sammen med hende i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier. Det er klart, at vi må kæmpe videre mod Ministerrådet. Selvom det er lykkedes os at få gennemført en forhøjelse af budgettet, er det klart, at den forhøjelse er utilstrækkelig til at opfylde ønskerne hos det stigende antal lande, der helt berettiget ønsker at deltage i uddannelsesprogrammerne under Sokrates.
Det er vigtigt, at de kommer med. Hvis vi ønsker at opbygge et større Europa, der ikke er begrænset til de nuværende 15 medlemsstater, er det rigtigt, at vi bør udvide programmerne til andre lande. Beviset er helt klart ud fra mit kendskab til programmerne som tidligere lektor på de videregående uddannelser, at jo mere vi kan få unge fra hele Europa til at mødes og tale med hinanden, jo bedre vil de forstå Europas betydning og betydningen af at opbygge et fælles Europa. Jeg ville blot ønske, at nogle få britiske journalister også kunne deltage i programmet. Så ville de måske forstå Europa en smule bedre.
Jeg håber, at kommissær Cresson vil reagere positivt på betænkningen og vil deltage i den kamp, som Parlamentet ønsker at føre videre, for at udvide programmet og øge budgettet, så vi kan få et virkelig vellykket Sokrates-program.

Mann, Thomas
Hr. formand, vi er midt i overgangen fra industrisamfund til vidensamfund, hvor uddannelse er det nye sociale problem. Der er behov for at få skabt nogle forudsætninger med henblik på at sætte alle i stand til på grund af de teknologiske ændringer i løbet af deres liv at arbejde inden for flere forskellige fag. Et vigtigt element i et Europa med viden er Sokrates for den almene uddannelse, således som Leonardo er det for erhvervsuddannelsen. Disse uddannelsesprogrammer fremmer kundskaber og færdigheder hos den enkelte og indstiller vedkommende på fremtiden. Med en kvalificeret skoleuddannelse og anvendelsen af vores koncept om livslang uddannelse kan mange udfordringer klares, for fremtidige arbejdstageres profil ser således ud: udvikle ledelseskompetence og handle selvstændigt, tillige udføre gruppearbejde og besidde social kompetence.
Arbejdstagere og ledere skal kunne tale sammen, idet de redegør for sig selv og for, hvad de står for, men de skal også kunne sætte sig ind i fremmede kulturkredse og fastslå forskelle og forsøge at fjerne det, der skiller. Hvorledes skal folk blive mobile, hvis de ikke har gode sprogkundskaber, så de kan studere i hele Europa uden for deres hjemland, gennemgå en uddannelse og finde arbejde? At Sokrates også fremmer undervisning i de mindre udbredte europæiske sprog, er tegn på øget solidaritet. Forslagene fra Doris Pack, som forbereder vejen for en politik, der kan gennemføres i praksis, skal støttes uden undtagelse. Mine besøg i skoler, hvor Europa næsten hver mandag tages op til kritisk vurdering, har vist, hvor godt Sokrates modtages på trods af alle problemer med ansøgninger. Udveksling af elever og møder mellem lærere vejer tungere end brochurer på selv nok så glittet papir.
Men hvad nytter de bedste idéer, hvis de ikke kommer alle til gode? De krævede EUR 2, 5 milliarder er et minimum i betragtning af den stadig voksende kreds af modtagere og i betragtning af ansøgerlandene. Sokrates er en mønstergyldig fornuftig og kontrollerbar investering i fremtiden.

Frischenschlager
Hr. formand, i forbindelse med denne debat om fru Packs udmærkede og vigtige betænkning vil jeg gerne tage navnlig to punkter op. Vi taler om det kulturelle arbejde med at tale sammen på tværs af grænserne. Her bør vi på ét punkt lægge særlig mærke til de central- og østeuropæiske lande: Vi kan alle, når vi rejser i disse lande, konstatere, hvor udmærket mange mennesker dér taler vores sprog, men hvem fra Vesteuropa taler deres sprog? Her har Den Europæiske Union et særligt ansvar for at fastsætte en klar prioritering gående ud på, at også vores unge skal lære de central- og østeuropæiske naboers sprog, af økonomiske, men først og fremmest af kulturelle og europapolitiske grunde. Det var det ene punkt.
Det andet punkt er allerede blevet omtalt af fru Pack, nemlig det særlige ansvar for grænseregionerne. Vi oplever jo det fænomen, navnlig i østrigske grænseregioner, at man i årtier har ærgret sig over døde grænser og død og jerntæppe, og nu er vi på én gang igen bange for åbne grænser. Dér skal vi svare med navnlig kulturelle og uddannelsespolitiske initiativer. Derfor er det meget vigtigt, at vi institutionaliserer det. Udveksling af elever, udveksling af lærere, men frem for alt kunne tosprogede, måske af og til endog tresprogede skoler være det instrument, der bandt grænseregionerne sammen i et net, ikke kun økonomisk, men også kulturelt og sprogligt.
Vi har gjort en helt speciel erfaring i Østrig, i Kärnten, hvor vi på grund af det slovenske mindretal har helt særlige uddannelsesinstitutioner med både tysk og slovensk som sprog. Nu efter åbningen oplever vi det fænomen, hvor velegnede de unge, der er uddannet dér, er i den økonomiske udviklingssammenhæng og i erhvervslivet på tværs af grænsen. Vi har således eksemplerne, og derfor mener jeg, at de penge, der investeres her, er givet fornuftigt ud og investeret fornuftigt.

Hyland
Hr. formand, jeg vil gerne slutte mig til de foregående talere og hilse muligheden for at komme med et kort bidrag til denne debat velkommen. Første fase af Sokrates har været et meget vellykket eksperiment i tværnational uddannelse. I mit eget land Irland findes der mange undervisere og studerende, der kan vidne om programmets succes som en enestående uddannelsesmulighed. Bortset fra dets åbenlyse uddannelsesmæssige dimension har Sokrates givet en følelse af at høre til og givet unge mennesker mulighed for at dele og nyde den kulturelle mangfoldighed i Den Europæiske Union og dens medlemsstater.
Gennem veludformede uddannelsesprogrammer udsættes unge for de forskellige levevis og de særlige kendetegn ved de enkelte EU-lande, samtidig med at de hjælpes til at sætte større pris på deres egen rige og forskelligartede arv.
Jeg glæder mig over, at Rådet nu er nået frem til en fælles holdning til kommende almene og faglige uddannelsesprogrammer, herunder Sokrates, at varigheden af det nye program udvides til syv år, og at budgettet vil blive øget betydeligt. Europa må efter min mening fortsætte med at investere i de unge. En kvalificeret og mobil ungdom er vores største aktiv i en verden, der bliver stadig mere konkurrencepræget. Irland har demonstreret, hvordan landets unge kan yde et vigtigt bidrag til den betydelige økonomiske vækst.

Hawlicek
Hr. formand, først vil jeg gerne sige hjertelig tak til fru Pack for hendes betænkning, men først og fremmest for hendes indsats. Indholdet i anden generation af uddannelsesprogrammerne er bestemt af drøftelsen af hvidbogen Undervise og lære, af grønbogen om tværnational mobilitet og af programmet Kundskabernes Europa. Det drejer sig om at give alle målgrupper nemmere adgang til programmerne, at forenkle ansøgnings- og udvælgelsesproceduren og at komme op på en deltagerkvote på 10 % af skolerne og 10 % af de studerende.
Et særlig vigtigt punkt er endvidere at få fjernet alle former for forskelsbehandling. Således har vi nu under andenbehandlingen den tilføjelse, at der ved tildeling af stipendier bør tages passende hensyn til ansøgernes socioøkonomiske situation, at lige muligheder for kvinder og mænd skal fremmes og, hvad der er mig en særlig glæde, at arbejdsmarkedets parter i øget grad skal inddrages. I Sokrates II er det nyt, og det er en følge af den livslange uddannelse, som alle uddannelseprogrammer har krævet, at voksenuddannelsen optages i Grundtvig-programmet. Det er endvidere nyt, at vi i Minerva-programmet, hvor Doris Pack også er kommet igennem med sit forslag, for en gangs skyld har et uddannelsesprogram med et kvindenavn om uddannelses- og multimediateknologi. Det betyder i resumé, at Sokrates er et godt program med ekstra indhold, der bestræber sig på en højere deltagerkvote og hvortil flere stater blandt ansøgerlandene har adgang. Vi må ikke glemme, at en stor del af ansøgerlandene allerede nu ligeledes kan deltage i uddannelses- og kulturprogrammerne og at der bliver stadig flere i de kommende syv år.
Så meget desto mere skandaløst er Rådet forslag om at ændre de af Kommissionen foreslåede midler på EUR 1, 4 milliarder over fem år til EUR 1, 5 milliarder - men over syv år. Det ville betyde, at Sokrates II skal gennemføre flere opgaver med flere deltagere for færre penge. Derfor min anmodning til Europa-Parlamentet om at stemme for udvalgets berettigede ændringsforslag, der blev vedtaget enstemmigt og fastsætter EUR 2, 5 milliarder for en periode på syv år. Det er virkelig et minimumskrav med henblik på en videreførelse med succes af Sokrates-programmet for de unge, de studerende, underviserne og alle i Europa, der vil undervise og videreuddanne sig.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, Sokrates-programmet er én af de vigtigste programmer, som støtter borgernes mobilitet og uddannelsernes mangfoldighed i Fællesskabet. At tage den studerende befolkning i EU's ansøgerlande og enkelte andre lande nær os med i programmet er et naturligt skridt mod det udvidede Europa. I processen med at udvide Sokrates skal man tage højde for, at det enkelte menneskes deltagelse i programmet ikke må vanskeliggøres yderligere f.eks. ved for små finansieringsbevillinger. Det er vigtigt som princip for uddelingen af finansieringsbevillinger at tage hensyn til de deltagendes økonomiske situation. Studier i de europæiske minoritetssprog som støtten til samisk som en del af internationaliseringspolitikken fremmer bevaringen af de værdifulde lokale kulturtraditioner, som skal holdes i hævd i det stadigt mere internationale Europa. At tage mod voksne studerende og uddannede undervisere udvider programmets virkning til nytte for en større del af befolkningen. At disse parter tages med i programmet påvirker hensigterne for gensidig anerkendelse af udførte studier i forskellige lande i en mærkbar, positiv retning, hvilket igen har en positiv indflydelse på den arbejdende befolknings mobilitet. Midler, som er investeret i programmet, betaler sig mangfoldigt tilbage i fremtiden.
Jeg håber, at Rådet og Kommissionen kan se på sagen med den seriøsitet, som den fortjener, og at det eksisterende Sokrates får en lige så god efterfølger ved hjælp af finansieringen foreslået af Parlamentet. Det er klart, at EU's budget har rigeligt med ivrige uddelere, men hvis vi sparer på disse ungdomsprogrammer, sparer vi på vores fremtid og den europæiske udvikling, hvilket er en meget kortsigtet politik.

Crowley
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig mine kolleger og lykønske ordføreren med det fantastiske forslag, hun har fremlagt. Når vi drøfter uddannelsesspørgsmål, må vi betragte det som en investering i vores unges fremtid at give dem færdighederne til at tilpasse sig de ændrede teknologier i den foranderlige verden, vi lever i. Det er også en investering i fremtiden for en større forståelse af mangfoldigheden i Den Europæiske Union - kulturel, social og sproglig.
Derfor er det vigtigt, som den foregående taler også var inde på, at tilskynde til undersøgelser af minoritetssprog inden for Sokrates-programmet. Jeg tænker navnlig på det irske sprog. Det er et officielt sprog i Den Europæiske Union og fortjener større opmærksomhed.
Men som mange talere har været inde på, mangler der til trods for, hvad Rådet måtte sige om uddannelsens betydning og på trods af Kommissionens gode vilje med hensyn til livslang uddannelse, forpligtelser med hensyn til økonomiske ressourcer. Derfor opfordrer jeg alle medlemmer til at støtte ordførerens ændringsforslag for at sikre, at det nye syvårige Sokrates-program får en passende finansiering med EUR 2, 5 miliarder.
Det er vigtigt, at vi lærer af fejltagelserne med tidligere programmer. Jeg tænker navnlig på Erasmus-programmet, som især drejede sig om udveksling af studerende på det tertiære trin. Det rummede et element af eksklusivitet, således at, hvis en familie ikke havde råd til at underholde en studerende, der skulle læse i udlandet, kunne den pågældende studerende ikke modtage tilskud. Det er op til os at sikre, at der stilles økonomisk støtte til rådighed inden for disse programmer, enten på europæisk eller på nationalt plan. Hvis medlemsstaternes regeringer ikke vil medvirke til det, bør vi beskære de midler, de modtager under Sokrates-programmet og andre uddannelsesprogrammer.
Til slut vil jeg opfordre alle medlemsstater til at støtte forslaget og skabe øget håb for Den Europæiske Unions fremtid.

Elliott
Hr. formand, jeg vil på det kraftigste anbefale disse henstillinger og ændringsforslag, som ordføreren har fremsat. Jeg har ikke været direkte involveret i drøftelserne af disse programmer i Parlamentet på det seneste, men for omkring fem år siden var jeg sammen med fru Pack medforfatter af Parlamentets første betænkning om Sokrates-programmet. Alt, hvad der er sket siden, har bekræftet det rigtige i Parlamentets stærke støtte til dette program.
Andre talere har - med rette - talt entusiastisk om værdien af Erasmus-udvekslingerne og skolenetværkerne, som oprettes gennem disse programmer. Programmerne er ikke blot til gavn for den enkelte studerende, der deltager i dem, og for de skoler og gymnasier, hvor de studerer, men vi må også huske på, at de udgør et vigtigt bidrag til bevidstheden om og en meningsfuld forståelse af Den Europæiske Unions eget arbejde hos mange studerende og deres familier. Det gør Unionen til noget virkeligt for dem.
Jeg er glad for at se, at ansøgerlandene nu også er kommet med sammen med Malta og Cypern. Jeg var i Malta i sidste uge for Det Blandede Udvalg EU-Malta, og jeg kan fortælle Dem, at man er meget interesseret i, at Malta kan deltage fuldt ud i disse programmer. Nøglen er finansiering. Medmindre vi har tilstrækkelig finansiering kan vi ikke sikre, at alle de unge, der i teorien kan nyde godt af disse programmer, også kan gøre det i praksis, og vi kan heller ikke undgå den elitisme, der betyder, at kun de, der har råd, har mulighed for at deltage.
Jeg håber virkelig, at vi vil støtte beløbet på EUR 2, 5 millarder. Det lyder som mange penge, og ministrene kvier sig ved beløbet. Men hvad er EUR 2, 5 millarder? Det er en euro for hver europæisk borger for hvert år, programmet kører. For mange mennesker er det mindre end det, en kop kaffe eller en avis koster. Det er mindre end 5 % af Bill Gates' personlige formue - en interessant betragtning. Måske skulle vi bede ham om et bidrag, hvis vi ikke kan finde pengene på anden vis.

Rack
Hr. formand, Sokrates er en storartet idé. Som underviser på et universitet oplever jeg år efter år det, Doris Pack beskrev i generelle vendinger og med rette fremhævede som værende positivt, men også med rette beklagede. En fremragende idé, men det kniber med finansieringen. Så sent som for nogle uger siden skulle vi på universitetet tildele stipendier, og jeg husker stadig den begejstring, hvormed de unge erfarede deres studiesteder Rom, Paris, Triest, Thessaloniki osv., og jeg husker også stadig de tårer, der randt hos dem, der ikke kunne få en studieplads. Jeg husker og oplever egentlig uge efter uge med stor glæde, hvor stor ekstra berigelse en Erasmus-studerende i det traditionelle akademiske år kan give undervisningen på sit studiested. Men som sagt har vi problemer med pengene.
Vi udvider, og vi udvider også med rette således, at vi medtager de central- og østeuropæiske lande. Vi forsøger her helt bevidst at åbne horisonter. Men - og det er noget, som jeg navnlig i de sidste uger har tænkt meget på - når jeg sammenligner de ansøgninger, jeg har fået, med de ansøgninger, der var typiske for to eller tre år siden, ser jeg en meget stor forskel, nemlig at der i mange ansøgninger er tale om folk, der ønsker et stipendium, som de ret beset ikke mere har brug for, idet de allerede har været på studieophold i udlandet to, tre eller fire gange. Derimod ser jeg ikke længere eller kun i stadig mere begrænset antal de ansøgninger, vi oprindelig ville og burde bruge som anledning til Erasmus og Sokrates, nemlig ansøgninger fra unge kandidater med gode resultater og kendskab til fremmede sprog, som er engagerede og villige til at påtage sig opgaven uden allerede at have haft disse muligheder et par gange i deres curriculum vitae. Her må vi efter min mening ikke gribe ind med nedskæringer, vi skal derimod alle i fællesskab sætte alt ind på her at give den europæiske ungdom de chancer, vi alle ønsker os.

Tongue
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Pack og hr. Elchlepp fra vores gruppe, der har hjulpet med at få dårligt stillede studerende prioriteret i programmet. Som alle har sagt, er Sokrates en succeshistorie. Dets udvidelse til skolerne er en utrolig succes og har været yderst gavnlig. Jeg vil blot gerne nævne et projekt: fire grundskoler, fire lande, med navnet »Vand i vores kultur«. Børnene har lært, at der findes andre lande, kulturer og sprog, at der findes fælles aspekter i vores kulturer, og at vi må beskytte miljøet. De har også lært, hvordan den nye teknologi kan hjælpe dem med at kommunikere på tværs af grænserne - et helt fantastisk resultat.
Det er hovedhjørnestenen i befolkningernes Europa. Jeg ved, at fru Cresson er enig, og at hun sætter pris på dette punkt. Som vi har hørt, skal vi finde EUR 2, 5 miliarder. Det er en meget lille pris at betale for at opbygge sympati og forståelse mellem vores børn og unge. Når alt kommer til alt, er det jo det reelle grundlag for varig fred og forståelse i Europa.

Stenzel
Hr. formand, den, der går ind for uddannelse, mobilitet og derigennem tillige øgede chancer for den europæiske ungdom på arbejdsmarkedet, må også gå ind for Sokrates II. Desværre er der indtil nu ikke opnået enighed mellem Rådet og Parlamentet om finansieringen. Da Sokrates-programmets løbetid er blevet forlænget til syv år, er det kun logisk at kræve EUR 2, 5 milliarder til dette program. Ligeledes skal Sokrates inden den 31. december 2002 evalueres både kvalitativt og finansielt. Jeg støtter Doris Packs forslag på alle punkter og håber, der bliver taget hensyn til dem.
Fremme af sprog, indlæring af to fremmedsprog, hvoraf mindst det ene skal være et nabolands sprog, er en væsentlig forudsætning for den europæiske ungdoms muligheder for at kvalificere sig til at udnytte det indre marked, finde arbejde og blive europæisk bevidste. Jeg støtter endvidere fuldt ud kravet om, at tildelingen af stipendier ændres således, at ikke alle automatisk får et stipendium, som man hverken kan leve eller dø af. De, der har behov for det, skal derimod have stipendier af en rimelig størrelse. Jeg håber, at disse punkter gennemføres og at Forligsudvalget når frem til et tilfredsstillende resultat inden udløbet af denne valgperiode.

Cresson
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, allerførst vil jeg hjerteligt takke Parlamentet for dets vedvarende engagement og støtte, som i dag har gjort det muligt at afslutte andenbehandlingen af en ny fase i Sokrates-programmet, og dette knapt to måneder efter Rådets vedtagelse af den fælles holdning.
Jeg noterer mig bl.a. Parlamentets politiske vilje til at fuldende forhandlingerne om et nyt program så hurtigt som muligt, og således sende en stærk politisk besked - lige før valget til Europa-Parlamentet - til borgerne om vores fælles vilje til at fremme opbygningen af et europæisk uddannelsesområde.
Jeg vil naturligvis især takke fru Pack for kvaliteten af hendes betænkning og hendes kolleger i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier for deres vedvarende støtte.
Jeg fremhævede den meget positive holdning hos det østrigske formandskab, som med stor omhyggelighed og klogskab har fremmet arbejdet i Rådet med henblik på at nå frem til den fælles holdning i december. Signalerne fra det tyske formandskab er ligeledes positive, jeg vil endda sige opmuntrende. Dette viser, at der findes en fælles politisk vilje til at vedtage beslutningen inden valget til det nye Parlament.
De kan ganske sikkert huske, at vi, på Parlamentets møde den 5. november, havde lejlighed til at diskutere de tre forslag til programmerne Sokrates, Leonardo og Ungdom for Europa. Som de ved, vedtog Rådet (uddannelse) den 4. december en fælles holdning for de to første programmer, mens man ikke kunne nå til enighed om programmet Ungdom for Europa af budgetmæssige årsager. Jeg kunne ikke på Kommissionens vegne acceptere det fremsatte forslag, hvilket var en forudsætning for at nå til en generel enighed. Jeg mener ikke, at det - i den situation, vi befandt os i - var muligt at give Kommissionens accept.
Vi håber, at Parlamentet kan give sin udtalelse i andenbehandlingen om Leonardo-programmet inden det nuværende Parlaments mandat udløber, således at der kan blive truffet en endelig afgørelse under det tyske formandskab.
Med hensyn til programmet Ungdom for Europa håber jeg, at der bliver løst op for situationen i de kommende uger, således at en fælles holdning kan vedtages på Rådets møde den 27. maj.
Kommissionen har behandlet Deres ændringsforslag i en åben og konstruktiv ånd. Jeg kan meddele Dem, at den helt eller delvist accepterer 15 af de 16 ændringsforslag, De har indgivet. Kommissionen medtager disse i et genbehandlet forslag, som bliver fremlagt for Rådet i nær fremtid. Adskillige ændringsforslag ligner de oprindelige og ændrede ændringsforslag fra Kommissionen og bidrager dermed til en forbedring eller endda en rettelse af visse politisk vigtige aspekter i den fælles holdning.
Jeg vil, hvis De tillader det, komme med nogle af de vigtigste eksempler. Jeg takker Dem for at have accepteret begrebet »europæisk uddannelsesområde«, som vi havde fastslået det i vores forslag, og det er ændringsforslag 2. Termen »et samarbejdsområde inden for uddannelse og videreuddannelse«, som Rådet ønskede, er et begreb, der både er for abstrakt og teknokratisk, og som rent ud sagt er for vanskeligt at forstå for offentligheden. Udtrykket »uddannelsesområde« derimod indeholder en stærk politisk besked, der henvender sig til alle borgere i Unionen, og som klart oplyser om retningen af Fællesskabets handlinger inden for undervisning og uddannelse. I forbindelse med denne besked vil jeg navnlig takke dem, som insisterede på dette, nemlig fru Guinebertière, hr. Hyland og fru Hawlicek.
Med hensyn til de procedurer, der er fastsat for udvælgelse af projekter, konstaterer jeg med tilfredshed, at Parlamentet er enigt i Kommissionens indfaldsvinkel, der sigter mod en større forenkling, større gennemsigtighed og øget brugervenlighed for de, der benytter programmet. Dette er ændringsforslag 14. Således vil Parlamentets forslag om - inden for rammerne af de centraliserede handlinger - at fjerne en af høringerne af medlemsstaterne lette og i betragtelig grad forkorte proceduren for udvælgelse af projekter.
Jeg glæder mig ligeledes over Parlamentets intention om at tilføje en revisionsklausul til artikel 12, som giver Kommissionen mulighed for tre år efter programmets start at udarbejde en rapport om de opnåede resultater, der så skal følges op af forslag, som den anser for hensigtsmæssige, herunder med hensyn til finansieringsrammen. Det er ændringsforslag 8. Eftersom Rådet har besluttet at forlænge programmets varighed til syv år - i stedet for fem år, som Kommissionen foreslog - giver Parlamentets klausul programmet en fleksibel mulighed for tilpasning af de nye behov.
Jeg vil naturligvis acceptere ændringsforslag 12, som sigter mod at give elever, hvis finansielle situation nødvendiggør en særlig hjælp, en fordel ved uddelingen af Erasmus-legaterne. Og jeg takker hr. Rack og fru Tongue, fordi de har understreget dette punkt. Desuden må man understrege, eftersom dette er sagt af talerne, at det ofte er de studerende, der kommer fra de bedst stillede grupper, der søger om legatet, dels fordi de er mindre hæmmede, dels fordi de i kraft af deres familier er vant til at rejse, og fordi de hjemme hører tale om, hvad der sker i udlandet, og dels fordi de måske er bedre udrustet kulturelt. Men beslutningen tages jo netop på stedet, og jeg mener, at man kan stole på, at de, der uddeler legaterne, kan skelne mellem de studerende, der har mulighederne og de studerende, der måske er dygtigere, men ikke har mulighederne, men for hvem tildelingen af et legat i højere grad er afgørende for deres faglige og personlige udvikling.
I denne forbindelse vil jeg gerne minde Dem om, at Kommissionen på Parlamentets initiativ sidste efterår iværksatte en undersøgelse om Erasmus-studerendes socioøkonomiske situation. Resultatet af undersøgelsen, der blev foretaget på 10.000 studerende, vil blive fremlagt for Dem om nogle måneder.
Desuden har Kommissionen allerede i to år systematisk opfordret universiteterne og de nationale kontorer til at tage hensyn til de studerendes finansielle behov ved uddelingen af Erasmus-legatet. Personligt er jeg meget opmærksom på dette punkt, og jeg vil gerne takke dem, der navnlig har beskæftiget sig med dette.
Jeg vil ligeledes acceptere princippet i ændringsforslag 10 og 16, som fastsætter muligheden for at iværksætte pilotprojekter til fordel for unge arbejdsløse lærere, for at give dem mulighed for i en periode at undervise i en skole i en anden medlemsstat. Vi har i vores medlemsstater stor brug for undervisere, der kommer fra andre lande i EU, for vi kender alle til sprogundervisningen i vores eget land. Det er sandt, at hvis man - selv for en kort periode - kan nyde godt af det, som en lærer fra et andet land kan tilføre især de små børn - det vil sige vedkommendes kultur og baggrund - vil dette være noget meget værdifuldt.
Et sådan initiativ vil gøre det muligt for de unge lærere at opnå en værdifuld faglig erfaring, og på den anden side vil sådanne projekter kunne tilføre en ægte europæisk dimension til undervisningen i skolerne.
De mange andre ændringsforslag sigter mod at klargøre og styrke vise aspekter i den fælles holdning og kan således godtages, enten som de er, eller den tanke, der ligger bag. Det drejer sig mere præcist om ændringsforslag 1, 3, 4, 5, 7, 9, 11, 13, anden del, og 15, som alle bl.a. drejer sig om følgende aspekter: For det første det vigtige i at tilføre det europæiske system bevillinger, dernæst en styrkelse af aktiviteterne for unge under uddannelse inden for rammerne af de projekter, der sigter mod sprogundervisning, en præcisering af betingelserne for Cyperns deltagelse, en reducering af Rådets mindstesatser for aktion 2 og 3, den opmærksomhed, der skal gives sprog, der ikke er så udbredte, og som der ikke undervises så meget i, samt den opmærksomhed, der skal gives til sprog i grænseregioner. Flere talere har beskæftiget sig med disse emner - hr. Elchlepp, hr. Kerr og hr. Mann. Jeg kan dog ikke acceptere ændringsforslag 6 om den finansielle artikel.
Jeg har noteret mig Parlamentets støtte til en budgetpost i forbindelse med programmet på EUR 2, 5 milliarder. Kommissionen fastsatte i sit oprindelige forslag og som følge af de prioriteter, der er fastsat i Agenda 2000, en finansieringsramme på EUR 1, 4 milliarder for en periode på fem år. De samme prioritetskriterier anvendt i perioden på syv år, som det blev fastsat i den fælles holdning, og en hensyntagen til den gennemsnitlige vækstrate ville have betydet, at Kommissionen fremsatte et forslag i størrelsesordenen EUR 2, 151 milliarder. Derfor har Kommissionen, for at opnå en fælles holdning ved førstebehandlingen, tilsluttet sig beløbet på EUR 1, 5 milliarder, som samlede et kvalificeret flertal.
Jeg glæder mig over, at Kommissionens og Parlamentets indfaldsvinkler stemmer overens med hensyn til dette ønske om at rejse de budgetmæssige midler, der står mål med vores ambitioner. Jeg håber, at den fortsatte forhandlingsproces ligeledes vil gøre det muligt for Rådet at udtale sig i denne retning, og jeg håber, at vi sammen kan gøre fremskridt i løbet af forligsproceduren. Jeg stiller mig naturligvis 100 % til Deres rådighed i dette forlig.
Som afslutning vil jeg understrege, at vi efter min mening er på vej til at nå til en endelig beslutning under det tyske formandskab, hvilket ville gøre det muligt at forberede iværksættelsen af et nyt program på de bedst tænkelige vilkår. Jeg håber naturligvis, at en tilfredsstillende aftale om den budgetmæssige støtte kan opnås i løbet af forhandlingerne.
Endelig vil jeg slutte, idet jeg endnu en gang takker Kulturudvalget, navnlig ordføreren, fru Pack, for kvaliteten i hendes arbejde og den konstruktive karakter i ændringsforslagene, samt hele Parlamentet for den støtte, det altid giver os. Jeg er overbevist om, at vores program vil bidrage til at opbygge et kundskabernes Europa, der sender et stærkt signal, og som er tæt på borgernes behov.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Edith Cresson.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Forbrugsbeskatning af forarbejdet tobak
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0021/99) af Langen for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 92/79/EØF om indbyrdes tilnærmelse af cigaretafgifterne, af direktiv 92/80/EØF om indbyrdes tilnærmelse af afgifterne på andre former for forarbejdet tobak end cigaretter, og af direktiv 95/59/EF om forbrugsbeskatning af forarbejdet tobak bortset fra omsætningsafgift (KOM(98)0320 - C4-0402/98-98/0189(CNS)).

Langen
Hr. formand, mine damer og herrer, i 1998 fremlagde Kommissionen en beretning om strukturerne i forbrugsbeskatningen og afgiftssatserne samt et forslag til ændring af i alt tre direktiver om tobak. I den beretning, der danner grundlaget for de foreslåede tekniske ændringer og ændringerne af mindsteafgiftssatserne, undersøges det, om de gældende retsforskrifter sikrer, at det indre marked fungerer gnidningsløst. I den sammenhæng spiller to synspunkter en særlig rolle. For det første det forhold, at afgiftssvig og smugleri, som er en følge af den relativt høje beskatning af tobak og tobaksprodukter, og meget forskellige afgiftssatser i Den Europæiske Unions enkelte medlemsstater spiller en enorm rolle, og for det andet at der i forbindelse med anvendelsen af afgiftsbestemmelserne i praksis har været en række problemer, som kræver tekniske tilpasninger.
Det gældende system blev indført i 1993 og der har siden 1995 været ført en lang drøftelse i forbindelse med det indre marked. Tobaksafgifterne er en betydelig indtægtskilde for medlemsstaterne. Det svinger mellem 0, 4 % af nationalindkomsten og 1, 6 % af nationalindkomsten i f.eks. Grækenland. Da varer belagt med forbrugsafgifter i almindelighed kan tages med fra en medlemsstat til en anden, uden at der erlægges afgift, rejser der sig her problemer med papirer, med mulige forfalskninger og med andre ting i denne sammenhæng, og ret beset skulle de europæiske finansministre ikke længere kunne sove roligt, efter at de har konstateret, at formanden for Revisionsretten i fjor anslog de mistede afgifter i forbindelse med forbrugsbeskatningen til at være EUR 75 milliarder om året med moms, tobaks- og alkoholafgifter som det centrale. Det vil sige et meget stort tab i form af ikkebetalte afgifter, som kræver direkte foranstaltninger i spørgsmål vedrørende afgiftssvig og afgiftsunddragelse.
I dag gælder det desværre ikke bekæmpelse af afgiftssvig og heller ikke en harmonisering af foranstaltningerne på dette område, men relativt beskedne tilpasninger. Der skal her skelnes mellem to områder. For det første forbrugsafgifterne på cigaretter og for det andet forbrugsafgifter på andre former for forarbejdet tobak end cigaretter. De andre former for forarbejdet tobak udgør kun ca. 5 % af det samlede marked. 95 % udgøres af cigaretter, og her er der kun tale om tekniske tilpasninger. Systemet til beregning af mindsteafgiften er meget kompliceret, og jeg skal ikke komme ind på det her, da det er noget, som kun nogle få eksperter forstår.
Det forslag, Kommissionen har udarbejdet, indebærer på den ene side, at mindsteafgiften, som må andrage 57 % af detailhandelsprisen, midlertidig må være lavere end det fastsatte i op til højst to år. På den anden side indebærer det for andre tobaksvarer end cigaretter en meget moderat tilpasning i to trin, pr. 1. januar 1999 - der som bekendt allerede ligger bag os, uden at det har været muligt at foretage denne ændring, heller ikke Parlamentet har endnu afgivet nogen udtalelse - og den anden moderate ændring pr. 1. januar 2001. I Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik var der flertal for disse ændringer, for afgiftsforhøjelserne var der kun et knebent flertal, og vi har nu igen ændringsforslag fra Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe foran os, som ville ødelægge den hidtidige balance. Hvis vi vedtager disse ændringsforslag, skulle der, hvad angår mindsteafgiften på fintskåret tobak, altså den der bruges, når folk selv ruller deres cigaretter, pludselig ske prisforhøjelser på 30 %, fordi vi i så fald ville forhøje afgifterne drastisk. Det var vi imod, og jeg anmoder kollegerne om at forkaste disse genfremsatte ændringsforslag fra Den Liberale Gruppe, fordi de omhandler et specielt nederlandsk problem og ikke har noget at gøre med de unges tobaksforbrug.
Det er forkert, at netop nye rygere selv ruller deres cigaretter. Det er tværtimod en bestemt aldersgruppe, en bestemt indtægtsgruppe blandt folk, der har røget i mange år, og ikke de unge. De vælger cigaretter af typen light. Vi har endvidere opfordret Kommissionen til at forelægge en foreløbig beretning den 30. juni 2000 om emnet den offentlige sundhed, men med fokus på afgiftssvig, og det vil jeg gerne understrege. Denne foreløbige beretning er endvidere nødvendig, fordi der hidtil intet er sket på dette område. Jeg vil gerne sige hjertelig tak for drøftelserne indtil nu og håber, at der bliver et bredt flertal for forslaget til betænkning i den version, der foreligger fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik.

Rosado Fernandes
Hr. formand, på Landbrugsudvalgets vegne vil jeg gerne ønske hr. Werner Langen tillykke med det gode arbejde, han har udført, med den afbalancerede holdning og sunde fornuft, som han har vist ved at fremlægge et ændringsforslag om, at gennemgangen af punktafgifterne skal ske hvert fjerde år i stedet for hvert femte. Det er et forslag fra Kommissionen, som vi også synes om.
Men vi står ved Gud her og taler om afgifter i en situation, hvor en stor del af afgifterne ikke opkræves i EU. Sagen er jo, at tobak ligesom alkohol er et af den organiserede kriminalitets yndlingsobjekter. Og sagen er jo, at den, der har siddet i Undersøgelsesudvalget om Fællesskabsforsendelse, eller den, der læser UCLAF's rapporter, eller den, der ved, hvad der foregår i det land, som jeg kommer fra - hvor der lige forleden dag forsvandt 70 containere med tobak, og hvor den portugisiske regering selvfølgelig kræver PTE 14 milliarder tilbagebetalt fra et transportselskab - ved også, hvor mange millioner, der slipper uden om Fællesskabets skatte- og afgiftskontrol. Og dét mange gange med medlemsstaternes medvirken. Og dét med nogle fællesskabsmyndigheders medvirken, eftersom der ofte ikke bevilges de nødvendige midler til scannere, der kunne bruges til grænsekontrol og den fysiske kontrol i havnene. Jeg mener derfor, at det ville være godt, hvis vi faktisk talte om afgifter. Men det ville måske være tilrådeligt, nyttigt, at Kommissionen overvejede, hvorledes den kan kontrollere sine udbetalinger og tvinge synderne til at betale det, de skylder.
En anden defekt, som jeg har påpeget i Kommissionens beretning, er det manglende program til at oplyse de unge om tobak. De er de potentielle nye rygere.

Metten
Hr. formand, Kommissionen er meget beskeden, når det drejer sig om anvendelse af minimumsbeskatningen af cigaretter og andre tobaksvarer. Den giver medlemsstaterne større fleksibilitet ved anvendelsen af mindstesatsen på 57 % af detailhandelsprisen. Derved kan denne beskatningsprocent mindlertidigt falde til under 57 %. Selvom det foreslås som en teknisk foranstaltning, skal vi passe på, at det ikke virker konkurrenceforvridende.
Udover den nævnte fleksibilitet foreslår Kommissionen at tilpasse de specifikke forbrugsafgifter på tobaksvarer til inflationen i to trin. Eftersom den faktiske forbrugsafgift overalt allerede er højere end den minimale forbrugsafgift, er det altså især et kosmetisk forslag. I Økonomiudvalget mente det størst mulige mindretal imidlertid, at Kommissionen skulle have gjort mere. Hr. Langen har allerede henvist til dette. Efter vores mening skal Kommissionen gøre en ende på favoriseringen af rulletobak, som stadigvæk beskattes meget lavere end cigaretter, som dette produkt konkurrerer med.
Den Liberale Gruppe har indgivet tre ændringsforslag, nummer 6, 7 og 8, som min gruppe støttede og vil støtte igen. Hvis der er et argument for at beskatte rulletobak anderledes end cigaretter, så er det, at beskatningen snarere skulle være højere, fordi rulletobak generelt er mere skadelig end cigaretter. Den lavere skat på rulletobak sender forbrugerne i retning af det mest skadelige produkt på grund af den lavere pris. Denne forkerte impuls skal fjernes. Det betyder på ingen måde, at rulletobaksindustrien skal ophøre, men at den mister sin skattemæssige fortrinsstilling. Forslag 7 fra Den Liberale Gruppe er er på dette punkt slet ikke så radikalt, for det bringer procentdelen af slutbrugerprisen, som udgøres af skatter, op fra 30 til 45 %. Det skal sammenlignes med de 57 % på cigaretter.
I diskussionen om ligestilling af beskatningen af cigaretter og rulletobak anvendes de mest mærkelige argumenter. Skattefordelen på rulletobak skal ikke kun fortsætte med at eksistere, fordi det er godt for beskæftigelsen i SMV, men det nævnes også, at rulletobak er cigaretten for de fattige, der ikke kan betale rigtige cigaretter. De, der imidlertid beskatter tobaksvarer højt for at modvirke det sundhedsskadelige brug, og det gør alle medlemsstater, kan ikke beskatte de mest skadelige tobaksvarer lavest. Hvis rygning er skadeligt for sundheden, så er det også skadeligt for de fattiges sundhed.
Efter min gruppes mening er der ikke plads til kyniske undtagelser. Kynisk er præcist det ord, som beskriver tilhængerne af den nuværende ordnings stilling. Kommissionsforslaget og betænkningen af hr. Langen er altså for beskedne. Jeg håber, at Kommissionen inden længe vil foreslå en grundigere revision af beskatningen af tobaksvarer. Hvis det er op til min gruppe, begynder Parlamentet allerede i morgen med dette arbejde.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, når der tales om tobaksvarer, kan deres skadelighed for helbredet aldrig fremhæves for meget, ikke udelukkende for rygere, men også for dem, som udsættes for kræftfremkaldende røg fra passiv rygning mod deres vilje. Det er derfor, at vi ved fastsættelsen af punktafgifter på forarbejdet tobak i nationalstater og ved udformningen af lovgivning vedrørende tobaksvarer særligt skal tage hensyn til beskyttelse af folkesundheden. Skattemidler, som inddrives fra tobaksvarer, skal i fremtiden i højere grad rettes mod forebyggende arbejde for folkesundhed.
Tobakken er ikke et nationalt eller regionalt problem, den udgør i højeste grad et globalt problem. F.eks. er den virksomhed, som tobaksselskaber fra USA udøver i Asien, som endnu ikke har forbud mod tobaksreklamer eller en national lovgivning, som sikrer folkesundheden, ligefrem uforskammet. Der har bl.a. været trusler om at flytte afholdelsen af store sportsbegivenheder til lande, hvor tobaksselskabernes interesser bliver bedre forstået.
Det foreliggende direktivforslag omfatter primært tekniske tilpasninger af de bestående EF-bestemmelser vedrørende beskatning af forarbejdet tobak. Ud over de tekniske ændringer er der grund til at løse kontrolproblemer ved transport af cigaretter. Organiserede forbryderligaer smugler cigaretlaster for at undgå beskatningen. En del af Unionens medlemsstater er imod ibrugtagningen af effektive kontrolordninger. Jeg mener, at disse stater skal sanktioneres, hvis de ikke umiddelbart indfører moderne og effektive kontrolordninger i rammer af det foreslåede beskatningssystem.

Holm
Hr. formand, jeg vil blot tilslutte mig fru Matikainen-Kallströms udmærkede tale og hendes synspunkter om tobak, som jeg deler fuldt ud. Tobak og rygning er skadelig. Vi må gøre alt, hvad vi kan, for at få os rygende stakler til at holde op og få de unge til ikke at begynde.
V-gruppen ønsker naturligvis, at afgifterne, eller rettere sagt priserne på tobak, skal være så høje som muligt. Det er dog lidt svært med det indre marked. I f.eks. Sverige er tobaksprisen blandt de højeste i EU. Det er ekstremt dyrt at købe en pakke tobak i Sverige. Vores samlede beskatningsniveau er dog blandt de laveste i EU. Derfor følger Sverige i dag ikke direktivet om minimumsskat på 57 %. Derfor er det vigtigt, at Kommissionen betragter hele skatteproblematikken samlet, så enkelte lande har mulighed for at operere med højere afgifter. Da Sverige hævede skatten for to år siden, blev vi nemlig tvunget til at sænke den igen, da smugleriet og skattebedragerierne steg så meget, at vi var nødt til at sænke prisen igen. Sådan må det ikke være, men vi må have høje afgifter på tobak for at få os til at ryge mindre.

Porto
Hr. formand, jeg vil ikke kommentere hr. Werner Langens betænkning - som jeg lykønsker ham med - men kun beklage, at Kommissionen ikke har benyttet denne lejlighed til at indføre tobaksafgifter som værdiafgifter i stedet for som primært punktafgifter.
Det er en situation, der - som jeg sagde det allerede i 1992 i anledning af de første forordninger - procentuelt belægger visse typer røgtobak med større afgifter end andre med en konkurrenceforvridning til følge, der i dette konkrete tilfælde bliver en forvridning til fordel for den dyrere amerikanske tobak, og som lider mindre under punktafgiften, til skade for europæisk røgtobak, der almindeligvis er billigere og derfor er belagt med procentuelt højere afgifter.
Den højere afgift på sidstnævnte typer tobak medfører desuden en regressiv beskatning, da de udgør en større del af forbruget hos lavindkomstgrupperne. Man kunne måske hertil sige, at man således i større omfang når det samfundsmæssigt ønskværdige mål at formindske det samlede tobaksforbrug, da der er flere fattige rygere end rige. Men da man bør bekymre sig om folks helbred i samme grad for rige som for fattige, vil det ikke være let at begrunde, at det i praksis mere kommer til at dreje sig om de sidste end om de første. Kan den politiske filosofi retfærdiggøre en sådan forskelsbehandling?
Vi forstår således ikke - og det er pointen med mit indlæg - hvorfor man ikke har benyttet sig af denne lejlighed til at indføre en ren værdiafgift, eftersom der jo ikke kan anføres administrative årsager, da der i alle tilfælde er afgift af denne type i et vist omfang, og da det drejer sig om afgifter, der meget let kan pålægges et meget begrænset og godt organiseret antal producenter.

Rübig
Hr. formand, først vil jeg gerne spørge Kommissionen, hvorfor dyrkning af tobak stadig støttes med ECU 1 milliard og hvorfor navnlig den dårlige kvalitet støttes og ikke den gode kvalitet, som ville være bedre for sundheden. Nu vil man oven i købet besværliggøre salget - ændringsforslag 2, 5 og 6 - med plus 30 %, hvilket igen øger tilskyndelsen til endnu mere omfattende smuglerier på dette område, og de kredse, der gennemfører svig i forbindelse med transit, kommer til at tjene endnu mere.
Jeg mener endvidere, at den vilkårlige censur af tobaksreklamer er en katastrofe for sundhedspolitikken. I tobaksreklamer har vi brug for en fornuftig, oplysende og kvalitetsorienteret information. Forbyder man al reklame, er der ikke en chance for at oplyse forbrugerne om, hvorledes de skal forholde sig rigtigt. Efter min mening fjerner man ganske enkelt en chance for en sundhedsorienteret oplysning om at benytte de gode kvaliteter. Denne vilkårlige censur skal ganske enkelt annulleres. Vi skal have en chance for at reklamere dér, hvor de sundhedsmæssige aspekter sættes i centrum, og hvor man kan forhindre, at de unge for tidligt begynder at ryge cigaretter. Måske skulle man bare sætte nydelsen i centrum og tillige gøre opmærksom på rygningens omfang for dermed at imødegå kæderygerne, og sker det, at nogen ryger en cigaret for nydelsens skyld, skal der ikke straks komme sanktioner fra samfundets side. Tobak er et lovligt produkt, som er belagt med høje afgifter, og jeg mener ikke, det er på sin plads at indføre censur i tobaksreklamerne.

Cresson
Hr. formand, mine damer og herrer, først og fremmest vil jeg takke hr. Langen for hans betænkning og de konklusioner, han er kommet til. Overordnet anerkender hr. Langen behovet for at tilføje visse tekniske ændringer til Fællesskabets skattemæssige lovgivning om tobaksprodukter. Disse ændringer har vist sig uundværlige ved den sidste undersøgelse om afgiftssatser og -strukturer for tobaksprodukter med henblik på en korrekt fortolkning og gennemførelse i medlemsstaterne af bestemmelserne og vil ligeledes være nemmere at iværksætte, således at det indre marked kan fungere korrekt.
Efter at have hørt de nationale myndigheder, virksomhederne og interessegrupperne, har Kommissionen ikke fundet det hensigtsmæssigt at foretage en grundlæggende ændring af den nuværende struktur og navnlig af de mindstesatser, der anvendes for tobaksprodukter.
Med hensyn til de ændringsforslag, der er fremsat af hr. Langen vedrørende udvidelsen af tilpasningsperioden for satser og strukturer, kan Kommissionen acceptere en periode på fire år i stedet for de fem år, der er fastsat i dens udkast til forslag. Betænkningen tager hensyn til det indre markeds gode funktion, den reelle værdi af afgifter og traktatens mere overordnede mål.
Med hensyn til de fremsatte ændringsforslag, der sigter mod at medtage punkterne om afgiftssvig, folkesundhed og forbindelserne mellem disse og prisen på forarbejdet tobak, vil jeg sige Dem, at jeg ikke kan se behovet for en sådan tilnærmelse i de direktiver, der dækkes af artikel 99 i traktaten. Direktiverne begrænser sig til at fastsætte en mindstesats for beskatning af de pågældende produkter, idet det overlades til medlemsstaternes regeringer at fastsætte satserne på nationalt niveau, når det minimum, der fremgår af direktiv 92/79/EØF og 92/80/EØF, overholdes. I henhold til denne bestemmelse er det altså i høj grad op til medlemsstaterne at fastsætte deres eget beskatningsniveau og tage faktorer som sundhed og svig i betragtning.
Eftersom en undersøgelse, der er foretaget i forbindelse med udarbejdelsen af betænkningen om forarbejdede tobaksprodukter, har påvist, at der ikke er nogen begrundelse for gradvist at tilnærme beskatningen af rulletobak til den skat, der på nuværende tidspunkt er på cigaretter, er ændringsforslagene om en stigning af skatten på rulletobak uacceptable for Kommissionen. Industrien, der fremstiller rulletobak, er mindre automatiseret end cigaretindustrien og har derfor brug for mere arbejdskraft. For at bevare deres overlevelse og for således at bevare beskæftigelsen anses den lavere skat på rulletobak for nødvendig. Endnu en gang er der intet, der forhindrer medlemstaterne i at fastsætte høje nationale afgifter på dette produkt, hvis de mener, at dette er nødvendigt af helbredsmæssige årsager.

Metten
Hr. formand, det drejer sig helt nøjagtigt om kommissær Cressons sidste bemærkninger vedrørende ændringsforslagene om en lille forhøjelse af beskatningen af rulletobak. Endnu før ændringsforslagene er vedtaget, siger hun, at hun ikke kan gå ind for dem, fordi det er meget skadeligt for beskæftigelsen. Derefter slutter hun af med at sige, at beskatning af tobak og tobaksprodukter er meget vigtigt af hensyn til folkesundheden. Jeg kan slet ikke følge med. Hun henviser til undersøgelser i medlemsstater og erhvervsorganisationer. Jeg vil gerne vide, hvad de interessegrupper, som hun refererer til, f.eks. sundhedsorganisationer og forbrugerorganisationer, mener herom.

Langen
Hr. formand, må jeg stille kommissæren et spørgsmål? Hvis det, hr. Metten siger, er rigtigt, skulle det være en ændring, som vedrører cigaretterne, for 99 % af markedet berøres ikke af forslagene fra Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe, kun 1 %. Det er netop den del, hvor mellemstore virksomheder stadig er aktive. Cigaretindustrien er præget af store koncentrationer. Fru kommissær, kan De bekræfte, at de planer om afgiftsforhøjelser, der her støttes af hr. Metten, kun berører de mellemstore virksomheder i branchen med 1 % af den samlede afsætning, og at hr. Mettens sundhedsmæssige argumenter derfor ikke er relevante?

Cresson
Jeg kan kun gentage det, jeg sagde lige før, det vil sige, at jeg mener, at disse produkter - altså rulletobak - ikke er i direkte konkurrence med cigaretter.
Som jeg sagde tidligere, kræver industrien, der fremstiller rulletobak, desuden meget mere arbejdskraft og berører således beskæftigelsen direkte, selvom dette produkts andel ikke er særlig stor. Det forekom os således nødvendigt at bevare beskæftigelsen og eksistensen af denne industri gennem en lavere beskatning på rulletobak.
Endnu en gang er der intet til hinder for, at medlemsstaterne, hvis de beslutter noget andet, kan fastsætte nationale satser, der kan variere alt efter deres vurdering af indvirkningen på den offentlige sundhed.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Edith Cresson.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Regionalisering af den fælles fiskeripolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0018/99) af Gallagher for Fiskeriudvalget om regionaliseringen af den fælles fiskeripolitik.

Gallagher
Hr. formand, når jeg fremlægger denne betænkning om regionalisering, som er en initiativbetænkning fra Fiskeriudvalget, vil jeg med det samme give æren til vores tidligere kollega Allan Macartney, hvis stærke sans for europæisk identitet gennemsyrer hele dette dokument. Hans enestående indsats i Fiskeriudvalget styrkede og sikrede den europæiske fiskeindustri, hvis interesser han forsvarede tappert gennem hele sit liv. Det er klart, at han er savnet her i Parlamentet. Men han vil ikke blive glemt. Hans engagement i de europæiske idealer lever videre i denne betænkning til Parlamentet.
Der findes mange opfordringer til og modstridende fortolkninger af regionalisering og dens relevans for den fælles fiskeripolitik. Denne situation skyldes, at mange fiskere mener, at den regionale anvendelse af den fælles fiskeripolitik kendetegnes af manglende konsekvens. Det har været min faste overbevisning, at medmindre der gøres en større indsats for at inddrage fiskernes organisationer i beslutningsprocessen, vil selv den mest velmente indsats fra Fællesskabets lovgivere slå fejl.
Derfor henleder vi med denne betænkning opmærksomheden på den gryende regionalisering i europæisk sammenhæng. Ved at gøre dette må vi erkende, at selvom der ikke er mulighed for at regionalisere de fiskeområder, der støder op til EU-landene, er det stadig en klar forpligtelse for Fællesskabets institutioner at sikre fremtiden for de samfund, der er afhængige af fiskeriet. Sådanne samfunds overlevelse på længere sigt vil ikke blot afhænge af en juridisk anerkendelse af deres legitime rettigheder, der sikres af princippet om relativ stabilitet og seks- og tolvmilegrænserne, men ligeledes af, at Parlamentet engagerer sig i at sikre, at den fremtidige politik afspejler behovet for at lette deres deltagelse i deres egenskab af berørte parter.
Målet med denne betænkning er derfor ikke at drøfte, hvorvidt denne regionalisering skal gennemføres, men snarere at undersøge, hvordan den kan udvides, videreudvikles og institutionaliseres. Ingen bør indtage den holdning, at formålet med denne betænkning er at indføre regionalisering med det samme. Det er en mulighed for at drøfte de forskellige spørgsmål og undersøge, hvordan det hele kan udvikles.
Den nuværende fælles fiskeripolitik indeholder allerede mange elementer af regional variation og lokalt samarbejde, som kan udforskes mere effektivt med henblik på bevarelse af bestandene. Eksemplerne omfatter indførelsen af lovgivning om maskestørrelser. Dette er nu en del af mit eget lands lovgivning som en direkte konsekvens af initiativer taget af fiskere, der handler ansvarligt. Der findes andre eksempler inden for Fællesskabet, f.eks. de lokale, regionale og nationale udvalgssystemer i Frankrig, der illustrerer, at udviklede regionale forvaltningsenheder, der inddrager industrien og beslutningsprocesserne, kan føre til mere rationelle, anvendelige og realistiske forvaltningssystemer end de nuværende.
Det er et under, at mens der bruges store beløb af de europæiske skatteyderes penge på stort set irrelevante, teoretiske, videnskabelige og ledelsesmæssige undersøgelser, arbejder hverken Fællesskabets videnskabsfolk eller lovgivere på at undersøge fuldt funktionsdygtige forvaltningssystemer, der allerede findes i Fællesskabet.
Sideløbende med denne betænkning håber jeg, at Parlamentet vil støtte min opfordring til at gennemføre undersøgelser af eksisterende regionale forvaltningssystemer og prioritere dette med henblik på at indføre dem i større skala i Fællesskabets regioner. Jeg henviser til de ændringsforslag, som mine kolleger har fremsat, hvoraf jeg kan støtte mange, og personligt støtter jeg ændringsforslagene om at udvide grænserne til 24 sømil.
Selvom jeg gerne vil henlede Deres opmærksomhed på de socioøkonomiske konsekvenser, hvis ikke vi får udviklet en sammenhængende regionalisering inden for Fællesskabets fiskeri i den nærmeste fremtid, mener jeg helt klart, at denne betænkning giver et lille håb om en ny start inden for den fælles fiskeripolitik, som vil være acceptabel for de fleste om ikke alle fiskere. Jeg beder Parlamentet om at stemme for denne betænkning.

Baldarelli
Hr. formand, hr. ordfører, jeg må sige, at denne betænkning er resultatet af et vigtigt stykke arbejde fra Fiskeriudvalgets side, og den nævner hele tiden en række forslag, som udvalget har forelagt for Parlamentet, nemlig reformen af den fælles fiskeripolitik, forordningerne, initiativbetænkningen om de internationale aftaler og den forhandling, vi skal have i de kommende måneder om strukturforordningerne, FIUF og strukturfondene.
Alt dette kan iværksættes og tilrettelægges bedre, hvis man prioriterer subsidiaritetsprincippet, fjerner den bureaukratiske administration og overadministration og forstår at inddrage fiskerne i forvaltningen af den fælles fiskeripolitik. Dette er i grunden essensen af regionaliseringsprincippet.
Når vi taler om regionalisering, taler vi om et emne, der allerede eksisterer inden for den fælles fiskeripolitik. Vi taler naturligvis ikke om at afskaffe fællesskabssolidariteten. Ved at inddrage de lokale politikker og ved hjælp af en aktiv subsidiaritet, hvor man tager området med, vil man tværtimod bedre kunne iværksætte reformen af den fælles fiskeripolitik. I den forbindelse kan man også medtage de fornuftige nyskabelser og de vigtige aspekter med harmoni mellem miljø og fiskeri for at bevare Fællesskabets ressourcer og ligeledes for at give nogle væsentlige muligheder til de fiskeriaktiviteter, der navnlig er forbundet med den miljømæssige balance, fiskeri af mindre omfang og den oprettelse af nye arbejdspladser, som fiskerisektoren naturligvis stadig kan tilbyde i et Europa, der er stærkt kendetegnet af arbejdsløshed, nemlig af arbejdspladser inden for akvakultur og havmiljø. Her er der således ikke bare tale om et hverv som fiskere, men også som havets vogtere. Kravet om at udvide territoriets farvande til 24 sømil er efter Den Socialdemokratiske Gruppes mening et rimeligt krav, der også tager højde for evnen til at administrere aktiviteterne og havets ressourcer nær kysten. Det er et krav, som efter vores mening kunne styrke sammenslutningernes inddragelse.
Vi mener dog, at der i den fælles fiskeripolitik bør tages hensyn til de forskellige aktører, der arbejder inden for denne sektor. I den forbindelse går vi f.eks. ind for, at man også skal inddrage andre aktører i den rådgivende komité, uden at det dog går ud over visse af de vigtige aktører. Det skal ikke være en rådgivende komité, der kun karakteriseres af skibsredernes tilstedeværelse - eller af ngo'erne og forbrugernes - men en komité, hvor også fagforeningerne i høj grad inddrages. Vi mener, at man skal fortsætte i den retning i fremtiden, og vi vil i den forbindelse give et bidrag til fortsættelsen af vores aktiviteter.

Provan
Hr. formand, det er rart at se kommissæren hos os her i aften, da dette er en forhandling, som Europa-Parlamentet kan være stolt af. Den betænkning, vi drøfter, er en logisk følge af Fraga-betænkningen, som vi drøftede i november. Den fælles fiskeripolitik blev udformet i 1973 og gennemført i 1983, og dengang mente vi, at vi udformede en politik, der skulle gælde langt ud i fremtiden. I bagklogskabens lys kan vi nu se, at der blev begået en række fejltagelser, og at den fælles fiskeripolitik er alt for bureaukratisk.
Den har ikke kunnet beskytte fiskebestandene. Den har ikke kunnet sikre støtte til levedygtige fiskersamfund ved kysterne. Mange af reglerne er tilfældige og uretfærdige, og misbruget florerer. Gallagher-betænkningen er derfor en god mulighed for Parlamentet. Som ordføreren sagde, er den baseret på det grundlag, hr. Macartney skabte. Jeg er enig med ham i, at hr. Macartneys død var en tragedie. Alternativerne fremstilles helt klart i Gallagher-betænkningen.
Efter min mening skal vi gøre den fælles fiskeripolitik langt mere lokal. Vi skal få lokalsamfundene langs Europas kyster til at føle sig som en del af den fælles fiskeripolitik, en politik, som de afviser i øjeblikket. Derfor har vi en enestående mulighed for at involvere fiskerne. Vi må erkende, at lokalsamfundene behøver støtte. De skal have mulighed for at tage sig af, høste og pleje de lokale fiskeressourcer. Derfor er det vigtigt at udvide 12-milegrænsen til 24 sømil for at skabe en økonomisk zone, som de kan leve af.
Det er de lokale fiskere, vi skal sørge for. 24-milegrænsen er den, de arbejder inden for. Hvis vi nægter dem muligheden for at høste deres egen lokale ressource, vil de ikke engagere sig fuldt ud i den fælles fiskeripolitik. Hvis de bliver inddraget, vil de kontrollere dens overholdelse og sørge for, at fiskeressourcerne forvaltes på langt sigt til gavn for de kommende generationer. Alle, der virkelig tror på bevarelsen af fiskeressourcerne, skal inddrages i en øget regionalisering og sørge for, at de lokale fiskere bliver en del af den fælles fiskeripolitik og gennemfører den i henhold til Fællesskabets regler.

McKenna
Hr. formand, regionalisering kan betyde noget forskelligt for forskellige mennesker. Som det korrekt hedder i betænkningen, opfatter nogen det som renationalisering. Det kan også betyde overdragelse af nogle aspekter af beslutningstagningen til undernationale niveauer eller forvaltning gældende for store vandområder såsom Nordsøen eller dele af Middelhavet. Der findes mange forskellige betydninger.
Mens en vis grad af beføjelsesoverdragelse kan være acceptabel eller ønskværdig i nogle tilfælde, skal man huske på, at fisk kan svømme omkring, så forvaltningen af fiskeriet skal gennemføres på det rigtige niveau. Der er ikke nødvendigvis behov for samme grad af forvaltningsmyndighed for alle arter i en givet region. Problemerne med at forvalte en meget vandrende art som f.eks. tun er helt forskellige fra problemerne med at høste tang eller visse arter af skaldyr.
Problemet med Gallagher-betænkningen er, at disse punkter ikke tages op, men at man simpelthen argumenterer for regionalisering. Det defineres aldrig, hvad der forstås ved dette udtryk, og der opstilles ingen retningslinjer for, hvad der skal regionaliseres eller hvordan. Man fastslår simpelthen, at der er behov for en omfattende regionalisering af den fælles fiskeripolitik. Uden en klarere definition af, hvad der menes med dette, kan De Grønne ikke støtte betænkningen.

Ewing
Hr. formand, det er med blandede følelser, at jeg rejser mig i dag. Allan Macartney var en kær kollega, og jeg er glad for, at hans arbejde ligger her foran os. Jeg er hr. Gallagher taknemmelig, fordi han har villet overtage det, og jeg er også taknemmelig over for Fiskeriudvalget. Jeg er glad for, at Allan blev efterfulgt af sin nære ven og kampagneleder, Ian Hudgton, som får ordet lidt senere.
Jeg er meget interesseret i dette emne, da min valgkreds har mange samfund, der er afhængige af fiskeriet, herunder 90 beboede øer, hvoraf nogle går næsten op til Polarcirklen. Nogle af disse samfund er meget skrøbelige og helt afhængige af fiskeindustrien. Jeg har delt deres fortvivlelse og deres håb, deres tragedier og deres skuffelse over denne politik. Jeg har været til søs mange gange, både i roligt vejr og storm. Jeg har bemærket en ting, og det er, at fiskerne har et storartet forhold til fiskere fra andre dele af Fællesskabet, ja faktisk fra hele verden. Hvis fiskerne selv satte sig sammen og udformede politikken, ville vi måske ikke have så mange problemer. Der ville helt sikkert være større retfærdighed og mindre bureaukrati, end der har været hidtil.
Vi skal kunne tilbyde en fremtid til alle vores fiskere. De skal tro på, at de har en fremtid. Mange af dem har ikke denne tro i øjeblikket. Hr. Gallagher har givet os et lille håb. Ændringsforslag 4 fra hr. Provan er meget farligt, og det samme var hans svar på en pressekonference i dag. Selvom forordningen udløber, kører politikken videre. Vi er blevet enige om, at princippet om relativ stabilitet fortsætter. Enhver udtalelse om, at den fælles fiskeripolitik udløber uden denne tilføjelse, er meget farlig.
Fru McKenna talte om, at fisk er anderledes, fordi de ikke bliver på samme sted som dyr på landmandens mark. Det erkender vi. Den fælles fiskeripolitik var i sig selv en undtagelse fra Rom-traktaten. Man havde store mål. Der skulle være retfærdighed, bistand til afhængige områder, en traditionel levevis, stabiliserede markeder, rimelige priser, ordnede forbindelser inden for Fællesskabet og over for tredjelande. Det var vidunderligt. Desværre har virkeligheden vist sig at være en anden. Vi har hverken kunnet beskytte fiskerne eller bestandene.
Derfor mener jeg, at der er behov for regionaliseringen, og jeg kommer med nogle eksempler i ændringsforslag 24. Vi er allerede på vej imod regionalisering. Der findes mange eksempler. Jeg vil ikke læse dem op for Dem, men De bør alle se efter i ændringsforslag 24, hvor jeg kommer med nogle positive eksempler. Problemerne med genudsætning varierer f.eks. fra land til land. Hvis man tænker på de kvadratmaskede net, som kan løse problemet med bevarelse i nogle områder, kan man se, at vi allerede er på vej mod en regionaliseringspolitik.
Jeg vil gerne sætte spørgsmålstegn ved hr. Novos ændringsforslag. Han taler om decentralisering, som om det var det samme. Jeg vil mene, at regionalisering kan påvirke en hel region bestående af flere lande. Det var fr. McKenna inde på. Det kunne være hele Nordsøen eller hele Middelhavet. Decentralisering indebærer et forhold til kun en enkelt medlemsstat. Så selvom jeg beundrer hr. Novos arbejde og engagement, må jeg sige, at jeg ikke vil støtte hans ændringsforslag.
Jeg støtter hr. Teversons ændringsforslag og naturligvis mine egne. Jeg er kommissær Bonino taknemmelig, fordi hun har vist stort format som en meget hårdtarbejdende og klog fiskerikommissær, og jeg er ligeledes Kommissionen taknemmelig, fordi den har arrangeret en lang række møder, således at alle kan blive inddraget. Men jeg går videre end det. Jeg tilslutter mig Pat the Cope i ønsket om at inddrage fiskerne, og jeg støtter de regionale forvaltningsenheder.

Provan
Hr. formand, jeg vil gerne meddele fru Ewing, at vi har trukket ændringsforslag 3, 4 og 5 tilbage.

Souchet
Hr. formand, den fælles fiskeripolitik medtager allerede på nuværende tidspunkt elementer til regionalisering, hvad enten det drejer sig om bestemte foranstaltninger til bevarelse af visse maritime regioner, ICES-områder eller -underområder, restriktioner i forbindelse med visse arter og fiskerimetoder, der medfører diverse restriktioner med hensyn til adgang til farvande eller indstilling af fiskeriet i visse perioder, foranstaltninger til en differentieret regional regulering, der fastsættes af medlemsstaterne i medfør af subsidiaritetsprincippet eller endelig om hasteforanstaltninger til bevarelse af fiskeressourcer, der er truffet på initiativ af Kommissionen.
Det grundlæggende spørgsmål er naturligvis, hvad der nøjagtigt forstås ved »regionalisering af den fælles fiskeriaftale«. Hvis der med regionalisering skal forstås decentralisering, det vil sige samlede centraliserede beslutninger, der træffes på national plan af alle medlemsstater, navnlig med hensyn til planlægning, forvaltning af flåden, og en delokaliseret og tilpasset anvendelse af disse beslutninger, går vi naturligvis ind for en vis regionalisering af den fælles fiskeripolitik. Hvis der derimod ved regionalisering forstås en overførelse af beslutninger, der er truffet på nationalt niveau, til de administrative regioner, er vi imod.
Subsidiaritetsprincippet skal anvendes korrekt. Mens Kommissionen har til opgave at fastsætte de overordnede mål, skal den på ingen måde kunne bedømme de beslutninger, gennem hvilke målene skal opnås. Det er på nationalt niveau, at man skal fastsætte sammenhængen, både med hensyn til fysisk planlægning, kystplanlægning, bevarelse af ligevægten mellem de forskellige fiskerityper - kystfiskeri, højsøfiskeri, storfiskeri - og regionerne skal heller ikke i denne forbindelse træde i stedet for de nationale myndigheder.
Således kan både med hjemhavn i forskellige administrative regioner fiske i samme zoner. Hvis de forskellige regionale instanser i sådanne tilfælde træffer forskellige eller endda modstridende beslutninger, kan dette have en skadelig indvirkning, der fremmer flytninger af fiskerbåde eller medfører en svækkelse af kontrolniveauet.
Det er således tvingende nødvendigt, eftersom »de territoriale administrative regioner« og »de regionale fiskeriområder« ofte ikke stemmer overens, at fastsætte et system, der er defineret og samordnet af de nationale myndigheder. De regionale myndigheder er for deres vedkommende bedre i stand til på en decentraliseret måde at iværksætte både de strukturelle foranstaltninger og de foranstaltninger, der er forbundet med markedsføringen af fiskeriprodukter.
Derfor vil vores gruppe stemme for de ændringsforslag, der sigter mod at fremme udviklingen af en decentraliseret politik snarere end en regionalisering som sådan af den fælles fiskeripolitik. Vi stemmer mod samtlige ændringsforslag og artikler, der sigter mod at overføre de beslutninger, der bør træffes på nationalt plan, til de administrative regioner, samt ændringsforslag, der medfører en ændring af seks- og 12-mileområdet. Vi kender visse medlemsstaters holdning til boksene, men vi mener ikke, at denne beslutning kan have som formål at ændre de grundlæggende bestemmelser for den fælles fiskeripolitik. Den må kun dreje sig om dens driftsmetoder og dens organisation.
Vores gruppe vil med stor opmærksomhed følge afstemningen og vil stemme for beslutningen, hvis de nationale privilegier overholdes med hensyn til beslutningerne om iværksættelse af den fælles fiskeripolitik. Vi ønsker ikke på nogen måde, at de regionale myndigheders rolle styrkes ad bagvejen gennem udviklingen af den fælles fiskeripolitik til skade for de nationale myndigheder. Til gengæld mener vi, at elementerne til regionaliseringen af den nuværende fiskeriaftale, som jeg mindede om i begyndelsen af mit indlæg, skal styrkes, således at den - på bedst mulig vis og i overensstemmelse med de reelle behov - lever op til forskellene i de diverse produktionsbassiner, som fiskerizonerne - strukturelt og med hensyn til fiskeressourcer - er.
Endelig vil jeg, hr. formand, lykønske hr. Gallagher for det arbejde, han har udført, og også jeg mindes vores tidligere kollega Macartney, der var ophavsmand til denne betænkning om regionaliseringen af den fælles fiskeriaftale.

Paisley
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig bemærkningerne fra de øvrige medlemmer om kollegaen til den skotske dame, der netop har talt. Hun kender mine personlige følelser i denne sag. Jeg er glad for, at hr. Macartneys indflydelse i udvalget lever videre i aften, og at vi kan hjælpe med til at gennemføre hans ønsker.
Jeg vil gerne minde Parlamentet om, at i begyndelsen af 1990'erne påbegyndte Kommissionen en rapport om fiskeriet i Nordirland. Den fandt frem til, at i de tre store havne, hvorfra fiskeriet foregår - jeg taler om Kilkeel, Ardglass og Portavogie - sker alt fiskeriet inden for et familiesystem. Kun en meget lille procentdel af dem, der arbejder inden for branchen, kommer ikke fra disse familier. Så livet i disse samfund er baseret på en rigtig vurdering af deres behov, og de skal have mulighed for at komme til orde.
Derfor kan jeg lide denne betænkning. Man taler om, at fiskerne i højere grad vil støtte fiskeribestemmelserne, hvis de lokale fiskeriorganisationer inddrages i beslutningsprocessen. Hvad er det galt i det? Det er det, vi har brug for. Vi har brug for bidraget fra de mennesker, hvis levebrød står på spil. Fiskerne vil ikke synes, at en ordning er legitim, hvis ikke de har haft mulighed for at give deres besyv med og få deres stemme hørt. Hele programmet kan gøres mere acceptabelt, hvis dette sker.
Nordirland er et mål 1-område, men denne status vil muligvis ophøre. Hvad vil der ske med det system, der i dag er gearet til at oplægge fiskerbåde, når vi ikke længere modtager mål 1-midler? Vil vi sørge for, at disse småsamfund - og de er små sammenlignet med de store fiskeindustrier i resten af Fællesskabet, men af vital betydning for os alle - bliver sikret? Det er spørgsmål, der virkelig bekymrer fiskerne i Nordirland.

Sindal
Hr. formand, førhen kunne fiskerne selv styre fiskeriet. De tekniske muligheder har ændret fiskeriet. Det er ikke kun regionalt eller kystbaseret. Det er det også, men ikke kun. Jeg er stort set enig med ordføreren i, at vi skal passe på, at vi ikke forfalder til romantik, for fiskeriet har ændret sig, og det er det, vi skal forholde os til. Vi kan ikke skrue tiden tilbage og tænke på de gode gamle dage. Derfor vil jeg også gerne kommentere spørgsmålet om de 24 sømil. Kollega McKenna nævnte, at fisk gyder ét sted og bliver fanget et andet sted. Hvis vi begynder at være restriktive over for hinanden, så har vi ikke en fælles fiskeripolitik, for hvad nytter det, at fiskene gyder hos os, hvis vi ikke selv får lov til at fange dem? Så det er nødvendigt med et vist samarbejde og udveksling af kvoter. Jeg er også lidt skeptisk med hensyn til, hvad kollega Souchet sagde om det nationale. Vi kunne i stedet tale om det regionale samarbejde mellem flere lande. Det har vi virkelig gode erfaringer med i Østersøen. Over for overbureaukratiet, som der blev talt om før, skal vi satse på selvforvaltning og indflydelse på ens egen situation. For når man har ansvar, er man selv med til at klare sin egen situation, og det modarbejder bureaukratiet.
Vi har et rimeligt samarbejde de fleste steder. I denne forbindelse vil jeg ikke undlade at takke Allan, som jeg har arbejdet sammen med i Nordsø-kommissionen, netop om disse ting. Selvom man har nogle gode regler, så kan nationale undtagelser betyde, at der pludselig kommer en trawler på 100 t med 1000 hk, der kan rulle en fodboldbane af et net ud og simpelthen rydde et hav. Når der er sådan to trawlere inde i Østersøen, så er det altså lige meget, om vi har selvforvaltning og regionalisering. To trawlere, der har hjemme i Nordsøen, kan gøre livet surt for 50 små fiskere. Regionalisering betyder altså selvforvaltning og ansvar og aktiv deltagelse. Det kræver noget af os selv her i parlamentssalen, men også nationalt.

McCartin
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Gallagher, fordi han har overtaget denne betænkning efter hr. Macartney, og fordi han holder fast i det engagement og den viden, som hr. Macartney tilførte emnet og hans særlige følelse for denne industri og de mennesker, der arbejder der. Hr. Gallagher besidder de samme kvalifikationer, da han kommer fra samme slags region og har samme type erfaring med fiskeindustrien.
Vi må erkende, at der kræves nogle ændringer med hensyn til den fælles fiskeripolitik. Når de europæiske landmænd demonstrerer i gaderne mod den fælles landbrugspolitik, er det ikke, fordi de er imod politikken, men fordi de frygter, at den vil blive taget fra dem. Men fiskerne bryder sig generelt ikke om det, som vi og kommissæren har forsøgt at gøre på deres vegne. Vi må erkende, at der hersker en slags fælles misforståelse i fiskerihavnene rundt om i Den Europæiske Union. Alle tror, at de andre får en større bid af kagen.
Derfor er det vigtigt med nytænkning, at tilbyde fiskerne et håb om større deltagelse end tidligere. Hvis vi ikke kan opnå det, kan vi ikke få dem til at forstå, at vi kæmper for deres levebrød. Kampen drejer sig om at bevare de ressourcer, de har, og beskytte de regioner, de bor i. Det er ikke altid klart for dem. Jeg tilbragte søndag aften i Donegal. Jeg mødte en hel del fiskere, og generelt var de meget ulykkelige mennesker. De har så mange problemer, og de føler sig magtesløse.
Gennem dette forslag fra hr. Gallagher skal de inddrages på ny. Vi ønsker på ingen måde at fortælle fiskerne, at vi tilbyder dem noget i retning af en renationalisering, eller at vi afskaffer den fælles fiskeripolitik. Det, vi ønsker, er at inddrage regionerne og lokalsamfundene i udformningen af politikken og den regelmæssige ajourføring. Jeg hilser betænkningen velkommen og ser frem til den efterfølgende diskussion og den politik, vi i sidste ende kan udforme på grundlag af disse forslag.

Hudghton
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Gallagher og de øvrige talere for deres smukke ord om min forgænger, afdøde dr. Allan Macartney. Han skrev oprindelig udkastet til denne betænkning for at bidrage til den igangværende, europæiske vurdering af den fælles fiskeripolitiks succeser og fejltagelser. I september sidste år accepterede hr. Gallagher at overtage ansvaret for betænkningen, og jeg vil gerne have det ført til protokols, at jeg sætter stor pris på hans anstrengelser for at få den styret gennem udvalget.
Det oprindelige udkast var baseret på, at den fælles fiskeripolitik lige siden indførelsen har været delvis regionaliseret. I udkastet undersøgte man, hvordan man bedst kunne nå frem til et større lokalt engagement i ressourceforvaltning og bevaringsforanstaltninger, og derfor opfordrede man til en konsolidering og en udvidelse af den eksisterende regionalisering gennem oprettelse af regionale forvaltningsenheder. Jeg tror ligesom Allan Macartney fast på, at hvis man flytter beslutningsproceduren tættere på de mennesker, der påvirkes mest af den fælles fiskeripolitik, og som er ansvarlige for dens gennemførelse, vil man skabe større respekt for den fælles fiskeripolitiks bestemmelser og en mere vellykket politik i sig selv. Derfor vil jeg gerne opfordre til, at fiskerne og fiskeindustrien som sådan inddrages mere, da dette er en forudsætning for en vellykket, fælles fiskeripolitik.
Ud over at inddrage fiskeindustrien i beslutningsproceduren er der behov for at værne om hele fiskeindustriens interesser i forbindelse med regionaliseringen. Sammenhængen mellem de fisk, der fanges i en givet region, og den industri, fisken giver arbejde til i den samme region, kan let blive undergravet. Dette blev gjort klart for mig i sidste uge, da jeg mødtes med repræsentanter for fiskefabrikkerne i min valgkreds. De udtrykte bekymring for, at fisk, der fanges i den region, ikke altid landes der. Derfor bringes vigtige arbejdspladser i forædlingsindustrien i fare i det, der helt klart er fiskeriafhængige områder.
Derfor vil jeg gerne understrege betydningen af artikel 12 i beslutningsforslaget. Tiden er inde til at konsolidere det, der i realiteten allerede findes og udvide princippet om regionalisering af den fælles fiskeripolitik til alle farvande i Fællesskabet. Dette skridt er nødvendigt, hvis vi virkelig ønsker at inddrage fiskerne i de beslutninger, der berører dem, og er den eneste klare og praktisk anvendelige metode til anerkendelse af de enestående variabler, der findes i fiskerisektoren.
Jeg er ikke i tvivl om, at regionaliseringen yderligere vil fremme den primære målsætning med at bevare fiskebestandene gennem et bæredygtigt fiskeri, der er af så vital betydning for de fiskeriafhængige samfund i Europa. I udvalgsfasen fremlagde fru Ewing og jeg selv med held en række ændringsforslag med henblik på at sikre, at grundprincipperne for den fælles fiskeripolitik såsom relativ stabilitet ikke undergraves. Min gruppe har nu fremsat ændringsforslag, der supplerer den konsekvente regionalisering af den fælles fiskeripolitik, og som i sidste ende vil hjælpe med til at sikre politikkens succes i fremtiden.
Regionaliseringen findes allerede, omend som noget lidt sporadisk og inkonsekvent. Disse ændringsforslag har til formål at rette op på dette, og vi understreger betydningen af at inddrage fiskeindustrien i Den Rådgivende Komité for Forvaltning af Fiskeriet. Jeg opfordrer Parlamentet til at støtte disse ændringsforslag og betænkningen i sin helhed.

McMahon
Hr. formand, jeg hilser hr. Gallaghers betænkning velkommen. Den sætter fokus på to mulige fremgangsmåder for reformen af den fælles fiskeripolitik efter 2002: en intra-national metode, hvor ansvaret uddelegeres til regioner i medlemsstaterne og en inter-national metode, hvor fællesskabsfarvandene opdeles i regioner med en uddelegeret forvaltningsstruktur.
For omkring et år siden udsendte Kommissionen et spørgeskema til alle medlemsstater og organisationer i hele Europa, til repræsentanter for industrien, forbrugere, forædlingsvirksomheder og andre. Kommissionen afholdt høringer forskellige steder rundt om i Europa. En sammenfatning af disse resultater viste, at de fleste gav udtryk for et stort ønske om decentralisering og regionalisering. Så det er det, fiskeindustrien i hele Den Europæiske Union ønsker.
Det er min opfattelse, at princippet om decentralisering og regionalisering sammen med relativ stabilitet skal udgøre hovedhjørnestenen i enhver fremtidig fælles fiskeripolitik. Princippet om relativ stabilitet blev knæsat i 1983-aftalen og styrket gennem udvidelsen af de kystnære farvande til 12 sømil. Jeg støtter hr. Provans ændringsforslag om at udvide de kystnære farvande yderligere. Det er vigtigt, at samfundene i North-East Scotland, Western Isles, Donegal, Cornwall, Galicien og Bretagne beskyttes mod overfiskning af bestandene. Derfor er det vigtigt, at Den Europæiske Union fastsætter forskellige principper med hensyn til udnyttelse og bevarelse. Der er behov for et øget engagement med hensyn til at uddelegere ansvaret for fiskeripolitikken. En regionalisering af den fælles fiskeripolitik vil tilskynde fiskerne til at deltage aktivt i beslutningsprocessen, og det samme gælder de lokale producentorganisationer.
Afslutningsvis vil jeg sige, at jeg støtter hr. Gallaghers opfordring om en regionalisering af den europæiske fiskeripolitik, hvilket er nødvendigt, hvis vi vil rette op på de nuværende mangler i den fælles fiskeripolitik. Enhver reform skal imidlertid indeholde princippet om relativ stabilitet, som er det, der gavner fiskernes interesser og havmiljøet mest.

Fraga Estévez
Hr. formand, i den nødvendige proces mod udviklingen af en fælles fiskeripolitik bør vi ikke på forhånd afvise ændringer, fordi vi er bange for nye ting. Således billiger Parlamentet fuldt ud, tror jeg, ændringer, der muliggør en større deltagelse fra sektorens side i beslutningerne og en bedre anvendelse af subsidiaritetsprincippet. Imidlertid er ingen af de to dele tilstrækkeligt hjemlet i den fælles fiskeripolitik, ligegyldig hvor meget vi end måtte ønske det.
I betragtning af dette er indførelsen af et regionaliseringssystem som det, vi foreslås i betænkningen, gennem oprettelsen af regionale forvaltningskomitéer, hvis arbejdsopgaver og bestanddele ikke angives, et hop ud i intetheden, som på grund af mangelen på enighed og fornøden overvejelse før et skridt af den størrelse kun kan skade processen med tilnærmelse af den fælles fiskeripolitik til de rigtige involverede.
Før man overhovedet begynder at overveje, hvad regionaliseringen skulle bestå af, ville det være nødvendigt at fastlægge forhandlingskanalerne med sektoren og påbegynde en decentraliseringsproces, indtil man nåede et regionalt niveau, som mange medlemsstater ikke engang har passende instrumenter til, idet der er mange regioner, som ikke har fået overdraget beføjelser på fiskeriområdet af deres nationale administrationer. Faktisk har sektoren ikke engang selv påberåbt sig dette behov for regionalisering, bortset fra et tilfælde, nemlig Det Forenede Kongerige, med udsigten til svarene på de spørgeskemaer, som Kommissionen har udsendt i forbindelse med revisionen af den fælles fiskeripolitik.
Opfordringen til at udvide territorialfarvandet til 24 sømil er ligeledes støttet af et mindretal. En sådan beslutning, som ikke engang er klar, idet vi under forhandlingen om reformen af den fælles fiskeripolitik både hører tale om 24 sømil og 35 eller 50, medfører betydelige ændringer i flådens status og skal undersøges i en overordnet sammenhæng ved revisionen af den fælles fiskeripolitik. Derfor stemmer jeg mod ændringsforslag 6 og 20.
Derudover har de eksperter, som har undersøgt regionaliseringen for Fiskeriudvalget, erkendt, at dette ville betyde væsentlige ændringer i princippet om relativ stabilitet, når netop mange parlamentsmedlemmer, som støtter denne regionalisering, er mod en ændring af dette princip, og det vil jeg gerne have, at de forklarer mig. Ydermere ville det forpligte til at bringe ny balance i situationen mellem de flåder, der udelukkende bruges i kystnært farvand, og industriflåderne, hvilket nødvendiggør en kompensationsordning.
Det er ikke nødvendigt at følge med for at forstå, at forslaget om regionalisering langt fra er modent, og at det stadig er nødvendigt at tænke og arbejde meget for, at det hele ikke bliver dødfødt. Nu har jeg kun tilbage at sige tak til hr. Gallagher for hans arbejde og mange tak til Dem.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg ønsker at starte mit indlæg med at takke ordføreren, hr. Gallagher, hvis arbejde og nøjagtighed er kendt af alle i Fiskeriudvalget. Jeg gør det særligt i dag i forbindelse med en betænkning, som jeg ikke er enig i, og som han har været nødt til at overtage på trods af ikke at være den oprindelige ordfører. Lad mig endnu en gang ære mindet om vores kollega Allan Macartney.
«Regionalisering« er et abstrakt begreb, hvilket denne forhandling tydeligt viser efter min opfattelse. Hvad vil det sige at regionalisere? Jeg synes, at vi, inden vi begynder at tale om regionalisering af den fælles fiskeripolitik, burde blive enige om, hvad vi ønsker at sige med det. Regioner og regionalisering er ord, hvis indhold er forskelligt i de 15 medlemsstater, og brugen af det på et område som fiskeri og den fælles fiskeripolitik bevirker i mine øjne, at betænkningen bliver uklar - jeg vil faktisk sige, at den bliver modstridende - og at den kaster meget lidt lys over situationen, hvilket fiskeriet og den fremtidige fælles fiskeripolitik ellers har et stort behov for.
En decentralisering, som indebærer mere deltagelse og gennemsigtighed bør være velkommen, men den skal ske inden for de overordnede rammer i en fælles politik, der respekterer ligheds- og ikkediskrimineringsprincipperne, og som er i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder til fri bevægelse i det indre marked, som er fastlagt i traktaten. Man må ikke forveksle de fiskeriafhængige befolkningers behov med en renationalisering gennem regionalisering, som bryder det overordnede aspekt i den fælles politik. Deltagelsen i den fællesskabelige beslutningstagning skal forbedres, men man bør ikke splitte den fælles fiskeripolitik op med regionale beslutninger, som øger bureaukratiet og udvander garantierne for upartiskhed i beslutningsprocessen.
Reformen af den fælles fiskeripolitik bør medføre, at sektoren en gang for alle forandrer sig og bliver endnu én i Fællesskabets økonomi, uden at man glemmer, naturligvis, behovet for fortsat at forsvare det kystnære fiskeri og de fiskeriafhængige befolkninger, og uden at man bryder den gældende status quo eller udvider disse kystnære områder som foreslået i et af ændringsforslagene.
På grund af ovennævnte betragtninger, hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, mener vi, at den betænkning, som vi forhandler om, ikke rammer plet.

Cunha
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil gerne først lykønske hr. Pat Gallagher for hans arbejde, der har været særdeles energisk og positivt, og jeg vil også gerne benytte anledningen til at mindes vores afdøde kollega Allan Macartney for det, som han har betydet som medlem af Parlamentet, og som det fine menneske, han var.
Erfaringen viser, at fiskerisektoren er rig på konflikter mellem fiskeriafhængige samfund om adgangen til fiskeressourcerne, især mellem fiskeriafhængige samfund i nabolande. Med henblik på at minimere denne konfliktmulighed har den fælles fiskeripolitik altid reserveret en særlig del af medlemsstaternes territorialfarvand til fiskeri udelukkende for de lokale fiskere. Grænsen for denne zone blev fastsat til 6 sømil i 1972, men blev senere udvidet til 12 sømil i 1983 inden for den nuværende grundforordning for den fælles fiskeripolitik. Denne foranstaltning stopper imidlertid den 31. december 2002, hvilket betyder, at det indre markeds principper, såfremt der ikke gøres noget, bliver gældende, hvilket vil sige fri adgang til fiskeressourcerne i EU's farvande. Det vil være særdeles dårligt for fiskeriet, især for det traditionelle og mindre fiskeri, der er af stor økonomisk og social betydning for mange medlemsstater, herunder mit eget hjemland, Portugal.
Det er derfor afgørende, at princippet om relativ stabilitet er fremherskende, og at den zone, som er eksklusivt reserveret det nationale eller lokale fiskeri, ikke blot bevares, men også bliver udvidet. Det er derfor, at jeg sammen med James Provan og andre har underskrevet syv ændringsforslag til Gallagher-betænkningen med henblik på, at princippet om relativ stabilitet bliver fastslået med det samme, og at der således kan udøves en mere aktiv indflydelse på forhandlingerne om den fælles fiskeripolitik efter år 2002, sådan at der opnås en udvidelse fra 12 til 24 sømil af den zone, der er reserveret det nationale eller lokale fiskeri.
Hr. formand, jeg vil også gerne gøre opmærksom på, at for os er decentralisering hverken en dør eller en faldlem til renationalisering. Decentralisering betyder udelukkende mere decentralisering, større fleksibilitet, det vil sige større ansvarlighed og større effektivitet.

Bonino
Hr. formand, først vil jeg gerne på Kommissionens og på egne vegne tilslutte mig de bevægende ord og det savn og den medfølelse, der blev givet udtryk for med hensyn til Deres kollega Allan Macartney. Jeg minder om, at da jeg var meget yngre og medlem af dette Parlament, var Deres kollega Macartney og jeg i samme gruppe. Jeg tilslutter mig således Deres ord, på Kommissionens og på egne vegne.
Ærede parlamentsmedlemmer, hver gang vi taler om fiskeriet - og vi er faktisk blevet til en gruppe af »fiskeriets venner«, der mere eller mindre består af de samme hver gang - har jeg altid indtrykket af, at nogle af Dem mener, eller i det mindste lader skinne igennem, når De taler, at der har været en strålende og glorværdig periode for fiskerisektoren. Jeg har kun beskæftiget mig med denne sektor i fire år, så jeg er stadig lidt af en nybegynder, men i alt det, jeg har læst, hvad enten det har været bøger eller publikationer om fiskeriet før i tiden, har jeg aldrig fundet noget om denne guldalder for fiskeriet. Sektoren har altid haft, og navnlig på visse tidspunkter, nogle særligt strenge kår, og den har altid skullet kæmpe for at bevare balanceforholdet mellem udtagningen og ressourcerne. Ud fra dette synspunkt mener jeg således, at Kommissionen har vist, at den er meget opmærksom og også meget åben over for forslag fra de forskellige sektorer, Parlamentet, den rådgivende komité og fiskerisektoren selv med henblik på at forbedre situationen.
Jeg har i den forbindelse undersøgt Gallaghers betænkning omhyggeligt, og jeg vil gerne fortælle Dem et par ting meget ærligt. Først vil jeg gerne sige, at der som bekendt er en omfattende høring i gang om reformen af den fælles fiskeripolitik i år 2002. Det er en høring, som vi har bestræbt os på at indlede meget tidligt, så der bliver et passende tidsrum til debatten.
Vi har ikke fået alle spørgeskemaerne igen, men af langt de fleste af de spørgeskemaer og svar, som vi har fået, og som undersøges af Kommissionen, fremgår det, at det kun er en del af den engelske sektor og den irske sektor, der har ønsket den slags forslag. Jeg tror faktisk, at fru McKenna har ret i, at vi først og fremmest skal udtrykke os mere klart om, hvad vi mener - eller De mener - at regionalisering er, og hvad der er forskellen på decentralisering - der indebærer en større gennemsigtighed og en større inddragelse - og regionalisering, og navnlig om, hvordan vi kan forene regionaliseringen med det grundprincip, som mange af Dem var inde på her, nemlig princippet om relativ stabilitet.
Jeg mener, at denne betænkning er vigtig, netop fordi den er et nyttigt bidrag til debatten. Jeg skal mødes med Den Rådgivende Komité for Fiskeri i morgen tidlig angående de reformer, jeg foreslår, men jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på, at der allerede i den nuværende fælles fiskeripolitik er nogle meget kraftige regionsaspekter, f.eks. de regionale FUP, alt, hvad der vedrører samarbejdet, og møderne på regionalt plan. Der eksisterer kort sagt en hel række initiativer, som man kan styrke og videreudvikle.
Det sidste punkt, som jeg gerne vil henlede de ærede parlamentsmedlemmers opmærksomhed på - og som jeg således mener bør undersøges nærmere - er et problem i forbindelse med traktaten. Det står i øjeblikket ikke klart, hvilken rolle Kommissionen spiller i denne betænkning, men der er ingen tvivl om, at der er et problem i den endelige beslutningsfase, som er Ministerrådets fase, det vil sige Unionens 15 ministres fase. Jeg mener ikke, at man alene kan betragte denne fase som en ratificering af beslutninger, der er truffet på regionalt plan eller inden for regionale organisationer.
Jeg håber, at vi vil fortsætte med at drøfte dette problem med hinanden, for efter min mening er der undertiden to elementer, som falder sammen, nemlig decentraliseringen - det vil sige en rigtig anvendelse af subsidiariteten og en større inddragelse af lokalsamfundene, hvilket er et rimeligt krav - og regionaliseringen, som jeg tror skal undersøges meget bedre, for der er også nogle problemer, som ikke kan løses på regionalt plan. Jeg ønsker således ikke, at vi anvender den forkerte indfaldsvinkel og overvejer nogle drastiske reformforslag uden at have foretaget en tilbundsgående vurdering af dem.
Jeg håber, at vi sammen vil kunne gå videre med disse overvejelser, så det lykkes os at tilføre den fælles fiskeripolitik de nødvendige reformer. Vi skal dog først undersøge dem lidt grundigere.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Emma Bonino.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
Mødet udsat kl. 20.25 og genoptaget kl. 21.00

Patentlovgivninger: respitperiode
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0037/99) af Rothley for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om indførelse af en respitperiode for innovationer i de nationale patentlovgivninger.

Rothley
Hr. formand, forskere, videnskabsmænd og opfindere i Den Europæiske Union har et problem. Enten skal de publicere resultaterne af deres forskning, af deres videnskabelige arbejde og dermed give afkald på en senere patentbeskyttelse, eller også skal de undlade at deltage i de videnskabelige drøftelser i forventning om et senere patent. Herom findes der bestemmelser i USA, i Japan og i mange andre lande i verden, blot ikke i Den Europæiske Union. Det har fatale konsekvenser. Naturligvis kan en europæisk forsker, videnskabsmand eller opfinder patentere det, han har udviklet eller publiceret af videnskabelige idéer, i USA. Naturligvis kan han det, med den konsekvnes, at han selvfølgelig vil foretage yderligere investeringer dér, hvor han nyder patentbeskyttelse.
Med andre ord betyder den manglende respitperiode for innovationer, at vi i Europa, i Den Europæiske Union har bestemmelser, som både er innovationshæmmende og forskningsfjendtlige. Hvad betyder en respitperiode for innovationer? Den betyder, at en offentliggørelse, opfinderen selv foretager, ikke skader patenteringen, kun opfinderen selv. Det ændrer for øvrigt ikke noget som helst ved princippet om den første ansøger. Nu er der kloge hoveder i Den Europæiske Union, f.eks. den kemiske industris organisation, som forklarer os, at det alt sammen har noget at gøre med manglende retssikkerhed. Amerikanerne, japanerne, canadierne og mange andre folk i verden vil forundret gnide øjnene, når den kemiske industris tyske organisation oplyser dem om, at der hos dem hersker retsusikkerhed. Det opfatter de jo nu næppe sådan!
Det er endvidere forbløffende, at inden for WIPO's rammer var hele den europæiske industri dengang, man forhandlede med amerikanerne - I indfører princippet om den første ansøger, til gengæld indfører vi i Europa en respitperiode for innovationer - ret beset indforstået med, at der skulle være en respitperiode for innovationer i Europa. Jeg ved, at det i Kommissionen, som for øvrigt arrangerede en høring i oktober og forunderligt nok allerede dagen efter meddelte den forbløffede europæiske offentlighed konklusionerne, jeg ved altså, at det i Kommissionen hedder sig: Vi kan kun se på det sammen med dette princip om den første ansøger og spørgsmålet om princippet om den første opfinder, som jo spiller en stor rolle i USA.
En ting er vis: Amerikanerne vil aldrig fravige princippet om den første opfinder, dét står fast, så vi europæere har egentlig kun chancen for omsider at gøre det, der er fornuftigt og er i vores interesse, og det vil sige indføre en respitperiode for innovationer. Nu er det ikke min opgave at henstille noget til de andre politiske partier. Jeg henstiller ikke noget til PPE eller De Liberale, og måske vil de jo blot afvise det. Det kan godt være. Jeg vil blot gøre opmærksom på én ting: Den position, som PPE tilsyneladende indtager, og den position, De Liberale tilsyneladende indtager, vil de blive nødt til at opgive. De vil ikke kunne fastholde denne position. De vil miste den.
Jeg er jo ikke helt uden erfaringer i, at man først vinder i anden omgang. Hvorledes Europa-Parlamentets afgørelse om dette initiativ end falder ud, ved jeg, at vi - min gruppe - til sidst vil vinde dette initiativ, det er helt sikkert. Vi vil arrangere en international kongres om dette emne med de bedste folk, og så vil vi sandsynligvis sige til Kommissionen, hvorledes verden ser på dette spørgsmål og ikke kun det indskrænkede synspunkt hos den kemiske industris organisation i Tyskland. Min henstilling kunne være: Jeg ville være noget mere forsigtig end PPE eller Den Liberale Gruppe. Det er altid svært at være nødt til at opgive en position, man ikke kan holde, fordi den er forskningsfjendtlig, fordi den er innovationshæmmende, og fordi den ikke længere har noget at gøre med en international harmonisering af patentretten. Denne position er uholdbar, de - også Kommissionen - bliver nødt til at opgive denne position. De vil opgive den!
Det ville måske være klogere, hvis man på forhånd slog ind på fornuftens vej. Hvorledes det altså end falder ud i morgen, om det nu bliver 314 stemmer eller ej, det er helt uden betydning. Uden initiativet fra min gruppe ville det overhovedet ikke have været et emne. Kommissionen ville jo helst holde dette emne under lås og slå. Endelig ikke tale om det i forbindelse med fællesskabspatentet! Det havde Kommissionen helst set. Men vi satte det på dagsordenen. Vi vil tale om det, og hvorledes afstemningen i morgen end falder ud, er jeg ikke bange for ikke at få det nødvendige flertal. Den egentlige drøftelse kommer vi til at føre i forbindelse med fællesskabspatentet, og vi vil til slut sejre i denne drøftelse, fordi det er i Den Europæiske Unions interesse som firmadomicil. Det undrer mig gang på gang, hvorledes man med sådanne investeringshæmmende, med sådanne forskningsfjendtlige instrumenter ødelægger Den Europæiske Unions ry som firmadomicil, og dernæst undrer man sig over, at arbejdspladserne opstår andre steder. Derfor er jeg overbevist om, at fornuften vil sejre til sidst!

Oddy
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren, som er et af de mest opfindsomme medlemmer af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Han var den første, der fremlagde en initiativbetænkning om bilforsikring gennem Parlamentet, der førte til, at Kommissionen udarbejdede et stykke lovgivning. Endnu en gang har hr. Rotley udvist fantasi med hensyn til opfindelser.
Det er vigtigt, at Den Europæiske Union ikke havner i en dårligere konkurrencesituation i forhold til andre dele af verden, hvad angår vores tekniske kvalifikationer. Patenter er en vigtig bestanddel af de juridiske rettigheder, der kan stimulere til opfindelser. Kreativitet er drivkraften bag produktiviteten i Den Europæiske Union. Ingeniørvirksomhed har stor betydning i min valgkreds, så jeg er særligt opmærksom på betydningen af patenter og opfindelser. Blot for at nævne to eksempler: I min valgkreds opfandt Frank Whittle jetmotoren, og James Brindley opfandt sikkerhedsgear til cykler.
Denne betænkning har stor betydning, fordi den vil give forskerne et år til at offentliggøre noget, før det er nødvendigt at indgive patentansøgning. Dette vil hjælpe forskerne med at offentliggøre deres arbejde, og det vil svare til situationen i USA og Japan. Vi må gøre Den Europæiske Union så konkurrencedygtig som muligt. Vi har brug for et stærkt produktionsgrundlag, og patenter er et vigtigt aspekt af udviklingen af Den Europæiske Unions industriproduktion.

Añoveros Trias de Bes
Hr. formand, nærværende lovgivningsinitiativ, der er baseret på afsnit 2 i EF-traktatens artikel 138 B og artikel 50 i Parlamentets forretningsorden, har ifølge ordføreren til formål at introducere en respitperiode på et år i lovgivningen vedrørende patenter, i løbet af hvilket opfinderen kan søge patent, uden at den forudgående offentliggørelse af opfindelsen kommer ham til skade. Det ville derfor dreje sig om at fastlægge en analog ordning til den, som allerede eksisterer i USA og Japan, hvor fristen er seks måneder.
WIPO's forsøg på indførelse af en respitperiode er indtil videre ikke lykkedes, eftersom respitperioden er snævert knyttet til det uafklarede spørgsmål om, hvem der har ret til patentet, opfinderen som i USA eller ansøgeren som i Europa.
Hr. formand, jeg nærer dyb respekt for hr. Rothley, og det ved han. Jeg mener oprigtigt, at han er en stor parlamentariker og en glimrende jurist. Ikke desto mindre må jeg i dette tilfælde sige, at jeg så absolut er imod det, han postulerer i sin betænkning. Han har talt om forsigtighed. Jeg ved ikke, om det er mere eller mindre forsigtigt at anmode om en respitperiode eller ikke anmode om den. Måske er mit indlæg overflødigt, for han har allerede nævnt de argumenter, som jeg må støtte mig på. Han kom mig i forkøbet, da han af en eller anden grund nævnte, hvilke argumenter der gik imod denne anmodning. Jeg vil gentage noget, som han har sagt, og det er, at vi mener, respitperioden unægteligt medfører en høj grad af både juridisk og økonomisk usikkerhed for dem, der har muliggjort en opfindelse, der er genstand for et patent. Han sagde også, at industrien ikke ville kunne bære den omkostning, der opstår i kølvandet på den usikkerhed, der er forårsaget af respitperioden.
Det er nødvendigt at udarbejde en grundig undersøgelse - hvilket endnu ikke er sket - som bestemmer de reelle konsekvenser af forskellen mellem den europæiske lovgivning og den amerikanske, for vi glemmer ikke, hr. formand, at den gældende respitperiode i USA har sine rødder i et risikokapitalsystem, der er meget anderledes end det, der findes i EU. Derfor ville det være nyttesløst at fastsætte en sådan periode i EU, idet den ikke ville tage hensyn til de særlige forhold i vores økonomiske system.
Det er også nødvendigt at nævne, at Kommissionen organiserede en offentlig høring i oktober 1998, hvori repræsentanter fra de berørte sektorer deltog. Konklusionen på høringen var, at ethvert initiativ, der var knyttet til indførelsen af en respitperiode, burde tage hensyn til globaliseringsfænomenet for at være rigtig effektiv og følgelig gennemføres inden for rammerne af et standardiseringsorgan.
Som konsekvens heraf, hr. formand, er vi ikke enige i, at retsgrundlaget er artikel 138 B i traktaten. Vi mener, at det er at anmode om for meget, og at det ikke er forsigtigt, som hr. Rothley talte om, at anmode Kommissionen om et lovgivningsinitiativ af denne kaliber. Min kollega sagde, at forhandlingen vil handle om patenter. Det er korrekt, og eftersom det handler om patenter, er det ikke nødvendigt med en respitperiode, der snarere har den modsatte virkning.

Thors
Hr. formand, det er helt klart ikke noget let spørgsmål. Der findes nogle fordele, som ordføreren har påpeget, f.eks. den videnskabelige forsknings situation og mindre virksomheder, der ikke kender til denne aktivitet. Derimod tror jeg, at når vi taler om, at vi halter så langt bagefter i EU med hensyn til opfindelser pr. indbygger, gælder det kun på EU-niveau. Vi er også nødt til at analysere forskellene mellem medlemsstaterne, da billedet ikke er så entydigt, som ordføreren påstår.
De ulemper, man har fremført, er f.eks. den juridiske usikkerhed, uklarheder i domstolsprocedurer og risikoen for, at europæiske virksomheder havner i en langt vanskeligere situation end de amerikanske.
Jeg selv og Den Liberale Gruppe mener, at dette skal ses i sammenhæng med den de facto-handelskrig, vi i øjeblikket oplever mellem EU og USA. Det er helt klart de immaterielle spørgsmål, der er på tapetet. Jeg tænker på, at UMTS-krigen i øjeblikket egentlig drejer sig om immaterielle spørgsmål. Det er klart, at vi var meget tæt på at få en afgørelse for nogle år siden, hvor vi skulle have indført »first to file«-princippet i stedet for »first to invent« som et generelt, verdensomspændende princip. Samtidig skulle vi have haft en nyhedsfrist.
Vi må nu ikke opgive muligheden for at få disse to aspekter koblet sammen ved ensidigt at indføre en nyhedsfrist. Det er klart, at det initiativ, som ordføreren nu foreslår, også har tvunget Kommissionen til at handle. Det fremgår af den seneste meddelelse om patentspørgsmål i Fællesskabet, hvor Kommissionen udtrykkeligt peger på, at der er behov for en slags provisorisk mulighed for at fremsætte en registreringsanmodning, når man har lavet noget. Det er betydeligt bedre med en sådan klar grænse. Derfor vil vores gruppe stille sig afvisende over for et formelt initiativ. Vi ønsker dog, at man går videre og undersøger sagen, og at vi beholder dette kort i kommende handelspolitiske forhandlinger. Denne beslutning har vi faktisk truffet på baggrund af den aktuelle situation i forholdet mellem handelsblokkene.

Ullmann
Hr. formand, fru kommissær, man kan have forskellige, eller om man vil meget forskellige meninger om, hvorvidt det var på sin plads at forlade den europæiske patentretstradition til fordel for en tilpasning til USA's tradition. Men hvad man helt bestemt ikke kan, og det har ordføreren efter min mening helt ret i, er at nægte at se konsekvenserne af den afgørelse, som nu er truffet, i øjnene. En overtagelse af USA's kriterier for patentering uden at indføre den deraf følgende og i USA for længst indførte respitperiode for innovationer ville være en utilbørlig ulempe for den europæiske forskning. Den ville netop miste de fordele, der blev tilstræbt med tilpasningen, og det ville kun medføre, at den blev nødt til at publicere og patentanmelde i USA. At en national enegang med henblik på en løsning i dette tilfælde er udelukket, er lige så klart som nødvendigheden af, at vores bestemmelser tilpasses WIPO-dokumentet.
De indvendinger mod en respitperiode for innovationer, der i den sidste tid er kommet fra den kemiske industri, går ud på at underkaste videnskabsmændene industriens interesse i hemmeligholdelse. Jeg mener, det er Europa-Parlamentets opgave her at forsvare videnskabens frihed og videnskabsmændenes frihed til selv at håndtere deres intellektuelle ejendomsret, og derfor anmoder jeg om, at vi støtter dette initiativ fra ordføreren så eftertrykkeligt, som det er muligt i Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne udtrykkelig takke ordføreren, fordi han tog dette initiativ.

Gebhardt
Hr. formand, kære kolleger, kære fru kommissær, det er altså forbløffende. Af og til spiller global players som klubber på sidstepladsen i amatørligaen! Her vil internationale koncerner og deres organisationers lobby virkelig tale os fra, at vi i Europa lader en respitperiode for innovationer indgå i patentlovgivningen. Denne bestemmelse om beskyttelse til opfindere, som man i andre verdensdele har det helt godt med, f.eks. i USA eller Japan, vil netop internationale koncerner tale os fra. I modsætning til lobbyen, der bagtaler respitperioden for innovationer som forskningsfjendtlig og investeringshæmmende, er jeg enig med ordføreren i, at den europæiske patentret ikke længere kan klare sig uden en hurtig indførelse af en sådan respitperiode. Den er til gavn for forskningen og beskytter små og mellemstore virksomheder, som af gode grunder ligger Europa-Parlamentet stærkt på sinde. SMV skaber de arbejdspladser med fremtidsorienterede teknologier, der er så hårdt brug for.
Unge forskere på universiteter og ved institutter kommer med de fængende idéer. De skal kunne drøfte og publicere innovationer uden straks at sætte retten til et muligvis lukrativt patent på spil. Store virksomheder kan tillade sig at lade forskningen foregå bag lukkede døre og skjule opdagelser, indtil tiden er inde til en profitabel markedsføring. Forskere ved universiteter er derimod nødt til at kunne redegøre offentligt for deres resultater, hvis de vil opbygge og befæste deres ry som videnskabsmænd. At en respitperiode for innovationer er til gavn, ser vi i USA. Dér bor de forskere, der citeres mest, og dér findes der et misundelsesværdigt stort antal små innovative virksomheder. Hvis vi vil kunne følge med, skal Europa ikke vågne lidt efter lidt, men så hurtigt som muligt, også selvom det ikke huer de store koncerner.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, indførelsen af en respitperiode for opfindelser i de nationale patentlovgivninger er faktisk et delikat spørgsmål, som i øvrigt er vigtigt i forbindelse med den aktuelle debat om reformen af patentsystemet i Europa, sådan som ordføreren også understregede. Kommissionen takker derfor Parlamentet og navnlig ordføreren for at have taget dette initiativ.
Efter en række indlæg fra parlamentsmedlemmer, der henviste til systemet i USA og Japan, er det min pligt at minde om, at det ganske vist er rigtigt, at der i amerikansk lov tages højde for princippet om en respitperiode, men det skal ses i lyset af det særlige kendetegn ved den amerikanske lovgivning, at den går ud fra »first to invent«-princippet, mens europæisk lovgivning går ud fra et andet princip, nemlig »first to file«-princippet eller princippet om at indgive ansøgning først. Det kan man synes om, hvad man vil, men efter min mening bør man ved enhver sammenligning med andre systemer huske på, at udgangspunkterne er forskellige, og at gennemførelsesprincipperne er forskellige.
Jeg kommer nu til min anden bemærkning. Som det også er blevet sagt her, arrangerede Kommissionen den 5. oktober 1998 en ad hoc-høring af de berørte parter. Kommissionen bestemmer ikke selv ved afstemningen. Ved denne høring var der nemlig 150 personer til stede, som repræsenterede alle de berørte kredse, og jeg bør måske remse dem op, så De er informeret: store, små og mellemstore virksomheder, opfinder- og forskersammenslutninger, nationalt, europæisk og internationalt repræsenterede organer, konsulenter på patentområdet, nationale og europæiske patentkontorer, internationale institutioner, medlemsstater og internationale eksperter.
Det kan også godt være, at alle disse mennesker har taget fejl. Det er dog en kendsgerning, at man efter denne høring kan drage den første vigtige konklusion, nemlig at en eventuel lovgivningsaktion med hensyn til respitperioden udelukkende kan tilrettelægges på internationalt plan inden for rammerne af Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret. Det fremgik nemlig klart, at et unilateralt initiativ fra Europas side ikke ville give det ønskede resultat.
Noget andet er, at ifølge langt de fleste af de berørte kredse ved denne høring øger en respitperiode den juridiske usikkerhed, da den afskaffer princippet om absolut nyhedsværdi til fordel for princippet om relativ nyhedsværdi. Det lader i virkeligheden til, at respitperioden bliver opfattet som en uegnet løsning på nogle reelle problemer, såsom den indviklede patentansøgningsprocedure, mangelen på informationer i forbindelse hermed og nødvendigheden af at udbrede kendskabet til ens egne opfindelser, før man indgiver patentansøgningen.
Høringen den 5. oktober gjorde det dog muligt at finde nogle løsninger, som Kommissionen har forpligtet sig til at undersøge nærmere. Denne forpligtelse udspringer dog også af den meddelelse om patentets fremtid i Europa, der blev vedtaget i februar.
Med hensyn til den komplekse patentansøgningsprocedure har Kommissionen navnlig forpligtet sig til at foretage en nærmere undersøgelse af forslaget om en midlertidig indgivelse af patentansøgningen, der bygger på nogle forenklede formaliteter, og hvor der ikke skal betales afgift. Denne undersøgelse vil blive afsluttet inden udgangen af 1999. For at imødekomme de konkrete krav fra opfindere og små og mellemstore virksomheder, der har behov for at udbrede kendskabet til deres opfindelser, før patentansøgningen indgives, har Kommissionen desuden forpligtet sig til at lede den nye behandling af to undtagelser fra det princip om absolut nyhedsværdi, der i øjeblikket er gældende i europæisk ret, nemlig et tydeligt misbrug over for ansøgeren og en præsentation af opfindelsen i forbindelse med internationale udstillinger.
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, under disse omstændigheder ser Kommissionen sig nødsaget til at meddele, at den med hensyn til forslaget til lovgivningsmæssig beslutning ikke kan tage imod opfordringen til at fremsætte et forslag til Parlamentets og Rådets direktiv, der bygger på artikel 100 A i traktaten. Kommissionen godkender til gengæld det ændringsforslag, der er fremsat af fru Palacio, som opfordrer institutionen til at fortsætte med den undersøgelse, der er i gang, idet der tages højde for konklusionerne fra den høring, jeg lige har talt om.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Styrkelse af samhørighed og konkurrenceevne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0027/99) af de Lassus Saint Geniès for Udvalget om Regionalpolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om samhørighed, konkurrenceevne og FTU- og innovationspolitik (KOM(98)0275 - C4-0491/98).

de Lassus Saint Geniès
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, forskning og fornyelse er - og det er alle enige om - drivkraften bag den økonomiske udvikling, men ingen tør tilføje, at dette bør ske på en velafbalanceret måde. Det er således banalt at understrege, at grundforskning kræver større og større investeringer, og at der derfor er en tendens til, at forskningen kun foretages af nogle magtfulde hold, der er forbundet til et meget snævert intellektuelt og industrielt miljø.
Behovet for konkurrence på tværs af kontinenterne medfører betydningsfulde industrielle alliancer, og de offentlige investeringer - navnlig de europæiske finansieringer - er velkomne i forbindelse med den indsats, der således foretages. Selve princippet om udvikling af forskningsindsatsen fremstår som et fremskridts- og konkurrenceprincip, og som et princip om tiltrækning mod de mest magtfulde aktivitetsområder og som følge deraf koncentrationsområder. Samhørighed forudsætter på sin side en forudgående omfordelingsindsats, der skal fremme udviklingen af de dårligst stillede regioner. Principperne er således i modstrid med hinanden.
Det er klart, at forskningsprocessen ikke af sig selv kan føre til konvergens, og at det er selvudviklingen, der er grundsøjlen i en kommende konvergens. De dårligst stillede lokale og regionale miljøer skal altså med hjælp fra hele Unionen skabe et miljø, der er gunstigt for initiativer og innovation.
Den chance, vi får, er, at i stedet for en tung grundforskning, der foretages af koncentrerede hold, opstår der i dag en hel ny verden med indbyrdes kommunikation, hvilket gør det lettere for forskningshold, der er delt ud over et område, at være med. Vi må gribe denne chance. Alle de europæiske programmer må således deltage i økonomiernes konvergens, og forskningsrammeprogrammerne må ikke slippe uden om denne målsætning, der fremgår af traktaterne, og som der blev mindet om ved topmødet i Amsterdam.
Kommissionen har i sin meddelelse samlet nogle metoder til at styrke både samhørigheden og konkurrencen gennem forskning og innovation. Udarbejdelsen af denne meddelelse, hvor interessant den end er, kan dog ikke skjule de grundlæggende problemer, der ryster Kommissionen i forbindelse med dette emne, og som kan sammenlignes med den debat, man har om fysisk planlægning. Er det virkeligt muligt at bevare den europæiske konkurrenceevne og lede forskningsbevillingerne mod de dårligst stillede regioner i Unionen?
Adskillige undersøgelser viser under alle omstændigheder den bekymrende stigende forskel på regionerne, selvom BNP pr. indbygger i medlemsstaterne fortsat viser en høj grad af konvergens. I virkeligheden er der en fast afvigelse mellem national vækst og regional samhørighed, men selv med hensyn til staterne er forskellene ekstreme. Med hensyn til udgifter til forskning og teknologisk udvikling har Tyskland og Frankrig f.eks. i 1993 afholdt 60 % af de samlede udgifter til forskning i Unionen, mens Irland, Grækenland og Portugal tilsammen kun har afholdt 1, 3 %. Hvad enten der er tale om evnen til at omsætte grundforskningen til fornyelse, om det drejer sig om antal patenter pr. indbygger eller om antal ansatte i forsknings-og udviklingssektoren, viser alle disse kriterier omfanget af teknologiske skævheder.
Hvordan ser det ud, hvis vi i dag skal gøre status over de europæiske aktioner? Vi skal f.eks lægge mærke til, at en stor gruppe regioner, der omfatter hele Grækenland, med undtagelse af Attika, tre portugisiske regioner og Calabrien i Italien kun har kunnet bidrage med 2 % i det tredje rammeprogram. Det er sandt, at Kommissionen efter 1993 har anstrengt sig for at fremme et større samvirke mellem fællesskabsprogrammerne og målet for økonomisk og social samhørighed. Man kunne således - og Kommissionen har tænkt på det - i højere grad anvende strukturfondene til at rette op på denne tendens. Den del, der fastsættes til specifikke investeringer til fremme af forskning og udvikling gennem forskellige mål i medfør af strukturfondene, er dog begrænset, selvom den er øget fra en fase til en anden i programfastsættelsen.
Kære kolleger, jeg foreslår Dem, at De insisterer kraftigt på, at man - gennem støtteprogrammer til forskningen - opnår en mere ligevægtig fordeling af vigtige konkurrencefaktorer i Unionens forskellige regioner. Parlamentet vil - med hensyn til Kommissionens meddelelse - kunne fremhæve det, der forekommer som det vigtigste mål, det vil sige udviklingen af innovation i SMV, der er beliggende i de dårligst stillede regioner. Det drejer sig om at fremme fornyelse i alle de små virksomheder, der ikke har midlerne, kompetencen eller den påkrævede tid til at påbegynde en fornyelse og indføje den i virksomhedens praksis.
Men denne type udvikling kræver et særligt regionalt engagement, et tæt samvirke mellem det femte rammeprogram og de strategier, der fastsættes af regionen i den udstrækning, hvor de er samfinansieret med strukturfondene. Det er ligeledes en nødvendighed, at der også fremover fastsættes kriterier, der kan fremme fastsættelsen af tærskler for levedygtighed, ud fra hvilke der automatisk kan udvikles idéer om fornyelse og konkurrence. Uden denne forudgående indsats får vi svært ved at handle effektivt med henblik på at overskride disse tærskler i de dårligst stillede regioner.
Det er ligeledes nødvendigt at opfordre Kommissionen til at drage alle mulige konklusioner af dens egen meddelelse om, at et af de grundlæggende aspekter i den tilstræbte samhørighed er fortræffeligheden i erhvervsuddannelse. Meddelelsen kommer ikke med andre konklusioner i øjeblikket end behovet for at fremme disse videncentre. Man kan ikke fremhæve det vigtige i menneskelige ressourcer og begrænse sig til en så svag konklusion. Der skal i det mindste foreslås nye finansieringsmekanismer og impulser til lokale politikker til forbedring af kvaliteten.
Derfor, kære kolleger, udgør Kommissionens meddelelse et interessant overvejelsesgrundlag med hensyn til tilnærmelsen af samhørighedsproblemerne, men vi har stadig et meget stort arbejde foran os i forbindelse med klarlæggelsen af mål, kriterier og procedurer.

Karamanou
Hr. formand, i sin fremragende betænkning slår ordføreren præcist ned på EU's økonomiske-og sociale samhørighedspolitik, dens gennemførelse og effekt og peger på fortidens forsømmelser og fejlagtige valg, der har sinket de ugunstigt stillede områders tilpasning, hvorved de nuværende regionale skævheder i EU ikke er blevet reduceret.
De store udviklingsmæssige forskelle, der stadig eksisterer mellem de forskellige EU-regioner, skyldes i høj grad de kolossale divergenser på det teknologiske område og navnlig investeringerne i forskning og teknologisk udvikling. De eksisterende tal sætter virkelig skævhederne i Unionen i relief, idet divergensen med hensyn til teknologi er dobbelt så stor som indkomstforskellene. Som vi har hørt her, er Tyskland og Frankrig de eneste EU-lande, der bruger 60 % af de midler, der afsættes til forskning og teknologisk udvikling.
Vi glæder os naturligvis over, at landene er i stand til at bruge midler på forskning og teknologisk udvikling, men må samtidig også gøre opmærksom på, hvor vigtigt det er, at forskning og teknologisk udvikling inddrages fuldt ud i bestræbelserne på at gennemføre økonomisk og social samhørighed og mindske de regionale skævheder, så man får en mere afbalanceret udvikling i Den Europæiske Union. Dette kan man opnå ved at styrke de grundlæggende faktorer i konkurrenceevnen i de forskellige EU-regioner, hvilket sker ved at øge midlerne og støtten til den indsats, der gøres for at indhente den teknologiske forsinkelse, især i regionerne under mål 1, som også har de største problemer i den henseende.
Der kræves også en integreret indsats for at løse udviklingsproblemerne i den nye udviklingsperiode 2000-2006 og også et mere effektivt samarbejde mellem strukturfondene og det femte FTU-rammeprogram. Dette bør efter min mening være en af de grundlæggende prioriteter i den nye udviklingsperiode. Endelig må alle indse, at samhørighed fremmer produktionssystemets konkurrenceevne og dynamik og vice versa.
Endelig er jeg helt enig i betænkningens forslag, i de opstillede prioriteter, der tager sigte på en afbalanceret styrkelse af de forskellige regioner i Unionen, i forslagene om støtte til de små og mellemstore virksomheder og især i forslagene om styrkelse af forbindelserne mellem forskningscentrene og de højere læreanstalter og de lokale udviklingsfaktorer.

Berend
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, når skabelsen af arbejdspladser i Den Europæiske Union er et af vores højt prioriterede mål, bliver vi nødt til at være særlig opmærksomme på forskning, teknologisk udvikling og innovation. Som kristelige demokrater er vi inderligt overbevist om, at de sikreste arbejdspladser skabes via konkurrenceevnen. For virksomheder, der vil blive ved med at være konkurrencedygtige eller ønsker at blive det, kan det imidlertid ikke lykkes uden tilstrækkelig avanceret forskning og udvikling og uden innovation. Det er rigtigt, således som Kommissionen og ordføreren fremhæver, at der er store regionale forskelle inden for området forskning, teknologisk udvikling og innovation. Forskningen foregår nu engang hovedsagelig i de økonomisk veludviklede regioner og i alt for ringe grad eller slet ikke i mindre velstillede områder. Her skal vi bestræbe os på at støtte en udveksling af informationer mellem mere og mindre velstillede regioner.
Vi er overbevist om, at der absolut skal være et samarbejde mellem forskningsprogrammerne på den ene side og strukturfondene på den anden side. Men der skal skelnes klart mellem finansieringen af de to områder. Det er og bliver nu engang to adskilte pengekasser, hvilket ikke betyder, at de ikke kan supplere hinanden eller endog skulle være inkompatible. Kort og godt et ja til synergieffekter mellem de to, men et nej til en direkte finansiel sammenblanding. Vellykkede eksempler herpå kan jeg nævne Dem fra min region i Tyskland, et mål 1-område, nemlig Thüringen. Det er i virksomheder som Carl-Zeiss, Jena, Jen-Optik og Jenaer Glaswerke, der er kendt langt ud over de nationale grænser, at de infrastrukturelle forudsætninger blev skabt bl.a. ved hjælp af strukturfondsmidler inden for EFRU's rammer og udmærkede, og toneangivende forsknings- og innovationsprojekter blev iværksat med midler fra det fjerde rammeprogram for forskning.
Set ud fra den synsvinkel kan vi imidlertid kun delvis stemme for ordførerens artikel 21. Derfor har vi stillet et ændringsforslag om samme emne gående ud på en split vote , hvilket - det vil jeg gerne understrege - imidlertid ikke skulle mindske vores positive indstilling over for betænkningen som helhed.

Ahern
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for hans fremragende betænkning. Der opstår et besynderligt fænomen i de europæiske regioner. Mens tallene for BNP pr. indbygger viser en stigende konvergens mellem medlemsstaterne, foregår der en proces med stigende ulighed mellem regionerne inden for samme land. Med andre ord er der en vis skævhed mellem national vækst og regional samhørighed.
En intelligent politik til formidling af teknologisk innovation ville være en kvalifikationspolitik til imødegåelse af denne polariseringsproces. Desværre er forskning og udvikling stadig et monopol, der tilhører de rigeste regioner. I lyset af disse følsomme spørgsmål har De Grønne fremsat tre vigtige forslag.
Der er behov for mere strukturel bistand til teknologisk udvikling i stedet for tunge infrastrukturer i de mindre begunstigede regioner, navnlig i mål 1-regionerne. For det andet opfordrer vi til, at man anvender princippet om positiv særbehandling til fordel for de mindre begunstigede regioner under de nye FTU-rammeprogrammer. Dette betyder, at ressourcetildelingen under rammeprogrammerne skal ske gennem anvendelse af tildelingskriterier efter samme model som tildelingskriterierne under strukturfondene. Og for det tredje bør den teknologiske innovation i de mindre begunstigede regioner rettes mod fremme af en bæredygtig udvikling, udvikling af lokale færdigheder og anvendelse af naturlige og menneskelige ressourcer, der findes på lokalt plan.
Endelig har vi fremsat et ændringsforslag om indførelse af princippet om positiv særbehandling inden for FoU for de fattigste regioner.

Vallvé
Hr. formand, jeg vil i første omgang takke ordføreren, hr. de Lassus, for jeg synes, at han har udarbejdet en glimrende betænkning om et så vigtigt emne som styrkelsen af samhørigheden mellem de europæiske borgere. I den henseende tror jeg, at forskning og teknologisk udvikling er af grundlæggende betydning for udviklingen af territorial samhørighed mellem de europæiske borgere. Dette betyder selvfølgelig ikke, at man er nødt til at foretage en fordeling af forsknings- og udviklingsarbejdet på hele det europæiske område, men derimod at man bør gennemføre visse politikker med det formål at fremme aktiviteter dér, hvor den teknologiske udvikling kan være mest effektiv, hvilket normalt vil være i de mest udviklede egne, det vil sige mest udviklede på EU-niveau og også mest udviklede på medlemsstatsniveau.
Normalt er det de regioner, som er de egentlige økonomiske lokomotiver, der kan bidrage mest effektivt til udviklingen af de mest tilbagestående regioner. Men det er naturligvis ikke en hindring for, at de mest tilbagestående regioner også opnår investeringer til forbedring af deres teknologiske niveau og konkurrenceevne. Uden det ville vi ikke kunne fremme udviklingen af samhørighed i EU's regioner.
Jeg vil i den forbindelse endnu en gang takke ordføreren, for jeg synes, at han i sin betænkning virkeligt har beskrevet anstrengelserne for at opnå ikke alene en økonomisk og social samhørighed, men derimod også en territorial samhørighed i alle EU's regioner.

Lage
Hr. formand, ærede medlemmer, fru kommissær, hr. ordfører, uden vi nødvendigvis skal hylde eller bekende os til en ptolemæisk videnskabsopfattelse, en gammel fristelse for den moderne vestlige videnskab, kan vi i dag ikke se bort fra, at viden, videnskab og forskning er de virkelige drivkræfter for ikke blot vores samfunds intellektuelle fremskridt, men også for det økonomiske. Dette truer med at blive EU's svageste led set i forhold til udfordringen fra USA. Og hvis det er en afgørende udfordring for EU's rigeste og videnskabeligt bedst udrustede lande og regioner, er det det endnu mere for de mindre begunstigede lande og regioner, ikke med hensyn til talent og skabende evne, som er ligeligt fordelt hos alle, men i vidensproduktion og teknologisk innovation.
Af disse årsager må man bifalde og støtte Kommissionens meddelelse, når den går ind for at stimulere en intensiveret brug af strukturfondene inden for forskning og udvikling for på den måde at styrke den svage videnskabelige indsats og industriens videnskabelige og teknologiske grundlag i de fattigste regioner.
Den af Kommissionen foreslåede strategi lider imidlertid under en alvorlig mangel, udmærket påpeget i hr. Lassus Saint Geniès' formfuldendte betænkning, som jeg varmt lykønsker ham for, en mangel, der består i, at den ikke tager hensyn til, at der er behov for en mere ligelig fordeling af de midler, som forsknings- og udviklingsrammeprogrammerne har til rådighed. Det drejer sig på ingen måde om at kræve en demagogisk spredning af rammeprogrammernes store linjer og prioriteringer, men om at decentralisere dem fra Europas elitevidenskabs- og højteknologipoler til mindre centre og mindre og mere fleksible forskningsgrupper i de fattigste regioner.
Selvom disse rammeprogrammer ikke repræsenterer mere end 4 % af EU's forskningsudgifter, ville de, hvis de blev bedre fordelt, betyde en vigtig impuls for lande som Portugal, der på forsknings- og udviklingsområdet hidtil har været EU's fattige slægtninge. Udbredelse og absorption af videnskabens resultater og teknologisk fremskridt og innovation må således være en af den fremtidige europæiske regionaludviklings og samhørighedspolitiks målsætninger.

Lukas
Hr. formand, ordføreren lægger særlig stor vægt på nødvendigheden af at fremme innovationen i SMV. Dermed rammer han problemets kerne, for de store koncerner forhandler jo direkte med forskningscentrene. De små og mellemstore virksomheder befinder sig i en langt vanskeligere situation. Det drejer sig først og fremmest om at fremme innovationen i de virksomheder, som på grund af deres størrelse hverken har de økonomiske, tidsmæssige eller personalemæssige ressourcer til systematisk og som første prioritet at beskæftige sig med innovativ udvikling på eget initiativ. Det drejer sig om at skabe en ægte innovationskultur i SMV for at gøre det europæiske erhvervsliv konkurrencedygtigt og sikre arbejdspladser.
Alle de initiativer, der går i den retning, navnlig de, der bestyrker unge virksomhedslederes mod til innovative investeringer, skal især hilses velkommen. Det mest effektive ville være, at en så stor del af budgettet som muligt blev koncentreret om dette mål både i rammeprogrammet og i strukturfondene.

Hatzidakis
Hr. Formand, hr. de Lassus' betænkning vedrører et meget vigtigt spørgsmål, nemlig hvordan man kan fremme samhørighed og konkurrenceevne i Unionen via støtte til forskning, teknologisk udvikling og innovation. Jeg kalder det vigtigt, fordi vi alle kan se, at hvor mange veje og jernbaner vi end lægger, hvor mange havne og lufthavne vi end bygger, og hvor meget vi end gør for infrastruktur, transport og miljø, vil forskning og teknologi overalt være en uerstattelig udviklingsmæssig drivkraft. Dette er jo netop den mest moderne og den hurtigste vej til udvikling. Det er en udvikling, som giver regionerne hjælp til selvhjælp og samtidig giver dem mulighed for at skabe deres egen fremtid uden hele tiden at skulle jage efter at nå op på siden af de andre.
På denne baggrund er det sørgeligt at konstatere, at skævhederne mellem de forskellige regioner, hvad angår forskning og teknologi, er langt større end på andre områder. Som det fremgår af hr. de Lassus' betænkning, er forskellene over dobbelt så store som indkomstforskellene, samtidig med at forholdet, hvad angår udgift pr. indbygger til forskning og teknologisk udvikling i henholdsvis Berlin og Makedonien, er hverken mere eller mindre end 1: 100. Der er også et problem, der vedrører koncentrationen af forskere m.m., idet 1/10 af EU's regioner samler 68 % af samtlige personer i Europa, der er beskæftiget inden for forskning, teknologi og innovation. Måske giver disse oplysninger og tal en forklaring på, hvorfor de indkomstmæssige skævheder mellem regionerne bliver ved at være så store og i nogle tilfælde endog vokser på trods af alle de konvergensbestræbelser, der er gjort i løbet af årene.
Man må hele tiden være klar over, at forskning og teknologi er et vigtigt middel til at opnå samhørighed og konkurrenceevne i Unionen, og derfor må disse områder tildeles en større rolle i fremtiden. Derfor er det også kedeligt, at Kommissionens meddelelse herom først blev udsendt, da det femte rammeprogram for forskning og teknologi allerede var udarbejdet, så konklusionerne ikke kunne inddrages heri.
Under alle omstændigheder bør der gøres noget for at fremme forskning og teknologi i de mindre udviklede EU-regioner. Dette giver mig lejlighed til at sige, at en sådan indsats bør tildeles en større rolle i EU's regional- og strukturpolitikker i den næste periode, da det er den bedste, den hurtigste og den mest langsigtede metode til at give disse regioner udvikling.
Det er også den bedste måde til at fremme beskæftigelse, da der skabes faste og varige arbejdspladser inden for områder med fremtid og perspektiv, samtidig med at man hjælper de små og mellemstore virksomheder, der udgør kernen og flertallet inden for produktionssektoren. Men vi må også give kejseren, hvad kejserens er. Det er ikke først og fremmest Kommissionens ansvar. Det er medlemsstaternes ansvar i den nye planlægningsperiode at fremme sådanne aktiviteter. Som eksempel kan jeg tage mit eget land, Grækenland, som desværre er det af de 15 EU-lande, der er mest bagefter. Vi anvender 0, 63 % af BNP, hvor gennemsnittet i Fællesskabet er 2, 4 %. Vi har her en chance for at anvende den nye fællesskabsstøtteramme til at fremme forskning og ny teknologi.

Rack
Hr. formand, hvor godtfolk er, kommer godtfolk til. Den opskrift holder erhvervslivet sig også til, når det planlægges, hvor en virksomhed skal placeres. Erhvervslivet foretrækker de centrale beliggenheder, hvor der allerede er en koncentration af mere betydelig økonomisk magt, og så tiltrækkes arbejdstagere, uddannelsesinstitutioner og infrastruktrur af det, der allerede eksisterer. Så har vi »den gyldne banan«, The Sunbelt og de meget afsides beliggende regioner og dermed det scenarium, hvor vi har brug for en regionalpolitik, der styrer kontra, for at det hele ikke går til de få ledende regioner, mens periferien affolkes. Der er bestemte kvaliteter, som er særlig velegnede, når der skal styres kontra. Med forskning og teknologisk udvikling kan startskuddet gives til, at der ikke kun udvikles knowhow, men at der også opstår arbejdspladser andre steder end i de centrale og ledende regioner.
Det fremgår overbevisende af Kommissionens meddelelse og af de Lassus-betænkningen. I den forbindelse ville jeg ønske ét, nemlig at de to - både meddelelsen og betænkningen - ikke kun lyder så overbevisende, men også kan omsættes til praksis. Et særligt vigtigt anliggende for mig er i den sammenhæng punkt 15 i betænkningen, hvor der tales om det regionale og grænseoverskridende samarbejde, fordi det netop i disse regioner er særlig nødvendigt at give startskudet. Vi har allerede i aften i Pack-betænkningen drøftet uddannelsessamarbejde gennem Sokrates-programmet, og vi var glade for, at der også på netop dette felt og med henblik på disse regioner blev åbnet mulighed for et øget samarbejde på uddannelsesområdet med midler fra Den Europæiske Union. Jeg håber og ønsker for os alle og navnlig for de berørte regioner langs Unionens ydergrænser dér, hvor vi ønsker at styre kontra med Interreg, at det, Kommissionens meddelelse og de Lassus-betænkningen lover os alle, realiseres i de berørte regioner, for at godtfolk også kommer til områder, hvor der endnu ingen er.

Chichester
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. de Lassus med hans betænkning. Dette er en vigtig sag for min valgkreds, Devon, og min region i det sydvestlige England og navnlig for Cornwall, der, som kommissæren vil vide, er en meget kraftig kandidat til mål 1-status. Der foregår allerede en hel del aktiviteter på forskningsområdet i vores region, og det viser, hvad man kan opnå ved at skabe lokal beskæftigelse, ikke blot på universiteterne i Exeter og Plymouth.
Der foregår et meget spændende projekt i en lille by ved navn Holsworthy, hvor man er ved at lave et anlæg, der kan fremstille energi af landbrugsaffald, med støtte ikke blot fra et forskningsprojekt, Altener-programmet, men også fra mål 5-finansiering. Dette er et godt eksempel på synergien, når regional- og forskningsmidler arbejder sammen. Det vigtigste for de fjerntliggende områder i Fællesskabet er de informationsteknologiske netværk og disses muligheder for at knytte forskere fra fjerntliggende egne af Fællesskabet sammen til fælles bedste.
Jeg arbejder i øjeblikket på en betænkning for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om integration af miljøpolitikken og energipolitikken. Her er et område med store muligheder for jobskabelse i de mindre begunstigede regioner. Der var et ret interessant projekt for et stykke tid siden med en prototype af en hybridbus, der kørte på batterier i bymidten og på normal diesel i yderdistrikterne. Det var endnu et eksempel på, hvordan finansiering fra EU kan udgøre en betydelig støtte til projekter, der kan skabe beskæftigelse og tage hensyn til miljøet.
Jeg glæder mig over betænkningens fokus på små virksomheder. I min valgkreds, Devon, udgør de små virksomheder og de selvstændige en særlig stor del af økonomien. De er en vital faktor med hensyn til skabelsen af arbejdspladser samt innovation og nye projekter. Så jeg glæder mig over, at dette fremhæves i denne betænkning.
Til sidst vil jeg gerne sige, at vi skal passe på med at placere forskningskontrakter udelukkende på grundlag af geografiske kriterier. Vi skal i første række se på projekternes berettigelse. Ellers vil vi skade forskningen i Det Europæiske Fællesskab.

Porto
Hr. formand, fru kommissær, få initiativer med rigtigere anbefalinger og af større betydning ville være mere velegnede end dette for Portugal, et land, der nemlig udgør et enestående eksempel på manglende politisk ligevægt i forsknings- og teknologistøttens geografiske fordeling, og hvor en mere ligelig fordeling ville have overordentlig betydning.
Således som det så udmærket understreges i Kommissionens meddelelse og i hr. Lassus Saint Geniès' betænkning, er den teknologiske udvikling en grundlæggende faktor for de mindre gunstigt stillede regioners endogene udvikling og nedbringelse af de regionale forskelle. Omvendt betyder en fremme heraf på et eller to (allerede begunstigede) steder ud fra f.eks. teorien om centrum og periferi eller den kumulative effekt, at de forskellige former for uligevægt tværtimod forstærkes og neutraliserer den virkning, som kan opnås med en vis ligevægt i infrastruktur- og serviceydelsesinversteringer, der måske kan have social interesse, men som ikke befordrer en selvbærende udviklingsdynamik.
De portugisiske tal taler for sig selv med en koncentration i Lissabon af 65 % af de midler, der anvendes til forskning og teknologisk udvikling, 82 % af den statslige forskning og hovedparten af fællesskabsmidlerne. Dette står hverken i forhold til den aktuelle produktive virkelighed - Lissabon-distriktet er ansvarlig for 25 % af Portugals industrielle BNI og kun en ringe procentdel af land- og skovbrugets BNI - eller til de eksisterende muligheder, for ikke at tale om den åbenbare sociale og politiske interesse, der ligger i en afbalanceret regional udvikling af landet, selvom det ikke er lige åbenbart for alle.
En afbalanceret implementering af støttemekanismerne over for aktuelle og potentielle brugere kan også sikre større overensstemmelse med landets behov og generelt med de forskellige landes behov og en bedre dækning fra virksomhedernes side af de dermed forbundne udgifter (ud fra en politik, der er væsensforskellig fra den, der gælder for de store laboratorier fjernt fra den økonomiske virkelighed), således at forskningscentrene i større omfang kan fremme anderledes og positive erfaringer med en fornuftig geografisk placering.
Det drejer sig til syvende og sidst om at indfri Maastricht-traktaten, der klart bestemmer, at der skal gives støtte til universiteter, til forskningscentre og til små og mellemstore virksomheder. Dét mener jeg er den rigtige holdning, som bør gælde i hele EU.

Wulf-Mathies
Hr. formand, først vil jeg gerne takke hr. de Lassus for denne vigtige betænkning og forslag til beslutning. Det glæder mig at konstatere, at Parlamentet går ind for de vigtigste udtalelser i vores meddelelse, og det er så første gang, vi har forsøgt at opnå de synergier, De med rette kræver, mellem de to politikker og en bedre koordinering mellem Fællesskabets forsknings- og udviklingspolitik og struktur- og samhørighedspolitikken.
Vi er som De af den opfattelse, at forskning, teknologisk udvikling, innovation og modernisering af produktionsgrundlaget er af væsentlig betydning for regionernes konkurrenceevne og for skabelsen af stabile arbejdspladser samt for fjernelsen af de eksisterende regionale forkelle. I udkastet til retningslinjer for de kommende strukturprogrammer fra 2000 til 2006, som blev vedtaget af Kommissionen den 2. februar, bekræfter Kommissionen derfor det udgangspunkt, der i dag også fremgår klart af meddelelsen. En regions konkurrenceevne afhænger helt afgørende af, om den har et strategisk innovationskoncept eller ej.
I retningslinjerne for den kommende strukturfondperiode anbefaler Kommissionen derfor regionerne en bred vifte af foranstaltninger til fremme af innovation, af nye finansieringsformer som f.eks. risikovillig kapital til fremme af etablering af virksomheder og innovative udviklinger samt avancerede tjenesteydelser helt op på teknologitransferplan. Det er blevet klart, også i indlæggene, at videregivelse af viden og kundskaber ved hjælp af teknologitransfer og udbredelsen af nye teknikker er et væsentligt bidrag til en forøgelse af regionernes konkurrenceevne. Støtten fra strukturfondene skal derfor i overensstemmelse med disse retningslinjer navnlig bistå små og mellemstore virksomheder med at få den kompetence, de har brug for med henblik på deres egen videre udvikling, men den skal derudover tillige muliggøre samarbejde samt centre, hvor kundskaberne og færdighederne samles, men også muliggøre samspil med EU- og internationale forsknings- og innovationsnet, ikke mindst Business Innovation Centers , de forskellige europæiske netværk, hvormed vi allerede har bidraget betydeligt til, at små og mellemstore virksomheder på passende vis kan få del i andres forskningsresultater.
Hvad angår Deres kritik af det femte rammeprogram for forskning, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at det naturligvis var resultatet af to års forhandlinger både med Parlamentet og med medlemsstaterne, og at rammeprogrammet for forskning naturligvis ikke først og fremmest har samhørigheden, men netop også konkurrenceevnen i Europa som helhed inden for avancerede teknologier og det vil netop sige tillige konkurrenceevnen over for USA og Japan som formål. Det er derfor afgørende ikke at forsømme det ene for det andet og i den sammenhæng først og fremmest være opmærksom på, at forskningsudviklingen netop ud fra avancerede teknologier ikke kun for de dårligt stillede regioner, men også gennem udveksling af forskere, som jo støttes via det femte rammeprogram for forskning, tillige kan udnyttes til innovation i de struktursvage regioner.
Når De i det femte rammeprogram ser på udvikling af menneskelige ressourcer i forskningen og forbedring af den socioøkonomiske videnbasis, når De ser på Marie Curie-stipendier til forskere, der vender tilbage til de mindst begunstigede regioner, når De ser på stipendier til udbygning af forskningsinstitutioner i de mindst begunstigede områder, vil De se, at også det femte rammeprogram her tager mange af de struktursvage regioners behov op, og at emner som bæredygtig udnyttelse af vandforekomster og vandkvalitet, bæredygtigt landbrug, fiskeri og skovbrug, landdistrikter, morgendagens by og kulturarv alle er emner, som også er af særlig betydning for den regionale udvikling. Det samme gælder for emner som fremme af innovation og inddragelse af SMV.
Ordføreren har allerede været inde på, at vi har gjort fremskridt i de sidste 10 år, også hvad angår midler. Vi begyndte i 1988 med 200 millioner, i mellemtiden er vi kommet op på 8, 5 milliarder på strukturfondsområdet for forskning og teknologi og - det er man nødt til også at sige her, og jeg er taknemmelig for, at hr. Hatzidakis også kom ind på det - det afhænger naturligvis ikke kun af Kommissionen, men de medlemsstater, der indsender programmer til Kommissionen, skal også være mere opmærksomme på at tage sådanne projekter med i deres programmer. Vi har netop i en nyere evaluering af mål 1 konstateret, at flere penge ikke automatisk betyder øget innovation, når de anvendes inden for området forskning og innovation. Netop i samhørighedslandene er den offentlige sektor stadig i vidt omfang overrepræsenteret, mens innovationer i virksomheder stadig i alt for høj grad kommer til kort, og derfor mener jeg, at det er vigtigt i højere grad at lægge hovedvægten netop her, for det er en afgørende forudsætning for, at regionerne også selv er i stand til at udarbejde innovationsstrategier og dermed tillige tage bedre hensyn til deres særlige situation.
Derfor er f.eks. initiativer som Regional Information Society Initiative, om at regionerne skal samarbejde på tværs af grænserne og udveksle bedste fremgangsmåder om emnet innovationsfremme, så vigtige. Derfor er det også vigtigt i højere grad at medtage disse emner i det interregionale og grænseoverskridende samarbejde. Vi er efter min mening sammen inde på den rigtige vej, men jeg er enig i ordførerens konklusion, at vi i fællesskab har endnu et pænt stykke vej at gå, inden vi virkelig kan konstatere, at forskning og innovation er kommet på omgangshøjde også i de dårligt stillede regioner.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Mærkning og fastlæggelse af en procedure for vurdering af emballage
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (Á4-0053/99) af Grossetête for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om mærkning af emballage og fastlæggelse af en procedure for vurdering af emballages overensstemmelse (KOM(96)0191 - C4-0627/96-96/0123(COD)).

Grossetête
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne stille Kommissionen et direkte spørgsmål, fordi her er en vis støj. Jeg mener at have forstået, at der er foretaget visse manøvrer, og jeg ville spørge Kommissionen, om det er sandt, at den forbereder et forslag, som medtager det direktiv, vi beskæftiger os med. Hvis der virkelig er et nyt forslag på vej, som snart skal fremlægges for os, vil jeg gerne vide, om det rent faktisk dækker det direktiv, som vi taler om i aften. Hvis det er tilfældet - og alt efter Kommissionens svar - vil jeg se, hvilken holdning jeg indtager.
I mellemtiden vil jeg, for at komme tilbage til indholdet af dette direktiv, minde om, at en første undersøgelse blev foretaget i oktober 1997, at arbejdet var indstillet, mens man ventede på Kommissionens præcise svar, men at vi ikke var tilfredse, da svarene endelig kom med flere måneders forsinkelse. Uden aktiv deltagelse fra Kommissionen var jeg til sidst nødsaget til at fremsætte et andet forslag.
Således foreslog Kommissionen to nye symboler, der viser, at emballageaffaldet kan genbruges eller genanvendes. Men disse to symboler er helt nye og giver ikke forbrugeren den tilstrækkelige information. Som Kommissionen selv har indset, dækker genbrugsstrukturerne langt fra hele det europæiske territorium. Man ved i dag, at direktivet af 1994 om emballage og emballageaffald ikke er ordentligt gennemført overalt i Europa. Således foretrak jeg at give forbrugeren en information, der gør det muligt for ham selv at være aktiv på eget område. Forbrugeren skal deltage aktivt i sorteringen af eget emballageaffald på grundlag af allerede velkendte symboler, som oplyser ham om, hvad emballagen er lavet af. Dette skal lette hans personlige sortering. De anvendte symboler er udvalgt af Det Europæiske Standardiseringsudvalg, CEN.
Kommissionen var bekymret med hensyn til disse symbolers egenskab, og jeg kan berolige den, eftersom alle er inden for det offentlige område. Jeg ved endda, at visse fabrikanter har gjort sig den ulejlighed at skrive til Kommissionen for at oplyse den om, at deres symboler var til dens rådighed. På den anden side fastsættes der i Kommissionens forslag en procedure til vurdering af emballagens overholdelse af de vigtigste krav i direktivet af 1994 om emballage. Det fastsættes, at fabrikanten skal udarbejde en overensstemmelseserklæring og et teknisk dokument og stille dette til rådighed for de nationale myndigheder, som udfører den nødvendige kontrol.
Men man er klar over, at emballagesektoren er specielt kompleks. Der er ofte et stort antal erhvervsdrivende indblandet. For at tage hensyn til dette er det efter min mening nødvendigt at tilpasse teksten i bilag 3, således at man undgår enhver forveksling mellem fabrikanten af emballagen og fabrikanten af produktet - det vil sige undgår at give fabrikanten af det produkt, der er indeholdt i emballagen, ansvaret i tilfælde af en svaghed i emballagen - med henblik på at tage de forskellige erhvervsdrivendes ansvar i betragtning på deres produktionsniveau: emballagefabrikanten, tapperen og pakkeren. Jeg har desuden haft diskussioner med hr. Bowe, og vi har fundet en foreløbig løsning, som fremgår af ændringsforslag 19 og 20.
Til sidst minder jeg om, at den indgangsvinkel, jeg således foreslår, og som skulle gøre det muligt at finde en mellemløsning, mens vi afventer en yderligere ændring af emballagedirektivet af 1994, støttes af hele emballagesektoren og forbrugerorganisationerne, og det tyder desuden på, at den vil passe størstedelen af medlemsstaterne. Derfor opretholder jeg mit forslag, og mens jeg venter på forhandlingen, ønsker jeg præcise svar fra Kommissionen, som jeg i starten af mit indlæg stillede et spørgsmål.

Riis-Jørgensen
Hr. formand, ærede kolleger, ærede fru kommissær, jeg har haft fornøjelsen at være ordfører i Udvalget om Industripolitik, hvor jeg har set på konsekvenserne af dette direktivforslag. Jeg har følgende bemærkninger. For det første vil jeg gerne pege på, at der kan opstå handelshindringer med partnerne uden for Fællesskabet, hvis der vedtages et særskilt europæisk mærke for genbrug. Som jeg ser det, vil et internationalt mærke have meget mere gennemslagskraft og ikke være skyld i handelshindringer. Det virker på mig uhensigtsmæssigt at bede vores europæiske virksomheder om at bruge penge på at indarbejde brugen af et europæisk mærke, hvis man senere skal gå over til et internationalt mærke. Nuvel, mærkningsordningen er frivillig, men det skal vel stadigvæk ses som en markedsføringsmæssig »gulerod« eller fordel at benytte sig af Kommissionens foreslåede mærkning. Efter hvad jeg har fået oplyst, skulle ISO allerede have et mærke parat til sommeren 1999, altså om få måneder. Så hvad er meningen egentlig med Kommissionens forslag? Kommissionens foreslåede mærkning knytter sig ikke til en europæisk indsamlingsordning, der vel retfærdiggør mærkningens signal om at være miljøvenlig. En emballage, der f.eks. indeholder PVC, ville efter mine oplysninger kunne mærkes som genindvindelig. Forbrugerne ville opfatte dette som et tegn på miljøvenlighed, selvom den pågældende emballage måske i Danmark ville gå til forbrænding og ikke til den mere miljøvenlige genindvinding. Nej, på denne baggrund ser jeg intet, der retfærdiggør Kommissionens foreslåede mærkning eller Kommissionens timing . Jeg har derfor ingen betænkeligheder ved at vente på et ISO-mærke.
Så har jeg nogle kommentarer til de væsentlige krav. Når man ser på Kommissionens valg af overensstemmelsesprocedure, vil jeg gerne medgive Kommissionen, at den har truffet et klogt valg. Den interne fabrikskontrol bydes velkommen af industrien, da den kan indarbejdes i de eksisterende kontrolsystemer for kvalitet, miljø og hygiejne. Men den interne fabrikskontrol baserer sig på de væsentlige krav i emballagedirektivet 94/62. Disse krav synes at være alt for svagt defineret. Dette er et synspunkt, vi har hørt fra industriens side, men også fra de nationale kontrolmyndigheder. Vi kan ikke være tjent med, at vores virksomheder går og bruger unødig tid og penge, fordi de er i tvivl om, hvorvidt de nu overholder EU-lovgivningen. Ligeledes kan vi heller ikke være tjent med, at tolkningen af disse væsentlige krav overlades til de nationale kontrolmyndigheder med alt, hvad dette indebærer i form af mulighed for tekniske handelshindringer og konkurrenceforvridning mellem medlemslandene. Så selvom jeg tilslutter mig Kommissionens forslag om intern fabrikskontrol, mener jeg ikke, at det vil være korrekt at gå videre med dette direktivforslag, før de væsentlige krav er blevet udmøntet i CEN-standarder. Kommissionen har selv både i Udvalget om Industripolitik og i Miljøudvalget medgivet, at dette forslag er lavet i hastværk og ikke er så gennemarbejdet, som man kunne have ønsket sig. Derfor mener jeg i overensstemmelse med Industriudvalgets konklusion, at det eneste rigtige ville være at holde Kommissionen fast på dens ansvar og bede den trække forslaget tilbage, indtil CEN og ISO har afsluttet deres arbejde.
Så en kort kommentar til fru Grossetêtes betænkning. I Den Liberale Gruppe støtter vi i høj grad de foreslåede materialeidentifikationer. Den af ordføreren foreslåede mærkningsordning giver forbrugerne en reel oplysning, og forbrugerne inddrages på en positiv måde i forbindelse med miljøet. Når forbrugeren står i en indkøbssituation, kan han/hun selv vælge, hvilken slags emballage han/hun foretrækker, og - vigtigst af alt - forbrugeren får en bedre mulighed for at sortere emballageaffaldet. Denne oplysning og denne inddragelse af forbrugerne giver en reel, en aktiv og en positiv miljøeffekt.

Gillis
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren og lykønske hende med betænkningen. Jeg glæder mig over forsøget på at harmonisere behandlingen af emballageaffald, samtidig med at jeg erkender de høje udgifter, der er forbundet med indførelse af ordninger til genvinding, genbrug og sortering af affald. De langsigtede fordele opvejer fuldt ud disse udgifter og vil føre til en betydelig reduktion om ikke en fuldstændig afskaffelse af lossepladser som løsning på bortskaffelsen af affald.
Vi må anlægge langsigtede synspunkter, når det drejer sig om bortskaffelse af emballageaffald. Producenterne bør tilskyndes til at anvende langt mindre emballage. Ofte er varer i supermarkeder f.eks. pakket ind i flere omgange. Symboler på emballagen, der kan vise, hvilken kategori affaldet tilhører, skal ikke blot være tydelige og letforståelige, men de samme symboler og farver skal bruges over hele EU. Endvidere skal poser og containere, der bruges til affaldssortering, ligeledes have de samme farvekoder og symboler i alle EU's medlemsstater. Sådan er det ikke i øjeblikket.
Hvis der skal gennemføres en seriøs forvaltning af emballageaffald, skal forbrugeren med lethed kunne identificere sådanne symboler. Forbrugerne vil kun deltage i sorterings- og genbrugsordninger, hvis de er lette at forvalte, og hvis der er tale om en effektiv indsamling af de opdelte affaldsposer. Moderne husholdninger, der lever på begrænset plads, har ikke plads til at opbevare eller oplagre affald i længere perioder. Børn bekymrer sig naturligt om deres miljø. Hvis de kan tilskyndes til at støtte idéen ved, at vi starter uddannelsen af dem allerede i skolerne, vil den gode praksis blive videreført i hjemmene. Hovedbudskabet er, at det skal være enkelt. Ellers vil det slå fejl.

Hautala
Hr. formand, ærede kolleger, den forrige taler fremlagde ganske godt, hvad der bør være formålet med en forordning om emballagemærkning i overensstemmelse med emballagedirektivet, nemlig det, at en forbruger virkelig kan vælge rigtige bortskaffelsesmetoder for sin emballage, så de er mest mulig miljøvenlige. Men vi ved, at Kommissionens forslag ikke kommer til at opfylde dette formål. Det er allerede forældet, og nu er det utroligt vigtigt at vente på, at Kommissionen fornyer det egentlige grunddirektiv eller emballagedirektivet fra 1994 og i den forbindelse tilpasser Deres tanker og forslag om emballagemærkning. De Grønne stemmer imod betænkningen, fordi det teknisk åbenbart er den eneste måde at få Kommissionen til at trække deres forældede forslag tilbage på. Skønt fru Grossetête har udført et godt arbejde, mener jeg, at det er det eneste fornuftige alternativ til at få Kommissionen til at trække deres forslag tilbage.

Blokland
Hr. formand, vi står over for spørgsmålet om, hvordan vi kan stimulere de europæiske forbrugere til at sortere emballageaffald. Kommissionens og ordførerens forsøg herpå er velment, men har ikke den ønskede virkning. Konsekvensen af Kommissionens forslag er, at alle medlemsstater skal indlevere deres mærker og får europæiske mærker til gengæld. Det har jeg ikke noget imod, hvis mærkerne var bedre. Det er efter min mening ikke tilfældet. Fordi der ikke eksisterer et ensartet indsamlingssystem, betyder de foreslåede mærker ikke andet end, at produktet muligvis er genbrugeligt. Jeg forstår ikke betydningen. Jeg foretrækker f.eks. de forskellige nederlandske symboler, som er klare, og som passer til det nederlandske indsamlingssystem.
Ordførerens forslag stimulerer heller ikke forbrugerne. Hun foreslår, at de skal angive emballagens karakter. Det drejer sig om fakultativ, eksklusiv etikettering. Producenterne må ikke længere anvende en anden etikettering. Det nederlandske glascontainersymbol vil så også forsvinde. Jeg tror ikke, at man gør det let for forbrugerne, hvis de selv ud fra en liste med emballageingredienser skal aflede, hvordan de skal sortere deres affald.
Jeg indrømmer, at der er store forskelle i medlemsstaterne vedrørende indsamling af emballageaffald. Ikke alle lægger lige megen vægt på miljøvenlig indsamling af emballageaffald. Jeg mener ikke, at Kommissionens og ordførerens løsninger er tilstrækkelige. Det er ikke utænkeligt, at det virker modsat hensigten. Vedtagelsen af disse forslag vil ikke kun i Nederlandene, men også i andre medlemsstater, føre til megen uklarhed for forbrugerne.
Til sidst, hvis vi vil stimulere forbrugerne, skal vi tilskynde medlemsstaterne til at opstille et miljøvenligt indsamlingssystem. Så længe sådan et system ikke er ensartet, mener jeg, at harmoniseringen af mærker er overflødig.

Souchet
Hr. formand, forvaltning af og kontrol med affald kan ske ved hjælp af forskellige metoder, såsom lettelse af de anvendte materialer, genbrug, genanvendelse og genvinding til energimæssige formål. Vi er meget opmærksomme på udviklingen i alle disse forskellige metoder til genvinding og genbrug, fordi den betragtelige udvikling af emballage - med dens beskyttelses-, sikkerheds- og logistikfunktioner, og især til hjælp til markedsføring - gør det nødvendigt at klare den voksende miljømæssige opgave i denne forbindelse uden at afskære sig selv fra nogen metoder, der kunne bidrage hertil. Derfor stemmer vi for alle de fremsatte ændringsforslag, undtagen Miljøudvalgets ændringsforslag 12, 13 og 15.
Vi forkaster ændringsforslag 13, fordi man ved at præcisere, at emballage og emballageaffald skal behandles i overensstemmelse med mærkningen, fremmer et genvindingssystem, der skader andre systemer. Men vi har behov for alle disse systemer. Nogle ønsker at fremme genbrug og genanvendelse af emballage til skade for den energimæssige genvinding. Dette er i modstrid med en integreret forvaltning af emballage og emballageaffald.
Ændringsforslag 12 og 15 lægger hele ansvaret i forbindelse med en godkendelsesprocedure for emballage over på forarbejdningsvirksomheden og fritager emballagefabrikanten for ethvert ansvar. Men i medfør af princippet om at forureneren skal betale, er det ikke pakkeren, der er ansvarlig for denne procedure, men derimod emballagefabrikanten. Det er i øvrigt nemmere at kontrollere emballagevirksomhederne, for de er ikke så talrige som forarbejdningsvirksomhederne. Hvis man tager vinsektoren som eksempel, findes der i Frankrig kun nogle få flaskefabrikanter, men mere end 30.000 aftapningsvirksomheder, og dette eksempel er repræsentativt.
Til sidst, hr. formand, vil jeg sige, at hvis disse tre ændringsforslag fra Miljøudvalget, som vi mener ødelægger vores kollegas betænkning, forkastes, vil vi stemme for fru Grossetêtes betænkning.

Bjerregaard
Hr. formand, det glæder mig, at Europa-Parlamentet har sat mærkning af emballage på dagens dagsorden. Som De alle ved, vedtog Kommissionen dette forslag allerede i 1996, og jeg vil gerne takke Miljøudvalget og især ordføreren, fru Grossetête, for betænkningen. Baggrunden for, at Kommissionen kommer med dette forslag, er den forpligtelse, som er indeholdt i artikel 8 i direktiv 94/62 om emballage og emballageaffald, som flere talere også har været inde på. I denne artikel står der: »Rådet træffer senest to år efter dette direktivs ikrafttræden afgørelse om mærkning af emballage«. Jeg er klar over, at især de nye symboler, som Kommissionen indfører med forslaget, er blevet kritiseret. Symbolerne vil signalere til forbrugerne, at emballagen kan genbruges eller genvindes. Symbolerne vil imidlertid ikke på nogen måde forsikre om, at emballagen genbruges eller genvindes, og det er da klart et problem. Jeg har med interesse set på den betænkning, der er blevet vedtaget af Miljøudvalget. De foreslåede ændringer - og det blev også fremhævet af ordføreren selv - vil fuldstændigt ændre Kommissionens forslag. De vil nemlig ændre det til et forslag om materialeidentifikation. De af ordføreren foreslåede symboler sigter mod at informere forbrugeren om emballagematerialet. Symbolerne for aluminium, glas og plast har imidlertid også de »jagende« pile og vil derfor signalere genvindelighed til forbrugeren og således kunne give vildledende oplysning.
Så er der ydermere det problem, at vi allerede har en kommissionsbeslutning om materialeidentifikation, beslutning 97/129, der blev vedtaget den 28. januar 1997. Heri fastlægges identifikationssystemer for emballagematerialer. Der er indført specifikke identifikationssystemer i form af tal og forkortelser, og det gælder både for plast, papir, pap, metal, træ, tekstiler, glas og kompositmateriale. Anvendelsen af identifikationssystemet er frivillig. I henhold til artikel 3 i Kommissionens beslutning kan systemet imidlertid gøres obligatorisk. Den foreslåede ændring fra et mærkningssystem for genbrugelighed og genvindelighed til et mærkningssystem i form af et identifikationssystem vil ikke give nogen merværdi sammenholdt med den gældende kommissionsbeslutning. Jeg kan på den baggrund - og det vil næppe komme bag på forsamlingen - ikke acceptere ændringsforslag 1, 3-11, 13, 14 og heller ikke 16 og 18.
Så er der et andet vigtigt aspekt af Kommissionens forslag, og det er det, der vedrører proceduren for vurdering af overensstemmelse eller konformitet. Jeg vil gerne understrege, at der er et akut behov for en procedure for overensstemmelsesvurdering, både hos fabrikanter og myndigheder, for at kontrollere konformiteten med de væsentlige krav i direktiv 94/62. Jeg tilslutter mig derfor fuldt ud ændringsforslag 12, der fremhæver, at al emballage skal have gennemgået en vurderingsprocedure for overensstemmelse, inden den bringes på markedet. Også ændringsforslag 2 og 21 kan accepteres, da de tydeliggør og afrunder forslaget. Det er vigtigt, at vi understreger, at det er fabrikanten, der er ansvarlig for at foretage vurderingsprocedurerne for overensstemmelse. Jeg kan derfor ikke acceptere ændringsforslag 15 og heller ikke 19 og 20. Delt ansvar er ikke muligt, når vurderingsprocedurerne for overensstemmelse skal gennemføres. Fabrikanten af emballage skal sikre, at den emballage, der fremstilles og markedsføres, er i overensstemmelse med bestemmelserne i emballagedirektivet, altså 94/62.
Jeg vil til slut gerne understrege endnu en gang, at jeg ikke tror, at forbrugere, fabrikanter, myndigheder eller miljø får nogen merværdi, ved at dette forslag ændres til et forslag om frivillig materialeidentifikation.
Så startede fru Grossetête med at stille mig et direkte spørgsmål om, hvorvidt der fra Kommissionens side allerede foreligger et nyt forslag. Det gør der ikke. Det, som muligvis har givet anledning til rygterne, er, at vi har startet diskussionen af en revision af emballagedirektivet, men vi er altså i en meget, meget tidlig fase, så det vil være forkert at tilkendegive, at vi havde et nyt forslag.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Mærkning og præsentation af samt reklame for levnedsmidler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0003/99) af Schnellhardt for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 79/112/EØF om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklamer for sådanne levnedsmidler (KOM(97)0020 - C4-0059/97-97/0027(COD)).

Schnellhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, vi har her en betænkning, som allerede har beskæftiget Europa-Parlamentet i lang tid. Allerede under udarbejdelsen af direktivet om mærkning blev spørgsmålet om angivelse af ingredienser på alkoholholdige drikkevarer drøftet, men igen og igen blokeret af Rådet. Hr. kommissær Bangemann, for at vi ikke igen skal komme ud for misforståelser som ved vores sidste møde ved samme tid, på samme sted, vil jeg gerne straks fra starten sige, at jeg takker for den rettidige fremlæggelse af denne betænkning. Det er helt i overensstemmelse med de aftaler, der kom i stand under forligsproceduren. Jeg finder det helt o.k.!
Kommissionens forslag vil lukke et hul, og det må hilses velkomment. I modsætning til alle andre levnedsmidler har der for alkoholholdige drikkevarers vedkommende hidtil ikke været oplysninger om ingredienser på etiketten. Trods alle meningsudvekslinger er der vel i Europa-Parlamentet enighed om én ting: Oplysning om ingredienser i alkoholholdige drikkevarer skal komme af hensyn til det indre marked, og det er i en god forbrugeroplysnings interesse at indføre den. Alle parters enighed på dette punkt er værd at fremhæve. Både i det korresponderende udvalg for Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og tillige i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter er disse forslag fra Kommissionen blevet støttet og forbedret.
Kommissionens forslag vedrører ikke indholdet af mærkningen med ingredienser. Det vil jeg gerne udtrykkelig fremhæve. Det drejer sig i første omgang om det spørgsmål, om hvilke lovgivningsprocedurer der skal anvendes ved fastsættelsen af bestemmelserne om mærkning, og her er der meget forskellige opfattelser, og jeg må sige, at det langsomt begynder at blive pinligt, når ordføreren og medlemmerne allerede nu bekriger hinanden, som i en pressemeddelelse fra min kollega, fru Lulling, der insinuerer, at jeg går alt for højt op i det og er årsag til forsinkelser i Miljøudvalget. Hr. kommissær, jeg anmoder Dem om efterfølgende at bekræfte, at jeg opsøgte Dem for et år siden, og at vi forsøgte at få henholdsvis Kommissionens og Parlamentets juridiske tjeneste til at afgive en fælles udtalelse. Det er til dato ikke lykkedes os at opnå det, for jeg har endnu ikke fået nogen meddelelse.
En af årsagerne til, at jeg har trukket det ud, er, at jeg gerne ville vide, hvad der nu er rigtigt. Det er der to forskellige meninger om. Forslaget - det er min opfattelse - tager nok sigte på en mulig accept fra Rådets side, men det er efter min mening ikke særlig logisk. Tre forskellige lovgivningsmæssige procedurer til den samme lovgivningsmæssige foranstaltning, en foranstaltning, der handler om forbrugerbeskyttelse, må nødvendigvis give anledning til protest fra et parlamentsmedlem, især da når medbestemmelsesproceduren kun skal anvendes på spiritus og aromatiserede vine. I Maastricht-traktaten fik Parlamentet ret til medbestemmelse i spørgsmål om mærkning, og dét vil jeg insistere på, men også af hensyn til lige behandling af andre brancher som øl og spiritus.
Vi bliver nødt til omsider at komme af med den skavank, at sagkundskaben ofte kobles fra under drøftelser om vin og øl i Europa-Parlamentet. Derfor er jeg under udarbejdelsen af betænkningen gået ud fra følgende principper: For det første er mærkning af levnedsmidler til oplysning for forbrugerne herunder mærkning af alkoholholdige drikkevarer principielt en foranstaltning, der vedrører det indre marked og forbrugerbeskyttelsen. De bestemmelser, der er relevante her, er direktivet om mærkning af levnedsmidler. Mærkningen med ingredienser skal derfor ske inden for dette direktivs rammer. Det er nu engang ikke rigtigt, når det nok bagefter, som det er sket tidligere, hævdes, at mærkning af vin kun kan behandles i særlige regler, fordi der er tale om et landbrugsprodukt. Det drejer sig ikke om landbrugsproduktet vin, men om mærkning af varer og forbrugeroplysning.
For det andet skal alle alkoholholdige drikkevarer behandles ens, når det drejer sig om mærkning med ingredienser. Det gælder både det tidsmæssige aspekt, navnlig at reglerne træder i kraft samtidig, og de procedurer, der skal anvendes. Herom er der enighed i Parlamentet.
For det tredje udelukker lige behandling af alle drikkevarer ikke, at der kan opstilles specifikke mærkningsdirektiver for hver enkelt gruppe af drikkevarer, direktiver, som tager hensyn til de enkelte drikkevarers særlige egenskaber. Det er muligt i Miljøudvalgets forslag. At lige behandling af alle grupper af drikkevarer ikke er noget teoretisk tankespil, kan jeg se af de berørte branchers reaktion. Det er ikke min opgave som ordfører og heller ikke Parlamentets opgave som lovgiver at tage parti for den ene eller den anden gruppe. Det er vores opgave at sørge for ens rammebetingelser og undgå forskelsbehandling. Der skal derfor anvendes en fælles procedure, og der skal gælde ens frister for alle. Dette princip er med i Miljøudvalgets forslag. I morgen skal vi afgøre, om vi går ind for en bred deltagelse af Parlamentet, eller om vi vil overlade nogle af mærkningerne til Rådet. Jeg må sige, fru Lulling, at det ikke er tegn på, at jeg går alt for højt op i det, derimod vidner det om ukendskab, når der i Deres pressemeddelelse står, at i henhold til traktaten skal vin og spiritus mærkes på grundlag af markedsordningen for vin. Det er altså det vildeste, jeg længe har hørt!

Klaß
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, der er en del røre i salen. Jeg mener, at forbrugeren bør informeres, ja, at han skal informeres. Det er princippet, og det er vi alle enige om. Det vanskelige er så afgørelsen om, hvorledes disse informationer i detaljer skal se ud. Vi taler i dag om mærkning af drikkevarer, der indeholder mere end 1, 2 volumenprocent alkohol. Det er et bredt udbud af drikkevarer af den mest forskelligartede slags. Det går fra vin over alkoholholdige drikkevarer til de såkaldte alcopops. Hver drik er i sig selv speciel og adskiller sig væsentligt fra de øvrige. Vin er en naturlig drik fremstillet af druer, og på det punkt er forbrugerne efter min mening informeret. Frem for alt findes de, de specifikke forordninger, som indeholder helt klare, differentierede regler om de tilladte ingredienser.
Det forholder sig anderledes med de såkaldte designerdrinks, alcopops. Her er der et stort behov for regler og de skal navnlig gå ud på, at disse drikkevarer helt klart falder ind under alkoholholdige drikkevarer og skal udbydes som sådanne. De må ikke stå på hylden med frugtsaft. Schnellhardt-betænkningen beskæftiger sig ikke med mærkningen i detaljer. I dag drejer det sig udelukkende om, hvem der så for fremtiden skal træffe afgørelse om disse detaljerede oplysninger. Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter støtter Kommissionens forslag om fastlæggelse af en mere detaljeret mærkning, hvor den er påkrævet, i de eksisterende fællesskabsforskrifter. Den frist, der er fastsat i Kommissionens forslag, på tre år til gennemførelsen forekommer os ganske vist for kort i betragtning af den nødvendige differentiering, og vi kræver derfor en forlængelse.
For alle andre produkters vedkommende skal mærkningsforskrifterne fastsættes i henhold til artikel 189 B i traktaten. Kriterier fra sagkundskaben skal være udslagsgivende for mærkningen. Det er vanskeligt for vinavlerne og landmændene at forstå, at vi her har brug for yderligere direktiver. Derfor kan vi acceptere Kommissionens forslag om, at vi her får de specifikke fællesskabsforskrifter, og at vi også her kan fastsætte bestemmelser om dette i henhold til mærkningsdirektiverne.

Lulling
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, om denne betænkning om et forslag til direktiv om mærkning af alkoholholdige drikkevarer kan man selv med den bedste vilje ikke sige, at det, der varer længe, ender med at blive godt. I ca. to år har Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse nu puslet med sin betænkning, selvom Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik allerede afgav deres udtalelser i november og december 1997. Begge udvalg vedtog deres udtalelser enstemmigt, mens to hverken stemte for eller imod. I begge udvalg deltog 74 medlemmer i afstemningerne om udtalelserne, som i alt væsentligt går ind for Kommissionens forslag. Dette forslag fastsætter kun bestemmelser om de procedurer, efter hvilke ingredienserne i alkoholholdige drikkevarer skal mærkes, ikke de mere detaljerede spørgsmål om, hvad der skal stå på etiketten.
Vi har siden 1979 vidst, at Rådet og Europa-Parlamentet har svært ved at nå frem til regler derom. Alligevel er det uansvarligt, at Miljøudvalget har spildt et helt år efter de medvirkende rådgivende udvalgs udtalelser for så at forelægge os en yderst omstridt betænkning, der blev stemt om i den første ferieuge af januar, og som kun 24 medlemmer stemte for, mens 15 stemte imod, og én hverken stemte for eller imod. Hvorfor nu denne taktik? Fordi ordføreren og de medlemmer af Miljøudvalget, der støtter ham, simpelthen ikke vil indse, at i henhold til traktaten er de forskellige former for vin og spiritus landbrugsprodukter, og produktionen og markedsføringen af dem falder ind under den fælles markedsordning for vin. For alle andre alkoholholdige drikkevarer, herunder øl, gælder et andet retsgrundlag.
Som en logisk konsekvens heraf har Kommissionen foreslået, hvorpå, ikke hvorledes - det kommer senere - forskrifter for disse to store gruppers vedkommende om ingredienser i alkoholholdige drikkevarer skal baseres. Med hensyn til landbrugspolitik gælder, hvad enten det passer os eller ej, nu engang retsgrundlaget i artikel 43, som kun fastsætter en høring af Parlamentet. Hvad angår forskrifterne om mærkning af de andre alkoholholdige drikkevarer, som er industriprodukter, skal der nu være medbestemmelse. At mange medlemmer af Europa-Parlamentet lægger et godt ord ind for medbestemmelse - tous azimuts , ville de Gaulle have sagt - og prøver på at få medbestemmelse også dér, hvor den ikke er fastsat i henhold til traktaten, kan man måske forstå, selvom jeg mangler forståelse for dem, der bøjer loven.
Den omstændighed, at ordføreren ligefrem går alt for højt op i sagen - han taler hele tiden om den - og også vil have medbestemmelse, hvad angår mærkning af landbrugsprodukter, nærmer sig i mellemtiden det groteske, og De ved, hr. formand, at vi har genfremsat fornuftige ændringsforslag fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Vi er indforstået med, at reglerne om mærkning af ingredienser kan træde i kraft samtidig for begge grupper af drikkevarer. Vi kan også leve med, at det skal ske i løbet af tre år, men alt andet er en overtrædelse af traktaten, og jeg håber derfor, at Europa-Parlamentet stemmer for os.

Whitehead
Hr. formand, jeg vil gerne støtte ordføreren mod dette angreb fra hans egne. Det er ikke hr. Schnellhardts fejl, at denne sag har været blokeret i udvalget i et stykke tid. Det er ikke hr. Schnellhardts fejl, at man på det skammeligste har afvist, at de fælles politikker om mærkning kræver fælles procedurer. Det er ikke hr. Schnellhardts fejl, at der - mildest talt - har været en række forhindringer.
De fleste medlemmer af udvalget mener, at det er nødvendigt og legitimt, at fællesskabsbestemmelser med samme målsætning skal være underlagt samme lovgivningsprocedure, nemlig den, der fastsættes i EF-traktatens artikel 189. Vi ønsker, at dette skal gælde for både de specifikke fællesskabsbestemmelser, der henvises til her, og for alle andre alkoholholdige drikkevarer. Vi deltager ikke i og ønsker ikke at deltage i en strid om, hvad der skal stå på etiketten. Det hører i øjeblikket under en anden afdeling.
Vi ønsker ikke at blive trukket ind i en diskussion mellem nord og syd eller en diskussion mellem dem, der har netop denne sektor af landbrugsmarkedet, og dem, der har andre sektorer. Vi ønsker ikke at blive inddraget i en stigmatisering af alkoholholdige drikkevarer, dog med undtagelse af områder, hvor nye produkter kan udgøre en sundhedsrisiko for de uforsigtige. Vi ønsker en ensartet holdning. Vi ønsker, at den skal omfatte alle anerkendte, lovlige og traditionelle alkoholholdige produkter. Derfor søger vi gennem en række ændringsforslag, især 9 og 15, at få æblecider og pærecider med på standardlisten sammen med vin, spirituosa og øl.
Jeg vil gerne appellere til vinentusiasterne her om at bidrage til kompromiset ved at sikre en fælles procedure. Det er vi alle nødt til. Det har jeg selv gjort. Jeg er parat til at acceptere hr. Bébéars ændringsforslag, som fik støtte fra den næstsidste taler, med hensyn til de mulige farer ved de nye alkoholholdige drikkevarer, de såkaldte alcopops. Det gør jeg vel vidende, at disse fremstilles i min egen valgkreds. De folk, der stemmer på mig, fremstiller disse produkter. Jeg er parat til at sige det officielt her og nu, at de kan udgøre en sundhedsfare, og at de skal behandles på en særlig måde.
Jeg har aldrig oplevet den kompromisånd fra dem, der kommer her og fortæller os, at det at drikke vin er en kulturel oplevelse, som på en eller anden måde skal holdes uden for alle Parlamentets ordninger og undersøgelser. De, der siger sådan og fremsætter disse trættende påstande, fornærmer ikke blot de europæiske forbrugeres intelligens - det fleste forbrugere vil være helt enige med hr. Schnellhardt og hans store arbejde i denne sag. Værre endnu, de fornærmer selve dette Parlament. De siger bevidst, at der findes et område for undersøgelser og opsyn, hvor dette Parlament ikke skal have nogen rolle med hensyn til mærkning. Det kan jeg ikke acceptere, og det håber jeg heller ikke, at Parlamentet vil.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, drikkevarer indgår i vores ernæring. Allerede i det 15. århundrede konstaterede vi i den delstat, jeg kommer fra, i Bayern, at der også for forbrugerne skal være præcise spilleregler, og øl indgår immervæk som en del af de næringsmidler, som folk i Bayern indtager. Derudover findes der naturligvis også andre drikkevarer. Læger har i mellemtiden anbefalet, at man indtager mindst tre liter væske dagligt, og det er forbrugerens valg, hvad han tager. Men det er vigtigt for ham at vide, hvilken kvalitet han kan vælge. Jeg tror ikke, forbrugeren spørger, om en drikkevare nu hører ind under landbrugets fælles markedsordning eller under andre områder af det indre marked, for det, han ret beset har brug for, er en information, han kan stole på.
Jeg tænker f.eks. på folk, som måske allerede har indtaget for meget alkohol og derfor slet ikke bør drikke mere, men det drejer sig også om dem, der f.eks. har sukkersyge og ønsker at vide, hvor meget restsukker der er i en given drik. Det er alt sammen noget, som i dag er meget vigtigt, og jeg mener, at vi har brug for en lovgivning, som tager hensyn til forholdene, som de er i dag, og ikke bare stiller øl eller æblecider i et hjørne og vin i et andet. Jeg mener, at vi her har brug for et realistisk grundlag. Jeg vil gerne appellere til fornuften, og jeg mener, at Schnellhardt-betænkningen er grundlaget derfor. Det ville glæde mig, hvis Parlamentet tilslutter sig det oplæg, hr. Schnellhardt har udarbejdet.

Riis-Jørgensen
Hr. formand, jeg vil gerne udtrykke en stor tak til Schnellhardt for en udmærket betænkning. Jeg synes, det er vigtigt, som flere af mine kolleger har understreget i aften, at vi ikke opdeler alkoholmarkedet på en sådan måde, at vi har én ting i det ene hjørne og en anden ting i det andet hjørne. Det må være en forudsætning, at der gælder ensartede krav til mærkningen af ingredienser, både når det gælder øl, vin og spiritus. Det er den ene ting. Den anden ting er, at reglerne skal træde i kraft samtidig for at undgå, at der er forskellige regler, afhængigt af om man drikker øl, vin eller spiritus. Så den tredje ting: for at sikre ensartede regler er det nødvendigt, at man bruger den samme beslutningsprocedure, at de samme regler finder anvendelse med fuld inddragelse af Europa-Parlamentet. Derfor vil jeg gerne på Den Liberale Gruppes vegne tilslutte mig ændringsforslag 1 om, at vi tilføjer artikel 129 A som beslutningsprocedure. Jeg vil også gerne tilslutte mig ændringsforslag 23, som går ud på, at det på flasken skal angives, hvor meget alkohol eller hvor mange genstande den indeholder, så vi, der kører bil, eller andre er klar over, hvor meget man kan indtage ud fra et sundhedsmæssigt synspunkt. Jeg vil også gerne tilslutte mig ændringsforslag 12, hvor man foretrækker »ingredienser« i stedet for »indeholder«, og endelig - som jeg sagde før - er det meget vigtigt, at vi behandler de alkoholiske drikke ens, så jeg tilslutter mig ændringsforslag 15 og 9.
Jeg håber meget, at vi i morgen kan vedtage denne betænkning. Jeg ved godt, at der er store forskelle mellem nord og syd, men jeg synes, at det er utroligt - jeg er helt enig med Whitehead - at man i forbindelse med vindrikning taler om kultur, mens man betragter drikning af øl som udtryk for noget helt andet. I begge tilfælde drejer det sig jo om væsker, som man indtager i festligt lag eller i forbindelse med en middag. Jeg håber altså meget, at vi kan nå frem til, at alle disse ting behandles ensartet og med fuld inddragelse af Parlamentet.

Cabrol
Hr. formand, kære kolleger, dette forslag til direktiv om ændring af direktiv 79/112/EØF vedrører mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt reklamer for sådanne levnedsmidler med hensyn til alkoholholdige drikke. Forslaget, som ikke fastsætter regler om varedeklarationer, muliggør ikke desto mindre benævnelsen af ingredienser i de fem allerede eksisterende forordninger. Europa-Kommissionen foreslår, at disse informationer skal træde i kraft i løbet af tre år fra 1. juli 1998.
Vi har følgende kommentarer. For det første kan man kun glæde sig over, at Kommissionen tager hensyn til forbrugerens informationsbehov i forbindelse med ingredienserne i alkoholholdige drikke. Men det er bekymrende, at de nye drikke, der indeholder alkohol, og som er beregnet til ungdommen - de såkaldte færdigmix eller alcopops - ikke omtales i nærværende forslag. Præsentationen heraf og reklamen herfor er lavet, så disse drikke tiltrækker unge og kan udgøre en sand fare for den offentlige sundhed. Desuden er det vigtigt, at der på disse drikke findes en deklaration, der nævner ingredienserne og alkoholprocenten. Det er vigtigt, at Europa-Kommissionen fremsætter en tekst om, at disse drikke, der kaldes læskedrikke, men som indeholder alkohol, skal stå på hylderne blandt vin og spiritus i forretningerne.
Nogle af disse drikke indeholder således mere end 3 til 4 % alkohol, alkohol, der ofte er af ukendt oprindelse, og hvis smag skjules af sukker. I forbindelse med den gruppe af drikke, der omfattes af ændringen af disse mærkningsmetoder, og som nævnes i artikel 6, stk. 3, er der grund til at tilføje aromatiserede drikke på basis af vin og aromatiserede cocktails på basis af vin, som omtales i forordning 1601/91/EØF.
Derimod er øl ikke genstand for nogen specifik fælles forordning. Øl skal normalt udelukkes fra denne artikel. Derfor anmoder jeg Dem om, at De støtter ændringsforslag 14 og forkaster ændringsforslag 9 fra ordføreren. Den omtalte artikel 6, stk 3, fastsætter en gennemførelsesfrist for mærkningsmetoderne på tre år fra 1. juli 1998. Denne korte frist viser sig allerede uanvendelig, fordi den er for knap i forhold til vedtagelse af direktivet. Den foreslåede frist i ændringsforslag 14 er altså meget mere realistisk.
Endelig - som ordføreren for Landbrugsudvalget også minder om - forekommer begrebet »udarbejdet ved hjælp af« mindre hensigtsmæssigt end begrebet »fremstillet ved hjælp af«. Vi foretrækker altså den sidste formulering, der i øvrigt er bedre kendt af forbrugerne i forbindelse med levnedsmidler.

Marinucci
Hr. formand, i mit land siger man, at man ikke skal slå større brød op, end man kan bage. Jeg ved ikke, om dette er tilfældet med hr. Schnellhardt, for jeg håber, at hans betænkning, der er blevet ændret på behørig vis, til sidst vil blive vedtaget af Parlamentet. Der er dog ingen tvivl om, at hr. Schnellhardts forsøg på at medtage vinen blandt de drikkevarer, hvis mærkning bør rette sig efter den procedure, der omtales i traktatens artikel 189 B, har medført en alvorlig og utilgivelig forsinkelse. Kommissionen havde nemlig allerede sendt Parlamentet det forslag, vi behandler her i aften, den 10. februar 1997. Miljøudvalget, som er kompetent på dette område, udnævnte hr. Schnellhardt til ordfører den 16. april 1997, det vil sige for næsten to år siden. Og der var tale om et forslag, der hastede, ikke mindst fordi samme udvalg var forsinket med hensyn til de frister, der er angivet i artikel 6 i direktiv 112 fra 1979. På trods af dette har Miljøudvalget - der takket være sin formands effektivitet normalt er meget hurtigt til at behandle og vedtage betænkningerne - måttet behandle dette emne hele tre gange i løbet af to år, og de har stået over for et ukendt antal strategiske henvisninger, der måske skyldes udsigten til valg. Hvorfor det? Fordi hr. Schnellhardt, der påberåber sig vigtigheden af, at Parlamentet træffer beslutninger på det størst mulige område - hvilket alle i øvrigt er enige i - ønskede, at vinen ikke længere skulle høre under området for særlige forslag i forbindelse med vin. Men han har ikke taget højde for, at mærkningen er en vigtig del af selve definitionen af vinen, der kan være bordvin, kvalitetsvin osv.
Vi, der repræsenterer de områder, som er stolte af at være store vinproducenter, kan ikke være enige heri, og i den forbindelse vil jeg gerne takke den gruppe, jeg har æren af at tilhøre, for at have givet mig lov til at sige dette her i Parlamentet.
Nej, vi er ikke enige. Det er ikke bare for at beskytte producenterne, selvom det drejer sig om en gruppe, som det er mere end rimeligt at tage hensyn til her i Europa, i betragtning af at de med rette værdsættes i hele verden. Og det er ikke bare for at beskytte produktionen i vores regioner, men også - og jeg vil endda sige navnlig - for at beskytte de europæiske forbrugere og ikkeforbrugere, herunder, hr. formand, kære kolleger, også de store øldrikkere, såfremt de - hvilket jeg håber for dem - skulle bestemme sig til en gang - og måske flere gange - at drikke et godt glas vin.

Hyland
Hr. formand, set fra et folkesundhedsmæssigt synspunkt kan man vanskeligt forestille sig et vigtigere administrationsområde end forordningerne for levnedsmiddelkvalitet. Fra et landbrugsmæssigt synspunkt må vi give landmændene og levnedsmiddelindustrien, at de går i spidsen for at levere kvalitetslevnedsmidler på en måde, der er forenelig med forbrugernes krav. Set i forbindelse med reformen af landbrugspolitikken er det klart, at ekstensiveringsprocessen udgør et troværdigt produktionsgrundlag for kvalitetsråvarer til levnedsmiddelsektoren. Selvom det medfører udgifter for producenterne, har det desværre ikke resulteret i en forbedret økonomisk reaktion fra markedet.
Eftersom landbrugsøkonomierne i Den Europæiske Union og tredjelandene bevæger sig i retning af en globalisering, er det vigtigt i forbindelse med verdenshandelsforhandlingerne, at de lande, der lægger vægt på fødevarekvalitet og forbrugernes krav, ikke stilles dårligere i forhold til USA, hvilket er tilfældet for øjeblikket. Jeg støtter fuldt ud princippet om tydelig, ikketeknisk og standardiseret mærkning af levnedsmidler. Men vi må være forsigtige og undgå overregulering i vores ønske om sporing og gennemsigtighed, da en sådan overregulering kan føre til manglende innovation og forskning i nye produkter.
Med hensyn til genetisk modificerede organismer vil jeg gentage mine tidligere udtalelser. Ingen levnedsmidler, der er genetisk modificerede, eller som indeholder genetisk modificerede ingredienser, må frigives i fødekæden, før de er gennemtestede og da kun med tydelig mærkning. For at berolige forbrugerne i den henseende foreslår jeg farvekodning af alle etiketter på levnedsmidler, der indeholder genetisk modificerede ingredienser. Jeg opfordrer også til oprettelse af et undervisningsprogram om genmanipulationsprocessen, som den anvendes inden for landbruget. Bekymringer i den henseende skal være baseret på kendsgerninger og ikke være reaktioner på kampagner, der er udformet, så de spiller på forbrugernes frygt. Set ud fra dette synspunkt har vi brug for et effektivt uddannelsesprogram for forbrugerne.

Bébéar
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, hr. Schnellhardt, jeg mener, at De alle tager fejl. Jeg tror ikke, at De har forstået vores skridt. Jeg tror rent ud sagt, hr. Whitehead, at De tager fejl. Jeg er læge. Jeg kan ikke acceptere, at De på nogen måde antager, at jeg støtter alkoholisme. Jeg kæmper hver eneste dag mod denne forbandelse. Jeg kan ikke acceptere, at De taler om alcopops. Det er en forbandet og farlig drik, som vi må udrydde fra markedet, og som er farlig for vores ungdom. Hr. Whitehead og hr. Schnellhardt, jeg ville ønske, at De i højere grad ville overveje, hvad det at nyde et godt glas vin eller en god whisky ved en festlig lejlighed betyder for den europæiske kultur, hr. Whitehead, men med mådeholdenhed.
Jeg tror ikke, kære venner og kolleger, at De har forstået, at for kort tid siden - for mindre end to uger siden - stemte vi om en reform af den fælles markedsordning for vin. Vi prøvede ved denne lejlighed at forsvare principperne om kvalitet, regionalisering og overholdelse af vores traditioner med vin og alkoholholdige drikke i forbrugerens interesse og efter de forskelle, der findes på europæisk niveau.
Mærkning, hr. Schnellhardt, er en integreret del af det, vi vedtog, idet vi fastsatte regler for præsentation af vin ved at fremsætte forslag om - over for offentligheden - hvordan benævnelser, oprindelseserklæringer - f.eks. slotte, Riversaltes - prädikat, som De siger på tysk, hr. Schnellhardt - Q & A osv. skal fremgå. Kort sagt er det vores opgave at forsvare en vis kultur. Det er vores opgave i medfør af vores nyeste fælles markedsordning for vin. Vi vil respektere forbrugeren og forsvare vinen, og vi vil derfor stemme mod Dem i morgen, hr. Schnellhardt.

Gillis
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Schnellhardt for hans klare og præcise indføring i et kompliceret, følelsesbetonet og vanskeligt stykke lovgivning. Hvad angår mærkning af alkoholholdige drikke, er det min holdning, at forbrugerne har ret til gennemsigtighed og fuldstændig åbenhed. Mærkning af alle forbrugerprodukter og navnlig levnedsmidler, herunder læskedrikke og alkoholholdige drikke, er vigtig for at give forbrugerne en klar beskrivelse af de pågældende produkter.
Jeg er klar over, at traditionelle produkter normalt ikke har været mærket med hensyn til indhold. Mærkning kan heller ikke løse alle problemer. Mærkningen skal være nøjagtig og kontrolleret for at sikre forbrugernes tillid. Upræcise og ukontrollerede deklarationer er værdiløse og bringer hele systemet i miskredit.
På trods af alle disse problemer spiller mærkning en vigtig rolle og bør gælde for alle levnedsmidler, også alkoholholdige drikke. Ved afstemningen vil jeg gerne have, at forslaget om at medtage øl udvides til også at omfatte cider. Derfor vil jeg støtte både ændringsforslag 15 og 9.
Afslutningsvis vil jeg sige, at forbrugeroplysning skal være både fuldstændig og nøjagtig. Derfor støtter jeg deklarering af ingredienser for alle levnedsmidler.

Bangemann
Hr. formand, jeg har nu allerede i 11 år været med til disse forhandlinger, og jeg har været vidne til alle de forskellige forsøg på at bringe det emne, vi drøfter igen i aften, ind i en fornuftig ordning. Kommissionen har nu igen en gang gjort et forsøg, som ret beset sætter ind i forbindelse med de proceduremæssige spørgsmål, ikke så meget spørgsmål om indholdet, for hvis vi begynder med spørgsmål om indholdet, ender det præcist, som det gjorde med de to første forslag. Vi kommer ikke ud af stedet. Derfor er det udgangspunkt, som ordføreren har valgt, og som vi jo også foreslog i vores forslag, sikkert i første omgang rigtigt.
Jeg kan ikke blande mig i stridighederne nu. Det er rigtigt, at jeg har talt med ordføreren, men om han har forsinket forslaget, ved jeg ikke, fru Lulling. Af natur er jeg ganske vist tilbøjelig til at tro alt, hvad De siger. Men jeg vil ikke blande mig i det!
Hvad er det, vi har foreslået, og hvad drejer striden sig egentlig om? Jeg vil ikke gå ind på spørgsmålet om, hvilket af produkterne der mest er repræsentant for kultur, selvom man kunne sige meget derom. Vin nævnes immervæk i Biblen, og det er jo da noget! På det grundlag skal vi ikke føre kulturkamp nu, hverken vin mod øl eller ølegne mod vinegne, man bør derimod overveje, hvorledes vi kan opnå, at det, der er vigtigt for forbrugeren, virkelig står på etiketten. Det ønsker vi jo alle at opnå. Det er i første omgang et mål, hvor der ingen forskelle er.
Når det er det fælles mål, kommer man ikke uden om, at vi allerede for visse alkoholholdige drikkevarer har meget detaljerede enkeltforskrifter og forøvrigt tillige meget erfarne institutioner, der påtager sig og gennemfører sådanne opgaver. Det er jo ret beset kun det, vi foreslår. Vi vil ikke sige, at der er en kvalitetsforskel mellem vin og øl eller mellem øl og grappa eller hvad, det nu måtte være. Spørgsmålet er, om vi udnytter det, vi allerede har, så vi undgår dobbeltarbejde. Det er rigtigt, at hvis vi nu overlapper vinmarkedet og forskrifterne for salg af vin, som jo allerede er meget detaljerede, hvis vi nu oven i alt det, hr. Schnellhardt, lægger en generel forskrift, opstår der med sikkerhed en situation, som forbrugeren nok løber sur i, og som navnlig vil give også producenterne problemer. Det er ret beset den eneste forskel, det drejer sig om.
Jeg har forstået af drøftelsen, at der i dette spørgsmål er meget forskellige holdninger i Parlamentet. Det er altid rart for os, fordi vi så kan vente og se, hvilken holdning der sejrer. Det ville jeg også foreslå her. Jeg kunne dog godt forestille mig, at Rådet nok snarere følger det, vi foreslår. Men det kan man jo også sætte sig ned og vente på.
Derfor vil jeg nu sige noget om de enkelte ændringsforslag, for at De kan tage vores holdninger med i Deres betragtninger, når De stemmer. Vi kan acceptere ændringsforslag 3. Dér foreslås endnu en betragtning, som indeholder de to mål med forslaget, det vil sige både forbrugerbeskyttelsen og en styrkelse af det indre marked. Det er naturligvis ikke noget problem for os. Det samme gælder for ændringsforslag 17.
Vi anser ikke ændringsforslag 1 for nødvendigt, for et nyt retsgrundlag oven i 129 A er ikke nødvendigt, fordi 100 A også omhandler forbrugerbeskyttelsen. Jeg vil for øvrigt ikke blande mig i de juridiske tjenesters strid. Vi har lavet forslaget sådan, som vi altid gør. Vi baserer det på det retsgrundlag, der forekommer os at være det fornuftigste. Hvis man ser sådan på det, at 43 også skal med, fordi der er tale om forskellige produkter, kan man naturligvis også gøre det.
Jeg har allerede sagt, at vi skelner mellem vin, aromatiseret vin og spiritus, fordi vi her allerede har udførlige fællesskabsforskrifter med mærkningsbestemmelser. Det forekommer os logisk, at mærkningsbestemmelserne om ingredienserne i disse drikkevarer - med hensyn til indholdet må vi se at komme til en forståelse - skal tilpasses inden for de nye forskrifters rammer. Naturligvis får vi nye forskrifter, men de skal så føre til en tilpasning af disse specificerede forskrifter og ikke omvendt.
For drikkevarer som øl og æblecider, som der ikke findes fællesskabsbestemmelser om, skal mærkningsbestemmelserne fastlægges i direktiver fra Kommissionen. Dér vil så naturligvis det spørgsmål dukke op, hr. Schnellhardt, hvad vi skal basere det på, og hvorledes Parlamentet skal involveres. Jeg er fuld af forståelse for, at Parlamentet naturligvis helst arbejder med en procedure, som kræver dets samtykke eller næsten gør det, og derigennem styrker Parlamentets position. Men det kan man ikke drive så vidt, at man anvender det princip selv, når det sagligt ikke fører til fornuftige resultater. Man kan nu engang ikke udkæmpe kompetencestridigheder på andres bekostning. Det anser jeg ikke for fornuftigt.
Vi kan acceptere de redaktionelle forbedringer i ændringsforslag 14 og ligeledes forlængelsen af fristen for fastsættelse af de nærmere regler til fem år. Men det skal så gælde for alle produkter. Det foreslås i ændringsforslag 19, at det kun skal gælde for vin og spiritus. Det er efter vores mening en forskelsbehandling, vi ikke kan acceptere. Derfor kan vi ikke acceptere ændringsforslag 5, 6, 7, 11, 16, 20 og anden del af ændringsforslag 9 og 15. Første del af ændringsforslag 9 og 15 kan vi godt acceptere.
Ændringsforslag 2, 10 og 18, hvor formålet åbenbart er, at artikel 6 i direktiv 79/112 umiddelbart skal kunne anvendes på andre drikkevarer som æblecider eller nye industriprodukter, kan vi ikke acceptere, for så ville vi være nødt til at angive listen over ingredienser straks sammen med vedtagelsen af det ændrede direktiv på disse drikkevarers etiket, mens denne forpligtelse endnu ikke ville gælde for vin, øl og spiritus. Det vil sige, at der igen forelå forskelsbehandling, men nu på den anden side.
Hvad angår disse drikkevarer i øvrigt, er problemet snarere vildledning af forbrugeren, i mange tilfælde gennem en streng håndhævelse af artikel 2 i direktiv 79/112. Det kunne meget nemt ordnes via medlemsstaternes kontrolmyndigheder. Det er ikke så meget et problem om nye regler.
I vores forslag opfordrer vi til, at der foran ingredienslisten anføres »Indeholder«, hvis ikke alle ingredienser kan komme med på listen. Således kunne man f.eks. beslutte ikke at medtage vand i ingredienslisten for mange af disse drikkevarer som whisky, for det er jo ikke det afgørende. Fru Schleicher nævnte et eksempel, som det forekommer mig noget vanskeligt at gennemføre. Hun mener, at hvis forbrugeren allerede i et vist omfang er beruset, vil han give sig til at læse ingredienslisten igennem for at konstatere, om han kan drikke videre, men formodentlig er han i den forfatning slet ikke i stand til at læse mere!
Vi ønsker endvidere ikke at anvende begrebet »produktion« i forbindelse med forskrifterne om vin, og derfor kan vi ikke acceptere ændringsforslag 12 og 22. Ændringsforslag 4 og 13 kan vi heller ikke acceptere, men vi vil tage standardartiklen om at høre Den Videnskabelige Komité med, det vil sige, at vi principielt accepterer Den Videnskabelige Komités rolle. Ændringsforslag 23 og 24 vedrører problemet alkoholisme. Det er lige så lidt som spørgsmålet om GMO - den kollega, der var inde på genetisk modificerede organismer, er allerede gået - genstand for forhandlingen, heller ikke spørgsmålet om alkoholisme. Det er der jo også allerede taget stilling til ud fra en medicinsk synsvinkel. Hr. Schnellhardt er for øvrigt også læge. Det kan de så som fagfolk drøfte indbyrdes.
Tilråb
Dyrlæger er også læger, og af og til er det vanskeligere at behandle dyr end mennesker. Men alkoholisme er i hvert fald ikke noget problem hos dyr, det erkender jeg!
Til slut vil jeg gerne anmode om, at vi enes om én ting: Der er for disse produkters vedkommende virkelig tale om en gammel kultur. Det skal ikke være nogen kulturkamp, men det er sikkert klart. Problemet alkoholisme optræder jo slet ikke i forbindelse med de drikkevarer, en forbruger køber og indtager, fordi de i deres smagskvalitet er af betydning for ham. Det drejer sig ikke om det spørgsmål, om der er alkohol i. Der er da ingen, der vil købe en flaske pétrusse eller amarone for at drikke sig fuld. Det kan man virkelig gøre for færre penge! Det bør man også tage lidt hensyn til. Man kan ikke skære alt over én kam eller måle alt med samme alen. Dermed ville man gøre mange uret, for øvrigt også forbrugeren. Så dum er forbrugeren ikke, at han kun er virkelig informeret, når han har læst alt det, vi foreskriver. Man bør ikke anse forbrugeren for et væsen, som kun vi kan oplyse.
Jeg har ikke noget imod, at der står lidt mere på etiketterne, men jeg ved helt bestemt, hvilke alkoholdige drikkevarer jeg vil drikke og hvilke ikke. Selv inden for de forskellige kategorier foretager jeg et meget omhyggeligt udvalg, selvom der overhovedet ikke står noget på etiketten.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
Mødet hævet kl. 23.25

