Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 24 oktober 1997.
Såsom vissa av våra kolleger vet har Europaparlamentets ordförande genomgått en enkel och godartad blindtarmsoperation. Det är anledningen till att jag ersätter honom här för att öppna mötet. Å allas våra vägnar sänder vi honom våra förhoppningar om ett snabbt tillfrisknande.
(Applåder)

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från sammanträdet den 24 oktober har delats ut.
Finns det några synpunkter?

McIntosh
Fru ordförande! Jag vill ställa en ordningsfråga om huruvida kommissionären kan komma till parlamentet i dag för att göra ett brådskande uttalande om den franska lastbilsblockaden och det faktum att Frankrike bryter mot Romfördraget. Kan ni bekräfta att kommissionären kommer hit i dag för att göra ett uttalande?

Ordföranden
Kära kollegor, jag ber alla som tänker komma med ordningsfrågor i samma ämne ha vänligheten att lyssna, eftersom jag om några minuter kommer att lämna ett förslag som går precis i den riktning ni önskar.

Wijsenbeek
Fru ordförande! Man får inte betrakta oss på den här sidan av kammaren som ett bihang eller en blindtarm. Om McIntosh hade följt debatten som föregick ert tillkännagivande, fru ordförande, skulle hon ha vetat att det var den liberala gruppen som begärde denna debatt och att den kommer att äga rum.

Ordföranden
Herr Wijsenbeek, jag skall räkna upp alla grupper som lämnat denna begäran så att allt verkligen blir klargjort.

Hardstaff
Fru ordförande! Jag hänvisar till någonting som inte fanns i fredagens protokoll från den förra sammanträdesperioden eftersom jag inte hade tillfälle att framlägga mitt ärende.
På torsdagen bad jag skriftligen om att en ändring skulle göras omedelbart efter omröstningen om chokladdirektivet för att ändra min röst om ändringsförslag nr 25. Men på fredagen var jag inte korrigerad i listan över registrerade röster. Jag försökte ta upp ämnet men trots att parlamentets sekretariat visste om att jag försökte väcka en ordningsfråga - vilket inte var fallet med alla människor som satt upp sig på talarlistan - vägrade ordföranden och jag tvingades återigen att göra detta skriftligen. Jag ber er nu bekräfta att den avlagda rösten för torsdagen ändras i enlighet med de två skrivelser jag har skickat.

Ordföranden
Fru Hardstaff, vi skall i dagens protokoll notera ert uttalande om den omröstning ni nämnde.

Van Bladel
I protokollet från den 23 oktober har det insmugit sig besvärande fel som jag absolut måste korrigera, fru ordförande. Jag talade då om att regeringen i Luanda har lejt legosoldater och skaffat några C-130 flygplan som därefter användes för att hjälpa den förre diktatorn i Kongo-Brazzaville att ta makten. I det fullständiga förhandlingsreferatet står det inte Luanda utan Rwanda. Det talas om en leverans av 130 amerikanska flygplan. Det skulle ha varit århundradets leverans det, fru ordförande. Det handlar det naturligtvis inte om.

Ordföranden
Fru van Bladel, det är egentligen det fullständiga förhandlingsreferatet som berörs av er kommentar. Därmed kan jag säga er att era kommentarer kommer att noteras i dagens protokoll så att det korrigeras på det sätt ni önskar.
(Protokollet justerades.)

Macartney
Fru ordförande! Detta är en viktig ordningsfråga rörande tillämpningen av artikel 123(5) i vår arbetsordning på artikel 102 om språk. Den handlar särskilt om de mycket betydande skillnader som finns i de olika språkversionerna av Fraga-betänkandet. Det finns skillnader mellan språkversionerna och också mellan den version som antogs av utskottet och den som ligger framför oss nu. Ni sitter i en dålig sits nu om ni satt i ordförandestolen vid det tillfället.
Jag påpekade problemet för sekretariatet förra veckan. Jag skrev personligen till generalsekreteraren om det. Jag är rädd att ni inte har något annat val än att förklara omröstningen om Fraga-betänkandet ogiltig om vi skulle gå vidare med en omröstning om detta i morgon. Hellre än att försätta er i denna svårighet skulle jag vara beredd att lyssna på de stora gruppernas åsikter huruvida de hellre skulle hänvisa det tillbaka till utskottet, vilket jag tycker verkar vara en möjlighet. Alternativet är att skjuta upp omröstningen tills vi lyckats lösa språkproblemet. Vi kan inte rösta om detta i morgon. Det skulle vara helt absurt.

Aelvoet
Fru ordförande! Betänkandet som kollega Macartney nämnt ställer upp problem på olika plan. Där är för det första det faktum att det här rör sig om ett initiativbetänkande från fiskeriutskottet, men att utskottet underlåtit att begära in yttranden från de utskott som man alltid måste begära in yttranden från. I synnerhet saknas yttrandet från utskottet för utveckling och samarbete. Yttrandet från miljöutskottet saknas. Yttrandet från utskottet för rättsliga frågor saknas. Jag skulle i detta sammanhang vilja hänvisa till det faktum att ordförandekonferensen alldeles nyligen fattade beslut om att yttrandeförfarandet i parlamentet måste respekteras i varje fall även om det rör sig om ett initiativbetänkande. Det har alltså inte varit fallet med Fraga Estévez betänkande.
För det andra skulle jag vilja uppmärksamma att det i den gemensamma församlingen AVS-EU, under den gångna veckan, uppstått en stämning mellan AVS och EU som ligger på regelrätt kollisionskurs med ett antal punkter i detta betänkande. Jag tycker att det inte är riktigt klokt att det skulle gå i den riktningen. Av den anledningen anser vi att det verkligen finns all anledning att återförvisa detta betänkande till utskottet.

Ordföranden
Kära kollegor, vi kan inte inleda en debatt om denna fråga. Ett antal personer önskar emellertid göra inlägg och jag kommer att ge dem ordet.

Provan
Fru ordförande! Fraga-betänkandet är ett initativbetänkande och ett mycket viktigt betänkande för framtiden för den gemensamma fiskeripolitiken. Jag skulle vilja säga till detta parlament att fru Fraga har uppfört sig oklanderligt som föredragande. Hon lade fram ett betänkande som hade 460 ändringsförslag. Hon drog sedan tillbaka betänkandet och skrev ett betänkande som majoriteten av fiskeriutskottet kunde komma överens om. Hon är ett mycket bra exempel på hur en föredragande skall agera när det gäller parlaments- och utskottsarbete.
Jag är därför helt övertygad om att parlamentet vill behålla betänkandet så som det är framlagt för parlamentet, eftersom de flesta grupper, trots ett eller två små språkliga problem som kan lösas av sekretariatet, vill hålla sig till föredragningslistan och se att parlamentets arbete går framåt.

Green
Fru ordförande! Jag tog upp det här problemet i morse i min grupp, eftersom det omtalats för mig flera gånger av ARE-gruppen, som pekade på att det fanns allvarliga tekniska och språkliga fel. Den överväldigande majoriteten av min grupp ansåg att det inte fanns någonting som inte kunde rättas till i betänkandet framför oss i dag. Därför anser vi att den skall behållas på föredragningslistan som den är.

Ordföranden
Det hela är alltså fullständigt klargjort. I vilket fall som helst har vi röstat om föredragningslistan. Det kommer därför inte på frågan att rösta om huruvida ärendet skall återförvisas eller ej. Det är först när punkten kommer upp i föredragningslistan som ärendet kan tas upp, men jag tycker ändå att det var viktigt att göra dessa förtydliganden.

Gallagher
Fru ordförande! Jag stöder Macartneys begäran om återförvisning. När det fanns över 460 ändringsförslag och kompromissbetänkandet med många ändringsförslag lades fram hade vi ingen möjlighet i utskottet att rösta om dessa ändringsförslag och vi måste få den möjligheten nu.
Den engelska versionen av betänkandet skiljer sig på ett antal ställen från den spanska och franska versionen. Den engelska versionen innehåller dessutom helt ny text som inte finns i de andra versionerna av dokumentet. De är bara rätt och rimligt att vi begär ett uppskjutande tills ledamöterna i parlamentet och medlemmarna i utskottet har haft tid att undersöka och vid behov ändra betänkandet.
Slutligen, även om Fraga har givit er eller sekretariatet en rekommenderad voteringslista hade hon inte tillstånd från fiskeriutskottet att göra det och hon talar inte för oss.

Ordföranden
Herr Gallagher, ni känner precis som jag till arbetsordningen. Normalt skall begäran om återförvisning till utskottet inte göras här utan när debatten om Fraga Estévez' betänkande börjar eller i samband med omröstningen. Jag tror ändå det är bättre att lösa problemet medan kollegorna är här. Jag tar det därför på mig att föreslå en omröstning, eftersom vi har hört vad alla tycker.
(Parlamentet beslutade att behålla betänkandet på föredragningslistan.)

Novo
Fru ordförande, kära kollegor! I fredags drog en häftig storm över den autonoma regionen Azorerna. Beklagligt nog ledde de översvämningar och jordskred som följde ösregnen till 29 människors död. 29 människor dog efter ha blivit begravda i den lilla byn Ribeira Quente i provinsen Povoação på Ilha de São Miguel. Jag vill nu i dag inte tala om de materiella skadorna och allt det som måste göras för att reparera och förebygga framtida situationer av denna typ. Vi kommer säkert tillbaka till denna fråga vid nästa sammanträde i Strasbourg.
Nu vill jag bara be er, fru ordförande, att vi visar vår solidaritet med familjerna till de 29 människor som dog. Och jag ber er i parlamentets namn, för samtliga kollegor som här är närvarande, att ni vänder er till alla offrens familjer, till befolkningen i Ribeira Quente, till de lokala, regionala och nationella myndigheterna och visar alla, utan undantag, vårt djupa deltagande och vår sorg. Jag är säker på, fru ordförande, att ni kommer att uppfylla denna begäran och att ni gör det omedelbart.

Ordföranden
Herr Novo, jag kan försäkra er att vi skall agera på det sättet och överlämna ett meddelande om solidaritet och sympati till alla dem som berörs av detta drama och att vi naturligtvis som ni föreslog i Strasbourg skall besluta om ett antal konkreta åtgärder för att avhjälpa denna katastrof.

Macartney
Fru ordförande! Jag måste verkligen få protestera mot er behandling av denna återförvisning. Först försäkrade ni oss att den normala proceduren var att vänta tills ärendet kom upp innan vi röstade om återförvisning. Vi krävde inte detta men ni gick plötsligt till omröstning. Detta innebar att vi inte hade möjlighet att kräva omröstning med namnupprop, vilket vi definitivt skulle ha gjort som grupp. Detta är en oerhört viktig fråga och jag måste lägga in en protest mot ert avvikande från förfarandet som ni själv beskrev i början av sammanträdet.

Ordföranden
Herr Macartney, jag anser tvärtom att jag gjort allt för att ni skall bli nöjd. Normalt skulle jag som ni mycket väl vet inte ha genomfört omröstningen eftersom det endast kan göras när betänkandet tas upp i föredragningslistan, dvs. vid ett tillfälle när antalet kolleger är färre. Jag ansåg, precis som ni, att kammaren måste uttala sig tydligt. Vi hörde därför två talare för återförvisning och två talare mot återförvisning för att förfarandet skulle bli fullständigt jämlikt.
Om ni nu hade önskat en omröstning med namnupprop, skulle ni ha begärt det. Omröstningen var extremt tydligt, som ni såg. Jag anser verkligen att det hela har genomförts enligt reglerna men jag kan ändå försäkra er om att vi verkligen kommer att se till att språkproblemen kan lösas så noggrant som möjligt, vilket de också gör i en rad andra fall.

McMahon
Fru ordförande! Min ordningsfråga rör artikel 22 i arbetsordningen - presidiets uppgifter. I helgen uttalade sig herr Liikanen i BBC Radio om anställningsförfaranden och om åldersgränser vid anställning. Han antydde att Europeiska kommissionen från 1998 inte skulle ha en åldersgräns för utannonserade tjänster.
Jag vet att Europaparlamentets presidium har diskuterat denna fråga och vad som gäller för kommissionen gäller även för Europaparlamentet. Som parlament borde vi också avskaffa åldersdiskrimineringen vid anställningarna. Det finns med i Amsterdamfördraget. Jag skulle vilja veta vilka åtgärder presidiet tänker vidtaga för att se till att vi är i linje med andra institutioner som inte diskriminerar mot äldre medborgare i gemenskapen.

Ordföranden
Herr McMahon, som ni vet gällde det inte ett förslag som rör förfaranden. Om ni vill kan ni ställa frågan till Liikanen. Frågan kommer att tas upp i berörda instanser .

Brådskande politiska frågor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är ett meddelande från kommissionen om brådskande politiska frågor av större vikt.
Kära kollegor, normalt bör vi inte ändra föredragningslistan, men som ni kommer att se är det ett absolut undantag. Det visar sig att tre grupper bett mig ta upp ett meddelande från kommissionen, följt av frågor, om ett mycket känsligt ärende, nämligen de franska långtradarchaufförernas blockering av vägarna. De tre grupper som begärt detta är PSE-, PPE- och ELDR-grupperna.
Om kammaren inte motsätter sig att ärendet skrivs in i föredragningslistan skulle den se ut som följer: vi granskar såsom planerat meddelandet från kommissionsledamot Van den Broek om det ärende som var uppsatt på föredragningslistan, fram till kl. 16, därefter får vi en halvtimme med frågor och svar till kommissionsledamot Kinnock, som haft vänligheten att göra sig fri för att diskutera detta meddelande med oss.
Finns det några invändningar till förslaget? Jag finner att så inte är fallet. Jag anser därför att förslaget är antaget och att vi skall göra på detta sätt.

Van den Broek
Jag är mycket nöjd över att få en diskussion i dag om resultatet av det informella utrikesministermötet som ägde rum för 10 dagar sedan i Mondorf. Det koncentrerade sig på frågor kring utvidgningen och Agenda 2000. Till att börja med kan jag säga att man inte nådde slutsatser i varje fråga rörande utvidgningen. När allt kommer omkring är vi ju på väg mot toppmötet i Luxemburg, där våra regeringschefer måste besluta om inledande av förhandlingar och komma överens om ett antal inriktningar som har direkt eller indirekt koppling till utvidgningsprocessen i sin helhet.
Det är värt att notera att våra medlemsstater faktiskt är överens om att, när man pratar om utvidgning, det är av största vikt att klargöra för alla kandidater utan undantag, att vad gäller deras ansökan så är den accepterad. Det vill säga att utvidgningen kommer att ske med alla dessa kandidatländer så snart...
(Ordföranden avbröt talaren.) När medlemsstaterna diskuterade utvidgningen önskade de enhälligt understryka att utvidgningen som sådan är en process från vilken ingen av kandidatländerna är utesluten. Det betyder, att så snart som de politiska och ekonomiska villkoren för medlemskap, såsom dessa angivits vid olika tillfällen och särskilt vid toppmötet i Köpenhamn 1993, är uppfyllda så kommer också medlemskapet att förverkligas.
Detta betyder också - och här upprepar jag bara vad alla våra medlemsstater har kommit överens om - att utvidgningen naturligtvis inbegriper olika element av förhandlingar och förberedelser. Även om inga bestämda slutsatser nåddes om ministrarnas rekommendationer till sina statsöverhuvuden och regeringar om hur man skulle inleda förhandlingarna, är det uppenbart att tyngdpunkten måste ligga tydligare på det allomfattande i processen som sådan och inte på det faktum att vissa skulle inleda förhandlingarna och andra skulle fortsätta med förberedelserna. På så sätt kan man säga att en bestämd slutsats uppnåddes, nämligen att där man tillämpar differentiering, skulle den aldrig innebära diskriminering.
I förslagen från kommissionen i Agenda 2000 tas frågan också upp i förslaget om att anslutningspartnerskap för alla länder utan undantag skall utgöra ramen inom vilken en fortsatt väg mot medlemskap skall sökas, med allt vad det innebär. Anslutningspartnerskapet skall bestå av en mycket tydlig "vägkarta" , som utifrån publicerade yttranden visar vilka svagheterna är som behöver åtgärdas i varje kandidatland för att uppfylla villkoren för medlemskap.
Å andra sidan, som en del av detta anslutningspartnerskap, krävs en nationell strategi för var och en av kandidatländerna som förklarar och beskriver hur det ser på sin framtida arbetskalender. För det tredje har vi finansieringsramen, Phare-delen av detta anslutningspartnerskap, som tydligt anger vilka medel som är tillgängliga för att förstärka denna gemensamma förberedelse. Detta avspeglar tydligt det allomfattande i processen eftersom modellen för anslutningspartnerskap gäller för alla kandidatländerna.
För det andra, vilket också gäller för varje kandidatland, har vi sagt att en årlig översyn skall ske av hur långt staterna kommit i att uppfylla villkoren. Inga undantag kommer att göras, men det gäller naturligtvis för de länder som ännu inte kommit till förhandlingsstadiet att så snart de uppfyller dessa villkor, kan de förvänta sig att kommissionen omedelbart rekommenderar regeringscheferna att inleda förhandlingar. Jag vill påminna om att i våra ursprungliga förslag föreslog vi att inledandet av förhandlingar skulle rekommenderas för de länder som kunde förväntas uppfylla villkoren för medlemskap på medellång sikt. Så snart även andra länder uppnår detta skall vi omedelbart rekommendera inledande av förhandlingar.
Ett tredje element i kommissionens allomfattande idé var förslaget att sätta upp en permanent konferens eller en europeisk konferens. Här skulle ett multilateralt forum skapas där alla länder som enligt Agenda 2000 hade en europeisk framtid eller sökte medlemskap skulle kunna delta. Detta multilaterala forum skulle arbeta med de frågor som är av horisontell karaktär, som representerar ett gemensamt intresse för varje ansökarland. Det skulle vara det enda multilaterala forum där dessa människor skulle sitta tillsammans med medlemsstaterna eftersom medlemskapsförhandlingarna skulle äga rum inom en bilateral ram. Varje kandidatland förhandlar med europeiska unionen bilateralt och inte i ett multilateralt forum.
Kärnan i den permanenta konferensen skulle alltså vara horisontella frågor. Dessa skulle kunna tillhöra andra pelaren eller tredje pelaren eller till och med första pelaren - tänk bara på regionalt samarbete, transregionala nät - så länge som de multilaterala diskussionerna inte på något sätt stör de bilaterala förhandlingarna. Om jag uppfattar det här rätt, och det tror jag att jag gör, så är medlemsstaterna överens om det här även om två medlemsstater tvivlade på att skapandet av en sådan europeisk konferens var nödvändig över huvud taget och undrade om det inte mer eller mindre skulle ersätta Europarådet. Men jag anser inte att dessa åsikter har framförts med syfte att lägga in ett veto mot skapandet av en europeisk konferens. Så om man accepterar att allting bör göras för att understryka det allomfattande i utvidgningsprocessen, kommer denna europeiska konferens troligen att godkännas och avspegla rekommendationerna i kommissionens Agenda 2000.
Vad som återstår, och där man definitivt inte drog någon slutsats, är frågan om Turkiets deltagande. Det är ett land, som enligt definitionerna som kommissionen använder, definitivt kan betraktas som ett land, som strävar efter medlemskap i Europeiska unionen. Enligt kommissionens sätt att se det skall det enligt den definitionen delta i konferensen, men inga slutsatser har ännu dragits. Jag kan bara nämna att under mitt besök i Turkiet i förra veckan förde vi intensiva diskussioner med myndigheterna där eftersom de höll på att förbereda ett besök från ordföranden i Europeiska rådet, Luxemburgs utrikesminister, den 27 november och också förbereda ett anslutningsråd med Turkiet, som skall äga rum den 24 november.
Vi har fortfarande svåra diskussioner framför oss om hur man skall bemöta Turkiets strävanden i förhållande till europeiska konferensen. Detta beror i viss utsträckning på ett visst tillmötesgående från Turkiets sida i Cypernfrågan, inrikes mänskliga rättigheter och bilaterala relationer med Grekland. Jag tänker inte gå in på detta i detalj eftersom min tid är begränsad.
Jag vill avsluta med att säga att Mondorf har varit ett viktigt riktmärke för den vidare förberedelsen av viktiga beslut om utvidgningen som skall fattas vid toppmöte i Luxemburg i december.

Barón Crespo
Fru ordförande! Jag tackar kommissionären för att han gett en egen anstrykning från det nederländska måleriet åt sitt uttalande. Den första fråga jag vill ställa till kommissionären är om ni anser att en samtidig start av utvidgningen och av Europakonferensen betyder att närma sig den så kallade "regattateorin" ?
För det andra: anser ni att toppmötet i Luxemburg måste godkänna, förutom förhandlingsprinciperna, även den allmänna ramen för dessa?

Van den Broek
Jag känner igen de nederländska målningarnas karakteristika såsom ledamot Barón Crespo beskriver dem. Sikten på den här tavlan är inte så klar för tillfället. Jag kan inte förutse eller dra slutsatser i förväg, slutsatser som fortfarande måste dras av medlemsländerna. Efter vad jag har hört från medlemsländerna så har jag en känsla av att så länge vi kan fastställa att alla kandidatländer vill vara en del av en utvidgningsprocess, så kan mycket av den skada som förorsakas genom att man använder fel terminologi undvikas.
För det andra, ingen av medlemsländerna har ifrågasatt precisionen och riktigheten i vår värdering av hur förberedda kandidatländerna är i politiskt och ekonomiskt avseende. Ingen av medlemsländerna har förnekat att det finns väsentliga skillnader mellan de olika kandidaterna vad gäller förberedelsen.
Med detta sagt, och samtidigt som jag vill understryka det allomfattande i processen, så hoppas jag att det blir ett samförståndets möte i Luxemburg.

Rack
Herr kommissionär! Vi har med glädje hört att det på denna utrikesministerkonferens medvetet gjorts ett försök att ge mycket klara signaler om att ingen skall lämnas utanför. Hur detta i detalj kommer att avgöras av regeringscheferna återstår att se. I detta sammanhang ställer jag mig ännu en gång frågan, vilket innehåll denna europeiska konferens skall ha. Vad skall faktiskt diskuteras och/eller avgöras inom ramen för denna europeiska konferens i fråga om konkreta förhandlingsteman, och i vilken mån säkerställer man också därigenom att faktiskt alla känner sig delaktiga i anpassningsprocessen och det kommande medlemskapet?

Van den Broek
Utan att försöka dra några slutsatser av en debatt som inte är avslutad framgår det av diskussionen att de frågor som skall behandlas i konferensen med medlemsstaterna och kandidatländerna inte kommer att vara direkt relaterade till anslutningen. Detta är att med andra ord säga vad jag sade tidigare, att det multilaterala forumet och dess förfarande inte bör inkräkta på de bilaterala förhandlingar som skall hållas med kandidatländerna.
För att vara mer konkret kan man när det gäller horisontella frågor av gemensamt intresse naturligtvis, vilket även föreslås i Agenda 2000, tänka sig frågor kring den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, där man verkligen har ett gemensamt intresse som i relationerna gentemot vissa tredje länder. Man kan tänka på regionala samarbetsfrågor, där ett gemensamt intresse identifierats. Som jag sade tidigare kan man också prata om transeuropeiska nät.
Man kan också tänka på horisontella frågor t.ex. avseende miljön. Jag kan lätt inse, att där viktiga miljöfrågor är av så stort intresse för kandidatländerna liksom för medlemsstaterna och där höga krav ställs på hela anpassningsprocessen, skulle vissa horisontella frågor som alla kandidatländer ställs inför kunna vara föremål för sådana horisontella diskussioner utan att dra slutsatser för ett specifikt land eller låta debatten utvecklas till en förhandling, vilket den definitivt inte är avsedd göra. Det skulle också skapa möjlighet att skapa en europeisk familjekänsla i frågor av gemensamt intresse men det får definitivt inte på något sätt försöka arbeta med samma frågor som typiskt hör till fora som Europarådet eller OSSE. Så när jag säger icke anslutningsrelaterad innebär det att den inte får störa de bilaterala förhandlingarna men det innebär icke att man inte kan diskutera frågor av gemensamt intresse som man bör bekanta sig med före det framtida medlemskapet.

Titley
Som ni vet är jag vice ordförande i det blandade parlamentariska utskottet med Slovenien. Nyligen var jag i Slovenien och försäkrade slovenerna att kommissionens inställning till utvidgningsprocessen var objektiv, att varje land skulle bedömas utifrån sina egna meriter.
Föreställ er alltså min bestörtning när jag efter att ha kommit tillbaka från Slovenien fick veta att en tjänsteman från kommissionen, beskriven som en av era närmaste rådgivare vid en konferens om Slovenien hade sagt: " Även om Slovenien uppfyller kriterierna i morgon skulle det inte omedelbart bli medlem. Det skulle vara tvunget att vänta på Polen" . Skulle kommissionären kunna berätta för oss om det är kommissionens officiella politik, trots alla fina ord, att vi talar om vågor oavsett hur varje land utvecklas? För det andra, problemet i Slovenien, som ni väl vet, är deras brist på administrativ kapacitet. I Agenda 2000 har ni föreslagit att 30 % av Phare-medel läggs på att förbättra den administrativa kapaciteten inklusive utbyte mellan nationella tjänstemän. Jag har förstått att medlemsstaterna avvisar den inställningen. Skulle ni vilja kommentera uttalandena från utrikesministrarna om utbyte av nationella tjänstemän för att stärka administrationen?

Van den Broek
Det kan mycket väl vara så att det har flutit omkring personliga åsikter, bedömningar och uppskattningar. Vad gäller politiken är det helt klart för mig. Det framgår också om ni läser Agenda 2000 noga, att länderna som uppfyller villkoren kommer att bli medlemmar så snart de uppfyller dessa. Naturligtvis kommer det att krävas ratificering av resultatet av anslutningen. Jag skulle dock vilka gå ännu längre. Den åsikt som jag har utvecklat i Agenda 2000 är att det måste vara möjligt för dem som startar senare, men som kan lösa sina problem tidigare, att komma ifatt dem som har startat förhandlingarna först. Med andra ord bör vi i alla sammanhang insistera på att länder bedöms utifrån sina individuella meriter. Det gäller också uppfyllande av villkoren för medlemskap.
För det andra, vad gäller utbytet mellan nationella tjänstemän och kandidater för att förstärka dessas administrativa kapacitet är detta en väsentlig del av förberedelserna och inriktningen för Phare-programmet att lägga ca. ta mig inte för bokstavligt - 30 % av medlen på allt som har med institutionsbyggande att göra. Det är en tillräckligt vag definition för att tillåta många aktiviteter, att stärka de demokratiska strukturerna och befästa dem för att stärka rättssystemet, men det omfattar även träningsprogram för nationell administration. I det sammanhanget har vi också bett medlemsstaterna ge oss en kontaktpunkt i deras administration där vi hanterar dessa frågor kring kunskapsutbyte eller vad som helst när det gäller experter från administrationerna. Antingen träning i medlemsstaterna eller att medlemsstaterna går över till kandidatländerna.
Det herr Titley nämnde verkar vara en av de viktigaste utmaningarna under den kommande perioden. Att anta lagstiftning och anpassa lagstiftning är en sak, att tillämpa den och vid behov genomdriva den med hjälp av ett kunnigt rättssystem är en annan. Det kommer med säkerhet att ta tid. Därför bör ett flerårigt program för utbildning och utbyte vara en viktigt del av hela förberedelseprocessen.

Oostlander
Herr ordförande! Jag är mycket glad över att kommissionen, rådet och parlamentet visat prov på konvergens i sina åsikter. Det framgår enligt min uppfattning tydligt av kommissionärens ställningstagande att det handlar om differentiering, alltså inte ens rigid klassificering. Min fråga är denna: har kommissionären också fått någon insikt i perspektiven för kommissionsförslaget om att hålla en regeringskonferens före nästa anslutning till EU? För det andra vad beträffar Slovakien: har kommissionen fått intrycket från rådet att Slovakien, enligt rådet åtminstone, skulle kunna delta i förhandlingar av bilateral eller multilateral art innan Slovakien vidtar signifikanta steg för att uppfylla de politiska kriterierna från Köpenhamn?

Van den Broek
För att börja med den sista frågan är inte bilden helt klar ännu om deltagandet i konferensen. Vad gäller Slovakien, är den diskussionen inte avslutad. Jag upprepar att vi känner att Slovakien bör vara en del av konferensen av de anledningar jag nämnde tidigare. Inte heller kan någon säga att ett beslut har fattats och jag frågar mig om det kommer att bli fallet vid toppmötet i Luxemburg rörande en ny regeringskonferens som arbetar med de återstående institutionella frågor som inte löstes i Amsterdam.
Den ärade ledamoten bör känna till att tre medlemsstater under tiden förenat sig i en gemensam deklaration som insisterar på institutionella förändringar innan utvidgning sker. Agenda 2000 säger mycket klart att vi anser att det bästa förfarandet vore att alla institutionella frågor som återstår från Amsterdam hanteras innan den första utvidgningen sker. Det är därför Agenda 2000 rekommenderar att en sådan regeringskonferens inleds kring eller strax efter år 2000.

Schroedter
Regeringskonferensen i Amsterdam har ju inte medfört någon reform, herr kommissionär, det säger ni. För att unionen skall kunna utvidgas måste fortfarande en del saker göras. Reformerna och utvidgningarna går emellertid hand i hand. Frankrike har lagt fram förslaget att man skall stärka betydelsen av den permanenta konferensen, och också ta med institutionella frågor på konferensen. Finner detta förslag stöd hos kommissionen? Är råd och kommission intresserade av att de stater som söker inträde görs delaktiga i de institutionella reformerna? I så fall, hur skall det ske? Vilket konkret koncept har kommissionen för att knyta samman dessa processer med varandra?

Van den Broek
Jag har det intrycket att det franska förslaget om en europeisk konferens ligger mycket nära kommissionens förslag, eller tvärtom, att våra förslag ligger mycket nära de franska. På så sätt föreligger ingen fundamental skillnad. Det skulle mycket väl kunna vara så att man först måste klargöra vilket deltagande man skulle föredra i denna konferens och sedan skulle de flesta andra frågor kunna lösas ganska enkelt. Om jag bedömer det korrekt och det fortfarande föreligger tveksamheter kring vissa element i konferensen, har det mer att göra med deltagandet än med innehållet. Allt handlar om huruvida deltagandet ger någon sorts automatisk öppning mot vägen mot medlemskap. Mer tydlighet krävs fortfarande, men utifrån vad jag minns av diskussionerna här som var mycket konstruktiva, är jag säker på att vi kan åstadkomma en överenskommelse och att en europeisk konferens till slut kommer att äga rum.

Alavanos
Fru ordförande! Jag skulle med min fråga vilja uppehålla mig vid frågan om Turkiet, med de erfarenheter som kommissionären gjorde vid ett viktigt besök som grund. Tror kommissionären att Turkiet, som bör ha utsikten att bli medlem, skulle kunna delta i denna europeiska konferens utan att det ställs några som helst villkor avseende frågan om demokrati eller respekten för internationell rätt, då vi under den senaste tiden sett Turkiets särskilt provokativa manifestationer, bestående av luftstrider och kränkning av en medlemsstats internationella luftrum?

Van den Broek
Jag kan bara upprepa att i Agenda 2000 beskrev kommissionen vad vi ansåg skulle vara villkoren för det deltagandet. Om ni tolkar dessa definitioner tydligt skall de också gälla Turkiet. Det betyder inte på något sätt att vi i ett antal frågor, som jag nämnde tidigare, inte skulle förvänta oss tydliga tecken på förbättringar från Turkiets sida.
En uppmuntrande utveckling är att i alla samtal vi har haft med premiärministern, vice premiärministern, utrikesministern och parlamentets talman, höll de alla klart och öppet med om att situationen för mänskliga rättigheter i Turkiet måste förbättras. Det var helt otvetydigt. Det är naturligtvis ingen garanti för förbättring men varje hopp om förbättring börjar med att den turkiska sidan inser att någonting måste göras. Vi pratade också med ministern för mänskliga rättigheter och han berättade om den lagstigning som förbereds. Vi framförde återigen vår åsikt till honom att vi inte bara skulle vilja se lagstiftningen införas genom parlamentet utan också se den tillämpas i praktiken. Vi pratade länge om artikel 8, som har diskuteras här i parlamentet många gånger, och vi var helt eniga i frågan.
Slutligen, vilket är uppmuntrande och bör uppmuntras än mer av oss, har man upphävt undantagstillståndet i ett antal provinser. Detta har hänt i tre, det finns fortfarande sex som har undantagstillstånd, och före årets slut hoppas vi att undantagstillståndet har upphävts i andra provinser.

Giansily
Herr kommissionär, tror ni inte att en utvidgning såsom den ser ut kommer att skapa obalans till förmån för de länder som gränsar till Östersjön, på bekostnad av länderna kring Svarta havet? För att inte tala om Turkiet, där andra motiv än rent geografiska beaktanden kommer att leda till en svår förhandling, vilket ni också betonade nyss, jag oroar mig för Rumänien, som först i december förra året fick uppleva en politisk förändring.
Anser ni inte att det av politiska skäl är nödvändigt att hjälpa detta land mer och bättre, bl. a. inom ramen för Phareprogrammet, för att göra det möjligt för rumänerna att så snart som möjligt komma in i gemenskapen.

Van den Broek
Den planerade utvidgningen är väl balanserad eftersom den omfattar framtida medlemsstater i norr, öster och söder. Det är ingen slump. Man försöker upprätthålla en balans. Om man går ett steg längre - även om det, som ni förstår, inte gjordes av geografiska skäl - kommer ni att se att det finns länder i norr som förhandlar och andra som vi anser borde fortsätta förberedelserna ett tag till. Samma sak gäller för öst. För söder föreslog vi inte ens ett nytt yttrande eftersom, vad gäller Cypern, situationen är en aning speciell. Så på det sättet finns det en tydlig jämvikt.
Vad gäller Rumänien funderar kommissionens i allmänhet på hur de länder som inte har kommit lika långt som andra i sina förberedelser kan få extra uppmärksamhet eller stöd. I det sammanhanget har vi en viss flexibilitet vad gäller instrumenten för ytterligare förberedelser, däribland Phare-programmet, och vi kan lägga större vikt vid vissa ställen. I allmänhet gäller att man måste finna en rimlig balans, där de som har kommit längre inte bestraffas för detta. Man skall belöna dem för detta. De inledde sin reformprocess tidigare och ofta med stora politiska offer etc. Ändå är det så, att när det gäller det allomfattande sett i sin helhet, har vi intresse av att se till att de som är minst avancerande får lite extra uppmärksamhet för att hinna ifatt så snart som möjligt.

Féret
Jag noterade med stort intresse och viss tillfredsställelse van den Broeks kommentarer beträffande hans vilja att integrera Europas länder - observera att jag säger Europas, eftersom Turkiet för mig måste undantas då det inte är ett europeiskt land, utan ett asiatiskt - Europas länder i Europeiska unionen. Men jag har ändå intryck av att vi ger både ros och ris. Jag hörde Santer i Riga för två dagar sedan hålla samma tal som kommissionären, och jag var lika nöjd med det.
Men samtidigt ser vi Slovakien t.ex. som delvis har slutat att fungera eftersom kommissionen enligt min mening tillåter sig att blanda sig i landets inre angelägenheter. Vad säger man till dem, slutligen? Man säger: "byt president så får vi se sedan" .
Ett annat problem som oroar mig är de baltiska länderna som står på trappan till vårt imperium och där man i dag säger att de inte alla samtidigt kan bli medlemmar i Europeiska unionen. Men det förefaller mig nödvändigt enligt det mest grundläggande sunda förnuft att de tre baltiska staterna blir medlemmar samtidigt i vårt stora Europa.

Van den Broek
Jag skall börja med den sista frågan om de baltiska staterna. Om en situation utvecklas under de kommande åren, där alla baltiska stater kan komma att, bedömda utifrån deras individuella förhållanden, vara lika redo för medlemskap, så ser jag inte varför de inte skulle kunna bli fullvärdiga medlemmar samtidigt. Men motsatsen gäller också. Om de inte är redo vid samma tid, finns det ingen anledning att säga till de mer avancerade att vänta på dem som behöver mer tid. Det ligger helt i linje med den filosofi och den analys som vi har tagit fram. Det finns skillnader nu som vi har bedömt objektivt. Huruvida dessa skillnader eller avstånd mellan de olika kandidatländerna kommer att förbli de samma under de kommande åren beror mycket på dem själva. Vissa kan gå framåt tidigare än andra. Vissa kan lösa vissa problem lättare än andra.
Vad gäller Slovakien, skulle jag vilja säga till den ärade ledamoten att vi inte blandar oss i interna angelägenheter. Vi tillämpar villkor som vi har lagt fast för medlemskap i Europeiska unionen och som jag anser är helt legitima. Om dessa villkor inte uppfylls eller uppfylls på ett otillräckligt sätt, får det vissa konsekvenser. Ni har rätt när ni säger att vi har tillämpat det politiska villkoret mer strikt, nämligen på så sätt att vi inte har förutsatt vad den framtida politiska utvecklingen skulle kunna bli utan har bedömt den politiska situationen vid tiden för bedömningen, och utifrån detta har vi dragit våra slutsatser om rekommendationen att inleda förhandlingar.
Detta kan inte bara försvaras, det är även helt nödvändigt. Att bara gissa vad som kan utvecklas i politiska termer är någonting som Europeiska unionen, med alla de värderingar och normer den har och delar med andra europeiska länder, inte skall syssla med. Vissa kanske säger "Turkiet är separat och inte ett europeiskt land" , men ni kanske skulle vilja titta litet närmare på associationsavtalet som undertecknades så långt tillbaka som 1963. Jag tänker inte ta upp den diskussionen nu. Den kan föras någon annan gång.

Carnero González
Herr kommissionär! Efter den kritik som har riktats mot och de tvivel som har väckts angående kommissionens ekonomiska beräkningar, kan ni fortfarande på allvar försäkra att den högsta gränsen på 1, 27 % av Europas BNP som egna medel kommer att vara tillräckligt för att möta, bland andra stora utmaningar, utvidgningen samt upprätthållandet och utvecklingen av den solidariska politiken, såsom struktur- och sammanhållningsfonderna?

Van den Broek
Jag uppskattar att den ärade ledamoten, efter ha använt Likaanen som sparringpartner i första ronden, nu försöker sig på den här kommissionären. Jag vågar dock stå upp och säga att punkt 27 bör vara tillräcklig fram till och med år 2006. De beräkningar som lämnats in och som parlamentet känner till visar tydligt att i linje med det resonemanget kan man inte hävda att utvidgningen kommer att ske helt och hållet på bekostnad av en grupp medlemsstater eller en enskild medlemsstat. När ni hänvisar till struktur- och regionalpolitiken, som ni vet håller på att tas under förnyat övervägande, bör naturligtvis summan 275 miljarder ecu för det ändamålet över den perioden räcka för att fortsätta med ett antal viktiga regionalpolitiska åtgärder inom våra nuvarande medlemsstater.

Paasilinna
Fru ordförande, herr kommissionär! Att uppfylla EMU-kriterierna i de nuvarande medlemsstaterna har varit svårt nog i både socialt och politiskt avseende. Nu är det fattiga länder som aspirerar på medlemskap. EU-kriterierna är omfattande och krävande, och de skall uppfyllas under EMU-förhållanden. Hur tänker ni er att man kan hindra sociala explosioner eller problem i dessa länder i det skede då de med hårda tag förbereder sig för medlemskapet?

Van den Broek
Man skulle kunna ge flera svar. Det är inte ett problem som består av en faktor. De åtgärder som länderna vidtar, till exempel för att stabilisera sina ekonomier: å ena sidan de makroekonomiska åtgärderna, å andra sidan de ansträngningar de gör för att omstrukturera ekonomin, hela processen med privatisering och modernisering av industrierna, vad de till exempel gör för att reformera sina pensionssystem, som för tillfället utgör en oacceptabel börda för deras nationalbudgetar, allt detta är åtgärder som har samband med deras önskan att bli medlemmar, men detta skulle hur som helst krävas rent allmänt sett för den ekonomiska utvecklingen av landet och även för dess sociala utveckling. Ni kanske säger att de till och med måste gå ett steg längre när hela Europeiska unionens lagstiftning också måste absorberas. Ni har helt rätt. När man pratar om stränga åtgärder, till exempel att avskaffa alla typer av stöd, som höjer priset på råvaror, även om en hel del av dem är tillfälligt undantagna från denna liberaliseringsprocess, då innebär det verkligen umbäranden.
Samtidigt kan man i många av dessa länder se att, på grund av de ekonomiska åtgärder som har vidtagits, köpkraften och levnadsstandarden sakta men säkert stiger. Där det förekommer allvarliga problem och flaskhalsar, som t.ex. i Bulgarien under de senaste sex månaderna, har det varit Europeiska unionen som har ställt upp med två sociala program om 20 miljoner ecu för att försöka lätta på umbärandena för de mest behövande, dock inte utan att vara medveten om återverkningarna av vissa nödvändiga ekonomiska åtgärder. Så det handlar om solidaritet med dessa länder när man å ena sidan uppmuntrar dem att fortsätta med sin ekonomiska reformpolitik - och vi har sett detta hos ett antal kandidatländer - utan vilka framtiden ser ännu dystrare ut, och å andra sidan att ge dem en hjälpande hand för att lösa tillfälliga flaskhalsar.

Ordföranden
Jag tackar kommissionär Van den Broek för detta svar och för hela debatten som nu är avslutad.
Jag hälsar kommissionär Kinnock välkommen och tackar honom mycket hjärtligt för att han accepterat att med kort varsel besvara inbjudan från parlamentet.

Kinnock, Neil
Jag är tacksam för möjligheten att kunna rapportera för parlamentet om den franska chaufförsstrejken och dithörande frågor. I torsdags, innan den nuvarande strejken inleddes, skrev jag till Gayssot, transportministern, och Chevènement, inrikesministern, där jag uppmanade dem att vidta alla åtgärder som var möjliga för att undvika en strejk och bad dem också vidtaga åtgärder som skulle underlätta internationell vägtrafik på den inre marknaden, om strejken skulle bryta ut.
Dessutom bad jag Gayssot att genomföra ett förslag som han hade lagt fram i vår tidigare korrespondens om att skapa ett informationssystem för att bistå långtradarchaufförer som avser att köra igenom Frankrike. Sent i fredags fick jag ett svar av de två ministrarna, där de berättade om de olika ansträngningar de vidtagit för att försöka avvärja en strejk och också berättade att de undersökte vilka de mest lämpliga åtgärderna i sammanhanget skulle vara för att förhindra, på alla tänkbara sätt, de besvär som internationella lastbilschaufförer skulle kunna ställas inför på grund av en strejk.
Förutom dessa och andra kontakter har min kollega, herr Monti, varit i kontakt med herr Moscovici, den franske europaministern, för att meddela en liknande åsikt om den avgörande vikten att upprätthålla den fria rörligheten. När strejken inleddes, svarade den franska regeringen med att sätta in polisstyrkor för att öppna flera av de viktiga gränsövergångarna. Regeringen skapade också ett informationssystem i enlighet med tidigare åtaganden och de gjorde ihärdiga ansträngningar för att se till att samtalen mellan arbetsgivare och fackföreningar fortsatte.
I går, på strejkens andra dag, skrev jag igen till Gayssot och Chevènement och berörda fackföreningsledare. I mina brev till ministrarna erkände jag de ansträngningar som regeringen hade gjort för att avlägsna vägspärrarna vid internationella gränsövergångar, men jag uppmanade dem också att se till att få bort återstående spärrarna. Jag väntar på ett svar på detta senaste brev.
I mitt brev till fackföreningsledarna pekade jag på den mycket allvarliga oron hos förare, arbetsgivare och medlemsstater för hindren mot fri rörlighet. Jag underströk det faktum att arbetare och företag utanför Frankrike skadades allvarligt av en tvist som de inte hade någon del i och som de inte kunde påverka överhuvudtaget. I enlighet med det uppmanade jag fackföreningarna att utan dröjsmål ta bort hindren mot internationell vägtransport.
I går kväll informerades jag av de franska myndigheterna att vid det laget var Calais den enda spärrade gränsövergången. Man talade också om för mig att blockaden av kanaltunneln hade lyfts efter det att de strejkande hade fått veta att om spärren inte avlägsnades, var myndigheterna beredda att använda rimligt våld. Ledamöterna i parlamentet känner säkert till att det verkar som om flera spärrar fortfarande är på plats på olika ställen och att vissa flyttas till olika ställen med jämna mellanrum. Trafikstörningarna fortsätter därför i betydande omfattning.
Mot denna bakgrund har kommissionen naturligtvis återigen undersökt frågan om medlemsstaternas juridiska skyldigheter att upprätthålla rörelsefriheten enligt fördraget och kommissionens befogenheter att ingripa i vår roll som fördragets väktare. Jag kan som vid tidigare tillfällen, på grundval av rättsuttalanden, meddela parlamentet för det första att medlemsstaterna måste vidtaga alla möjliga ansträngningar för att underlätta rörelsefriheten för internationell trafik på den inre marknaden och för det andra att varje effektiv rättslig befogenhet som kommissionen har att ingripa står i direkt förhållande till styrkan i dessa ansträngningar från medlemsstatsregeringarna.
När den nuvarande franska strejken nu går in på sin tredje dag är det uppenbart att de franska myndigheterna har vidtagit ordentliga och kraftfulla åtgärder för att uppfylla sitt ansvar enligt fördraget genom användande av polisstyrkor, genom de ansträngningar de har gjort för att hålla förhandlingarna igång och genom att lämna information till chaufförer. Naturligtvis kommer vi att fortsätta att stå i nära kontakt med den franska regeringen och fortsätta att bevaka händelserna. Regeringen och kommissionen arbetar med vetskapen att om en medlemsstat försummar sina skyldigheter att sträva efter att upprätthålla den fria rörligheten, kommer kommissionen naturligtvis utöva sin befogenhet att inleda rättsliga förfaranden.
Naturligtvis respekterar vi människors civila rättighet att undanhålla sin arbetskraft, men inverkan på den internationella rörligheten måste samtidigt fördömas, liksom allt fysiskt våld, både från de strejkandes sida och från andra som påverkas av strejken. Under de senaste dagarna har röster höjts för lagändringar, som skulle införa regler om krav på minimiservice och formella ordningar för kompensation som skall betalas till parter som skadats av konflikter som förhindrar eller inskränker rörligheten. Mina kollegor och jag är beredda att se över om det finns praktiska möjligheter att sätta samman genomförbara förslag i sådana ärenden, samtidigt som vi är medvetna om att stöd för sådana initiativ i realiteten inte lättvindigt ges av något ministerråd. När vi ytterligare har kunnat bedöma de rättsliga och praktiska följderna av att gå vidare på den väg som har föreslagits från vissa håll, skall jag med glädje rapportera till parlamentet.

Camisón Asensio
Herr kommissionär! Det är kanske på sin plats att påpeka att de franska jordbrukarna i södra Frankrike nyligen, i november 1996, upprepade sina attacker mot lastbilar från Spanien, och andra länder, som transporterade jordbruksprodukter. De kompensationer som då utlovades har fallit i glömska.
Nu har en ny konflikt seglat upp och på grund av Frankrikes geografiska läge har den fått en europeisk dimension. Vi befinner oss i verkligheten inför en "Europastrejk" som påverkar länder som i likhet med Spanien befinner sig långt ifrån orsakerna till strejken. Trots detta är skadorna omfattande. Man har i Spaniens fall beräknat att förlusterna uppgår till nära 3 miljarder pesetas om dagen, då östra Spanien är ett av de mest drabbade områdena.
Förutom att erinra om att de tidigare ersättningarna redan borde ha reglerats, så är det nu dags att begära att kommissionen inför denna nya konflikt genast vidtar nödvändiga åtgärder för att försäkra varornas fria rörlighet och studerar de rättvisa ersättningar som bör utgå till de utsatta sektorerna.
Kommissionsledamoten talar om en rad åtgärder. Mina ord är därför avsedda att uppmuntra till ett fortsatt agerande i denna riktning. Det är således också dags att kräva att behöriga myndigheter vidtar lämpliga åtgärder för att under konflikten garantera den fria rörligheten och skapa speciella korridorer som garanterar framkomligheten, och att denna grundläggande princip i Europeiska unionen uppfylls.
För att avsluta, herr kommissionsledamot, skulle jag vilja...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Ordföranden
Nej Camision Asensio, det är inte möjligt, det är mer ett uttalande än en fråga och tyvärr har ni redan överskridit er talartid med en minut.

Kinnock, Neil
Jag förstår den oro och den passion som ligger bakom frågan från herr Camisón. Jag skulle först vilja säga till honom att alla i det här parlamentet liksom i kommissionen förstår den särskilda betydelsen för länder som Spanien och Portugal, samt för de i norra delen av gemenskapen, av en konflikt som allvarligt hindrar den fria rörligheten för varor på den inre marknaden. För det andra, som han förmodligen redan vet, ligger tidigare händelser som har resulterat i fysiska attacker på spanska chaufförer som kört frukt och liknande produkter nu som ett mål hos Europeiska gemenskapernas domstol och inom kort kommer slutsatser att dras med särskild relevans för det fallet.
Det framgår dock tydligt att attackerna vid dessa tillfällen skiljer sig betydligt från de man upplever i den aktuella konflikten. Jag är övertygad om att parlamentet vill kunna hålla de två olika typerna av omständigheter åtskilda.
Den ärade ledamoten ber kommissionen att vidta nödvändiga åtgärder avseende rörelsefriheterna och vad gäller frågan om kompensation. Jag måste säga att situationen vad avser kommissionens rättsliga befogenheter är just det som jag angav i mitt inledande anförande. Det är i själva verket så att om inte en medlemsstat försummar sin plikt att upprätthålla rörelsefriheten, finns ingen effektiv befogenhet för kommissionen att agera.
För det andra finns det ingen gemenskapslag och därför ingen befogenhet för kommissionen att kräva att man beslutar om eller betalar ut kompensation. Jag har dock under flera månader nu gjort upprepade vädjanden till både den förra och nuvarande franska regeringen att de åtaganden som gjordes för att kompensera chaufförer inom gemenskapen respekteras. Jag beklagar att antalet kompensationskrav som hittills har vunnit gillande är mycket litet och det ligger fortfarande en bra bit över tusen krav som behöver behandlas och få en effektiv kompensation.

Wijsenbeek
Fru ordförande! Låt mig börja med att gratulera kommissionen som denna gång snabbt och effektivt intervenerat hos den franska regeringen. Men om man tar i beaktande att vi för ett år sedan talade om precis samma ämne och kommissionären då sa: vi arbetar med kompensationerna, är det tydligt att mindre än 1 % av kraven har godkänts. Anser inte kommissionären att tiden nu har kommit att även ministerrådet tar sig an detta ärende och kommer fram till en kompensationsreglering som hanteras av Europeiska kommissionen som kan förfoga över en fond för att göra snabba och direkta utbetalningar så att det inte blir så att en bransch som redan befinner sig i svårigheter drabbas av fler konkurser?
Fru ordförande! Det är omöjligt att tala här medan alla kolleger gör det sinsemellan, vi har ett nederländskt ord för detta, ouwehoeren .

Ordföranden
Tack Wijsenbeek, men jag såg för en gångs skull inga kollegor som pratade.

Kinnock, Neil
Jag är tacksam mot herr Wijsenbeek för hans fråga, även om jag vill påpeka att i det här fallet agerar vi helt konsekvent med vad vi gjorde förra gången. Jag försökte ingripa innan strejken bröt ut förra året. Vi hade kontinuerlig kontakt med franska myndigheter och utövade de påtryckningar som vi kunde på händelserna. Exakt samma åtgärder vidtas den här gången och jag skulle vilja be den ärade ledamoten att betänka det.
Jag gjorde ett åtagande vid den här tiden förra året att arbeta på kompensationen. Jag har hållit det löftet som jag nämnde tidigare med upprepade muntliga och skriftliga begäranden till på varandra följande franska ministrar för att tillse att det system som lagts fast för kompensation fungerade effektivt och snabbt. Jag måste till min stora besvikelse rapportera - som jag har gjort till den franska regeringen - att detta inte har skett.
Vad gäller den framtida utvecklingen har jag förstått att det i vissa kretsar finns entusiasm för att skapa någon form av gemenskapsfond och få godkännande från ministerrådet för detta. Om man tänker litet närmare på detta, kanske man inser att inte alla medlemsstater skulle vara positiva till en sådan gemensam ansats. För det andra är det värt att även beakta möjligheten att om en sådan fond existerade, skulle den faktiskt kunna uppmuntra strejker snarare än minska sannolikheten för konflikter. Dessa frågor skall bedömas och analyseras på det sätt som jag föreslog tidigare. Ingenting är uteslutet men samtidigt är en genomtänkt ansats tillrådlig under alla omständigheter.

Berès
Herr kommissionär! Ni var ärlig nog att säga att uppenbarligen sköter den nuvarande franska regeringen med finkänslighet denna konflikt som kommer av tidigare åtaganden som inte hållits och försöker arbeta för ett verkligt långfristigt socialt avtal. Ni erinrade om att redan innan konflikten bröt ut var den franska regeringen i kontakt med ert kabinett och med de huvudansvariga i medlemsstaterna för att sprida information och sammanfatta blockeringarna och samtliga punkter i blockeringen är kända. De åtgärder som den franska regeringen vidtagit har bidragit till att de största vägarna fortfarande är öppna. Jag tackar er, herr kommissionär, för att ha erinrat om det.
Men denna konflikt har ändå en europeisk dimension. Fri rörlighet för varor hör ihop med harmonisering av arbetsvillkoren. Att förneka det skulle vara detsamma som att få hela Europas medborgare på halsen. I dag ser vi det i den här konflikten, i morgon ser vi det i en annan konflikt som påverkar en annan av våra medlemsstater.
En sista fråga, herr kommissionär, anser ni i den här konflikten att frågan om fri rörlighet ifrågasätts, i den exakta mening som avses i fördragen, dvs. en medveten snedvridning av konkurrensen? Jag tror inte det. Det handlar snarare om en konflikt som uppkommit på grund av bristande social harmonisering.

Kinnock, Neil
Jag tänker motstå frestelsen som den ärade ledamoten erbjuder mig att bedöma den franska regeringens politik. Det är definitivt inte ett ämne som kommissionen bör kommentera.
Vad gäller harmoniseringen av arbetsförhållandena kanske jag kan hjälpa parlamentet genom att helt enkelt citera från de brev som jag skickade i går till alla fackföreningsledare, där jag uppmärksammade dem på någonting som de redan känner till, nämligen att jag tillsammans med mina kollegor i kommissionen har samlat ihop och främjat möjliga förbättringar av gemenskapslagstiftningen avseende vägtransporter, som direkt skulle åtgärda flera av de frågor som nu orsakar missnöje inom många delar av unionen. Jag uppmärksammade dem på det arbete som pågår i unionens ministerråd, vilket kommer att resultera i införandet av en ny generation elektroniska färdskrivare, i utvecklandet av förslag för tuffare regler om tillgång till vägtransportyrket och i vitboken om arbetstider, som föreslog att de relevanta principerna av gemenskapslagstiftningen skulle utsträckas till alla sektorer som för närvarande är uteslutna, inklusive vägtransporter. Jag anser att en allmän tillämpning av anständiga arbetsförhållanden naturligtvis kan bidra till goda relationer på arbetsmarknaden.
Den frågan är dock någonting som kräver kontinuerlig uppmärksamhet, och vad gäller kommissionen har det ingen direkt relevans för uppförandet eller ursprunget för den nuvarande konflikten, som huvudsakligen är en fråga för parterna i konflikten och den franska regeringen.

McIntosh
Jag skulle vilja be kommissionären klargöra en punkt i sitt uttalande, som jag anser är en felaktig återgivning av lagen som den är i dag. Maastrichtfördraget införde för första gången befogenheter för kommissionen att utdöma straff i form av böter för en medlemsstat som, som i det här fallet, klart bryter mot reglerna om fri rörlighet. Jag vet inte hur mycket mer bevis kommissionen behöver. Dessa störningar har pågått sedan 1984 och kostnaderna för förra årets störningar uppgick till miljontals pund. Skulle kommissionären därför kunna tillämpa reglerna som infördes genom Maastrichtfördraget och innehålla medel från de europeiska skattebetalarnas budget från vilka franska jordbrukare, franska fiskare och franska praktikanter annars skulle dra nytta? Skulle han kunna använda sig av dessa bestämmelser och bekräfta att man inte behöver ändra lagen? Han behöver bara tillämpa Maastrichtfördragets bestämmelser.

Kinnock, Neil
Jag vet att den ärade ledamoten är advokat och om hon satt i någon som helst form av domstol och man inför henne hävdade att det fanns en automatik enligt Maastrichtfördraget att tillämpa lagen på det sätt som hon föreslår, skulle hon förlöjliga en sådan framställan. Så jag skulle vilja säga henne, att även om jag känner till bestämmelserna i artikel 30 och artikel 5 i Fördraget om Europeiska unionen, så kvarstår det faktum, och det är ett odiskutabelt juridiskt faktum, att om en medlemsstat på alla praktiska sätt försöker uppfylla sina skyldigheter att behålla den fria rörligheten på den inre marknaden, har kommissionen mycket begränsade befogenheter att ingripa.
I det föreliggande fallet har den franska regeringen använt polisstyrkor. Den franska regeringen lämnar information och den franska regeringen har gjort ett antal olika försök för att se till att förhandlingarna förs vidare. Under dessa omständigheter är jag säker på att alla jurister och parlamentsledamöter skulle erkänna att det vore oerhört svårt att försöka visa att en medlemsstats regering inte uppfyller sina skyldigheter enligt fördraget.

Wolf
Herr kommissionär! Vår grupp har alltid engagerat sig för en förkortning av arbetstiden, social och ekologisk omstrukturering av transportväsendet och att garantera alla medborgare grundläggande rättigheter vad gäller demonstrationsfrihet. Ibland - allt oftare - har denna kammare gått på vår linje. Vi gröna vill därför idag ge uttryck för vår solidaritet med de strejkande franska lastbilschaufförerna. Vi gratulerar de strejkande lastbilschaufförerna till deras mod och deras initiativ. Det är en strejk för Europa och inte mot Europa!
Man borde fundera över om vi fortfarande befinner oss på Peterloos tid, herr kommissionär, där statens funktion var att skjuta ned strejkande arbetare. Staten är i dag en förmedlare, och jag gratulerar den franska regeringen också till det smidiga sätt som den hittills har använt för att finna lösningar. Jag kan inte förstå att ni här enbart nämner fackföreningsledningen och inte arbetsgivarföreningarnas skandalösa förhållningssätt, när dessa endast med yttersta möda kunde fås att gå tillbaka till förhandlingsbordet!
Herr kommissionär! I arbetstidsdirektivet 104/93 har transportsektorn undantagits. Den sociala dumping, som detta resulterar i, är helt uppenbar. Varför vill ni nu åter enbart lägga fram en vitbok och inget direktiv? Här kan man verkligen fråga sig, vad kommissionen vill politiskt!

Kinnock, Neil
Jag är tacksam mot herr Wolf för hans fråga. Vitboken om undantagna sektorer har naturligtvis publicerats och det kommer att finnas förslag till lagstiftning tillgängligt i slutet av detta år. Jag delar de förhoppningarna som ledamöterna i hela parlamentet inom praktiskt taget varje politisk avdelning hyser, att vi kan göra framsteg med denna lagstiftning och att inte bara vad gäller vägtransporter utan också andra transportsektorer kan föras in inom den existerande gemenskapslagstiftningen.
Den ärade ledamoten har rätt att visa sin solidaritet med de franska chaufförerna. Jag uppfostrades dock till att tro att solidaritet är något odelbart och jag är säker på att han skulle vilja utsträcka sin solidaritet även till de chaufförer från olika nationaliteter som nu sitter fast i Frankrike och upplever mycket svåra förhållanden.

Bazin
Fru ordförande, herr kommissionär! Låt oss inte vara småaktiga när det gäller det här ärendet. Utöver den rent juridiska aspekten, och jag är fullständigt överens med er när ni säger hur värdefullt det är att överallt och alltid försvara den fria rörligheten, jag förstår den svåra ställning ni har i ärendet gentemot den franska regeringen. Det verkliga problemet ligger inte till att börja med bland orsakerna. Herr kommissionär, lyssna till ångestskriken från de franska långtradarchaufförerna, lyssna till samma ångestskrik från deras företagsledare, varav många befinner sig i svårigheter och där det t.o.m. är en fråga om överlevnad.
Grunden till det hela är att på det här området, liksom på många andra områden, lider vi brist på Europa. Låt oss inte tala om en seriös inre marknad med en sådan snedvridning av konkurrensen. Lura oss inte att le med den framtida mätaren som gör det möjligt att kontrollera att det inte förekommer något bedrägeri, medan man i vissa länder kommer att arbeta 45 timmar och 65 i andra.
Herr kommissinär, det är mycket viktigt såväl på det sociala som det skattemässiga planet att nu ta nödvändiga europeiska initiativ.

Kinnock, Neil
Jag måste säga, och det är inte första gången, att jag håller helt och hållet med ordföranden i utskottet för transport och turism i den starka tonvikt som han lägger på sambandet mellan rättvis konkurrens och anständiga arbetsförhållanden. Det är delvis det skälet som föranlett kommissionen och många av parlamentsledamöterna att försöka att åstadkomma en förändring i lagen, varigenom många transportsektorer, inklusive vägtransporter, kan inkluderas i bestämmelserna om arbetstidsdirektivet.
Dessutom kommer bytet av den nuvarande färdskrivaren mot en elektronisk anordning att utgöra ett mycket starkare skydd mot missbruk och bedrägeri och, det är jag säker på, visa sig också vara ett betydande framsteg både vad gäller att åstadkomma rättvis konkurrens inom sektorn i unionen och garantera att chaufförernas sociala förhållanden skyddas på ett ordentligt och humant sätt, där vissa inte är effektivt skyddade nu.

Medina Ortega
Fru ordförande! Debatten om de blockerade vägarna i Frankrike är nästan en rituell debatt som vi för varje år. De tidigare talarna har tagit upp några aspekter angående den fria rörligheten. Jag anser att det är bra att vi har kommissionär Kinnock på denna post just nu. Jag föreställer mig naturligtvis inte att kommissionär Kinnock skall leda ett anfall för kommissionens kavalleri för att befria vägen mellan Lille och Bryssel. Jag tror inte att det är hans roll. Jag kan inte se honom som en representant som skall undertrycka de franska arbetstagarna i ett nytt Germinal . Däremot känner jag honom tillräckligt för att kunna vänta ett ambitiöst initiativ från hans sida i syfte att få till stånd en social politik inom transportområdet och en omfattande gemenskapspolitik på det sociala området. Kommissionär Kinnock kommer att kunna utnyttja detta tillfälle för att lansera denna ambitiösa politik.

Kinnock, Neil
Jag är tacksam mot den ärade ledamoten. Som han sa är vi väl bekanta med varandra och, hoppas jag, respekterar varandra ömsesidigt. Jag skulle bara vilja använda den möjlighet som hans fråga ger att återigen starkt betona att ett ökande antal människor, inklusive arbetsgivare, har börjat förstå det starka sambandet mellan rättvis konkurrens och effektiv verksamhet och anständiga sociala förhållanden, så den miljö inom vilken kommissionen försöker säkra stöd för sina initiativ inom denna sektor växer hela tiden. Därför hoppas att jag att vi inom en inte alltför avlägsen framtid kan se fram emot inte bara framläggandet av ett förslag till lagstiftning utan också att den får benäget stöd av medlemsstaterna samt att den tillämpas och genomförs på ett effektivt sätt överallt.

Jarzembowski
Diskussionen håller enligt min mening sakta men säkert på att gå åt fel håll. Verkligheten är dock att man måste skilja mellan två saker: Avtalsdiskussionerna mellan arbetsgivare och arbetstagare i Frankrike är visserligen berättigade, men dessa regionala strejkhandlingar får inte leda till att lastbilsförare i hela Europa tas som gisslan i denna interna franska konflikt. Det är orimligt. Det har kommissionären också direkt förklarat.
Herr kommissionär, ni sade att ni har kontakt med den franska regeringen, men ni sade också, att det om och om igen flyttas strejkbarrikader mellan olika ställen och att det om och om igen förekommer, att lastbilsförare från Portugal, Spanien, Tyskland eller andra länder i gemenskapen hindras, trots alla löften från den franska regeringen.
Min första fråga är därför: När kommer ni, herr kommissionär, att i nödfall - och detta inom några få timmar - kräva en temporär förordning gentemot den franska regeringen hos EG-domstolen, så att den upphäver blockadåtgärderna och driver igenom en fri genomfart? Den andra frågan: Enligt artikel 5 i gemenskapsrätten är varje land förpliktat att säkerställa den fria persontrafiken - det är det det handlar om här - och godstrafiken, och om ett land inte gör det, så är det enligt min åsikt skadeståndsskyldigt. Vad kommer ni att göra för att skydda arbetstagarnas och företagarnas berättigade intresse?

Kinnock, Neil
Jag är tacksam mot den ärade ledamoten för hans fråga även om jag inte nödvändigtvis är tacksam för vissa av hans slutsatser. Detta är av den enkla anledningen att jag hör krav från ett antal olika håll om att kommissionen omedelbart skall vidta kraftfulla åtgärder utan att samtidigt förändringar i de lagar som skulle ge kommissionen befogenheter att vidtaga sådana åtgärder begärs. Jag måste också säga, och detta inkluderar inte nödvändigtvis herr Jarzembowski, att bland de som ropar högst på att kommissionen skall ingripa finns många som skulle vara de första att visa sig indignerade om kommissionen gavs befogenheter att ersätta besluten och åtgärderna av nationella regeringar, när dessa regeringar strävade efter att upprätthålla gemenskapslagstiftningen.
Jag måste säga att jag hoppas att ingen ledamot av detta parlament försöker lägga fram en överdriven eller oriktig bild av vad verkligheten vad gäller lagen är. Lagen säger helt enkelt att medlemsstaterna är skyldiga att upprätthålla fri rörlighet, och fram till dess att det kan visas att de är försumliga i denna sin skyldighet är kommissionens faktiska befogenheter att ingripa eller inleda förfaranden mot den regeringen mycket små - om de överhuvudtaget existerar. Jag hoppas att alla förstår det. Om det finns ett krav på att man skall ändra lagen, då kan naturligtvis de som vill ställa det kravet. Jag ber dem att testa av kraven mot de politiska realiteterna och inställningen hos medlemsstaternas regeringar och inte bara mot miljön i den här kammaren.

Gallagher
Jag vill börja med att, liksom mina kolleger, tacka kommissionär Kinnock för att han uppdaterar vår kunskap. Vi uppskattar det. Den allmänna uppfattningen är att kommissionen har agerat snabbare den här gången än den gjorde förra gången. Det vill säga, det är uppfattningen, men det kanske inte stämmer. Förhoppningsvis kommer det att resultera i en tidig lösning av problemet.
Tvisten kostar den irländska ekonomin tio miljoner pund om dagen i förlorade affärer. Varje lastbil förlorar tusen pund om dagen. Det sitter fyra hundra irländska lastbilar fast i konflikten och ni inser ju att den stora majoriteten av våra varor exporteras till kontinenten och majoriteten av dem genom Frankrike. Det skulle kunna få - och om det fortgår länge till, kommer det att få - en förlamande effekt på den irländska ekonomin. Det kommer att få många åkare att gå i konkurs och många företag också. Vi har inte råd med det. Vi är stolta över vad vi har åstadkommit och vi vill inte förstöra det som ett resultat av det här.
Kommissionen har inga rättsliga befogenheter att ingripa i sådana tvister om det inte förekommit försumlighet. Jag anser att det föreligger försumlighet vad gäller den senaste konflikten, för vilket ingen av de irländska lastbilschaufförerna har fått betalt ännu. Kommissionen sade i plenum i september att den gjorde allt vad den kunde för att garantera en snabb betalning. Men ingenting har hänt. Likviditeten påverkas och jag skulle vilja fråga kommissionären vad han gör gentemot de irländska lastbilschaufförer som ännu inte fått betalt och vad han gör för att hjälpa de irländska lastbilschaufförerna vad gäller den nuvarande tvisten?

Kinnock, Neil
Jag känner till herr Gallaghers nära och fortlöpande intresse för dessa frågor. Jag är också mycket väl medveten, som faktiskt alla borde vara, om den skada som en sådan här konflikt orsakar inte bara den irländska ekonomin, men på grund av dess särskilda situation och storlek kanske i större utsträckning än andra den irländska ekonomin. Man kan bara beklaga det och hoppas, som jag på alla sätt gör, att denna konflikt snabbt och på ett tillfredsställande sätt kan avslutas.
Vad gäller ersättning vill jag ta tillfället i akt med denna fråga att upprepa det jag sagt förut. Det finns ingen gemenskapslagstiftning av något slag som behandlar kraven på att betala kompensation för förluster och skador som uppstått till följd av en tvist av det slag som nu pågår i Frankrike. Därför kan jag inte göra mer än jag vid upprepade tillfällen har gjort, nämligen att skriva till och prata med flera på varandra följande franska transportministrar och understryka de oerhört starka känslor som finns inom gemenskapen och de rättfärdiga krav som folk har på att bli betalda rättvis kompensation på det sätt som ursprungligen utlovades för skador som uppstått vid tidigare konflikter.
Jag hoppas att erfarenheterna från den här konflikten ytterligare kommer att understryka behovet av att uppfylla de ursprungliga löftena. Så sent som i mitt brev till de franska ministrarna i tisdags tog jag återigen tillfället i akt att upprepa behovet av att tillse att ett effektivt system omedelbart infördes för betalning av kompensation som avsåg förluster under den senaste konflikten.

Moreau
Fru ordförande! Fri rörlighet för varor kan inte äga rum genom att man krossar de mänskliga rättigheterna. Arbetsgivarna inom vägtransportsektorn bär hela ansvaret för den nuvarande konflikten eftersom de inte respekterat avtalen som slöts 1996, och slagit igen dörren för de förhandlingar som inleddes av regeringen. De franska chaufförerna vill inte längre vara vägarnas straffångar. De slåss för sina löner och sina arbetsvillkor men också för övriga länders.
Jag uppskattar att kommissionen erkänner de ansträngningar som den franska regeringen och dess transportminister gjort för att så snart som möjligt uppnå ett avtal som kan accepteras av de anställda. Jag vill här säga att varje form av sanktion, varje oförsonligt ingripande från kommissionen bara kan förvärra konflikten och äventyra den franska regeringens ansträngningar för att lyckas. Rent allmänt skulle det vara oacceptabelt att kommissionen, vilket tyvärr vissa kolleger begär, vill uppträda som polis för arbetsmarknadens parter.
I stället för att ställa de anställda mot folken i en vild konkurrensutsättning är det nödvändigt att främja en social harmonisering på högsta nivå, till vilken minskad arbetstid med bibehållen lön verkligen skulle kunna bidra inom sektorer som utestängts. Det är en fråga som snarast måste föras upp på parlamentets föredragningslista.
Jag skulle vilja ha en försäkran om att kommissionen ända till slutet kommer att främja sociala åtgärder, dvs. skatteåtgärder, snarare än åtgärder för social dumping, vilket hittills varit fallet.

Kinnock, Neil
Jag är tacksam mot Moreau för de argument som hon lägger fram. Jag är säker på att hon accepterar att, även om jag har mina egna personliga uppfattningar som medborgare om ursprunget till denna konflikt, kan och bör kommissionen inte kommentera de omständigheter som ledde fram till konflikten. Jag är säker på att hon förstår det.
Min tonvikt, liksom den ärade ledamotens tonvikt, ligger på den snabbast möjliga tillfredsställande lösningen av denna konflikt både för den internationella vägtransporten genom hela gemenskapen och naturligtvis inte Frankrike och det franska folkets intresse. Allt jag kan göra för att bidra till det resultatet tänker jag göra och det tänker även mina kolleger. Jag hoppas att parlamentet intar samma synsätt och lägger samma tyngd vid att åstadkomma snabba och tillfredsställda resultat snarare än bara utbyta politiska synpunkter som, även om de är intressanta, inte nödvändigtvis bidrar till ett produktivt resultat.

Ordföranden
Jag tackar å allas vägnar kommissionär Kinnock och de kollegor som talat. Jag är verkligen ledsen över att inte ha kunnat lämna ordet till alla som begärt det. De var verkligen många. Men som ni kunde konstatera tillät inte tiden det.

Sexuellt utnyttjande av barn
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0306/97) av Schulz för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om meddelandet från kommissionen om kampen mot turism där barn utnyttjas sexuellt och memorandum om Europeiska unionens bidrag till att förstärka kampen mot sexuellt missbruk och exploatering av barn.

Schulz
) Fru ordförande, mina damer och herrar! Vi diskuterar ett betänkande, som är komplicerat, och vars innehåll, anser jag, är av total betydelse för detta parlament, för kommissionen, för ministerrådet, för Europeiska unionen och dess medborgare. Det är av betydelse eftersom vi i dag säkerligen kommer att ha en kontroversiell diskussion med varandra om två innehåll. Första aspekten: Vilka åtgärder har kommissionen föreslagit, vad kan jag som föredragande i detta parlament tillfoga, och vad kan jag notera kritiskt eller positivt?
Andra aspekten: Vi måste diskutera hur vi skall förhålla oss till fenomenet med sexuellt utnyttjande av barn, vare sig det sker inom familjens ram, alltså inom ramen för personliga relationer, eller om det äger rum mot en organiserad kriminell bakgrund. Hur skall vi handskas med detta fenomen? Vad kan vi som samhälle i Europa sätta emot detta fenomen, som går utanför ramen för lagstiftande, straffrättslig och polisiär nivå? Vad måste vi bidraga med för att medvetandegöra att ett samhälle håller på att utveckla sig inom Europeiska unionen, som i tilltagande och framför allt avskräckande omfattning inte har någon respekt längre för livet och absolut inte för barns liv?
Kommissionen har i sitt meddelande om bekämpning av sexturism och utnyttjande av barn analyserat vilka problem som kan skönjas, och den har föreslagit olika åtgärder som den själv kan sätta in respektive kan tillgripa i samarbete med myndigheterna i medlemsländerna och - vad sexturismen anbelangar - i samarbete med researrangörerna.
Dessa åtgärder - det vill jag säga på förhand - var mycket väl utarbetade. Kommissionen har gjort ett mycket noggrant arbete. Den har lagt fram mycket bra, intressanta och välbalanserade förslag. Kommissionen har - herr kommissionär Papoutsis, stort tack till er och era medarbetare - i en svår tid och under svåra förhållanden beträtt en synnerligen seriös och balanserad väg. Den har - det tycker jag är högst lovvärt - förpliktat sig att göra kampen mot det sexuella utnyttjandet av barn också till en central fråga för kommissionen. Jag hoppas att det inte stannar enbart vid en läpparnas bekännelse! De senaste dagarna har vi måst erfara att det möjligen har inträffat sexuellt utnyttjande på ett av kommissionens daghem, och jag hoppas att kommissionen redan varit kapabel till och också i framtiden kommer att vara kapabel till att göra allt för att klara upp de mystiska omständigheter som vi kunde läsa om i pressen de senaste dagarna.
I förgrund för debatten om det sexuella utnyttjandet av barn måste skyddet för och omsorgen om offren stå. Vi har att göra med två fenomen i de många fall som vi har sett i det förgångna - det finns en ökning av antalet fall både inom familjen och på det kriminella området. Det första fenomenet: Det finns perversa, abnorma människor, som inte ryggar tillbaka för någonting eller för något snusk för att tillfredsställa sina skändliga drifter! Dessa föraktliga människor åstadkommer skador, som jag vill sammanfatta i en mening: Man kan förstöra en människa, utan att döda henne!
Det som görs mot barn som blir utnyttjade, kan endast med svårighet gottgöras igen i deras liv. Därför behöver offren detta samhälles fulla solidaritet, och därför måste hjälpen till offren ställas i förgrunden för ansträngningarna. Det som är viktigt är hjälpen till offren på det individuella området, det vill säga, de måste tas om hand psykologiskt och medicinskt på så sätt att ett någorlunda uthärdligt liv blir möjligt för dem trots de traumatiska upplevelserna. För detta behövs alla ansträngningar, för detta finns det också bra idéer om program hos kommissionen, och där borde varken Europaparlamentet, kommissionen eller rådet tveka att ställa pengar till förfogande, och detta i stor utsträckning.
Men dessutom måste det vid sidan om det omedelbara skyddet för offren sörjas för ett vidare skydd. Samhället måste skyddas mot att dess moraliska grundvalar förfaller ytterligare, och det går inte enbart med hjälp av, men också med hjälp av straffrätten. Därför tror jag att det är några uppgifter vi måste ta itu med. Till exempel med den konkreta definitionen av nationella rättsliga bestämmelser för klassificering och kriminalisering av särskilda handlingar när det gäller sexuellt utnyttjande av barn. Man måste klart slå fast vad barnpornografi är. Man måste ge klara, precisa riktlinjer om vilken ålder man menar, och man måste ge klara, precisa riktlinjer så att det blir straffbart med framställning, distribution, och - jag säger det helt tydligt, fast jag vet att det är omtvistat - även innehav av barnpornografi.
Varför nämner jag innehav, kära kolleger? Om det finns en marknad - och det finns det - för pornografiska verk med barn, då kan denna marknad bara finnas, därför att det finns konsumenter. Jag kan bara sälja något, om jag har en köpare. Om det finns en blomstrande marknad, då måste det uppenbarligen, visserligen anonymt, men mitt i samhället, finnas människor, som köper och konsumerar sådana mindervärdiga produkter, och jag vågar denna tes: Konsumenten är lika usel som producenten på detta område, och därför, tycker jag, borde även innehav beläggas med straff.
(Applåder) Vad gäller sexturismen, och där handlar det ju om en modern form av slaveri, måste det vara möjligt med en princip om exterritoriellt åtal. Den människa som åker till ett land i Asien, Afrika, Östeuropa eller vart som helst, med det målet att där för en billig penning utnyttjar av familjers fattigdom för att tillfredsställa sina perversa behov och utnyttja barn, bör veta att han i framtiden också i Europeiska unionen, hemma, kommer att ställas till svars för detta dåd, om man kan bevisa det. Därför kan man enligt mina begrepp inte heller avstå från åtal för brott som begås utanför EU.
Man borde även skärskåda möjligheten till åtal mot sådana företag som arrangerar dylika resor. Man borde visserligen genast också säga, att den övervägande majoriteten av företagen inom turistindustrin är seriösa, noggranna researrangörer, som mycket noggrant ser till att deras företag inte får dåligt rykte av sådana kunder som dem som jag just har nämnt. Initiativ mot resebyråer, flygbolag och hotellkedjor som tjänar pengar på sexturism är lika oundgängliga som samarbete med sådana, som vill förhindra det. Kommissionen och myndigheterna i medlemsstaterna borde parallellt ta itu med båda delarna.
Det finns ett förslag om att inrätta ett europeiskt informationssystem för bekämpning av sexuellt utnyttjande av barn. Vidare har vi enhälligt uppmanat kommissionen, rådet och medlemsstaterna att stödja inrättandet av ett europeiskt centrum för försvunna barn. Jag anser att man inte får avstå från det! Om det nämligen är så - och jag anser att mycket talar för det - att det fenomenet breder ut sig att barn blir till handelsvara, att barn kidnappas, inte enbart för att missbrukas, utan för att tvingas till prostitution och även för att avyttras - vi vet ju från debatterna om människohandel, att den inbegriper barn -, då måste man agera med alla tänkbara åtgärder, allt ifrån Europol ända till ett europeiskt centrum för försvunna barn. USA har visat oss på en väg man kunde gå, när de skapat ett centrum där, även om denna förebild inte är helt överförbar på europeiska förhållanden.
Inom ramen för utarbetandet av detta betänkande har jag befattat mig med många enskilda fall. Ingen som gör ett sådant arbete kan känna sig glad när han ser vad människor är kapabla till. I det sammanhanget har jag också stött på frågan, vilket ansvar de offentligt agerande har när det gäller att skydda samhället mot en sådan felaktig utveckling. Jag har kommit fram till det resultatet, att det inte kan gå an att vi tiger, när vi vet att enskilda personer eller institutioner inom Europeiska unionen inte tar sitt ansvar. Jag vill inte än en gång ta upp debatten om domaren vid Europadomstolen, Melchior Wathelet, som fördes offentligt och som vi också har fört i utskottet. Det passar sig inte att jag blandar mig i Belgiens inre angelägenheter, men jag är av den fasta övertygelsen att den nuvarande domaren vid Europadomstolen, Melchior Wathelet, inte uppfyllde det ansvar han hade som justitieminister i Belgien när han benådade den i dag för mångfaldigt barnamord misstänkte Marc Dutroux, när han satte Dutroux på fri fot.
Vad värre är, är att han hittills inte har beklagat detta i den utsträckning som han borde ha gjort. Därför har jag skrivit in i mitt betänkande: Om vi vill att Europeiska unionen klargör att den som förfelar sitt ansvar i dess institutioner inte har någon plats där, då måste vi också vara konsekventa och säga, att han bör ta sin hatt och gå! Det är inte EGdomstolen som skall ta sin hatt och gå, utan en medlem av denna domstol, som jag personligen inte tror är värdig att arbeta där. Denna uppfattning delas uppenbarligen också av min kollega Raphaël Chanterie, som med sitt ändringsförslag till min punkt 29 i stor utsträckning har använt sig av texten och innehållet i mina överväganden, vilket jag är honom tacksam för. Jag tror att detta ändringsförslag är mycket nyttigt, eftersom det visar att vi i detta parlament är ense om att ta avstånd till ansvarslöshet. Det fattas tre meningar i detta ändringsförslag, som jag i morgon kommer att komplettera med ett muntligt ändringsförslag, nämligen uppmaningen till Wathelet att avgå.
Ett samhälle som förlorar respekten för de värnlösaste i sin mitt, som inte bryr sig om vad som händer med dess barn, som med öppna ögon tillåter att barn blir till handelsvara, att de mörkaste gestalter, slöddret, avskummet i detta samhälle, kan förgå sig mot dess barn inför ögonen på det, ett samhälle som börjar bli så förråat att det inte ryggar tillbaka när saker som man inte tror är möjliga utvecklar sig i dunklet, på skuggsidorna, och vilka mycket snart övergår till att stå på dagordningen - ty det sker för närvarande i Europeiska unionen, efter det att sakerna har blivit kända -, ett samhälle som gör det bekvämt för sig eftersom det säger att Dutroux är ett belgiskt fenomen, det finns det inte hos oss, ett samhälle som inte vill se dessa fakta i ögonen, att det går mot sitt eget slut, när det inte är i stånd att skydda sina barn mot abnorma missdådare, ett sådant samhälle måste uppbringa allt sitt mod och säga: Kampen mot utnyttjandet av barn, skyddet av dem och möjliggörandet av ett människovärdigt liv från och med den första dagen måste vara det gemensamma målet för alla agerande! Om vi uppnår detta, då har mitt betänkande åstadkommit ett bidrag till en bra framtid för barnen i Europeiska unionen!
(Applåder)
Casini
Herr ordförande! Den resolution som har presenterats förtjänar att få stöd på grund av den avsky den visar för pedofili och det sexuella utnyttjandet av barn och för allt det som direkt eller indirekt hör samman med detta; den förtjänar stöd vad gäller kravet på stränghet, såväl vad gäller straff som processrättsliga regler och polisens utredningsarbete. Framför allt förtjänar den att stödjas vad gäller den uppmaning som riktas till kommissionen och medlemsstaterna att inleda upplysningskampanjer i syfte att förebygga och förhindra sexturismen, som skall nå ut till nyckelplatser som flygplatser, hotell och platser där man organiserar turistresor. Den förtjänar slutligen stöd vad gäller det kraftfulla fördömandet av pornografi.Det finns ett problem som rör definitionen av barnpornografi, men det finns ett allmännare problem som stryks under i resolutionen: för att inte vara hycklare måste vi ta hänsyn till hela den moderna pornografiska industrin, vars produkter kan verka avtrubbande, så att man söker upplevelser som är allt intensivare för att slutligen komma fram till de vidrigheter som kallas pedofili.
Mindre övertygande är å andra sidan vissa aspekter av resolutionen om den betraktas ur det tekniska-juridiska språkbrukets synpunkt. Det är tråkigt - jag säger detta som representant för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt - att inga tekniska formuleringar för att uppnå möjligheten att lagföra de brott som begås i utlandet tagits med i texten, men detta är definitivt av underordnad betydelse. Kanske har emfasen och föraktet tagit överhanden; tag som exempel punkt 2 - man kan knappast säga, som där sägs, att man måste göra " pedofili straffbart" : det är inte pedofili som är straffbart, utan pedofila handlingar, naturligtvis; pedofili kan också vara en sjukdom, vilket man visar genom att, i samma punkt 2, tala om psykiatriska kliniker för dem som har behov av det.
Kanske finns det vissa överdrifter i punkt 26, där det sägs att man skall avlägsna från offentliga och privata företag sådana personer som inte tar tillräckligt ansvar för att skydda barnen. Att avlägsna den som har gjort sig skyldig till pedofili är naturligtvis rätt, men att tillämpa samma åtgärder på den som inte har varit tillräckligt uppmärksam när det gäller att övervaka barnen verkar en aning överdrivet.
Jag vill emellertid säga att mina invändningar, i egenskap av jurist, gäller i första hand punkt 29, dvs. hänvisningen till fallet Wathelet. Att i en resolution av den här digniteten, med så allmän tillämpning, använda hänvisningar till ett specifikt fall, som fallet Wathelet, är inte juridiskt korrekt. Jag tror att det som står på spel är också principen om att skilja den verkställande och den dömande makten åt eftersom ministern här definitivt agerar som domare. Jag tycker också att det är orättvist eftersom man måste göra en bedömning ex ante , dvs. i det ögonblick när besluten fattades i stället för på grund av något som senare inträffat. Eftersom jag själv har varit domare och eftersom jag vet hur svåra bedömningar man måste göra när domen kommer att bli prejudicerande, så anser jag inte att jag kan stödja denna punkt 29, som jag hoppas tas bort eller korrigeras på lämpligt vis.

Baldi
Herr ordförande, mina damer och herrar! Ökningen av våld och sexuellt utnyttjande av barn, den globala handeln med minderåriga och ökningen av pedofili är något som väcker stor oro. Allt detta bör med andra ord inspirera Europeiska unionen att ingripa konkret, i första hand med en upplysningskampanj riktad mot allmänheten och mot de anställda inom turism vad gäller detta problem, med hjälp av massmedierna. Jag håller med kommissionen om att det vore önskvärt att ge de nationella domstolarna extraterritoriella befogenheter för brott som begås i utlandet, men det är också nödvändigt att medlemsstaterna i sina rättssystem inför lagar mot sådan sexturism som medför utnyttjande av minderåriga och omedelbart harmoniserar vissa av inslagen i den nationella straffrätten genom att erkänna detta som brott och inför straff för detta i sina respektive straffrättsliga system.
De europeiska institutionerna, i enighet och i samarbete med medlemsstaterna, borde anstränga sig för att det kommersiella utnyttjandet av pornografiska bilder av minderåriga, uppmuntran till sexturism och sexuellt utnyttjande av minderåriga kraftfullt bekämpas inom hela Europeiska unionen och så att, bland de olika straffen, man föreskriver även frihetsberövande, vilket nu har hänt i Frankrike. Det är av fundamental betydelse att man kan stoppa flödet av sexturism från medlemsstaterna genom samarbete mellan de olika länderna inom Europeiska unionen, genom att försöka skapa en gemensam skyddsbarriär mot de grupper och samhällen som i stället har intresse av att underlätta sexturismen till skada för barnen. Det är allvarligt att man i kommissionens meddelande inte har framhållit betydelsen av att samordna gemenskapens ekonomiska och sociala resurser till skydd för de barn som faller offer för sexuellt utnyttjande genom att identifiera och befrämja åtgärder för att återföra dessa till samhället och garantera dem ett särskilt skydd, något som Schultz helt riktigt har framhållit.
Den nya budgetpost som föreslagits av Europaparlamentet - B3-4109 N. på tre miljoner ecu - som skall stödja åtgärder mot våld som riktas mot barn, ungdomar och kvinnor har, även om initiativet är berömvärt, en ganska vag struktur som inte på ett precist sätt uppfyller handlingsplanen från Stockholm. Institutionerna bör med andra ord ta upp den här frågan till förnyad och fördjupad prövning.
Jag anser också att det är nödvändigt att man tillsätter en task force ad hoc med uppgift att samordna unionens handlingar när det gäller kampen mot det sexuella utnyttjandet av barn, i alla de sektorer där denna kamp bedrivs. Det är viktigt att kommissionen, inom ramen för sin kamp mot sexturismen, framför allt spelar rollen av att stödja och samordna bestämda åtgärder i syfte att motverka och bestraffa all form av sexturism, såväl i turisternas hemländer som i de länder som utgår turistmål, och detta i ett nära samarbete med frivilligorganisationer, vilkas verksamhet på fältet ovedersägligen har varit mycket effektiv. Det är viktigt att man främjar framtagandet av uppföranderegler och frivilliga regler för turist- och resebyråerna, som främjar deras spridande och publicering och ge allt stöd och bidrag från gemenskapen när det gäller att anta sådana regler.
Slutligen måste man vidta nödvändiga åtgärder mot de länder som fortsätter att tillåta att barn blir sexuellt utnyttjade, och även föra upp på europeisk nivå det samarbete som för tillfället saknas. De europeiska åtgärderna när det gäller kampen mot sexuellt utnyttjande av barn måste därför vara samordnade och väl genomtänkta, men de måste också intensifieras för annars kommer detta gissel aldrig att kunna utrotas.

Bennasar Tous
Herr ordförande! Den 20 november 1989 antog Förenta nationernas generalförsamling den första internationella konventionen om barns rättigheter, som tvingar undertecknande länder att genomföra ett nationellt skydd för sina medborgare barnen. Och åtta år senare är barnen inte bara fortfarande oskyddade utan en del kidnappas, våldtas och mördas medan andra säljs på en vidrig sexuell marknad för att utnyttjas och användas av samvetslösa och amoraliska kunder. Är dessa barn offer för inkompetens eller för dåligt beskydd? Det finns många frågor utan svar och denna verklighet påverkar de grundläggande etiska och demokratiska värdena.
Vi behandlar i dag betänkandet av Schulz, som jag vill tacka för hans stora arbete och arbetsinsats, om Europeiska unionens bidrag till att förstärka kampen mot sexuellt utnyttjande och exploatering av barn och meddelande från kommissionen om kampen mot turism där barn utnyttjas sexuellt. Det är två rapporter som inte kan behandlas separat eftersom de visar ett obestridligt faktum: barnet som mänsklig varelse har gått ifrån att vara ett rättssubjekt till att bli en handelsvara i händerna på pedofiler och handlare med sex och pornografi vars bedrägliga konturer samhället har svårt att urskilja. Deras ansikten avslöjar dem inte, de är ulvar i fårakläder. Vi vill avslöja identiteten på dessa perverterade och samvetslösa kriminella som handlar med sexuellt utnyttjande av minderåriga, vi vill straffa dem och tvinga dem till specialbehandling för att förebygga återfall.
I utskottet för kvinnors rättigheter är vi medvetna om att en stor del av våldet och det sexuella utnyttjandet av kvinnor och barn sker i familjens sköte och såväl från detta utskott som i den interna gruppen för familjer och barn i parlamentet som jag har den äran att leda, begär vi och stödjer budgetposten för Daphne som kommer att sätta igång samarbetsåtgärder med de icke-statliga organisationer som arbetar inom detta område. Vi kräver att kommissionen inte ignorerar familjens betydelse eftersom vi vet att människans ondska tyvärr börjar hos barnen. Om vi inte hjälper dem kommer de minderåriga som överlever också att ärva denna grymhet.
En annan typ av sexuell exploatering är den så kallade "sexturismen" . Det är ett bedrägligt uttryck då det sammanblandas med exotiska semestrar när det i själva verket handlar om utlandsresor för att utnyttja pojkar och flickor. Dessa researrangörer hör ofta ihop med den internationellt organiserade brottsligheten, och deras kunder försvarar sig med att barn i Thailand, Kuba eller Brasilien är mer sexuellt mogna än i Europa. Men barn, herr ordförande, är barn och de är försvarslösa i vilken del av världen det än är.
Vi borde således tillämpa principen om exterritorialitet. Låt oss därför göra turistindustrin och reklamnäringen uppmärksamma på behovet av självsanering. Allt är inte acceptabelt inom turism och reklam. Det finns en oerhört pengastinn handel som är en skam och en olycka.
Oberoende av ECTAA: s förklaring som fördömer denna verksamhet är det oumbärligt att upprätta ett register över företag och resebyråer som säljer denna vara, liksom en uppförandekodex för reklamföretag som utnyttjar bilder på barn på ett tvetydigt sätt.
Avslutningsvis kräver jag att vi från parlamentet påtalar det hyckel som förekommer i vårt samhälle och framför allt i de länder som fördömer pornografin, pedofilin, våldet och sexturismen, men nästan inte gör någonting för att få slut på det. Vi behöver polisiära samordningsinstrument, ett register över försvunna barn och av skyldiga förbrytare, gratis stödtelefoner, omhändertagande av offren samt utbildning i skolorna och framför allt i familjerna.

Van Lancker
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att uttryckligen gratulera kollega Schulz till hans utmärkta betänkande som jag för övrigt skulle vilja stödja i alla dess aspekter, inte bara för det Europeiska socialdemokratiska partiets räkning, utan även alldeles speciellt för den flamländska socialistiska delegationens räkning.
Detta betänkande har redan väckt stor uppståndelse i olika länder, framförallt i Belgien, före omröstningen. Och något annat kunde man inte förvänta sig. Först och främst har det europeiska tåget med åtgärder mot sexuellt utnyttjande av barn egentligen fått upp farten först i samband med Dutroux-affären som beklagligt nog ägde rum i Belgien. Men att dramat med An och Eefje, med Julie och Melissa och med de andra saknade barnen ägt rum i Belgien betyder inte att sexuellt utnyttjande av barn inte förekommer på andra platser i Europa. Sedan dess har motsatsen alltför tydligt visat sig. Därför måste åtgärder vidtas i alla europeiska länder och även i länder där detta ännu inte har hänt. För övrigt krävs också samordning och europeiskt samarbete framförallt där internationella nätverk opererar.
För det andra, det är tydligt att Belgien även i rådet har tagit åt sig av diskussionen om åtgärder mot sexuellt utnyttjande av barn. Åtgärder för att kunna uppträda på ett samordnat sätt och i alla länder på ett likvärdigt och likartat sätt angripa sexuellt utnyttjande av barn som den mest skandalösa kränkningen av barns rättigheter. Den belgiska regeringen fick inte gehör för alla krav i rådet i februari. Det är till exmpel mycket beklagligt att en punkt som Martin Schulz just har hänvisat till, nämligen innehav av barnpornografi för personliga ändamål, inte har övervägts i rådet. Inte heller vad territorialprincipen och avskaffandet av den dubbla straffbarheten beträffar kunde Belgien då övertyga rådet. Därför gläder det mig att Europaparlamentet kan stödja dessa förslag. Att vi kan lägga en mycket kraftfull rad av åtgärder på bordet som såväl Europeiska kommissionen som de nationella medlemsstaterna som Europeiska rådet nu måste ta sig an.
Slutligen, kollegor, har vi uppmaningen till Melchior Wathelet att avgå som domare vid EG-domstolen. En uppmaning som vi mycket strarkt vill stödja. Det är sant att den dåvarande justitieministern inte har någon personlig skuld till dramat. Det är också sant att han handlade inom ramen för den dåvarande belgiska lagstiftningen som lyckligtvis håller på att ändras för närvarande. Men det är och förblir så att Melchior Wathelet bär det moraliska och politiska ansvaret för namnteckningen på frigivningsbeslutet som han då skrev under angående Dutroux. Jag konstaterar för övrigt att PPE-gruppen delar denna diagnos. Vi är då också övertygade om att Melchior Wathelet inte har den moraliska auktoritet som en europeisk domare måste ha. Den som vidhåller, som kollega Casini nyss, att Europaparlamentet inte har befogenhet att bedöma domare i EG-domstolen har visserligen kanske formellt rätt, men vägrar å andra sidan att erkänna att Europaparlamentet måste göra sin stämma hörd när det gäller europeiska institutioners auktoritet. Själva kan vi inte göra någonting annat än att uppmana Wathelet att avgå, men först vid den tidpunkt då alla på sin plats tar sitt ansvar tror jag att det äntligen finns utrymme för respekt för barns rättigheter.

Deprez
Herr ordförande, kära kollegor! Det krävdes att ett fruktansvärt drama drabbade vårt land för att de tragiska händelser som våld mot barn utgör, och som många av oss inte vågade tala om för några år sedan, inte bara blir ett erkänt problem, ett ohyggligt problem att bekämpa utan en prioritet för Europeiska unionen. Jag är glad att kunna konstatera att, även om vi var tvungna att gå igenom denna fasa, har vi i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor genomfört - såsom jag är säker på att vi kommer att genomföra här i kammaren - en helig union för att komma överens om samtliga åtgärder som syftar till att bekämpa denna farsot. Jag lyckönskar Schulz, eftersom hans betänkande innehåller ett antal förslag som jag och min grupp betraktar som grundläggande och som inte hade haft en chans att bli godkända i vissa politiska grupper om de hade lagts fram för några år sedan.
Men jag skulle också vilja uttrycka mitt djupa beklagande. I betänkandet sägs i punkt 15 i resolutionen att Europaparlamentet redan i morgon skall kräva att budgetposten som syftar till att stödja initiativ för kampen mot våld mot barn, ungdomar och kvinnor får tillräckligt med anslag. Vet ni, kära kolleger, att vid Europaparlamentets senaste sammanträdesperiod i Strasbourg godkändes inte den begäran om ytterligare anslag som gjorts av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och utskottet för kvinnors rättigheter, detta på förslag av budgetutskottet. Vi började alltså, vi som snart skall ge morallektioner till andra, med att inte tillämpa våra egna resolutioner. Och när jag ställde frågan varför man inte kunde öka budgetanslagen för denna post, svarade man mig att alla anslag skulle användas för sysselsättningspolitiken. Och det är sant. Men anser ni att de arbetslösa inte också har rätt att ta hand om sina barn? Anser ni att de som är utan arbete nu inte frågar sig om deras barn, i morgon, inte riskerar att falla offer för pedofiler? Innan vi börjar ge lektioner i moral, låt oss börja med att tillämpa de principer som vi vill tvinga på andra!
Min sista punkt gäller problemet med Wathelet. För mig, som för merparten av min grupp tror jag, är frågan inte om det är lämpligt eller ens rimligt att Wathelet är europeisk domare. Han är europeisk domare. När det gäller att avgöra om han skall fortsätta att vara det är det en fråga som var och en kan ställa sig och som var och en också kan ställa till Wathelet. Det verkliga problemet är att veta om Europaparlamentet som har den lagstiftande makten i Europeiska unionen kan kräva att en domare skall avgå.
Herr ordförande, mitt svar är nej, även om det är svårt att säga, eftersom de demokratiska staterna lever på ett antal grundprinciper, där en av dem är uppdelningen av makten. Att överskrida denna princip och tillåta ett parlament att uppträda som moralisk myndighet för att döma domarna är en fara för demokratin. Var och en kan tänka vad han vill om Wathelet, men att parlamentet kräver att han skall avgå, herr ordförande, innebär ett politiskt misstag och ett brott mot demokratin.

Collins, Gerard
Herr ordförande! Vi är alla ense om att herr Schultz har tagit fram ett utmärkt och omfattande betänkande om de åtgärder som måste vidtas för att bekämpa barnsexturism och förstärka förhindrandet av sexuellt missbruk och utnyttjande av barn. Bedömningen av de viktigaste problemen och de föreslagna åtgärderna har i viss mån överskuggats av det stora intresse i punkt 29 i resolutionen. Punkten kräver att en domare i EG-domstolen skall avgå på grund av sitt tidigare personliga beslut när han var justitieminister att tillåta det förtida frisläppandet av Marc Dutroux, som misstänks för flera mord på barn.
Jag förstår och respekterar argumenten från de som säger att Europaparlamentet inte har befogenhet eller rätt att kräva något sådant. Vi håller alla på att bli indragna i en intern politisk debatt, men som föredraganden säger var konsekvenserna av beslutet verkligen avskyvärda. Det finns ett moraliskt och politiskt ansvar som inte kan sopas under mattan. Det är helt uppenbart att Europaparlamentet inte har befogenhet att avsätta en domare i domstolen. Däremot har vi den moraliska skyldigheten att rikta uppmärksamheten på denna situation och vi måste göra vår stämma hörd i en så här viktig fråga.
Många andra viktiga argument och förslag läggs fram i detta betänkande och min grupp är särskilt nöjd över att herr Schulz i början av betänkandet understryker den avgörande roll som familjen har i att garantera barnets balanserade utveckling. Familjen skall utgöra en trygg hamn för barnet. I vissa fall är det också där som barnmisshandel sker och vi vet att barn har misshandlats i skolor och institutioner. Förtegenhetens slöja om misshandel lyfts nu och inget land kan vara stolt över vad alldeles för många barn har utsatts för. Det värsta brott är att göra ingenting. Att försumma vår skyldighet att skydda barn överallt inklusive de som har tvingats in i barnprostitution.
Vi behöver många olika åtgärder för att skydda våra barn och ett tidigt varningssystem för att varna oss för potentiella faror. Vi är femton medlemsläder med olika traditioner men om vi arbetar tillsammans kan vi hjälpa till att stänga dörren för barnmisshandel och se till att det inte finns något gömställe inom EU för de som förgriper sig mot barn. Det är det minsta vi kan göra för föräldrar och familjer till alla de barn som har förts bort, inklusive Julia, Melissa och Lubna. Vi måste riva ner de rättsliga hindren för att harmonisera dessa begrepp inom straffrätten i medlemsstaterna som reducerar vår kapacitet att skydda våra barn. Vi måste försöka harmonisera straffrätten vad gäller pedofilgärningar, barnsexturismen som straffrättsligt brott och barnpornografin och det bör vara jämförbara straff för sådana brott i medlemsstaterna.
Databaser bör skapas på nationell nivå om personer som befunnits skyldiga till pedofila gärningar och allt måste göras för att göra det lättare för barn att vittna i domstol utan rädsla. Vi måste också stödja skapandet av ett europeiskt centrum för försvunna barn. Centret för försvunna och utnyttjade barn i Washington är en förebild. Varje land bör stödja en telefonhjälplinje för barn.
Jag är mycket kritisk mot det sätt på vilket barn kan utnyttjas för reklamändamål och jag hyser den starka uppfattningen att barns rättigheter måste respekteras. Fallet med den unga brittiska au pair-flickan som befanns skyldig i USA att dödligt ha skadat ett barn som hon tog hand om har givit upphov till andra farhågor. Det finns en Europarådskonvention om au pairer. Mycket få länder har undertecknat den. Därför uppmanar jag nu rådet att be kommissionen att skapa en EU-förordning om au pairers roll och skyldigheter och, vilket är ännu viktigare, de familjers ansvar och skyldigheter som bjuder in dem i sina hem.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja understryka det som sägs i punkt 30 i resolutionen: Alla de som har fattat beslut som kan påverka barns säkerhet eller hälsa måste visa största möjliga omsorg och vidtaga maximala säkerhetsåtgärder för att skydda barns intressen. Sekretessen har lyfts. Vi kanske inte tycker om vad vi hittar, men vi får inte svika våra barn.

Goerens
Herr ordförande! Schulz har just lagt fram sitt betänkande och jag vill lyckönska honom till det. Han erbjuder sig därmed att fastställa Europaparlamentets attityd när det gäller kampen mot en av de mest motbjudande formerna av kriminalitet. Det som tills nyligen fortfarande återfanns i tidningarna under rubriken "notiser" står i dag i centrum för en förtroendekris som inte kan undanröjas bara genom att åtala upphovsmännen till brotten vars mest kända offer är Julie, Melissa, Ann och Efje. Denna kris bidrar också till att varna våra samveten och betona varje slag av ansvar.
Detta uppenbara konstaterande visar sig nödvändigt för att gå vidare med att granska betänkandet. Det är anledningen till att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter uppmanar Europaparlamentet att uttala sig för en rad verktyg med många användningsområden när det gäller att bekämpa sexturism, som måste kallas, såsom vår föredragande anger i motiveringen, "utlandsresa i syfte att utnyttja barn sexuellt" . Förebyggande, bekämpning, samarbete på alla nivåer, och jag skulle vilja tillägga medvetande om ansvar på alla nivåer, ingår i raden av medel som är nödvändiga för att bekämpa denna farsot.
Den vändning som diskussionen om betänkandet tagit innan det lades fram för kammaren gör att man nu praktiskt taget bara talar om en enda punkt, punkt 29 i vår resolution, vilket verkligen är beklagligt, eftersom alla punkter förtjänar särskild uppmärksamhet. I punkt 29 uppmanas Wathelet, domare vid EG-domstolen, att "avgå från sitt domarämbete; han har personligen i sin tidigare egenskap av belgisk justitieminister fattat beslutet at tidigarelägga frigivningen av Marc Dutroux (...) för vilka han måste ta det moraliska och politiska ansvaret." Citatet kommer från Schulz betänkande.
Våra kolleger Nassauers och Chanteries ändringsförslag gäller exakt samma skyldighet att uppnå resultat, utan att för den skull uttryckligen nämna ordet avgå. Låt oss också erinra om att i ett betänkande som samtliga ledamöter i det belgiska parlamentet röstat för, ansågs den dåvarande justitieministern ansvarig. Det beslut som skall fattas är inget litet ärende. Vi kommer att mot dem som röstar för Schulz betänkande ställa skyldigheten att respektera principen om maktdelning under alla omständigheter och det är ett tungt argument. Vi kommer också att anklaga dem som stödjer Schulz betänkande för att ha skapat ett farligt prejudikat då parlamentet därmed skulle bli skyldigt att uttala sig om alla senare nomineringar vilka skulle riskera att bli föremål för någon slags kritik. Det är ett också ett tungt vägande argument i denna debatt.
Men såväl argumentet om maktdelning som det beträffande risken att skapa prejudikat som skulle kunna vara förpliktande för Europaparlamentets framtida åtgärder, med all den uppmärksamhet de förtjänar, har bara en svaghet: var för sig eller tillsammans förenklar de inte strävan efter den attityd som bör antas inför den förtroendekris som Dutrouxaffären startade. Det handlar om en förtroendekris som inte sparar något eller någon, och som skakar själva grundvalarna för en av Europeiska unionens medlemsstater. Krisen riskerar f.ö. att förlängas i onödan om ingen tänker på att ta det politiska ansvaret.
Flertalet ledamöter i min grupp, i vilkas namn jag uttalar mig och som stödjer Schulz betänkande i punkt 29, gör det efter moget övervägande. De betonar det faktum att deras ståndpunkt är en del av ett extremt allvarligt och exceptionellt sammanhang med den förtroendekris som startat i Belgien genom Dutrouxaffären. Om majoriteten tvingas att ta sitt ansvar genom att rösta ja, är det för att andra under andra omständigheter inte haft modet att ta sitt ansvar. Wathelet till att börja med, som ingen anklagar för att vara skyldig, men där parlamentet i den medlemsstat han är medborgare fastställt ansvaret. Regeringen i den medlemsstat som föreslog att han skulle nomineras hade kunnat skona oss från denna känsliga debatt genom att föreslå en mindre omstridd person till posten. Och medlemsstaterna slutligen som bekräftade detta beslut.
I centrum för den verkliga debatten står frågan hur vi avser att bidra till att bibehålla eller återupprätta institutionernas trovärdighet. Svaret som uppenbarligen är svårt kan inte erhållas utan en hög moralisk nivå till att börja med och, tyvärr, är det inte möjligt att göra det utan att ta den risk som jag just nämnt.

Mohamed Alí
Herr ordförande! Det tema vi i dag behandlar är ett av de värsta gissel som dagens samhälle har att konfrontera och självfallet i första hand den offentliga makten inklusive Europeiska unionen. Inget modernt samhälle kan upprätthålla sin värdighet om det inte kan skydda barnen mot brott som barnprostitution, sexturism och barnpornografi.
Jag skulle vilja nämna slutsatserna från världskongressen i Stockholm 1996 mot sexuellt utnyttjande av barn för att påminna om att kampen mot denna nya form av slaveri bör omfatta ett flertal områden, nämligen: förstärkt internationellt samarbete, förebyggande åtgärder, skydd och återanpassning för offren.
Därför måste Europeiska unionen bidra till kampen mot sexuellt utnyttjande av barn genom att tillämpa inte enbart de instrument som finns inom ramen för gemenskapen utan också genom åtgärder i den tredje pelaren. Europeiska unionen måste uttrycka sitt stöd för nationella rättsliga bestämmelser enligt vilka medborgare i medlemsstaterna, som har förgripit sig sexuellt på barn i utlandet, skall kunna ställas inför rätta i hemlandet. Vi bör också stödja förbud av produktion och innehav av barnpornografi samt införa åtgärder för att förhindra att ny teknologi används till förbjudna ändamål.
De förebyggande åtgärderna är å andra sidan fundamentala. Vi får inte glömma bort att även om det finns många orsaker till problemen så är utan tvekan fattigdomen och den sociala ojämlikheten avgörande faktorer, framför allt när det gäller barnprostitution.
Därför bör vi även, parallellt med specifika förebyggande informationskampanjer till familjerna och till yrkesgrupper inom undervisning, hälsovård, rättsväsende och turism, vidta allmänna sociala åtgärder som minskar möjligheten för brottslingar att finna sin perfekta näring i fattigdomen och marginaliseringen.

Aelvoet
Herr ordförande, kollegor! Kollega Schulz betänkande om barnsexturism och om kampen mot sexuellt utnyttjande och sexuell exploatering av barn är ett mycket komplett betänkande. En hel serie åtgärder föreslås. Åtgärder som syftar på saker som måste hända såväl inom EU som utanför EU. I detta sammanhang anser min grupp att det är mycket viktigt att uppmärksamma den punkt som det här pläderas starkt för, nämligen upprättandet av ett europeiskt centrum för försvunna barn. En sak som under tiden har genomförts även i Belgien, och där det är viktigt att det även på europeisk nivå tas initiativ. Vi anser också att de båda interna åtgärderna för EU är lika viktiga, att tillräcklig uppmärksamhet och tillräckligt stöd ges åt icke-statliga organisationer som arbetar med prevention, att spåra upp och förebygga sexuellt våld mot barn. För det är självfallet bättre att förebygga än att behöva läka efteråt.
För de yttre åtgärderna tycker vi framförallt att det är viktigt att lagstiftningsarbetet kommer igång. Lagstiftningsarbete som är inriktat mot att det skall finnas dubbel straffbarhet. Belgien har vad det beträffar redan anpassat sin lagstiftning, och jag hoppas att flera andra länder kommer att följa efter på det området. En annan mycket viktig fråga i detta sammanhang är kampen mot fattigdomen.
Jag tycker att kollega Deprez har hundra procent rätt när han pekar på budgetunderskottet som parlamentet måste ta på sitt ansvar vad beträffar punkt 15. Jag tycker verkligen att det är obegripligt att det inte finns någon majoritet i parlamentet för att ta upp detta. Min grupp har här röstat för, och vi hoppas ändå tack vare att denna punkt finns att detta kommer att tas upp vidare i framtiden.
Vad Watheletaffären beträffar är det uppenbart att huvudansvaret ligger hos den belgiska regeringen som på nytt har föreslagit honom till denna befattning. Där ligger huvudproblemet. Men poängen är fortfarande att Europaparlamentet inte bara har en lagstiftande funktion utan även är en instans som gör politiska utlåtanden, som uttalar det som är politiskt önskvärt. Vi gör detta för hela världen, men för Belgien skulle vi då inte få göra det. Jag tycker att det är helt i sin ordning att Europaparlamentet tar sig friheten att även när det gäller Wathelet helt enkelt uppmana honom att avgå, för det är den enda logiska slutsatsen.

Vandemeulebroucke
Herr ordförande, ärade kollegor! Jag stöder helt och fullt alla goda rekommendationer som finns i detta betänkande. Vår grupp stöder detta betänkande fullständigt, men som grupp kan vi inte instämma i allt.
Jag skulle vilja ta upp den punkt som pläderar för Wathelets avsked. Jag stöder personligen denna begäran om avsked, föredragandens åsikt således, även om jag anser att det konnotativa moraliska ansvaret inte hör till saken. Jag tror att det skulle vara mycket bättre om vi höll oss till det politiska ansvaret och ingenting annat, alltså det politiska ansvaret i ordets fulla och vidaste bemärkelse.
Motståndare till Schulz åsikt argumenterar om maktuppdelning. Denna uppdelning är självklar, men denna uppdelning har ingenting att göra med själva utnämnandet, men däremot med integriteten, objektiviteten och självständigheten i en domares agerande efter utnämningen och under utövandet av mandatet. Dessutom föreskriver traktaträtten att domstolens domare måste väljas bland personer som uppfyller alla garantier för självständighet, är kända som högtstående jurister, och i detta fall hyser jag ändå starka tvivel. Dugliga jurister måste vi leta efter med lupp. Och även i andra frågor, exempelvis vapenköp och miljöbedrägeri, omnämns samma person.
Det belgiska parlamentets undersökningsutskott har således haft undersökningsdomarens roll och hävdade i Dutrouxaffären att den dåvarande justiteminstern Wathelets ansvar måste tas i beaktande. Den belgiska regeringen hävdade att Wathelet på grund av detta yttrande redan hade blivit tillräckligt straffad och alltså kunde bli domare i Europa. Ett europeiskt toppmandat för att uppenbarligen bli av med mannen, således ett tecken på klander av EGdomstolen som i det avseendet då betraktas som en sorts politisk återvinningsmaskin. Får jag lägga till detta. Ett argument mot denna punkt säger att parlamentet inte skall ha någon befogenhet beträffande europeiska domare. Får jag då hänvisa till USA där domarna i högsta domstolen underkastas utfrågningar av kongressen, då presidentens utnämning blir bekräftad eller inte. Med andra ord, skulle vi inte kunna gå ett steg längre och kräva utökade befogenheter för Europaparlamentet? Då skulle detta ärende kanske kunna bli ett prejudikat.

Buffetaut
 Herr ordförande! Ett samhälles civilisationsgrad kan bedömas efter hur det behandlar sina barn. Vårt århundrade som pendlat mellan den röda och svarta pesten har bara i alltför hög grad känta av den bruna pesten och massakrerade barn. I dag känner vi till ett annat slags uselhet och förakt mot barnen, det sexuella utnyttjandet av dem. Är det förresten så konstigt i en tid av moralisk relativism där den politiskt korrekta diktaturen förbjuder oss att tala om det onda och det goda? Och i en tid när pengarna är kung.
Schulz betänkande är förtjänstfullt så tillvida att det tar upp denna dramatiska fråga realistiskt såväl när det gäller anklagelser om brott, bl a innehav av pornografi- och pedofilimaterial, som när det gäller förebyggande åtgärder. Vi noterade med tillfredsställelse att föredraganden betonade familjens och stabilitetens grundläggande roll för barnets balanserade utveckling och att det fäste medlemsstaternas uppmärksamhet på att det är nödvändigt att skydda familjen eftersom den utgör den bästa miljön för barnet att utveckla sina grundläggande färdigheter i.
Föredraganden uppskattade kommissionens insatser. Jag hoppas därför att den vidtar de allra strängaste åtgärderna gentemot de ansvariga för de fruktansvärda händelser som ägt rum på en plats som de är ansvariga för. Vi beklagade att Wathelet omnämns uttryckligen vilket, enligt vår uppfattning, inte riktigt hör hemma här. Vi kommer ändå att utan tvekan rösta för Schultz betänkande och jag vill gratulera honom till kvalitén på det arbete han utfört.

Vanhecke
Herr ordförande! På grund av den mycket korta talartid som har tilldelats mig, måste jag begränsa mig till några kommentarer om till den kända Wathelet-punkten 29.
Sedan Dutrouxaffären brutit ut i detta land har det alltför ofta sagts att alla känner sig maktlösa inför den fruktansvärda ondskan i samband med sexuellt utnyttjande av barn. Denna maktlöshet är delvis med rätta påkallad av att det i varje samhälle alltid kommer att finnas kriminella, sadister och monster, men delvis är denna maktlöshet fullkomligt obefogat påkallad. Morden, kidnappningarna, de sadistiska våldtäkterna som begåtts av Dutroux och hans medbrottslingar hade kunnat förebyggas om den nuvarande europeiske domaren Wathelet hade gjort sin plikt. Alla kolleger i parlamentet måste veta att Wathelet inte ens kan påkalla den förmildrande omständigheten "Wir haben es nicht gewusst" . Det var ju han som gav order om den kraftigt tidigarelagda frigivningen av den flerfaldige återfallsförbrytaren och våldtäktsmannen Dutroux tvärtemot alla negativa utlåtanden från de berörda instanserna. Man kunde med säkerhet säga att Dutroux skulle återfalla. Ändå släppte Wathelet mannen fri på eget initiativ och av egen fri vilja och undertecknade därmed inte bara en frigivningsorder utan också en dödsdom för An och för Eefje, för Julie och för Melissa.
Wathelet är emellertid också politiskt och personligt en av de huvudansvariga för det fullständigt genomruttna rättsväsendet i detta land, i Belgien. Jag vill låta det vara osagt om detta beror på inkompetens, på korruption genom att en person som notoriskt tagit på sig för många uppgifter försummat sina plikter. Faktum kvarstår att det belgiska rättsväsendet efter Watheletepoken är mer korrupt, ineffektivt och omänskligt än någonsin tidigare. Det är för övrigt därför som han till och med i Belgien hade blivit omöjlig som minister och därför avfördes till en guldstol i Luxemburg.
Det minsta man kan säga om Wathelet är att han varit inkompetent, försumlig och oansvarig. Men jag tillfogar att det i ärendet med barnamorden i detta land under Wathelet har inträffat så många "tillfälligheter, misstag, fel, försummelser" så att man måste ställa frågan om beskydd av pedofilnätverk med förgreningar ända in i de högsta politiska kretsarna.
Så kommer vi som avslutning till de tre frågor som parlamentet konfronteras med i samband med punkt 29. Vill vi ha en europeisk domare som försatte en fyrfaldig barnamördare på fri fot? Vill vi som europeisk domare ha en man som ruinerat hela den belgiska rättsapparaten? Vill vi som europeisk domare ha en individ som i breda kretsar misstänks för åtminstone indirekt beskydd av ett pedofilnätverk? Svaret på dessa tre frågor måste lyda: Nej, nej, nej. Det gläder mig för övrigt att min kollega från de flamländska socialisterna delar denna uppfattning med mig. Jag konstaterar bara att hennes parti i det egna landet och hennes partiordförande entusiastiskt godkänt återutnämnandet av Wathelet. Förstå det, den som kan!

Terrón i Cusí
Herr ordförande! Jag vill först säga att detta är ett bra betänkande om ett meddelande från kommissionen som innehåller lyckade åtgärdsförslag. Jag tycker att det lägger fram problemen på ett klart och seriöst sätt, de problem vi måste ta itu med för att på ett effektivt sätt skydda barnen i en så känslig aspekt som sexuellt utnyttjande.
Dessutom anser jag att det innehåller en annan viktig framgång: att i samma text ha lyckats omfatta både kampen mot sexuellt utnyttjande av minderåriga och kampen mot sexturismen som berör minderåriga. Vi är naturligtvis skyldiga att skydda våra barn, de som lever här med oss. Men vi är också skyldiga att skydda de barn i världen, som blir offer för det värsta hos vissa medborgare, från det som vi inte skulle vilja ha i vårt samhälle.
Betänkandet börjar med att påtala att det är inom den privata sfären som den största delen av det sexuella utnyttjandet sker. Inom parentes vill jag säga att vi i detta hänseende borde arbeta mer och med mer fantasi för att förebygga dessa fall och skydda barn inom detta område. Men vi måste också vara på vår vakt mot att vissa tabun har brutits och mot hur det kan påverkas av invasionen av sexturism och barnpornografi som någonting mer eller mindre accepterat i vårt samhälle, eller som åtminstone existerar inom stora områden och på ett mindre dolt sätt än i den privata sfären. Det finns barn i andra länder, förment annorlunda, vars kulturer anges som skäl till att de skulle vara mindre offer och så angrips de av oss. Det ser ut som om detta skulle kunna bli mer tolererat. Vi måste vara stränga i den aspekten.
Jag vill alltså stödja de åtgärder som betänkandet föreslår, i första hand de som föreslår ett användande av de medel som Europeiska unionen kan bistå med: kampen mot den organiserade brottsligheten, inrättande av ett centrum för försvunna barn etc. och också harmoniseringen av vår lagstiftning för att kunna kämpa effektivt mot barnpornografin. Vi får inte glömma att den som säljer eller skaffar sådant material utnyttjar ett barn som inte bara är en bild utan en verklig varelse, som existerar och som har kränkts.
Vi måste samarbeta med de länder där denna försäljning sker och vi måste avkräva dem ett anständigt beteende men ta på oss vårt ansvar och erkänna att majoriteten av de som utnyttjar barn sexuellt, "kunderna" för att kalla dem så, kommer från de utvecklade länderna. Vi bör därför döma dem på vår egen mark.
Betänkandet försöker lägga fram så långtgående åtgärder som möjligt för att barnen skall kunna leva utan rädsla, växa upp i frihet och respektera sina rättigheter och friheter. Jag vill slutligen gratulera föredraganden till betänkandet.

Reding
Herr ordförande! Det krävdes att händelserna med de våldtagna, torterade och mördade flickorna i Belgien skulle äga rum för att vårt samhälle äntligen skulle vakna upp, för att tabun skulle falla och vi slutligen skulle bli medvetna om vårt ansvar gentemot barnen som degraderats till handelsvaror och försvarslösa utsätts för vissa vuxnas okontrollerade drift. Ett samhälle som inte kan skydda sina barn mot sådana brott kan inte behålla sin värdighet.
Vi måste därför säga ja till definitionen av sexuellt utnyttjande av barn som ett brott i alla straffrättsliga nationella lagstiftningar, vare sig det gäller i Europa eller den övriga världen. Ja till den europeiska kraftfulla kampen mot dessa gränsöverskridande kriminella nätverk som utnyttjar minderåriga sexuellt. Ja till inrättandet av ett oberoende europeiskt centrum för försvunna barn, till stöd för offren och deras föräldrar, till inrättandet av lämpliga databanker. Ja till strikt medicinsk-social uppföljning av förövarna av sexualbrott och till förlängt förvar eller permanent internering av återfallsförbrytare. Ja till fördömande av inte bara tillverkning utan också innehav för personligt bruk av pornografiskt material som utnyttjar barn. Att skydda våra barn måste blir den nationella och europeiska politikens viktigaste uppgift. Jag hoppas att vi äntligen är vuxna den uppgiften.
Om man tittar på alla dessa positiva beståndsdelar är det fel att reducera Schulz betänkande till punkten om Wathelet, som blivit så spridd i massmedia. Europaparlamentet har inte befogenhet att avsätta en domare i EGdomstolen. Det är ett faktum. Men det är också sant att politikerna måste acceptera sina åtgärders moraliska och politiska ansvar och inte gömma sig bakom juridiska vindskydd. Att avböja denna princip och samtidigt sitta i EGdomstolen förefaller mig personligen fullständigt oförenligt.

Alavanos
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera herr Schulz till detta betänkande om ett juridiskt system för skyddet av barn från turism där barn utnyttjas sexuellt och mot barns exploatering. Jag vill även gratulera kommissionär Papoutsis då han, trots begränsingarna i den sjätte avdelningen i Fördraget om den Europeiska unionen, försöker konstruera specifika förslag inom ramen för meddelandet om bekämpningen av sexturismen. Jag skulle vilja kasta ljus på en speciell sida av problemet, vilket avser flickor i 15, 16, 17, 18 års ålder som kommer från länder i Central- och Östeuropa och som vi i dag finner i alla dessa rosa nät som blomstrar i Grekland, i Turkiet, i Sydeuropa, i centrala och norra Europa. Vad vi än säger om dessa länder, vet vi åtminstone att det fanns ett nätverk av daghem, skolor, idrottslig och kulturell verksamhet. Sakerna har ändrats. Är detta den värld som vi kommer för att ge dem? Fattigdom föder utnyttjande och därför är det väldigt viktigt att för det första lokalisera problemet, för det andra att nätverken löses upp, för det tredje att vi använder de ekonomiska mekanismer Schulz föreslår och, för det fjärde, att vi använder oss av program som Phare, Tacis och andra gemenskapsprogram i syfte att slå ned på detta problems orsaker.

Lalumière
Herr ordförande, som min kollega Jaak Vandemeulebroucke nyss sade godkänner vår grupp den vilja som uttryckts av föredraganden att stärka unionens och medlemsstaternas möjligheter att förebygga våld och, om skadan redan är skedd, att straffa förövarna av våld mot barn, bl a sexuellt våld.
Betänkandet som inspirerats av respekten för barnen innehåller viktiga förslag som är både bestämda och modiga. På en punkt är vår grupp emellertid inte ense. Det gäller punkt 29, ifrågasättandet av Belgiens f.d. justitieminister Wathelet. Cassini och andra talare har också tagit upp denna punkt 29. För min del, och jag uttrycker här flera av mina kollegers ståndpunkt i gruppen, är detta ifrågasättande, som innebär en press på Wathelet att han skall frånträda sitt ämbete som domare vid EG-domstolen, inte acceptabelt.
För det första fastställer punkt 29 uttryckligen att Wathelet inte begått något olagligt enligt belgisk lag, när han tillät Dutroux att lämna fängelset. Vi befinner oss därför utanför det straffrättsliga ansvaret och straffrätten. Under dessa förhållanden ingriper Europaparlamentet beträffande Wathelets politiska och moraliska ansvar.
När det gäller det politiska ansvaret är det otydligt på vilken grund Europaparlamentet befinner sig för att ifrågasätta en belgisk ministers politiska ansvar. Vi är inte det belgiska parlamentet. När det gäller våra befogenheter beträffande EG-domstolen och valet av medlemmar måste vi konstatera att vi inte har några befogenheter. Man kan naturligtvis föreslå en reform av texterna i fråga. Det skulle kanske vara önskvärt. Men i dag finns ingenting. Vi kan inte överskrida principen om delad makt.
Återstår Wathelets moraliska ansvar. Det är den mest känsliga punkten. Mina kära kolleger, är vi en moralisk myndighet som kan ställa någon till svars på moraliska grunder? Ni måste förstå vilket starkt motstånd jag känner mot att gå vidare på denna mycket farliga mark. Lag och rätt är fast mark, åtminstone mer fast än den moraliska där det finns risk för subjektivitet och personlig övertygelse. Europaparlamentet, som är det politiska organet framför andra, borde vara på sin vakt mot att omvandlas till en myndighet som dömer en människa utifrån en moralisk ordning som skall fastställas från fall till fall.
Trots att vi godkänner Schulz betänkande i sin helhet tror jag att ni förstår varför vissa av oss av samvetsskäl inte kommer att rösta för punkt 29.

Hager
(DE ) Herr ordförande! Tillåt mig som österrikare att inledningsvis hänvisa till att det meddelande från kommissionen som ligger till grund för betänkandet är ofullständigt i så måtto att vid sidan av de nämnda länderna även Österrike genom straffrättsändringslagen 1996 skapat lagliga förutsättningar för bestraffning av barnpornografi och skändande av barn som begås i utlandet. Att skyddet av de uppväxande generationerna ligger oss särskilt varmt om hjärtat har jag redan utförligt förklarat i samband med diskussionen om det österrikiska bestämmandet av skyddsåldern. Det gläder mig, att åtminstone i föreliggande sammanhang, skall skyddet av barn räcka fram till det 18: e levnadsåret.
De i betänkandet föreslagna åtgärderna kan helt entydigt välkomnas, bortsett från begreppsförvirringar vad gäller begreppen barn, ungdom, omyndiga och minderåriga. Hänvisningen till att det inte enbart handlar om ett fenomen som skall bekämpas med straffrättsliga medel, utan också om ett socialpolitiskt fenomen, har enligt min åsikt kommit till korta. Helt säkert styrs nämligen också efterfrågan av den sedan årtionden propagerade sexuella frigjordheten. Frukterna av denna har funnit sin väg via pornografiöverlastade tidningskiosker in i Europas brottmålsavdelningar. Här borde man snabbt tänka om; men totalt sett röstar vi ja till Schulz betänkande.

Lambraki
Herr ordförande! Även jag skulle vilja gratulera kommissionär Papoutsis för den känslighet och snabbhet med vilken han svarade mot allas vår önskan om en skrift för att påbörja diskussionen av denna heta fråga, som sysselsätter tusentals medborgare, både i de europeiska länderna och över hela jorden. Jag skulle dessutom vilja gratulera Schulz till hans förträffliga betänkande, eftersom han med en stor politisk ärlighet analyserar problemet och med ett politiskt mod föreslår åtgärder för att detta komplexa problem skall kunna lösas.
Den lavinartade ökningen av antalet offer för sexuellt utnyttjande av barn och våld skrämmer medborgarna. Medborgarna blir skrämda, vi måste dock på samma gång ta vårt politiska ansvar och verkligen utöva påtryckningar på de 15 medlemsstaternas regeringar för att de skall vidta åtgärder. Åtgärder vilka kommer att bemöta, jag vågar inte säga lösa, men bemöta detta problem. Den fattigdom som drabbar många regioner på vår planet utgör det första skälet för att uppmuntra och föra fram pedofili och sexturism som drabbar barn. Å den andra sidan, våra länders ekonomiska utveckling och den ekonomiska utvecklingen för några kategorier av medborgare i våra länder, ger dem rätten att utnyttja dessa regioners fattigdom och armod, ritad i ansiktet på dessa barn.
Därför anser jag att ställningstagandet i herr Schulz betänkande är helt riktigt, alltså att de som tar del av pornografiskt material i vilket barn spelar en huvudroll bör anses vara medbrottslingar och verkligen straffas på samma sätt som de faktiska gärningsmännen. Dessutom anser jag att det i detta fall gällande dessa ekonomiskt starka, som hör till denna smutsiga krets, bör utdömas ett socialt straff, inte bara ett rättsligt. Detta straff skall vara en konsekvens av avslöjandet av dessa herrars handlingar, dessa herrar som i sina hemländer och i sina familjer eller i sin sociala omgivning vill kallas hedervärda.
Jag håller med om alla förslag till ändring av lagstiftning gällande straff i våra medlemsstater, som till exempel att strängt bestraffa användandet av omyndiga i offentliga eller privata angelägenheter av pornografisk karaktär, eller att strängt bestraffa produktionen, försäljningen och distributionen av pornografiskt material. Huvudsakligen bör, insisterar jag, även de som tar del av och innehar detta material straffas på samma sätt.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att problemet är komplext, ekonomiskt, politiskt och socialt. En förutsättning för att börja lösa problemet är att det finns politisk vilja hos politikerna, både här och i våra hemländer, för att konfrontera denna krets som ekonomiskt, socialt och politiskt är väldigt stark. Vi politiker måste någon gång ta vårt ansvar och vårt ansvar är inte bara att straffa. Vi politiker har, förutom ett ansvar att straffa, även ett etiskt ansvar. Därför tror jag att kommissionen, utan att blanda sig i det belgiska samhällets och den belgiska politikens inre, rättmätigen kräver den före detta ministerns avgång, inte för att det är ett straffansvar, men för att det är ett etiskt ansvar gentemot dessa barn som aldrig kommer att kunna växa upp och njuta av livet.

Chanterie
Herr ordförande, ärade kolleger! För ett år sedan, bara två veckor efter det att de fruktansvärda händelserna som då ägt rum i Belgien blivit kända, uppträdde jag här i plenum i egenskap av talesman för PPE-gruppen för att yrka på åtgärder i syfte att ge kampen mot sexuellt utnyttjande av barn prioritet även på europeisk nivå. Det gläder mig och hela min grupp att Schulz betänkande kommer med ett viktigt bidrag i detta sammanhang, och jag vill gratulera honom till detta.
Jag skulle mer specifikt vilja ta upp fyra punkter. För det första, upptagandet av barns rättigheter i fördraget har indirekt skett genom omnämnandet av sociala grundläggande rättigheter och de handlingsåtgärder mot diskriminering på grund av ålder, social uteslutning, människohandel och övergrepp mot barn som finns i Amsterdamfördraget.
För det andra har Europaparlamentet i budgeten 1997 uttryckligen tillmötesgått vårt förslag om att i budgeten avsätta medel för att förebygga och bekämpa sexuella övergrepp mot barn. Men vi har hört av Gérard Deprez att en ännu större ansträngning är att vänta för budgeten 1998.
För det tredje besvaras frågan om att tygla barnpornografi, barnprostitution, barnsexturism och barnsexreklam genom många förslag även i Schulzbetänkandet.
För det fjärde, en uppmaning till medlemsstaterna att så snabbt som möjligt ratificera Europolkonventionen får stöd från såväl politiker som icke-statliga organisationer. I och med detta har sexuellt utnyttjande av barn självfallet inte försvunnit, och det kommer inte heller att vara fullständigt förebyggt. För att uppnå detta måste också andra göra sina insatser och ta sitt ansvar i sådana sektorer som reklam, telekommunikation, kultur och turism, från föräldrar, fritidspedagoger och lärare till undersökningsdomare, kyrkoledare och regeringsmedlemmar. För omsorgen om barnets välbefinnande är ett gemensamt uppdrag för samhället. Detta är ett etiskt imperativ.
Jag skulle också vilja gå in på ändringsförslaget som jag har lagt fram tillsammans med kollega Nassauer för PPEgruppens räkning beträffande den tidigare belgiske justitieministern Wathelet. Man kan ha olika åsikter om hans politiska eller moraliska ansvar. Men Mechior Wathelet är domare vid EG-domstolen och kan alltså inte avsättas, utom genom ett enhälligt beslut av de andra domarna vid domstolen. Därför riktar sig ändringsförslaget inte till domare Wathelet, utan till den tidigare ministern Wathelet. Därför inbjuder detta ändringsförslag före detta minister Wathelet att fatta de passande besluten på grund av hans ödesdigra beslut att försätta Dutroux på fri fot i förtid.
Jag skulle då också vilja fråga de ansvariga för detta utmärkta betänkande: vad handlar det egentligen om i dag? Vad strävar ni efter? Vill ni ha ett ramverk mot en speciell sorts sexuellt utnyttjande, eller vill ni ha en sensationell one man show -process mot en före detta minister? Jag undrar vem det är ni vill granska? Dutroux, Nihoul, Derochette och kompani, eller granskar ni Wathelet? Jag betvivlar att ett sådant känsligt ärende och ett så intressant betänkande skulle kunna tjäna som hävstång för att spela ett personligt eller politiskt spel.
Den som känner till att Europaparlamentet inte har förmågan att avsätta och ändå yrkar på detta bedrar antingen sig själv eller den allmänna opinionen inklusive föräldrarna till de mördade eller saknade barnen och barnen själva. Den som sår sådan politisk smörja kommer att skörda demokratisk olycka när allt slutligen kommer till kritan. Till och med ordföranden för det flamländska socialistiska partiet, Louis Tobback, står fast vid nomineringen av Wathelet som domare vid EG-domstolen. Han har förklarat att han vägrar att delta i vad han betraktar som en folktribunal eller en lynchning och motsätter sig ett yrkesförbud. Le Soir från tisdag 21 oktober har rubriken: Tobback à la rescousse de Wathelet . Man kan med rätta undra och ställa frågan om vilken som är den exakta åsikten hos det flamländska socialistiska partiet och dess ledamöter i Europaparlamentet.
För att göra det hela alldeles klart, herr ordförande, även jag har irriterat mig på det som somliga har nämnt: Wathelets flykt. I likhet med många andra var jag helt emot denna överpolitiska utnämning. Men allt detta rättfärdigar inte att Europaparlamentet beter sig som en folktribunal utan någon utfrågning eller utan någon undersökning.
Herr ordförande, ärade kolleger! Lyckligtvis finns det 33 andra punkter som är väl värda mödan att läsa och att omsätta i handling, och dem stöder vi.

Lukas
Herr ordförande! Reseindustri och turism som tillväxtbranscher på 2000-talet belastas svårt av fenomenet med resor där målet är sexuellt utnyttjande av barn. Flyglinjer, researrangörer och resebyråer har därför förpliktelsen att lämna förebyggande information till potentiella gärningsmän. När det gäller gärningsmännen handlar det ofta om män som själva har barn eller åtminstone i sin hemmiljö har en känsla för barn. Sådana människor kan bromsas med hjälp av en sensibilisering av samvetet.
Som tillägg till de rättsliga stegen borde därför i samarbete mellan den offentliga sektorn och industrin förebyggande information utnyttjas helt och fullt. I flygplanen som flyger på vissa destinationer, borde man till manliga passagerare dela ut inte kondomer utan informationsbroschyrer, av vilka det klart framgår att minderåriga flickor är barn även i Thailand eller Afrika, och ingenting annat än hjälplösa barn!

Zimmermann
) Herr ordförande, kära kolleger! Det är drygt ett år sedan som konferensen mot kommersiellt sexuellt utnyttjande av barn ägde rum i Stockholm. Det är bra att kommissionen har lagt fram förslag som bygger på den, och att vi som parlament i dag för en diskussion om det. Det måste betraktas som mycket positivt att man har lagt fram ett mycket bra betänkande för att se hur vi skall kunna motverka detta utnyttjande och vad vi kan göra för att skydda våra barn.
I Süddeutsche Zeitung läste jag denna vecka att det sexuella våldet är mycket utbrett bland ungdom, och att det inte enbart i utvecklingsländerna är så att unga män griper till droger och alkohol eller utövar fysiskt och mentalt våld för att få utlopp för sina sexuella intressen. Jag tror att detta är ett faktum inte bara i dessa länder, utan också hos oss. Detta är grogrunden för sexturism och utnyttjande av barn. Det betänkande som vi nu diskuterar förverkligar de redan sedan årtionden uppställda kraven från förbund som ECPAT och kvinnoorganisationer om ett bättre skydd för offren och en lämplig skoningslös bestraffning av gärningsmännen.
Mycket viktiga är dock förebyggande åtgärder. För det första: vi måste göra allt för att offren inte senare skall bli till gärningsmän. För det andra: det sexuella våldet bland ungdom får inte tabubeläggas. För det tredje: gärningsmännens familjer får inte ges kollektivt ansvar, utan behöver en anpassad social och psykisk vård.
Just utskottet för kvinnors rättigheter har diskuterat detta mycket intensivt, att vi inte bör koncentrera oss enbart på sexturism och pedofili. Vi skjuter då över problemet på abnorma och sjuka minoriteter. Det är viktigare att handskas med det direkt, att ställa frågan hur maktförhållandena mellan könen ser ut i vårt samhälle. Vi är alla berörda av det, och vi uppmanar alla att ge sig i kast med detta problem personligen, och personligen engagera sig för att barn inte längre skall utnyttjas.

De Esteban Martin
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag vill också förena mig i gratulationerna till Schulz för hans betänkande. Det finns många aspekter att trycka på i betänkandet och därför skall jag inte gå in på frågan om Wathelet. Jag betonar därför endast några aspekter och speciellt behovet av att unionen etablerar en bättre samordning av de nationella åtgärderna mot sexuellt utnyttjande av minderåriga i medlemsstaterna.
I detta avseende bör staterna se över och förändra sina bestämmelser för att nå en mer precis enhetlig reglering av brott mot den sexuella friheten med hänsyn tagen till offrens ålder. I denna uppgift får vi inte glömma vikten av skydd för de inneboende rättigheterna till personlig värdighet och framför allt rätten att fritt utveckla personligheten och till sexuell integritet för minderåriga, vilkas vilja till följd av bristande utbildning kan manipuleras och skadas på ett i många fall obotligt sätt.
Som en upplysning, ärade ledamöter, kan jag meddela att vi i Spanien redan har börjat förändra vår strafflag i denna riktning. En förändring som just nu debatteras i vårt parlament och som förutsätts träda i kraft i januari nästa år.
Jag anser det på samma sätt vara enormt viktigt att framhäva att för att de rättsliga åtgärderna skall ha den effekt vi eftersträvar är en effektiv förbättring av barnomsorgens former i de flesta fall nödvändig. Det kan ske genom att vi försöker samordna de materiella och mänskliga resurserna bättre.
Vi måste vara medvetna om att när en minderårig är i behov av stöd är det nödvändigt att genast ge detta stöd utan att den långsamma byråkratin förhindrar en effektiv och möjlig lösning på vart och ett av dessa problem.
Jag vill likaledes framhålla det ändringsförslag vi har lagt fram från Europeiska folkpartiets grupp angående identifikation av minderåriga vid gränserna. Som ledamot har jag tagit emot ett avsevärt antal klagomål om kränkning av minderårigas rättigheter genom smuggling av barn och ungdomar som har blivit tagna och förda olagligt över de internationella gränserna med risk för att detta i många fall leder till handel med eller sexuellt utnyttjande av minderåriga i någon av dess former. Inför denna situation anser jag det vara nödvändigt, och jag specificerar det så i ändringsförslaget, att så långt som möjligt utsträcka garantierna för rättsligt skydd genom att inkludera nya fysiska medier för identifikation av minderåriga i offentliga dokument, på samma sätt som i gemenskapens passmodell.
Av dessa skäl, herr Schulz, hoppas jag att ni kan stödja detta ändringsförslag.

Colombo Svevo
Herr ordförande! Föredragandens uppgift hörde inte till de enklare: han skulle reagera, med konkreta åtgärder, på ett internationellt åtagande som det vid Stockholmskonferensen, på en serie gemensamma åtgärder från rådet, på snabbt utarbetade meddelanden från kommissionen, men framför allt skulle han reagera på den chock som vi alla har upplevt i samband med fallet Dutroux, som har inneburit en hel serie smärtsamma insikter och som har bevisat att det förekommit en viss underskattning även inom våra egna länder. Det är alltid svårt att reagera på smärta och uppgivenhet i politiska termer och med rationella förslag.
Föredraganden har valt en metod som jag kan instämma i. Han har utnyttjat denna spänning för att ta upp de mest brännbara och farliga ämnena. Deprez har rätt: vid ett annat tillfälle hade vi aldrig kunnat nå en så omfattande enighet om att fördöma det brottsliga i pedofila handlingar, innehav av pornografiskt material där barn utnyttjas, åldern för sexuell mognad eller problemet med extraterritoriell jurisdiktion. En viss pseudokultur, som även förekom bland oss, hade kunnat leda till att dessa modiga beslut inte fått vind i seglen. I dag har vi istället kommit fram till en enighet som till och med är mer omfattande än den som uppstått i ministerrådet.Vi genomför i våra respektive länder ändringar av den nationella lagstiftningen i just dessa avseenden.
I betänkandet läser jag emellertid också in en omsorg om barnet som sådant och dess rättigheter och det är just i ljuset av detta värde som jag tolkar punkt 27, som för mig är den punkt som behandlar det politiska ansvaret betydligt bättre än punkt 29. Jag anser att detta politiska ansvar - låt oss säga det klart - inte har ett värde enbart vad gäller barnen, men att det i det här sammanhanget, på grund av det känsliga ämnet, får ett konkret uttryck.
Jag har hört från mina vänner i Belgien och i Partito popolare att det är ett ändringsförslag. Jag hävdar att vi i den här frågan måste komma fram till en stor enighet, vilket för övrigt också gäller resten av betänkandet, och jag vill bara påminna om ett datum: år 1993, under belgiskt ordförandeskap, var det just Belgien som föreslog fem rekommendationer mot sexuell handel och utnyttjande: fem rekommendationer som inte togs på allvar, vare sig av Belgien eller av Europeiska unionen som helhet. Låt oss hoppas att det inte skall behövas flera offer!

Perry
Herr ordförande! Jag skall hjälpa er och riva mitt tal - jag vet att ni vill att vi skall gå vidare.
Jag håller med om huvudlinjen i betänkandet. Jag vet att det har varit speciella problem i Belgien men vi vet alla att det är ett problem som inte är begränsat till ett land utan som går tvärs över alla nationsgränser. Det är en fråga om vad vi skall utföra och vad vi kan göra på gemenskapsnivå.
Jag anser verkligen att betänkandet beklagligt nog inte nog understryker vad som behöver göras för att kontrollera Internet. Det var ett bra betänkande förra månaden. Vi vill att Whiteheads betänkande genomförs så snart som möjligt.
Saknade barn i hela Europa är ett problem såcentret för saknade barn är en mycket god idé. Jag håller med om herr Collins argument att vi behöver någon reglering av kontrollen över au pairer. Det finns roliga historier i England om svenska au pair-flickor. Utan tvivel finns det roliga historier i andra delar av Europa om brittiska au pair-flickor. Det krävs en reglering.
Slutligen är jag en av de ledamöter som tror på maktdelning, herr ordförande. Jag tänker inte låta mitt politiska mandat användas för att störa domarnas rättsliga mandat. I England säger vi att " two wrongs do not make a right" .

Pirker
Herr ordförande, jag gläder mig åt att diskussionen nu av de senaste talarna förts tillbaka till den punkt som det faktiskt handlar om, nämligen om ett av de sorgligaste kapitlen i vårt samhälle, om missbruk och utnyttjande av barn för sexuella ändamål. Vi har under tiden också fått veta att det har blivit geschäft av det, internationellt geschäft, en pornografisk industri, om vilken vi vet att största delen pengar av illegalt slag görs på bekostnad av de svagaste i vårt samhälle. Det är nästan ett större geschäft än drogindustrin.
Därför måste vi agera med all kraft mot detta internationella geschäft med de svagaste i vårt samhälle. Därför välkomnar jag diskussionen som handlar om dessa punkter, nämligen om kampen mot utnyttjande av barn. Jag gläder mig åt att det föreligger ett paket som handlar om internationellt samarbete, ty endast internationellt samarbete kommer att leda till framgång i detta fall.
Jag vill plocka ut ett par punkter, som jag tycker är väsentliga. Den första förutsättningen över huvud taget är en rättsharmonisering. Om vi inte har en rättsharmonisering, så har vi ingen chans att agera internationellt mot allt detta, såsom varande brottsliga handlingar.
Jag vill betona att jag tycker det är särskilt viktigt att vi inför den exterritoriella principen, den exterritoriella verksamheten. I vårt land, i Österrike, har vi redan infört den, och det skulle glädja mig om vi kunde införa den i hela Europa som en möjlig väg. Jag välkomnar också att man planerar andra åtgärder, som till exempel också internering av återfallsförbrytare eller internationell efterforskning genom Schengens informationssystem. Jag gläder mig särskilt åt att man planerar att överföra vinster från detta geschäft till vård av offren. I sin helhet är detta alltså ett åtgärdspaket som jag hoppas kommer att understödjas av hela parlamentet, till gagn för de svagaste i vårt samhälle, till gagn för barnen.

Papoutsis
Herr ordförande, ärade kollegor! Dagens diskussion inskärpte den dramatiska vidd vilken piskan som är pedofili och sexuellt utnyttjande av barn har.
Den europeiska allmänheten, som föredraganden herr Schulz riktigt påpekade, är upprört över de avslöjanden som gjorts under det senaste året. Man oroar sig för de många sätt på vilka denna piska har visat sig. Pedofili, barnprostitution, handel med barn, barnpornografi och turism där barn utnyttjas sexuellt. Sorgliga fenomen. Fenomen som vi måste bemöta direkt och vid dess rot, som de utvecklas i Europeiska unionen, som de utvecklas i hela världen. Också fenomen som vi bestämt måste bidra till att bemöta, när de utvecklas i tredje land, genom det internationella samarbetet.
Jag tror att detta måste vara vårt grundläggande budskap från dagens diskussion. Europas politiska bestämdhet att effektivt bemöta denna mardröm. Jag vill vid denna punkt gratulera föredraganden Schulz till hans verkligt utmärkta och välgrundade betänkande. Jag vill dock även tacka föredraganden för deras respektive yttranden, herr Baldi, fru Bennasar Tous och herr Casini för deras nyttiga anmärkningar och förslag.
Herr ordförande, kampen mot pedofili och sexuellt utnyttjande av barn är och har under det senaste året varit bland de främsta av våra politiska prioriteringar. Kommissionen är, som vi många gånger understrukit förut, fast besluten att med all sin kraft bidra till detta försök. Under hela denna tid på 14 månader har vi åtagit oss en rad specifika och, tror vi, viktiga initiativ. Som ni känner till deltog kommissionen aktivt i augusti 1996 i den första globala konferensen mot sexuellt utnyttjande av barn i kommersiellt syfte där Stockholmsdeklarationen och handlingsprogrammet antogs. 26 september 1996 framlade min kollega fru Anita Gradin ett memorandum om Europeiska unionens bidrag till att förstärka kampen mot sexuellt utnyttjande och exploatering av barn. Efter rådets antagande av den gemensamma ståndpunkt som ledde till tillämpningen av programmet Stop, 29 november 1996, utökades fältet för kommissionen att vidta positiva åtgärder nämnvärt. Europaparlamentets förutseende för vidtagandet av positiva åtgärder i 1997 års budget, budgetpost B3-4109, tillät utvecklingen av initiativet Daphne gällande åtgärder för bekämpande av våld mot barn, minderåriga och kvinnor. Den 16 oktober 1996 utkom kommissionen med ett meddelande om illegalt och skadligt innehåll på Internet. Som ni känner till organiserades i augusti 1997 ett forum gällande Internet. Kommissionen kommer inom den närmsta framtiden att för rådet för telekommunikationsfrågor presentera en handlingsplan för Internet.
Vi presenterade även grönboken om skydd av ungdomar och skydd av människovärdet inom de nya audiovisuella tjänsterna resp. informationstjänsterna. Kommissionen kommer även att för kulturrådet presentera ett gemensamt meddelande med en rekommendationsplan för fortsättning av grönboken. Som ni dessutom känner till ändrades bestämmelsen TV utan gränser i år, och etablerar på så sätt vissa bestämmelser som fastställer människans värdighet och skyddet av minderåriga. Jag tror också att vi särskilt bör nämna den gemensamma åtgärd som rådet antog den 27 november 1996 beträffande bekämpningen av människohandel och sexuellt utnyttjande av barn. Medlemsstaterna gick med på att anta lagstiftning som möjliggör att de ansvariga för brott som begåtts mot barn i tredje land kan ställas inför domstol. Dessutom gick de med på att göra innehavet av pornografiskt material som innehåller barn olagligt.
Herr ordförande, ärade ledamöter av parlamentet, låt mig nu speciellt referera till kommissionens meddelande om kampen mot turism där barn utnyttjas sexuellt. Detta meddelande kan inordnas i ett bredare försök som vi som kommission har gjort i kampen av sexuellt utnyttjande av barn. Europaparlamentet har vid ett flertal tillfällen i det förflutna uppmanat kommissionen att sysselsätta sig särskilt med företeelsen turism där barn utnyttjas sexuellt. Som ni känner till hänförde vi oss till denna fråga för första gången i vårt förslag till beslut om det fleråriga programmet för främjande av turism Philoxenia, i april 1996. I dag har vi full kunskap om allvaret i problemet turism där barn utnyttjas sexuellt, en dramatisk företeelse som inte känner geografiska eller kulturella, men inte heller sociala gränser. Siffrorna är uppskakande. Enligt dagens uppskattningar ökar antalet offer för sexturism och organiserad prostitution med 1 miljon barn varje år. Vi måste naturligtvis erkänna de utvecklade ländernas ansvar. Turisterna som medverkar i denna typ av turism kommer framförallt från länder i västra Europa, Nordamerika, Australien och Asien. Vi bör dock inte misskänna att turism där barn utnyttjas sexuellt inte bara förekommer i Sydostasien. I dag har den brett ut sig till många länder i Asien, Sydamerika, Västindien och Afrika. VI bör inte heller glömma förekomster av denna företeelse också i de utvecklade länderna. På sistone har vissa länder i Östeuropa börjat dra denna typ av turism till sig men också börjat exportera barnprostitution.
Beskyddandet av barn och bekämpning av de förhållanden som gör dem till offer för sexuellt utnyttjande fortsätter att vara i centrum för våra försök. Lika viktigt är dock förhindrandet av och den intensiva bestraffningen av pedofila turister. Vi bör å ena sidan hitta sätt att minska tillgången vid dess källa och å den andra söka finna åtgärder för att utplåna tillgången av barn. För bekämpningen av denna företeelse grundar vi oss speciellt på samarbetet med turistnäringen. De åtgärder som turistnäringen själv kan vidta inom detta område är begränsade. För att få verkliga resultat måste åtgärderna ingå i en mer generell ram, en ram som också skall omfatta diskret samarbete, de internationella organisationernas aktioner, men också initiativ från icke-statliga organisationer.
Herr ordförande, ärade ledamöter av parlamentet, vi tror att gemenskapens intervention för bemötandet av denna ledsamma företeelse är nödvändigare än något annat. Jag håller med er. Denna gemenskapsintervention måste bli ännu intensivare, ännu effektivare, idag och i framtiden. Med vårt meddelande satte vi upp fyra specifika mål som riktar in våra initiativ och försök:
för det första, att avskräcka och bestraffa pedofiler;
för det andra, att hålla tillbaka strömmen av strömmen av sexturister från den Europeiska unionens medlemsstater;
för det tredje, att bidra till bekämpningen av sexturism till tredje land på varje möjligt sätt inom ramen för externa relationer och unionens politiska utveckling och
för det fjärde, att uppmana den Europeiska unionens medlemsstater att gemensamt bemöta turism där barn utnyttjas sexuellt.
Herr ordförande, jag skulle nu vilja uppehålla mig vid de specifika förslag som herr Schulz presenterar. Jag måste säga att jag anser dessa förslag vara synnerligen viktiga vad gäller den fråga vi diskuterar. Jag befinner mig i den tacksamma positionen att meddela er att vi i den kommissionen redan har fortsatt en rad åtgärder som parlamentet stödjer. Mer specifikt, i er omröstning hävdar ni nödvändigheten av utförandet av informationskampanjer till det europeiska allmänheten i denna fråga. Vi är redo att tillämpa ert förslag. Jag vill informera er om att vi redan har meddelat en inbjudan till inkommande av förslag och en inbjudan till inkommande av bidrag till initivativ med stärkandet av koordinationen på europeisk nivå av informationskampanjerna och medvetandegörandet av Europas medborgare som mål.
I er omröstning uppmanar ni även kommissionen att ingripa i olika grenar av turistnäringen. Denna period har vi förverkligat en rad ingripanden inom turistnäringen. Jag gläder mig särskilt åt att många europeiska och internationella yrkesorganisationer inom turistnäringen redan har gjort omröstningar, utkommit med bestämmelser och internationella uppförandekodex. Jag anger som exempel Resenärsförbundet, Förbundet för resebyråer, Förbundet för flygtransport och även Hotellförbundet. Jag vill försäkra er om att vi kommer att fortsätta våra försök i denna riktning. Jag är också på denna punkt skyldig att betona att endast en liten del, en liten del av turistnäringen är inblandade i denna företeelse. Den stora majoriteten av turistnäringens yrkesverksamma stödjer bekämpandet av denna typ av turism, skammens turism.
I er omröstning fäster ni också stor vikt vid unionens utrikespolitik och utvecklingspolitiken gentemot tredje land där denna företeelse utvecklas. Jag vill försäkra er om att vi i kommissionen redan har börjat processer för samordning mellan myndigheter. Vårt mål är att ta vissa specifika initiativ just inom denna ram för våra utrikesrelationer, men också unionens program för utvecklingspolitik.
Herr ordförande, jag skulle avslutningsvis än en gång vilja tacka föredraganden Schulz och alla talare för deras intresse, men också för de specifika förslag de hade. Europaparlamentets initiativ och stöd är bestämmande för huruvida våra gemensamma försök kommer att lyckas, för det effektiva beskyddandet av barnen i Europa och i hela världen samt deras välfärd. Jag vill försäkra er att vi kommer att fortsätta våra gemensamma försök. I dag har vi en skyldighet och ett stort ansvar att bekämpa varje företeelse av pedofili och sexuellt utnyttjande av barn, hur och var det än visar sig. Och denna skyldighet utgör för oss en politisk prioritet och en etisk förpliktelse.

Schulz
Herr ordförande! Jag vet att ni om exakt 60 sekunder kommer att låta klubban falla, men var snäll och ge mig sedan ytterligare 10 sekunder. Fyra saker. För det första: Jag tackar alla som har deltagit i denna debatt, särskilt föredraganden för yttranden, för deras mycket värdefulla bidrag. För det andra: Jag glömde att tillfoga att kollegan Laura Esteban Martín lämnat in ett mycket bra ändringsförslag 3, som jag förespråkar, fast det står annorlunda i voteringslistan. Jag kommer att säga det i morgon före omröstningen. För det tredje: Jag tackar kollegan Deprez, som under de långa månaderna har arbetat utmärkt tillsammans med mig. Mycket av vad som står i denna resolution är gemensamt arbete. Att han under alla dessa månader och även i dag måste försvara herr Wathelet så intensivt, förlåter jag honom på grund av hans personliga omständigheter.
För det fjärde: Om det fortfarande finns tvivel på att kollegan Chanterie bedriver belgisk inrikespolitik, så undanröjs dessa med detta tal. För min del handlar det inte om belgisk inrikespolitik, den intresserar mig inte, det som intresserar mig är domaren i EG-domstolen. Jag vill avsluta med ett påpekande riktat mot kollegan Chanterie. Den ort som barnen Julie och Melissa kommer från, ligger 40 kilometer från den ort där mina barn hör hemma, och gränserna mellan Tyskland och Belgien är öppna. Det hade också kunnat vara mina barn. Därför är jag i själva verket berörd, Chanterie!

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Fiskeripolitiken efter år 2002
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0298/97) av Fraga Estévez för fiskeriutskottet om den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002.
Föredraganden Fraga Estévez har ordet.

Fraga Estévez
Herr ordförande! Reformen av den gemensamma fiskeripolitiken från och med år 2002 är utan tvivel den mest genomgripande av alla de reformer som kommer att påverka fiskesektorn i en nära förestående framtid. Betydelsen och följderna av reformen har tydliggjorts under den intensiva debatt som under flera månader har pågått i fiskeriutskottet och som har resulterat i föreliggande kompromisstext som jag i dag presenterar för godkännande.
Det är uppenbart att denna kompromiss inte kan representera varje aspekt som de olika ledamöterna hade velat ha med och naturligtvis inte heller de mest extrema och motstridande ståndpunkterna. Kompromisserna är ett sökande efter enighet i de mest genomgripande frågorna och från början var avsikten med betänkandet att komma ifrån de dogmatiska ståndpunkterna och identifiera motsägelser, luckor och föråldrade aspekter i den nuvarande fiskeripolitiken. Utifrån det skulle vi med hjälp av alla kollegor kunna ge kommissionen och fiskesektorn en bild av vad som inte fungerar i nuvarande gemensamma fiskeripolitik och av möjliga vägar att göra den realistisk och effektiv.
Som jag redan har sagt har inte alla varit överens om varken analysen av vad som inte fungerar eller om de lämpligaste lösningarna. Men jag måste uttrycka min tacksamhet gentemot utskottets ledamöter som trots meningsskiljaktigheter och olika politiska inställningar har samarbetat för att försöka uppnå en överenskommelse om de grunder som bör styra den framtida gemensamma fiskeripolitiken.
Resultatet av arbetet är denna kompromiss, och även om inte alla angelägenheter återspeglas helt och hållet anser jag ändå att den tar upp de som varit viktigast för majoriteten. Bland dessa vill jag nämna:
enigheten om att den gemensamma fiskeripolitiken har allvarliga grundläggande brister som försvårar sektorns utveckling; -medgivandet om att gemenskapsflottan är överdimensionerad och att det är angeläget att den anpassas till befintliga resurser, av vilka många nämligen på allvar befinner sig i farozonen; -behovet av en helhetssyn på den gemensamma fikseripolitiken, som ser fiskeindustrin och dess behov som en helhet, samt klara och sammanhängande normer för bevarande av fiskeresurserna med ett globalt perspektiv på vad åtgärderna innebär för det marina ekosystemet.Kompromissen tar också upp fiskeriutskottets speciella oro för de sociala följder som blir resultatet av åtgärderna; behovet av att skydda de ekonomier som är mest beroende av kustfisket genom att reservera ett suveränt vattenområde på tolv sjömil åt dem; nödvändigheten av att höra sektorn och se till att den deltar i de beslut som berör den, samt ge den gemensamma fiskeripolitiken en verkligt decentraliserad organisation.
Betänkandet förespråkar dessutom en verklig gemensam kontrollpolitik och pläderar för brådskande bestämmelser för harmonisering av sanktioner, i fall av överträdelser, i alla medlemsstater och ser framåt vad gäller möjligheterna för vattenbruk och förädlingsindustrin, vars kapacitet att skapa mervärde för fiskeprodukter i hög grad bör tas i beaktande, men vars livsduglighet påverkas av en omfattande reformering av den gemensamma organisationen av marknaden.
För att gemenskapens fiskesektorer i framtiden skall kunna röra sig inom konkurrenskraftiga parametrar föreslås vissa alternativ som bör analyseras och studeras. Det är sådana som eventuella innehav och möjligheter till överlåtelse av fiskerättigheter och kravet på att fisket skall upphöra att vara en sektor avskild från de kriterier som gäller för effektivitet och avkastning samt dess fullständiga integration i bestämmelserna för den inre marknaden.
Alla dessa möjligheter är mer eller mindre genomförbara, men de är resultatet av en mycket seriös, grundlig och genomdiskuterad studie. Emellertid, herr ordförande, ligger den verkliga politiska betydelsen i detta betänkande och dess största meriter i att det har lett fram till initiativet att undersöka vad det europeiska fisket har att vänta av 2002 års reform, att det har lett fram till det första steget för att diskutera och kontrastera de berörda sektorerna med vad som väntas av dem, samt att det har framkastat en utmaning till kommissionen om att det är nödvändigt att inleda en grundlig debatt med alla berörda parter för att konfrontera den nuvarande gemensamma fiskeripolitiken och allt det den innebär med dess motsägelser och brister.
I detta avseende, och beträffande kommissionen, kan jag inte låta bli att beklaga att kommissionären för fiske, fru Bonino är frånvarande i en debatt av denna dignitet, en frånvaro som meddelades i sista stund, vilket säger mycket om hur angelägen och intresserad hon har varit av fiskefrågorna på senare tid.
I vilket fall som helst bör var och en uppfylla sina åtaganden. Den framtida gemensamma fiskeripolitiken måste leda till en debatt mellan alla berörda parter, en debatt som bör leda oss fram till år 2002 för att erbjuda det europeiska fisket möjligheterna att bli en sektor med framtidsutsikter och vars resultat kanske kan bli väldigt annorlunda mot de alternativ som i dag presenteras. Men även om det är så, om det är realistiska och effektiva alternativ, så har detta första och modiga steg i Europaparlamentet uppfyllt sin uppgift.

Baldarelli
Herr ordförande! Det är mycket viktigt att parlamentet, i ett plenarsammanträde, diskuterar detta betänkande, för övrigt på initiativ av fiskeriutskottet, ett betänkande som tar hänsyn till den debatt som har utvecklats på internationell nivå om reformeringen av den gemensamma fiskeripolitiken: en debatt som parlamentet har deltagit i genom att, som en av de första bland gemenskapens institutioner, föregripa förslagen och peka på framtidsutsikterna vad gäller möjligheterna att reformera fiskeripolitiken. Parlamentets granskning har varit sträng och seriös och den har tagit hänsyn till vissa viktiga principer som har understrukits i dokumentet: för det första principen om relativ stabilitet, som etablerades i det ögonblick när de två viktiga länderna Spanien och Portugal tillkom som medlemmar i Europeiska unionen; för det andra principen om bevarandet av havsresurserna på en hållbar nivå vad gäller miljön, med tanke på att i denna fråga är det inte bara Europeiska unionen, dvs. gemenskapens institutioner - parlamentet, kommissionen och rådet - som är behöriga att ingripa, utan även i allt högre grad de internationella organisationer som reglerar hur fisket bedrivs. Havets resurser möter kraftiga hot, de utsätts för överutnyttjande: vi måste se till att de skyddas, men vi måste även se till att Europeiska unionen bibehåller sina resurser inom de egna länderna och, framför allt, spelar en viktig roll även vad gäller internationella avtal. I det avseendet är miljökraven mycket viktiga, på samma sätt som Europeiska unionen spelar en viktig roll inom de internationella avtalen, avtal som förutsätter en utveckling på jämlika villkor med tredje land, som tillåter att hantverksnäringen utvecklas, som inte underkastar dessa länder en veritabel utsugning från Europeiska unionen eller från de mer utvecklade ländernas sida.
Utan tvivel är alltså miljön och de internationella kontakterna viktiga, men det finns också en annan mycket viktig aspekt som vi inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken anser vara viktig: den sociala aspekten. Det är sant att denna sektor befinner sig i kris, har svårigheter, är en sektor som svarar för en liten del av bruttonationalprodukten, men den är mycket viktig och vi inser till fullo att fisket inte bara har ett ekonomiskt värde, utan även ett värde av social och kulturell karaktär: inom fisket verkar hantverkare, industri, kooperativ. Därför, när vi talar om en gemensam fiskeripolitik måste vi även tänka på de ekonomiska verksamheter som baseras på respekt för arbetstiden, på icke-utnyttjande, på möjligheten att även arbetare får säkra förhållanden när det gäller att använda sina redskap, eftersom, som alla vet, fisket är en av de sektorer som har störst risk att skadas i arbetet i jämförelse med andra verksamheter.
Därför tar den inriktning som vi har valt hänsyn till det stora sociala alternativet, ett alternativ i vilket vi vill framhålla den europeiska modellen jämfört med andra - amerikanska, sydostasiatiska, etc. Inom fiskerisektorn bör värdet av den europeiska sociala modellen kunna bekräftas, även därför att fisket är en av de sektorer där regionala och lokala avtal har en historisk, antik tradition, får effekter som i vissa avseende även är antropologiska, och som därför har stått i en mycket direkt relation till resursutnyttjandet och förmågan att placera sig på marknaden.
Jag tror att detta skulle kunna vara det första betänkandet som tar hänsyn till dessa faktorer: jag gratulerar därför föredraganden och kan med säkerhet säga att den socialistiska gruppen kommer att stödja honom.

Langenhagen
Herr ordförande, det handlar om ett initiativbetänkande från Fiskeriutskottet om fiskeripolitiken efter år 2002. Det så kallade blåa Europa skapades 1983 för en tidsrymd om tjugo år, och utlöper följaktligen år 2002. Idén med detta betänkande var att åstadkomma ett första vägledande diskussionsunderlag för en omformulering av fiskeripolitiken. I själva verket kunde vi fastställa att hittills ingen riktigt har befattat sig med fiskeripolitikens framtid. Därför får detta betänkande en särskild betydelse. Det är naturligtvis inte Europaparlamentets sista ord i denna fråga.
Ett centralt problem för fiskeripolitiken är den katastrofala resurssituationen, förbunden med en alltför stor fiskeflotta. Nästan alla punkter i initiativbetänkandet handlar om detta. Vad kräver betänkandet nu? Vad gäller problemet med de för stora flottorna krävs ett anpassande av flottstorleken till de förhandenvarande bestånden, med målet att skapa jämvikt. Den sociala komponenten måste man därvid naturligtvis ta hänsyn till.
För det andra: För att bibehålla resurserna kräver detta ett system som måste vara enkelt och effektivt. Det årliga fastställandet av den totala fångstmängden måste ske på grundval av biologiska, ekonomiska och sociala faktorer, varvid framför allt yrkesfiskarna måste integreras i högre utsträckning. Vid uppdelningen av vikten av den totala fångstmängden gäller fortfarande principen om en relativ stabilitet. Detta är oerhört viktigt!
För det tredje: Strukturomvandlingarna i fiskeripolitiken bör även i fortsättningen stödjas för att denna skall utformas på ett socialt hållbart sätt. För det fjärde: Övervakningspolitiken är en oersättlig beståndsdel av fiskeripolitiken, för att en förnuftig resurspolitik skall kunna bedrivas. Därför var det också enormt viktigt för oss att man gav uttryck för detta i betänkandet, och att man måste kräva miniminormer i medlemsstaterna, förstärkning av kontrollresurserna och utvidgning av de bestående kontrollerna till produktionen i tredje land.
För det femte: Vad gäller politiken rörande de externa resurserna hänvisar betänkandet till de redan av Europaparlamentet beslutade principerna. Jag skulle visserligen ha önskat mig ett entydigare besked om detta, att i fortsättningen uteslutande kommissionen är ansvarig för uppgörelser om avtal med tredje land. Det är från min synpunkt helt enkelt nödvändigt att Europeiska unionen vad gäller utrikes- och extern ekonomisk politik såvitt möjligt utgör en enhet, och att denna inte styckas upp genom alltför många bilaterala överenskommelser.
Vi vet att detta betänkande utgör en kompromiss, en som vi från det europeiska folkpartiets grupp gärna stöder Men vårt särskilda tack går till föredraganden Carmen Fraga, som har på ett beundransvärt sätt genomfört ett mycket svårt åtagande!

D'Aboville
Herr ordförande! Jag skulle först av allt vilja lyckönska föredraganden Fraga Estévez för det avsevärda arbete hon utfört och den samförståndsanda hon visat prov på för att uppnå en kompromiss. Men jag vill gärna i någon mån ändra debattens inriktning.
Vad gäller frågan? Före den 31 december 2002 skall kommissionen lägga fram en rapport om den allmänna situationen för fisket och rådet kan besluta om alla nödvändiga justeringar, bl.a. på två punkter: restriktioner mot fiske i en zon kallad "Shetland box" och förlängning av dispensen från principen om gränsen på tolv sjömil utanför gemenskapen.
När fiskeriutskottet studerade frågan uppstod två fullständigt skilda ståndpunkter. Den ena förespråkar en avreglering av villkoren för tillträde till gemenskapens vatten, med individuell tilldelning av fiskerättigheter vilka kan överlåtas på marknaden, den andra föreslog att vissa gemenskapsvatten på nytt skulle nationaliseras för att förbehållas kuststaterna.
Vi stödjer vare sig den ena eller den andra av dessa två åsikter, eftersom det förefaller oss grundläggande att bibehålla principen om relativ stabilitet, enligt vilken varje land har rätt till en fast andel av den totala årliga fångsten och där varje land själv skall fördela fiskerättigheterna mellan fiskare. Vi anser det dessutom nödvändigt att bibehålla nuvarande system där gränsen på tolv sjömil förbehålls det småskaliga kustfisket. För på vad stödjer sig de mest hårdnackade reformatörerna? På en kategorisk och nyansfri utvärdering enligt vilken den gemensamma fiskeripolitiken endast skulle vara ett misslyckande.
Naturligtvis är allt långtifrån perfekt när det gäller organiserandet av det europeiska fisket, men man kan ändå inte påstå att vi har misslyckats totalt. De ansträngningar och ändringar som borde införas bör enligt vår mening gälla "marknads" avsnittet och kontrollerna, då de nuvarande bristerna på dessa områden sannolikt är den huvudsakliga anledningen till svårigheterna inom den gemensamma fiskeripolitiken.

Teverson
Herr ordförande! Jag anser också det är mycket synd att kommissionären inte är här i dag för vad som troligen är den viktigaste debatten inom fiskerisektorn under de kommande åren.
Vad gäller fiskeriutskottet var en av de viktigaste sakerna att parlamentet som institution skulle ligga före de andra institutionerna i debatten inom den europeiska unionen för att lägga fram sina egna synpunkter om hur den gemensamma fiskeripolitiken skulle se ut efter år 2002 och vilken form den skulle ta. Här har vi nu ett omfattande betänkande.
Jag skulle vilja säga till de andra parlamentsledamöterna att vi inte får tänka på fisket som en marginell företeelse. Vad vi pratar om här är den bredare marinekologin. Oceanerna täcker ungefär 2/3 av jordens yta och europeiska fiskeflottor täcker det mesta av det området vid något tillfälle.
En av deviktigaste punkter som kommer fram när man studerar POP är att den på det hela taget hela tiden har misslyckats. Den har misslyckats i sina mål om bevarande, den har misslyckats att bibehålla jobben och den har också i stort misslyckats inom området för internationella avtal om att försvara tredje länder och deras tillgångar och att utveckla deras industrier. Detta har till del berott på övercentraliseringen och politiseringen av den gemensamma fiskeripolitiken.
Resultatet är att politiken i sig själv inte respekteras av branschen. Jag tror att detta stämmer över hela Europeiska unionen. Som vi har sett i många andra betänkanden av fiskeriutskottet har det inte funnits en politisk vilja i medlemsstaterna att genomföra den. Vi har försökt lösa det genom att lägga fler förordningar på redan existerande förordningar utan att vinna särskilt mycket.
Vad lär vi oss av detta? Jag anser att meddelandet är enkelt. För det första att vi inte under några omständigheter kan fortsätta som vi gör nu. Det innebär att en fundamental reform av fiskeripolitiken är yttersta vikt.
Så hur går vi då vidare? Jag skulle vilja säga att det finns två nycklar till att hitta en väg framåt. Det första är att ha klara mål. Jag anser inte att vi har det för närvarande. Dessa skulle vara: ett hållbart utnyttjande av fiskebeståndet, långsiktigt välstånd för fiskeriindustrin och de samhällen som är beroende av den, att förse konsumenten med fisk av god kvalitet till acceptabla priser - vi glömmer ofta konsumentsidan av branschen - och skyddet på lång sikt av den marina miljön i allmänhet.
Än viktigare, vi måste ha en politik som faktiskt fungerar och där kan vi lära oss från erfarenheterna på andra ställen. För det första kan vi framgångsrikt förvalta fiskbestånd bara om vi anpassar förvaltningssättet efter fisbeståndens sammansättning och förekomstområden. Svaret på det är regionalisering.
Vi måste också involvera de direkt berörda i en process nerifrån och upp och verkligen ge dem makten över deras egen industri. Och vi måste ge fiskarna rätt till deras egna bestånd i viss utsträckning. Det innebär slutet för gemensam åtkomst och gemensamma resurser.
I detta avseende anser jag att betänkandet inte är tillräckligt kort, inte tillräckligt koncentrerat och även om det är bra på många områden har det kompromissat för mycket och åstadkommer inte det de skall inom dessa nyckelområden.

Novo
Herr ordförande, kära kollegor! Tyvärr kan jag inte vända mig till kommissionär Emma Bonino, och därför vänder jag mig till den här närvarande kommissionären.
Genom att godkänna detta betänkande definierar vi den principiella politiska inriktning som, åtminstone utifrån parlamentets synpunkt, bör styra den framtida gemensamma fiskeripolitiken. Fiskeindustrin utmärker sig i många europeiska regioner genom särskild betydelse på det sociala området och inom sysselsättningen. Denna industri har blivit allt mer missgynnad, framför allt i gemenskapsbudgeten, i förhållande till andra finansiella och ekonomiska intressen som blir bättre omhändertagna, men som inte har den relevans och sociala betydelse som fiskerisektorn alltjämt har och kommer att ha i vårt samhälle.
Den allmänna politiska inriktningen i detta betänkande är positiv och kan bidra till att ändra de i grunden negativa delarna i den nuvarande gemensamma fiskeripolitiken. Den text som i dag underställs det slutgiltiga godkännandet i detta plenum inbegriper många av de ändringar vi presenterat och återspeglar många andra idéer som vi försvarat under månader och åter månader av diskussioner, därför, och för att lyfta fram några i ljuset, citerar jag:
Ett fortsatt utnyttjande och exklusiv administration från kuststaternas sida av tolvmilszonen (ett förslag som vi lagt fram och som vi är stolta över), -för det andra försvarar betänkandet behovet av en tydlig åtskillnad mellan kustfisket och det rent kommersiella fisket. Dessutom föreslås en förbättring och harmonisering av bestämmelserna om arbetarskydd, minskning av fiskeperioderna i havet, behovet av att säkerställa mer och bättre skydd och sysselsättningstrygghet för fiskarna. Betänkandet försvarar t ex, såsom vi föreslog, fiskarnas och deras organisationers aktiva deltagande vid definiering, införande och decentralisering av all politik avseende fiskeindustrin, allt från beslut rörande fredningstider, tillämpning av nya fiskesätt och tekniker, definition av tillåtna fångstmängder och kvoter och en marknadspolitik för att säkerställa bestående avkastning för producenterna, -såsom vi strävade efter stödjer även betänkandet en aktiv politik för bevarande av de marina resurserna och fångstplatserna, med tillräcklig budgettilldelning för vetenskaplig forskning och genomgående och generell uppföljning besluten, -slutligen, och också i enlighet med våra förslag, medges att anpassningen av flottans kapacitet till resurserna inte görs enbart på genom en generell politik för minskning av antal båtar.Vi har framför oss ett positivt betänkande som skapar rättfärdigade förväntningar inom sektorn. Men vi får inte ta ut segern i förskott, det handlar enbart om ett första steg. Det är nödvändigt att fiskarna och deras organisationer, från och med nu och rent generellt, samt industrin klarar att påverka på det nationella planet och på gemenskapsplanet för att denna inriktning skall ratificeras av rådet och kommissionen.
Avslutningsvis vill jag framföra vårt tack till föredraganden, ledamot Carmen Fraga Estévez, för det arbete hon lagt ner under de gångna månaderna och för den ansträngning hon gjort för att skapa samförstånd om den text vi i morgon skall rösta om.

Tamino
Herr ordförande! Jag har lyssnat uppmärksamt på föredragandens förklaringar men jag måste bekräfta att för de gröna är innehållet i resolutionen, även om det är resultatet av en kompromiss, ännu inte möjligt att acceptera. Problemet med den gemensamma fiskeripolitiken efter 2002 är en mycket viktig fråga för Europeiska unionen, och därmed också mycket kontroversiell. Det är inget tvivel om att det är lämpligt att bibehålla en gemensam fiskeripolitik efter 2002, men för oss gröna är huvudmålet att garantera bevarandet av havets resurser och jag tror att detta är ett förnuftigt mål, för om det i framtiden inte finns någon fisk, så kommer det inte heller att finnas något fiske. För närvarande ger inte fiskeindustrin fisken någon möjlighet att följa sin normala reproduktionscykel, dvs. att minska tillgången på fisk är det som har lett till en kris för själva industrin som sådan. Att diskutera fiskemetoder som hotar överlevnaden för fiskarna är med andra ord inte bara bra för miljön, utan för fiskeindustrin och i syfte att garantera ett framtida acceptabelt liv för de människor som lever av fiske. Även om det är svårare så är det därmed nödvändigt med en verklig reform av fisket som har hållbarhet och bevarande av havets resurser som mål. Men i stället ändrar resolutionen som diskuteras här, i verkligheten inte på hur den nuvarande gemensamma fiskeripolitiken tillämpas, även när den i ord bekräftar viktiga nyheter: man framhåller till exempel, helt rätt, försiktighetsprincipen, men i avsaknad av en passande definition kan den tolkas på olika sätt i de olika länderna.
Av dessa skäl har vi presenterat ändringsförslag för att försöka göra den del av betänkandet som hänvisar till miljön och bevarandet av havets resurser tydligare. Vi tror dessutom att avtalen som rör fisket, framför allt med AVSländerna, borde ses över för att få till stånd ett tillräckligt vetenskapligt och tekniskt samarbete för övervakning och kontroll av resurserna i syfte att garantera deras bevarande. Det finns dessutom andra aspekter av betänkandet som skulle förtjäna en fördjupad diskussion. En stor del av den debatt som ägt rum i kommissionen rörde möjligheten att den gemensamma fiskeripolitiken skulle fortsätta att utgöra ett undantag till principen om fri tillgång till gemenskapens vattenområden. Vi tror att problemet med tillgången är viktigt men att det borde underordnas frågor som bevarande, en reell kontroll av fisket, vidtagandet av lämpliga tekniska åtgärder och en betydande minskning av flottornas kapacitet, som är tilräcklig för att bevara havets resurser.

Macartney
Herr ordförande! Jag blir lite förvånad då jag hör föredraganden presentera betänkandet med att säga att det mest radikala idéerna inte finns med, utan snarare motsatsen. Det är i själva verket min grupp, den radikala gruppen, som försöker bevara vad vi anser vara vår gemensamma fiskeripolitik. Hennes idéer är inte bara radikala utan enligt mitt sätt att se det, vårdslösa och farliga. Jag kan inte tänka mig någonting mer destabiliserande för Europa än utsikterna till ett fiskekrig tvärs över europeiska vatten, inte bara i vatten som för närvarande täcks av denna gemensamma fiskeripolitik utan även i Östersjön och Medelhavet. Jag är mycket orolig för att vi i strävan efter denna tvångsföreställning om fri marknad och ekonomisk effektivitet skulle kunna ställas inför en verkligen destabiliserande situation.
Det är mycket talande att den gemensamma fiskeripolitiken erkände snarare motsatsen av vad fru Fraga sa, nämligen att fiske inte är vilken gammal ekonomisk aktivitet som helst utan, tvärt om, är en mycket specifik och unik form av ekonomisk aktivitet och måste förbli så. Det är alldeles för viktigt för att utelämnas på nåd och onåd till den fria marknaden.
Den gemensamma fiskeripolitiken är inte ett tillfälligt undantag från principen om fri tillgång som automatiskt upphör i slutet av 2002. Det är en viktigt skillnad i uppfattning i den här debatten. De av oss som vill bevara och bygga på den gemensamma fiskeripolitiken, med alla dess fel, konfronteras med ultimatumet att allt kommer att upphöra och det kommer att bli en total frihet efter 2002. Det är mycket oroande för fiskeriindustrierna, inte bara i Skottland som jag representerar, utan över hela Europeiska unionen, från Östersjön till Medelhavet. Relativ stabilitet, som jag var glad att se ett antal av ledamöterna poängtera, har faktiskt inte gjorts till den hörnsten i det här betänkandet som det är i den gemensamma fiskeripolitiken. Relativ stabilitet är, naturligtvis, det enda som gör den gemensamma fiskeripolitiken halvt acceptabel för fiskeriindustrierna för närvarande.
Jag antecknade noga här att kollegerna Baldarelli, Langhagen och d'Aboville alla underströk betydelsen av relativ stabilitet. Jag håller med helt och hållet men det är inte vad betänkandet främst poängterar, det är i stor utsträckning bara ett sidospår.
Därför vill jag att parlamentet motsätter sig detta betänkande av följande tre skäl:
För det första underminerar den bevarande. Bevarande går inte att kombinera med ekonomisk effektivitet och den fria marknaden. För det andra kommer den att underminera kustsamhällena som är beroende av kustfiske, underminera deras livsstil och deras livskraft. Slutligen, och detta bör oroa alla i parlamentet, även om de bor långt från havet, kommer det att underminera stödet för Europeiska unionen och ge mer bränsle till de som säger att det bara finns ett sätt att komma ut ur denna hopplösa gemensamma fiskeripolitik och det är att lämna den Europeiska unionen. Vi måste stå emot rösterna från dessa sirener och vi måste stå emot detta betänkande.

Souchet
Herr ordförande, men i avsaknad av kommissionären, det var en god idé att förbereda ett initiativbetänkande om framtiden för den gemensamma fiskeripolitiken efter 2002 utifrån en kompromisslös sammanfattning av drift och bristande funktion under tjugo år av fiske i Europa. Ett första förslag lades fram av Fraga Estévez i fiskeriutskottet. Det gav upphov till en mycket livlig debatt. Förslaget var oacceptabelt. Varför? För att det ultraliberala synsätt som låg till grund för det kanske passar en medlemsstat, Spanien, men inte andra där det nationella fisket oundvikligen skulle ha förstörts.
Dessa första förslag ifrågasatte principen om relativ stabilitet enligt vilken varje land förfogar över en fast andel årlig fångst som det själv fördelar enligt ett system med individuell överförbar tilldelning av fiskerirättigheterna, vilket öppnar dörren för en allmän tillämping av den osunda principen om quota hopping och på sikt för att hela de nationella flottorna skall försvinna till förmån för kustmakten som redan förfogar över den mest omfattande flottan. Till detta ifrågasättande av de nationella kvoterna kommer den oinskränkta prioriteringen av förädlingssektorn, som felaktigt betraktats som en verksamhet som kan ersätta det minskande antalet fiskare och avsaknaden av alla effektiva stödåtgärder beträffande marknaden för färsk fisk, som ändå är grundläggande för livet och verksamheten, inbegripet turismen, i våra kustregioner. Den nuvarande gemensamma fiskeripolitikens smärtlindrande karaktär förstärktes slutligen genom att man tillgrep nya och drastiska allmänna minskningar av flottorna - alltid anpassning genom skrotning.
Fraga Estévez accepterade välvilligt ett grundläggande ifrågasättande av sitt urpsrungliga betänkande. Ett antal förbättringar har kunnat tillföras. Men slutresultatet är otillfredsställande då ett antal av våra ändringsförslag inte beaktats. Tre punkter förefaller oss absolut grundläggande.
För det första måste vi utan tvetydighet bibehålla principen om relativ stabilitet för de nationella kvoterna, subsidiariteten i förvaltningen av kvoterna samt garantera en rättvis och effektiv kontroll av total tillåten fångstmängd och kvoter. För det andra är det nödvändigt att bibehålla territorialvattnen utanför gemenskapen, inom gränsen på tolv sjömil, vilka skall vara förbehållna det småskaliga kustfisket. För det tredje är det grundläggande att den gemensamma fiskeripolitiken blir en politik som stimulerar och skyddar en sektor som i alla våra kustländer spelar en huvudroll för lokaliseringspolitiken. Därför måste vi öka stödet till det småskaliga fisket, ge det möjlighet att utvecklas i stället för att hämma det, och stärka marknaderna, särskilt på det grundläggande området färsk fisk och produkternas kvalitet.
Vår grupp, herr ordförande, kan bara beklaga att betänkandet om den framtida gemensamma fiskeripolitiken inte varit tillräcklig tydligt när det gäller dessa tre målsättningar, vilka är en förutsättning för att i framtiden motivera att Europas fiske bibehålls och accepteras.

Paisley
Herr ordförande! Fiskeindustrin i Nordirland måste försvaras och bibehållas efter år 2002. De som lever av fiske och frukterna av fisket i Nordirland måste få sina jobb skyddade av ordentliga skydd och strukturella förfaranden och typer av politik. Vår fiskeindustri håller på att helt utraderas. De utan egna fiskevatten eller tillräckligt med egna fiskevatten får inte tillåtas plundra de som har fiskevatten som redan lidit av de s.k. experterna på bevarande, som har visat sig ha fel vid så många tillfällen.
Ta till exempel vissa fiskbestånd, där EU-experter sade oss att dessa skulle utrotas i Irländska sjön om inte deras förslag gick igenom. Motsatsen inträffade, men fiskarna led svårt av felaktiga beslut från Bryssel. Regionala skillnader måste beaktas i skapandet av all politik.
En av de största svagheterna tidigare har nog varit bristen på effektivt verkställande och medlemsländer som bistår och medverkar därtill. Det måste finnas rättvisa fiskeområden som alla parter erkänner och de måste tvingas att följa reglerna. " Quota hopping" måste åtgärdas och i Irländska sjön bör Haag-preferensen, som fullständigt förvrider fiskekvoterna, avskaffas. Fiskesamhällen som har fått se sina flottor skäras ner måste nu stödas så att de kan behålla vad som finns kvar och uppmuntras att gå vidare med ny utveckling.

Kindermann
Herr ordförande! Fiskeriutskottet har efter långt utdragna och svåra diskussioner om den centrala frågan, hur man skall fortsätta med den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002, funnit en kompromiss, som stötts av den övervägande majoriteten i utskottet och som nu läggs fram i plenum. Men tillvägagångssättet som slutligen ledde till detta betänkande, var säkerligen inte optimalt, och fiskeriutskottet måste se upp så att det inte blir till en vana att när det gäller viktiga och svåra frågor arbeta med omfångsrika kompromisstexter, som sedan på grund av tidsbrist enbart kan gå till omröstning med hjälp av ett snabbt förfarande. Jag vädjar därför till kommande föredragande att ta hänsyn till andra utskottsmedlemmars åsikter redan på ett tidigt stadium i utkastet till betänkandet, så att det inte återigen kommer till 420 ändringsförslag i utskottet som i föreliggande fall.
Om betänkandet till slut trots detta har fått en övervägande majoritet, så beror detta i första hand på föredragandens stora beredskap till kompromisser, för vilket jag vill uttala mitt personliga erkännande till henne.
En kompromiss kan naturligtvis inte helt tillfredsställa alla intressen, och vissa detaljfrågor måste därför också lämnas därhän. För mig är det emellertid viktigt, att i betänkandet principen om den relativa stabiliteten erkänns även i fortsättningen, och att tillgången till medlemsstaternas kustvatten kan reduceras även efter år 2002. Jag tror också att betänkandet i tillräcklig utsträckning visar, att fisket av socio-ekonomiska och biologisk-ekologiska orsaker inte kan behandlas som alla andra näringsgrenar, även om jag här och där hade önskat mig en klar formulering. Jag kan därför inte ansluta mig till somliga kollegers uppfattning, som i betänkandet vill se ett angrepp på gemenskapliga egendoms- och förmögenhetsförhållanden.
För övrigt borde vi inte glömma att det här handlar om en första harmonisering av temat, och att parlamentet i dag med all säkerhet inte för sista gången har debatterat utformningen av den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002.

Provan
Herr ordförande! Jag tror inte jag behöver upprepa de anmärkningar jag gjorde tidigare om det sätt som föredraganden arbetade på. Genom att acceptera många ändringsförslag, och jag är glad att hon accepterade många av mina, har hon gjort sin egen position ganska så mycket mer obekväm eftersom det betänkande hon lägger fram i dag är ett betänkande som skiljer sig mycket från det som hon ursprungligen lade fram. Men det visar att hon har utfört sitt arbete väl och jag tror att parlamentet inser detta.
Den gemensamma fiskeripolitiken är lite av en röra för närvarande. Resurser och fångstkapacitet passar dåligt ihop, vi behöver rekonstruering av flottorna. Kassering långt över kvoterna är ett dagligt faktum och försäljning av fisk som inte registreras på marknaden förstör den respekt, som många människor har för den gemensamma fiskeripolitiken.
Vi behöver naturligtvis en politik som ser om de människor som bor i några av de mest perifiera och fattiga områdena av gemenskapen och den allmänna filosofin i detta betänkande anser jag vara korrekt. Det betonar relativ stabilitet, vad vissa ledamöter och kolleger än må säga, och det betonar att de känsliga områdena inom gemenskapen måste respekteras.
Jag är förtjust över att den första punkten i betänkandet kräver en exklusiv zon på tolv sjömil för kustländerna och kustsamhällena så att fiskare i dessa områden kan sköta sina egna resurser under gemenskapsreglerna. Det är avgörande att fiskarna känner sig involverade i politiken på ett sätt som de inte är för närvarande. 80 % av fiskarna fiskar nära sina egna kuster och 80 % av fiskarna kommer därför att beröras av denna politik. De större båtarna som går längre kommer att kräva mycket mer gemenskapskontroll än vad som hittills varit fallet. Jag anser att allt detta läggs fram i detta betänkande och jag ger det mitt fulla stöd.

Gallagher
Herr ordförande! Även om det är många aspekter av föredragandens betänkande som jag inte håller med om, skulle jag vilja gratulera henne till att hon har fått fram betänkandet så här långt.
Jag har lyssnat på synpunkterna från fiskarnas representanter varav många anser att förslaget till resolution har ställts samman enbart för att förstöra konceptet med nationella fiskekvoter och behandla industrin som vilken annan industri som helst. Vi vet alla att fiske inte är en industri som vilken annan som helst. Betydelsen av livskraftiga kustfiskesamhällen verkar ha ignorerats totalt eller behandlats med ringaktning. Förslaget tar inte tillräckligt med hänsyn till behovet av resursallokering för kustsamhällena som befinner sig närmast fiskebestånden. Betänkandet avspeglar inte korrekt de övervägda synpunkterna och behoven hos hela gemenskapens fiskeriintressen. Förslaget försöker huvudsakligen slå fast att nationella kvoter är oförenliga med principerna om fri rörlighet för kapital, vilka ligger till grund för den inre marknaden som om det inte fanns några andra kriterier över huvud taget värda att beakta.
Vissa eftergifter har gjorts för att behålla gränsen på 6-12 sjömil. Samtidigt ser förslaget till att i slutändan, efter en studieperiod - och det är viktigt - beskattningen skall rationaliseras genom att tilldela fiskerätter bland fiskare, med andra ord individuellt överlåtbara kvoter.
Individuellt överlåtbara kvoter har man försökt med på andra ställen, de har varit kontroversiella och inte framgångsrika vad gäller att åstadkomma ekonomiska mål. De har använts som handelsvaror, de har sålts utanför medlemsstater och jag anser att de är ett säkert recept på en katastrof. Kvoter skall inte nationaliseras. Åsikten att relativ stabilitet och kvotfördelning infördes för att underlätta anpassningen till den inre marknaden är felaktig och den inre marknadens krav får inte tillåtas att förväxlas med obegränsad tillgång till resurser.
Jag vill ifrågasätta åsikten att fiske är en sektor i nedåtgående. Jag anser att det är en alltför dyster förutsägelse. Det har funnits och finns fortfarande många framgångsrika fiskare och stödindustrierna har varit framgångsrika.
Att minska flottorna är inte nödvändigtvis nyckeln till bevarande. Förvaltning är nyckeln till framtiden. Varför inte överväga en " fisketräda" för fiskeindustrin? Träda är bra för jordbruket, så vi bör införa en fisketräda för fiskeindustrin.
Sammanfattningsvis kan jag bara säga att detta förslag bör avvisas i sin nuvarande form. Om det antas skulle det förvärra den högsta avsevärda risken att vissa nationella fiskeflottor reduceras till under sin kritiska massa, vilket gör infrastruktur och stödåtgärder oekonomiska för många av våra medlemsstater.

Ephremidis
Herr ordförande! Reformen av fiskeripolitiken med perspektiv bortom år 2002 bör, vilket vi bör erkänna, ha som mål att stärka och stödja denna på många sätt nyttiga och värdefulla sektor. För att detta skall ske måste denna reform beakta alla sektorns sidor och alla de säregenheter som karakteriserar den. Jag är rädd för att Fraga Estévez betänkande, trots de viktiga förbättringar hon själv bidrog till genom att acceptera ändringsförslagen, inte helt och hållet svarar mot de huvudsakliga problem som sektorn står inför.
Mer specifikt är det positivt att hon gör en skillnad mellan det mindre fisket och den större, kommersiella, industriella, verksamheten. Det är också positivt att hon kräver specifika positiva åtgärder för de små kustfiskeflottorna. Men här finns den enorma motsägelsen: gemensam fiskeripolitik för Atlanten, Nordsjön och Medelhavet. I de två första fallen, suveränitetsgränser på 200 mil. I det tredje fallet, Medelhavet, från sex till tolv mil. Det är en uppenbart ojämlik, farlig behandling.
För det andra är de få incitamenten för dem som dragit sig tillbaka från fisket positiva. Men hur starka incitamenten än är löser de inte problemet. De är som aspirin. De tar slut en gång. Med vad skall de sysselsätta sig? Skall de läggas till de miljontals arbetslösa? Det finns här ingen lösning, det finns ingen hänvisning, det står ingenstans om: "förebyggande åtgärder för sysselsättningen av de som dragit sig tillbaka från fisket" .

Martinez
Herr ordförande! Jag uttalar mig i min egenskap av parlamentsledamot från en av Medelhavets största hamnar, staden Sète. Som god galicier försvarar Fraga Estévez naturligtvis sina 80 000 fiskare i Galicien, fyra gånger fler än de franska fiskarna, sina 18 000 fartyg eller mer, av de 100 000 europeiska fartygen, tre gånger fler än den franska flottan - en hel armada - och sina 660 000 ton fångst, fyra gånger större än den franska fångsten.
Fraga Estévez, ni har rätt i att denna sektor befinner sig i kris. Efter landsbygdens avfolkning kommer avfolkningen av fiskehamnarna, en sektor som vi vet är svår, hård, konfliktfylld, ett "gulfkrig" -i Gascognebukten -, ett tonfiskkrig och t.o.m. ett torskkrig, med mycket stränga juridiska krav, som beror på friheten i öppna havet och de biologiska villkoren. Vi kan inte göra vad vi vill med fisketillgångarna, det är uppenbart.
Man begär alltid uppoffringar av fiskarna och lösningarna är alltid malthusianska. Vi pratade nyss om frysning av fisket. I det fjärde fleråriga utvecklingsprogrammet skall Frankrike t.ex. minska sin fiskekapacitet med 10 %, trots att man enligt det tidigare fleråriga utvecklingsprogrammet, 1991, förstört nära tusen franska fartyg av en flotta på 8 000.
Det underliga är att Fraga Estévez i sin spanska ställning vänder på den vanliga ställningen. Britterna blir protektionister och spanjorerna ultraliberala, när de vill ha individuell tilldelning av fiskerättigheterna, t.o.m. en börs av individuella kvoter som man skulle kunna byta. Vi känner till lösningarna, vi eftersträvar anstånd i våra 26 avtal med tredje land, i synnerhet Marocko eller Mauretanien. Fraga Estévez föreslår kända lösningar: sanitär kontroll, system för förebyggande av kriser, kontroll av landning, bekämpning av bedrägeri mot tredje man. Vi för vår del kan lägga till socialt skydd, stabiliseringsfonder, gynnsamt skattesystem, skydd av kustfisket, undvikande av social dumping, vattenbruk, bibehållande av den exklusiva gränsen på tolv sjömil, etc, och naturligtvis bibehållandet av gemenskapspreferensen för oss européer som är nettoimportörer.
I verkligheten, Fraga Estévez, reglerar vi förvisso fisket inom gemenskapen, men det finns också problem utanför gemenskapen. Vi har ingen hållhake på japanerna eller de andra. Det är bevis för att juridiska normer endast fungerar inom ett begränsat territorium, när det finns gränser. Om Europa misslyckas när det gäller immigrationen, eller är osäkert beträffande sysselsättningen, beror det, liksom för fisket, på att det finns gränser. Men det är sant att våra fiskar, inte ens de spanska, känner till några gränser!

Apolinário
Herr ordförande, herr kommissionär! Trots allt tycker jag att de internationella förbindelserna inte alltid är en djungel. Jag håller med om att detta betänkande bara är ett inledande betänkande, men jag vill visa min generella tillfredsställelse över ledamot Fraga Estévez dokument, trots att jag medger att jag på denna punkt inte instämmer med det hon försvarar. Jag anser att det handlar om ett första bidrag, och Europaparlamentet gör rätt i att lägga sig i spelet, i att leda denna debatt och i att försöka markera en ställning för det som skall vara diskussionen om den framtida gemensamma fiskeripolitiken efter 2002.
Jag skulle rent konkret vilja ta upp tre specifika frågor. För det första, frågan om de internationella fiskeriavtalen. Jag vill uttrycka en principiell reservation för åternationaliseringen av den gemensamma fiskeripolitiken. Att ålägga medlemsstaternas budgetar betalningen för de internationella fiskeriavtalen, att placera dessa avtal inom de nationella budgetramarna, framför allt eftersom det omedelbart blir en lösning på problem, svårigheter och tveksamheter bland dem som ifrågasätter avtalen, är enligt mitt sätt att se det att på ett väsentligt sätt minska på kommissionens ansvar i en kärnfråga inom den gemensamma fiskeripolitiken: de internationella fiskeriavtalen. Det handlar alltså om huruvida tillämpningen av subsidiaritetsprincipen skall begränsas till de privata delarna, producentorganisationerna, dialogen mellan redarna, eventuellt med regionalt stöd, men utan en åternationalisering av den globala förhandlingen om dessa internationella fiskeriavtal.
Den andra punkten handlar om strukturpolitiken (och här kan jag inte släppa dokumentet Agenda 2000). Jag vill ta upp denna punkt för att understryka den otillräckliga behandlingen av fisket i Agenda 2000 och den överdrivna hållningen i fördelningen mellan mål 1 och 2, inom den nu uppdragna ramen, med en strikt utvecklingsinriktad utvärdering av målen, vilket leder till att fisket hamnar på andra plats inom gemenskapens framtida biståndsramar.
En tredje anmärkning berör balansen mellan flottorna och resurserna. Jag anser inte att det balans mellan flottans kapacitet och resurserna är det enda sättet att minska fångsterna, och nu försvarar jag uppförandet och uppfyllandet, och jag understryker just uppfyllandet, av målen i flerårsplanerna. Men det är viktigt att understryka att minskningen av fiskeinsatsen lika väl kan göras genom en minskning av antalet fiskedagar, kontroll av lossningen, av de tekniska bevarandeåtgärderna, av skyddet av fiskeresurserna.
Slutligen är vi för en utvärdering av miljödelen, framför allt vad gäller principen av förebyggande åtgärder, som nämnts i förslaget till betänkande, och då även det försvar man lägger fram för principen om relativ stabilitet. Slutligen kan sägas att om vi inte behåller fisket, kommer det inte att finnas några fiskare i framtiden för att diskutera den gemensamma fiskeripolitiken efter 2002.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande, mina damer och herrar! Först vill jag, liksom andra ledamöter, beklaga kommissionär Boninos frånvaro i en debatt med så stor betydelse för fisket som den vi nu genomför.
Det har varit ett långt och mödosamt arbete men det har burit frukt. Betänkandet, som bär namnet efter ordföranden i Europaparlamentets fiskeriutskott, är det första dokument från en gemenskapsinstitution som med precision och i sin helhet lägger fram reformen för den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002. Det är nödvändigt att gratulera parlamentet och dess fiskeriutskott för initiativet och framför allt och mycket innerligt till föredraganden Fraga för hennes ihärdighet, stränghet och kompromissförmåga, vilka har gjort det möjligt att framställa ett bra dokument och en bra utgångspunkt för en mycket svår uppgift som nu tar sin början.
Beträffande betänkandet vill jag i första hand framhålla att det har satt fingret på de viktigaste problemen i den nuvarande gemensamma fiskeripolitiken och lagt fram lösningar och alternativ så som: att understryka att fisket måste behandlas som en fristående sektor i den ekonomiska verksamheten där kapaciteten och konkurrenskraften hos det privata företaget gynnas genom rationalisering av verksamheten; att kräva större klarhet, enkelhet och insyn i normer och skötsel, med hjälp av vederbörliga sociala representanter, särskilt bland fiskarna och deras organisationer; att se på fisket ur ett helhetsperspektiv genom en ekologisk, ekonomisk, social och industriell syn; att framhålla den kris som sektorn genomgår och dess effekter på sysselsättningen och på hela regioner genom ekonomisk tillbakagång och ett mycket stort beroende av denna verksamhet, vilket kräver en ökning av fonder och ett upprätthållande av specifika strukturella instrument; att också jämställa fisket med övriga ekonomiska sektorer när krav och motkrav skall förhandlas i internationella fiskeavtal, att påtala att det är nödvändigt med en effektiv reform av den nuvarande gemensamma marknadsorganisationen och en förstärkning och rationalisering av det nuvarande kontrollsystemet och också utvidga det till transporter och försäljning.
Jag hoppas, herr ordförande, att kommissionen noterar dessa förslag och i vilket fall som helst gratulerar vi än en gång föredraganden för det goda arbete hon har genomfört.

Crampton
Herr ordförande! Jag skulle också vilja gratulera föredraganden. Vi har en kompromiss här och som i alla kompromisser får vi inte allt vi vill. Vi har inte fått vad vi vill. Hon har inte fått vad hon ville och ett antal andra personer har inte fått vad de har velat. Detta är ett första försök, som många har sagt, att prata om en reformering om den gemensamma fiskeripolitiken 2002.
Vi borde gratulera henne. Betänkandet innehåller de flesta element som vi kan bygga vidare på. Relativ stabilitet finns med, bevarandet av zonen på 6/12 sjömil för lokala fiskare finns med, regional förvaltning finns med: jag skulle vilja betona att när jag talar om regional förvaltning talar jag om områden där länderna kring Nordsjön förvaltar fisket i Nordsjön och på motsvarande sätt med Medelhavet, Irländska sjön osv. Det verkar förnuftigt. Bevarandet finns med: om vi inte bevarar våra fiskbestånd, kommer vi inte att ha någon fiskeindustri att ha någon fiskeripolitik om. Utvärderande kontroller och upprätthållande finns med.
Om vi inte gör något åt fångsten av svart fisk, fångsten av ung fisk, mängden fisk som kasseras, kommer vi inte att ha en fiskerindustri. Det kommer inte att finnas några fiskare, det kommer inte att finnas några fiskehamnar och vi kommer att stå inför en kris. Vi måste göra någonting åt genomförandet över hela Europa. Kommissionen sa att de skulle ta fram ett dokument 1997 om tillämpningen i alla Europeiska unionens vatten. Det kommer inte att komma 1997 är jag rädd. Låt det komma tidigt 1998.
Slutligen är jag mycket nöjd med vad föredraganden sade om internationella fiskeöverenskommelser. De följer mitt betänkande i maj och jag är också mycket nöjd med att rådet har antagit de flesta av de riktlinjer som jag lade fast i mitt betänkande. Vi är alltså alla nöjda med det - låt oss nu gå vidare utifrån de internationella överenskommelserna. Återigen lyckönskningar till föredraganden. Låt oss stödja detta betänkande.

Cunha
Herr ordförande! I vår kollega Carmen Fraga Estévez betänkande försöker man fastställa en långsiktig strategi för utvärdering av den gemensamma fiskeripolitiken. Hon har gjort ett anmärkningsvärt arbete, väl systematiserat och som i grunden motsvarar det som var eller det som förväntas från den gemensamma fiskeripolitiken i framtiden. För min del vill jag understryka fyra punkter som förefaller mig viktiga.
Det första har att göra med tillämpningen av principen om den inre marknaden. Erfarenheten från de så ofta förekommande konflikterna inom fiskerisektorn visar oss att den teoretiskt korrekta principen om fritt tillträde till fiskeresurserna för samtliga medlemsstater måste styras av en strävan efter relativ stabilitet, som leder till en fortsättning, efter det nuvarande upphörandet, som möjliggör en absolut fiskereserv innanför tolvmilsgränsen.
Den andra punkten har att göra med det faktum att Europeiska unionen skall tillse att dess fiskförädlingsindustri får samma förutsättningar avseende leverans av råmaterial som dess största konkurrenter. Därför kan de marknadsandelar som fördelas i handelsavtal med tredje land, förutom att leda till en fortsatt förhandling om internationella fiskeriavtal som garanterar en intern minimiförsörjning, inte ifrågasätta vår industris överlevnad. Den massiva utlokalisering som pågår inom konservindustrisektorn måste till vilket pris som helst undvikas inom andra sektorer, om vi inte skall skapa en massiv arbetslöshet i många kustområden.
För det tredje vill jag också understryka betydelsen av ett kortsiktigt och solitt program inom ramarna för flerårsplaneringen för fisket, dvs. det fleråriga utvecklingsprogrammet, och för att det skall bli effektivt måste det dessutom finnas en juridisk grund som utdömer sanktioner vid bristande uppfyllelse, för att undvika vad som just nu händer.
Slutligen vill jag också understryka det faktum att vi måste ta stora steg mot ett gemensamt och relativt enhetligt kontroll- och övervakningssystem, för att inte hela politiken inom denna sektor skall falla ihop, när vi nu står inför ett fastställande av den kvantitativa och kvalitativa framtida hanteringen av fiskeresurserna.

Dührkop Dührkop
Herr ordförande! Först måste jag gratulera Fraga till det magnifika arbete hon har gjort i och med detta betänkande. Arbetsdokumenten av föredragandens arbete framställer på ett tydligt sätt vad den gemensamma fiskeripolitiken är, eller vad den borde vara, detta sagt på grund av att avtalen fortsätter att gälla fram till år 2002 och på grund av de utmaningar Europeiska unionen ställs inför i kapitlet om fisket.
Det betänkande vi debatterar har efter långa diskussioner antagits av en mycket stor majoritet i fiskeriutskottet. Vi måste tacka föredraganden för hennes goda arbetsinsats med att ta fram en kompromisslösning som alla kan acceptera, även vi som anser att det ursprungliga betänkandet på ett bättre sätt uttryckte de olika beståndsdelarna i den gemensamma fiskeripolitiken.
Emellertid har fiskeriutskottet gjort en dygd av nödvändigheten och detta trots trista och upprepade filibustermetoder som inte leder fram till någonting annat än att misskreditera dem som har praktiserat metoderna. Det är också lustigt att det är de som klagar mest över den nuvarande gemensamma fiskeripolitiken och dess resultat som är mest motståndare till att förändra den och inleda dess arbete inför år 2002.
Det gläder mig emellertid att kunna konstatera att vi har placerat bevarandet av resurserna och upprätthållandet av sysselsättningen som prioriterade områden inom fiskesektorn. Fisket är en sektor inom den ekonomiska verksamheten som är koncentrerad till huvudsakligen perifera områden i Europeiska unionen, vilka karaktäriseras av hög arbetslöshetsgrad och lägre genomsnittsinkomst än gemenskapens.
År 2002 kommer den gemensamma fiskeripolitiken att ha uppnått sin högsta ålder och det är dags för en ny politik i samklang med den inre marknaden på samma sätt som för övriga ekonomiska sektorer. Den fria tillgången till marknaderna kommer på så sätt att gå parallellt med den fria tillgången till resurserna.

McCartin
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka föredraganden för hennes arbete med betänkandet och för det faktum att hon har skrivit om betänkandet för att ta hänsyn till så många ändringsförslag som lämnades in, inklusive ändringsförslag från mig själv. Jag uppskattar hennes uppmaning till en utökad roll för fiskarna i den beslutsfattande processen och den tyngdvikt som hon har lagt på bevarandet av fiskebestånden och miljöaspekterna. Jag stöder hennes uppmaning att vattenbruk skall göras till en viktigt prioritet för den gemensamma fiskeripolitiken. Jag anser att kustområden kan dra en enorm nytta av en noggrant fastlagd politik.
Jag blev mycket imponerad vid ett besök nyligen i föredragandens egen valkrets, Galicien, där jag fick se det bidrag som musselodlingarna har givit till den lokala ekonomin. Jag anser att ett utbud av färska och billiga skaldjur kan vara en fantastisk turistattraktion i perifiera regioner, särskilt områden som Galicien, västra Irland och Skottland. Detta är en viktig faktor i hennes betänkande.
Jag är besviken över att mitt ändringsförslag om att utöka den exklusiva zonen till 30 sjömil inte har antagits. Jag anser att det fortfarande finns mycket stöd för den idén och jag hoppas att kommissionen kommer att beakta idén som en del av en strategi för att ge större kontroll åt lokalsamhällena.
Jag är ledsen att behöva upprepa om och om igen att jag inte kan acceptera principen om relativ stabilitet utan en reservation. Fiskare på Irlands västkust inser att de bara har tillstånd att fånga 20 % av de rika fiskeresurser som ligger utanför deras egen region. Dessa är de naturliga resurserna hos en naturlig region inom gemenskapen. Om fiskarna i Spanien, Portugal eller Danmark fick veta att de bara skulle få fånga 20 % av bestånden i vattnen närmast dem, skulle de inte acceptera den gemensamma fiskeripolitiken och jag säger att vi måste fortsätta att betona detta.

Imaz San Miguel
Herr ordförande! Jag vill först gratulera Fraga till hennes betänkande och för hennes vilja att uppnå en balanserad kompromiss. En kompromiss som kanske inte är den som många av oss hade önskat. Jag själv tyckte bättre om Fragas första betänkande men vi måste se slutbetänkandet som ett positivt steg, som en reflektion av hur de stora linjerna i den framtida gemensamma fiskeripolitiken i Europa skall se ut.
Det är en balans till förmån för ett konkurrenskraftigt och ansvarstagande fiske. Konkurrenskraftigt som den industri det är och som måste överleva på marknaden. Det är viktigt att detta sägs på det sätt som betänkandet gör, att fisket måste behandlas som en fristående sektor i den ekonomiska verksamheten.
Jag vill framhålla förslagen om fördelning av fiskerättigheter mellan företag, liksom rätten att överföra dessa fiskerättigheter, som också tas upp i betänkandet. Det är mekanismer som är nödvändiga för att ge företagen inom sektorn en viss flexibilitet vad gäller deras rättigheter och vinster. Om företagen inte är konkurrenskraftiga har sektorn ingen framtid, sysselsättningen kommer att minska och de regioner som är beroende av fisket kommer att förlora sina ekonomiska möjligheter.
Dessutom siktar betänkandet på ett ansvarstagande fiske. Ansvarstagande ur ett miljömässigt perspektiv, därför att en konkurrenskraft på lång sikt också kräver, ett bevarande av resurserna. Ett system för total tillåten fångstmängd föreslås och fastställs utifrån biologiska och socioekonomiska faktorer och betänkandet är också inriktat på en minskning av bruket att kasta arter som fångats överbord och även på en selektivitet av arterna.
Betänkandet tar också upp det sociala ansvaret. Uppfyllandet och nödvändigheten av de fleråriga programmen för att anpassa kapaciteten till resurstillgången understryks, och dessutom anser man att det, vid denna anpassning av flottan med medföljande socioekonomiska konsekvenser som allvarligt kan skada de lokala företagen, skall finnas alternativ och ekonomiskt stöd.
Betänkandet tar också upp att allt fiske inte är industriellt utan att det också existerar ett icke-industriellt fiske och åtgärderna för att anpassa denna sektor måste också skilja sig från det övriga industriella och konkurrenskraftiga fisket. Det enda jag vill säga är att detta lokala fiske uteslutande bör behandlas i en egen socioekonomisk analys som inte enbart skall bero på och definieras enligt fartygens storlek utan också utifrån andra aspekter som service till de lokala samhällena, användande av selektiva fiskeredskap och andra frågor.
Jag slutar, herr ordförande, med att gratulera till att betänkandet också är inriktat på fiskeriavtal med tredje land enligt varje lands speciella egenskaper. Därför yrkar jag bifall till Fragas betänkande.

Papoutsis
Herr ordförande, ärade kollegor! Jag skulle först av allt vilja gratulera Fraga Estévez till det utmärkta betänkande hon presenterat samt hennes bidrag gällande den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002.
Omröstningsförslaget som just undersökts rekommenderar ett särskilt viktigt bidrag, vilket vi kommer att ha i beaktande under alla de diskussioner som kommer att fortsättas under de kommande åren. Jag skulle vid denna punkt vilja uttrycka min kollega fru Boninos beklagande över att vara frånvarande vid denna diskussion, då hon har åtagit sig förpliktelser utanför Bryssel som hon inte kan ställa in. Jag tror dock att ingen i denna sal betvivlar den särskilda respekt som fru Bonino hyser för Europaparlamentet.
I detta skede vill inte kommissionen uttala sig om frågans huvudinnehåll, i syfte att inte föregå det slutliga resultat som denna diskussion, vilken just har tagit sin början, kommer att leda till. Som tidigare har meddelats i många sammanhang, både i Europaparlamentet och i andra skeden, är kommissionen villig att se till att den gemensamma fiskeripolitiken undersöks på nytt. Detta skall vi göra genom att organisera en öppen och uppbygglig diskussion, naturligtvis i intim överläggning med alla intresserade organisationer inom sektorn.
Det grundläggande elementet i den metod som kommissionen har för avsikt att följa är att alla sektorns organisationer, speciellt yrkesorganisationerna, deltar. Våra organisationer kommer att upprätta ett frågeformulär gällande den gemensamma fiskeripolitiken och i början av 1998 skicka den till samtliga intresserade parter. De svar vi kommer att erhålla kommer att ge oss möjligheten att lokalisera de viktigaste frågor kring vilka undersökningen om den gemensamma fiskeripolitiken efter 2002 bör koncentreras, i syfte att få en bättre inriktning på diskussionen.
I ett andra skede kommer kommissionens institutioner att i samarbete med medlemsstaterna organisera decentraliserade konferenser som kommer att ge kommissionen och andra intressenter möjligheten att analysera och gemensamt diskutera resultaten från denna första undersökning med frågeformuläret som grund.
Till slut skulle jag vilja göra en kommentar till innehållet av undersökningen av den gemensamma fiskeripolitiken efter 2002. Ur ett strikt juridiskt perspektiv karakteriseras 2002 direkt av tre element vilka resulterar från texter som idag är gällande:
för det första av tillgången till vatten, inom zonen på 6/12 sjömil, i enlighet med artikel 6 i förordning 3760/92;
för det andra av detaljerna av tillämpningen av CETACOX, i enlighet med artikel 7 i förordning 3760/92 och
för det tredje av villkoren för tillgängligheten till Nordsjön för Spaniens och Portugals fartyg, i enlighet med anslutningsakten från 1985 samt för Sveriges och Finlands fartyg, i enlighet med anslutningsakten från 1994. Kommissionen hoppas dock att inte behöva begränsa sig till denna rent juridiska ram, såsom förutses av den grundläggande förordningen och anslutningsakterna. 2002 ger oss möjligheten att göra en utvärdering av samtliga av den gemensamma fiskeripolitikens olika aspekter, att se dess framgångar, att uppehålla oss vid dess brister. Vi borde även utvärdera till vilken grad den gemensamma fiskeripolitiken medverkat till att de finansiella medlen behållits, till sysselsättningen och till fördragets övriga mål, såsom skyddet av miljön. Det handlar alltså om en stor plan, en plan som tvingar oss att redan nu påbörja en förberedelseprocess, i samarbete med, som jag sade, de intresserade organisationerna och, naturligtvis, i intimt samarbete med parlamentet.
Inom ramen för detta utgör redan Europaparlamentets omröstning om den gemensamma fiskeripolitiken efter 2002 samt även kommissionens rapport om tillämpningen av gällande bestämmelser för fiskeripolitik och vattenodling de första stegen i denna process. Just dessa kommer också att utgöra de generella riktlinjerna vad gäller kommissionens planering både på kort och meddellång sikt.

Ordföranden
Jag ber att få tacka kommissionär Papoutsis.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 11.00.

Könsdiskriminering
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0326/97) från utskottet för kvinnors rättigheter om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets direktiv om bevisbörda vid mål om könsdiskriminering (C4-0441/97-96/0196(SYN)) (Föredragande: Ghilardotti)

Ghilardotti
Herr ordförande! Diskussionen gäller andrabehandlingen av rådets gemensamma ståndpunkt om direktivet om bevisbörda. Låt mig först av allt meddela, även som representant för utskottet för kvinnors rättigheter, att rådet har fått Förenade kungadömet att stödja detta direktiv, Förenade kungadömet som har tillkännagivit sin avsikt att följa det sociala kapitlet i det nya fördraget och att acceptera de direktiv som redan har antagits och som kommer att antas när fördraget träder i kraft. Detta är ett mycket positivt faktum som måste hälsas med tillfredsställelse av alla.
Med detta sagt måste man säga att som helhet ligger rådets gemensamma ståndpunkt tyvärr ganska långt från den ståndpunkt som uttrycktes av Europaparlamentet och från den modifierade ståndpunkt som uttrycktes av kommissionen efter förstabehandlingsomröstningen i parlamentet av detta direktiv, framför allt eftersom rådet på många viktiga punkter inte ens har accepterat kommissionens ursprungliga position.
Utskottet för kvinnors rättigheter och jag själv, i min egenskap av föredragande, vill vid andrabehandlingen åter föreslå ett antal ändringar och välja de viktiga förslag som rör just de grundläggande inslagen i detta direktiv; framför allt de som har att göra med artikel 2 som rör definitionen av indirekt diskriminering, med artikel 3 som rör definitionen av direktivets tillämpningsområde, med artikel 4 som definierar tillvägagångssätt i samband med bevisbördan och med artikel 5 som definierar procedurerna.
Vi begränsar oss till att åter föreslå dessa ändringar och avstår från en hel serie av övriga ändringsförslag som, även om vi anser att de är viktiga, inte är av avgörande betydelse för att fatta ett beslut om direktivet. Av den anledningen vill jag uppehålla mig vid ett par punkter och fråga kommissionen - som jag tackar för att den är närvarande i kammaren - vad kommissionen tänker göra med de ändringar som vi föreslår, framför allt när det gäller artikel 2: vi vill återigen föreslå, även om det sker i en form som är en aning modifierad jämfört med förstabehandlingen, en definition av indirekt diskriminering som på ett mer explicit sätt, även ur terminologisk synpunkt, tar upp de grundläggande faktorer som domstolen flera gånger har uttryckt när de har definierat indirekt diskriminering, ett skäl varför vi åter föreslår denna ändring.
När det gäller tillämpningsområdet måste jag säga att rådets motivation har haft en starkt begränsande effekt som från tillämpningsområdet utesluter direktiven om socialt skydd, om yrkesarbete och om fria yrken: denna begränsning saknar all juridisk grund och vi tänker därför föreslå att när det gäller tillämpningsområdet skall detta direktiv tillämpas på de direktiv som redan trätt i kraft.
När det gäller artikel 4, som behandlar bevisbördan, verkar rådets beslut att avvisa den sista meningen som behandlar återstående tvivel, med motivationen att detta bara gäller straffrättsliga processer, vara ogrundat eftersom direktivet i den meningen ger domarna rätt att besluta om fallen prima facie men, om tvivlet kvarstår, menar att bevisbördan skall läggas på arbetsgivaren eftersom denne har alla information till sitt förfogande, och detta inte utgör något intrång i de juridiska reglerna eftersom det endast anger hur man bör bete sig. Samma sak gäller procedurerna. Även här hänvisas till det faktum att det är nödvändigt med den största öppenhet och att man ställer all information till förfogande som krävs för att käranden skall kunna vidta rättsliga åtgärder.
Detta är skälen till att parlamentet åter föreslår de ändringar som vi redan har föreslagit. Jag vill därför fråga kommissionär Flynn vad kommissionen har för avsikt att göra, om den tänker stödja parlamentets åsikter, som den gjorde vid förstabehandlingen. Låt mig påminna om att vi inte föreslår samtliga ändringar på nytt men att vi uppehåller oss vid direktivets viktigaste aspekter. Låt mig också påminna om att man började tala om ett första förlag till direktiv under 1988: det är med andra ord tio år som vi väntar på ett direktiv i frågan. Under tiden har det växt fram en omfattande lagstiftning, som detta direktiv måste ta hänsyn till.

Gröner
Herr ordförande. Jag gratulerar kollegan Ghilardotti till hennes arbete. Med hennes rekommendation till direktivet om en omvänd bevisbörda på grund av kön sammanfattar hon utmärkt utskottets beslut vad gäller kvinnans rättigheter. Med ändringsförslagen kommer en viktig byggnadssten att läggas till förverkligandet av det sociala Europa. Vi kvinnliga socialdemokrater vill ha ett starkt direktiv som gör det lättare för kvinnor att också få igenom sina rättigheter. Jag hoppas att kommissionen, som hittills har samarbetat mycket kooperativt med parlamentet, kommer att gå vidare i denna riktning.
Vi vill förbättra läget för kvinnliga arbetstagare när det gäller diskriminering ifråga om anställning, befordran och lönesättning. Det sedan 15 år diskuterade utkastet måste enligt vår åsikt ta upp de tre kärnfrågorna, som fru Ghilardotti redan har lagt fram, och som efter den första behandlingen inte i sin helhet accepterades av rådet. Förskjutningen av bevisbördan från käranden till arbetsgivaren måste definitivt krävas som komplettering så som i ändringsförslag 8; kvarstående tvivel måste läggas svaranden till last. Detta är ett centralt krav från oss.
Den andra klara definitionen av indirekt diskriminering, som EG-domstolen redan har banat väg för med sin rättsskipning, måste göras tydlig. Även fördragsutkastet från Amsterdam går ju i denna riktning. För det tredje vill vi veta att tillämpningsområdet för direktivet också tänjs ut till skydd för nyblivna och blivande mödrar och sociala trygghetsriktlinjer, för att inte återigen skapa kryphål i medlemsstaterna, som åter hindrar kvinnliga kärande från att även civilrättsligt väcka åtal när det gäller rätten till lika behandling.
För den socialdemokratiska gruppen uppmanar jag därför alla kolleger att godkänna de föreslagna ändringarna även med kärnfrågan i ändringsförslag 8, och jag hoppas att vi får majoritet för detta och att kommissionären tar med sig dessa ändringar.

Lulling
Herr ordförande! Som jag sade vid den första behandlingen av detta förslag till direktiv, som diskuterats i mer än tio år, är jag positiv till en rimlig och tillämpningsbar utformning av bevisbördan vid fall av direkt eller indirekt könsdiskriminering. Men som jag förutsade när jag uttalade mig mot vissa juridiska oanständigheter som röstades igenom av majoriteten i parlamentet vid den första behandlingen, behöll rådet dem inte i sin gemensamma ståndpunkt, vilken lyckligtvis är ett avsevärt framsteg jämfört med den tidigare låsta situationen.
Jag konstaterar med tillfredsställelse att utskottet för kvinnors rättigheter avstått från att på nytt lägga fram flertalet av sina ändringsförslag som, om de hade behållits, snarare skulle ha medfört att arbetsgivarna avstått från att driva en aktiv politik för att anställa kvinnor. Men kvinnor som inte har eller längre finner sysselsättning riskerar sannolikt inte att diskrimineras av sin arbetsgivare. Min viktigaste punkt, herr ordförande, herr kommissionär, när det gäller rådets gemensamma ståndpunkt, är att direktiven om lika behandling när det gäller socialförsäkring skall omfattas av tillämpningen.
Jag vet att man kan fråga sig om direktivet om lika behandling när det gäller rättsliga system för socialförsäkring kan omfattas av tillämpningen, eftersom socialförsäkringsorganisationerna inte tar några initiativ som kan jämföras med arbetsgivarnas, utan bara tillämpar lagstiftningen. Det skulle vara detsamma som att kräva att de skulle bevisa att den lagstiftning de tillämpar inte innehåller någon diskriminering. Men direktivet måste tillämpas på socialförsäkringsorganisationerna.
Däremot kan man fråga sig om direktivet om lika behandling av egenföretagare kan ligga inom direktivets tillämpningsområde som egentligen omfattar, vilket Gröner har förklarat på ett mycket bra sätt, konfliktrelationer mellan en arbetsgivare och dennes anställda. Kan en egenföretagare anföra besvär mot sig själv? Jag undrar det.
När det gäller övriga ändringsförslag skulle jag vilja erinra om att såvitt de utgör en inblandning i medlemsstaternas inre juridiska ordning, innehåller fördraget ingen juridisk grund för att göra detta, eftersom medlemsstaternas inre juridiska ordning faller under den tredje pelaren, vad man nu än anser om det.
När det gäller förslaget att i artikel 4 införa en bestämmelse som innebär att käranden drar nytta av alla tvivel som skulle kunna kvarstå, har jag noterat rådets ståndpunkt där man anser att det handlar om ett straffrättsligt begrepp och att straffrättsliga förfaranden uttryckligen inte omfattas av direktivets tillämpningsområde. Min grupp kommer alltså att rösta mot detta ändringsförslag.
I ett annat ändringsförslag begär utskottet för kvinnors rättigheter en första rapport om tillämpningen av direktivet år 2002, men begär sedan en rapport var tredje år som naturligtvis skall grundas på medlemsstaternas information om direktivets tillämpning. Inte mig emot, men jag vet hur svår uppgiften blir för medlemsstaterna och kommissionen.

Thors
Herr ordförande! Detta är ett direktiv som innebär och visar att EU kan medföra framsteg för män och kvinnor i Europa. Vi måste enas om en långsiktig politik på detta område; detta direktiv är en del av en sådan politik. Jag representerar några länder som har motsvarande lagstiftning. Jag vill gärna medverka till att detta direktiv antas här. Jag vill också säga att detta direktiv kommer att innebära krav på förändringar där.
Vår grupp kommer att stödja utskottets förslag liksom vi gjorde vid den första behandlingen. Jag vill ändå konstatera att detta inte är ett direktiv om omvänd bevisbörda, utan ett direktiv om delad bevisbörda. Jag tycker att artikel 4 är tekniskt bättre i detta förslag än i förra omgången.
För att ett direktiv med delad bevisbörda skall fungera behöver vi stadganden, såsom det sägs i ändringsförslag 9, om rätten att få uppgifter. Denna rätt är oundgänglig för att direktivet skall ha betydelse. Jag uppfattar att parlamentet har eftersträvat en skrivning som garanterar den personliga integriteten för alla inblandade parter. Information som kan innehålla känsliga uppgifter om någons hälsotillstånd eller liknande skall inte lämnas ut.
Jag hoppas också att vi skall godkänna ändringsförslag 3. Om stycke 15 i ingressen skulle kvarstå, ger det nämligen medlemsstaterna nästan fria händer att göra något, eller att låta bli att göra något. Förslaget betonar ändå i stor utsträckning både proportionalitet och subsidiaritet. Därför är det acceptabelt och godtagbart, samtidigt som diskussionen om ändringsförslag 3 också visar på att gränserna mellan första och tredje pelaren i vår unionskonstruktion är väldigt svåra att upprätthålla. Om vi är för rigida i detta avseende, kan vi inte genomföra en effektiv politik inom olika områden.

Sornosa Martínez
Herr ordförande, tyvärr har man inte med detta direktiv funnit någon adekvat lösning på grund av de successiva hindren och blockeringarna från det att kommissionen 1988 lade fram sitt första förslag. Är man rädd för att vi kvinnor skall kunna använda oss av legala instrument för att kräva jämställdhet och försvara oss mot diskriminering? Vilka andra skäl skulle vara viktigare, för att ta fram detta direktiv, än att skydda oss mot diskriminering, framför andra tekniska överväganden? Man borde ge direktivet ett tydligt innehåll som inte låter sig tolkas på ett tvetydigt sätt när det är dags att börja praktisera det. Direktivet borde också tydligt definiera vad som är direkt och indirekt diskriminering och slå fast enligt vilket direktiv om jämställdhet detta kan tillämpas och utgöra en otvetydig rättslig ram för medlemsstaterna, genom att begränsa undantagen så mycket som möjligt.
Allt detta är viktigt för kvinnorna och skulle förstärka trovärdigheten i politiken för jämställdhet och likabehandling som utgör en del av kommissionens program och fördragens grund.
Jag måste säga att det är nedslående att kommissionen endast bryr sig om parlamentets åsikter i 50 % av sina förslag och att rådet begränsar sig till att beakta bara 10 % efter detta långa förlopp. Min grupp stödjer självklart Ghilardottis och parlamentsutskottets ändringsförslag.

Van Dijk
Herr ordförande! Jag skulle först och främst vilja fråga kommissionär Flynn om han kan förklara för oss vad detta direktiv är värt om rådet bara är berett att godta sitt eget förslag. För att vara helt ärlig har inte rådet fått med det centrala i detta direktiv, och för att säga det ännu starkare, vi behöver egentligen ingenting mer av det befintliga prejudikatet som kommissionens första förslag ändå anslöt till i mycket högre grad, och även parlamentets ändringsförslag ansluter mycket mer till detta än det som rådet slutligen bakat ihop vid den första behandlingen.
Jag är ärligt talat lite orolig för att rådet även under den andra behandlingen inte kommer att ta till sig ett dugg av vad parlamentet och kommissionen tillsammans tycker, utan att det samlar sig i all dess enhällighet, och att det kommer att vara ett enkelt beslut. Då undrar jag verkligen vilket mervärde direktivet har i förhållande till prejudikatet som finns. Är det då inte förståndigare att försöka avtvinga det befintliga prejudikatet i medlemsstaterna, att avtvinga efterlevnaden av det i medlemsstaterna.
Vi är i själva verket i stort behov av detta direktiv, men då naturligtvis ett bra direktiv, för vi måste inse att kvinnor även på arbetsmarknaden, och det gäller således för alla direktiv som vi har om jämställdhet i Europa och inte för hälften eller för ett par, att kvinnor fortfarande blir kraftigt tillbakaställda på arbetsmarknaden.
Vi måste inse att kvinnor fortfarande tjänar 30 % mindre än män för likvärdigt arbete. Vi måste inse att kvinnor fortfarande inte är i stånd att bygga upp samma pensionsrätt, i genomsnitt naturligtvis, som män. Vi måste således konstatera att kvinnor i livets slutskede fortfarande måste vara fattigare. Vi är i starkt behov av detta direktiv, men då ett med kvalitet, och jag vill gärna höra av kommissionären vad han anser om detta.

Torres Marques
Herr ordförande! När vi diskuterade denna fråga under förstabehandlingen gratulerade jag kommissionen för det initiativ man tagit och ledamot Fiorela Ghilardotti för hennes utmärkta betänkande och de mycket lämpliga och viktiga ändringar hon då föreslog. Dessa gratulationer utökar jag nu, därför att den portugisiska nationalförsamlingen under denna period, utifrån de förslag som utarbetats av utskottet för kvinnors rättigheter i Europaparlamentet, antagit en ny lag, som just trätt i kraft, som går mycket längre än de förslag vi i dag diskuterar.
Denna lag som garanterar en rättvis och jämställd behandling av män och kvinnor på arbetsplatsen, ett välsignat koncept, inte fördelningen men införandet av bevistvånget, som ju tvingar arbetsgivaren att bevisa att diskriminering inte förekommer. I denna lag definieras till och med mycket tydligt begreppet indirekt diskriminering som ledamot Fiorela Ghilardotti och som många av oss andra slagits för.
Som sades under debatten i Portugal, grundar sig denna lag på många av de principer vi försvarar, varför de portugisiska kvinnorna inte får låta bli att tacka kommissionen, Europaparlamentet och framför allt utskottet för kvinnors rättigheter. Detta är ett utmärkt exempel på hur Europeiska unionen kan bidra till att förbättra medborgarnas rättigheter och i detta speciella fall de portugisiska medborgarna.
Tyvärr undveks vid rådets förstabehandling några av de punkter vi anser vara väsentliga. Kommissionär Flynn, vi hoppas alltså att ändringsförslagen i andrabehandlingen, framför allt ändringsförslag nr 5 om indirekt diskriminering, nr 8 om fördel vid tvivel, samt ändringsförslag nr 12 antas med nödvändig majoritet och att kommissionen försvarar dem med all sin styrka, eftersom det handlar om faktorer som inte kan undvikas i försvaret av kvinnans rättigheter vad gäller sysselsättning och social trygghet. Det skulle också se illa ut för Europaparlamentet och Europeiska unionen om man i denna fråga hamnade efter ett av länderna i Sydeuropa.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Förslaget som vi diskuterar i dag om den omvända bevisbördan som det heter på vanligt språk är naturligtvis inte ett upphävande av bevisbördan i själva verket. Det är ett försök att översätta de uttalanden gjorts av EG-domstolen i Luxemburg.
Jag är inte så negativ som Van Dijk är. Jag anser att Europa har gjort väldigt mycket för kvinnans ställning, och det kan jag under alla omständigheter meddela Van Dijk med viss stolthet. Jag anser att detta förslag är ett steg på vägen för en ytterligare något förbättrad ställning för kvinnor.
Rådets ståndpunkt, om jag jämför den med det ursprungliga förslaget som kommissionen lagt fram, har även under det nederländska ordförandeskapet tyvärr starkt försvagats. Jag har nu förstått, och ni hörde nyss, att det även i PPE-gruppen finns människor som är rädda för detta förslag och som tror att vi nu möjligtvis kommer att kunna gå för långt på vissa punkter.
Det är den egentliga orsaken till att jag ber kommissionären att speciellt uppmärksamma ett par ändringsförslag. Är det så, herr kommissionär, att kommissionen fortfarande håller fast vid att också inbegripa villkoren för kvinnor med egen rörelse inom ramen för detta direktiv? Står ni fortfarande fast vid detta? Jag skulle vilja säga att det är mödan värt att hålla fast vid detta.
Sedan skulle jag gärna vilja ha ett utlåtande från kommissionen om ändringsförslag 9. Ändringsförslag 9 är den exakta texten som i det ursprungliga kommissionsförslaget. Jag instämmer helt med denna text. Det ålägger inte medlemsstaterna något, utan det ber dem bara att se till att det för parterna som vill inhämta upplysningar också finns information tillgänglig. Står ni fast vid detta? PPE-gruppen skulle då gärna vara beredd att stödja det.
En annan punkt är, och det tar inte lång tid, ändringsförslag 8. Jag har känslan av att denna text inte är juridiskt alldeles klar. Jag skulle vilja be om ett utlåtande om detta också. Men för övrigt skulle jag gärna vilja önska att kommissionen fortsätter med att stödja kvinnans ställning.

Sierra González
Herr ordförande! Den gemensamma ståndpunkten innebär ett steg framåt för att upphäva diskrimineringen när den påtar sig svårigheten att rättsligt och utomrättsligt visa på de invecklade former som vissa typer av indirekt diskriminering tar sig. Emellertid, även om denna positiva aspekt erkänns måste vi påpeka att detta tydliga erkännande i en normerande text utgör ett framsteg som inte konkretiseras som ett sådant därför att redskapen för de rättsliga åtgärder som skall vidtas, för att upphäva en fortsatt diskriminering, stannar på halva vägen och strandar i sin otydlighet.
Tyngden av den rättsliga tradition som i allmänhet existerar i medlemsländerna enligt vilka bevisbördan ligger på käranden, kommer till uttryck i aspekter som direktivets tillämpningsområde, definitionen av indirekt diskriminering och omfördelningen av bevisbördan, och sätter de föreslagna lösningarna på spel.
För att avsluta, innebär detta att vi stödjer ändringsförslagen från utskottet för kvinnans rättigheter, vilka undanröjer tvetydigheterna och garanterar att de rättsliga och utomrättsliga förfarandena tjänar till att förhindra diskriminering.

Hawlicek
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag vill gratulera min gruppkollega Ghilardotti, understryka hennes argument och kort belysa rådets exempellösa tillvägagångssätt. Det började redan på ett märkvärdigt sätt, eftersom rådet förhastat antog sin gemensamma ståndpunkt den 27 juli 1997, fastän texten från parlamentet förmedlades först den 15 september 1997. Beslutet togs alltså nästan två månader i förväg. Därför accepterade det bara två av de 11 förslag som kommissionen godkände. Därför var rådet 11 respektive 18 år efter sin tid, då det i beaktandemening 8 strök tre av sina egna riktlinjer om förverkligandet av principen för lika behandling av män och kvinnor från år 1979 och 1986, och enbart refererar till två rättsliga bestämmelser från år 1975 och 1976, enligt mottot: Tillbaka till början! Men detta är verkligen inte mottot för ledamöterna i Europaparlamentet, och absolut inte i utskottet för kvinnors rättigheter, särskilt inte efter Amsterdam!
Vi kräver därför, herr kommissionär Flynn, för det första att man tar hänsyn till de andra direktiven för lika behandling, dvs. en klar definition av tillämpningsområdena. För det andra måste definitionen av den indirekta diskrimineringen återspegla en tioårig rättspraxis i EG-domstolen, där det talas om diskriminering av förhållandevis fler personer av ett kön, och där omnämnandet av företagens behov och politiken i en medlemsstat saknas.
För det tredje måste kärnpunkten i Ghilardottis betänkande, den omvända bevisbördan, som parlament och kommission har godkänt, bibehållas. För det fjärde måste förverkligandet av direktivet säkerställas. Till detta hör positiva åtgärder och föredragning för parlamentet vart tredje år, vilket av oförståelig anledning strukits av rådet, liksom även återtagandet av de avvikande bestämmelserna i beaktandemeningar 15 och 16. Ty, herr kommissionär Flynn, om vi skall göra denna ståndpunkt, att man skall ta hänsyn till särdrag i rättsordningen i några medlemsstater, till en gemensam ståndpunkt, då kan vi bespara oss varje EU-direktiv över huvud taget och därmed också vårt arbete!

Mann Thomas
Herr ordförande! Vägen till jämställdhet mellan kvinnor och män är svår att gå. Den har åtskilliga fallgropar. I rörelser och företag är diskrimineringar på grund av kön fortfarande alltför ofta en realitet. Kvinnorna - och inte bara de - väntar på konkreta förändringar och på en harmonisering av förfarandet i alla medlemsstater. Här har Europaparlamentet visat på nya vägar.
Rådet har i sin nya gemensamma ståndpunkt tagit hänsyn till vår grupps överväganden. Detta har ännu inte nämnts av några kolleger. Till exempel finns undersökningsprincipen inte längre med. Inte heller räknar man längre med något informationskrav för alla parter. Det skulle ha lett till undersökningar, som är oförenliga med civilrätten i medlemsstaterna.
Några förslag från vårt parlament har övertagits av kommissionen - kommissionär Flynn skall ha tack. Tre exempel: För det första, den nu utvidgade definitionen av den indirekta diskrimineringen. För det andra, att man tar med direktiv in i socialförsäkringslagen. För det tredje, medlemsstaternas rapporteringsplikt efter åtminstone två år.
Somliga ändringsförslag från den som vanligt mycket precisa föredraganden Ghilardotti kommer vi inte att kunna acceptera, till exempel strykandet av beaktandemeningar 15 och 16. Vi anser, att särfall i rättsordningen i medlemsstaterna mycket väl bör beaktas, särskilt när det uppenbarligen föreligger en diskriminering.
Totalt har man funnit en medelväg. De svarande måste styrka att de har följt principen om lika behandling, ett viktigt korrektiv i alla medlemsstater, ty gemensamma rättsinstrument kommer att tillämpas både för den indirekta och den direkta diskrimineringen. Detta direktiv om bevisbördan är enligt min åsikt ett avsevärt steg framåt på den inledningsvis beskrivna steniga vägen.

Ribeiro
Herr ordförande! I detta mycket korta inlägg har jag för avsikt att framföra mitt stöd till föredraganden och hennes förslag i denna svängning där den gemensamma ståndpunkt som antagits av rådet leder till en oacceptabel tillbakagång.
För det första är detta inte acceptabelt eftersom denna tillbakagång placerar den gemensamma inställningen efter den nationella lagstiftning som under tiden publiceras, vilket ger en intresseminskning, eller en minskad stimulans för dem som försöker och strävar efter att lösa det uppenbara diskrimineringsproblemet, vilket är fallet, det skandalösa fallet, med Banco Comercial Português, som ligger åratal efter och som emotsätter sig kvinnans jämställdhet på arbetsplatsen. Detta skulle kunna behandlas på det juridiska planet med införande av beviskrav, som den portugisiska lagstiftningen medger, med möjligheten att käranden kan ha en fackföreningsbakgrund och få fördel av tvivel som kan uppstå och till och med i andra aspekter som presenteras i betänkandet i ändringsförslagen till andrabehandlingen. Därför gratulerar jag föredraganden, och tillsammans med min grupp, och som jag hoppas med hela parlamentet, försöker jag stärka era förslag inför den gemensamma inställningen.

Flynn
Herr ordförande! Låt mig först tacka alla för att ha fullbordat behandlingen av den gemensamma ståndpunkten så snabbt. Låt mig i det avseendet först tacka er, fru Ghilardotti, och alla ledamöter i utskottet om kvinnors rättigheter.
Kommissionens ändrade förslag byggde till stor del på de ändringsförslag som ni antog i första behandlingen och rådets gemensamma ståndpunkt utgår från det ändrade förslaget i två viktiga frågor: Definitionen av begreppet indirekt diskriminering, dvs. artikel 2.2, och omfattningen av direktivet, artikel 3.1 a.
Kommissionen har uttryckt starka reservationer i båda dessa frågor, och vad gäller begreppet indirekt diskriminering ingick i kommissionens ursprungliga förslag de fyra element som kontinuerligt har återfunnits i domstolens domar. Kommissionen anser att det är svårt att acceptera bara vissa av dessa element, eftersom vart och ett av dem motiveras av de andra. Det är just det sätt på vilket de kopplas samman som gör definitionen sammanhängande.
Vad gäller omfattningen av direktivet har kommissionen också uttryckt de svårigheter den har med det synsätt man antar i den gemensamma ståndpunkten. Den anser att den princip som domstolen lägger fast vad gäller den ändrade bevisbördan är allmän och bör tillämpas på alla direktiv som syftar till att bevara principen om lika behandling av könen.
Jag skulle vilja gå vidare med era ändringsförslag och i likhet med er föredragande, Ghilardotti, anser kommissionen att det nu är viktigt att koncentrera sig på de viktigaste frågorna. I det omgranskade förslaget skulle kommissionen vilja koncentrera sig på dessa frågor. Det är för att åstadkomma detta som kommissionen inte kan acceptera följande ändringsförslag. Ändringsförslag 3, 4, 7, 9 och 10. Dessutom strider ändringsförslag 11 och 12 mot ändringsförslag 1 och 6 och om man accepterar de två senare, måste man också avvisa 11 och 12.
Som jag redan har sagt är kommissionen villig att acceptera de ändringsförslag som avser att stärka de centrala delarna av den gemensamma ståndpunkten: Ändringsförslag 2 som återinför strecksats 12 av kommissionens ändrade förslag från maj 1997 och understryker behovet av att vidtaga ytterligare åtgärder för att garantera ett effektivt genomförande av principen likabehandling; ändringsförslag 1 och 6 som återinför en hänvisning till de tre direktiven om social trygghet som antogs inom området för lika behandling, och även om en bred majoritet av medlemsstaterna är bestämt emot en sådan hänvisning, måste kommissionen fortsätta att försöka övertyga medlemsstaterna om att dessa tre direktiv inte bör undantas från direktivets tillämpningsområde; ändringsförslag 5, vars syfte är att stärka den ganska dåliga definitionen av indirekt diskriminering som finns i den gemensamma ståndpunkten, ändringsförslag 8 som återinför beslutet av artikel 4.1 principen att de eventuella tvivel som kan kvarstå skall räknas till kärandens fördel.
Som vi kan se accepterar alltså kommissionen era ändringsförslag vad avser tre centrala delar av kommissionens text.
Fru van Dijk ställde en specifik fråga, huruvida det fanns ett mervärde här. Jag anser att svaret är ja, men den gemensamma ståndpunkten skulle behöva stärkas en hel del och förhoppningsvis kommer vi att kunna övertyga rådet att göra som ändringsförslagen föreslår.
Jag måste säga er att kommissionens förslag syftar till att stärka rättssäkerheten och garantera att principen om likabehandling som den tolkas av EG-domstolen följs mycket noga i alla medlemsstater.
Dessutom är det ett tydligt steg framåt vad avser den kompromisstext som elva medlemsstater var beredda att komma överens om 1993, särskilt vad gäller det bredare tillämpningsområdet och större tydligheten i artiklarna 3 och 4.1.
Fru Oomen-Ruijten har frågat om ändringsförslag 9 som föreslår att man återinför en ny artikel 4 a om förfarandet. Detta har inte accepterats eftersom vi behöver koncentrera oss på nyckelfrågorna i dag. Borttagandet av den bestämmelsen i den gemensamma ståndpunkten gör egentligen ingen skada eftersom den angav någonting som redan existerar på det ena eller andra sättet i alla medlemsstaternas rättssystem.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja återupprepa mina tack till alla inblandade parter och jag hoppas att vi kommer att kunna övertyga rådet om att stärka sin gemensamma ståndpunkt såsom parlamentet har föreslagit.

Ordföranden
Jag ber att få tacka kommissionär Flynn.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 11.00.
(Sammanträdet avbröts klockan 20.25 och återupptogs klockan 21.00.)

Phare-programmet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0286/97) av Kjer Hansen för budgetkontrollutskottet om revisionsrättens särskilda rapport nr 3/97 om det decentraliserade systemet för genomförande av Phare-programmet samt kommissionens svar (C4-0349/97).

Kjer Hansen
Herr ordförande! Låt mig först börja med att tacka för det fina samarbetet i samband med utarbetandet av detta betänkande. Det gäller både i förhållande till revisionsrätten och i förhållande till kommissionen, som ju villigt ställt sig till förfogande för diskussioner och framskaffande av mer information. Jag är också glad över den uppriktighet som uttrycktes från kommissionens sida kring svårigheterna, men det avgörande är nu att vi kan få rätta till förhållandena, så att Phare-programmet kommer att fungera bättre i framtiden.
Dessvärre måste jag konstatera att många av de problem som genom åren har framhävts av Europaparlamentet, särskilt i samband med beslutet om ansvarsfrihet, fortfarande finns kvar. Det har ju alltid funnits en bred enighet om att Phare-programmet skall finnas, men samtidigt har det varit mindre klart vad programmet skall uträtta och vad programmet konkret skall leda fram till. Därför tvivlar jag inte på att det är en bra idé att lägga om programmet för att målet nu är tydligt anslutningsrelaterat. Men det är viktigt för mig att understryka att den andra målsättningen inte ger något resultat i sig själv. Bara om det sker konkreta förbättringar i förvaltningen av programmet kommer vi att kunna uppnå mer konkreta och synliga resultat, och låt mig i samband med det nämna att detsamma ju gäller i samband med kommissionens beslut om att inrätta en specialenhet för att samordna de externa aktiviteterna. Om man inte samtidigt genomför en rationalisering och en förenkling av förfarandena så är det ju tvärt emot risk för att ansvars- och uppgiftsfördelningen blir ännu otydligare.
Frågan om decentralisering är ett kärnproblem. Saken är ju den att det inte sker en reell decentralisering, på sin höjd en dekoncentrering. Och om man betänker att Phare-länderna står i tur för att inom kort bli medlemmar i EU är det med hänsyn till anslutningsstrategin avgörande att få genomfört ett verkligt decentraliserat förvaltningssystem. Därför uppmanar jag kommissionen att genomföra decentraliseringsidén genom att låta minst ett land överta ansvaret för genomförandet av sitt nationella Phare-program i enlighet med budgetförordningen och också att låta minst en kommissionsdelegation i ett land överta ansvaret på motsvarande vis och slutligen budgetförvaltningen av dom specifika sektorerna i Phare-programmet övergå till dom nationella förvaltningarna. Men vi förväntar oss att en utvidgning skall kunna ske inom loppet av kort tid, så kan det inte heller råda något tvivel om att de aktuella länderna skall överta administrationen av Phare-programmet.
En av de återkommande svårigheterna är personalproblemet i kommissionen. Det är för mig en gåta hur det till och med på de högsta befattningarna i Phare-förvaltningen förekommer en våldsam personalomsättning. Den snabba omsättningen på alla nivåer leder naturligtvis till förlust av kontinuitet, erfarenhet och kunskap. Och helt felaktig är ju situationen i delegationerna, och jag finner det fullständigt oacceptabelt att kommissionen inte har sett till att få etablerat en extern tjänst för komma till rätta med bristen på kvalificerad personal i delegationerna.
Så finns det en rad områden, där kommissionen har tillkännagivit en rad initiativ, som går ut på att man skall strama åt fristen för ingående av avtal till sex månader, att icke effektuerade avtal skall upphöra, att överskjutande programförvaltningsenheter skall stängas, att godkännandeprocedurerna skall förenklas och att utvärderingsrapporten skall följas upp av konkreta handlingar, och att outnyttjade Phare-medel skall omfördelas. Det är definitivt positivt att kommissionen har gett besked om förbättringar på dessa områden. Jag ser fram emot att de genomförs och jag hoppas att kommissionen så som den uppmanats, kommer att lägga fram en rapport om dessa framsteg innan året är slut.
Med hänsyn till ändringsförslagen till betänkandet vill jag säga att jag undrar över vilka intressen några av kollegerna här vill tillgodose. Vi har från Europaparlamentets sida hela tiden klagat på den groteska situationen att mindre än hälften av de medel som anslagits under Phare-programmet rent faktiskt omsätts till faktiska betalningar. Därför är det avgörande att förvaltningsförfarandena ändras och stramas upp, så att man inför en sexmånaders frist från det att medlen anslås till undertecknandet av det aktuella kontraktet. Detta är ett välkänt problem och sexmånadersfristen är ju faktiskt vad kommissionens representanter själva har föreslagit. Ändringsförslag nr 2 motarbetar decentraliseringsidén liksom alla enskilda element direkt eller indirekt täcks av den ursprungliga texten. Därför kan jag bara uppmana kollegerna i salen att rösta emot dessa ändringsförslag.
Slutligen skulle jag vilja tacka kollegerna för ett positivt samarbete och för många bra diskussioner om Phareprogrammet och Phare-programmets framtid. Om bara kommissionen vill genomföra de föreslagna åtgärderna, så tvivlar jag inte på att Phare-programmet kommer att fungera som avsett, skapa synliga resultat i mottagarländerna och verkligen främja mottagarländernas anslutning till EU.

Dührkop Dührkop
Herr ordförande! Först vill jag från den socialdemokratiska gruppen gratulera föredraganden till hennes utmärkta betänkande. Jag anser att det med tydlighet pekar på svårigheterna med Phareprogrammet och dessutom anger några rättesnören inför framtiden.
Revisionsrättens särskilda rapport nr 3/97 som utgör basen för detta betänkande pekar för femtioelfte gången i ordningen ut bristerna i programmet. De är framför allt att åtagandena inte är en indikator på genomförandegraden eftersom betalningarna endast uppgår till 44 % av åtagandena och mindre än hälften av anslagen till Phare har nått slutmottagaren.
Jag tror att ingen i kammaren har ifrågasatt programmets berättigande, utifrån ren politisk vilja, men under de sju år det har existerat har dess dåliga genomförande kritiserats utan att kommissionen har presenterat något effektivt botemedel. Jag tror inte att det är helt korrekt att lägga skulden för det dåliga genomförandet på den dåliga förvaltningen eller att Phare-länderna inte fungerar bra. År efter år har man fortsatt att bifalla budgeten utan att mer än en gång ställa ett, ineffektivt, förbehåll för denna budgetpost. Jag utesluter med avsikt faktorn "valuta för pengarna" vilken borde vara en prioriterad diskussion inför projektets framtid.
Kommissionens svar nu, för en förbättring genom anslutningsinriktning, tror jag inte heller är något universalmedel. Vi behöver också en klar definition av målsättningen, en förbättring av förfarandena och att lätta upp alla beslutsfattande nivåer.
Kravet i Kjer Hansens betänkande om att det inte skall ta mer än sex månader mellan ett Phare-åtagande och underskriften av det tillhörande avtalet skulle kunna vara en av vägarna för att nå större insyn och att undvika de konstaterade missbruken.
Dessutom, när man har utvärderat resultaten har man kunnat konstatera att de hittills har varit mycket otillräckliga. I slutet av 1995 fanns det endast utvärderingsrapporter för 30 % av programmen. Jag tror att en progressiv utvärdering var sjätte månad, med en oberoende utgångspunkt, skulle vara verkligt värdefull.
Till slut måste jag understryka, och Kjer Hansen nämner det också, den absoluta nödvändigheten att förbättra personalsituationen, såväl i Bryssel som i delegationerna i mottagarländerna. Det är också nödvändigt att finna bot mot den höga personalomsättningen.
Slutligen, herr ordförande, vill jag säga att den socialdemokratiska gruppen stödjer detta betänkande till fullo.

Fabra Vallés
Herr ordförande, det är inte dolt för någon att Phare är det viktigaste ekonomiska instrumentet för stöd till den anslutningsinriktade strategin. Därför är detta betänkande och de konsekvenser som uppstår när vi skall rösta om det så viktiga. Jag vill också framhålla att vi måste gratulera Kjer Hansen för det utmärkta arbete hon har utfört och hennes beredvillighet att acceptera våra ändringsförslag.
Men om resolutionen och ändringsförslagen har varit möjliga har det berott på att revisionsrätten än en gång har uppfyllt sitt arbete på ett samvetsgrant sätt, genom att utarbeta en objektiv och kritisk analys av det decentraliserade genomförandesystemet av Phare-programmet. Om ett decentraliserat system skulle betyda ett genomförande utan svårigheter och en snabbare igångsättning av de ekonomiska resurserna så har det inte alltid varit så. Sanningen är att det har varit mycket ineffektivitet, begränsade mänskliga resurser med liten erfarenhet, bristfällig absorptionsförmåga i mottagarländerna och en alltför stor spridning av anslagen på ett stort antal program, bland annat.
Denna ineffektivitet rättfärdigar en viss tröghet i genomförandet. Men att Phare-programmet från inledningsskedet har lämnat mer än 50 % utan genomförande, tyder på att det lider av större och mer djupgående problem.
Det glädjer mig att kommissionen talar om konkreta reformer vad gäller skötseln, en större stränghet för godkännandet av program och för finansieringen. Jag är övertygad om att kommissionen inte misstar sig när den beslutar att skapa en oberoende utvärderingsenhet inom GD IA, då det, om dess självständighet försäkras och den får tillräckliga resurser inte enbart handlar om en konstruktiv innovation utan om det bästa instrumentet för att förbättra programmet.
Herr kommissionär, när kommissionen talar om att "omfördela medel till mer givande aktiviteter" eller att "omfördela ej använda subventioner" , handlar det Phare-programmets inre. Men om inte slutresultatet blir bättre, måste man tala om att "omfördela" , men, tyvärr, till ett annat program.

Bösch
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag tror att vi i dag till slut har att göra med ett tillintetgörande omdöme om kommissionens arbete i samband med utförandet av Phare-programmet, när vi betraktar detta utmärkta betänkande av kollegan Kjer Hansen. Jag har en gång tittat på vad vårt utskott för externa ekonomiska förbindelser kort har sammanfattat. Där talas om att decentraliseringen infördes utan att kommissionen var fullt på det klara med den procedur som de nationella administrativa myndigheterna infört för genomförandet. Omfattningen av de för Phare avsatta finansiella medlen översteg kommissionens kapacitet att förvalta pengarna. Vad betyder detta? Rätten är oroad över insynen och hederligheten när det gäller ordergivningen och uppställandet av kortare urvalslistor.
Här demonstrerar man sin inkompetens på ett centralt område av Agenda 2000. Jag har redan tidigare sagt det i det här sammanhanget: Hur skall vi förklara för våra medborgare att en kommission som inte ens är i stånd att årligen, på ett klokt sätt, ge ut en miljard ecu till länder som är i trängande behov av pengar, att denna kommission i framtiden skall vara i stånd att genomföra en väsentligt mer omfångsrik, dyr, krävande utvidgningsprocess, på gott och ont? Det kan man inte förklara för någon! Därför tror jag, att denna Agenda 2000 slutligen måste utvidgas med en punkt, nämligen med punkten att denna kommission äntligen skall sätta sig själv i stånd att på lämpligt sätt genomföra Phare-programmet, ett utvidgningsprogram.
Ty, herr kommissionär, för de problem som ni har med er personal, som kollegan Dührkop Dührkop tidigare har påtalat och som står i detta betänkande, för detta är varken medlemsstaterna eller parlamentet, eller någon annan ansvarig. Det måste ni själv ta ansvar för och själv ordna upp! Det är, tror jag, budskapet i detta betänkande.

Theato
Herr ordförande, herr kommissionär! Dagens diskussion är på ett sätt ett försöksheat för den debatt som om exakt en månad kommer att föras i denna sal om Agenda 2000 och därmed också om utvidgandet av Europeiska Unionen. När vi talar om Phare-programmet, då handlar det om Centraleuropas länder, som alla - en del tidigare, de andra senare - står i kö till medlemskap i Europeiska unionen.
Underlaget för vår debatt i dag är en särskild rapport från revisionsrätten. Det ligger i sådana rapporters natur, att man i dem framför allt talar om svårigheter och problem. Därför kunde man vara frestad att drabbas av pessimism, och den har ju redan framskymtat. Jag vill uttryckligen tacka föredraganden, Kjer Hansen, för att hon inte fallit offer för denna frestelse. Det betyder inte, att vi inte tar revisionsrättens rapport på allvar, tvärtom! Vi alla vet, att de länder som söker medlemskap fortfarande måste göra avsevärda ansträngningar. Det är ingenting nytt, men revisionsrätten klargör tydligt för oss, att också kommissionen måste göra avgörande ändringar i sitt arbetssätt, så att utvidgningsprocessen inte leder till sammanbrott. Jag vet hur svår kommissionens uppgift är, och jag kan också förstå, herr kommissionär, om ni ibland känner er som en strykpojke.
Å ena sidan beklagar vi här i parlamentet, att pengarna, som vi som budgetmyndighet har avsatt, endast delvis utbetalats eller kommer att utbetalas. I nästa andetag kommer vi sedan och beklagar allt som gått snett i de fall där pengarna faktiskt har betalats ut. Men båda sakerna är nu en gång vår uppgift som parlament, och jag hoppas att ni tar de kritiska anmärkningarna här som konstruktiv kritik, som en sporre för vidare arbete.
Ett avgörande stickord i detta sammanhang är koncentration av krafterna. I själva verket har i det förflutna bara alltför ofta det intrycket uppstått, att både kommissionen och Phare-länderna själva har splittrat sig på identifieringen av bidragsberättigade projekt Sidoeffekterna av det blev ett överkomplicerat system för att genomföra dem, vilket förorsakade avsevärda, onödiga kostnader. Det är därför riktigt att de nuvarande uppgifterna för alla deltagande måste definieras klart, att antalet program måste minskas och att den personella utrustningen och kompetensen hos kommissionens delegationer på plats äntligen måste förbättras så att de kan säkerställa en effektiv övervakning av programmen. Detta är också våra krav, liksom de som revisionsrätten har ställt upp.

Elchlepp
Herr ordförande, herr kommissionär! Det fungerar inte här att blunda och köra! Det handlar om ett tungt vägande strukturproblem vid genomförandet av kommissionens program. Rapportens bakgrund eller kvintessens är, som redan sagts, att det hittills inte har lyckats kommissionen så helt, att ställa ett utvärderingssystem till förfogande för Phare, med vilket programmets politiska effekter kan utläsas. Det fattas också ett övertygande övervakningssystem för utgifterna i detalj och klarhet om ansvaret för utvärderingen, vilken ju, som vi vet, fortfarande genomförts delvis av kommissionen och delvis av underordnade myndigheter.
Den saknade insynen har naturligtvis gett näring åt misstanken att ordergivningen inte alltid sker på rätt sätt, och det har uppenbarligen också varit så, att många institutioner från väst åtminstone i inledningsfasen tjänat en vacker slant med bestämt stöd från, eller låt oss kalla det godtrogenhet i mottagarländerna.
Att resultaten av tjänsterna alltid motsvarat det som länderna väntat sig, vågar jag betvivla. Många av utlåtandena hamnade i skrivbordslådorna och fick bäras av skattebetalarna. Trots all kritik, så behöver vi programmet mer än någonsin som stöd för de mellan- och östeuropeiska staternas inträde. I och med detta kan vi inte heller ändra på decentraliseringen av genomförandet, om vi vill ha jämställda partner i Central- och Östeuropa. Decentraliseringen måste följas av en förnuftig övervakning, en starkare finansiell förankring i mottagarländerna och bättre administrativt förberedande av dessa länder på dessa uppgifter, och jag tror att detta har underskattats något. Vi behöver emellertid också en ny metodik för utvärdering av resultaten på grundval av klart definierade politiska mål.
Vad gäller misstanken om nepotism så hade jag dock kunnat föreställa mig några konkreta förslag till hur nya institutioner skall tas med och hur man skall garantera ett brett deltagande. Varför sker detta inte genom regelbundna allmänna calls for interest , för att utvidga antalet sökande? Varför anlitar projektledningen inte oftare ibland nya anbudsgivare istället för alltid desamma? Det vore också mycket viktigt att medlemsstaterna själva, som sitter i Phares ledningskommitté, propagerar hemma för dessa program.
Jag hoppas, att detta bogskott bidrar till att starten för genomförandet av Meda-programmet förlöper bättre, och vi inte får liknande problem.

Van den Broeck
Herr ordförande! Får jag börja med att hjärtligt gratulera Kjer Hansen till hennes grundliga betänkande, men samtidigt skulle jag också vilja tacka henne för det konstruktiva samarbete som vi haft på vägen fram till detta betänkande. Mina medarbetare och även jag själv för övrigt har upplevt det som mycket positivt att kunna utbyta tankar under utarbetandet av detta betänkande. Det var en kritisk men mycket konstruktiv dialog. Jag kan inte säga det på något annat sätt: jag har också läst hela betänkandet själv, och jag tycker att det är osedvanligt klart skrivet och även ett hjälpmedel på den vidare vägen mot förbättring av Phare-hjälpens hela process.
Tidpunkten för denna debatt är väl vald, anser jag, nu när Europeiska rådet måste fatta ett beslut i Luxemburg om Agenda 2000 och även nu när förberedelserna inför utförandet av de nya riktlinjerna för Phare är i full gång. Som ni kommer ihåg finns dessa riktlinjer detaljerat beskrivna i de nya direktiven för Phare som skickades till parlamentet i mars.
Som tidigare sagts välkomnar kommissionen Kjer Hansens förslag till betänkande, för det skyler inte över problemen men erkänner samtidigt de ansträngningar som kommissionen gjort för att ta sig an problemen, i synnerhet då vad audit och utvärderingen beträffar. Föredraganden bekräftar dessutom att de nya Phare-direktiven försöker att seriöst förebygga många av de problem som påpekas i rapporten från revisionsrätten, och delvis har vi också lyckats där, tror jag.
Kommissionen förbinder sig inte bara att höja Phares verkningsgrad och effektivitet, utan den vill samtidigt använda programmet som utvidgningsinstrument för att brister i mottagarländerna, som identifierats i yttrandena om ansökningarna om medlemskap, skall kunna avhjälpas. I den vidare utvecklingen av Phare-programmet kommer dessutom resultaten från interimsutvärderingen att beaktas.
De nya intressepunkterna som de härleds från yttrandena om medlemskap kommer för varje land att utformas i partnerskapet för medlemskap. I detta kommer de viktigaste åtgärderna, vilka understöds av Phare, som varje land som söker medlemsskap måste vidta att identifieras, och i detta kommer också prioriteringsordningen mellan de åtgärder som skall vidtas att fastställas.
Vidare kommer partnerskapet för medlemskap för varje land att kompletteras med ett nationellt program beträffande verkställigheten av gemenskapens regelverk i vilket detaljer kommer att ges om det sätt som landet har för avsikt att ta över regelverket på.
För att kunna ta partnerskapet för medlemskap och de nationella programmen för de kandiderande länderna med i beräkningen vid programmeringen av Phare-budgeten för 1998 måste vi verkligen handla snabbt. Arbetet går framåt trots det mycket snäva tidsschemat, och kommissionen strävar efter att avsluta dessa instrument senast under våren 1998. De finansiella memorandana beträffande Phare-programmen för 1998 kommer att avfattas på denna grund.
Tillåt mig att gå närmare in på några mer specifika anmärkningar från Kjer Hansenbetänkandet. Kommissionen instämmer gärna i yrkandet på att i slutet av detta år ge parlamentet en mer detaljerad rapport om de framsteg som gjorts i samband med förbättrandet av verkställigheten. Kommissionen vill förbättra administrationen av Phare på följande sätt.
Kommissionens delegationer kommer att förstärkas så att de bättre kan kontrollera genomförandet av Phare. Procedurerna för godkännande kommer att snabbas upp. Program management units kommer successivt att stängas och administrationen av bankkonton kommer att förbättras.
Kommissionen vill införa strikta åtgärder för att reducera tiden mellan fastställandet av krediter och avslutandet av kontrakt. För att hämta in eftersläpningen, och det är ett stort problem, vi erkänner det, slopas föråldrade kontrakt och avtal. Sedan mars har mer än 1 000 äldre kontrakt stoppats. Vi strävar efter att mot slutet av detta år kunna bokföra ytterligare framgångar här. För övrigt, det faktum att mer än 1 000 kontrakt kunde slopas understryker i själva verket det konstaterande som parlamentet gjort, att det sker en alldeles för stor fragmentering inom assistansen och att koncentration på större projekt är högst nödvändigt.
Dessutom har vi överfört mer än 75 miljoner ecu från äldre program till förmån för åtgärder i samband med översvämningarna i Polen och Tjeckien. Det föregående anger att kommissionen till största delen kan skriva under på Kjer Hansens betänkande. Tillåt mig trots det att sätta en randanmärkning vid fyra av föredragandens rekommendationer.
Även om kommissionen i enlighet med punkt 5 i resolutionsförslaget strävar efter att reducera perioden mellan fastställandet av krediter och undertecknandet av kontrakten till ett minimum kan den knappast förbinda sig till att under alla omständigheter begränsa denna till högst sex månader. Ett sådant cut off -datum skulle inte i alla situationer ge tillräcklig möjlighet att organisera anbudsförfaranden och förhandla om respektive upprätta kontrakt. Det gäller särskilt för åtgärder som syftar till att göra anbudsförfarandena tydligare, där det också i betänkandet bedöms vara gynnsamt att förlänga dessa procedurer ibland med två till tre månader. Här föreligger således spänningar.
Dessutom förekommer det att avtal om tekniskt komplicerade projekt måste fastställas i invecklade kontrakt vilket kräver sin tid. Men än en gång, tanken som ligger bakom denna uppmaning delar vi. Vi försöker att förkorta denna period så mycket som möjligt.
Kommissionen är fullständigt överens med föredraganden att partnerländerna, flera talesmän har sagt samma sak i kväll, måste ta på sig ett större ansvar vid genomförandet eftersom såväl administrationen av programmen som mottagarländernas fastställda förberedelse för arbetet med struktur och andra fonder efter anslutningen också gör detta nödvändigt.
På grund av att kommissionen enligt budgetförordningens nuvarande formulering fortfarande är ansvarig för att Phare-medlen används på rätt sätt, går det bara att införa ex-post-kontroll i de fall där partnerinstitutionerna visat sig vara pålitliga och även förfogar över fullgoda system för finansiell kontroll. En långtgående decentralisering, såsom föredraganden föreslår, kommer att kräva en ändring av budgetförordningen, men där vill jag direkt tillfoga att kommissionen avser att lägga fram ett förslag med den innebörden för rådet och parlamentet.
Vad förstärkningen av delegationernas uppsikt över genomförandet av Phare-programmen beträffar är kommissionen fast besluten att genomföra denna i alla mottagarländer. Vi vill dock behålla flexibiliteten att kunna sätta in medel där de behövs för att inte ge något land en fördelaktigare position.
Föredraganden rekommenderar därefter kommissionen att i mycket begränsad omfattning använda proceduren begränsat anbudsförfarande. Jag förstår bakgrunden till denna rekommendation, men här måste man komma ihåg att artikel 118 i budgetförordningen tillåter att tjänster upphandlas genom dessa procedurer just för att projekt skall kunna utföras ändamålsenligt och snabbt. I syfte att ändå tillmötesgå föredragandens invändningar så mycket som möjligt har kommissionen vidtagit åtgärder för att kraftigt förbättra klarheten på detta område. Förhandsinformation om alla kommande anbudsförfaranden tillkännages i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, och enstaka anbudsförfaranden publiceras via Internet så att kretsen av sådana som vill lämna in ett anbud vidgas. Mot denna bakgrund anser därför kommissionen att det nuvarande tillvägagångssättet är berättigat, och den kommer för övrigt att fortsätta att engagera sig för att skapa största möjliga klarhet.
Slutligen en kommentar om Phares personalsituation, vilken har tagits upp på nytt i kväll. Föredraganden har uppmärksammat en ansenlig omsättning av personalen och frågar sig vad som är orsaken till detta. Det är otvivelaktigt flera faktorer som spelar in, men ett känt faktum är att kommissionen på grund av den stringenta personalpolitiken är tvingad att i stor utsträckning kalla in extern expertis, vilkas tidsbegränsade kontrakt inte kan förlängas. Det är självklart att dessa experter, dessa medarbetare som arbetar på kontrakt, med tanke på de begränsade villkoren i deras kontrakt inte känner samma bindning till kommissionsapparaten som den anställde tjänstemannen, vilket också förklarar den stora omsättningen i denna kategori experter. Om man till detta lägger den ofta höga arbetsbelastningen på de berörda, vilket även har att göra med den stora fragmenteringen på detta område och det alltför stora antalet projekt, då försvårar det kontinuiteten ännu mer. Vi försöker att övervinna denna situation så gott det går genom koncentration av projekt och de effektivitetsåtgärder som vi talade om tidigare. Jag hoppas att situationen skall förbättra sig vad det beträffar, även när partnerskap för medlemskap finns eftersom vi här, vilket föredraganden med rätta har påpekat i sitt betänkande, kommer att få mer att göra med saker för vilka expertis finns inom kommissionen och även inom systemet som sådant än vad som ibland är fallet nu när det gäller Phares nuvarande program. Jag erinrar mig exemplet i betänkandet där Kjer Hansen säger att vi också förutsätter att expertisen inom området avkollektivisering av jordbruk inte finns tillgänglig i alltför stor omfattning. Om det nu gäller att förbereda ett mottagarland för regelverket, då har vi på den punkten naturligtvis mer expertis i huset.
Jag avslutar med att än en gång framföra mitt tack till föredraganden, men även till de andra som inte bara har visat sitt intresse för betänkandet och Phare, utan också har kommit med konstruktiva förslag.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Omlokaliseringar och direktinvesteringar i tredje land
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0294/97) av Sainjon för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om omlokaliseringar och direktinvesteringar i tredje land.

Sainjon
Herr ordförande! Det betänkande jag har äran att lägga fram för utskottets för externa ekonomiska förbindelsers tar död på vissa fördomar, genom att bl.a. visa att kostnaderna för den europeiska arbetskraften inte i först hand är orsaken till omlokaliseringarna, långt därifrån. Företagen som antar denna strategi gör det för att de önskar erövra nya marknader, antingen för att arbetsrätten och miljöföreskrifterna är mindre stränga i vissa länder eller för att valutavillkoren är mer gynnsamma, eller slutligen för att tillverkningskostnaderna totalt är för höga i Europa.
Vare sig man instämmer eller ej kan man inte bortse från effekterna av dollarns fluktuering, avtalen från Urugayrundan, globaliseringen och införandet av euron när man tar upp problemet med omlokaliseringarna. Införandet av euron blir en stabilitetsfaktor för valutan och kommer att bidra till att undvika devalveringar i konkurrenssyfte och alltså begränsa vissa omlokaliseringar inom unionen. Men eurons övervärdering skulle bara förstärka tendensen till omlokalisering i länder med undervärderad valuta.
Inom unionen har 60 tyska ekonomer som nyligen undertecknade ett upprop till förmån för euron erkänt att övervärderingen av den tyska marken mellan 1991 och 1995 är en av de huvudsakliga orsakerna till arbetslösheten och omlokaliseringarna. De europeiska politiska myndigheterna kommer därför att spela en avgörande roll när det gäller att fastställa pariteten mellan euro och dollar på grundval av artikel 109 i fördraget. Sedan kommer naturligtvis marknaden att återta sina rättigheter.
Detta betänkande står i motsats till de protektionistiska teserna, men försvarar en stark idé, den om en större lojalitet inom globaliseringen, som svar på vissa omlokaliseringar. För det första är det nödvändigt att vinna nya marknader för företagen och denna strategi måste följas av investeringar. Kommissionen måste därför fortsätta att kartlägga de hinder inom alla områden som förhindrar de europeiska företagen att anta en sådan politik. Den databas som inrättats för detta ändamål har haft stor framgång. Det är alltså inte fråga om att förkasta dessa omlokaliseringar, som jag kallar offensiva. Däremot handlar det om att se hur vissa ohejdade omlokaliseringar skulle kunna undvikas, vilka inte har som mål att erövra en marknad utan snarare att använda underleverantörer, vilket mycket ofta leder till större utnyttjande av mänskligt arbete och att mängder av arbetstillfällen försvinner i Europa.
Låt oss inte vara naiva. Vi vet alla att konkurrensreglerna tyvärr ofta hånas av företag och länder utan skrupler, som inte drar sig för att bryta mot mänskliga rättigheter och de miniminormer för arbete som vi vill ha införda i WTO: s regler. Lojalitet borde alltså vara regel för alla, med början i Europeiska unionen. Lojalitet gentemot europeiska löntagare, som har rätt till bättre information, framförallt före varje beslut om omlokalisering eller nedläggning, och det är anledningen till att en revidering av direktiv 94/45C begärts. Företagens lojalitet gentemot Europeiska unionen vilka, när de erhåller gemenskapsstöd eller nationellt stöd, inte skall omlokalisera sitt företag några månader senare. Våra förslag syftar till att rätta oss efter förordningen om strukturfonderna avseende bedrägeri, för att införa skyldigheten att återbetala stöd om ett företag flyttas alltför snart.
Lojalitet mellan stora europeiska distributörer, tillverkare och underleverantörer tack vare ett förtroendekontrakt vilket innebär ett bättre informationsutbyte och därmed större trofasthet. Det handlar om att påtala systemet hos vissa stora distributörer som, i motsats till t.ex. Marks & Spencer, ibland utövar utpressning om omlokalisering gentemot sina underleverantörer. De europeiska multinationella företagen som slår sig ner utanför unionen måste vara verkliga bärare av den sociala utvecklingen.
Vi föreslår att en uppförandekodex inrättas som bygger på respekt för ILO: s konventioner om kampen mot tvångsarbete och främjande av fackföreningsfrihet. Denna kodex skall inte vara obligatorisk men ett företag som tillämpar den kan få sitt namn infört i Europeiska gemenskapens officiella tidning och på Internet. Varför skulle Europeiska unionen inte kunna göra vad de amerikanska myndigheterna lyckats med? Det är självklart att även om kostnaderna minskas maximalt kan lönen för en europeisk arbetstagare aldrig hamna på samma nivå som den kinesiska arbetstagarens. Europas fördelar vilar framförallt på teknik och utbildning.
Genom att införa en omfattande europeisk politik på dessa två områden, och här tänker jag på toppmötet om sysselsättningen, kan unionen inte bara undvika vissa omlokaliseringar utan även, vilket är ännu bättre, bidra till återlokaliseringar, d.v.s. att företagen återvänder till Europa. Detta resonemang kan ingå i reformen av strukturfonderna, där ERUF är mer inriktat på innovation, d.v.s. mot att inrätta teknikparker kopplade till det nya Mål 4 och Adaptprogrammet, beträffande bl.a. löntagarnas anpassning till förändringarna.
När det gäller utveckling av nya tekniker, såväl på det industriella området som på informationsområdet, bör ett stort program fastställas som stödjer sig på Acts och Brite Euram, naturligtvis samordnat med Eureka. I klarspråk betyder det att vi skall låta företagen få högre teknisk prestanda. På så sätt undviker vi en rad omlokaliseringar. Vi kräver att en uppförandekodex på skatteområdet skall inrättas. Det är riktigt att avskaffandet av skattenischer skulle vara en lösning på de okontrollerade omlokaliseringarna, men den debatten blir lång och svår, det vet vi.
När det gäller social harmonisering utgör den sociala stadgan, på samma sätt som det sociala protokollet som införlivats i fördraget, en bra grund för en ny start för det sociala Europa. Men vi har fortfarande en lång väg att gå för att uppnå en social harmonisering i Europa. Långtradarchaufförernas konflikt är ett exempel på det. Under tiden kan bara en samordning av fackföreningarnas åtgärder inom unionen göra det möjligt att sätta stopp för vissa okontrollerade omlokaliseringar i Europa.
Det här var, herr ordförande, med några ord vad jag ville säga beträffande omlokaliseringarna. Av tidsbrist kan jag inte ta upp problemet med den asiatiska krisen. Jag begär utifrån ett ändringsförslag att kommissionen gör en exakt studie av vilka konsekvenser denna kris får på våra investeringar i området.

Caudron
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kollegor! Det skulle vara orättvist och t.o.m. säkerligen fel att säga att globaliseringen och företagens internationella verksamhet bara har negativa effekter. Rörlighet för människor, idéer, varor, slutet på vissa totalitära regimer, murars och järnridåers fall är totalt sett verkliga framsteg. Man kan ibland t.o.m. säga att vissa omlokaliseringar ger arbete till fattiga länder och genom att sänka priset på produkter som konsumeras i rika länder bidrar till tillväxt där.
Ändå, herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger, när man tittar på medborgarnas reaktioner och arbetstagarnas, européer enligt den europeiska tanken, är det omlokaliseringarna som alltid i första hand anses som negativa. De europeiska medborgarna har fått nog av omlokaliseringar och många anser, för övrigt felaktigt, att det är Europeiska unionens ansvar. Vår kollega Sainjon har utfört ett utmärkt arbete. Han har mitt och socialisternas stöd, på samma sätt som jag stödjer och vi stödjer politiska initiativ och initiativ från fackföreningarna i riktning mot att bekämpa en destruktiv ultraliberalism.
Två områden skall urskiljas när det gäller omlokaliseringar, de inom unionen och de som äger rum utanför. De första, de som sker inom unionen kan man naturligtvis inte förbjuda men man kan och skall skynda på den skattemässiga och sociala harmoniseringen ovanifrån. Det är omöjligt att acceptera en gemensam marknad där spelreglerna och därmed kostnaderna skulle vara fullständigt olika. Det skulle vara katastrofalt för alla, särskilt för de anställda, och därmed för hela idén med den europeiska integrationen.
Harmonisering förvisso, men framförallt, och jag vill betona det, kan och måste vi, är det nödvändigt att förbjuda omlokaliseringar som erhåller direkt eller indirekt stöd från Europeiska unionen. Det finns många kända fall. Det kan inte tolereras och rättsliga åtgärder måste vidtas. Detta är fullt möjligt, rentav mycket lätt. Det räcker med att ha den politiska viljan.
Men vid sidan av de interna omlokaliseringarna finns det naturligtvis också omlokaliseringar utanför unionen. André Sainjon lämnar intressanta förslag som jag stödjer, särskilt det om en uppförandekodex för europeiska multinationella företag samt förslaget om att ändra OECD: s investeringskodex. Utan att gå in på detaljerna bekräftar jag och vi att vi måste bekämpa tvångsarbete, barnarbete, alla former av diskriminering, men också arbeta för att främja fackföreningsfrihet, göra kollektivförhandlingar allmänna och, när det gäller arbetsrätten, kämpa för en lägsta godtagbara nivå i alla länder.
Avslutningsvis, herr ordförande, vill jag på nytt säga att fri rörlighet i Europa och i världen, för människor, idéer och varor är utmärkt och ett framsteg inom handel, ekonomi och industri, men vi måste ändå organisera denna fria rörlighet, reglera den, undvika överdrifter, fastställa ett minimum av gemensamma regler för att inte gynna exploatörer av alla färger och slag. Även om frihet alltid är bra får den inte leda till djungelns lag. Det är anledningen till att vi inte motsätter oss rörelsen, men allt som liknar en allmän tillämpning av djungelns lag.

Valdivielso de Cué
Herr ordförande! Världen blir allt mindre och i dag är det självklart att globaliseringen och internationaliseringen av ekonomin är ett faktum som alla accepterar som något naturligt. Och det visar sig så tydligt i att det på morgonen kan uppstå en liten valutastorm i sydöstra Asien och på eftermiddagen en krasch på New York-börsen. Vi kan se det och vi har nyligen upplevt det. Detta, som kan förvåna oss litet äldre eftersom avstånden och gränserna etc. fortfarande fanns när vi föddes, är för de unga en självklarhet och en del av den värld vi lever i.
Sainjons resolutionsförslag om omlokaliseringar är utmärkt, väl argumenterat och grundat men kanske med en smula välvilja. Sålunda sägs det i beaktandemening A ordagrant: "Globaliseringen av handel, tillverkning och investeringar erbjuder en möjlighet som bör utnyttjas, samtidigt som de negativa effekterna bör begränsas." och i beaktandemening C läggs med all rätt till att "Omlokaliseringar är ett ekonomiskt sett logiskt fenomen, som inte bör betraktas med ideologiskt färgad syn" .
Naturligtvis måste vi alltid i de ekonomiska frågorna bedöma områden, produkter, marknader, kostnader, paritet mellan valutorna, euron, dollarn och andra svagare valutor. Detta är något vi alltid måste tänka på.
Betänkandet behandlar utförligt förhållandena mellan direktinvesteringar i utlandet, normalt kapitalinvesteringar, och omlokaliseringar som, vilket alla vet, består i överföringar av produktionsmedel till andra länder eller introduktion av dessa genom direktinvesteringar. Betänkandet fokuserar en samling koncept om allt vad som är stöd- och stimuleringsåtgärder och strategier som direkt eller indirekt avser andra platser utanför Europeiska unionen som.
Slutligen ställer sig Sainjon en fråga som kanske är nyckeln till omlokaliseringarna: är den internationella handeln, med sina omlokaliseringar till utvecklingsländer, ansvarig för den ökade arbetslösheten i Europa? Detta är en nyckelprincip. Men jag anser uppriktigt sagt inte att det är så. Vi kan jämföra med USA som har en lägre arbetslöshet än genomsnittet i unionen och de har normalt en högre vinst. Det vill säga, jag tror att det inte är orsaken. Orsaken till arbetslösheten måste vi söka på annat håll.
Jag vill sluta med ett spanskt talessätt: "Det är svårt att ställa upp dörrar mot naturen" . Jag anser i vilket fall som helst att det är ett intressant betänkande och jag kommer att rösta för det.

Malerba
Herr ordförande! Sainjons betänkande är intressant och rikt på originella synpunkter, pragmatiskt och inte alltför ideologiskt. Föredraganden har inte frestats att ifrågasätta fördelarna med en fri marknad ens för ett ögonblick och avvisar modigt vissa falska teorier om arbetslösheten och omlokaliseringar. Tekniken, till exempel, är inte den enda orsaken till arbetslösheten, snarare stimulerar den omlokalisering eftersom möjligheterna till en flexibel tillverkning, även starkt automatiserad, föredras av de flesta inom tillverkningssektorn framför sådant arbete som är enklare, även om det kostar mindre. Den fria marknaden ställer återigen konsumenten i centrum, den premierar specialisering och förnyelse av produkterna jämfört med en ren prisreglering, varför planering och produktion på nytt känner ett starkare behov av att befinna sig nära marknaden. De multinationella företagen omvärderas i Sainjons betänkande, där de ses som länkar som förmedlar rikedom genom investeringar som skapar sysselsättning och även som överförare av en modern arbetskultur, som ambassadörer och nästan sociala aktörer i de länder som är på väg att utvecklas tack vare företagens frivilliga uppförandekoder.
Ur föredragandens analys verkar klart framgå det som redan är erkänt av många, dvs. att villkoren för att ett område skall vara attraktivt ur investeringssynpunkt och därmed också kunna skapa kvalitetssysselsättning i allt högre grad knyts till tillgången på teknisk kapacitet av hög profil, med andra ord till en god kvalitet på utbildning och yrkesutbildning, till infrastruktur och kommunikation och till transportväsendet, till näten för kontakt med den globala marknaden. Till dessa villkor vill jag också lägga, vilket Sainjon gör i viss utsträckning, entydiga och pålitliga lagar. Detta säger jag även, herr ordförande, som ett budskap till vårt land, Italien, som har ett dåligt rykte när det gäller att iaktta reglerna för immaterielrätt och där man, framför allt, har skatte- och arbetsmarknadslagar som är överdrivet komplicerade och inte uppmuntrar till företagande utan kanske till och med uppmanar till omlokalisering.
Jag delar föredragandens förslag att alltmer inrikta strukturfonderna mot att stödja program för forskning och teknik i företagen. Jag är mindre övertygad av förslaget att begära återbetalning av den finansiering som tilldelats de omlokaliserande företagen; jag tycker det skulle vara mer realistiskt att inställa utbetalningarna och sätta upp dessa företag på svarta listan.
Låt mig som avslutning helt kort gratulera föredraganden till ett gott arbete.

Ploij-Van Gorsel
Herr ordförande, kollegor, herr kommissionär! Den liberala gruppen har svårt för Sainjonbetänkandet av tre skäl. För det första, titeln motsvarar inte innehållet. Betänkandet skulle handla om omlokaliseringar och direktinvesteringar i tredje land. Nåväl, en stor del av resolutionen gäller social-ekonomisk politik inom EU eller gäller rekommendationer om införandet av euron. Dessa frågor står utanför räckvidden för detta betänkande och kompetensen hos utskottet för externa ekonomiska förbindelser.
Det andra skälet till varför min grupp har svårt för detta betänkande gäller de innehållsliga utgångspunkterna. Sainjon grundar sina slutsatser och sin resolution på ett industrisamhälle som inte längre finns. I detta sammanhang är jag glad över att i varje fall mitt ändringsförslag till beaktandemening B har införts i betänkandet, i vilket det hänvisas till informationssamhällets nya ekonomiska och sociala potential och alla konsekvenser som detta kommer att medföra för världshandeln och den ökade globaliseringen.
Jag har också hänvisat till MAI, OECD: s multilateral agreement on investments , som så fort som möjligt måste komma till stånd. Men andra viktiga ändringsförslag som jag lagt fram har inte antagits. Det är också anledningen och samtidigt den tredje orsaken till att betänkandet såsom det nu ligger framför oss inte är acceptabelt för min grupp. Vi har därför antagit ytterligare tolv ändringsförslag.
I själva verket är Sainjonbetänkandet ett projekt som inte är fullgånget. Min grupp kommer därför att före omröstningen i morgon att lägga fram en begäran om att återförvisa betänkandet till utskottet för externa ekonomiska förbindelser så att man inom utskottet för externa ekonomiska förbindelser kan komma fram till en mer balanserad helhet.

Querbes
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kollegor! Vi diskuterar i dag hundratusentals arbetstillfällen som offras eller hotas inom Europeiska unionen på grund av företagens omlokaliseringar som genomförs på grund av konkurrenskraft eller sänkta avgifter. Arbetskraftsindustrin är hårdast drabbad, men tjänstesektorn berörs alltmer.
Företagen som omlokaliserar, från Hoover till Renault, lyder Europeiska kommissionens liberala trosbekännelse som Jacques Delors på sin tid uttryckte med formuleringen: "med den gemensamma marknaden slår sig var och en ner där villkoren är bäst" . Men villkoren är bäst där vinsterna är störst. Omlokaliseringarna ställer folk och territorier mot varandra genom att spela på sociala och lönemässiga skillnader och utöva utpressning när det gäller offentligt stöd. Omlokaliseringarna äger ofta rum utan förvarning eller samråd med fackföreningarna eller förtroendevalda, utan hänsyn till löntagarnas intressen och deras familj, utan hänsyn till regionernas framtida ekonomi.
Åtgärder måste vidtas på nationell nivå och gemenskapsnivå för att förhindra social dumping. Jag fruktar att de multinationella företagens uppförandekodex som föreslås i utskottets betänkande och inte ens är obligatorisk, endast är en alltför svag fördämning gentemot de multinationella företagen vilka inte innefattar moral i sin strategi. Vilken inverkan kan föredragandens rekommendationer då ha på de europeiska multinationella företagen och deras "moraliska skyldighet att bli verkliga bärare av den sociala utvecklingen i världen" . Är det naivt?
Det är anledningen till att vår grupp föreslår andra åtgärder, dels för att ifrågasätta det pågående avregleringsförfarandet som inletts av Bryssel, dels för att införa nya rättigheter för de anställda så att de kan bevara sina sociala erfarenheter, försvara sin anställning och kontrollera användningen av offentligt stöd till företagen. För att bekämpa social dumping föreslår vi också att sociala och miljömässiga klausuler införs i samtliga handelsavtal och att kapitalrörelser skall beskattas och i stället användas till produktiva investeringar som kan skapa sysselsättning.
Jag vill ytterligare betona att jag oroar mig för punkt 5 i resolutionen där man kräver att det multilaterala investeringsavtalet inom ramen för OECD snabbt skall slutas. Denna ståndpunkt motsvarar den amerikanska strategin för att villkorslöst skynda på avregleringen av världsmarknaden. Det är anledningen till att vår grupp lagt fram ett ändringsförslag som innebär att kultur och audiovisuella hjälpmedel undantas från förhandlingarna.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Vi gröna är på intet sätt principiellt mot utlokalisering av företag, tvärtom! Under de riktiga omständigheterna kan de vara ett viktigt bidrag till den regionala utvecklingen. Dit hör i första hand samband med utvecklingspolitiska, humana och sociala principer. Mercedes skulle alltså absolut kunna ha produktion i Brasilien. Men en arbetare i filialen där måste ha samma rätt att organisera sig fackligt som hans kollega här.
En fransk firma skall utan vidare kunna tillverka radioapparater i Sydostasien, men de kvinnliga arbetarnas hälsa där är lika viktig som en arbetares hälsa i första världen. Men det nyliberala projektet med fri fart för fritt kapital tvingar framför allt tredje världen och de mer utvecklade länderna där in i en hemsk lokaliseringskonkurrens om den maximala skattebefrielsen, det sämsta arbetarskyddet och de lägsta lönerna. Och ändå vet vi sedan länge, att låga lönekostnader inte är utslagsgivande för huvudparten av utlokaliseringarna. Men företagare tror uppenbarligen att de inte bara kan erövra nya marknader, utan på samma gång också oantastat profitera på människoovärdiga förhållanden.
Just därför behövs det bindande spelregler för global players . Frivilliga uppförandekodex räcker inte. Det är vår uppgift att se till att våra företag tar på sig den förpliktelsen. Företag här, som i utlandet går utanför europeiska normer, måste uteslutas från alla EU-subventioner. Premier för hungerlöner och miljöförstöring, det är mer än cyniskt! Därför ber vi även om stöd för våra ändringsförslag. Sainjons betänkande är redan överspelat, ty man förhandlar sedan lång tid om en multilateral investeringsöverenskommelse i OECD, som jämnar ut statliga bestämmelser och politisk inverkan.
Vi kommer naturligtvis i morgon att godkänna att det röstas om betänkandet. Vi hade en mycket bra behandling av detta. Vi har haft en utförlig debatt. Till Plooij van Gorsel kan jag bara komma med ett citat från fotbollens värld: Knappt förbi är ändå förbi!

Van Dam
Herr ordförande! Av kollega Sainjons betänkande framgår att omlokaliseringar inte är någon massföreteelse. Det är inte heller så mycket följden av skillnader i arbetskostnader, utan av nyupptäckta marknader. Därför har myndigheter svårt att få grepp om det.
Mot denna bakgrund för analys är det konstigt att föredraganden i fortsättningen av sitt betänkande är ganska "dirigistisk" . Han föreslår en strategi på gemenskapsnivå med harmonisering, uppförandekodex, en europeiskt social märkning. Han vill till och med låta multinationella företag utföra social "mission" . Anser verkligen kollega Sainjon att ett sådant genomförandekoncept är realistiskt?
Även om vi uppskattar hans arbete så vill vi inte slå in på den väg som föredraganden visar. För många och komplexa myndighetsingripanden förorsakar höga kostnader. Det är just dessa som underminerar europeiska företags konkurrenskraft och deras förmåga att få sysselsättningen att öka. Företagsklimatet är behjälpt av decentralisering, minskning och förbättring av lagstiftning. Det blir tyvärr inte tillräckligt belyst i betänkandet.
Däremot instämmer jag i Sainjons plädering om att ägna mer uppmärksamhet åt utveckling och innovation. Här är väl utgångspunkten att detta primärt är en uppgift för medlemsstaterna. Det europeiska samarbetet har här en kompletterande roll för att skapa gynnsamma förutsättningar.

Souchet
Herr ordförande! Vi förväntar oss inte att i Sainjons namn hitta yttranden som skulle kunna komma från lord Brittain, för efter att ha läst betänkandet var återstår då av omlokaliseringarna? Inte mycket. De är inte så många, de beror inte på skillnaderna i lönekostnader, eller mycket lite, och de har praktiskt taget ingen koppling till den ökade arbetslösheten i vårt land. De är i stället oftast välgörande och skall alltså uppmuntras. Och för att ändra de få negativa effekter de skulle kunna ha marginellt behöver vi bara använda oss av frivilliga ordningar, en frivillig uppförandekodex eller hypotetiska förtroendeavtal.
De bland oss förtroendevalda som dagligen kommer i kontakt med omlokaliseringar, uppryckta familjer och företag, förstörda områden, massiv arbetslöshet och den ekonomiska och sociala destabilisering som det för med sig kommer inte att känna igen sig i detta inskränkta och naivt idylliska betänkande.
Naturligtvis har inget företag fått löfte om evigt liv, men varför vägra att ifrågasätta reglerande system som skulle kunna disciplinera globaliseringen, avlägsna det osunda i en ordning som avskaffar sysselsättning i Europa utan att skapa ytterligare utveckling i mottagarlandet? Varför inte försöka med en objektiv sammanfattning av dessa frihandelszoner som ökar i utvecklingsländerna? Varför inte analysera de osunda effekterna av europeiska subventioner som blir en utlösande faktor och är orsaken till ett stort antal beslut om omlokalisering, såsom ECIPprogrammet och även vissa projekt som stöds av Phare och Tacis. Föredraganden förlorade sin målsättning på vägen och lät sig besegras av dominerande expertis. Det är verkligen synd. Vi måste snabbt ta upp detta stora ämne på nytt, men på ett annat och mer realistiskt sätt.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande, detta betänkande är omfattande och ambitiöst och jag välkomnar generellt dess ton. Jag gratulerar Sainjon till betänkandet och för hans tal där han lade fram detpå sammanträdet. Jag skulle vilja säga till Souchet att om det finns något gemensamt mellan vad Sainjon säger och vad jag tycker och tänker säga är det för att vi bägge har sett att livets realiteter inte överensstämmer med vissa av de mer ideologiska uttalanden som har gjorts i detta ämne.
Jag tänker inte gå in på de mer perifiera frågor som Plooij-van Gorsel klagade över inte täcktes i debatten och ännu mindre tänker jag gå in på frågan om vad som borde eller inte borde finnas med i resolutionen. Men jag anser att betänkandet har rätt i uppfattningen om att utländska direktinvesteringar för med sig betydande fördelar, både för källan för investeringen och landet som tar emot den. Detta noterades väl av herr Caudron.
Dessutom måste det ses i sammanhang av en investeringsliberalisering i stort, eftersom man inte bara kan se på en investering från europeiska länder till utanförliggande länder utan också investeringar från företag utanför unionen och in till unionen och jag tvivlar inte alls på att unionen drar stor nytta av utländska direktinvesteringar.
Det gläder mig att se att betänkandet inte utsätts för den retorik som ibland omger detta ämne och särskilt idén att utländska direktinvesteringar beror på orättvis konkurrens från låglöneländer. Det är ett mycket begränsat fenomen och de flesta utländska direktinvesteringar sker faktiskt för att få åtkomst till marknaden. Detta förklarades mycket väl både av Malerba och Valdivielso, som förklarade det komplexa i de faktorer som faktiskt ligger bakom arbetslösheten i Europeiska unionen.
Även om de problem som orsakas av omlokalisering är mycket mindre än de ibland framställs som, är det inte desto mindre naturligtvis en källa till oro för vissa sektorer och definitivt en källa till oro för den stora allmänheten. Därför bör vi alla undersöka sätt att minska den negativa inverkan som en sådan omlokalisering har.
Därför är jag glad över att betänkandet har behandlat denna fråga rätt av och undersökt sätt på vilka europeiska företag skulle kunna förbättra sin konkurrenskraft och därigenom göra det möjligt för dem att fortsätta tillverkningen i Europa. De idéer som läggs fram i betänkandet om teknisk innovation är mycket välkomna. Jag är glad över att kunna notera inställningen till en uppförandekodex för arbetsmarknadsnormer för företag som investerar i tredje land. Det är ett förnuftigt och pragmatiskt synsätt som noterar balansen mellan att maximera den nytta som investeringar utifrån innebär för ett land samtidigt som man inte får avskräcka investerarna.
Det har faktiskt länge varit uppenbart att anställda i multinationella företag i utvecklingsländer allmänt sett har högre lön, får mer utbildning och har bättre arbetsförhållanden än arbetare i motsvarande inhemska företag. Det står faktiskt i direkt motsats till en del av det som antyddes av Querbes.
Dessutom och till stor del som resultat av ökad konsumentmedvetenhet har man nyligen börjat röra sig mot att utarbeta uppförandekodexar inom industrierna själva, särskilt i USA, vilket Malerba poängterade. För de som nedvärderar värdet av uppförandekodexar vill jag poängtera att för de som skapar dem utgör de verkligen en ribba som de måste hoppa över eftersom de utgör en måttstock efter vilken de kan bedömas och bedöms och därför är något som måste tas på allvar.
Jag anser att det bara är när det gäller den roll som kommissionen skall spela i processen att skapa uppförandekodexar såsom det anges i punkt 1 i resolutionen som våra uppfattningar i viss utsträckning skiljer sig och bara där. Jag skulle vilja se att den bästa rollen för kommissionen är som stöd till företag i utarbetandet av deras egna regler, där sådana efterfrågas, snarare än att försöka tvinga på uppförandekodexar.
På politisk nivå har kommissionen varit aktiv i sina försök att förbättra både internationella arbetsregler och miljöregler. Det var kommissionen som föreslog rådet att lägga fram ett initiativ om handels- och arbetsregler för ministersammanträdet i WTO i Singapore, men det synsättet tog rådet inte upp. Icke desto mindre fortsätter kommissionen att stödja arbetet i IMO på detta område och att undersöka sätt för att förbättra reglerna, t.ex. genom ett allmänt preferenssystem.
Därför vill jag sluta med att säga att detta betänkande har varit välkommet när det gäller att undanröja några av missförstånden, peka på en del av realiteterna och att lägga fram en del praktiska förslag, varav vi kan hålla med om många och, för att kunna inta en realistisk inställning till detta komplicerade problem.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Valörer för mynt i euro
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-334/97) av Soltwedel-Schäfer för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till rådets förordning om valörer och tekniska specifikationer för mynt i euro (KOM(97)0247 - C4-0340/97-97/0154(SYN)).

Soltwedel-Schäfer
Herr ordförande, mina damer och herrar, kära kollegor! Jag skall i dag lägga fram ett tekniskt betänkande om valutaunionen, men därigenom också göra tydligt, att valutaunionen konkretiseras, bit för bit. Betänkandet tar upp det slags mynt med vilka den europeiske konsumenten enligt Europaparlamentets åsikt, respektive nu utskottets åsikt, från och med år 2002 skall göra sina dagliga inköp. Jag tror att fyra punkter är väsentliga för detta betänkande, och också för avgörandet i ekonomiutskottet.
Antalet valörer för de europeiska mynten skall begränsas till fyra - i stället för de åtta som kommissionen föreslagit. Jag har föreslagit att man stryker 2-centsmynten och 20-centsmynten. I min motivering vill jag ännu en gång klart påpeka att det för konsumenten uppstår en bättre överskådlighet när man har färre mynt, och spridningen av de elektroniska betalningssystemen för mindre belopp, som ju nu tilltar allt mer, kommer att reducera antalet kontantaktioner på detta område.
Det andra området är väsentligt. Det handlar om myntens diameter. Där skulle jag önska, för att konsumenten lättare skall kunna särskilja mynten, i synnerhet också blinda och synskadade människor, att den får öka med myntens värde. Vad vi har som utkast från kommissionen på denna punkt, är snarare ett virrvarr än en klar överblick. I motsats till den av kommissionen för flera myntföljder föreslagna variationen i mynttjocklek vid ungefär lika diameter, skulle vårt förslag från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik ha den fördelen, att de nya myntens vikt klart kunde minska.
Den tredje punkten: De nya mynten skall som säkerhet mot förfalskningar och för att bli användarvänliga i alla medlemsstater vara likadana på båda sidor. Detta är väl inte så mycket en tekniskt punkt utan mer en nationell respektive emotionell punkt. I varje fall har detta hittills väckt det största intresset från medias sida. Jag har utarbetat förslaget och fått godkännande för detta från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, att den individuella nationella sidan visserligen skulle kunna symbolisera mångfalden medlemsstater i EU; men ett sådant tillvägagångssätt som kommissionen i sitt utkast även föreslår, skulle betyda, att konsumenten - hör och häpna - i extremfallet skulle ha att göra med 120 olika mynt. Hur är detta möjligt? Det skulle inträffa, om det i 15 medlemsstater alltid funnes åtta nationella valörer i modifierat utförande. Att man snabbt och även säkert kan identifiera de enskilda myntens värde skulle därigenom inte längre garanteras.
En viktig roll spelar hälsoaspekterna hos euromynten. Därför var det för mig av särskild betydelse att man skulle använda nickelhaltiga legeringar för 1-euro och 2-euromynten; det har kommissionen föreslagit. Nickel kan, när det kommer i kontakt med den mänskliga huden, utlösa allergiska reaktioner. Detta sägs också och betonas särskilt i en rapport från den svenska regeringen. För övrigt används i Sverige inga nickelhaltiga mynt. Eftersom det alltså kan leda till allergiska reaktioner, kräver vi - liksom för övrigt för alla andra produkter som örringar, kedjor och klockboetter - att nickel inte bör förekomma i mynten.
Detta var det ursprungliga förslaget. Det avslogs emellertid med majoritet i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, och därför har jag själv beslutat mig för ett kompromissförslag, som nu föreskriver en sammansättning för de nämnda mynten av nickelfritt, rostfritt stål och nickelmässing. Därigenom skulle man inte bara reducera nickelhalten i de nämnda mynten, utan framför allt frigörandet av nickel vid användning av mynten.
Dessutom kunde därigenom ytterligare ett krav i betänkandet tillfredsställas, nämligen att man skall se till att använda återvinningsbart material för de nya mynten. Inte heller detta är ju helt utan betydelse, utan tvärtom av stor betydelse.
I utskottet svävade hela tiden frågan i luften, i vilken omfattning vårt arbete överhuvudtaget fortfarande är relevant. Har länderna inte redan själva beslutat, vad de vill göra? Vilken roll spelar vi som parlament? Oberoende av frågan, hur mina kolleger till exempel förhåller sig till frågan om den nationella sidan - och det kan man säkerligen diskutera om - så är vi väl ense på den punkten, att utskottet anser det självklart - och även i plenum i morgon - att detta betänkande, så som det förelagts och röstats om, skall beaktas, även om man till exempel redan säger i det tyska finansministeriet: Det som detta Europaparlament beslutar intresserar oss inte alls, vi gör våra mynt, vi gör vår nationella sida. Oss intresserar det inte!
Jag kan inte föreställa mig, att med de nya besluten från Amsterdam någonting sådant är möjligt. Jag tror att det där också finns en stor enighet bland oss ledamöter, att parlamentet arbetar och beslutar och därigenom skapar grundvalar och inte gör någon sorts arbete förgäves!

Donnelly, Alan
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka föredraganden för hennes betänkande och i stort kan vi hålla med om större delen av innehållet.
Innan jag direkt går in på frågorna som behandlas i betänkandet anser jag att det är värt att här notera att redan 1989 skrev jag parlamentets första betänkande om steg 1 av EMU. Vid den tiden var nästan inga européer intresserade av utvecklandet av en ekonomisk och monetär union. I dag talar vi faktiskt om utseendet på och innehållet i mynten eftersom de kommer att präglas i en mycket nära framtid. De tecken på enorma framsteg som Europeiska unionen har gjort att vi nu faktiskt arbetar med de praktiska detaljerna i den gemensamma valutan och inte bara pratar om teorierna bakom en ekonomisk och monetär union.
Vad direkt gäller det berörda betänkandet kan jag säga att jag håller med om föredragandens uppfattning vad gäller nickelinnehållet i mynten. Jag hoppas att kommissionen kommer att uppmana Ekofin-rådet att titta på denna fråga igen. Det finns en enorm lobby inom Europeiska unionen nu på grund av hälsoeffekterna av nickel och möjligheten att detta kommer att införas i mynt som skall användas över hela unionen. Att acceptera stora mängder nickel i vår nya valuta rimmar dåligt med att vi alldeles nyss röstade igenom ett betänkande i detta parlament som krävde att nickel skulle tas bort från smycken och från andra saker som kommer i kontakt med människor. Man måste verkligen lyssna på konsumentlobbyn i denna fråga. Det är inte bara i de skandinaviska länderna som det finns en oro. Genom hela Europeiska unionen finns konsumentorganisationer som representerar den allmänna opinionen här. Om någon blir allergisk mot nickel kan de, naturligtvis, om de någonsin kommer i kontakt med det därefter, få en mycket kraftig reaktion. Jag skulle vilja be kommissionär Kinnock att ta tillbaka ärendet och be kommissionen se på frågan igen. Vi har sett de vetenskapliga bevisen och det är tydligt att oron är berättigad. Vi behöver se över frågan igen.
Vad gäller antalet mynt och storleken på mynten: återigen skulle jag vilja stöda föredraganden. Vi vill försöka rationalisera antalet mynt som vi använder och i många medlemsländer försöker vi verkligen minska antalet mynt vad gäller deras valörer. Det verkar ju konstigt när vi nu går mot en gemensam valuta med möjligheter till smart cards och elektroniska pengar osv., att vi snarast föreslår att vi ska ta ett steg bakåt med åtta separata cirkulerande mynt. Så jag skulle återigen vilja be kommissionen att titta på denna fråga.
Vad gäller dimensionerna: Vi har haft en enorm lobby i detta Europaparlament från organisationer som representerar blinda, som lätt vill kunna skilja mellan de olika mynten. Jag anser inte att finansministrarna har behandlat den här frågan och jag skulle vilja be kommissionen och rådet att se över den igen.
Slutligen skulle jag vilja behandla frågan om nationella symboler på den gemensamma valutan. Vi startar den gemensamma valutan den 1 januari 1999 och mynt och sedlar kommer att finnas i cirkulation 2002. Detta är inte bara en beräkning, det är inte bara ett steg som tas av bankmän, det är ett steg som tas av medborgarna i Europeiska unionen. Det är absolut avgörande att de i de första stegen av detta enorma historiska steg trivs med och känner igen den valuta som de använder. Jag måste säga att jag tycker att det vore idiotiskt av detta parlament att överväga att ta bort möjligheterna till nationella symboler på den nya valutan när den kommer ut. Därför kommer vi i socialistgruppen att motsätta oss artiklar i betänkandet som kräver ett harmoniserat mynt för hela Europeiska unionen och vi kommer att stöda Peijs' ändringsförslag som kräver att nationella symboler skall vara möjliga på dessa mynt.
Vi i detta parlament som har debatterat den ekonomiska och monetära unionen i många år nu bör inte underskatta vad allmänheten känner, inte bara i länder som Förenade kungariket utan även i andra länder runt om Europeiska unionen. Vi vill väldigt gärna att detta skall vara ett folkets initiativ och vi vill att de skall känna sig hemma med valutan, med mynten och sedlarna som dom har i sin ficka. Möjligheten att, om de så önskar, har nationella symboler på dessa mynt och sedlar är ett oerhört viktigt steg mot att få allmänhetens acceptans i inledningen.
Vi stöder detta betänkande i stort. Det är ett viktigt steg och vi hoppas att kommissionen och rådet kommer att lyssna på en del av den kritik som vi har framfört. Vi bör inte söka harmonisera saker för harmoniseringens egen skull. Med den enhetliga valutan måste vi inse att vi fortfarande vill behålla nationella skillnader i viss utsträckning.

Hoppenstedt
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! I årtusenden har mynten varit det traditionella betalningsmedlet. De finns i de mest skilda legeringar, de mest varierande metaller har använts för dem. Denna tradition kommer säkerligen att fortsätta, även om konkurrensen från de elektroniska pengarna säkerligen har ett visst inflytande, vad mängden anbelangar. Det Europeiska folkpartiets grupp har lämnat in några ändringsförslag till betänkandet av Soltwedel-Schäfer. Vad valörerna beträffar, så sade ni fel, Soltwedel-Schäfer: Det är inte fyra, utan sex sorters mynt, som sedan skall tillverkas. Vi är också av den åsikten, att det just är den tilltagande storleken vad beträffar diameter och vikt, och naturligtvis även typen av räffling, som är viktig för identifieringen av dessa mynt. Det är små, stora, äldre och unga människor, men också elva miljoner synskadade, som i framtiden måste hantera dessa pengar. Därför är det särskilt viktigt här.
För oss är säkerheten mot förfalskning av mynten också av särskild betydelse, framför allt vad gäller de högre valörerna, men också identifikation med hjälp av automater. Vi vet, och det är ju också inlemmat i våra ändringsförslag, att det därför krävs en viss sammansättning också med nickel och koppar. Vi stödjer också detta. Vi känner till utlåtandet och vi vet, att man här måste göra en differentiering också vid bedömningen av de allergiframkallande ämnena. Det är viktigt för oss, och därför har vi i det Europeiska folkpartiets grupps namn ställt förslaget om en nationell sida, att denna nationella sida för medborgaren är en del av ett förskott ifråga om förtroende vid omställningen. I utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik var vi mycket oroade därför att vi är underlägsna i antal och majoriteten har röstat mot den nationella sidan. Jag tycker det är toppen, Alan, att du nu i spetsen för rörelsen här också för din grupp också har satt detta som mål, och lämnar in detta.
Vi har sagt att vi vill ha sex valörer. Men jag tycker, att man för framtiden i nästa steg också bör överväga ett större mynt, framför allt möjligen ett 5-euromynt, eftersom automatindustrin och framför allt den industri som får sina försäljningsintäkter via automater, absolut har rätt att möjligen gå ut på marknaden med högre belopp, och att sedan lösa in dem med mynt.
Viktigt för oss är också guldtemat. 100-euromyntet bör i framtiden - och Stevens och Randzio-Plath har ju alltid sagt så - vara av guld. Jag tycker nog att detta följer en gammal tradition, som också är helt och hållet tänkbar för framtiden och bidrar till att minska på stora guldreserver. Jag tror att det är bra.
Jag hoppas att man i morgon kommer att besluta positivt om våra ändringsförslag, och sedan gläder vi oss åt framtiden med de nya mynten!

Mezzaroma
Herr ordförande! Förslaget till rådets förordning om material för mynten i euro verkar av någon obegriplig anledning vara inriktat på enbart koppar och förbigår rostfritt stål, som man även kan definiera som en europeisk silvermedalj när det gäller det världsledande leadership som unionens medlemsstater har tillsammans, såväl när det gäller kvalitet som kvantitet. Förutom att erinra om den roll som detta material spelar, som mer än något annat identifieras med vår teknologiska tid och samtidigt med allmänhetens förväntningar vad gäller hygien, återvinning, hållbarhet, tillgänglighet till låg kostnad, så skulle jag vilja stryka under att när det gäller myntsektorn täcker rostfritt stål 20 procent av världsbehovet, finns i tiotals länder på de fem kontinenterna och har nästan alltid funnits inom Europeiska unionen. Denna europeiska produkt får inte saknas i den största operationen för framställning av mynt i mänsklighetens historia, ersatt till exempel med lösningar som det nordiska guldet - Nordic Gold - föreslaget av Sverige som inte ens kommer att delta i den gemensamma valutan, eller kopparjärnlegeringar, högteknologiska lösningar med mycket höga kostnader, för att skapa en produkt som inte kan återvinnas, som förändras av korrosion och kortvarig användning och som inte kan läggas i avfallsdeponier eftersom den är skadlig för miljön.
Vi har beräknat att man sparar över 250 miljoner euro vid tillverkningen av de mynt som skall präglas tack vare den lägre kostnaden för legeringar i rostfritt stål jämfört med de legeringar som baseras på koppar. Alla upprörda diskussioner om vetenskaplig terrorism, som uppstått på grund av nickelfrågan, kommer fullständigt att klinga av om man väljer med siktet inställt på rostfritt stål eftersom, såväl när det gäller de typer som saknar nickel som de som innehåller nickel, den vetenskapliga forskningen på senaste tid har visat att dessa stållegeringar inte är allergena.
Vad kan man slutligen säga om återvinningen som rör 50 procent av det material som används för att tillverka mynten? Medan det rostfria stålet kan återvinnas som konsumentprodukter och bli en investering i medborgarnas dagliga liv, vad kan man göra med de andra materialen som inte har annan användning än nya mynt? Vad kan man göra av kopparblandningar som, när de väl har bildats, inte kan användas av den metallurgiska industrin som vare sig järn eller koppar, eftersom de är förorenade?
Tro inte, herr ordförande, att jag har bytt yrke och nu representerar stålindustrin. Efter att ha läst rådets betänkande, resultatet av tre eller fyra års arbete, och efter att ha hört de femton medlemsstaternas myntverk, framkommer klart den förolämpning det skulle innebära mot många europeiska medborgare om man från deras fickor avlägsnar en metall som de redan har vant sig vid, dvs. rostfritt, utan ett hållbart motiv. Det är med ord kopparen, för att inte tala om den förolämpning som riktats mot oss europaparlamentariker, som vi under mycket kort tid skall fatta beslut om och avge ett yttrande. Man måste uppfinna nya tillverkningsmetoder, hitta nya lösningar för att smälta den koppar som används vid bearbetningen. Personligen anser jag att detta parlament borde tillbakavisa det som producerats av rådet. Antalet mynt verkar vara lagom, men också i frågan om de olika medlemsstaternas symboler undrar jag hur de blinda skall göra för att kunna skilja en stat från en annan.
Jag har presenterat två ändringsförslag, i vilka jag ville ytterligare förbättra Soltwedels ändringsförslag. Jag hävdar emellertid att betänkandet har analyserats alltför litet och att ändringsförslagen inte har diskuterats alls.

Svensson
Herr ordförande! Så länge skiljemynt existerar, bör de vara fria från nickel. I vissa legeringar kan nickelmetallen fällas ut. Risken för nickelallergier är då uppenbar för personer som regelbundet hanterar mynt. En sådan kontinuerlig hantering sker för betydande grupper i skilda branscher, t.ex. för kassapersonal inom detaljhandel, inom restauranger, inom postväsen och lokaltrafik.
Det svenska exemplet med mynt som är fria från nickel bör vara ett föredöme. Nickelindustrins intressen bör inte få ställas mot människors hälsa. Eurovalutans framtid är minst sagt osäker, men den skall åtminstone vara ofarlig för den fysiska hälsan.

Hautala
Herr ordförande! Vi diskuterar dessa nationella symboler som om detta vore en debatt om att trots allt hålla fast vid nationella valutor. Visst är detta en emotionellt känslig fråga, men jag vill trots det ta upp några mycket praktiskt orienterade synpunkter. Vi borde inte utrusta Europa med 120 olika växelmynt. Det leder ju till en orimlig röra. De synskadade, och de är fler än tio miljoner, skulle säkert lida mer av detta än många andra. Och mynt försedda med de små länderna symboler kommer väl knappast att spridas i större mängd i andra stater, medan det säkert kommer att finns gott om mynt med de stora ländernas symboler i omlopp i de små ländernas ekonomier. Också därför tycker jag att denna iver för nationella symboler är lite överdriven. Annars är betänkandet utmärkt. Vi bör få kommissionen att förstå att nickel är en verklig hälsorisk.

Blokland
Herr ordförande! Det föreliggande betänkandet om formgivningen av euromynten har genom aktioner från socialisternas och de grönas sida blivit ytterst diskutabelt. Vad som slår mig mest är att de ändringsförslag som presenterats står i strid med de använda argumenten.
För det första, åtta mynt skulle vara för mycket. Sex tycker man är tillräckligt. Därför slopas mynten 2 och 20 cent. Logiken undgår mig fullständigt. För härigenom behöver man per transaktion i genomsnitt fler mynt! Och konsumenten kommer snarare att besväras av en alltför tung portmonnä. Det bidrar inte i någon större utsträckning till en större acceptans.
För det andra, nationella kännetecken på mynt skulle vara oönskade, eftersom de skapar förvirring och underlättar förfalskning. Jag skulle vilja säga: mynt med en fullständigt europeisk karaktär ger inte den vanlige medborgaren några extra identifikationsmöjligheter Acceptansgraden avtar därigenom väsentligt. På den punkten skulle Europaparlamentet behöva visa mer realism. I förslaget från kommissionen har mynten tillräckligt med gemensamma kännetecken för att falsk skall kunna skiljas från äkta.
För det tredje, användandet av nickel i mynt skulle vara felaktigt. Mynt är emellertid inga smycken som kommer i kontakt med huden hela dagen. I Nederländerna har vi inga problem med nickel i mynt. Det är ett prima, nötningsbeständigt material. Man behöver alltså inte smälta om mynt och prägla dem på nytt så ofta. Allt väsen kring detta är fullständigt omotiverat och inte i folkhälsans och miljöns intresse.
Om inte Europaparlamentet ändrar uppfattning är det stor risk för att det kommer att stå längre ifrån den vanlige medborgaren än rådet och kommissionen tillsammans.

Randzio-Plath
Herr ordförande, de europeiska folkens förhållande till pengar är en del av deras gemensamma kultur. Detta gäller särskilt för förhållandet till och talesätten om pengar och också pengarnas namn. Striden om namnen euro och cent istället för ecu belägger bara detta. Men låt oss trösta oss med ett gammalt europeiskt ordspråk: "Pengarnas språk förstår man i alla länder." Låt oss hoppas att detta också gäller för de kommande euromynten, ty föreliggande förslag till förordning visar ju mycket tydligt, att mycket fortfarande behöver förbättras, och Europaparlamentet gör rätt i att insistera på sin rätt att i ett lagstiftningsförfarande även lägga fram förbättringsförslag. Jag skulle välkomna om detta Europaparlament i framtiden kunde avge sin åsikt inte enbart om mynt, utan också om sedlar. Jag anser att det är absolut otillräckligt, även om det historiskt visserligen kan motiveras, men inte överföras på framtiden, att vi som Europaparlament inte spelar en biträdande lagstiftande roll för alla slags pengar.
Tillbaka till mynten. De skall vara användarvänliga och säkra mot förfalskning, attraktiva, solida och billiga att tillverka. De kommer, men jag tror att det fortfarande finns vissa brister. Jag vill stödja mina kolleger; i stället för åtta behöver vi sex mynt. Det ligger verkligen i konsumenternas intresse, det gagnar säkerheten mot förfalskning, den större rättssäkerheten. Där skulle jag för övrigt inte vilja avstå från det minsta myntet, ty i alla europeiska länder spelar den så kallade lyckoslanten en stor roll, och såtillvida är det riktigt att Europaparlamentet föreslår att man bara avstår från storleksordningen 0, 02 och 0, 20.
Dessutom vill jag gå in på frågan om europeiska mynt och "medaljens två sidor" . På sikt är det säkerligen viktigt att vi har ett europeiskt mynt. Men jag vet också, att det i den nuvarande situationen är viktigt att förmedla en känsla av säkerhet och även ta hänsyn till den emotionella betydelsen av dessa mynt. Därför är det i längden inte möjligt att detaljhandeln i området Bayrischer Wald, i franska Nîmes eller i belgiska Mons måste acceptera olika baksidor, men under en övergångstid kommer det att vara obetingat nödvändigt även i medborgarnas intresse. Vi vill klargöra en sak: Vi vill ha en euro att ta i, på det viset att man kan röra vid den, och så att alla medborgare är av den åsikten att den också verkligen är deras euro.
Jag anser att diskussionen om användande av nickel och om aspekter i konsumentskyddet och de hälsomässiga avvägningarna är ett framsteg. Låt mig sluta med en annan punkt. Jag tror att underutskottet för monetära frågor har lagt ett konstruktivt förslag för att kompensera bristen på lagstiftningskompetens i förhållande till sedlarna. Vi vill helt enkelt ha ett 100-euroguldmynt. Där handlar det inte bara om att främja betalningsflödet, utan samtidigt också om att främja ett investeringsförhållande och av ekonomiska anledningar bidraga till att guldreserverna - som min kollega redan har antytt - kan minskas på ett lukrativt sätt.

Peijs
Herr ordförande! Christa Randzio-Plath behöver inte oroa sig för att alla i Mons och Tyskland kommer att betala med andra mynt. Efter sommaren kommer alla i Nederländerna att betala med tyska baksidor. Otvivelaktigt.
Detta betänkande har oväntat blivit mycket viktigt för medborgaren. Parlamentet måsta fatta viktiga beslut. I första hand om antalet mynt. Jag tycker inte att det är dåligt att vi har slopat två av mynten. I motsats till Christa RandzioPlath tycker jag däremot att det är tråkigt att vi inte har slopat 1-centsmyntet. Vi har klarat oss utan 1-centsmynt i åratal i Nederländerna, och alla är ytterst nöjda.
För det andra om vi skall använda eller inte använda nickel. I min grupp är det mycket känsligt och det finns till och med en risk för att hela gruppen röstar mot betänkandet om motståndet mot nickel finns kvar. Det är helt enkelt nonsens. I Nederländerna har vi flertalet nickelmynt, och det är bara nonsens att det skulle leda till några problem. Inte ett enda klagomål är känt.
Det tredje beslutet gäller eurons nationella sida. Jag är fullkomligt emot Mettens ändringsförslag att formge mynten med två europeiska sidor. Jag är för att reservera en nationell sida på de nya mynten, och min grupp kommer att samtycka till mitt ändringsförslag om detta. Jag är övertygad om att det kommer att göra det lättare för människor att acceptera den nya valutan. Mynten kommer lugnt att kunna börja cirkulera inom EU. De behöver inte föras tillbaka till ursprungslandet. De är giltiga överallt, och de argument som anförts att det inte skulle gå att stoppa dem i automater, att de skulle vara mer känsliga för förfalskning, det är bara struntprat. Automater reagerar inte på myntets platta sida. Automater reagerar på diametern, på materialet och på den räfflade randen eller vad det nu är för en rand. Det är alltså bara struntprat alltihop.
En av orsakerna till att jag är för en nationell sida på euron härstammar från den bristande informationspolicyn. Jag måste säga att jag tycker det är ytterst beklagligt att de Silguy inte är här, för jag pratar inte gärna om någon som inte är närvarande. Hittills har upplysningen bara varit passiv. Det tycks finnas en oenighet mellan de Silguy och den nederländske finansministern, vilket lett till att den nederländske medborgaren förblivit helt utan kunskap om de europeiska pengarna. Man har tydligen inte kunnat komma överens om ett avtal, och jag uppmanar bägge herrarna, och vad detta ärende beträffar de Silguy, att se till att den nederländske medborgaren får vad han har rätt till: information om euron.

Arroni
Herr ordförande, mina damer och herrar! Den 29 maj presenterade kommissionen sitt förslag till förordning. Det kan vara lämpligt att påminna om att detta förslag ursprungligen avsåg enbart valörer och tekniska specifikationer för de metallmynt som skulle användas; andra aspekter som tagits upp i föredragandens betänkande, som t.ex. förekomsten av en nationell symbol eller utgivandet av samlingskollektioner i guld, nämns överhuvudtaget inte i förslaget till förordning från kommissionen.
Vid omröstningen i utskottet för ekonomi och valutafrågor godkändes de synpunkter som uttrycks i föredragandens betänkande, som tillbakavisar principen om en nationell sida på mynten i euro, som minskar antalet mynt från åtta till sex, som försöker fullständigt ändra myntens dimensioner och som slutligen kräver att nickel försvinner från mynten.
Kära kollegor, jag tycket verkligen det är nödvändigt och viktigt att vi kommer till de centrala frågorna. Låt mig först av allt påminna om att kommissionens förslag vilar på en grundlig teknisk undersökning, genomförd av ansvariga från de olika nationella myntverken. Detta förslag är med andra ord resultatet av en lång process av konsultationer av yrkeskunniga människor, av konsumentföreningar och av de blindas intresseföreningar. Dessa konsultationer, genomförda på ett seriöst och noggrant sätt, har gjort det möjligt att komma fram till en serie specifikationer som är acceptabla för samtliga användare.
Men detta räcker inte: kommissionens förslag har enhälligt godkänts av Ekofin-rådet och tre medlemsstater har redan valt och publicerat sina nationella symboler, medan andra länder är på väg att göra sammaledes. Det verkar stå fullständigt klart att en ny behandling i denna kammare av de punkter som tas upp i Soltwedels betänkande inte tillåter att man håller tidsgränsen den 1 januari 2002 för att släppa ut de nya mynten och de nya sedlarna i cirkulation. Detta datum, som redan i sig är något av ett löfte, bör alltså skjutas fram åtminstone ett år, och kanske till och med två. Detta riskerar verkligen att skadad bilden av gemenskapens institutioner i de europeiska medborgarnas ögon och att skapa en känsla av förvirring. Hur skall man, efter en informationskampanj som redan har genomförts i flera medlemsstater, kunna förklara för medborgarna att de nya mynten inte längre kommer i deras fickor 2002, som man sagt, utan ett eller två år senare? Och varför? Därför att man inte kan komma överens i Bryssel om huruvida mynten skall ha en nationell sida eller inte. Uppriktigt sagt, jag tror inte att de europeiska medborgarna skulle förstå att man skjuter på introduktionsdatum på grund av detta.
Rent formellt har Europeiska rådet i Madrid 1995 och Ekofin-rådet redan på ett snabbt och helt korrekt sätt fattat de beslut som ifrågasätts av betänkandet: principen om en nationell sida, färg, antal och dimensioner för mynten, sammansättning och tekniska specifikationer. Naturligtvis kan det verka som om åtta mynt är för många, och ändå finns det en viktig anledning till antalet. Här vänder jag mig framför allt till föredraganden: man måste tänka på att det i varje medlemsstat finns vanor och användningsområden för metallmynt som är helt olika och endast med ett brett urval av olika mynt kan man i varje medlemsstat på ett naturligt sätt etablera en riktig relation mellan vilka mynt som skall cirkulera och värdet på de enskilda mynten.
Vi instämmer med andra ord inte i den kritik som framförs i Soltwedels betänkande.

Gahrton
Herr ordförande! Flera talare har nämnt nickelproblemet. Jag instämmer helt i att nickel självfallet inte bör förekomma i euromynten. Försiktighetsprincipen räcker för att leda fram till att nickel inte bör förekomma. Nickel är dessutom den vanligaste orsaken till kontaktallergi i Europa och i industriländerna.
Det finns emellertid också ett problem som man kanske inte har tänkt på, nämligen att detta också är en jämställdhetsfråga och en klassfråga. Vem är det nämligen som hanterar mynt med sina egna händer? Inte är det maktens herrar som tar mynt i sina egna händer särskilt ofta och inte heller företagsledare, utan det är unga kvinnor! Bland unga kvinnor lider också 20 procent av nickelallergi. Det är t.ex. snabbköpskassörskor och butiksbiträden. Det är alltså unga, maktlösa kvinnor som drabbas av nickelallergi. Det vore således ganska skandalöst om en församling som denna, som till den milda grad är dominerad av medelålders och äldre män, över huvudet på Europas unga kvinnor skulle bestämma att det skall finnas nickel i mynten. Jag hoppas därför verkligen att vi står fast vid att det inte skall finnas nickel i mynten.

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger! Jag tror inte det är tillräckligt om vi vill främja acceptansen genom att säga att vi helt enkelt gör en nationell sida. Det är kosmetika! När människor har problem med vad som väntar dem med euron, då beror det på att man inte på ett trovärdigt sätt har förklarat för dem, hur man kan bedriva en ekonomisk, social och sysselsättningspolitik som ligger i deras intresse. Att ta tag i detta på så vis att man säger att nu ger vi dem lite nationellt känslomässigt godis, det är verkligen ett fattigdomsbevis!
Antingen lyckas vi faktiskt att utveckla euron vidare till ett politiskt projekt om vilket Europas medborgare kan säga att det ligger i vårt intresse, det får vi ut någonting av, det satsar vi på, eller också kommer man att få nationalistiska reaktioner. Man kommer också att få sådana reaktioner som att människor lessnar på politiken och slutar tro på framtiden. Det kan man inte fånga upp på så vis att man säger, att nu letar vi reda på ännu en särskilt stark nationell symbol! Jag vet inte vilken symbol som i Tyskland skulle ha denna sammanhållande kraft. I Italien skulle jag också råka i i tvivelsmål, i Spanien eller i Portugal, där jag också känner till situationen något, där får jag delvis gåshud när jag tänker på vilka nationella symboler som skulle kunna tas fram!
Vi borde alltså inte gå den vägen. Vi borde verkligen alla tvinga oss att utveckla euron som ett intressant, understödjansvärt projekt för de breda massorna i Europa, och inte söka acceptans genom att stödja emotioner och öppna för nationella känslor. Det är alldeles säkert fel väg!

Robles Piquer
Herr ordförande! Jag förstår inte varför de nationella symboler som Spanien och Portugal kan placera på sina mynt får håret att resa sig på föregående talare.

Peijs
Herr ordförande! Jag måste säga er att jag inte tycker om att bli felaktigt informerad. I går kom den information som jag just har gett er om den nederländska kampanjen från de Silguys kontor och bekräftades av kommissionens informationskontor i Haag. Det rör sig om ett pragmatiskt förslag som hålls tillbaka av Bryssel. Jag tycker det är mycket beklagligt. En av upplysningarna är inte korrekt, antingen den som vi får här i kväll eller den som jag fick i går. I båda fallen tycker jag att det är oacceptabelt.

Kinnock, Neil
Herr ordförande, min kollega, Yves de Silguy, har bett mig att till parlamentet framföra hans ursäkter för att han inte kan vara närvarande i kväll. Han måste närvara vid Ekofin-rådet, som förbereder sysselsättningstoppmötet. Naturligtvis var det mycket viktigt för honom. Jag är säker på att när jag berättar för honom att han har varit föremål för kritik från fru Peijs kommer han att bli förkrossad, inte minst för att han förstår hennes oro för vad mannen på gatan, och jag antar även kvinnan på gatan, behöver i Nederländerna och på andra ställen. Han skulle förmodligen vilja påminna henne om att kommissionen faktiskt, med detta problem för ögonen, erbjuder sig att bidra finansiellt till Nederländernas regering med 1, 5 miljoner ecu till stöd för programmet att uppmuntra förståelse för betydelsen av införandet av euron. Därför kan det vara så att fru Peijs vill sälla sig till min kollega i önskan för ytterligare en kampanj för att få regeringen att acceptera erbjudandet om 1, 5 miljoner ecu.
Den 29 maj lade kommissionen, i enlighet med artikel 105a i fördraget fram sitt förslag till förordning om valörer och tekniska specifikationer för euromynten. Mellan i dag och den 1 januari år 2002 kommer 70 miljarder mynt att ha präglats för distribution till befolkningen i de medlemsstater som väljer att införa euron. Naturligtvis är uppgiften utmanande, även om finansministrarna kommer att fatta ett formellt beslut i ärendet först efter det att stats- och regeringscheferna har beslutat om listan på länder som skall deltaga från och med den 1 januari 1999 i det tredje steget av införandet av euron. Ett beslut måste fattas före årsslutet om denna utmaning skall kunna antas i god tid.
Parlamentet minns säkert att kommissionen därför begärde att denna fråga skulle behandlas med brådskande förfarande och mina kolleger och jag beklagar att parlamentet inte accepterade denna begäran. Föredraganden Soltwedel-Schäfer, hade fyra invändningar mot kommissionens förslag och jag skulle vilja behandla var och en i ordning efter en kort beskrivning av det förfarande enligt vilket förslaget lades fram. Jag skulle också vilja ägna en kort uppmärksamhet åt innehållet i förslaget.
För det första vad gäller formuleringen av förslaget som var föremål för en grundlig förberedelse av medlemsstaternas myntverksdirektörer och detta har säkrat projektets industriella genomförbarhet i enlighet med det tidsschema som beslutades vid Europeiska rådet i Madrid i december 1995. Det är kulmen på ett långt remissförfarande med alla berörda affärssektorer, med konsumentorganisationer och med organisationer som representerar blinda. Under denna rådfrågningsprocess genomfördes ändringar allteftersom av de planerade egenskaperna hos euromynten. Vi har nu en uppsättning egenskaper som är acceptabla för alla användare eller i vilket fall för de verkligt representativa organisationer som bedömde ärendet på användarnas vägnar. Förslaget bygger därför på kriteriet allmänt godkännande, teknisk möjlighet och folkhälsa. Det är ett balanserat förslag som tillgodoser industriella krav och kraven från användarna.
För det andra anger förslaget åtta valörer vilket framgått av allt som har sagts i parlamentet. 1, 2, 5, 10, 20 och 50 cent samt 1 och 2 euro. Denna bestämmelse avspeglar den erfarenhet som inhämtats i samtliga medlemsstater och garanterar överensstämmelse med de planerade valörerna av eurosedlar. Myntens antal och intervall har beslutats utifrån behoven hos samtliga konsumenter och tar hänsyn till olika nationella förhållanden. I vissa medlemsstater är värdet av det minsta cirkulerande myntet ca. en cent. I andra, som t.ex. Belgien, ligger det närmare två cent. De tekniska specifikationerna som avser diameter, vikt, tjocklek, form, färg, sammansättning, randlettring och -räffling har beslutats på så sätt att de skall kunna garantera lätt identifiering av mynten och tillfredsställa behoven hos de viktigaste användargrupperna, särskilt som jag vet att detta är av stort intresse för ledamöterna i parlamentet, de blinda och synskadade.
Specifikationerna skapar också garantier mot falskmynteri särskilt vad avser mynten av högre valör. Slutligen har man tagit hänsyn till folkhälsoaspekter som har förts fram här i parlamentet och på andra ställen och de lämnar de nödvändiga garantierna i detta avseende.
Jag skulle nu vilja hänvisa till de fyra viktigaste punkterna där kommissionen och föredragandens åsikter skiljer sig. För det första, frågan om den nationella sidan. Kommissionen skulle vilja påpeka att principbeslutet att ha en nationell symbol på euromynten fattades i april 1996 av finansministrarna och bekräftades i juni det året av Europeiska rådet i Florens. Sedan dess har allt förberedande arbete, vilket fått till resultat att om man ifrågasatte det, skulle hela programmet och introduktion av euron störas. Det är viktigt att notera att den europeiska designtävlingen som offentliggjordes våren 1996 och ratificerades av Europeiska rådet i Amsterdam bara berör en av sidorna och tre medlemsstater har redan offentliggjort sin design av den nationella sidan: Frankrike, Tyskland och Belgien. Andra berörda medlemsstater står i begrepp att göra det.
För det andra har man framfört frågan om att överge de två euromynten och 20-centsmyntet. Det antal mynt som planerades hade naturligtvis inte valts på måfå. Systemet med åtta mynt antogs för att stämma överens med eurosedlarna och för att följa av nationell praxis. Det är avsett att så långt detta är möjligt underlätta avrundningar och räkneoperationer i hela eurozonen. Detta är naturligtvis avgörande för att skydda konsumenterna mot dolda prishöjningar.
För det tredje, vad gäller förenklingen av storleken på mynten, koncentreras det system som föreslagits av kommissionen på den konsensus av användarna som omfattar den spanska blomformen för 20-centsmyntet.
(Avbrott av Jarzembowski.) Jag förstod att detta skulle sätta fart på Jarzembowski. Tre grupper av mynt med tre olika färger - röda mynt, gula mynt och mynt i två färger - med skillnad på minst två millimeter mellan varje mynt inom samma grupp och olika struktur på kanten, vare sig den är slät eller räfflad. Om kommissionens förslag rörande storlek och form på mynt ifrågasattes, skulle de stå i motsats till själva grunden för den konsensus som uppnåtts och det skulle knappast uppmuntra acceptansen för euron hos den stora allmänheten, vilket jag vet är en fråga som engagerar ledamöterna i Europaparlamentet.
För det fjärde, de skilda åsikterna om att eliminera nickel är tydligen en viktig fråga. Folkhälsokraven var mycket viktiga för kommissionen när den utarbetade sitt förslag. Därför begränsar förslaget användningen av nickel till 1och 2-euromynten. Mängden mynt som innehåller nickel kommer att minska till 8 % jämfört med 75 % för närvarande. Kommissionen skulle också vilja påminna parlamentet om att vetenskapliga kommittén för kemiska ämnens giftighet och ekotoxicitet, som rådfrågades på parlamentets begäran, drog den slutsatsen att de risker som förknippas med användningen av nickel i existerande mynt är oerhört liten. Situationen kommer att förbättras ytterligare i framtiden tack vare kommissionens förslag, särskilt som kontakten med nickel kommer att minskas betydligt.
Slutligen har kommissionen verkligen ansträngt sig för att understryka att inga teknologiska bekräftelser eller undersökningar av de existerande produktionskapaciteterna har genomförts vad avser de legeringar som föreslås av föredraganden. Jag hoppas att parlamentet verkligen noterar att om de ändringsförslag jag har kommenterat skulle gå igenom, skulle det innebära att tillverkningen av euromynt inte skulle kunna inledas på ett pålitligt sätt nästa år och därför skulle äventyra slutdatumet 2002 och införandet av sedlar och mynt.
Sammanfattningsvis och av de skäl som jag har angivit kan kommissionen inte acceptera föredragandens ändringsförslag som avser de tekniska egenskaperna hos euromynten. Däremot delar kommissionen parlamentets åsikt om behovet av ett pålitligt och effektivt system och om acceptansen för systemet hos alla inom unionen. Dessa principer har verkligen varit en ledstjärna för kommissionens arbete hela tiden. Därför är kommissionen beredd att använda fyra ändringsförslag i sitt förslag. Det rör sig om ändringsförslag 1, 2 och 3 delvis och första delen av ändringsförslag 8. Den kommer att förklara denna nya inställning inför rådet och göra allt vad de kan för att se till att ett definitivt beslut kan fattas före årsskiftet eftersom gemenskapens institutioner ansvarar för att följa tidtabellen för införandet av euron som beslutades för två år sedan av stats- och regeringscheferna.
Jag är mycket tacksam för att ha fått parlamentets uppmärksamhet vid denna sena timme. Jag fruktade att denna debatt skulle ha kunnat äga rum före klockan 20.00, vilket skulle ha förvägrat mig detta oerhörda nöje. Jag är mycket glad att i enlighet med Europaparlamentets sedvänjor behövde jag inte oroa mig eftersom debatten inte tog fart förrän ungefär klockan 22.30 på kvällen.

Ordföranden
Peijs, enligt mig är detta en helt annan fråga som vi skall diskutera senare. Vi måste göra en utvärdering av informationskampanjen om euron - " Citizens First - vi bygger Europa tillsammans" - för jag tror att det skulle vara lämpligt att se, om ett år, hur våra pengar har använts, avsevärda summor som även överstiger dem som nämndes av kommissionär Kinnock. Men det är en debatt som vi skall genomföra när det blir så dags.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Säkerhetsbestämmelser för fartyg
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A4-332/97) för utskottet för transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt antagen av rådet inför antagandet av rådets direktiv om säkerhetsbestämmelser och säkerhetsnormer för passagerarfartyg (C4-0359/97-96/0041(SYN)) (Föredragande: Stenmarck).

Stenmarck
Herr ordförande! Många människor är kritiska mot Europaparlamentet, kanske många gånger med viss rätt. Det som emellertid ingen kan säga något om är att när det gäller att ställa krav på ökad säkerhet inom sjöfart, flyg eller på våra vägar, då är det få, eller ens någon, som gör det så framgångsrikt och så effektivt som just detta parlament. Vid åtskilliga tillfällen har ledamöterna rest sig som en man och krävt krafttag och åtgärder från kommissionen och också fått kommissionen att återkomma med långtgående förslag, allt i syfte att förhindra att nya tragedier inträffar. Det hände bland annat efter Estonia-katastrofen i september 1994. Denna olycka som innebar att över 900 människor miste livet har efter ett antal initiativ i parlamentet lett fram till flera beslut om att på olika sätt höja säkerhetsnivån. Det ärende som vi nu har att ta ställning till är ytterligare ett exempel på detta. Låt mig i detta sammanhang få passa på att tacka kommissionär Kinnock för hans stora engagemang, inte minst när det gäller just säkerhetsfrågorna.
I och med det beslut som vi genom detta betänkande kommer att fatta ställer vi högre säkerhetskrav än tidigare på färjor i rent nationell trafik. Detta är viktigt. Det har aldrig tidigare funnits någon gemensam lagstiftning. Den nationella lagstiftningen har varierat kraftigt från ett land till ett annat. Det gör samtidigt att dagens beslut kommer att få väldigt varierande betydelse. Vissa av medlemsländerna har länge högt prioriterat säkerheten i denna typ av fartyg. För färjerederierna i dessa länder får därmed dagens beslut inga mer långtgående konsekvenser. I andra länder däremot har säkerhetsarbetet släpat efter. Där kommer vi nu att ställa stora krav på att det uppnås en betydligt högre säkerhetsnivå än vad som hittills har varit fallet. Det vi gör är att utöka den SOLAS-konvention - SOLAS står för Safety of Life at Sea - som länge har varit en konvention för säkerheten i den internationella färjetrafiken till att också omfatta rent nationella färjelinjer.
Den förändring som har skett mellan den första och den andra behandlingen av detta ärende, och som samtidigt är orsaken till att ministerrådet har tagit alldeles orimligt lång tid på sig för att handlägga frågan, har att göra med den snabba tekniska utvecklingen. De snabbgående färjor som nu blir allt vanligare i våra farvatten kommer därmed också till fullo att täckas in av direktivet. Detta är självklart positivt. Låt mig få konstatera att vi under hela detta ärendes gång, dvs. under två års tid, egentligen bara har stött på en negativ synpunkt. Den kommer från dem som säger: " Detta kommer väl att kosta pengar" . Det är säkert riktigt, åtminstone för dem som inte tidigare har investerat i säkerheten. Mitt svar till dessa människor är, och har hela tiden varit, att det förmodligen finns vissa saker som måste få kosta pengar. Säkerheten till sjöss är ett sådant område, om det därmed går att undvika den typ av tragedier som varit alltför vanliga under de senaste decennierna.
Det är viktigt att det säkerhetshöjande arbetet drivs vidare. Mycket har gjorts under de senaste åren, men förmodligen är det också väldigt mycket som återstår att göra också i framtiden.
Låt mig slutligen rikta ett tack till alla kolleger i transportutskottet för alla konstruktiva synpunkter när det gäller att höja säkerheten på färjor runtom i Europa.

Watts
Herr ordförande! Säkerhet till havs är en prioritet för alla i Europaparlamentet, särskilt socialistgruppen. I kväll är det med glädje vi kan erbjuda vårt fulla stöd till föredraganden herr Stenmarck, som har, som alltid, arbetat med detta förslag till direktiv med stor värdighet och har styrt förslaget genom utskottet med stor hastighet. Jag är glad över att kunna stödja vad han just har sagt och tackar honom, vår personal och kommissionens personal för att ha tagit fram ett förslag som på ett betydande sätt kommer att förbättra säkerheten till havs.
Vårt argument är helt enkelt att miljoner EU-medborgare reser med någon form av havsfarkoster. Dessa anser redan att de skyddas av EU. I vissa fall är det tyvärr inte så. Passagerarfartyg i inhemsk trafik och internationella passagerarfartyg i resor som inte går längre ut än 20 mil från närmaste kust täcks för närvarande inte av tillräckliga garantier för skydd och vi är glada att kommissionären har lagt fram förslag som syftar till att täppa till dessa kryphål.
Inom ramen för den gemensamma marknaden anser vi dessutom att det är viktigt, med tanke på att inhemsk sjöfart liberaliserades 1993, att denna åtgärd ytterligare kommer att förstärka den inre marknaden. Även om detta sker välkomnar vi det. Det står för enkla, säkra harmoniserade bestämmelser som alla delar av detta parlament kan stödja.
Trots detta skulle jag vilja dra kommissionens uppmärksamhet till en annan fråga. Detta är en av många åtgärder som kommissionären med stolthet kopplats till för att förbättra säkerheten till havs. Men frågan som nu läggs framför parlamentet är hur vi bäst kan garantera att denna åtgärd och alla åtgärder för säkerhet till havs snabbt genomförs av medlemsstaterna ordentligt och rättvist. Många av oss i utskottet är oroliga för att kommissionärens och parlamentets fina arbete inte kommer att utmynna i mycket, såvida inte medlemsstaterna åtlyder de lagar som vi kommer överens om i Europeiska unionen.
Kanske kommissionären kort skulle kunna kommentera hur vi bäst kan arbeta tillsammans under det kommande året för att garantera att förslag som det här och många andra vad avser hamnstadskontroller på ett effektivt sätt genomförs av medlemsstaterna. Jag skulle vilja att det kommer en tid när parlamentet kunde ägna mer tid på att koncentrera sig på att gå igenom lagstiftning som redan har antagits snarare än att kommentera och begrunda framtida lagstiftning. Nu har vi den ammunition och de verktyg som vi behöver för att åstadkomma säkerhet till havs och en mycket högre och mer acceptabel nivå. Vi måste arbeta med kommissionären för att garantera att det fina arbete han utför och det fina arbete som vi utför med honom kan genomföras för att åstadkomma säkerhet för den resande allmänheten.

Jarzembowski
Herr ordförande, högt ärade kolleger, högt ärade herr kommissionär! Först vill jag hjärtligt tacka min kollega Per Stenmarck för hans utmärkta betänkande. Han har som alltid intresserat sig mycket intensivt för frågan om fartygssäkerheten, särskilt vad gäller passagerarfartyg. Jag tycker att det är mycket viktigt, att vi äntligen kommer fram till enhetliga europeiska säkerhetsnormer för passagerarfartyg även för inrikes trafik. Det är viktigt att vi har gemensamma säkerhetskrav för byggandet av fartygen, för brandskyddet och även för den medförda räddningsutrustningen.
Jag tycker också att det är mycket viktigt, att vi oberoende av de olika passagerarfartygsklasserna har förnuftiga enhetliga normer. Jag tror att förtroendet hos passagerarna har lidit svårt, som Per Stenmarck med all rätt sade, på grund av en synnerligen svår och tragisk olycka i Östersjön, och att vi måste återskapa detta förtroende hos passagerarna på passagerarfartygen. En liten droppe av vemod, herr kommissionär, är att vi fortfarande inte har något fritt sjöcabotage; vi har fortfarande övergångsregler. Någon liberalisering av konkurrensen har ännu inte uppnåtts, men det är viktigt att vi nu enas om enhetliga säkerhetsföreskrifter i förberedandet av liberaliseringen.
Jag tycker också att det är mycket bra, att råd, kommission och parlament i den gemensamma ståndpunkten har tagit upp en rad aspekter, exempelvis att staterna som har striktare föreskrifter äger medbestämmanderätt om insättande av fartyg från andra länder. Jag anser att det är viktigt, att man även i fortsättningen kan föreskriva nationella tillägg till säkerhetsföreskrifterna, ty inom Europeiska unionen är även risksituationerna helt och hållet olika.
Tillåt mig avslutningsvis en särskilt viktig praktisk fråga, som min kollega Watts redan har tagit upp. Hur skall vi säkerställa att den regelbundna besiktningen av fartygen genom flaggstaterna, som ju är föreskrivna i artikel 10 i direktivet, även faktiskt genomförs? Vi är ju fortfarande de stackarna som diskuterar någon gång mellan klockan 23.00 och 24.00, men vi har säkert utvecklat en viss inre glädje åt detta. Kanske vore det möjligt för er, herr kommissionär, att ännu en gång förklara, hur kommissionen vad gäller hamnstaternas kontroll även i detta fall kanske efter sex eller tolv månader vill säkerställa, att just den förpliktande besiktningen av fartygen genom flaggstaterna faktiskt genomförs, för att även konkret garantera säkerhetsnormerna i varje enskilt fall. Hur vill kommissionen själv organisera detta? Frågan om kommissionens kontroll av medlemsländerna är nämligen något som vi gemensamt bör förespråka.

Lindqvist
Herr ordförande, kolleger, herr kommissionär! Det är oerhört viktigt att vi har tydliga och hårda regler för säkerheten till sjöss. Reglerna bör i så stor utsträckning som möjligt vara internationella, globala. Därför skall de huvudsakligen vara sådana att de ingår i Internationella sjöfartsorganisationens regler, i vilken alla EU-stater är medlemmar.
I praktiken är det dock så att reglernas verkliga utformning varierar väldigt mycket mellan olika länder. I detta sammanhang har EU en viktig kompletterande roll att spela vad gäller att garantera att de internationella konventionerna, i detta fall SOLAS-konventionen, genomförs. Det är bra att säkerhetsreglerna också gäller inrikes resor, passagerare och höghastighetsfartyg.
Det är bra att direktivet också, förutom säkerhet för människoliv som ändå är det viktigaste samt egendom, tar upp frågan om skyddet för miljön . I samband med detta har jag dock en synpunkt. Jag tycker nämligen att denna formulering är alldeles för ytlig. Den måste alltså formuleras om och konkretiseras, så att det blir tydligare vad som avses med dessa tre ord för att betänkandet skall få en riktig konkret innebörd.
Även förslaget om genomförande är bra liksom undantagen från säkerhetskraven. Det verkar överlagt genom att man har en rådgivande kommitté, i vilken både kommissionen och företrädare för de enskilda medlemsländerna ingår; det bådar för ett bättre genomförande.
Eftersom olyckor de senaste åren har visat sig inträffa just på grund av brister i övervakningen av reglerna, är det särskilt viktigt att dessa regler ses över.
Slutligen vill jag säga att ingen åtgärd som kan rädda människoliv, egendom och miljö till sjöss får avvaras. Detta direktiv får ses som ett led i detta arbete.

Kinnock, Neil
Herr ordförande, jag skulle vilja börja med att gratulera utskottet för transport och turism, och särskilt föredragande herr Stenmarck för det arbete som har utförts kring rådets gemensamma ståndpunkt i denna fråga. Jag är mycket tacksam för det konstruktiva arbete som tydligt visas inom ett antal ändringsförslag som inte bara stöder, utan som på ett betydande sätt även förbättrar de nuvarande bestämmelserna som rådet lagt fram. Därför är det med glädje jag kan acceptera att införa alla utom ett av ändringsförslagen i kommissionens granskade förslag.
Många av förslagen avser att ytterligare förbättra de nya bestämmelser som rådet lagt fram i sitt gemensamma ståndpunktstagande för att skilja mellan höghastighetspassagerarfartyg som byggts efter januari 1996 och de som byggts före det datumet. Det gläder mig att kunna konstatera att utskottet stöder rådet och kommissionen i deras synsätt genom att även ta in den nya principen i bestämmelserna om undersökning och godkännande. Jag ser därför fram emot snabba framgångar med denna lagstiftning och jag är också glad över att kunna acceptera ändringsförslag 6 och 7.
Ändringsförslag 3 föreslår fullständig jämställdhet mellan kraven för höghastighetspassagerarfartyg i nationell trafik och de i internationell trafik. Naturligtvis stämmer detta helt överens med huvudsyftet med detta förslag och kommer att garantera en likadan säkerhetsnivå för alla höghastighetspassagerarfartyg som opererar i Europeiska unionens vatten oavsett om dessa går i nationell eller internationell trafik.
Jag är tacksam mot utskottet för framläggandet av pragmatiska lösningar för små och lätta passagerarfartyg som går med konventionell hastighet i havsområde klass B, klass C och klass D. Med förbehåll för redaktionella förbättringar kommer ändringsförslag 2 att garantera att dessa konstruktioner inte felbehandlas som höghastighetspassagerarfartyg, vilket skulle ha kunna bli fallet om formuleringen i SOLAS-definitionen för höghastighetsfartyg hade tillämpats på dem.
Det är med glädje jag kan tala om för parlamentet att jag är beredd att acceptera förslaget om att miljöskydd skall inkluderas som ett av målen för denna åtgärd såsom krävs i ändringsförslag 1. De ärade ledamöterna kanske minns att i den första behandlingen hänvisade jag till den internationella konventionen för förhindrande av marin förorening av fartyg, MARPOL-konventionen, som huvudinstrument för skydd av den marina miljön. Sedan rådet nu har inkluderat nya bestämmelser om säkerhetsklausuler som kan åberopas i händelse av fara för den marina miljön har dock miljöskyddet blivit en särskild del av målen för detta förslag. Därför är det förnuftigt att ta åt sig de kloka förslagen från utskottet för transport och turism.
Även ändringsförslag 4 bör stödas. Det stärker huvudriktningen i den gemensamma ståndpunkten genom att använda samma terminologi som i de nya bestämmelserna som infördes av rådet i artikel 7.5. Genom att använda samma ordalydelse har den gjort det otvetydigt klart att om utskottet anser att en åtgärd som föreslagits av en medlemsstat inte är berättigad, måste den berörda medlemsstaten ändra eller dra tillbaka förslaget om sådana åtgärder. Vad gäller den föreslagna förändringen av typ av kommitté, kan kommissionen inte acceptera ändringsförslag 5 och i det att ett regleringsutskott är det bäst lämpade, eftersom direktivet tillåter ändring av dess bestämmelser för att ta hänsyn till utvecklingen i internationella fora som t.ex. International Maritime Organization.
Sammanfattningsvis kan kommissionen godta ändringsförslag 1, 2, 3, 4, 6 och 7. Jag beklagar att det är så sent att jag inte kan svara på många av de intressanta argument som framförts av Watts och Lindqvist och andra, men jag är säker på att vi kommer att få möjlighet att återvända till dem och det framtida utarbetandet av lagstiftning som på ett effektivt sätt kommer att förbättra säkerheten för liv och farkoster till sjöss och skydda den maritima miljön.
Jag skulle vilja sluta med att tacka parlamentet för att underlätta det snabba antagandet av detta direktiv. Det kommer att ha direkt påverkan på säkerheten ombord på fartyg och farkoster. Återigen vill jag uttrycka min stora uppskattning till utskottet för transport och särskilt herr Stenmarck för det kontinuerliga stöd och det effektiva arbetet som verkligen bidrar till kommissionens och rådets utarbetande av lagstiftning.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Säkerhetsbestämmelser för fiskefartyg
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A4-336/97) för utskottet för transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt antagen av rådet inför antagandet av rådets direktiv om att införa harmoniserade säkerhetsregler för fiskefartyg som har en längd av 24 meter och däröver (C4-0360/97-96/0168(SYN)) (Föredragande: Le Rachinel).

Le Rachinel
Herr ordförande! I sin gemensamma ståndpunkt tillförde rådet flera ändringar i kommissionens förslag till direktiv om säkerhetsregler för fiskefartyg som har en längd av 24 meter och däröver. Kommissionen godkände dessa ändringar eftersom de resulterade i en enhetlig och tydlig helhet. Detsamma gäller för föredraganden och utskottet för transport och turism som i dessa ändringar endast ser förändringar av teknisk eller juridisk art som inte får särskilt stora konsekvenser, vare sig beträffande själva innehållet i förslaget till direktiv eller dess allmänna tankegångar.
De huvudsakliga punkterna i förslaget till direktiv, vilka ändrats genom rådets gemensamma ståndpunkt, är följande. För det första gäller det att från tillämpningsområdet utesluta fritidsbåtar som bedriver fiskeverksamhet utan kommersiella syften. Det gäller en rad terminologiska klargöranden och ändringar av redaktionellt slag som syftar till att förenkla och förklara vissa termer och bestämmelser i kommissionens text vilka bedömts för vaga eller otydliga, i syfte att säkerställa större enhetlighet med Torremolinosprotokollet och definitionerna i Förenta nationernas havsrättskonvention.
Det gäller för rådet att skilja på överensstämmelse med normer för konstruktion, byggande och underhåll mellan befintliga och nya fiskefartyg. Endast nya fartyg åläggs att respektera artikel 14 i direktiv 94/57/EEG. Befintliga fartyg skall uppfylla de normer som gällde när de byggdes. Det blir alltså inga nya avgifter för företagare inom fiskesektorn som man vet är ömtålig och befinner sig i svårigheter. Det handlar i stället om en anpassning av datumen för när de allmänna föreskrifterna för nya och existerande fiskefartyg skall träda i kraft.
Det handlar också om att lägga till en ny bilaga 4 i direktivet. Den berör konstruktion, vattentäthet, utrustning och stabilitet, motsvarande skick av sjövärdighet, maskiner och elektriska installationer samt brandsläckning. Dessa tillägg har accepterats av kommissionen eftersom de fullständigt motsvarar strävan efter harmonisering av säkerhetsnormer på högsta möjliga nivå. Säkerhetsnivån på dessa fartyg kan bara bli strängare.
Det handlar om att klargöra villkor för hur fartyg som seglar under tredje lands flagg kan utsättas för kontrollinspektion av hamnstaten. Dessutom tillämpas denna kontroll, när protokollet väl trätt i kraft, även på fiskefartyg som seglar under flagg tillhörande en stat som inte omfattas av protokollet.
Kommissionen godtog dessa ändringar som också förstärker bestämmelser beträffande överensstämmelse med föreskrifterna i Torremolinosprotokollet för fiskefartyg som seglar under tredje lands flagg. Den raka linjen vid latitud 60- ändrades också delvis för att ta hänsyn till medlemsstaternas territorialhav. Norr om denna linje kan specialåtgärder införas. Det slag av rådgivande kommitté som kommissionen föreslog (typ I) har ändrats och ersätts av en kommitté typ III A som ger större makt åt nationella myndigheter. Kommissionen accepterade dessa ändringar.
Er föredragande önskar emellertid betona två saker. För det första att Europaparlamentet önskar bli informerad om verksamheten i den regelkommitté som inrättas i artikel 8. Även om kommittén endast kan göra anpassningar skulle Europaparlamentet vilja få kännedom om de frågor som diskuteras innan de återfinns på föredragningslistan. För det andra att det är nödvändigt att medlemsstaterna fastställer samordnade bötessanktioner vid överträdelser.
Avslutningsvis kan vi bara uttrycka vårt stöd till rådets gemensamma ståndpunkt som respekterar principerna i det ursprungliga förslaget och innebär ett mervärde, tack vare klargöranden och framförallt de extra bestämmelserna som höjer den harmoniserade säkerhetsnivån. Då inget ändringsförslag har lämnats in anser jag, herr ordförande, att vi kan anta betänkandet i dess nuvarande skick.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag skall fatta mig mycket kort. Jag tror att kollegorna uppskattar det vid denna sena timma. Jag vill bara påpeka, liksom jag gjorde i mitt tidigare inlägg inför plenarsammanträdet vid förstabehandlingen, att det stora antalet olyckor på havet gör fisket till en av de farligaste och mest riskfyllda verksamheterna. Detta direktiv utgör resultatet av en lång och svår process för förbättringar av säkerheten för fiskefartyg. Låt oss följaktligen föra det i säker hamn, och uttrycket kunde inte väljas vid lämpligare tillfälle, och låt oss göra det säkert och snabbt. Direktivet är nödvändigt sedan länge och gör det möjligt att, som ett första steg, nå en harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning som låter staterna inlemma specifika situationer men inom de gemensamma grundprinciperna.
Det är sant, som kommissionen och rådet erinrar om, att åtgärderna bör utformas i beaktande av att det är en krissektor vi talar om, med allvarliga problem av alla slag, vilket innebär att man måste uppskatta svårighetsgraden olika åtgärder kan ha för sektorns redare.
Vi instämmer i föredragandens krav på att Europaparlamentet skall hållas underrättat om verksamheten i den rådgivande kommitté som ska bildas.
Sammanfattningsvis, herr ordförande, som jag redan tidigare har sagt och då det handlar om en första åtgärd, bör direktivet antas så snabbt som möjligt.

Kinnock, Neil
Herr ordförande, jag är tacksam för det fulla stöd som den gemensamma ståndpunkten fått, vilket helt klart kommer att påskynda rådets antagande av detta direktiv. Jag är säker på att vi alla delar den åsikten att när denna åtgärd väl genomförts, kommer den att ge ytterligare stöd för våra gemensamma ansträngningar - kommissionens, parlamentets och rådets - att uppnå en hög kvalitet på sjöfarten i europeiska vatten genom att säkerställa en gemensam säkerhetsstandard för fartygen och största möjliga skydd för de personer som seglar dessa fartyg.
Det är, naturligtvis, det främsta syftet med vårt förslag och dessutom kommer det att bidra till att bekämpa en snedvridning av konkurrensen från sådana operatörers sida, som, tragiskt nog, medvetet underlåter att vidtaga nödvändiga åtgärder för att säkerställa säkerheten.
Jag skulle kort vilja svara på de två specifika kommentarer som framfördes av föredraganden i hans rekommendation. Kommissionen kommer naturligtvis att efterleva det framförda önskemålet att parlamentet i god tid informeras om vilka ärenden som står på föredragningslistan i de utskottssammanträden som behandlar anpassningar i enlighet med bestämmelserna i direktivets artikel 8.
Kommissionen delar också den oro som framförts angående att olika straffnivåer i medlemsstaterna skulle kunna leda till en snedvridning av konkurrensen och förhindra den inre marknaden från att fungera korrekt. Det är just för att undvika en sådan situation som artikel 11 i den gemensamma ståndpunkten kräver att straffen skall vara effektiva, proportionerliga och avskräckande.
Dessutom måste medlemsstaterna, för att säkerställa full insyn i enlighet med artikel 13, kungöra sitt straffsysten för brott mot nationella bestämmelser som antas med grund i direktivet.
Herr ordförande, jag tror att föredraganden försökte understryka behovet av att säkerställa efterlevnanden av dessa bestämmelser i insynens och den rättvisa konkurrensens intresse. Kommissionen kommer naturligtvis att fullgöra sina förpliktelser i detta, och också alla andra avseenden, som fastställts i direktivet. jag är säker på att kammaren inte nöjer sig med mindre och jag är, än en gång, tacksam för dess samarbete.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Främjande av förnybara energikällor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0288/97) av Bloch von Blottnitz för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om förslag till rådets beslut om et flerårigt program för främjande av förnybara energikällor inom gemenskapen - Altener II (KOM(97)0087 - C4-0308/97-97/0106(SYN)).

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Altener II är en fortsättning på programmet Altener I, dvs. ett flerårigt program för främjande av förnybar energi. För de båda första budgetåren har 30 miljoner ecu anslagits. Summan är naturligtvis absolut skrattretande, och ännu mindre än den berömda droppen i havet! Den är desto mer oförståelig när man betänker den absolut nödvändiga reduceringen av miljöförstörande utsläpp, som medlemsländerna förpliktade sig till redan i Rio, Berlin, och nu också inför Kyoto, med målet att uppnå en 15procentig reducering. Det är rent ut sagt absurt, hur man vägrar att hjälpa till med att ge förnybar energi som biomassa, biogas, solenergi, termisk och fotoceller, vind- och jordvärme, ett riktat genombrott på marknaden med hjälp av alla till buds stående medel.
Detta är desto mer förvånansvärt, eftersom det ju är oomtvistat, att just denna sorts energiproduktion inte bara för oss närmare våra mål om en reducering av de miljöfarliga utsläppen, utan också skulle frigöra enorma resurser vad gäller arbetsplatser, helt bortsett från att det i stor utsträckning skulle lösa oss från vårt beroende av energiimport från tredje land. Vid ett riktad befrämjande - och inte med hjälp av dessa alibiåtgärder - skulle fram till år 2010 åtminstone ett värde motsvarande 30 % av efterfrågan på primärenergi i EU kunna tillfredsställas med hjälp av förnybara energikällor.
Det är oomtvistat att administrativa hinder måste avlägsnas för att de förnybara energierna skall få framgång som ramvillkor. Vi behöver till exempel äntligen en reglering av matarpriset i hela Europa för förnybara energier, och skatteåtgärder måste tillgripas. Men detta går inte utan en politisk vilja, som medlemsstaterna hittills emellertid saknat. Så länge som ramvillkoren inte stämmer, fortsätter samtliga program som Save, Altener, Thermie, Synergie att vara enbart kosmetika som döljer verkligheten!
Vad gäller den breda paletten av föreslagna åtgärdsområden å ena sidan och de begränsade medlen å andra sidan så är det inte mycket mening med att arbeta med principen om "något för var och en" . Programmet bode därför enbart koncentrera sig på några strategiskt kloka åtgärder. Vi får inte i något fall tillåta att avfall från tätorter betecknas som regenererande energier. Avfall från tätorter, som ordet säger, är inte regenererande. Det går inte an, att vi med utgångspunkt från denna verkligen skrattretande snäva budget även skall understödja projekt för förbränning av sopor, även om industrin högljutt kräver detta. Om det överhuvud taget skall ske, bör vi i stället enbart behandla biomasseandelen av detta avfall.
Helst skulle jag dock se att vi undantagsvis skulle sätta in våra knappa medel modigt och målinriktat på energiformer som verkligen är löftesrika för framtiden, för att äntligen ge en energipolitisk signal. På så sätt skulle vi, enligt min åsikt, konsekvent understödja solcellsenergi och jordvärme. De brett upplagda befrämjande åtgärderna som kommissionen har lagt fram kommer inte att leda oss mycket längre.
Det kan också fastslås, att även Altener II kommer att förbli ett lappverk, så länge som den politiska viljan fattas, och att den saknas, är oomtvistligt! Ett bevis på detta är den sorgliga omständigheten, att i ungefär tio års tid olika förslag från kommissionen för en i hela gemenskapen gällande energibeskattning regelbundet har pratats sönder och torpederats av rådet.
Ytterligare ett bevis: De europeiska regeringarna har alltsedan Rio gett ut mer än 125 miljarder D-Mark på subventionering av fossila och nukleära energier, men endast 9 % av detta, nämligen 2, 5 miljarder D-Mark, på förnybar energi. Störst är missförhållandet av detta slags främjande av konventionell och förnybar energi i Storbritannien och Tyskland. Kort sagt: Man predikar miljöskydd, men befrämjar energislöseri. Det lilla programmet Altener II har inte mycket att sätta emot detta. Gemenskapens stort understödda politik går nämligen exakt i den andra riktningen: mer trafik, mer energiförbrukning, mer avfall, mer luftföroreningar, mer miljöproblem.
Så länge som vi inte bedriver energi- och miljöpolitik som en generell politik, kommer beklagligtvis inte heller så rörande program som Altener II att leda till någon principiell förbättring.

Argyros
Herr ordförande, ärade kollegor! Kärnan i Altener II är de målinriktade aktionerna för framhävandet av privata och offentliga investeringar i de förnybara energikällorna. Trots detta avsätts i kommissionens förslag två tredjedelar av budgeten till fortsatta aktioner inom Altener I. Dessutom är inte de 30 miljoner ecu som kommissionen föreslår för de två första åren i Altener II enligt allmän åsikt och enligt den åsikt utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik hyser tillräckliga för ett program med så ambitiösa mål.
Med föreliggande betänkande ber vi kommissionen rekommendera en allmän ökning av finansieringen för programmet samt att åter undersöka fördelningen av utgifterna och stödja de riktade åtgärderna som nämns i artikel 2 e vilka utgör programmets stötesten.
I kommissionens förslag fästs större vikt vid studiet av utsikterna för de förnybara energikällornas konkurrenskraft. Vi tror att mer konkreta åtgärder måste föreslås i syfte att inte endast klassa dessa källor som mer ekonomiskt livskraftiga men också konkurrenskraftiga så att de skall kunna dra till sig investerarnas uppmärksamhet.
Kommissionen bör i framtiden skissera en konkret strategi avseende de förnybara energikällornas ingång i den fria marknaden och på så sätt producera en analytisk investeringsplan med konkreta förslag till ekonomiska åtgärder för framhävande av dessa energikällor.
Det är nyttigt att en uppmuntrande investeringsmiljö skapas på nationell nivå och på gemenskapsnivå, med nya lånegivningsmotiv och stödåtgärder, bidrag och skattelättnader som balanserar ut begynnelsekostnaden för installationen av förnybara energikällor. Gemenskapen är skyldig att leda medlemsstaterna till moderniseringen av sina juridiska och investeringsmässiga ramverk. Investeringsorganisationernas reserverade hållning, investerarnas och allmänhetens bristfälliga informering samt avsaknaden av en helhetlig handlingsplan för de förnybara energikällorna på nationell nivå beror främst på strukturella och institutionella svagheter i medlemsstaterna.
Vi hoppas att dessa punkter kommer att tillgodoses av vitboken för förnybara energikällor som kommissionen i denna stund förbereder och på vars grund utvecklingen av en europeisk industri med substantiella möjligheter till export av teknologiskt kunnande och investeringar i tredje länder, framför allt i Central- och Östeuropa, men även länder i södra Medelhavet, kommer att uppmuntras. Gemensamt med de tredje länderna bör också planer om gemensam tillämpning med deltagande av gemenskapen utformas. Det vore nyttigt att försäkra ekonomiskt stöd av programmets aktioner även från andra finansekonomiska organ, såsom Europeiska Investeringsbanken. Kommissionen bör kombinera sina övriga aktioner avseende mellanstora investeringar, vilka återfinns spridda i kommissionens program och fästa vikt vid aktioner som förutser investeringar i förnybara energikällor.

Rothe
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar, kära kollegor! Till att börja med ett hjärtligt tack till föredraganden, Bloch von Blottnitz, för framläggandet av ett verkligt bra betänkande. Men även kommissionen är värd ett erkännande för detta förslag till ett flerårigt program för befrämjande av förnybara energikällor i gemenskapen.
Jag godkänner utan inskränkningar det påstående i kommissionens förslag, som lyder: Den nuvarande sammansättningen av energiutbudet är icke förenlig med de långfristiga kraven i en hållbar utveckling. Ur miljöoch klimatpolitisk synpunkt, med tanke på vårt tilltagande energiimportberoende, med tanke på den sysselsättningsoch industripolitiska betydelsen, finns det en politisk förpliktelse att sörja för en förstärkt användning av förnybara energikällor.
När vi betraktar den ringa ökningen under de gångna åren, vet vi också att det är nödvändigt med avsevärda ansträngningar för att uppnå det i grönboken om förnybara energier fortfarande mycket anspråkslöst satta målet om en fördubbling av användningen av förnybara energikällor. Vid sidan om ordningspolitiska åtgärder, som - hoppas vi, herr kommissionär Papoutsis - ni inom kort kommer att lägga fram för oss som beståndsdel av vitboken, har Europaparlamentet i ställningstagandet till grönboken krävt ett finansiellt och till innehållet förstärkt Altener IIprogram.
Det förutsedda finansiella anslaget med 30 miljoner ecu för 1998 och 1999 motsvarar med säkerhet inte de krav som man kan ställa på unionen. Därför kan man helt och hållet instämma med kommissionen i att budgetmedlen under de återstående tre budgetåren måste utökas betydligt, särskilt också med tanke på det mycket glädjande förslaget, att en ny tyngdpunkt i Altener II-programmet ligger i åtgärder för befrämjande av genomslaget för de förnybara energikällorna.
I betänkandet till grönboken hade Europaparlamentet krävt ett stort gemenskapsprogram för förnyba energi med 1 miljon anläggningar för fotocellenergi på tak och fasader, 15 000 megawatt vindanläggningar och 1 000 megawatt biomasseanläggningar. När vi tittar på aktiviteterna i USA och Japan så är detta snarast återhållsamma krav. Jag hoppas, herr kommissionär Papoutsis, att ni ger oss ett svar i korthet med en på lämpligt sätt utformad vitbok, så att inom ramen för det, som redan sagts, finansiellt otillräckligt utrustade Altener II-programmet de första riktade åtgärderna kan påbörjas, som sedan senare skall utvidgas på en ny ekonomisk grundval.
Två korta anmärkningar till. I ändringsförslag från utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi krävs en utvidgning av programmet till de sydliga medelhavsgrannstaterna och till samarbetspartnerna till EU. Min grupp förespråkar utan inskränkning att man befrämjar förnybara energikällor i dessa länder, men Altener-budgeten orkar inte med det. Exempelvis kan Meda, Tacis och Phare användas.
En mening till som avslutning: Jag talar nu inte för hela min grupp, jag vet att det där finns andra ståndpunkter, men att klassa och subventionera avfall från tätorter, bortsett från biomassa, som förnybara energikällor, det ligger väl vid sidan om verkligheten!

Robles Piquer
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kollegor, det fåtal som är här, jag anser att vi först måste gratulera kommissionen och speciellt kommissionär Papoutsis, som har visat en stor sensibilitet, jag skulle vilja kalla den medelhavsk, för att förstå dessa problem och för vilket grönboken är ett bra bevis och jag hoppas att också den nära förestående vitboken som vi väntar på med spänning kommer att vara det.
Jag anser också, herr ordförande, att vi bör vara försiktigt optimistiska. Vissa fakta talar för att situationen är på väg att förändras. Exempelvis kommer det i dag information från Tyskland om att regeringen och även delstatsregeringarna kommer att investera i stora fabriker för solceller. En nyligen publicerad bok i England visar också på en målsättning för mitt land, Spanien, på en produktion av 300 megawatt av vindenergi i början av nästa årtusende. Men bara i en region, i Galicien, strävar samtidigt den galiciska autonoma regionen som kanske utgör mindre än en tiondel av den spanska befolkningen, efter att komma upp i 900 megawatt.
Vi vet att situationen är mycket bättre än genomsnittet i länder som Österrike, Finland och Sverige och vi anser kort och gott att situationen håller på att förändras. I själva yttrandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd nämns ett engelskt officiellt mål om att inte mindre än 20 % av energin skall komma från vindkraft år 2025.
Jag anser också att vi måste ge en eloge, och jag gör detta mycket gärna, för det beundransvärda arbete som Bloch von Blottnitz har genomfört, ett arbete i vilket hon naturligtvis har lagt ned hela sin iver och fasta övertygelse. Jag tror att vårt kompetenta energiutskott har bidragit till detta arbete med några ändringsförslag som har accepterats av kommissionen. Därför kommer vår grupp att rösta för betänkandet av Bloch von Blottnitz i den form det har förändrats genom den legitima debatten och där utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi har berikat hennes excellenta text.
Däremot kan vi inte stödja det sista ändringsförslaget, ändringsförslag nummer 28, från Holm för den gröna gruppen, därför att vårt utskott efter en seriös debatt, som naturligtvis vår grupp deltog i, avvisade ändringsförslaget, vilket avser att avskaffa konceptet om avfall från tätorter. Vi anser att detta är element som bör användas, såsom hittills har skett, inom ramen för de allmänna Altener-programmen.
Vi anser att våra ändringsförslag lämnar ett visst bidrag som är till nytta. Låt oss exempelvis titta bakåt. Kommissionen, och i något fall om än med ringa entusiasm, regeringarna, har utan tvivel gjort mycket. Men kommissionen har stött sig på det civila samhället. Själva Altener-konferensen i Sitges, för mindre än ett år sedan, och konferenserna om förnybara energikällor i Madrid, Milano och Aten, som inte hade varit möjliga utan kommissionens stöd, visar att det finns ett socialt stöd som jag menar är viktig att komma ihåg.
Vi anser också att vi har berikat dokumentet genom att fastställa några målsättningar, som målet att ersätta åtminstone 15 % av energiefterfrågan med förnybar energi till år 2020, och även att fastslå en minskning av koldioxidutsläppen med 15 % jämfört med år 1990.
Samanfattningsvis, herr ordförande, anser vi att dessa och andra ändringsförslag har berikat den utmärkta texten av Bloch von Blottnitz och vi hoppas att kommissionen tar för gott att acceptera dem och att de kommer att utgöra en del av det definitiva dokumentet som skall stödja Altener II av vilket vi förväntar oss, åtminstone några blygsamma, men lika effektiva, resultat som de Altener I har gett, på grund av mängden ekonomiska medel.

Kronberger
Herr ordförande! När det gäller förnybar energi talar vi om miljöskydd, det är riktigt. Vi talar om arbetsplatser i samband med förnybara energikällor, det är också riktigt. Vi talar så gott som aldrig om problemet med anskaffande av fossila energikällor. Hundratusentals människor dör varje år i samband med detta. Jag påminner om gulfkriget, om kriget i Afghanistan, i Tjetjenien eller det nu aktuella i Zaïre eller Kongo.
Vi måste bli medvetna om problemets hela dimension, nämligen att det inte kan finnas någon fred på 2000-talet på basis av fossila och nukleära energikällor. Vi behöver därför förnybara energikällor inte enbart av miljöskyddsskäl, av ekonomiska och sociala skäl, utan framför allt av fredspolitiska skäl, ty det finns ingen fredsordning för 2000-talet utan en övergång till förnybara energikällor.

McNally
Herr ordförande! Europaparlamentet välkomnar detta femårsprogram. Vi tackar även kommissionär Papoutsis för hans ständiga engagemang vad gäller förnybar energi. Altener hjälper till att finansiera det enda rådgivningscentrumet i Förenade Kungariket om förnybar energi. Altener II är ett av de, beklagligtvis få, åtgärder som gör att våra delegater har något att komma med vid konferensen i Kyoto. Det ligger i tiden. Tyskland tillkännagav i dag två stora program för förnybar energi - fotoelektromotorisk omvandling. Både Shell och BP investerar jättesummor i förnybar energiteknologi. USA går framåt liksom Japan.
Mina damer och herrar, jag hoppas att ni kommer att besöka utställningen utanför denna kammare om Teres IIprogrammet. Jag skall be att få tacka kommissionen för det programmet och särskilt Perez Latorre för hennes hjälp i att sätta upp utställningen.
Jag skulle vilja lägga fram mitt huvudargument tre gånger. Det saknas tillräckligt med pengar. Det saknas tillräckligt med pengar. Det saknas tillräckligt med pengar. Jag hoppas att jag har uttryckt mig tydligt. 250 miljoner ecu skulle vara en realistisk och adekvat finansiering för Altener II. Det låter som mycket pengar. Vi lägger ner så mycket nästan utan att tänka på kärnenergi. Låt oss prioritera på rätt sätt. Låt oss se framåt på ett sätt som jag tror att Altener II kommer att göra. Jag är glad över att den kommer att utgöra en del av den energiram som borde kommit för länge sedan. Den kommer att göra det tydligt för ledamöterna av detta parlament exakt vad vi gör när det gäller energi och jag hoppas att en rättslig grund för det kommer att tas fram mycket snart. Kommissionären har stöd från Europaparlamentet i arbetet att föra Altener II framåt.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Jag stöder kommissionens förslag om att fortsätta Altener I. Men i betänkandet finns det också sådant som jag inte kan acceptera, till exempel det att förnybara energikällor och fusionsforskning ställs i ett motsatsförhållande.
Det gäller att stå med fötterna stadigt på jorden när man ställer upp mål om en andel på några procent av energiproduktionen för de förnybara energikällorna. De mest effektiva sätten att minska koldioxidutsläppen är att bygga ut kärn- och vattenkraften. Ersätter man ett kolkraftverk på tusen megawatt med kärnkraft kan man minska utsläppen av koldioxid med sex miljoner ton per år, och det är faktiskt mycket. I Finland var koldioxidutsläppen 1996 sammanlagt sextio miljoner ton.
Man får inte glömma att alla former av energiproduktion, också förnybara, har negativa miljöeffekter. De mest lovande bland de förnybara energikällorna är biomassor, främst då träbränslen. Finland är det ledande landet i Europa vad gäller utnyttjning av träbränsle främst tack vare att avlut från industrin används för energiproduktion. Omkring 15 % av elektricitetsproduktionen i Finland använder träbaserade bränslen.
Solenergi och vindkraft är mycket marginella energikällor i en nära framtid. Inom utnyttjningen av solenergi måste det ske ett radikalt tekniskt genombrott, annars kommer den inte att ha någon betydelse inom energiproduktionen. Vindkraft är bra för småskalig, lokal elproduktion, i skärgårdar och kusttrakter. Danmark, som genom sitt geografiska läge har utmärkta vindförhållanden, tillgodoser bara cirka tre % av sin elkonsumtion med hjälp av vindkraft.
Betänkandet uppmanar till större satsningar på forskning i förnybara energikällor för att bättre resultat skall nås. Fastän jag vanligen hör till dem som talar för forskning, är detta ett krav som jag inte kan skriva under. Framtidsutsikterna för de förnybara energikällorna är inte beroende av ekonomiska inversteringar, deras roll inom energiproduktionen kommer att förbli en biroll.

Papoutsis
Herr ordförande, ärade kollegor! Tillåt mig till att börja med att speciellt tacka föredraganden Bloch van Blottniz för hennes utmärkta betänkande.
Det första Altener-programmet bevisade sitt värde för framhävandet av förnybara energikällor och programmets första resultat var verkligen högst tillfredsställande. Det nya programmet Altener II utgör inte endast en enkel förlängning av det gamla programmet. Jag tror att Altener II, såsom det kommer att utvecklas i framtiden, verkligen kommer att spela en särskilt speciell roll.
Jag skulle till att börja med vilja göra några anmärkningar gällande det nya programmets karaktär. Den första punkten jag skulle vilja uppehålla mig vid gäller grönboken om förnybara energikällor, vilken jag hade möjlighet att presentera för er för några månader sedan. Era förslag och det stöd ni generöst gav till grönboken tillät oss att gå vidare med utarbetandet av en vitbok för en gemenskapsstrategi och samtidigt en ny handlngsplan avseende förnybara energikällor. Jag skulle inför er vilja säga att jag har för avsikt att presentera denna vitbok for kommissionen i november.
Programmet Altener II återinriktades i syfte att inkorporera nya aktioner inom ramen för den mer allmänna gemenskapsstrategin för de förnybara energikällorna samt även den nya handlingsplan vi kommer att presentera.
Den andra punkten jag skulle vilja markera avser ramprogrammet för energi, kring vilket vi i dag hade en diskussion i kommissionen. Programmet Altener II kommer att införlivas i detta ramprogram för energi och kommer att utgöra en av dess grundläggande medelpunkter.
Jag skulle vilja understryka att det för programmets oavbrutna fortsättning är nödvändigt att det godkänns av rådet. Detta är fullt kompatibelt med ramprogrammet, i vilket det kommer att införlivas när det slutligen godkänns inom de närmaste månaderna, möjligtvis under nästa år.
Den tredje punkten rör den Europeiska unionens utvidgningsförfarande. Det nya programmet förutser verkligen, inom ramen för aktionerna som syftar till underlättandet av anslutningen av Central- och Östeuropas länder samt Cypern, dessa länders deltagande, samt deltagandet av länder i det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.
Vad gäller aktionerna och åtgärderna vi har för avsikt att åtaga oss inom ramen för Altener II, är det till att börja med vår grundläggande strävan att fortsätta och utöka de av programmets aktioner som ansetts positiva och effektiva. Vår grundläggande oro är att koncentrera vår uppmärksamhet på de aktioner vilka skulle kunna förbättra de resultat vi hittills haft och även göra våra försök mer effektiva.
Programmet förutser också nya åtgärder som syftar till två konkreta mål. Först av allt, till att uppmuntra privata och offentliga investerare gällande produktion och användning av energi från de förnybara källorna. För det andra till utrustningen med de nödvändiga medlen för förverkligandet och kontrollen av gemenskapsstrategin och aktionsplanen för de förnybara energikällorna med 2010 som mål.
Herr ordförande, programmet Altener II har verkligen särskild betydelse. Det har särskild betydelse då det, som många av talarna betonade, medverkar till att förverkliga våra sammanlagda gemenskapsmål, vad gäller minskningen av utsläpp av gaser, vilka vållar växthuseffekten. Det kommer också att spela en viktig roll i utformandet av de nödvändiga förutsättningarna för ökningen av andelen förnybara källor i vår energivågskål, samt även i minskningen av unionens beroende av energiimport.
Vi bör inte glömma att utvecklingen av förnybara energikällor siktar på deras ökade ingång på marknaden. På detta sätt medverkar den naturligtvis positivt till framhävandet av unionens allmänna politiska prioriteringar inom ekonomisk och social sammanhållning, till lokal och regional utveckling, till mer allmän ekonomisk utveckling och naturligtvis till skapandet av nya sysselsättningstillfällen.
Herr ordförande, jag skulle nu speciellt vilja omnämna de ändringsförslag som inlämnats. Till att börja med en allmän observation: de flesta av ändringsförslagen låter oss förbättra förslaget och det är därför vi kan acceptera dem. Vi tror dock att vissa av ändringsförslagen har mer att göra med vitboken om gemenskapsstrategi för förnybara energikällor trots Altener-programmet i sig. Trots allt detta och mer konkret, kan kommissionen acceptera ändringsförslag nr. 2, 6, 8, 9, 10, 19, 21, 23 och 25, som de lämnats in.
Kommissionen accepterar även till att börja med vissa av parlamentets ändringsförslag. Dessa anser vi skulle antingen kunna införlivas i texten med en ändring i deras ordalydelse, eller så anser vi att de redan täcks av vårt förslag. Inom denna ram accepterar vi alltså med en enkel ändring av ordalydelsen ändringsförslagen 5 och 7.
Vad gäller ändringsförslag nr. 12 tror vi att det i förslaget kan införlivas en allmän redogörelse för målsättningen att fördubbla delen av förnybara energikällor med 2010 som målsättning som en konsekvens av diskussionen kring vitboken. Just de målen kommer dock att utvecklas vidare inom ramen för vitboken. Den andra delen av ändringsförslag nr. 12 tror vi kan införlivas i förslaget, men undantag för hänvisningen till främjande av teknologin, just för att denna hänvisning står i större relation till de verksamheter som utvecklas inom ramen för Thermie-programmet.
Jag tror att innehållet av ändringsförslag nr. 13 täcks av artikel 1 i programförslaget.
Vi håller även med om ändringsförslag nr. 15. Av detta skäl kommer vi att omformulera omnämnandet till de olika sektorerna vilka undersökningarna i artikel 2, punkt 1 a täcker.
Gällande ändringsförslag nr. 16 håller jag med er om att den miljövänliga turismen utgör en oskiljaktig del av planering på lokal och regional nivå. Ändringsförslag nr. 16 skulle kunna införlivas i förslaget, där vi nämner vissa vitala sektorer inom ramen för planeringen.
Vi kan även omformulera och koncentrera aktionerna för informering vilka nämns i artikel 2, punkt 1 c så att dessa återspeglar ändringsförslag nr. 17 och 18.
Vad gäller ändringsförslag nr. 20 anser kommissionen att formuleringen av de första och tredje punkterna av artikel 2, punkt 1 f, behöver vara heltäckande och komplett. Övervakningen av strategin och de framsteg som gjorts av gemenskapen och dess medlemsstater, bör täcka alla sidor och alla sektorer som nämns i vitboken. Av detta skäl, vore det inte gynnsamt att speciellt nämna endast några sektorer. Därför föreslår vi i detta skede att vår ursprungliga text kvarstår.
Vi håller dock med om ändringsförslag 22 och vi kommer att införliva det med en ändrad ordalydelse likt artikel 2.
Däremot kan inte kommissionen acceptera ändringsförslag nr. 1, 3, 4, 11, 14, 24, 26, och 27.
Vad gäller ändringsförslag nr. 1 uttrycker kommissionen sin fulla tillfredsställelse med framgången av konferensen Altener och har för avsikt att återupprepa denna erfarenhet som visade sig vara positiv. Dock skulle en sådan omnämning endast kunna ske i motiveringsrapporten som bifogas förslaget, men inte i den juridiska delen av förslaget. Detsamma gäller ändringsförslag nr. 3.
Ändringsförslag nr. 4 utgör ett exempel på initiativ som är mer lämpat för införlivande i vitboken för vår gemenskapsstrategi.
Innehållet i ändringsförslag nr. 11, alltså gällande öppnandet av Altener-programmet i Medelhavsländerna, kan inte i denna stund accepteras då det inte finns anslutningsavtal dessa länder.
Vad gäller ändringsförslag nr. 14 anser kommissionen att storleken på anslaget bör avgöras av den myndighet som ansvarar för budgeten. Därför kan vi inte från vår sida acceptera ändringsförslaget.
Ändringsförslag nr. 24 kan inte heller accepteras därför att de rapporter som kommissionen inlämnar till organen är föremål för artikel 6.
Vad gäller ändringsförslag nr. 26 och 27, vilka hänför sig till överläggningar, kan inte kommissionen acceptera dem som sig bör och i detta fall bör vi följa den allmänna procedur som förutses för denna fråga.
Herr ordförande, innan jag avslutar skulle jag även vilja meddela att kommissionen i dag på morgonen diskuterade ramprogammet för energi. Som ni känner till, åberopar sig en stor del av detta program på förnybara energikällor och även på energieffektivitet. Tyvärr kunde inte kommissionen, trots att den var samstämmig vad gäller programmets politiska målsättningar, nå ett slutgiltigt beslut om detta program på grund av att det fanns olika närmanden och olika åsikter om programmets budget. Jag säger er också att jag inte blir särskilt glad åt att höra vissa av de förslag som hörts. Det huvudsakliga argumentet som används är att de löpande offentlig-juridiska utsikterna, vilka naturligtvis även innefattar 1998-1999, inte tillåter stora ökningar inom området förnybara energikällor, då parlamentet inte förutsåg att uttrycka sin politiska vilja, som den uttrycks i dag, även under diskussionen om 1998 års budget. Naturligtvis kvarstår ramen för nya offentlig-juridiska utsikter efter 2000 öppna, då det gällande detta inte finns några indikationer. Den enda offentliga indikationen som finns i denna stund från de grundläggande organens sida är endast Kommissionens förslag gällande Agenda 2000. Inom ramen för Agenda 2000, utgör inte energin en av de större prioriteringarna.
Trots detta, eftersom vi befinner oss i början av denna process, eftersom vi befinner oss i början av denna diskussion inom ramen för rådet och parlamentet, tror jag att alla vi som tror på och vill fortsätta stödja de förnybara energikällorna, alla vi som tror att detta är ett område för vilket det bör avsättas stort kapital och viktiga finansiella medel, just för att det bidrar till alla grundläggande prioriteringar för skydd av miljön, nya teknologier, skapandet av nya sysselsättningstillfällen, bör vi utöka våra försök under de kommande åren så att de förnybara energikällorna verkligen kommer att utgöra inte endast en politisk prioritering i ord, men en politisk prioritering både i finansiering och i gemenskapens budget.
Av detta skäl skulle jag alltså å ena sidan vilja ta emot er kritik vad gäller storleken på budgeten vi föreslår för Altener II, men samtidigt skulle jag å den andra vilja förklara varför vi befinner oss i en väldigt svår sits, i just denna svåra ekonomiska situation som hela den Europeiska unionen befinner sig i.
Herr ordförande, ärade ledamöter, jag skulle vilja säga och försäkra er om att den Europeiska kommissionen har gjort allt för att försöka att införliva den största delen av parlamentets förslag i texten till sitt förslag om programmet Altener II. Jag skulle än en gång vilja tacka er, tacka alla, tacka föredraganden fru Bloch von Blottnitz och alla talare som fick ordet, för ert stöd, både till föreliggande förslag och vad gäller vårt mer allmänna gemensamma försök att framhäva förnybara energikällor.

Bloch von Blottnitz
Jag har bara en fråga: Hur är det med ändringsförslag 28 och 29? Där har vi tyvärr inte hört någonting från er, och det är mycket viktiga ändringsförslag från oss. Om ni nu inte har dem framför er, kan ni kanske tala om det för oss i morgon bitti.

Ordföranden
Vi kan se till så att svaret ges på ett annat sätt.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Fiskeriavtal med Mauretanien
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0303/97) av Imaz San Miguel om förslag till rådets förordning (EG) om ingående av ett avtal i form av skriftväxling om ändring av avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Islamiska Republiken Mauretanien om samarbete i fråga om havsfiske(KOM(97)0263 - C40421/97-97/0158(CNS)).

Imaz San Miguel
Herr ordförande! Det betänkande vi behandlar i dag antogs av fiskeriutskottet den 8 oktober och tar upp fyra tekniska förändringar som gjorts i det gällande fiskeriavtalet mellan Europeiska unionen och Islamiska Republiken Mauretanien. Sanningen är att det är förändringar av mindre vikt. I vilket fall som helst vill jag tacka kommissionären som, trots att det är ändringar av mindre vikt och trots att hon i dag har kommit tillbaka från en resa, är närvarande här i kammaren vid denna sena timma.
Det handlar om ändringar som inte påverkar fiskeriavtalets väsentliga beståndsdelar, såsom avtalets giltighetstid, den ekonomiska ersättningen eller fiskemöjligheterna, utan rör rent tekniska frågor vars möjligheter till förändring redan tagits upp tidigare i artikel 8.5 i det tidigare undertecknade avtalet.
Konkret handlar de föreslagna förändringarna om en förändring av fiskeperioden för bläckfisk och denna förändring har i praktiken redan tillämpats innan den 31 juli i år och det handlar om högst tre fartyg som hör till kvoten för det andra året som har överförts till kvoten för det första året, så att det som i realiteten var en fördelning på 25 fartyg och 40 för första året, har blivit 28 och 37. Allt detta naturligtvis med bibehållande av flexibilitetsmarginalen på 3 % för det tillåtna tonnaget enligt det tidigare avtalet.
Den andra ändringen som har införts just på begäran från de mauretanska myndigheterna, görs som en anpassning av avtalet till den interna mauretanska lagstiftningen, och förbjuder, i det pelagiska fisket, att dubblera trålens nätsäck och att dubblera de trådar som trålens nätsäck består av.
Den tredje ändringen handlar om möjligheten att bevilja kvartalsvisa licenser för tonfiskfartyg och fartyg med flytrev, istället för årliga licenser vilket var fastställt tidigare. Allt detta givetvis med en proportionell minskning av avgifterna.
Slutligen, den fjärde ändringen som handlar om införandet av en avgift från de 22 pelagiska fartygen på 350 ecu per månad och fartyg för utgifterna för vetenskaplig forskning.
Alltså fyra ändringar som inte berör grunden i avtalet eller de budgetmässiga beloppen och som i viss mån bidrar till att förbättra möjligheterna för gemenskapens redare och i vissa fall bidrar till tillämpningen av bevarandeåtgärder av resurser i enlighet med mauretansk lagstiftning.
Således fyra tekniska ändringar som logiskt sett bör antas också i detta parlament, allt inom ramen för ett för gemenskapsflottan fördelaktigt fiskeriavtal, som avtalet med Islamiska Republiken Mauretanien är, och som är i kraft fram till och med juli månad år 2001.
Såsom betänkandet om den framtida gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002 som har diskuterats av kammaren i eftermiddag, tar upp, utgör fiskeriavtalen ett intressant tillskott till gemenskapsflottan inför obalansen mellan kapacitet och resurser. Då ändringarna således skapar sysselsättning och ekonomisk aktivitet i Europeiska unionen, bör vi stödja dessa vilka innebär en förbättring av de nuvarande avtalen.
Därför hoppas jag på ett fast åtagande av Europaparlamentet för att försvara filosofin bakom fiskeriavtalen, vilka alltid anpassats efter situationen i det land med vilket avtalet ingåtts och ändringarna vi skall anta bidrar följaktligen till denna utveckling.
Beträffande förfarandet finns det en annan aspekt att understryka. Så som utskottet för rättsliga frågor har uttryckt det till Europaparlamentets fiskeriutskott i ett yttrande, kräver inte förslaget till beslut genom vilket avtalet förändras att samtyckesförfarande tillämpas eftersom ingen av dess bestämmelser, var och en för sig, har betydande budgetmässiga följder för gemenskapen i enlighet med artikel 228 i fördraget. Det hindrar dock inte att parlamentet vidhåller sin ståndpunkt, och Palacio kommer sedan att utveckla detta närmare och naturligtvis mycket mer preciserat, från resolutionen från november 1996 i vilket man anser att den rättsliga grund som bör tillämpas i fiskeriavtalet mellan Europeiska unionen och Islamiska Republiken Mauretanien är samtyckesförfarandet i enlighet med bestämmelserna i artikel 43. Detta är en befogenhet Europaparlamentet har som vi inte varken bör eller kan avstå ifrån och vars uppfyllande betyder att ge medborgarna mer makt och kontroll och definitivt borga för Europaprojektet.
Av detta skäl gör vi en tydlig hänvisning till denna ståndpunkt i punkt 2 i lagstiftningsresolutionen som vi skall rösta om.
Med ovanstående motiveringar, så som det har antagits i fiskeriutskottet och med de föreskrivande positiva åsikterna från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt å ena sidan och utskottet för utveckling och samarbete, å den andra, yrkar jag på bifall från Europaparlamentets kammare för det refererade betänkandet som vi skall rösta om imorgon.
Jag vill återigen, herr ordförande, tacka kommissionären som i dag kommit från en resa och som ändå är så tillmötesgående att hon närvarar vid denna debatt om betänkandet om tekniska ändringar som, även om de är av mindre betydelse, naturligtvis har betydelse liksom alla Europeiska unionens åtgärder.

Medina Ortega
Herr ordförande! Denna sena timma är inte så lämplig för ett djupgående tal av akademisk karaktär om avtalet med Islamiska Republiken Mauretanien. Föredraganden har framställt det på ett mycket tydligt sätt: det handlar inte om ett komplett internationellt fördrag, utan om ett enkelt utbyte av skrivningar. Ett utbyte av skrivningar som gör några tekniska anpassningar och som därigenom bidrar till att göra den rättsliga grunden, som kommissionen föreslagit, fullkomligt korrekt.
Men eftersom det är så sent på kvällen undrar jag, herr ordförande, om det inte vore bättre att, istället för att göra en komplett analys och utnyttja tillfället att vi har kommissionären här, berätta en saga som om vi befann oss i en saga i Tusen och en natt för att se om vi inte skulle kunna gå hem och sova litet lättare.
Kommissionären och jag själv beundrade i vår ungdom en typ av idé, vilket jag föreställer mig att många andra här också gjorde. Jag syftar på en stor kinesisk politikers idéer. Han hette Mao Zedong och lämnade efter sig ett verk som hade stort inflytande och som hette Maos lilla röda och i en översättning, jag har aldrig kunnat läsa Maos lilla röda på kinesiska eftersom jag inte har den förmågan, läste jag en mycket berömd mening ur boken där Mao Zedong rekommenderade att i stället för att ge en fisk till ett barn för att äta, var det bättre att ge honom ett metspö för att fiska.
Inflytandet av Maos lilla röda tycks ha varit kolossalt, ja, enormt. Och i detta ögonblick har kineserna ökat sin fiskekapacitet på ett extraordinärt sätt, så till den grad att just nu, när vi bekymrar oss om någon teknisk ändring i avtalet med Islamiska Republiken Mauretanien, berättar fiskarna, för jag råkar bo mycket nära, att det finns en kinesisk fiskeflotta, och medan vi fiskar upp fisk för fisk lär det vara ett antal miljoner kineser som är ute och fiskar, för de sopar rent hela fiskebanken.
Detta visar då, å ena sidan, användbarheten och effektiviteten i Mao Zedongs idé och samtidigt faran för fisket och för fiskarna. För, uppenbarligen har de en teknik, och jag vet inte om de har lärt sig den av Konfucius eller av Lao Tse, vilken innebär att de täcker ett visst område och i det området åker de kinesiska fartygen och låter varenda kines fiska så att det efter ett antal turer inte finns en fisk kvar och inte heller några möjligheter för att där skulle kunna förekomma någon fisk i framtiden.
När vi nu har fått kommissionären att komma hit i kväll, trots den sena timmen och att hon uppenbarligen är trött, skulle jag vilja ta tillfället i akt för att se om vi utifrån Mao Zedongs undervisande och lärande karaktär inte skulle kunna, från kommissionen sida, ge en kompletterande lektion, det vill säga att förklara för kinesen att om man tar upp för mycket fisk kommer han till slut att stå där utan mat och han kommer att svälta. Vi skulle också behöva förklara för våra vänner i Islamiska Republiken Mauretanien och våra vänner i Kina att i fiskeriverksamheten är en begränsning av godo.
Jag tror att Europeiska gemenskapen just nu visar på exempel i denna aspekt. Jag tror att vi oroar oss och jag anser att kommissionären har en stor del av ansvaret för och en stor del av förtjänsten av denna begränsning och för det sätt som Europeiska unionen i dag bedriver sitt fiske. Men kanske som en andra del i denna verksamhet, och jag vet att kommissionär Bonino är mycket upptagen i sitt arbete, skulle kanske Europeiska gemenskapen, genom att använda dessa fiskeriavtal kunna förklara för våra vänner mauretanier och våra vänner kineser att efter en viss effektivitetsnivå i fångsterna är det som inträffar ren förstörelse.
Sammanfattningsvis, herr ordförande, räcker det inte med att vi i gemenskapen, begränsar vår fångstkapacitet och antar åtgärder av specifik karaktär för att nå denna reducering. Vi kanske också borde använda vår position för att lära andra att fisket är en mycket farlig verksamhet och att ett överdrivet fiske kan förstöra fiskebankerna och att vi kanske kan hjälpa kineserna och mauretanierna att utöva verksamheten med en viss måtta och begränsning.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande, fru kommissionär! Efter denna oerhört intressanta utvikning från Medina verkar det kanske litet torftigt att återgå till frågan om den rättsliga grunden. Jag måste också säga att Imaz San Miguel har sagt det viktigaste.
För utskottet för rättsliga frågor är det viktigt att framhålla att vi betraktar kommissionens förslag till rättslig grund som lämplig, det vill säga artikel 43 i botten, och för formen artikel 228.3 första stycket. Och det därför att det i denna rättsakt, som Imaz San Miguel sade, inte anses föreligga ändringar av betydande budgetmässiga följder.
Detta också på grund av att man inte kan dra paralleller mellan formerna i detta fall och i gemenskapsrätten. Det vill säga att förändringen av en rättsakt inte nödvändigtvis måste följa samma förfarande som för en grundläggande rättsakt
Med detta sagt måste vi insistera, även om Imaz San Miguel redan har gjort det, på att parlamentet, liksom kommissionen gjorde, håller fast vid försvaret av att den lämpliga rättsliga grunden för rättsakten för avtalet med Islamiska Republiken Mauretanien, förordningen 408/97, är artikel 228.3 andra stycket i förbindelse med artikel 43, som fortfarande gäller i botten. Och detta för att vi har i beaktande ett interinstitutionellt avtal som denna kammare begär, eller i sista hand och om inget annat återstår bör denna kammare göra gällande att EG-domstolen inte accepterar detta rättsliga koncept som för tillfället är oklart i tolkningen av vad som är betydande budgetmässiga följder, att den har tolkningsrätt och framför allt när rådet, som i detta fall, inte ger några skäl för att ändra den rättsliga grunden som kommissionen har föreslagit och som var, vilket också är parlamentets kriterium, artikel 228.3 tredje stycket.
Således, herr ordförande, har vi en oglitighetstalan i EG-domstolen och vi hoppas att domstolen i det här fallet avgör vad som bör förstås med begreppet "betydande budgetmässiga följder" .

Bonino
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag har faktiskt inte så mycket att tillägga angående betänkandet av Imaz San Miguel för, som han redan har sagt, handlar det om tekniska åtgärder och små förändringar som förbättrar bevarandet av resurserna genom mer selektiva instrument.
Därför vill jag utnyttja dessa få minuter för att säga två saker: den första handlar om fiskeflottan i Mauretanien som inte hör till gemenskapen. För tio dagar sedan gjordes ett besök i Mauretanien för att kontrollera fiskeriavtalet. Och det finns mycket riktigt två problem: ett är den kinesiska flottan som använder mauretansk flagg i ett joint venture eller hur det må vara. Men det finns också ett annat problem: den oreglerade utvecklingen av det icke-industriella fisket. Det finns i dag omkring 3-4 000 kanoter som fiskar bläckfisk och som dessutom fiskar i kustområdet, vilket är lekplatsen. Vi har alltså dessa två problem. Och jag vill försäkra Medina om att vi förklarar allt detta med alla tillgängliga argument. Men vi kan inte tvinga på dem någonting då det är ett suveränt land som agerar i sina egna territorialvatten. Dock kan diskussionen vi har fört med de mauretanska fiskarna, inte de kinesiska utan de mauretanska, hjälpa oss att komma litet närmare ett ansvarsfullt fiske som vi alla försöker uppfylla i gemenskapsflottan med stora problem för fiskarna.
Dialogen har alltså inletts, men det går inte, av rättsliga skäl som ni mycket väl förstår, att tvinga dem. Men jag litar på att vi åtminstone skall kunna uppnå några positiva aspekter, exempelvis att även den icke-industriella flottan följer fiskeperioden i fortplantningsområdena. Dessutom hjälper vi mauretanerna att förbättra kontrollsystemet, med hjälp av medlemsstaterna, men också med en del av avtalets finansiering. Det är en lång väg att gå men jag vill försäkra ledamoten om att detta är något vi är engagerade i.
Herr ordförande, ärade ledamöter, tillåt mig använda två minuter för att göra några precisioner angående den debatt som har ägt rum i dag. I dag på eftermiddagen ägde en mycket lång debatt rum i denna kammare om reformen av den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002. Jag var inte närvarande, herr ordförande, helt enkelt för att jag ännu inte har förmågan att vistas på flera platser samtidigt. Jag var varken på resa eller på bio, utan mittemot här, på ett möte för konsumenter till vilket flera tiotals personer hade mobiliserats.
Parlamentet, herr ordförande, är säkert suveränt i att utarbeta sin egen föredragningslista, men när jag fick vetskap om att denna debatt skulle äga rum i dag kontaktade jag ordföranden för fiskeriutskottet och generalsekretariatet för att se om det skulle gå att ändra föredragningslistan så att jag skulle kunna närvara, eftersom debatten om reformen av den gemensamma fiskeripolitiken är av stort intresse för mig, som ni nog kan föreställa er, . Det gick inte att ändra föredragningslistan. Man förklarade för mig att betänkandena kommer i en ordning efter betydelse och därför gick det inte att lägga debatten på kvällen. Och jag kan ännu inte, herr ordförande, utföra miraklet att befinna mig på flera platser samtidigt.
Jag säger det här därför att i ljuset av detta, och i ljuset av att fiskeriutskottets ordförande vet att vi har försökt ändra parlamentets föredragningslista sedan tio dagar, finner jag en del av dagens kritik häpnadsväckande å ena sidan och politiskt sett dåligt överensstämmande å den andra. Jag anser uppriktigt sagt att ur kommissionens frånvaro i dagens debatt dra slutsatsen om dåligt intresse hos själva kommissionären är helt grundlöst. Jag utgår ifrån att ordförande Fraga också är mycket intresserad av fisket, och om hon inte är närvarande nu antar jag att det beror på att hon har något att göra. Jag beklagar mig inte eller gnäller. Jag förväntar mig bara att den interinstitutionella relationen blir mer korrekt och förlitar mig på att det blir så, herr ordförande.

Ordföranden
Tack, fru kommissionär. Vi måste naturligtvis inse att inte ens Fraga har förmågan att vara allestädes närvarande. Jag föreställer mig att hon är upptagen på annat håll.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00 .
(Sammanträdet avslutades kl. 00.30.)

