Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Andrews
Herr ordförande! Jag har fått tag på ett brev som ni skrev till en minister i England, Howard, av vilket det framgår att ni inte godkände ett sammanträffande med Roisín McAliskey i Holloway Prison; att det inte var en officiell delegation. Det var inte meningen att det skulle vara någon officiell delegation. Det som var meningen var att en delegation från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor skulle besöka Roisín McAliskey. Irländska och brittiska ledamöter skulle inte ingå i denna delegation.
Jag vill utifrån humanitära grunder fråga er varför ni skrev detta brev till Howard. Med vilket bemyndigande? På grundval av vilken regel eller förordning skrev ni brevet? Om ni i början av ert ordförandeskap tänker bete er på detta sätt gentemot Hedy d'Ancona, en distingerad parlamentariker i många års tid, och mot Europaparlamentets övriga ledamöter, så syns det mig som om ert ordförandeskap kommer att misslyckas redan från början. När jag såg det här brevet till Howard måste jag säga att jag blev våldsamt upprörd, och detsamma gäller de andra ledamöter av Europaparlamentet jag visade det för.
Herr ordförande, var snäll och redogör för kammaren på vilken grund och varför ni skrev detta brev, som omintetgjorde Hedy d'Anconas, och de övriga ledamöternas av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, besök.
(Applåder)

Ordföranden
Jag skall mer än gärna svara på Andrews fråga. Enligt artikel 24 i arbetsordningen är ordförandekonferensen det organ som är ansvarigt för utskottens och parlamentets yttre förbindelser. Det är följaktligen praxis att när ett utskott skall göra en resa, att be om tillstånd från ordförandekonferensen, som kan bevilja eller avslå begäran. Vad beträffar skrivelsen i fråga, så skickade jag den med ordförandekonferensens samtycke, för att påpeka att det inte rörde sig om en delegation med tillstånd på grundval av parlamentets arbetsordning. Jag måste följa arbetsordningen, antingen jag vill det eller inte. Om det förekommer oenighet om detta förfarande finns det ett enkelt sätt, och det är att ändra arbetsordningen och frånta ordförandekonferensen dess behörigheter, varefter utskotten kan sända ut så många delegationer och grupper som de vill.
Det som inte är möjligt är att ett utskott utan att anhålla om tillstånd sänder ut tre av sina ledamöter som uppträder offentligt som en av utskottet utsänd delegation. Jag har genom en skrivelse från utskottets ordförande d'Ancona blivit informerad om att det inte gällde en av utskottet utsänd delegation, och jag har begränsat mig till att informera den berörda medlemsstatens myndigheter om detta. Grunden var den oklarhet som uppstått i kommunikationsmedierna. Då utskottets ordförande på begäran informerar mig om att delegationen inte är en delegation från hennes utskott, så förmedlar jag denna information till de brittiska myndigheterna. Det är en fråga om att rätta till en oklarhet...

d'Ancona
Herr talman, jag tycker nog att eftersom vi normalt behandlar varandra och med respekt så är det också normalt att Ni, innan Ni skriver ett brev till den engelske ministern för att meddela honom att det här inte rör sig om en officiell delegation, först meddelar detta till utskottets ordförande, det vill säga till mig. Jag tycker inte det här är ett snyggt tillvägagångssätt!

Ordföranden
d'Ancona, jag påminner om att jag har begärt information av er i frågan och att ni har meddelat genom en skrivelse att det inte gällde en delegation från ert utskott.
När jag såg i pressen att ledamöterna uppträdde som en delegation, begränsade jag mig till att, med ordförandekonferensens samtycke, vidarebefordra innehållet i er skrivelse till de brittiska myndigheterna. Man kan inte först konstatera att det inte gällde en delegation och sedan lämna saken i dunkel. Så kan jag inte göra, eftersom det är ordförandekonferensen som enligt vår arbetsordning måste upprätthålla kontrollen av de förbindelser som utövas av denna församlings organ till den del de kan ha politisk effekt. Det är det enda jag har gjort och jag tror att i detta var ordförandekonferensen, efter att ha fått mitt meddelande, överens om att det är nödvändigt att påminna alla parlamentets utskott om att när de vill sända ut delegationer så skall de anmäla detta och anhålla om tillstånd. I annat fall är de inte delegationer och då måste vi informera om detta.

Malone
Herr ordförande! Jag vet hur viktigt det är för en jurist och en ordförande för detta parlament att respektera föreskrifter. Vi talar emellertid här om viljan hos de olika grupperna i parlamentet, och den var att en delegation skulle ge sig ut. Kan ni försäkra oss om att ni, om ni får en korrekt begäran om en officiell delegation, kommer att lämna ert bifall till en sådan begäran i beaktande av de särskilda farhågor ledamöter av detta parlament hyser på humanitära grunder? Det är ingenting konstigt med att parlamentariker besöker denna fånge. Många irländska parlamentariker har redan besökt henne. Jag tror det skulle vara symboliskt och kanske till nytta om ni skulle bifalla en sådan begäran.

Ordföranden
Malone, jag tror att jag har sagt två gånger, och jag gör det gärna en gång till, att frågan inte faller inom mitt ansvarsområde, utan ordförandekonferensens. Denna fråga måste ni rikta till ordförandekonferensen.
Varje ledamot kan i sitt eget namn besöka ett fängelse när han vill och blir insläppt. I sitt eget namn. I egenskap av ledamot. För detta behövs inget tillstånd, varken av denna församling eller av ordförandekonferensen. En delegation av ledamöter som uppträder för ett utskott eller en delegation måste först ha fått tillstånd av ordförandekonferensen. Jag kan inte bevilja detta tillstånd, utan måste vidarebefordra en formell anhållan till ordförandekonferensen. Det är det enda jag kan göra.

Miller
Herr ordförande! Jag skulle vilja gå vidare utifrån en kommentar Andrews gjorde. Han hävdade att ni skrivit ett brev till...

Ordföranden
Inte ett ord till i denna fråga! Ärade ledamöter, vi kan tyvärr inte hålla en debatt om detta.

Falconer
Herr ordförande! Jag vill behandla en annan sak som faller under er auktoritet, nämligen användningen av kammaren och de sammanhängande lokalerna. I korridoren lade jag märke till ett antal fotografier av olika personer, av vilka en del anses vara berömda, men där jag skulle vilja kalla en eller två för illa beryktade, och en för fullständigt vanhedrande. Jag avser porträttet av Robert Maxwell.
(Applåder) Robert Maxwell gjorde sig skyldig till stöld av miljontals pund av fonderade pensionspengar i mitt land. Han har lurat sig till inflytelserika politikers förtroende och fått deras stöd under en tid då han hade auktoritet. Han är skyldig till att ha hämmat det fria ordet inom pressen i mitt land genom processande. Jag vill därför be er, herr ordförande, att överväga huruvida Robert Maxwells porträtt inte borde tas bort från porträttgalleriet utanför kammaren.
(Applåder)
Ordföranden
Falconer, utställningarna faller inom kvestorskollegiets ansvarsområde, till vilket jag skall vidarebefordra frågan omedelbart.

Thomas
Herr ordförande! För att bara klarlägga vad någon sade tidigare. Inrikesministern i England är i själva verket inrikesministern i Förenade kungariket...

Ordföranden
Thomas, jag har sagt att jag inte accepterar ett enda ord till om denna fråga!

Holm
Herr ordförande! När det gäller omröstningen om Van Lanckerbetänkandet, punkt 49, andra delen av slutresolutionen, så står det i omröstningsprotokollet att jag röstade ja. Min mening var att rösta nej. Därför vill jag ha detta till protokollet så att det blir riktigt.

Ordföranden
Vi beaktar detta och noterar i protokollet.

Gahrton
Herr ordförande! Samma sak gäller för mig. Jag står antecknad för att ha röstat ja på dessa punkter. Jag skulle ha röstat nej.

Ordföranden
Vi rättar enligt detta.
(Protokollet justerades.)
(Sammanträdet avbröts kl. 9.25 och återupptogs kl. 10.40)

Gemenskapens transiteringssystem
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande:
betänkande (A4-0053/97) av Kellett-Bowman för den tillfälliga undersökningskommittén för gemenskapens transiteringssystem om gemenskapens transiteringssystem; -förslag till rekommendation (A4-0054/97) för den tillfälliga undersökningskommittén för gemenskapens transiteringssystem om rapporten från tillfälliga undersökningskommittén för gemenskapens transiteringssystem.
Kellett-Bowman
Herr ordförande! Man säger att vi alla har texten till en bok inom oss. Jag känner att det här är min. Den består av de tre volymerna bevis, utskottets betänkande och 38 rekommendationer om transiteringssystemet. Undersökningskommittén fick ansvar för att ta fram information om transiteringsbedrägerier, att uppge vilka som gjorde sig skyldiga till sådana samt att lämna rekommendationer till förbättringar.
Revisionsrätten och kommissionen har gemensamt tidigare hävdat att omkring 750 miljoner ecu har förlorats i transiteringssystemet under en femårsperiod. Efter att ha undersökt saken är min uppfattning att minst 3, 5 miljarder går förlorade varje år. Systemet är så sårbart att det inte finns någon tillförlitlighet i uppgifterna, och jag skulle inte kunna ifrågasätta betydligt högre siffror. Den europeiska inre marknaden har blivit en framgång för näringslivet, men ingen verksamhetsgren har uppnått sådana framgångar som brottsligheten. Om man mäter den i form av vinstökning så har det sannerligen varit goda tider för brottslingarna.
Hur går det till? Importören behöver bara erlägga skatt, tull och accis om destinationen ligger inom gemenskapen, och ingen alls om varorna skall lämna gemenskapen. Det enda som krävs är att en bit papper hittar tillbaka, per post, till införselorten med en stämpel och en namnteckning på. Hur kan tulltjänstemannen vara säker på att den stämpeln och den underskriften visar antingen att skatter och tullar vederbörligen erlagts för varorna ifråga, eller att de har lämnat gemenskapen? Tusentals kilometer därifrån kan bedragaren föra systemet bakom ljuset, vilket är vad som skett. Det medför att varorna försvinner in på den europeiska marknaden.
Vem förlorar på det? Det gör vi alla: Europeiska gemenskapens budget, medlemsstaternas budgetar, de laglydiga affärsmännen som när allt kommer omkring betalar sina skatter, ärliga aktörer i systemet och försäkringsbolag som måste betala ut garantibeloppen när det inte kan visas att en transitering har slutförts.
Vem skall man skylla på? Jag anser att vi alla är skyldiga, eftersom detta har pågått gradvis alltsedan början av 1993, när vi öppnade gränserna. Rådet och kommissionen har presiderat över ett system som utformades 1968 för sex länder, och som sedan utökades till tolv länder och utöver den punkt där vi var medvetna om att det förelåg bekymmer i systemet. Tre medlemsstater tillkom, EFTA-länderna tillkom och så sent som den 1 juli förra året tillkom de fyra Visegradländerna till detta system som var på väg att misslyckas - sammanlagt 23 länder i ett pappersbaserat system. Dagens siffra för antalet transaktioner per år närmar sig 20 miljoner.
Naturligtvis kunde undersökningskommittén inte godta denna situation, och har lämnat ett antal rekommendationer. För det första så har vi, ställda inför 15 tullmyndigheter som är verksamma inom ett och samma tullområde, lämnat en rekommendation att kommissionen bör hitta fram till en ram inom vilken alla dessa tullmyndigheter kan samverka som om de vore en enda. De bör ha samma bestämmelser, samma arbetssätt, samma befogenheter vad gäller inspektioner i såväl införselhamnar som i territorierna innanför dem. En känsla av kåranda bör skapas, där de kan utbyta information om missdådare i systemet, i stället för att hysa mycket litet intresse för vad som händer på andra sidan deras gränser.
Undersökningskommittén stöder naturligtvis kommissionens förslag om att införa datorer i systemet. De kommer inte att lösa problemet, men de kommer att göra det mycket lättare att utställa klareringsdokumenten elektroniskt, så att tullmyndigheterna kan upptäcka att någonting gått fel inom några dagar, i stället för att vänta i veckor, månader eller, i vissa fall, till och med över ett år innan undersökningen inleds. Så lätt har vi gjort det för brottslingarna. Vi anser att det bör finnas en undersökningsmyndighet, ganska lik UCLAF, som kan följa upp rapporterna om att någonting gått fel under transitering.
Vi skulle vilja se att de rättsliga instanserna i alla medlemsländer hittar fram till ett sätt att samarbeta på, så att skickliga advokater inte kan komma till domstolarna och få brottslingarna fria alltför enkelt, därför att de rättsliga instanserna i de olika länderna inte kan samarbeta med varandra.
Vi skulle vilja se kommissionen förhandla med Schweiz, för att säkerställa att de säkra tillflyktsorter som finns i Schweiz, för brottslingarna och för överförande av ägandet till varor, kommer under en kontroll som är välvilligt inställd till transiteringssystemet, på samma sätt som den arbetar i de andra gemenskapsländerna och de andra länderna som är med i systemet.
Vi skulle vilja se kommissionen ta till maktmedel när tillverkare, i synnerhet cigarettillverkare, inte samarbetar fullt ut med myndigheterna för att förhindra att deras produkter kommer ut på de svarta marknaderna i våra medlemsstater.
Vi skulle vilja se ansökningsländerna sopa rent framför sin egen dörr innan de kommer in i gemenskapen. Vi i parlamentet kommer att ha inflytande eftersom parlamentet nu, vid den slutliga omröstningen, bestämmer om nya kandidater skall få komma med i gemenskapen eller inte.
Den här kommitténs arbete har inneburit en övning i samarbete mellan ledamöter från olika länder och ledamöter från olika grupper. Den har arbetat på ett helt igenom icke-partipolitiskt sätt. Jag vill ge ett erkännande åt kommitténs ledamöter. Jag vill tacka ordföranden, Tomlinson. Han har lett kommittén och skapat den sorts förebilder som jag tror kommer att vara till nytta för parlamentariska undersökningskommittéer i framtiden.
Jag vill också tacka alla dem som vittnat inför kommittén. Vid så gott som varje tillfälle - jag kan bara påminna mig ett undantag - erbjöd man sig att vittna frivilligt, antingen skriftligen eller personligen, då de kunde utfrågas av kommittén, eller ibland på bägge sätten. De har varit mycket tillmötesgående. Vi kunde inte ha tagit reda på vad som försiggår i gemenskapen utan en omfattande hjälp från många av våra medborgare.
Jag vill rikta ett särskilt tack till undersökningskommitténs personal. När vi sågs i måndags så rapporterade vi om hur den personal som förordnats till undersökningskommittén uträttat ett storartat arbete. Vi berättade också om det arbete som utförts av dokument- och översättningstjänsterna. Vi vet att många har lagt ner många övertidstimmar. Vi vet att de arbetade hela förra veckoslutet för att vi skulle kunna ha volymerna framför oss i måndags.
Så det är med dessa tack, herr ordförande, som jag vill överräcka rapporten till er och uppfordra Europeiska unionens institutioner att ta dessa rekommendationer ad notam och agera på dem.
(Applåder)

Tomlinson
Herr ordförande! Undersökningskommittén arbetade i mer än 15 månader och genomförde 37 formella sammanträden. Jag vill ge ett erkännande åt en överväldigande majoritet av kommitténs ledamöter för deras medverkan, arbetsamhet och disciplin, som varit nödvändigt för att få fram en rapport, med en grad av konsensus i sig som kommer att vara absolut nödvändig för att sagda rapport skall betraktas med respekt av kommissionen, medlemsstaterna, rådet och alla dem som sysslar med transithandel.
Jag uppmanar alla kammarens ledamöter att läsa åtminstone volym 1 och, om det är för mycket, i alla fall kapitlen 1 och 17 i volym 1 - sammanfattningen och rekommendationerna - så att de är väl insatta i vad som hävdas i deras namn.
Några kanske tycker att det här verkar vara en teknisk rapport - det är det inte. Det är en i högsta grad politisk rapport och den har en mycket tydlig utgångspunkt, som är den att transiteringsarrangemang, trots krisen inom transiteringssystemet och de skador som uppkommer till följd av problemen inom transiteringssystemet, icke desto mindre är av allra största betydelse för den inre marknaden, och måste ändras om de skall kunna tjäna den inre marknadens syften. De måste ändras därför att de är föråldrade, hämmar transiteringen och främjar bedrägerier och korruption.
För att ge ledamöterna en uppfattning om vilka värden vi anförtror transiteringssystemet, så är det nödvändigt att förstå att av de 18-20 miljoner transiteringar per år som Kellett-Bowman nämnde, om det handlar om 18 miljoner, så representerar var och en av dessa ett undantagande från beskattning under tiden som varorna befinner sig under transitering. Det genomsnittliga värdet på detta undantagande från beskattning är 25.000 ecu. Om man multiplicerar 18 miljoner transaktioner med 25.000 ecu så finner man att vi anförtrott detta ålderdomliga, pappersbaserade system ett skattemässigt ansvar uppgående till 450.000 miljoner ecu.
Jag måste säga - om jag går till min lokala konsumbutik i Walsall en lördagsförmiddag för att köpa en burk vita bönor, så skyddar de faktiskt sitt intresse i den burken med vita bönor med en mer omfattande vetenskaplig kontroll än vad som är fallet när vi kontrollerar ekonomiskt ansvar i transiteringssystemet.
Så det finns ett skattemässigt ansvar på 450.000 miljoner ecu i detta system, och det anförtros ett pappersbaserat system som klareras med en gummistämpel - en gummistämpel som kan förfalskas, stjälas eller användas på ett korrumperat sätt av en korrumperad tulltjänsteman. Så får det inte vara! De pengar som avluras transiteringssystemet drabbar inte bara Europeiska unionens egna resurser, utan också varje medlemsstats intäkter, eftersom de när de drabbar våra resurser drabbar den europeiske skattebetalaren i den medlemsstat där momsen och accisen skall betalas. Det är därför som vi inte bara uppmanar utan kräver av medlemsstaterna att de skall skydda vårt intresse genom att skydda sitt eget, och att de skall agera samtidigt för att försvara intresset på den europeiska och på den nationella nivån.
Bedrägerier representerar inte bara lagstridiga vinster för brottslingen, utan de representerar den politik som följer av otillräckliga offentliga resurser; representerar den politik kommissionen kunde ha bedrivit utan en ökning av egna resurser; den politik medlemsstaterna kunde ha fullföljt utan att öka skatteuttagen. Bedrägerierna inom detta område innebär därför ingenting mindre än en korruption av vår demokrati, och enligt undersökningskommittén så måste åtgärder vidtas. Det måste handla om åtgärder utöver att läsa rapporten. Det måste vara åtgärder i enlighet med rekommendationerna 1 till 6, som handlar om att stärka tullmyndigheterna, 7 till 13, som handlar om de oavvisliga kraven på förbättrad kontroll, 14 till 20, som handlar om de rättsliga frågorna, 21 till 26, som handlar om förbättring av transiteringssystemet, däribland datorisering, 27 till 37, som handlar om de politiska ställningstaganden som måste göras, och för oss rekommendation 38, som handlar om uppföljningen.
Jag vill tillfoga mina tack i synnerhet till vår föredragande, som troget tjänat kommittén, samt till alla ledamöterna, sekretariatet, de tekniska tjänsterna alltifrån översättning och till tryckning, kommissionen och de många vittnena, utan vilkas vittnesmål vi inte skulle ha haft några rekommendationer, eftersom var och en av dem bygger på de vittnesmål vi fått in. Jag anbefaller rapporten åt kammaren. Avslutningsvis vill jag särskilt tacka Kellett-Bowman för den flit med vilken han rapporterat våra resultat till denna kammare.
(Applåder)

Monti
, ledamot av kommissionen. (IT). Herr ordförande, ärade deputerade, jag har redan i andra sammanhang understrukit kvalitén på det arbete som utförs av undersökningskommittén, den första som upprättats av Europaparlamentet.
Jag skulle här särskilt vilja tacka dess ordförande, Tomlinson, liksom dess föredragande, Kellett-Bowman, förutom alla medlemmar av kommittén. För president Santers och alla våra kollegers räkning vill jag understryka betydelsen av att Europakommissionen bidrar till denna rapport.
Rapporten är ett viktigt bidrag till debatten om transiteringssystemet. Den bekräftar - jag citerar - att " undersökningskommittén har lyckats föra transitfrågan från administrationens gömmor upp på den politiska arenan" , ett påstående med vilket jag är fullständigt överens och vars betydelse för de reformarbeten som väntar oss jag vill understryka.
Rapporten visar på den grundläggande roll tullen har såväl för att den enade marknaden ska fungera som för den internationella handeln och den ekonomiska tillväxten. Från kompletteringen av den enade marknaden har tullmyndigheterna utsatts för korseld. För det första har emfasen riktat sig mot borttagande av gränser och interna kontroller. Alltför ofta har en sådan process lättvindigt satts i samband med en nedbrytning av strukturer. Genom detta har tullens fortsatta roll att sköta gemenskapens yttre gränser, att förbereda ansökarländerna inför utvidgningen, att bekämpa smuggling och att genomföra handelsöverenskommelser blivit försummad och undervärderad. Kanske har Europakommissionen i sitt program 1993 inte helt och hållet förstått betydelsen av de nya utmaningar som väntade tullen och det har satt spår i dess politiska analys.
För det andra har medlemsländerna inte lyckats, och delvis har de även varit obenägna, att anpassa sina tullmyndigheter till gemenskapens krav och gynnat de nationella. Jag är säker på att det även här är en fråga om fullt politiskt medvetande.
Det är inte min avsikt att i detalj kommentera varje paragraf eller att svara på varje enskild rekommendation. Jag föredrar att visa på hur vi tänker fästa vikt vid rekommendationerna, särskilt de som riktar sig till kommissionen för att fastställa vår politik. Jag kommer kort att dela upp mina observationer kring de som jag anser vara de fem grundläggande kärnfrågorna som tagits fram av undersökningskommittén. Och jag använder uttrycket " förda fram i ljuset" i dess fulla betydelse och med beundran: undersökningskommittén har åstadkommit en politisk sammanställning av olika huvudlinjer som ger oss alla en klarare bild av problemet och de nödvändiga lösningarna.
De fem kärnfrågorna är: frågan om den europeiska tullverksamheten, de verksamheter som förordnats för undersökningarna, reformeringen av transiteringssystemet, relationerna mellan det ekonomiska europeiska utrymmet och PECO, problemet med olösta skulder.
För det första: frågan om en gemensam europeisk tullverksamhet. Analysen av krisen, som hanterats av undersökningskommittén, visar att många av de problem man stött på när det gäller transitering har uppkommit genom bristande funktion inom själva tullunionen, som således behöver en omfattande reformering av tullpolitiken. Rapporten vidgår att många av de svårigheter som påverkar transiteringen är en direkt konsekvens av att tullunionen består av femton olika administrationer. Även om rapporterna inte ger förutsättningar för skapandet av en gemensam tullverksamhet, noterar kommissionen att man eftertryckligen anbefaller upprättandet av en europeisk enhet som ska få - har föredraganden sagt - de femton nationella tullmyndigheterna att fungera som om de vore en enda. Det är den viktigaste konkreta målsättningen.
Till största delen tack vare parlamentet, har vi idag ett verktyg för att arbeta för ett mål: göra så att femton tullmyndigheter handlar som om de vore en enda. Jag syftar på beslutet " Tullen 2000" som godkändes förra december. Några av de rekommendationer som uttrycktes av undersökningskommittén hade särskilt förutsatts av beslutet " Tullen 2000" och, efter att ha deltagit intensivt i Europaparlamentets och ministerrådets delegationer i arbetet med förlikning, kan jag säga hur de politiska linjerna som uttalas av Europaparlamentet har banat väg konkret i beslutet.
Det andra område jag uppehåller mig vid ett ögonblick gäller det bistånd som planerats för uppgifterna. Kommissionen ser positivt på de rekommendationer som rör skapandet av ett gemensamt utredningsorgan och ett centralkontor för tulluppgifter för den Europeiska unionen. Å andra sidan motsvarar den, när det gäller att stoppa smuggling, kravet på enhetlighet i styrningen och utövandet av de regler som lyfts fram av undersökningskommittén med avseende på tullens uppgifter. Kommissionen delar helt och hållet detta synsätt.
Naturligtvis kan denna idé inte utvecklas inom programmet " Tullen 2000" , som har andra syften. Min kollega, kommissarie Gradin, besvarar säkert gärna frågor och fördjupar sig i ämnet. Det är viktigt att kommissionens roll stärks när det gäller kontrollverksamheten för att effektivt bekämpa smuggling. Det innebär ett mycket tätare samarbete mellan DG XXI och UCLAF: s arbete.
Nära förbundna med dessa när det gäller förbättrandet av utredningsstrukturerna och uppgifterna är rekommendationerna för organisationen av strukturerna, av makten och den administrativa kompetensen i medlemsländerna, liksom de som avser det rättsliga samarbetet. Och jag måste säga att där kommer rapporten i rätt ögonblick, eftersom den ytterligare bidrar till att klargöra varför det är nödvändigt att förhandlingarna vid den mellanstatliga konferensen har framgång i sin målsättning att öka och stärka den gemensamma aktionen i frågor som tillhör den tredje pelaren.
Tredje punkten: Reformeringen av transitregimen. Apropå det skulle jag genast vilja understryka hur undersökningskommittén genom att utgå från en analys av regimen och de allvarliga problem den medför riktigt lyckats passa in frågeställningen i en mer allmän problematik. I denna mening har mina staber utfört en omfattande konsultering både inom kommissionen och hos medlemsländerna och de länder som tillhör det gemensamma transiteringssystemet, liksom med hela den privata sektorn.
Undersökningskommittén har som ni vet varit nära bunden till denna process som i början av februari ledde till konferensen om eurotransit vid vilken 250 representanter för den allmänna och den privata sektorn deltog, en konferens som hedrades av ett anförande av Tomlinson. Kommissionen vill nu översätta resultaten från dessa konsulteringar i ett antal handlingar. Jag försäkrar er, fru ordförande, att kommissionen kommer att fästa högsta vikt vid rekommendationerna från undersökningskommittén; dessutom har jag för avsikt att för godkännande av ministerrådet presentera handlingsplanen för reformen före april månads utgång.
Kommissionen delar den allmänna slutsatsen i rapporten enligt vilken transitregimerna är väsentliga för handeln i och utanför Europa, men att de kräver en radikal reform. Låt mig säga att kommissionen gjorde överväganden alldeles i början av kommissionens mandatperiod, president Santer, med meddelandet i mars 1995, följt av det i februari 1996 och med den provisoriska rapporten över transiteringssystemet förra hösten. Undersökningskommitténs arbete som i så i hög grad bidrar till att belysa situationen och ge politiska impulser kommer att vara till stor glädje för övergången till verkställande av initiativen.
Fjärde punkten: det ekonomiska utrymmet i Europa och i de associerade länderna i Central- och Östeuropa. Rapporten framförde stark oro för hur det gemensamma transiteringssystemet ska fungera och dess utvidgning förra juli, inför de fyra baltiska länderna. Jag har redan haft tillfälle att uttrycka min mening när det gäller den politiska lämpligheten och det tekniska fundamentet för en sådan utvidgning och det faktum att det hittills inte per se visat sig skapa dramatiska konsekvenser. Jag skulle vilja begränsa mig till några betraktelser.
Det är Kommissionens åsikt att existensen av tre olika slags transiteringssystem - gemenskapens, den gemensamma och TIR - är allt svårare att upprätthålla. Kommissionen kommer att lägga fram konkreta förslag för att ena gemenskapens transit och den gemensamma transiten i en enda konvention. Kommissionen arbetar också för att komma fram till ett närmre samarbete med Schweiz, vilket kommittén uppehåller sig länge vid. I detta syfte har vi slutit ett avtal om ömsesidigt bistånd som består inte enbart i ett betydande tekniskt avtal utan även i en konkret politisk viljeyttring från den schweiziska sidan i att samarbeta med kommissionen. Kommissionen tar helt och hållet sin del av ansvaret för beslutet om utvidgning av regimen till baltländerna.
Sedan detta sagts upprätthåller jag det uppdrag som jag åtagit mig inför undersökningskommittén - jag vet hur mycket Tomlinson och Kellett-Bowman håller på denna punkt - att ingen ytterligare utvidgning av den gemensamma transiten ska ske före reformen och datoriseringen av regimen.
Slutligen, herr ordförande, den femte och sista punkten vid vilken kort jag vill uppehålla mig är en känslig punkt: den om de olösta skulderna. I denna fråga begränsar jag mig till en kortfattad kommentar och lämnar till min kollega, kommissarie Liikanen, uppdraget att, om så behövs, utreda saken mer i detalj.
Undersökningsrapporten efterfrågar ett förslag från kommissionen om hur man ska avskriva de olösta skulderna ifall de beror på dålig administration. Det är hursomhelst svårt att föreställa sig ett förslag i denna riktning som inte tar hänsyn till den speciella situationen i varje enskilt fall. Tullbestämmelserna förutser möjligheten till återbetalning eller avskrivning av skulden i enskilda fall efter individuell analys och motivering, men en generell åtgärd av detta slag är inte tänkt.
Kommissionen är medveten om de möjliga finansiella följdverkningarna för de berörda operatörerna, hursomhelst kan frågan bara lösas med lagens hjälp och genom att påvisa de egna grunderna i varje enskilt fall. I motsatt fall skulle missbruk bli möjligt till skada för det bidragande Europa och det hårda finansiella läge som vi alla står inför. Hursomhelst har medlemsländerna möjlighet att försäkra sig om gynnsamma betalningsvillkor, från fall till fall, och kommissionen uppmuntrar dem att använda sig av denna möjlighet.
Sammanfattningsvis ska jag säga att det, trots ett långt inlägg, inte är möjligt att ge rättvisa åt det rika innehållet i undersökningsrapporten som verkligen är mycket fullständig. Den innehåller 38 rekommendationer av vilka många uppmanar kommissionen att lägga fram förslag, att utföra studier eller att uppmuntra medlemsländerna till specifika handlingar. Rapporten efterfrågar ett större politiskt ledarskap från kommissionens sida och en större politisk vilja att samarbeta från medlemsländernas sida.
Det är också tydligt att det till en mer betydelsefull roll hör en ökad arbetsbörda, särskilt för DG XXI och för UCLAF. Detta kräver att det finns tillräckliga finansiella och mänskliga resurser att tillgå. Vilken transitregim som än kommer i framtiden, behöver vi tillräckliga resurser och utbildad personal för att försäkra oss om att regimen tillämpas riktigt, kontrolleras, anpassas till förändringarna i miljön. Kommissionen räknar med parlamentet och dess stöd i att ge tillräckliga finansiella och mänskliga resurser och är också beslutad att ge sitt bidrag för att i allt högre grad göra medlemsländerna uppmärksamma på dessa saker. Denna reforms framgång beror också på det mod och den beslutsamhet som ministerrådet visar, de nationella tullmyndigheterna, de ekonomiska operatörerna och Europaparlamentet.
I detta sammanhang vill jag engagera ministerrådet för " den inre marknaden" i transitfrågan, liksom Ecofin-rådet, för att försäkra mig om att även dessa tar sitt ansvar, som så ofta och så riktigt understryks i undersökningsrapporten åt vilken jag ännu en gång gläder mig otroligt.

Ordföranden
Jag tackar er Monti. Mina kollegers applåder visar er, kommissionsledamot, att era förslag och åtaganden blev mycket uppskattade av kammaren.

Gradin
Fru ordförande! Tomlinson, Kellett-Bowman och de övriga ledamöterna av den tillfälliga undersökningskommittén har åstadkommit en utförlig rapport om transiteringssystemet. Den beskriver svagheterna väl. Det gjorde också kommissionens transitrapport som lämnades till parlamentet i april i fjol. Organiserade brottslingar utnyttjar systemets svagheter till stora förluster för Europeiska unionens skattebetalare och företag. Undersökningskommittén har föreslagit en rad åtgärder. Nu krävs det politisk vilja att också genomföra dem. Som min kollega Monti redan har sagt kommer kommissionen att konstruktivt arbeta vidare med frågorna. Jag hoppas att medlemsstaterna och övriga institutioner också är beredda att agera. Vi måste tillsammans skapa ett smidigt och samtidigt säkert transiteringssystem, eftersom unionens transiteringssystem är nödvändigt. Det skapades ju trots allt för att underlätta varuflödet genom gemenskapen. Sedan dess har den gemensamma inre marknaden genomförts med 15 deltagande länder. Berlinmuren har fallit och gränserna har öppnats mot öst. Det är viktigt och positivt. Handelsutbytet har ökat kraftigt och handeln har internationaliserats ännu mer, men kontrollsystemet har inte anpassats till det ökade varuflödet genom unionen och ansökarländerna.
Undersökningskommitténs rapport är konstruktiv och stöder i grund och botten också våra ansträngningar inom kommissionen att modernisera och effektivisera systemet. Huvuduppgiften för oss alla blir nu att snabbt reformera transiteringssystemet utan att för den skull bromsa den fria handeln. Kontrollerna måste förbättras. Utredningarna om misstänkta bedrägerier måste bedrivas så effektivt att ligorna avskräcks.
Det är positivt att flera av rapportens rekommendationer gäller just ökad kontroll och effektivare utredningar. Två av mina ansvarsområden berörs direkt, nämligen finansiell kontroll och kampen mot fusk och bedrägerier. I rekommendationerna 2 och 3 föreslås dels ett gemensam tullutredningsorgan, dels ett gemensamt informationsoch analyskontor. Det är intressanta förslag. Kommissionens erfarenhet från UCLAF: s arbete visar att det är viktigt att poliser, tulltjänstemän och andra specialister samarbetar i kampen mot fusk och bedrägerier. Där finns i dag stora brister, och jag tycker att dessa förslag kompletterar varandra väl. Jag hoppas att parlamentet också är medvetet om att om alla dessa förändringar skall kunna ske, måste ekonomiska medel ställas till förfogande för de ökade insatser som krävs på detta område, men det får vi återkomma till i budgetdiskussionen. Säkert måste vi också inom kommissionen företa både omdisponeringar och omstruktureringar.
Förslaget om att stärka och underlätta det rättsliga samarbetet mellan medlemsländerna ligger också väl i linje med det arbete som vi har påbörjat inom kommissionen. Som ni vet har vi tagit ett flertal initiativ på området. Ett antal fleråriga program har inletts. De främjar erfarenhetsutbyte och utbildning mellan olika tjänstemannakategorier som arbetar med att bekämpa den internationella brottsligheten. Ett av programmen, Grotius, riktar sig till domare, åklagare och andra inom rättssystemet. Ett annat program, Sherlock, utvecklar gemensam kunskap om hur vi skall komma till rätta med falska dokument. Ett tredje program som vi startat heter Oisin och handlar om att poliser från våra olika medlemsländer skall hitta former för samarbete.
Samtidigt diskuterar ministerrådet och kommissionen de formella juridiska ramarna för ett effektivare rättsligt samarbete i unionen. Det handlar om förslag om regler för direkta kontakter mellan de rättsvårdande myndigheterna och hur nätverk skall etableras mellan undersökningsdomare i unionen. Informationsutbytet mellan brottsundersökande och dömande myndigheter måste förbättras. Det finns ett viktigt förslag om hur dokument skall kunna utbytas snabbare och effektivare mellan domstolar. Vad vi hoppas på är att de skall kunna ha direktkontakt och inte skall behöva gå via både ambassader och utrikesministerier. Ett annat förslag som diskuteras är ömsesidigt erkännande av tjänstemännens juridiska status. På bordet ligger dessutom förslag om gemensam registrering av brottsundersökningar och ett register över domslut. Allt rör kampen för att vi bättre skall kunna diskutera gränsöverskridande brottslighet.
Dessa diskussioner går emellertid som ni vet mycket trögt. Trögheten beror delvis på Maastrichtfördragets svårhanterliga beslutsordning för den tredje pelaren. Jag hoppas att regeringskonferensen ändrar på detta och ger oss bättre och effektivare beslutsinstrument för det rättsliga samarbetet. Ett exempel på trögheten i det nuvarande systemet är att ingen av de fyra viktiga konventioner som undertecknats av medlemsländerna har ratificerats. Det gäller konventionerna om Europol, om tullsamarbetet, om utlämning av brottslingar och om skydd av gemenskapens finansiella intressen. Därför stöder jag helhjärtat undersökningskommitténs rekommendation nr 16, där det krävs att konventionen om skydd av gemenskapens finansiella intressen snabbt skall ratificeras, vilket också bör gälla alla de andra konventionerna. Det är ju ändå så att denna konvention undertecknades för två år sedan. Inte ett enda land har emellertid levt upp till det som man skrivit på. Det är viktigt om vi vill ha instrument och verktyg till vårt förfogande att vi då också får denna respons från medlemsländerna.
Rekommendationerna 19 och 20 innebär att medlemsländerna skulle införa extraterritoriell lagstiftning, dvs. att domstolarna i en medlemsstat får domsrätt i samband med tullbrott, även om brottet har begåtts i ett annat medlemsland. Detta är ju ett mycket viktigt instrument som vi skulle behöva. Dessutom skulle UCLAF få rätt att lämna bevismaterial i samband med rättegångar i våra medlemsländer. Jag delar undersökningskommitténs åsikt att kommissionen bör ges sådana rättsliga befogenheter att vårt bevismaterial kan användas i domstol. Kommissionen bör enligt min mening ges möjlighet att inleda rättegång i brottmål och avge vittnesmål inför domstolar på samma grunder som nationella myndigheter. Liknande tankar har förts fram inom den högnivågrupp som också skall till mötet i Amsterdam med våra regeringschefer, där man skall diskutera internationellt organiserad brottslighet.
När vi kommer till rekommendation 27 föreslår undersökningskommittén att de utestående tullfordringarna som uppstått som ett resultat av dålig förvaltningspraxis hos tullen skall avskrivas. Jag måste säga att jag är litet tveksam till detta. Det behövs nog en rejäl diskussion på denna punkt. Jag har litet svårt att förstå hur avskrivningar av utestående tullfordringar skulle kunna förbättra tullkontrollerna. Det handlar ju inte om tullens egna pengar, utan faktiskt om skattebetalarnas pengar. Jag tycker att det finns andra möjligheter att stödja tullmyndigheterna som arbetar med största tänkbara effektivitet och integritet, trots nedskärningar och ökat varuflöde. Vad vi behöver göra är att finna ett samarbete med tullpersonalen i hela unionen. Kommissionen bör tillsammans med alla dessa skapa effektiva transiteringskontroller.
Avslutningsvis vill jag säga att kommissionen uppskattar den tillfälliga undersökningskommitténs rapport. Vi har säkert anledning att vid olika tillfällen återkomma till detta.

Green
Fru ordförande! Som representant för den socialistiska gruppen vill jag välkomna undersökningskommitténs rapport, och i synnerhet framföra våra gratulationer till föredraganden, Kellett-Bowman, för det utsökta arbete han lagt ner på att ta fram den rapport som föreläggs oss idag, samt till Tomlinson för det utsökta sätt på vilket han lett undersökningskommittén som dess ordförande, och för den ypperliga grund den utgör för oss för framtida undersökningskommittéer.
Jag vill dessutom gratulera kommissionärerna som när denna diskussion inleddes sannerligen var närvarande här i ett betydande antal. Jag förstår varför en eller två har släntrat iväg, men jag gratulerar dem till att ha varit här. Uppriktigt sagt så måste jag säga att jag är besviken över att så få av kammarens ledamöter har stannat kvar för vad som är en enormt viktig debatt. Det måste sägas, mot bakgrund av tillströmningen från kommissionen.
(Applåder) Jag har sett mig om här, och jag kan känna igen många ledamöter från budget- och budgetkontrollutskotten som, naturligtvis, är engagerade i den här uppgiften att bekämpa bedrägerier i Europeiska unionen. Men vi är alla på det klara med att bedrägerier i Europeiska unionen, och reaktionerna mot dem bland medborgarna i unionen, utgör viktiga politiska frågor för varje ledamot här i kammaren, inte bara för budget- och budgetkontrolledamöterna. Jag kan bara hoppas att de ledamöter som inte är här sitter i sina rum och läser de fyra volymerna i undersökningskommitténs rapport: jag skall vara barmhärtig. Men jag tycker att det anstår oss illa att fara hem och tala om bedrägerier i Europeiska unionen, och tala om vad vi gör åt det, när vi har denna utsökta rapport från undersökningskommittén och mycket få personer här som kan debattera den.
Denna rapport utgör exempel på Europaparlamentet när det är som bäst. Det är ytterligare ett skäl till att jag beklagar att så få är närvarande här. Här agerar Europaparlamentet - för första gången egentligen, eftersom det här var den första undersökningskommittén som upprättades under Maastrichtfördraget - och det sätt det handlat på, det sätt på vilket arbetet bedrivits, de bevis det hämtat in från personer i kommissionen, från medlemsstater och från individer, utgör en förebild för hur vi vill att undersökningskommittéer skall arbeta i framtiden. Det har varit mycket seriöst, verkligen stridslystet, och det har lagt fram ett antal förslag som gör denna kammare stor rättvisa.
Vi bör också vara på det klara med att vad undersökningskommittén har blottlagt är det faktum att den inre marknadens, Europeiska unionens flaggskepp under senare år, funktionssätt har utnyttjats. Denna rapport handlar helt och hållet om den inre marknaden, och de flesta av våra medborgare antog nog att den inre marknaden fungerade på ett sätt som visade att inget av detta kunde inträffa. Det föreligger klara bevis i rapporten för den inre marknadens misslyckande i detta ögonblick, och för behovet av skärpning. Men låt oss inte glömma att detta var den första undersökningskommitté som denna kammare tillsatte och att vi när vi, vid ordförandekonferensen under ledning av Klaus Hänsch, när han ännu var ordförande i denna kammare, först funderade på att nyttja oss av våra nya rättigheter enligt Maastrichtfördraget, ville vara säkra på att den första undersökningskommitté vi satte upp skulle vara en som sysslade med en fråga, där vi verkligen kunde påverka medborgarnas medvetenhet. Martens föreslog faktiskt inledningsvis att vi skulle ta upp bedrägerier inom unionen, och min grupp kom med det specifika förslaget om vilket område vi skulle syssla med när det gällde bedrägerier. Det har gett oss möjlighet att visa denna kammares verkligt effektiva väsen i dess roll att övervaka, granska, undersöka och avslöja.
Om det finns något budskap som Europeiska unionens media bör ta med sig här ifrån så är det att Europaparlamentet avslöjar dessa bedrägerier som bedrivs mot unionens institutioner vad gäller dess budget och, naturligtvis, med Europeiska unionens medlemsstater, att vi alla faktiskt nu säger till regeringarna och parlamenten i unionens medlemsstater: " Var snälla och sätt igång nu och gör det som förväntas av er och följ upp denna rapport" . Jag hoppas att media kommer ihåg det och inser att det inte är Europaparlamentet som döljer något eller hycklar när det gäller bedrägerier. Vi avslöjar bedrägerierna och erbjuder resten av unionen den analysen.
Jag tycker det bör sägas att under den tid som undersökningskommittén arbetat, så har stämningen verkligen förändrats från en präglad av, om inte fientlighet, så dock med en viss grad av skepsis, och till en präglad av mycket stöd och hjälp från kommissionen och från andra organ.
De viktigaste rekommendationerna - och jag skall sluta med detta - i undersökningskommitténs rapport handlar egentligen om den inre marknadens skruvar, muttrar, drev och hjul, och vi måste ta dem ad notam och få det att fungera.
(Applåder)
Ordföranden
Green, jag skulle vilja säga att ordförandeskapet tillkännagjort sin mycket starka önskan att många kolleger deltar i debatten.

Garriga Polledo
Herr ordförande, ärade ledamöter. Jag vill i min grupps och i eget namn gratulera Edward Kellett-Bowman för hans arbete under dessa månader, ett arbete som konkretiserats i detta omfattande och väldokumenterade betänkande. Jag vill också uttrycka min erkänsla för John Tomlinsons effektiva ordförandeskap och särskilt hans informationssökande sätt att utöva det, vilket gjorde att utfrågningarna resulterade i en större informationsmängd än vad vi först kunde vänta oss.
Bakom problemet med transitering inom gemenskapen finns något mer än brott utförda av organiserade maffior som skadar systemet för att erhålla fördelar, fördelar som leder till förluster för gemenskapens skattebetalare. Det är nödvändigt att påpeka att systemets svagheter också beror på en krock mellan två olika tullkulturer. Den ena av dem gynnar snabbaste möjliga tullhantering på bekostnad av kontrollen och med risken för uteblivna tariffinkomster medan den andra tullkulturen har motsatta prioriteter. Generellt sett markerar denna uppdelning de länder där gemenskapens transitering har sitt ursprung och de länder där den slutförs. Konflikten mellan de två tullkulturerna har varit en betydande faktor för förfallet av gemenskapens transiteringssystem. Den tillfälliga undersökningskommittén har konstaterat att tullsamarbetet mellan medlemsstaterna måste förstärkas i brådskande ordning. Likaså har man konstaterat att tullpolitiken ofta har utnyttjats som ett affärspolitiskt vapen, vilket sätter upprätthållandet av systemet på spel - ett system som är vitalt för den interna marknadens funktion. Den tillfälliga undersökningskommittén har också konstaterat att bedrägeri och smuggling inte är enskilda problem, utan att de är veritabla alleuropeiska problem; ett klart exempel på detta är cigarrettsmugglingen som bevisligen har ökat i hela Europa. Vi kan se att alla, från kommissionsledamot Monti till var och en av de berörda nationella myndigheterna, med intresse har följt med framskridandet av denna kommittés arbete och rekommendationer, som borde få sin självklara plats på rådets föredragningslistor för att försäkra förstärkningen av tullsamarbetet och systemets överlevnad.
Om vi går förbi det tidsperspektiv som betänkandet omfattar kommer vi till framtiden för gemenskapens tullar och till frågan om en intern marknad kan fungera med femton olika tulltjänster eller om man bör finna ett sätt att inrätta en gemensam tulltjänst inom gemenskapen, en tulltjänst som inte angriper den nationella suveräniteten men som ger en djupare dimension på gemenskapsnivå. Framförallt måste det klart vidhållas att Europaparlamentet upptäckte ett problem och att olika politiska krafter tillsammans och framgångsrikt analyserade orsakerna och kom med konkreta lösningar. Det finns knappast - och här citerar jag Green - ett bättre exempel på vad detta Europaparlament kan göra.
(Applåder)

Rosa Fernandes
Jag skulle aldrig ha förväntat mig, fru ordförande, ärade kommissionsledamot, att trivas i en undersökningskommitté och upptäcka att även i en demokrati en vänlig och välvillig despot kan föra en undersökningskommitté till slutförhandlingar, så som ledamot Tomlinson gjorde med stor framgång.
Jag borde också säga att jag aldrig kunnat förvänta mig att Storbritannien kunde producera någon med så stor kompetens, sådant lugn, tålamod och förmåga att sammanfatta, som kunde göra ett storartat arbete, som jag nästan anser vara en handbok i bedrägeri och bedrägeribekämpning i Europa.
I den kan man förstå att det finns flera viktiga teman som information, samordning, övervakning och intervention som inte blivit förbisedda av kommissionen, för kommissionen tjänar inte för närvarande som alibi för hur medlemsstaterna uppfört sig, vilket jag tycker vore förkastligt. Medlemsstaterna har samma gamla kunskap som de som i de gamla kungarikena beskyddade korsfararna och adlade dem. De beskyddar många gånger bedrägeriet som ett sätt att hitta en mer effektiv kommersiell form för konkurrens med andra länder. Detta är sanningen! Detta är ett politiskt svek! Det är faktiskt ett sätt att förädla bedrägeriet som jag hittar i min och i andras regeringar, hyckleri, svikligt förfarande och skenhelighet! Detta är vad som sker! Kommissionen måste se till att ett sådant uppförande ändras. Jag litar på kommissionsledamot Montis ärlighet, jag litar på kommissionsledamot Gradins ärlighet, för här handlar det om offentlig moral och ärlighet. Och det var det som sammanförde hela denna undersökningskommitté, som fick oss att mobilisera våra regeringar för att de skulle ge svar, när det ofta var mycket lite benägna att ge svar, och som gjorde vårt ingripande till framgångsrikt tack vare föredragande och ordföranden.
Jag föreslår att man bekämpar sakerna som de är: ger argument till de fanatiska ockrarna, som gillar bedrägeri för att det gör dem mer konkurrenskraftiga; ger argument till den organiserade brottslighet som kan tacka Europa för den situation som uppkommit och ger argument till dem som inte vill bygga Europa, eftersom bedrägeriet är en antidemokratisk form att öka vinsterna och ett förträffligt sätt att förinta demokratin. Detta är min åsikt och det budskap jag ville få fram till föredragande och också, med eftertryck, till kommissionen.
(Applåder)

De Luca
Fru ordförande, jag måste genast göra uppmärksam på att undersökningskommittén har utfört ett enastående arbete, personligen kan inte heller jag underlåta att visa min uppskattning, som jag inte gör för formens skull utan för att det är min plikt, till föredraganden som med stor slutsatsförmåga har lyckats fånga den samstämmiga känslan, som registrerats inom kommittén. En kommitté som har letts med beslutsamhet och för vilket ordföranden Tomlinson som jag tackar för hans arbete, måste hedras.
Ur vittnesbörden visar sig en enorm pengaflykt med betydande förluster för Unionens budget och även för medlemsstaternas. Man kan därför inte förtiga att under 1993 skedde ett så stort steg framåt i den meningen att politiken har ifrågasatt orsaken Alltför hastigt infördes ett enda territorium utan att ta hänsyn till de förödande konsekvenserna för femton olika organisationer, med djupa kulturskillnader i tullverksamheten.
I verkligheten fastställdes olika intensitetsnivåer i kontrollen och mycket ojämn fördelning erhölls även på grund av den betydande minskningen i uppgifter i några länder. Italien till exempel som har behållit sin strikta tullkontroll har bestraffats hårt. Allt detta har fått svåra följdverkningar som den otillfredsställande skötseln av unionens finansiella intressen, allvarliga snedvridningar av konkurrensen, höga marginaler har givits åt den organiserade brottsligheten som hittat nya möjligheter till vinstbringande förtjänster.
I detta sammanhang har man hittills noterat egoismen hos de länder som åstadkommit ministerrådets oförmåga att intervenera, till vilken fogats en bristande handlingsförmåga från kommissionens sida; detta har ofta utvecklat den stumma vittnesrollen därför att det inte funnits utrymme i de nödvändiga samtalen med ministerrådet; om sedan kommissionen, vilket vi med tillfredsställelse noterar, genom uttalanden från kommissarie Monti och kommissarie Gradin, idag börjar röra sig, beror detta - det måste erkännas, som det idag ärligen har gjorts - på den nya känslighet som framtvingats av undersökningskommittén.
Undersökningskommitténs arbete har rört de stillastående vattnen hos dem som föredrog att inte se och inte veta. Idag står fenomenets allvar klart för alla. Ett tullprotokoll måste således omedelbart upprättas som fastställer en gemensam nivå för kontroll i de femton länderna, där de nuvarande allvarliga missförhållanden undviks. Det krävs ett effektivt och snabbt informationssystem som tar sig förbi dagens papperssystem, tillåter att man går över till ett informationssystem och till användandet av moderna teknologier för att följa de tillgångar som rör sig i Europa, med kontrollsystem via satellit. Slutligen är det nödvändigt att förstärka "Tullen 2000 " som främsta medel för att fullborda reformeringen av transitsystemet och ett enat europeiskt tullsystem. Detta är den enda lösning vi ser för framtiden.
Globaliseringen framtvingar en snabbare och friare handel utan byråkratiska hinder, det bör emellertid ske utan allvarliga skatteförluster och utan att man öppnar nya områden för den organiserade brottsligheten. Av undersökningskommitténs arbete framkommer ett alarmerande faktum: om medvetandet om hur stora brister systemet i själva verket har vore större, skulle flykten vara ännu större; om medborgarna i Europa vore medvetna om storleken på de belopp som försvinner från Unionens finanser på grund av dessa brister skulle med säkerhet deras misstro mot Europa öka. Eftersom detta inte kan tolereras måste vi handla och handla snabbt!

Marset Campos
Fru ordförande, gruppen Den enade europeiska vänstern - Nordisk grön vänster ger sitt fulla stöd åt arbetet och rekommendationerna från den tillfälliga undersökningskommittén för gemenskapens transiteringssystem.
Jag vill framhäva, vilket andra också har gjort, ordförande Tomlinsons och föredragande Kellett-Bowmans utförliga och noggranna arbete, liksom också insatsen från sekretariatets tjänstemän och översättningstjänsten, som på ett korrekt och punktligt sätt har levererat alla behövliga dokument.
Den erfarenhet som vi fått genom detta utskott har varit mycket betydande. Europaparlamentet har spelat en aktiv roll för att ta sig an en fråga som berör hela Europeiska unionen och därför anser jag att de framsteg som denna aktivitet har resulterat i bör gratuleras.
Betydande är även de rekommendationer som utskottet har gett för hur bedrägerier kan undvikas och hur dessa avsevärda summor i stället kan styras till gemenskapens medel.
Det finns dock tre faktorer som jag här vill betona, utifrån vår vänsterpolitiska ställning och vårt engagemang i ett solidariskt och socialt Europa.
Den första är påpekandet om att bedrägeriet uppnådde alarmerande dimensioner när den gemensamma marknaden trädde i kraft år 1993 och man lyfte upp den neoliberala ideologin om att eliminera kontroller och gynna marknadens regler framför Europeiska unionens allmänna intressen. Tulltjänsterna och övervakningen föll bort och den påföljande demoraliseringen beredde plats för bedrägeriet. Jag anser att agerandet från Europeiska gemenskapernas kommission och rådet har varit minst sagt försumligt och uppvisat brist på ansvar inför allmänheten, då de inte förutsåg och satte in åtgärder mot det som uppenbarligen skulle ske.
Den andra faktorn gäller det existerande förhållandet mellan å ena sidan den neoliberala processen för nedläggning av välfärdsstaten som Maastrichtkriterierna och den gemensamma marknadens utvidgning för med sig och å andra sidan generositeten hos de allmänna finanserna som måste stöda den europeiska socialpolitiken. Det är inte bara en vårdslös negligering att man går miste om tusentals miljoner ecu om inte detta också innebär en konsolidering av denna filosofi.
Den tredje faktorn är en slutsats av det som sagts tidigare: vi stöder utskottets rekommendationer. De har framförallt en teknisk-byråkratisk karaktär och avser att förbättra tulltjänsterna, de teknisk-informatiska hanteringssätten, den juridiska och skattemässiga harmoniseringen, inrättandet av specifika gemensamma polisinstanser osv. men om man inte modifierar den underliggande neoliberala filosofin kommer alla dessa ansträngningar inte att leda till framgång. Därför anser vi att alla de nämnda åtgärderna och förfaringssätten för allmänna tjänster behövs, men dessutom måste man införa en ändring i Maastrichtavtalets konvergenskriterier liksom också en ändring i pakten om eurons stabilitet. Det är också nödvändigt att vidarebefordra dessa rekommendationer för ett socialt och solidariskt Europa till regeringskonferensen.

Müller
Fru ordförande, mina damer och herrar! Alltför ofta möter man i diskussioner åsikten att Europaparlamentet har alltför få befogenheter, egentligen inte kan besluta något och i grunden inte är något riktigt parlament. Vi vet att denna fördom beror på okunnighet, men vi vet också att allmänhetens bild bara kan förändras om vi effektivare än hittills företräder medborgarnas intressen och även gör detta tydligt. Maastricht I har gett oss en ny undersökningsrätt som just nu prövas i två kommittéer. Dessa båda kommittéer, om BSE och om bedrägerier i transiteringssystem, har avsevärt stärkt parlamentet.
Vem hade ännu för ett år sedan kunnat tro att vi skulle kunna uttala ett villkorat misstroende mot kommissionen för dessa skandalöst felaktiga hantering av BSE-frågan? Vem hade för ett och ett kvarts år sedan sagt, att bedrägerierna i samband med transiteringssystem och därmed sammanhängande problem med den organiserade brottsligheten skulle vara något som angick alla ansvariga nivåer och inte längre kunde avfärdas med en enkel hänvisning till den inre marknadens friktionsfria funktion? De båda undersökningskommittéerna har bevisat, att när parlamentet får en rättighet förstår det också att hantera den kompetent och målmedvetet.
Vi har därmed fått i våra händer ett kraftfullt medel för att sätta kommissionen, rådet och medlemsstaterna under luppen. Det som tidigare var fördolt kommer i dagen. Medan förut antaganden eller obevisade misstankar ställdes rakt ut i luften kan vi i dag bevisa vem som var under uraktlåtande av sina befogenheter och sitt ansvar, har tillfogat gemenskapen eller enskilda medborgare skada och hur detta om möjligt kan avhjälpas. Det avgörande är emellertid att det genom undersökningsrätten skapas en europeisk offentlighet som tar del i vad som sker i EU. Därmed ökar i sin tur parlamentets betydelse som plats för demokratisk kontroll och därigenom förhoppningsvis medborgarnas förtroende för de europeiska institutionerna.
För att i framtiden utforma undersökningsrätten effektivare måste dock existerande luckor täppas till och svagheter elimineras. Därför föreslår jag följande fem punkter: Politiskt ansvariga, antingen representanter för EUinstitutioner eller medlemsstater, exempelvis nationella ministrar, måste åläggas att närvara och vittna inför kommittén. Det kan ju inte vara upp till jordbruksminister Hogg att bestämma om han vill försvara sig inför BSEkommittén eller ej. För det andra måste undersökningkommittén ha allmän rätt att instämma och beediga vittnen, och vid vägran utfärda sanktioner mot dem. För det tredje måste undersökningsbefogenheten utsträckas till handlingar av fysiska och juridiska personer även om de inte handlar på uppdrag av gemenskapen eller unionen, till exempel inom tobaksindustrin. För det fjärde måste vederbörande fysiska och juridiska personer tvingas förevisa dokument, och för det femte behöver undersökningkommittén i framtiden en egen rätt att erhålla alla dokument från de europeiska institutionerna.
Och till sist: sekretariaten måste i framtiden förstärkas. Michael Shackleton och hans personal har ofta gjort det omöjliga möjligt, på gränsen till det försvarbara. Ett hjärtligt tack för detta!
(Applåder)

Vandemeulebroucke
Fru talman, ärade kollegor, vi har alla tagit emot de fyra volymerna om allt som har gått snett. Det har blivit fel inom gemenskapens tulltransportsektor. Det är en svindlande avhandling och den är också imponerande om man ser till resultaten. Den beskriver inte bara vad som har blivit fel utan också vad som kan och bör förändras och jag vill här ge min mycket uttryckliga eloge till föredraganden Kellett-Bowman. Det var en utmärkt föredragning och i denna eloge vill jag också innesluta det förnämligt arbetande sekretariatet. Vidare vill jag också ge en eloge till ordföranden Tomlinson som på ett unikt sätt har lett denna kommission.
Det rör sig om minst ett miljardbedrägeri, en miljard ecu i bedrägerier. Systemet verkar ha hamnat helt på efterkälken, det är gammalmodigt och uppmuntrar i sig till bedrägeri. Självfallet har den organiserade brottsligheten skjutit in sig på svagheterna i systemet. Kommissionen har också koncentrerat sig på ett antal helt specifika ämnen. Cigarettbedrägerierna är ett av dessa och jag är också utomordentligt nöjd med att ett antal kompletteringar från mig, ett antal påpekanden, har tillfogats, till exempel beträffande köttbedrägerier och boskapsbedrägerier. Rapporten behandlar enbart bedrägerier på vägen, men man måste också ha klart för sig att det inte enbart rör sig om vägtransporter. Maffiabossarna är mycket påhittiga och det sker förskjutningar i riktning mot flygtransporter och oceantransporter. Även förskjutningar i riktning mot andra medlemsstater tas upp liksom förskjutningar mot andra skatteparadis. Schweiz har haft och har ett mycket dåligt rykte, nu tillkommer också Cypern. På gräsrotsnivå pläderar många för en enda tullmyndighet inom gemenskapen. Detta skulle kanske vara ett ideal, men det vore nog ändå bättre, och detta tar föredraganden också upp, om vi tog mer konkreta steg. Mycket konkreta steg, praktiska steg mot samarbete. UCLAF måste få mycket större utrymme. Organisationen har redan uträttat ett banbrytande arbete. UCLAF skall inte bara hålla reda på när något blir fel, den måste framför allt fungera som mellanhand, som ett nervcentrum, och framför allt måste UCLAF få rätt att bidra med bevismaterial hos medlemsstaternas juridiska instanser. Parlamentet måste göra detta klart för sig och UCLAF måste alltså få en större budget så att organisationen kan hålla en mer direkt kontakt med befolkningen.
I rapporten framförs en hel rad konkreta förslag. Vi skulle omedelbart kunna förverkliga en tullakademi, införa den nya tekniken och utnyttja datorisering och IT mot allt det som nu blir fel. Redan nu måste vi genomföra det som kan genomföras. Besök i Antwerpen och Rotterdam har visat att till exempel ett samarbete inom Benelux skulle kunna genomföras omedelbart och även ett samarbete inom Nordeuropa vore konkret genomförbart.
Fru talman, detta arbete är inte färdigt. Lyckligtvis kommer budgetutskottet att föra arbetet vidare och dit kommer jag att leverera min pärm med aktuella siffror som jag fått från USA och annan statistik. Lyckligtvis är herrar Kellett-Bowman och Tomlinson ledamöter av detta utskott och de kommer helt visst att se till att arbetet går vidare.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande, rådets representant, ärade kommissionsledamöter, kära kolleger, rapporten från den tillfälliga undersökningskommittén är ett utomordentligt dokument över bristerna i gemenskapens transiteringssystem och bedrägeriets omfattning. Genom att utföra detta omfattande arbete under tretton månader och vid trettiosju möten, har de trettio ledamöterna av den tillfälliga undersökningskommittén - dess föredragande, dess ordförande - obestridligt genomfört uppgiften som fastställs i artikel 136.1 i arbetsordningen för undersökningskommittén, jag citerar: "utreda påstådda överträdelser av gemenskapsrätten eller fall av missförhållanden vid tillämpning av gemenskapsrätten ".
Även om jag instämmer i den diagnos som ställts kan jag inte samtycka till de förslag som lämnas. Det är anledningen till att jag uttryckt en minoritetsuppfattning och jag uppmanar alla kolleger att läsa den på sid 207 till 210 i rapporten.
Jag skulle egentligen ha önskat att effektiva åtgärder vidtas. Ett enda exempel, det allvarliga problemet med olaglig handel med cigaretter som kommittén med rätta uppehållit sig länge vid är endast föremål för en rekommendation, uppenbarligen införandet av en arbetsgrupp. I stället för att snabbt införa effektiva åtgärder föreslår kommittén som huvudsaklig målsättning inrättandet av en gemensam tulltjänst inom en europeisk ram. Det rör sig om en ideologisk åtgärd som den själv erkänner inte skulle uppfylla kravet på omedelbara resultat och som skulle medföra omfattande strukturella och genomgripande förändringar.
Rapporten är alltså ett missat tillfälle som är betecknande för attityden hos vårt parlament som ofta avslöjar, kritiserar och fördömer men inte går tillräckligt långt i sökandet efter effektiva lösningar utan i stället gynnar dogmatiska och ideologiska lösningar.
Det är anledningen till att jag röstade emot slutrapporten och mot rekommendationen och jag skilde mig därmed tyvärr från mina kolleger.

Martinez
Fru ordförande, Kellett-Bowman har lämnat ett utmärkt betänkande om transiteringsproblemet, det vill säga fri rörlighet mellan tredje land och andra representanter för tredje land via Europeiska gemenskapen, med avskaffande av acciser, moms, etc.
Jag skulle vilja säga att det är en mycket fin födelsedagspresent till Romfördragets fyrtioårsdag. Redan på första sidan gjorde Kellett-Bowman en sammanfattning av de fyrtio åren. Vilken är då denna sammanfattning? De kriminella kommer över gränserna, vinster från illegal verksamhet likaså eftersom det inte längre finns några gränser! Kellett-Bowman fortsätter genom att förklara att antalet anställda inom tullen minskat, att de som återstår förlorat sin moral och att allt sammantaget naturligtvis medför konsekvenser som man inte kan mäta i siffror. Är det 750 miljoner ecu på fyra år, är det 3 miljarder ecu per år? Oförmågan att mäta i siffror är för övrigt en utmärkande fingervisning om Europeiska kommissionens metoder.
Kellett-Bowmans andra present: det är en hyllning till gränsen, uppenbarligen till tullgränserna, till straffgränserna, men även till de sanitära gränserna. Genom rapporten får vi veta att ett enda land, Polen, har kunna sända oss 1 000 lastbilar, 150 000 nötkreatur, 6 000 ton kött, och detta trots farsoter som mul- och klövsjukan och svinpest som spreds fritt eftersom det inte längre finns några gränser. Mario Monti, om det fanns skattegränser skulle det inte finnas något momsfusk. Det gemensamma momssystemet skapar själva bedrägeriet. Det räcker med ett falskt ID-nummer i ett annat land för att lugnt kunna bedriva bedrägeriet.
Det tredje mycket intressanta bidraget från Kellett-Bowman gäller Europeiska kommissionens arbetsmetoder. Metoden är mycket enkel, man hoppar ut i det okända. Man avskaffar det som finns och ersätter det inte med någonting. Liksom kommissionen, liksom Ortega när det gäller galna kosjukan, nöjer sig Kellett-Bowman med att tala om allvarlig brist.
Hans fjärde bidrag handlar om konsekvenserna av ett överdrivet skattesystem, bl.a. accis på cigaretter. Man tillverkar en förbudssituation på amerikanskt vis. Det är självklart att bedrägeri gör det möjligt att tjäna 83 % när accisen varierar från 76 % av paketets pris till 83 % av paketets pris, i Portugal.
När det gäller lösningarna pågår en flykt framåt och då är en ändring av transiteringsbestämmelserna mycket blygsamt. Mario Monti säger: "den europeiska rättsliga pelaren kommer att göra det möjligt att skyla över bristerna i den europeiska administrativa pelaren ". Ett europeiskt kontrollorgan som blir lika ineffektivt som de som redan existerar! Verkligheten är den att bedrägeriet är av samma väsen som byggandet av Europa. Man bedrev bedrägeri från början. Man bedrog folken, suveräniteter, man ljög för demokratierna genom att skapa en oligarki, alltifrån direktören för centralbanken till Europeiska kommissionen.
Från första början, fru ordförande, ljög man för nationerna, för folken. Europa var en ung flicka från mindre Asien, en turkiska som blev enleverad av någon som hon trodde var en tjur men som bara var Zeus. Surrogatmamman ljög, den befruktande fadern var också han en lögn. Hur skall sönerna 2 500 år senare kunna undgå att ha lögnen i sig?

Wemheuer
Fru ordförande, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande! Praktiskt taget ingen, ingen av de 370 miljoner medborgare i Europeiska unionen som är representerade här vet att det finns ett förfarande, och ingen av alla dessa medborgare vet heller att den inte fungerar. Det måste vi erkänna, det måste vi ha i åtanke. Ändå, trots att ingen vet att den inte fungerar, vet dessa 370 miljoner medborgare mycket väl att de är hotade av denna bristande funktion. Kellett-Bowman har sagt att den stora vinnaren av denna funktionsbrist är brottsligheten, och Pauline Green sade i morse under debatten om Romfördragets fyrtioårsjubileum att misstroendet mot Europeiska unionens sätt att fungera växer. Känslan av att vara hotad, att sakna trygghet, att i någon form berövas sin sociala, ekonomiska och även inre säkerhet av detta Europa, växer och detta hotar inte bara existensen utan också vidareutvecklingen av och framtiden för Europeiska unionen. I detta stora panorama är det som försiggår i samband med gemenskapens transiteringssystem en droppe i havet. Men det är ändå en pusselbit, och vi bör sätta in det i detta sammanhang och ta det på motsvarande allvar.
Det jag nu säger fritar ingen från ansvar, allra minst rådet och heller inte kommissionen. Men den kritik som vi i dag utförligt och kompetent har framfört och som bygger på 15 månaders hårt arbete skulle väl vara något trovärdigare i unionsmedborgarnas ögon och öron om vi inbegrep oss själva, detta parlament, detta Höga Hus som vi så gärna säger. Ty, kära kolleger - och det är kanske en fördel att tala nu, då lyssnar åtminstone några till - har vi tagit det på allvar, har vi sagt att denna procedur är tänkt för sex medlemsstater medan vi nu är femton och ska bli fler? Har vi ställt frågorna? Nej! Vi kan naturligtvis förebrå kommissionen och rådet för att de inte har ställt frågorna. Vi tar inte tillbaka något av den kritiken. Men även vi hade bort ställa dem, och om inte de andra aktiverar sig måste vi göra det!
Herr kommissionär Monti, ni har talat om sambandet mellan Tull 2000 och undersökningskommittén, och jag vet att alla sakkunniga inser detta samband. Men har vi här i parlamentet tagit det på allvar? Har vi fört debatten om Tull 2000 så seriöst och noggrant som hade varit nödvändigt? Nej, det har vi inte! Vi fick nämligen kämpa för att alls få upp den på dagordningen. Det är detta som är problemet. Vi har inte sett det totala sammanhanget.
Jag skulle gärna vilja foga en rekommendation till de 38 rekommendationer som kommittén har uttalat sig för och som jag helt stöder: Vi är parlamentet och vill betraktas som ett sådant. Låt oss då även handla så att vi kan försvara det inför oss själva. Vi hanterar ofta beslut som att vi inte längre bär ansvar för dem när de väl har lämnat detta hus. Men vi har ansvar, och det kan mycket väl komma till uttryck i en undersökningskommittés arbete. Men det måste också komma till uttryck i det dagliga arbetet, och vi måste ta oss själva på större allvar så att även andra gör det, och då kan vi också lägga större tyngd i vår kritik av rådet och kommissionen.
Fru ordförande, låt mig till slut få säga något personligt. Herr kommissionär Monti, jag har under undersökningskommitténs arbete kritiserat er mycket direkt och ofta även mycket häftigt. Eftersom denna kritik var offentlig och nu också offentliggörs, vill jag be om ursäkt för sådant som har sårat er. När det gäller kritikens innehåll tar jag inte tillbaka något, tvärtom, men för ert sätt att tala i dag, den förändring som ni visat är möjlig, har jag mycket stor respekt, och det vill jag idag gärna säga er!
(Applåder)

Theato
Fru ordförande, ärade kolleger! Den inre marknaden gav oss de fyra välkända friheterna. Men gav den inte också en femte, nämligen den fria rörligheten för bedragare, smugglare, svartabörshandlare? Att utreda detta var en uppgift för undersökningskommittén som genom 16 utfrågningar på ort och ställe, resor och många sammanträden har inhämtat upplysningar om vilka krokvägar som varor kunnat ta. Dessa varor införs skatte- och tullfritt i EU enligt en i sig reglerad procedur, har kunnat genomkorsa denna, medan vederbörliga avgifter upptas först på bestämmelseorten.
För att genast föregripa kommitténs facit, som här redan har nämnts flera gånger, fungerar transiteringssystemet för närvarande dåligt. Det är heller inte så konstigt eftersom den härstammar från slutet av sextiotalet, då gemenskapen var långt mindre och handeln inte så omfattande. I dag avvecklas upp till 18 miljoner ärenden om året på cirka 3000 tullplatser i drygt tjugo länder. I transiteringssystemet medverkar aktivt chaufförer, transportföretagare och tulltjänstemän men passivt även bedrägeriernas förmånstagare, det vill säga varornas slutmottagare som oftast tillhör kriminella organisationer. De hämtar sin vinst genom skillnaden mellan det avgiftsfria införselpriset och det försäljningspris som de kan erhålla på svarta börsen. Därför är högt beskattade varor som cigaretter särskilt utsatta för bedrägerier. En containerlast cigaretter har ett tull- respektive skattevärde av cirka en miljon ecu. Genom bedrägerier förlorar EU och medlemsstaterna tull-, mervärdes- och konsumtionsskatteintäkter i miljardskala.
Trots den inre marknaden upphör de nationella tullförvaltningarnas alltid olikartade befogenheter vid medlemsstatens gräns. Deras arbetsmetoder är gammaldags. De bedrivs omständligt på pappersbasis, med dokument och stämplar som är lätta att förfalska. Personalnedskärningar och minskade anslag förhindrar omfattande kontroller. Enbart stickprov räcker inte. Bristande samarbete och ömsesidig ovilja att erkänna bevismaterial gör det nästan omöjligt att beivra bedrägerierna. Att mervärdesskatten upptas i konsumtions- och inte i ursprungslandet inbjuder dessutom nästan till bedrägeri.
Hur har det kunnat gå dithän? När den inre marknaden förverkligades tänkte man varken i rådet eller kommissionen på denna negativa aspekt. Parlamentet kom dock visst med varningar, kära kollega Wemheuer! I åratal ignorerades också de växande förlusterna.
Den största vinsten med det arbete som undersökningskommittén har uträttat under sin engagerade ordförande John Tomlinson består i att missförhållandena inom transitprocedurerna har bragts i dagen. Den föredragande Edward Kellett-Bowman och sekretariatet förtjänar ett uppriktigt tack för sin enorma arbetsprestation.
Som en röd tråd genom kommitténs 38 rekommendationer går, fru ordförande, insikten om att man så småningom bör sikta till ett europeiskt tullväsen. I förstone föreslås emellertid åtgärder för att skapa en gemensam ram för transiteringssystemen. Här har kommissionen tack och lov yttrat sig mycket tydligt. Den har redan tagit initiativ, och jag skulle här uttryckligen vilja tacka Gradin och Monti.
Starka insatser behövs emellertid också inom det juridiska området, till exempel när det gäller bistånd åt domstolar och bevismaterial. Sammantaget framgår det att väsentliga delar av tullhanteringen är av politisk karaktär och hänger nära samman med politiska realiteter. Därför fordras vilja och handling i linje med kommitténs rekommendationer från kommissionen och från rådet, som lyckligtvis också är representerat här i dag, för att åstadkomma framsteg inför regeringskonferensen. Parlamentet kommer också att genom sitt budgetutskott särskilt övervaka och följa upp åtgärderna.

Ordföranden
Jag tackar Theato. Jag förklarar debatten för avslutad. Den kommer att återupptas kl 15.

Ordföranden
Jag ger ordet till Martinez för en ordningsfråga.

Martinez
Herr ordförande, här i ingången till kammaren distribuerar unga pojkar och flickor politiska flygblad. Det är oviktigt att de är emot nationella fronten. Oavsett om de skulle vare emot kommunistpartiet eller socialistpartiet skulle det vara samma sak.
Herr ordförande, jag ber er att använda er makt som ordförande så att en vaktmästare sätter stopp för det faktum att vår kammare blir en plats för utdelning av politiska flygblad.

Ordföranden
Jag ger Martinez rätt. Hänsyn måste iakttas överallt i parlamentet. Denna byggnad är stor och därför kan politiska flygblad delas ut på många olika platser, men inte vid ingångarna till kammaren.

Omröstning
Ahern
Jag vill bara meddela att jag i detta sammanhang har en kopia av ett brev från ordföranden för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, där mitt namn står med som en av dem som synbarligen varit eniga om detta. Detta har aldrig varit min avsikt. Någon liknande process ägde rum, som den som just förevar, och det fanns inte utrymme för mig att ange att jag inte gillade detta förslag, vilket jag nu gör.

Ordföranden
Tack så mycket, Ahern. Det anförda inlägget skall noteras i protokollet.

Trakatellis
Herr ordförande, jag skulle vilja påminna parlamentet om att ändringsförslag 37 förutser att kommissionen inte kan ändra konkreta punkter som finns i bilagan, med undantag för vissa som är grundläggande för ändringsförslaget, t.ex. utvärderingen av faran, som utgör direktivets kärna. Om detta ändringsförslag inte röstas igenom, måste man ändra lydelsen i direktivet genom utskotten. Därför uppmanar jag parlamentet att rösta igenom ändringsförslag 37.
Efter omröstning om kommissionens förslag inklusive ändringar.

Trakatellis
Herr ordförande, jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten fru Bjerregaard:
För det första, om hon accepterar ändringen av den rättsliga grunden, och jag skulle vilja påminna henne om att den 19 februari accepterade detta parlament kommissionens rapport angående " galna ko-sjukan" och i kommissionens slutsatser och förslag stod det att all tillämpning som har ett samband med folkhälsan för övrigt måste bygga på samrådsförfarandet.
För det andra, sade hon till oss igår att hon accepterar en del av ändringsförslaget som avser utvärderingen av faran. Vilken del accepterar hon? Eftersom detta ändringsförslag är det mest konkreta, så är det direktivets kärna. Och jag skulle vilja höra att hon accepterar det i sin helhet, eftersom det i verkligheten ger den korrekta utvärderingen av faran och, följaktligen, arbetet med genetiskt modifierade mikroorganismer dess rätta plats.
(Applåder)

Bjerregaard
Herr ordförande, vi hade i går tillfälle till en grundlig debatt om det förslag, som parlamentet nu har röstat om. Jag motiverade i går, varför kommissionen inte var villig att ändra den rättsliga grunden. Jag underströk också, att kommissionen däremot var inställd på att följa det ändringsförslag, som innebar, att parlamentet fick fullt inflytande i förhållande till bilagorna, vilket flera talare hade talat varmt för. Det har självfallet inte skett någon annan utveckling från i går till i dag, utöver att vi självklart måste studera de ändringsförslag, som antagits här i parlamentet.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Breyer
Herr ordförande! Jag ser det som min plikt att göra kollegerna uppmärksamma på att beaktandemeningen F inte svarar mot det rätta förhållandet. I detta ändringsförslag 12 förmodas att det i Europarådets konvention om mänskliga rättigheter och biomedicin finns ett uttryckligt förbud mot kloning, och det förmodas att detta är det första folkrättsliga förbundet mot kloning. Det stämmer inte, vilket många andra kolleger vet. Jag tycker det är viktigt att detta står klart före voteringen.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Green
Herr ordförande! Nästa omröstning på föredragningslistan avser Renaults nedläggning. På läktaren sitter manliga och kvinnliga fackföreningsmänniskor som varit här sedan igår, som kommer direkt från demonstrationen i Paris, och som representerar de 3.100 anställda vid Renaultfabriken i Vilvoorde som kommer att friställas om detta beslut går igenom och inte återkallas. Jag tycker vi skall välkomna dem till läktaren och visa att vi stöder deras sak.
(Livliga och ihållande applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, Green. Ni förstår säkert de institutionella begränsningar som detta ordförandeskap har, men era ord kommer att tas in i protokollet med den tyngd de fått genom sammanträdet.

Konrad
Herr ordförande! Den vänliga hälsningen till damerna och herrarna på läktaren ger mig anledning att uttrycka min förtrytelse, Green, över att denna situation åberopas i en sådan form här i vårt parlament.
(Oro och applåder) Vi är alla fritt valda ledamöter, och jag ser det som mycket viktigt att ett parlament fritt får besluta utan tryck från gatan och utan tryck från åhörarläktaren. Detta vill jag i denna form ta till protokollet!
(Tumult på åhörarläktaren)
Ordföranden
Tystnad på åhörarläktaren! Tystnad på åhörarläktaren! Åhörare på läktaren! Åhörare på läktaren! Tystnad! Åhörare på läktaren, vänligen lyssna. Åhörare på läktaren, vår arbetsordning förbjuder kategoriskt alla typer av uttryck från åhörarläktaren. Om ni inte är tysta har jag den obehagliga plikten att utvisa er. Jag ber er därför att ni hålls tysta.
Till Konrad måste jag säga att i detta parlament kan alla ledamöter få ordet. Och i detta parlament har vi full rätt att uttala oss i samband med omröstningar.
Ärade ledamöter, debatten om denna fråga är avslutad och vi skall genomföra omröstningen. Jag ber att ni bidrar till ett snabbt genomförande av omröstningen genom att ge det lugn som en fråga av denna viktighetsgrad förtjänar.
Gemensamt resolutionsförslag om stängningen av Renaultfabriken i Vilvoorde (Belgien)
Före omröstningen.

Ordföranden
Giansily har bett att få ordet. Han får komma med ett inlägg efter omröstningen.
(Giansily insisterade.) Jag påminner Giansily om att medan jag är ordförande är det jag som fattar besluten, oavsett de är riktiga eller inte. Jag har sagt att ni får ordet efter omröstningen och därför ber jag att ni sätter er.
Ärade ledamöter, om ni inte respekterar parlamentets arbete måste jag utvisa er. Parlamentets arbete måste respekteras! Ärade ledamöter, en del av kammaren har självsvåldigt tagit ordet, men vi skall fortsätta med vårt arbete.
Giansily, om ni inte respekterar ordförandeskapet kommer jag att utvisa er ur kammaren.
(Applåder) Jag ber Giansily lämna kammaren!
Ärade ledamöter, på grundval av artikel 109 i arbetsordningen och efter att upprepade gånger ha återkallat Giansily till ordningen använder jag mina befogenheter enligt arbetsordningen och utvisar Giansily.
Ärade ledamöter, jag ber om lugn. Detta ordförandeskap har fattat ett beslut på grundval av sina befogenheter enligt arbetsordningen. de Vries har bett om ordet.

De Vries
Jag tror att vi alla är medvetna om att den fråga vi står i begrepp att rösta om är ytterst känslig. Vi är också medvetna om det faktum att det föreligger ett antal viktiga detaljskillnader, som måste lösas vid omröstningen. Vi är skyldiga dem vid Renaultfabriken att genomföra denna omröstning, i enlighet med denna kammares standard, på ett lugnt och värdigt sätt.
(Applåder) Herr ordförande jag respekterar er auktoritet till fullo, som vi alla bör. Jag vill inte ifrågasätta er auktoritet såsom ordförande vid denna session. Det vill jag göra helt klart.
Men i beaktande av att klockan nu är över ett, så kanske det vore att rekommendera att vi genomför denna omröstning klockan tre, direkt efter lunchuppehållet, så att vi kan genomföra den lugnt och stilla. Jag förslår därför att vi gör ett avbrott i sessionen.

Ordföranden
Ärade ledamöter, jag måste påtala en sak: om vi godkänner de Vries förslag kan vi inte genomföra omröstningen denna eftermiddag, utan först i morgon. Å andra sidan tror jag att vi kan lugna ner oss och gå vidare. Jag överlåter ordet till Martens.

Martens
Herr talman, jag tycker att det bästa som parlamentet kan göra för närvarande är att godkänna resolutionen om arbetarna i Vilvoorde. Men jag ber Er, herr talman, att Ni för att återställa ordningen i kammaren och i parlamentet, om nu ordningen måste återställas, ajournerar sessionen för att reglera den incident som nyss inträffat med en av kammarens ledamöter. Jag ber Er alltså att ajournera sessionen för att låta oss och Er behandla incidenten så att vi under ordnade och lugna förhållanden kan övergå till att rösta om resolutionen.

Ordföranden
Jag påminner Martens om att ett avbrytande av sammanträdet betyder att vi enligt arbetsordningen måste skjuta upp omröstningen till i morgon. Eftersom den planerade omröstningen är mycket viktig skall jag försöka lösa denna fråga med kammarens hjälp. Störningen uppstod när Giansily bad om ordet.
Ärade ledamöter, jag påminner er om att när det kom störningar från åhörarläktaren så reagerade ordförandeskapet kraftigt på detta och hotade med att utvisa störningsmakarna om störningen upprepas. Detta har lett till ett antal inlägg. För att omröstningen inte skulle försenas sade jag till Giansily att han skulle få ordet efter genomförd omröstning.
Jag överlåter ordet till Martens.

Martens
Herr ordförande, det är fullt möjligt att avbryta arbetet fem eller tio minuter för att ordna upp händelsen och sedan göra det möjligt för oss att rösta.

Ordföranden
Ärade ledamöter, jag föreslår att vi avbryter sammanträdet 5 minuter.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.15 och återupptogs kl. 13.20.)

Ordföranden
Ärade ledamöter, efter att ha rådgjort med ordförandena för de politiska grupperna och utan att ta ställning till denna incident och de sätt på vilka det går att uttrycka bifall eller ogillande mot ordförandeskapets agerande, skall vi återuppta sammanträdet sålunda, att talesmännen för de politiska grupperna skall få ordet i en minut. Jag ber att ni samarbetar med ordförandeskapet eftersom det är viktigt att vi kan gå till genomförandet av den omröstning som är planerad för i dag.
Jag överlåter ordet till Dury.

Dury
Herr ordförande, jag är glad över att ni funnit en lösning för att återuppta mötet under värdighet, vilket vi alla vill eftersom vi önskar rösta om resolutionen.
I går hörde jag många kolleger tala om det sociala Europa och sitt stöd till Renaults arbetare i alla länder, inte bara i Vilvoorde. Jag skulle önska att de konkretiserar sina tal genom att rösta för vår resolution. Jag hoppas alltså få höra dem nu. Jag är mycket glad över denna lösning. Låt oss rösta alla tillsammans under värdighet för att visa våra motparter att Europaparlamentet kan stödja det sociala Europa!

Martens
Herr talman, värderade kollegor, det som vi nu bör göra är för oss ett normalt och gediget parlamentariskt arbete, det vill säga att godkänna resolutionen. Som jag nyss sade är detta det viktigaste som vi har att göra och vi måste lära oss att uppföra oss som ett värdigt parlament. Det främsta vapnet här är debatten och solidaritetsbetygelsen genom dessa resolutioner. Vi känner starkt för dessa arbetstagare vars levebröd hotas. Och det som vi bör göra är då att uppbåda respekt för detta parlaments regler och hålla en ärlig och rättvis debatt. Och nu måste vi övergå till att rösta om resolutionen.

Pasty
Herr ordförande, det som hände nyss är fullständigt oacceptabelt eftersom vi inte befinner oss i ett fackföreningsforum utan i ett parlament. Vi var i färd med att rösta. Ni borde inte ge ordet till Green. Ni borde inte ge ordet till läktaren och ni borde, när händelserna ägde rum, omedelbart avbryta mötet och beordra att läktaren utryms.
(Applåder) Jag anser under dessa förhållanden och under ett sådant tryck att det är omöjligt att rösta. Om ni fortsätter omröstningen kommer jag att rapportera detta till ordförandena vid ordförandekonferensen. Och efter detta uppmanar jag min grupp att inte delta i omröstningen utan lämna kammaren.

Puerta
Herr ordförande, såsom konstaterat så förpliktar vikten av den fråga som är under behandling oss att uppfylla vår skyldighet. Vi har lyckats återställa en värdig och lugn debatt i parlamentet. Jag gratulerar ordförande till beslutet att återuppta sammanträdet, och genom talesmännen för de politiska grupperna har ordföranden majoritetens stöd. Låt oss diskutera, låt oss besluta. I dag firar vi Romfördragets 40-årsdag och det vore en skam mot denna minnesfest om vi efter ordväxlingen i morse inte kunde genomföra en omröstning som är ordinarie men av stor vikt.
Jag måste också tillägga att vår grupp är förvånad över ändringen av artikel 8 i den gemensamma resolutionen, den del där det står att företagets ledning skall utarbeta, i samarbete med arbetstagarna, en social plan som gör uppsägningarna acceptabla. Vi kan inte stöda denna resolution. Vi drar tillbaka vårt undertecknande och ber om att denna artikel 8 inte godkänns, så att vi kan stöda resolutionen. Vi ber att ordföranden noterar att vi drar tillbaka vårt undertecknande av den gemensamma resolutionen.

Cohn-Bendit
Mina damer och herrar, när människornas olycka når parlamentet kräver parlamentets värdighet att det ibland accepterar att samhällsproblemen kommer ända in hit.
Jag tror inte att vi behöver hetsa upp oss. Eftersom vi har röstförteckningar vet alla hur vi kommer att rösta. Sluta upp med att spela teater! Sluta upp med er cirkus! Låt oss vara värdiga och tänk på att det finns miljoner människor som är arbetslösa! Låt oss göra vårt arbete! Vi har bra betalt för det. Låt oss rösta! Låt oss rösta! Ni kommer att rösta emot och vi kommer att rösta för och historien kommer att döma!
Tack, herrarna från högern för att ha bedrivit klasskampen i parlamentet!
(Applåder)

Lalumière
Mina kära kolleger, Renaultaffären är så allvarlig att man förstår att känslorna flödar och att en viss irritation sprider sig. Men just därför att det är en allvarlig affär är vi skyldiga att förbli lugna. Andra sade det också nyss. Vårt arbete i dag, vår skyldighet efter att ha diskuterat ärendet, är att rösta. Några kommer kanske att rösta i en riktning, andra i en annan riktning. Det är vårt politiska ansvar.
Oavsett de intermezzon beträffande arbetsordningen, som inträffade i början av omröstningen, och till vilka vi kan återkomma senare, anser jag att vi nu, mycket lugnt och med fattning, skall genomföra omröstningen.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, ni är ansvarig - Jean-Claude Pasty sade det nyss och han har rätt - för de händelser som ägt rum. Det är inte möjligt i vårt parlament att fortsätta att gynna vissa talare bland ledamöterna. När ni ger ordet till en talare borde ni även ge det till en annan om han begär det samtidigt och i samma ämne. Det är det som är demokrati. Demokrati som innebär att det är förbjudet att göra skillnad på ledamöterna.
(Applåder) Sedan har jag en fråga att ställa, först till er och sedan till parlamentets presidium. Det finns besökare på läktaren. Jag har själv denna vecka tagit hit två grupper besökare. Platserna är för närvarande bokade till och med december månad. Vilken ledamot har gett tillstånd till de personer som visat sig? Av vilken kvot? När reserverades den? Det är en mycket exakt fråga. Ni gav tillstånd - jag motsätter mig inte närvaron av de personer som är här - ni har bara givit dem tillstånd att applåderas trots att det inte är en officiell delegation.
Ni lät inte de Vries förslag gå till omröstning, trots att ni enligt artikel 111 borde göra det. Jag ber er nu att låta ordförande Pastys förslag om att avbryta mötet gå till omröstning, genom tillämpning av artikel 132 i arbetsordningen.

Féret
Herr ordförande, personligen gläds jag åt Renaultarbetarnas närvaro bland oss. Men jag vill inte tolerera att ni ger de socialistiska ledamöterna tillfälle att bedriva valpropaganda, när man vet att Renaultfabriken stängdes av Schweitzer, som ändå är socialist och vän till Laurent Fabius.
(Applåder) Jag säger detta med adress till Dury, och jag ber arbetarna från Renault att vara uppmärksamma på det faktum att socialisterna kommer att försöka att återta kampen, trots att det beror på socialisterna att de är arbetslösa.
För det andra, med adress till Green som utnyttjade sin plats för att bedriva valpropaganda. Jag erinrar om att Förenade kungariket låtit de belgiska arbetarna lida när British Leylandfabriken under 1980-talet återfördes till Förenade kungariket. Den gången gjorde man tusentals vallonska arbetare arbetslösa utan att någon blev orolig. Vi försvarar i alla fall arbetarna och vi gör inte som socialisterna gjort i dag: ljuger, fuskar, som de alltid gör.

Ordföranden
Tack så mycket, Féret.
Ärade ledamöter, Fabre-Aubrespy har gjort en formell begäran om att sammanträdet skall avbrytas. Jag måste låta begäran gå till omröstning.
Vi skall nu rösta om begäran att avbryta sammanträdet.
(Parlamentet förkastade begäran.) Ärade ledamöter, vi går vidare till omröstning om det gemensamma resolutionsförslag som inlämnats av fem politiska grupper, med beaktande av att GUE/NGL-gruppen har dragit tillbaka sitt stöd för det gemensamma resolutionsförslaget.
(Parlamentet antog resolutionen.)
Ordföranden
Jag överlåter ordet till Giansily för en ordningsfråga.

Giansily
Bättre sent än aldrig, herr ordförande.
Herr ordförande, jag hade ingen aggressiv avsikt nyss gentemot er och jag ville bara fråga er på vilken artikel i arbetsordningen ni som ni stödde er för att avbryta omröstningen, ge ordet till en av våra kolleger som av en tillfällighet var ordförande för den största gruppen i vår kammare och få oss att rösta om en viktig resolution under press från ett antal personer som befann sig på läktaren. Genom att göra det, herr ordförande, gjorde ni inte vår kammare någon tjänst. Vår kammare saknar trovärdighet utanför. Den betraktas som en folkloristisk kammare. De människor som vid trettio års ålder skrek "krossa, krossa, krossa " hörde vi i morse ropa "rösta, rösta, rösta ".
Jag tror, herr ordförande, att alla de som är här röstade på er vid valet av vice ordförande eftersom det fanns konsensus, och det förefaller mig som om konsensus i denna kammare för det första är att respektera parlamentsledamöterna. Och när det uppstår en fullständigt osannolik situation där folk på läktaren hotar parlamentsledamöterna med knytnäven och ni lyckas begära att parlamentsledamoten utvisas, det innebär, herr ordförande, att ni misslyckats med er uppgift och om ni var en hedersman skulle ni omedelbart lämna in er avskedsansökan.

Ordföranden
Jag påpekar till Giansily att jag i mitt ordförandeskap alltid strävar efter institutionell balans. Jag kan missta mig, men jag går inte till angrepp, varken mot er eller någon annan, och jag är alltid beredd att lära mig nytt. Därför vill jag uppfatta era ord som en tillrättavisning, även om de utan tvivel är avsedda som angrepp.
Jag överlåter ordet till McIntosh för en ordningsfråga.

McIntosh
Herr ordförande! En ordningsfråga. Ni har inte bara skadat denna kammares värdighet, utan ni har också satt det ämbete ni utövat idag såsom ordförande i denna kammare i fråga. Artikel 127 är glasklar. En ledamot äger rätt att göra er uppmärksam på varje brott mot parlamentets arbetsordning. En begäran om att ta upp en sådan ordningsfråga skall ha företräde framför alla andra yrkanden att få ordet. Jag skulle vilja veta vilken artikel som tillämpades när Green talade och fick ordet. Jag skulle också vilja veta varför man, när artikel 126 med begäran att ajournera debatten togs upp, inte omedelbart gick till omröstning, och varför när artikel 101.3 inte beaktades av folk på läktaren, vilket inte bara störde denna kammares värdighet utan sedan fortsatte med att TV-intervjuer genomfördes på läktaren och med att telefonsamtal ringdes från mobiltelefoner, som är strängeligen förbjudna i denna byggnad, ni inte omedelbart avhyste dem innan omröstningen enligt 101.3 genomfördes. Jag skulle också vilja veta varför en kollega till mig, som sökte utöva sin rätt i enlighet med artikel 127, inte tilläts uttala sig, och varför ni inte lämnade er plats i enlighet med artikel III och avbröt sammanträdet tills ordningen återställts.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, McIntosh. Jag har under detta sammanträde sagt, vilket jag nu upprepar, att jag på grundval av artikel 19.1 tar på mig ansvaret för allt som inträffat under detta sammanträde och därför är jag villig att när som helst svara framför Europaparlamentets presidium och framför ordförandekonferensen. Jag fungerar enligt artikel 19.1 och fortsätter göra det så länge jag leder ordet vid detta sammanträde, hur hårt det än är vid vissa tillfällen.
Jag överlåter ordet till Falconer för en ordningsfråga.

Falconer
Herr ordförande! Nu har vi hört McIntosh. Vi förstår nu hur det kommer sig att jurister hamnar där politiker borde sitta. Vad jag vill komma till är att det sätt ni lett verksamheten här i kammaren idag har varit korrekt. Green talade till förmån för den resolution som förelagts denna kammare. Ni tillät sedan en representant för den andra sidan att yttra sig, och den talaren opponerade sig mot vad Green sagt. Ni hade därför en talare som var för och en som var emot. Om man beaktar att det handlar om deras levebröd så uttryckte människorna på läktaren med all rätt sin förtrytelse. Den var inte omåttlig. Var och en som varit strejkvakt, eller som deltagit i konflikter på arbetsmarknaden, inser att det här inte var omåttligt. Därför, herr ordförande, gjorde ni helt rätt.
Ni tillät inte Giansily att komma med en kommentar, eftersom ni ville fortsätta med ärendet. Jag vill bara säga att det sätt ni skött er uppgift på idag hedrar er. Jag ber ledamöterna av denna kammare tänka på att de är här som politiker, och att de inte skall vara så hårdhudade att de inte är medvetna om vanliga arbetande människors bekymmer, som kanske kan hamna i kön för arbetslöshetsunderstöd till följd av nyckerna hos multinationella företag, som inte bryr sig ett dyft om deras levebröd.
(Applåder)

Hallam
Herr ordförande! Jag vill få till kammarens protokoll att ledamöter från det brittiska konservativa partiet, under diskussionerna här i eftermiddag, och i synnerhet under de uppskakande scenerna, kunde ses göra obscena gester mot personer på allmänhetens läktare. Jag protesterar med eftertryck emot detta och förfäktar att något slags disciplinära åtgärder, någon gång i framtiden, vidtas gentemot dessa ledamöter. Det är alldeles fel att ledamöter av denna kammare skall uppträda på ett så motbjudande sätt mot människor som just har förlorat sina jobb.

Corbett
Herr ordförande! Ordningen i denna kammare och dess auktoritet är beroende av respekt för ordföranden och för de beslut ordföranden fattar. Artikel 109 säger att om ordföranden utvisar någon ur kammaren av disciplinära skäl, så får han eller hon inte återvända till kammaren under resten av sammanträdet. Vad gäller den ledamot ni nämnde namnet på, så fick han inte bara återvända till kammaren utan han deltog dessutom i omröstningarna. Jag anhåller därför om att denna omröstning ogiltigförklaras. Han gavs också rätt att avge en röstförklaring.
Jag vill inte ytterligare piska upp vad som redan är en spänd situation, men respekten för vår arbetsordning, som är grundläggande för verksamheten i denna kammare, kräver att också denna särskilda del av artikeln respekteras. För om inte den respekteras - det vill säga det det verkligen handlar om när det gäller ordförandens auktoritet och ordningen här i kammaren - så kommer vi att urarta till pöbelvälde.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, Corbett.
Jag påminner er igen om att ordförandeskapet påtar sig absolut allt ansvar, även för det som nyss hände. När det uppstår olika ställningar måste ordförande fatta ett beslut, och detta beslut kan inte tillfredsställa alla i kammaren. Ordförande skall fatta beslutet på det sätt han anser vara mest rätt eller, i en del fall, för att lugna ner situationen, men alltid på grundval av arbetsordningen. Min avsikt har varit att undvika att det uppstår en ny debatt så att vi kan gå till omröstning - vilket jag inte lyckades med och måste kalla till ordningen - och därefter har jag utväxlat intryck med talmännen för de politiska grupperna, som har hjälpt ordförandeskapet att komma ur den spänningssituation som vi befann oss i. Jag vill inte försätta oss i en ny spänningssituation. Jag kommer att överlåta ordet till dem som begär om det. Jag anser att vi har lyckats - om än inte lösa incidenten på ett tillfredsställande sätt, något som förblir öppet för eventuella senare överväganden - åtminstone med att gå vidare i vårt arbete och genomföra en omröstning som alla, absolut alla, ansåg vara mycket viktig.
Jag överlåter ordet till Pasty för en ordningsfråga.

Pasty
Herr ordförande, er första uppgift, som mötesordförande, är att se till att arbetsordningen efterlevs. Men ni borde inte gett ordet till Green när det var omröstning. Green gjorde ett politiskt ingripande. Det var varken en ordningsfråga eller en röstförklaring utan ett politiskt ingripande. Därigenom fick alla kolleger rätt att begära ordet. Alla. En per grupp. Och det, det gjorde ni inte. Ni vägrade till och med vilket är mycket allvarligt.
Sedan uppstod ännu mer allvarliga problem, eftersom händelser ägde rum på läktaren. Vi respekterar människorna på läktarna eftersom de är våra gäster, men de skall också respektera parlamentsledamöterna. Men parlamentsledamöterna berördes av det beteende vi blev vittnen till. Och ni borde omedelbart herr ordförande, utan att man skall behöva be er om det - avbryta mötet, eftersom det var det enda sättet att återupprätta ordningen och begära att läktaren utryms. Ni gjorde inte det. Jag kommer att ta upp frågan vid ordförandekonferensen.
Jag önskar även att parlamentets presidium tar upp frågan eftersom ert uppförande var oacceptabelt. Jag skulle till och med vilja säga att ni är en återfallsförbrytare eftersom jag minns en annan händelse, även den med anknytning till läktaren, när ni var ordförande. Det gällde ett problem rörande de människor som saknar papper. Det är alltså inte helt oväntat, och jag önskar att ärendet tas upp både av ordförandekonferensen och av parlamentets presidium eftersom det inte kan tolereras att vice ordföranden uppträder som ni gjort.

Ordföranden
Tack så mycket, Pasty. Jag noterar hans ord, som skall införas i protokollet. Jag har sagt upprepade gånger att jag hoppas att ni diskuterar detta på det sätt och på de platser som ni anser vara lämpliga. Jag tror att vi för närvarande inte skall fortsätta insistera, men just nu känner jag mig mycket generös eftersom vi inte har flera omröstningar att genomföra.
Jag överlåter ordet till Cox för en ordningsfråga.

Cox
Herr ordförande! Jag bad att få göra detta korta inlägg efter Corbetts yttrande. Jag är säker på att han kanske har rätt om man tolkar den artikel han anförde ur varje strikt teknisk synpunkt. Men som politisk iakttagelse saknar yttrandet varje praktisk nytta. Dagens komedi med fel och missbedömningar skulle i allvarlig grad förvärras om felet att utvisa Giansily grundades på att någon teknikalitet hävdades. Han hade rätt att gå emellan, och jag beklagar att han inte fick hjälp med det som andra fick. Skulle han utvisas på tekniska grunder, så vill jag gärna utvisas tillsammans med honom, som en solidaritetshandling.

Ordföranden
Tack så mycket, Cox.
Jag överlåter ordet till Seppänen för en ordningsfråga.

Seppänen
Herr ordförande, jag stöder ordförandens förfarande i detta fall, men jag skulle samtidigt vilja fästa uppmärksamheten på, att Giansily fick lämna salen efter beslut från ordföranden. Jag anser, att det inlägg som gjordes i sammanhanget var underbyggt. Vi kan inte utvisa en person från salen och tillåta, att han därefter deltar i omröstningar och deltar i debatten. Personen i fråga är från samma partigrupp som Pasty, som förra gången röstade åt en annan person här i plenisalen. Nu lämnar inte en person från samma partigrupp salen, fastän han utvisats, utan deltar i debatten och i omröstningarna. Enligt min mening måste denna sak föras fram till ordförandekonferensen, annars måste vi alla ha möjligheten att närvara, fastän vi utvisats från salen.

Roth
Herr ordförande! Jag tycker att vi borde återvända till verklighetens fasta mark. Ni har kritiserat Green. Sedan gav ni ju ordet till Konrad. Konrad såg sig föranlåten att provocera. Jag fann ert yttrande provokativt mot de gäster som fulla med känslor har kommit hit, som hyser existentiell ångest, som förlorar sitt arbete och vilkas familjer inte vet hur det ska gå för dem. Därpå har även ordföranden kritiserat dessa gäster och sagt att de måste hålla sig lugna för att inte behöva lämna åhörarläktaren. Vi vet att det inte är rätt att agitera från läktaren, men dessa personer visste det säkerligen inte!
Låt oss återvända till verklighetens fasta mark! Vilken är bakgrunden för deras känslor, bakgrunden för deras ångest? Borde vi inte glädjas åt - och den frågan handlar också om identiteten hos detta parlament - att personer som är berörda, som hyser ängslan, som förväntar sig politik av oss i egenskap av parlament, också kommer hit! Att då fordra att de kastas ut, vilket flera kolleger har sagt, är utomordentligt smaklöst med tanke på de problem som de står inför!
För det andra vill jag avge en personlig förklaring. En delegat vid namn Féret, en delegat från Front National, har betecknat såväl Green som mig som fascistiska. Det vill jag bestämt avvisa! Märk väl att det är en delegat från Front National som betecknar en socialdemokrat och en av de gröna som fascister. Det talar för sig själv, skulle jag tro!

Green
Herr ordförande! Jag har suttit tyst sedan jag gjorde mitt första inlägg i frågan. Jag måste säga att jag slogs av häpnad av den reaktion det inlägget förorsakade, eftersom det som alla här i kammaren vet är normal praxis för ledamöter att påkalla kammarens uppmärksamhet på det faktum att det finns personer på läktaren under debatter om en del saker som de har intressen i. Det var bara det. Jag slogs av häpnad av reaktionen över att det helt enkelt fanns en delegation från Renaultfabriken här, när vi står i begrepp att rösta om den resolutionen. Mig synes det vara en väldigt extraordinär reaktion som helt saknar alla proportioner.
Jag måste emellertid, herr ordförande, säga att ni efter att ha släppt in Konrad, som ni gjorde - med andra ord en talare för, en talare mot - och sedan försöka stoppa den uppenbara upplösningen på läktaren, handlade med stor värdighet, och att det som följde därpå var helt opassande.
Jag skulle bli förtjust om Pasty tar upp det här i ordförandekonferensen. Jag tar gärna en debatt med honom där. Jag är säker på att denna kammares vice ordföranden - många var här - gärna stöder ert handlande i presidiet. Herr ordförande, ni gjorde helt rätt, ni handlade med värdighet och fick så småningom det hela att lugna ner sig, så att omröstningen kunde genomföras, vilket var vad det handlade om.
(Applåder)

Spencer
Herr ordförande! Jag är inte bekymrad över ert uppträdande, och sannerligen inte heller över hur demonstranterna på läktaren uppförde sig. Det jag är bekymrad över är Greens uppträdande, eftersom hon mycket väl vet att det inte ligger i denna kammares tradition att genomföra ingripanden avsedda att påverka utfallet av en omröstning alldeles före omröstningen. Pauline tog beslutet att medverka i det här gatuteateruppträdandet, och utnyttja känslorna och oron hos demonstranterna för att vinna politiska poäng, vid ett olämpligt tillfälle när denna kammare utövade sin verksamhet, vilket var orsaken till det kaos som följde. Om någon är värd klander för vad som hänt denna förmiddag så är det inte ni, herr ordförande, det är inte demonstranterna, det är inte denna kammares ledamöter, utan det är Green för att ha försatt oss i en omöjlig situation.
(Applåder) Om hon tror att ett agerande av detta slag kommer att få folk att anse att labourpartiet är redo att ta över regeringsmakten, så har hon mycket kvar att lära.

Ordföranden
Ärade ledamöter, jag är rädd för att vi i dag får lov att senarelägga lunchen, men alla som begär om ordet kommer att få det. Tillåt mig också att be tolkningstjänsten om ursäkt för överbelastningen. Jag är säker på att vi kan lita på deras fortsatta insats, men tillåt mig be om ursäkt.
Jag överlåter ordet till Green för ett personligt uttalande.

Green
Herr ordförande! Jag omnämndes och smädades av Spencer och har rätt att genmäla. Om det han säger är att han aldrig någonsin vid något tillfälle sysslar med politik här i kammaren så är jag mäkta förvånad.
I går kväll diskuterade vi med Renaultarbetarna. Vi bör verkligen tillstå att dessa människor var med här. Låt oss se till fakta: vad är det för fel med att verkligen öga mot öga få tillfälle att träffa människor som kastas ut från sina arbetsplatser? Jag vet inte om Spencer skäms över att de konservativa i Storbritannien röstade emot resolutionen. Kanske det är det som ligger till grund för problemet: han konfronterades med människor som håller på att förlora sina jobb och som såg att han och hans kollegor röstade emot resolutionen.
Ja, jag är ledsen om han skäms, men han vet mycket väl att det ofta finns folk på läktaren från industrin som aktivt uppmuntras och stöds av ledamöter från den sidan av huset och folk som kommer från andra lobbygrupper. Är inte det egentligen samma sak? Varför är det så att när det är fackföreningsfolk, vilkas jobb står på spel, som det här på något sätt blir besvärligt och problematiskt?

Ordföranden
Tack så mycket, Green. Jag kommer dock inte att få någon möjlighet att avsluta denna debatt så länge som det finns yrkanden att få ordet. Spencer begär om ordet på nytt. Jag ber att han inte gör personliga uttalanden, annars kommer vi inte att få slut på debatten.
Jag överlåter ordet till Spencer för en ordningsfråga.

Spencer
Herr ordförande! Det handlar inte om att leka politik här i kammaren, det handlar om att på ett otillständigt sätt söka påverka utgången av en omröstning, med litet gatuuppträdande, vilket jag vet att Green kommer att ångra. Det är mitt sista ord om uppträdet. Men det var Green som satt igång den här soppan.

Bourlanges
Herr ordförande, jag tror att när man försöker förbättra saker händer det att man förvärrar dem. Vi är ett antal personer här som väntar på att få framföra röstförklaringarna. Jag tror att hellre än att låta en debatt fortsätta som inte har något existensberättigande skulle det vara bra att genomföra röstförklaringarna.

Ordföranden
Jag ger Bourlanges rätt.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
I detta betänkande fortsätter diskussionen om användandet av genteknologi, en fråga som väcker många känslor. Vi har den uppfattningen att det direktiv som vi nu behandlar alltför otydligt tar upp de politiska frågorna och i stället är oerhört tekniskt inriktat, och koncentreras på detaljer, vilket ger det en mycket otydlig framtoning. I denna fråga som trots allt är litet av en ödesfråga krävs det tydlighet och konsekvens, inte minst för medborgarnas möjlighet att kunna följa debatten.
Vi stöder trots detta betänkandet med dess ändringsförslag i de flesta styckena och kan bara beklaga den otydlighet det framställts med.

Ephremidis
Sedan några årtionden svävar ett nytt hot över jorden, det okontrollerade och obetänksamma ingripandet i komplicerade system, som naturen har behövt hundratals miljoner år för att fullborda. I den vetenskapliga utvecklingens och i sjukdomsbekämpningens namn ger sig det mänskliga ingripandet potentiellt i kast med de genetiska koderna för alla levande organismer, inklusive för människan.
Ingen kan garantera att antalet troliga sjukdomar som skulle kunna avvärjas genom genetiska ingripanden skulle vara fler än de oförutsedda nya som skulle kunna bli resultatet av laboratoriemisstagen. De troliga konsekvenserna av de manipulerade arterna är varken förutsägbara eller direkt uppenbara. De skulle bli begripliga utifrån de katastrofer som de skulle skapa.
Det finns en mycket allvarlig risk för att de genetiskt manipulerade organismerna blir framtidens miljöförorening, en miljöförorening med förmåga att reproducera, att sprida sig, att manipulera, att multiplicera sig och, värst av allt, att konkurrera ut de naturliga arterna som inte kommer att ha tid och förmåga att göra motstånd och att skapa en försvarsmekanism, eftersom den naturliga utvecklingen arbetar i en rytm som rör sig över tusentals år och tekniken i en rytm som rör sig om månader. Olyckorna efter användandet av kärnenergi i krigförande eller fredliga syften kommer att se ut som oskyldiga fyrverkerier jämfört med den osynliga och ljudlösa erövringen av hela kontinenter, av en högre neogenetisk ordning.
Å andra sidan är det mycket svårt och farligt att fånga upp eller kontrollera det som den mänskliga tanken uppfinner. Vårt mål är inte det absoluta och oprövade förkastandet av nya upptäckter och tekniker, utan det kompromisslösa kravet att en teknologisk utveckling inte skall stå i strid med naturen som även människan är resultatet av, utan skall inordna sig i den.
Det är farligt att stå okunnig om troliga konsekvenser och att främja procedurer och rättsliga ramar som konkret huvudsakligen enbart avser förökningen av ekonomiska verksamheter, skapandet av marknaden och garantin för konkurrerande investeringar, som lämnar farliga marginella utrymmen för kontrollmekanismerna och som inte går i borgen för respekten för deontologiska ålägganden, bara för att garantera den inre marknadens funktion och den harmoniska funktionen och förbättringen av konkurrensen.
Med den här formuleringen tror vi att rådets direktiv angående genetiskt modifierade organismer måste ses över från grunden. Skapandet av ett övergripande europeiskt vetenskapligt organ med deltagande av medborgarna är oumbärligt. Detta skulle avgöra målsättningen med ett verksamhetsprogram, bedöma risker och fördelar, fastställa stränga regler och gränser för en optimal säkerhet och kontrollera efterlevnaden av dem.
Av stor betydelse är att allmänheten får fullständigt objektiv information angående möjligheterna med och behovet av genetisk mekanik, så att dessa ytterst viktiga frågor rörande mänsklighetens framtid blir förståeliga, att de placeras i sina riktiga sammanhang och att konsekvenserna av dem utvärderas. Jag är mycket rädd för att det som har företagits fram till idag, huvudsakligen av stora multinationella företag inom livsmedelsbranschen, inriktar sig på att lugna den allmänna opinionen, att försköna riskerna och att skapa ett accepterande klimat.

Sandbæk
Trakatellis förslag är på många områden en förbättring av det föreliggande lagförslaget och utmärker sig genom att ställa krav på en mer restriktiv lagstiftning på området. Det är positivt, att man använder försiktighetsprincipen och företar en allmän utvärdering av klassificeringen av inneslutna aktiviteter.
Jag kan emellertid inte stödja förslaget på grund av den ändrade rättsliga grunden. Miljöutskottet föreslår, att man skall använda artikel 100a som rättslig grund i stället för kommissionens förslag, som baserar sig på artikel 130s. Där hänvisas till, att den föreliggande ändringen av direktivet egentligen inte handlar om miljöskydd, utan snarare om harmonisering av reglerna på detta område. Det instämmer jag inte i. Forskningen om användningen av genetiskt modifierade mikroorganismer rymmer många möjligheter, men dessa aktiviteter måste försiggå under förhållanden, som på bästa möjliga sätt garanterar människors hälsa och miljön i framtiden. Det är därför utomordentligt viktigt, att de enskilda medlemsländerna har möjlighet att på nationellt plan skärpa sina krav i lag på detta område, vilket artikel 130s ger möjlighet till.
Jag kan därför inte rösta för användningen av artikel 100a i detta fall - det enda man härigenom uppnår är, att parlamentet får ökad befogenhet. Därvid mister de enskilda medlemsstaterna - såvida inte annat anförts - rätten till att vidmakthålla strängare lagliga krav, och detta är inte ändamålsenligt.

Titley
Herr ordförande! Jag har stött detta betänkande idag eftersom jag, liksom många andra, oroar mig över att genetiskt modifierade organismer redan finns i maten på hyllorna i våra snabbköp.
Mot bakgrund av den senaste tidens svallvåg av livsmedelslarm så behöver vi så mycket information som möjligt om de vetenskapliga framstegen när det gäller metoder för genetisk modifiering. Vem ändrar på vilka växter, djur och livsmedel? Vilka är de eventuella fördelarna eller riskerna för människor och för miljön i stort? Det är sådana frågor som folk måste få svar på.
Jag välkomnar därför betänkandets tyngdpunkt på att förhindra hot mot människor och mot miljön, i stället för att bara begränsa dem.
Betänkandet påpekar också med rätta behovet av att förbättra hälso- och säkerhetsåtgärderna inom detta vetenskapsområde.
Informationsspridningen till allmänheten betonas också med rätta.
Jag tvivlar inte på att detta område för vetenskaplig utveckling kan erbjuda eventuella fördelar för oss alla, men liksom varje annan orolig kund vill jag ha så mycket information som möjligt, så att jag kan bestämma mig själv. Genetisk modifiering är ett invecklat område, men det får inte bli en ursäkt för att inte upplysa människor om vilka dess följder kan bli för deras liv.
Betänkande av Soulier (A4-0065/97)
Verwaerde
Herr ordförande, jag vill först av allt lyckönska min kollega André Soulier för hans utmärkta betänkande som antogs enhälligt av utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi.
Europaparlamentet hade redan yttrat sig den 16 april 1996 på grundval av ett första betänkande från André Soulier och godkänt ett flerårigt program avsett att främja internationellt samarbete inom energisektorn. Det finns i dag anledning att påpeka att vi är förvånade över inställningen hos rådet som ändrat artikel 8 avseende kommitologin och beslutat att på nytt rådfråga parlamentet.
Denna metodförändring resulterade inte bara i en försening utan också en substantiell förändring, eftersom den ursprungligen planerade årsbudgeten på 10 miljoner ecu minskats till 7 miljoner för 1997.
Jag godkänner helt föredragandens ståndpunkt när han anser att det inte finns anledning att minska beloppet som beslutats av parlamentet och rådet. Emellertid, i syfte att inte ytterligare försena genomförandet av Synergyprogrammet, och i avvaktan på en grundläggande debatt i ämnet, uttalar jag mig till förmån för min kollegas betänkande.
Betänkande av Arias Cañete (A4-0061/97)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Den svenska socialdemokratiska gruppen vänder sig bestämt emot föredragandens förslag om att stödet till kanariska bläckfiskproducenter inte skall göras tidsbegränsat. Gruppen har därför valt att rösta för att betänkandet avslås.
Betänkande av Cunha (A4-0013/97)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Fiskeavtal bör utformas så att de både gagnar ingående parter och garanterar den ekologiska balansen. Flera av fiskeavtalen med länder i tredje världen är dyra för unionen, samtidigt som en alltför stor del av fångsterna försvinner från det lokala fisket. Den svenska socialdemokratiska gruppen ställer sig därför tveksam till detta fiskeavtal och menar bestämt att detta och liknande avtal skall bekostas av de fiskare som kommer att erhålla de framförhandlade fiskerättigheterna.

McKenna
De gröna har röstat emot dessa fiskeavtal av två skäl. För det första så anser vi att den grund dessa avtal framförhandlas på är oacceptabel. Sådana viktiga saker som vetenskaplig bedömning av fiskets effekter på de avsedda och icke-avsedda arterna, kontroll och övervakning av fiskeriverksamhet, samstämmighet med Europeiska unionens utvecklings- och miljöpolitik och landningsföreskrifternas påverkan på de lokala marknaderna beaktas inte i tillräcklig utsträckning i EU: s fiskeriavtal med utvecklingsländer.
För det andra så delar vi med många av våra kollegor en ovilja mot tillvägagångssättet, där parlamentet föreläggs ett fait accompli för varje avtal. Vi får yttra oss långt efter det att förhandlingarna slutförts och båtarna har börjat fiska. Vi protesterar mot detta förhållande genom att rösta emot de två avtalen.

Sandbæk
Konfronterade med fallande fiskbestånd i egna farvatten och överkapacitet i fiskeflottan har EU valt att köpa sig fiskerättigheter i tredje länder. Det är nödvändigt att säkerställa ett bärkraftigt fiske i EU: s farvatten, men detta gäller också - och i synnerhet - i utvecklingsländerna, där fisk är en av de få resurserna, som de fattigaste har tillgång till. Småfiskare från afrikanska länder, som bedriver kustfiske, har uttryckt sin oro för effekterna av EU-fartygens fiske i deras farvatten. Det tar längre tid att fylla en båt med fisk, och de tvingas längre och längre ut på havet i fartyg, som i realiteten inte är ägnade för detta.
Frågan är, om EU i realiteten inte är i färd med att exportera EU-kuttrarnas rovdrift på fiskbestånden till farvattnen i tredje land? Det är betänkligt, att medan andra AVS-länder reducerar EU: s räkfiske, har Angola bibehållit samma nivå. För bottengarnsfiske och långlinjefartyg ökas fångstmöjligheterna. Och nya arter tas med. Beror detta bara på, att Angola inte följer den allmänna tendensen? Eller beror det på, att fiskeavtalet mellan Angola och EU inte i tillräcklig mån tar hänsyn till de faktiska förhållandena för fiskbestånden och mer allmänt till utvecklingen inom fiskesektorn i Angola?
Det finns också skäl till kritik, att man inte tagit hänsyn till yttrandet från utvecklingsutskottet. Här tänker jag speciellt på utvecklingsutskottets värdering av, att avtalsparterna skall ha ömsesidig fördel av avtalen, samt att en viss procentandel av fångsten bör landas i ursprungslandet. Det är emellertid positivt, att budgeten för utveckling av Angolas fiskesektor ha ökats. Men också här finns det anledning till frågor. Det saknas konkreta upplysningar om, hur dessa medel skall användas. Utan detta har vi ingen säkerhet för, att medlen används till utveckling av en bärkraftig fiskesektor i Angola.
Jag kommer därför att lägga ned min röst, eftersom fiskeriutskottet endast i mycket liten omfattning tagit hänsyn till yttrandet från utvecklingsutskottet trots, att Angola är ett utvecklingsland. Jag anser, att alla fiskeriavtal med utvecklingsländer bör innehålla en bindande uppförandekodex.
Betänkande av Macartney (A4-0358/97)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Fiskeavtal bör utformas så att de både gagnar ingående parter och garanterar den ekologiska balansen. Flera av fiskeavtalen med länder i tredje världen är dyra för unionen, samtidigt som en alltför stor del av fångsterna försvinner från det lokala fisket. Den svenska socialdemokratiska gruppen ställer sig därför tveksam till detta fiskeavtal och menar bestämt att detta och liknande avtal skall bekostas av de fiskare som kommer att erhålla de framförhandlade fiskerättigheterna.
Betänkande av Waddington (A4-0056/97)
Bernardini
Genom det utmärkta betänkandet från min kollega Waddington, gratulerar jag Europeiska kommissionen till framställningen av dess vitbok.
Det är sant att moderniseringen av våra utbildnings- och undervisningssystem kommer att göra det möjligt för vårt europeiska samhälle att konstatera framtidens utmaningar (informationssamhället, t.ex.). Såsom förtroendevald är jag mottaglig för de åtgärder som Europeiska unionen skulle kunna inleda.
Som ett exempel införde vi i januari 1996 i min stad, Istres, den tredje IT-strategin, avsedd för skolorna. Projektet är starkt inriktat på multimedia och är en avgörande etapp som utmärks av antalet, kraften och möjligheterna med tillgång till program som ställs till lärarnas och elevernas förfogande. Experimentet genomfördes med lyckat resultat vid höstterminens början i september 1996 och skoldirektörerna anslöts till stadens centrala server där skolbarnens databas är installerad, denna del av IT-strategin bidrog för övrigt till bättre kontroll av den känsliga perioden vid terminsstart för berörda parter - skolavdelningar, direktörer, skolverkets inspektörer.
Eftersom önskemål finns om att "lägga in en högre växel " genom anslutning till Internet är det självklart att de lokala myndigheterna ensamma inte kommer att kunna stå för kostnaderna för projektet. Europeiska unionens verksamhet skall befinna sig på denna nivå och tillföra stora ekonomiska resurser.
Jag önskar att kommissionens åtgärdsplan verkligen beaktar behoven hos de lokala myndigheterna och inte begränsar sig till stöd till projekt som de små och medelstora myndigheterna skulle kunna genomföra inom rimlig tid.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för Waddingtons betänkande om kommissionens vitbok, vilken som bekant behandlar utbildning och yrkesutbildning. I Waddingtons betänkande kritiseras vitboken på flera punkter, bl. a. för att kommissionen i sin analys uteslutande inriktar sig på unga människor och inte tar hänsyn till att befolkningen blir allt äldre på ett europeiskt plan. I betänkandet uttrycks fruktan för, att avståndet mellan "de, som vet något, och de, som inte vet något " kommer att öka. För att förhindra detta kommer det i framtiden i långt högre grad att vara behov för att inrikta sig på begreppet "livslång utbildning ". Därför efterlyses i betänkandet ett utspel från kommissionen, som kan öka befolkningens möjligheter till vidareutbildning både inom företagen och inom själva utbildningssystemet.
De danska socialdemokraterna är positiva till den debatt, som tar sin början med kommissionens vitbok och Waddingtons betänkande. De danska socialdemokraterna önskar emellertid understryka, att de likt Waddington är kritiskt inställda till ett genomförande av vitbokens förslag om att inrätta "second chance " -skolor på EU-plan för grupper, som är särskilt utsatta för risken att bli lämnade utanför informationssamhället. De danska socialdemokraterna menar, att det är en nationell fråga, att vidta åtgärder inom utbildningspolitikens område. Det är en angelägenhet, som omfattas av närhetsprincipen.
Lindqvist (ELDR), Gahrton, Holm, Schörling (V), skriftlig. Vi har röstat för betänkandet - Lära och lära ut - på väg mot kunskapssamhället för att det innehåller bra förslag och konstruktiv kritik av kommissionens vitbok om utbildning.
Vi kan inte stödja förslag i betänkandet (punkterna 49 och 55) som dels anser att vi bör förenhetliga utbildningsoch yrkesutbildningsåtgärder inom relevant EU-politik, dels uppmanar kommissionen att förbereda detaljerade handlingsplaner för utbildning. Detta skall vara förbehållet medlemsstaterna.

Mann, Thomas
Är Europa berett på det tjugoförsta århundradet? Har de politiskt, ekonomiskt och socialt ansvariga förstått hur vi ska klara oss i den globala konkurrensen? Eller är flexibilitet och rörlighet, vidareutbildning och kunskap i främmande språkkrav som förklingar ohörda?
Sue Waddington tar i sitt utmärkta betänkande, i vilket många förslag från liberala gruppen har infogats, ställning till kommissionens vitbok, som helt utelämnar utbildningens sociala aspekter. Medan de ungas situation står i centrum förbigås utbildningsbehoven hos kvinnor, äldre och utstötta.
Vi behöver en utbildningsoffensiv. Å ena sidan för att kunna konkurrera globalt, å andra sidan för individens personliga utveckling. Konsekvenserna är:
1.För EU: Anslagen till Leonardo och Sokrates måste ökas. Europaparlamentet kommer att stödja kommissionär Monti i detta. Med tanke på den nödvändiga budgetdisciplinen är det motiverat med årsvis höjda anslag.2.För medlemsstaterna: Man måste upphöra att skära ner på forsknings- och utvecklingsanslag. Dagsorienterad politik måste ersättas med ett framtidsinriktat handlande och tänkande.3.För företagen: Den som enbart följer besparingsstrategier spelar bort sina framtidsmöjligheter. För att kunna leta upp marknadsnischer och genomföra produktförbättringar behöver företagen motiverade, genom fortbildning och intern företagsutbildning kvalificerade medarbetare.4.För skolorna: Det måste bli slut på den smala utbildningen. Med såväl bredare grundutbildning och inlärning av abstrakt tänkande som sent påbörjad specialisering blir de unga i stånd att utöva fler yrken i livet.
Menrad
Den europeiska politiken har utgått från att medlemsstaterna har ett strikt ansvar för utbildningspolitikens innehållsliga utformning. Samtidigt bör den emellertid också utvidga och stödja de nationella åtgärderna. I den andan välkomnar jag tillkännagivandet om handlingsplaner för utnyttjande av programmen Sokrates och Leonardo.
Den allmänna och yrkesinriktade utbildningen bör
med tanke på den snabbt föränderliga ekonomiska och teknologiska miljön stimulera inhämtandet av nya kunskaper, -närma skolor och företag till varandra, -bekämpa utslagning.Europaparlamentets sociala utskott visade sig med rätta skeptiskt till de i vitboken föreslagna separata skolorna för en andra chans. I överläggningarna hänvisades ständigt till risken för uppkomsten av " gettoskolor" . Däremot finns det redan i många medlemsstater ett differentierat system för stimulans åt de eftersatta.
I exempelvis Tyskland finns, enligt lagen om allmänt befrämjande av utbildning, t ex öppna antagningsvillkor i det Duala systemet, ett yrkesförberedande år, en alternativ utbildningsväg och ett nationella " programmet för eftersatta" .
I parlamentets diskussioner har alltid med rätta framhållits sambandet mellan politikens olika områden. Den viktigaste uppgiften för ekonomi-, social- och utbildningspolitiken är att bekämpa arbetslösheten - i såväl nationell som europeisk skala. Ändå är det sant att bristen på arbetstillfällen bara är en sida av saken. En annan orsak till arbetslöshet är bristande yrkeskvalifikation.
Övernationella utbildningspolitiska utbytesåtgärder kan göra det tydligare hur viktigt det är med ett nära samband mellan yrkeserfarenhet och skolutbildning. Det gäller för grundutbildningen men även för vidareutbildningen.
Inget är så felaktigt som det uttryck man i Tyskland och Österrike ofta använder efter sin lärlingsexamen: " Nu är jag färdig." Tvärtom handlar det - just i vårt moderna teknologisamhälle - om ett " livslångt lärande" .
För tillgängligheten till detta spelar enligt Waddington arbetsmarknadens parter en huvudroll. Även i Leonardo betonas deras viktiga uppgifter. " Europa" som etableringsplats för industrier behöver inte bara högteknologins moderna maskiner utan också arbetstagare som kan betjäna dessa. Människor får inte redan vid fyrtio års ålder utmönstras och avskrivas likt gamla maskiner, det vill säga släppas ut i arbetslöshet.
Leonardo borde skapa modeller för löneavtal som använder avkastningen från de ekonomiska framstegen inte bara för materiella investeringar och kontantlönehöjningar utan även för fortsatt yrkesutbildning av arbetstagarna, för investeringar i humankapital.
Jag har röstat för Waddingtons betänkande eftersom det gett ett bidrag till förverkligandet av de här presenterade ställningstagandena och kraven.

Heinisch
Vitboken om allmän och yrkesinriktad utbildning välkomnas allmänt och får ett i huvudsak positivt gensvar. Även jag är av åsikten att den är en viktig stimulans för den nödvändiga utbildningsdiskussionen på europeisk och nationell nivå.
En smula otillfredsställd är jag emellertid med vitbokens titel. Begreppet " kognitivt samhälle" är oprecist och därtill ofullständigt, ty allmänbildning får inte bara omfatta kognitiva utan också emotionella, sociala och etiska lärprocesser. Vi får inte förlora målet värdeuppfostran ur sikte. Jag föreslog därför en ändring av titeln till " Lära och läras - en etiskt ansvarsfull väg till ett kunskapsorienterat samhälle" , men det accepterades tyvärr inte av kulturutskottet.
Jag gläder mig däremot över att ett annat av mina ändringsförslag antogs i kulturutskottets yttrande och även har gett avtryck i Waddingtons betänkande - om än något mindre eftertryckligt än jag hade önskat. Det handlar om vikten av förskoleutbildning för alla, särskilt för eftersatta barn, för att skapa mer jämlika möjligheter och därmed förebygga social utstötning. Förskolan som det lägsta steget i utbildningen måste skänkas långt större uppmärksamhet än som länge varit fallet i de flesta europeiska länder. Resultat från hjärnforskningen bekräftar att ett stort antal färdigheter och böjelser fastläggs redan under de sex första åren av en människas liv. En så tidig, helhetlig utbildning som möjligt med särskilt beaktande av musiska inslag och ett lekfullt umgänge med främmande språk stimulerar barnens kreativitet och lägger grundstenen till ett omfattande bildningsspektrum.
En sådan förskoleutbildning kan dessutom förebygga social utstötning, eftersom den garanterar att alla barn på ett lekfullt sätt förs in i lärandet redan innan de börjar skolan.
Därmed kan man hoppas att det av kommissionen - mot medlemsländernas vilja - redan påbörjade projektet " Andra chansens skola" blir alltmer överflödigt, eftersom man kommer närmare det primära målet att integrera alla unga i den första utbildningsvägen . Jag håller med Waddington om att man hellre än att inrätta " Andra chansens skolor" som från det existerande utbildningssystemet skilda institutioner borde stärka den traditionella utbildningsvägen, så att den blir i stånd att erbjuda en tillräcklig mångfald och garantera ett heltäckande system som ger möjligheter åt alla.
Jag anser dessutom att lärarrollen måste ges mycket större vikt i informationssamhället än vad som sker i vitboken. Fortfarande är det många lärare som inte ser användningen av den nya informationstekniken som något nödvändigt utan snarare som en frivillig " lek" som inte kommer att ha någon större betydelse i framtiden. Ofta känner de väl också ett obehag inför tanken på alla nya krav som dessa innovationer ställer på dem. Det är uppenbart att lärarnas roll kommer att förändras avsevärt i och med den nya tekniken. De får visserligen inte helt tappa sin traditionella roll som " kunskapsinnehavare" men måste ändå med den nya teknikens hjälp finna ännu en roll. De måste förmedla till den enskilde eleven hur han ska välja bland, förstå och utnyttja de data som presenteras för honom. Lärarna måste därför utbildas och kontinuerligt vidareutbildas med sikte på en förstärkt insats av ny teknik.
Därutöver måste vitboken starkare lyfta fram den nyckelfunktion som innehas av föräldrar och familj, vilka måste dras in i hela den nya kunskapsprocessen. Slutligen måste de som huvudföreträdare för vårt samhälle acceptera understödja den nya utvecklingen, utan att den viktiga aspekten värdeuppfostran förloras ur sikte. Jag förespråkar därför en intensiv föräldrautbildning.
Sist vill jag i korthet gå in på aspekten inlärning av främmande språk. Naturligtvis är det önskvärt att befrämja språkutbildningen, men jag ser det som orealistiskt att sikta till ett läge där alla medborgare talar minst två främmande språk. Intressant finner jag här ansatsen hos italienaren om att framför allt stödja den passiva språkbehärskningen. Det leder till en större inbördes förståelse mellan olika medlemsstaters medborgare utan att de genast måste lära sig att tala det andra språket perfekt. Det är obestridligt att ett passivt behärskande av ett språk är långt lättare att uppnå än ett aktivt. Jag ser denna infallsvinkel som intressant och värd att följa upp i diskussionen om detta ämne.
Sammantaget instämmer jag i vitbokens förslag men tycker att den snart måste följas av konkreta åtgärder. Jag välkomnar också Waddingtons betänkande som har formulerat många andra viktiga aspekter.

Sjöstedt och Svensson
Vi röstar för detta betänkande, då vi tycker att det politiska innehållet är väldigt bra.
Vi vill ändå understryka att utbildningspolitiken är en fråga för de nationella parlamenten och att det borde vara det även i fortsättningen.
Kloning
Ahern
Kloning väcker djupgående etiska, filosofiska och praktiska frågor om bruk och missbruk av genteknik och om kommersialiseringen av mänsklig genetisk forskning. Kloningen av människor, vare sig den genomförs experimentellt, i samband med fertilitetsbehandling, förimplantationsdiagnos, vävnadstransplantationer, eller i vilket syfte som helst, kan under inga omständigheter försvaras och måste förbjudas.
Tills samstämmighet uppnåtts i vårt samhälle med avseende på huruvida kloningsteknik skall tillåtas överhuvud taget, bör kloning av människor och djur i alla syften förbjudas i EU. Möjligheten att patentera sådan teknik och de resulterande biologiska substanserna måste nu förbjudas, och det föreslagna direktivet om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar måste ändras i enlighet härmed.
EU måste omedelbart återkalla all finansiering för forskning eller utveckling, vare sig den lämnas direkt eller indirekt, avseende kloningsteknik för djur och/eller människor, och en lista över alla sådana projekt som emottagit medel från EU måste publiceras.
Massproduktion av djur genom kloningsteknik leder ofrånkomligen till en begränsning av mångfalden hos husdjuren, underminerar den ekologiska basen för livsmedelsproduktionen och försämrar etiken i djurhållningen när det gäller dessa djur.
Kloningen av husdjur medför rationaliseringar på en ny nivå i boskapsproduktionen, stimulerar till ytterligare industrialisering av jordbruket och underminerar alla pågående försök att orientera om den gemensamma jordbruksproduktionen mot ett uthålligt jordbruk.
Vi måste sammankalla en medborgarkonferens i varje medlemsstat, för att ta upp dessa frågor, och vi måste ha en humangenetisk kommission som kan övervaka och lämna råd om all framtida utveckling.

Breyer
Som deputerad för de gröna kunde jag inte stödja kompromissresolutionen, vilken inte på tillbörligt sätt nämnde kloning av djur. I en debatt utlöst av fåret Dolly är det otroligt att de andra grupperna valde att utelämna varje omnämnande av djur, och i stället valde en svagare version av den resolution som antogs enhälligt av denna kammare 1993, om kloning av människor.
Som politiker är det vårt ansvar att ta itu med de besvärliga frågorna likväl som med de enklare. Sambandet mellan kloning av människor och av djur är uppenbart, och när de tidigare oöverstigliga murarna mellan arterna blir osynliga måste vi besitta modet att få ett slut på all kloning av djur, inte bara mänskliga sådana.
De ekonomiska instrument som driver på forskningsprojekten innefattar det skydd patentlagstiftningen ger. Om vi förbjuder kloning måste vi göra detta förbud verkningsfullt genom att ta med ett motsvarande förbud i patentdirektivet.
Vad gäller strukturen för en etisk granskning så anser jag att vi koncentrerar oss på helt fel saker. Det bör inte vara en fråga där en expertkommitté är mer experter än en annan. Det bör vara en fråga där allmänheten i hög grad får vara med och lämna synpunkter och debattera saken, för att vi skall nå samstämmighet i våra samhällen med avseende på den framtida inriktningen och tillämpningen av nya reproduktiva tekniker. Medborgarna bör informera administratörerna, inte tvärtom.
Ändringsförslag avsedda att åtgärda dessa invändningar har avslagits här idag, och som en protest har jag avstått från att rösta.

Gahrton, Holm och Schörling
De nya forskningsresultat som nu kommer från forskarna i Skottland är skrämmande att höra. Vår uppfattning om denna fråga står helt klar: Vi kan inte tillåta kloning varken av människor eller djur. De etiska aspekter, väger för oss mycket tungt, och vi kräver ett totalförbud, inte bara mot kloning av människor utan även av djur.
Att kloning skall ske på animal vävnad går helt emot vår syn på djur och på vilket sätt vi människor behandlar dessa. Kloning av djur som är avsedda för slakt leder till en ökad rationalisering av djurproduktionen, en mer långtgående industrialisering av jordbruket och en underminering av vår strävan att lägga om jordbruksproduktionen i riktning mot ett ekologiskt hållbart jordbruk.
Det är också viktigt att slå fast att EU: s forskningsprojekt inte skall syssla med forskning som berör kloning. Om det skulle visa sig att så sker, skall dessa projekt omedelbart avslutats och pengarna betalas tillbaka till EU.

Hautala
Som deputerad för de gröna kunde jag inte stödja kompromissresolutionen, vilken inte på tillbörligt sätt nämnde kloning av djur. I en debatt utlöst av fåret Dolly är det otroligt att de andra grupperna valde att utelämna varje omnämnande av djur, och i stället valde en svagare version av den resolution som antogs enhälligt av denna kammare 1993, om kloning av människor.
Som politiker är det vårt ansvar att ta itu med de besvärliga frågorna likväl som med de enklare. Sambandet mellan kloning av människor och av djur är uppenbart, och när de tidigare oöverstigliga murarna mellan arterna blir osynliga måste vi besitta modet att få ett slut på all kloning av djur, inte bara mänskliga sådana.
De ekonomiska instrument som driver på forskningsprojekten innefattar det skydd patentlagstiftningen ger. Om vi förbjuder kloning måste vi göra detta förbud verkningsfullt genom att ta med ett motsvarande förbud i patentdirektivet.
Vad gäller strukturen för en etisk granskning så anser jag att vi koncentrerar oss på helt fel saker. Det bör inte vara en fråga där en expertkommitté är mer experter än en annan. Det bör vara en fråga där allmänheten i hög grad får vara med och lämna synpunkter och debattera saken, för att vi skall nå samstämmighet i våra samhällen med avseende på den framtida inriktningen och tillämpningen av nya reproduktiva tekniker. Medborgarna bör informera administratörerna, inte tvärtom.

McKenna
Dolly, världens första kloning av ett vuxet djur, är måhända ett fotogeniskt får, hon gör sig bra på tidningarnas förstasidor. Men bakom de fina bilderna lurar ett ondskefullt hot mot den genetiska mångfalden, naturens mest grundläggande princip.
Kloning av djur bör betraktas mot bakgrund av BSE-krisen och de negativa effekterna av det industrialiserade jordbruket. Kloning skulle inbjuda till överdriven inavel och kan leda till en ökning av de mentala och fysiska rubbningarna hos boskap. Hur kan vi konsumenter skyddas mot följderna av genetisk förorening i livsmedelskedjan?
Dr Ian Wilmut, den vetenskapsman vid Edinburghs Roslin Institute som är ansvarig för Dolly, har hävdat att det inte finns något som hindrar att den teknik han använde kan tillämpas på mänskliga embryon.
Tanken att människor klonas känns mer besläktad med Hitlers idéer om den ariska rasen än som en ansvarig tillämpning av vetenskapliga framsteg.
Kloning av djur ger också upphov till allvarliga frågeställningar om den grymhet människan utövar gentemot djur i vetenskapens namn. Senare under veckan kommer Europaparlamentet att debattera ett betänkande om kommissionens uteblivna antagande av planer för en utfasning av djurförsök för kosmetika. EU: s ledare tycks inte besitta någon politisk vilja att göra slut på djurens onödiga lidande, och kloning kommer bara att leda till ytterligare experiment med djur och till ett ökat lidande för dem.

Mezzaroma
Kloning är för närvarande det främsta problemet inom den europeiska unionen, inte så mycket för att man kan skapa helt identiska djur, som krävs för mänsklighetens väl som hela tiden försöker hålla svälten från dörren, utan därför att människan är i allvarlig fara, människan som är unik och inte kan reproduceras.
Kommissarie Cresson försäkrar sig om respekten för de etiska principerna och moralen. Nu måste det klargöras vad etik är och vad moral är. Några gånger, ganska ofta, är det majoriteten i Europaparlamentet som bestämmer vad etik och moral är.
Dessutom försäkrar sig kommissarie Cresson om att kommissionen använder sig av experter, experter på hög nivå, för problemet kring kloning. Nu skulle man behöva mäta dessa experters erfarenhet och påvisa var och i vilken miljö den erhållits; man skulle behöva veta varifrån de kommer och vilken kultur de baserar sig på för sin yrkesverksamhet; vilket är deras etiska och moraliska koncept, om de står till vänster eller till höger, eller någon annanstans.
Bara genom att besvara dessa frågor kan man vara säker på vad kommissionen kommer att förse oss med.
Min röst kommer att vara positiv om de etiska principerna verkligen respekteras, de äkta, där den naturliga ordningen respekteras, där människan ses som unik och icke reproducerbar, där det finns tydliga regler och säkra normer som inte förvränger det som skapelsen givit oss.

Roth
Som ledamot för de gröna kan jag tyvärr inte rösta för det föreliggande kompromissförslaget till resolution. Jag hade gärna bifallit ett utlåtande som åtminstone lika konsekvent som vårt beslut 1993 hade vänt sig mot den koordinerade ansvarslöshet från industrins, vetenskapens och politikens sida som framgår redan genom kloningen av djur.
Vi får inte börja värna om människans värdighet först när den första angreppsvågen redan är över. Människovärdet hotas redan när djur degraderas till rent biologiskt material, till sådana levande köttfabriker som Pradier lovordade. Med sådana föreställningar dröjer det inte länge tills även människor indelas efter nyttighetskriterier: här de goda som enligt detta galna nyttotänkande får leva vidare, där de onda som får fungera som vandrande organdonatorer. Det är synsätt som kanske verkar bekanta, inga gröna vanföreställningar i stil med Huxleys " Brave New World" utan idéer som har gett avtryck i konventionen om bioetik och de där representerade föreställningarna om människors " värde" och " värdelöshet" .
Personligen ligger det mig därför varmt om hjärtat att Europaparlamentet entydigt och konsekvent vänder sig mot alla sprickor i de etiska fördämningarna, går mot både kloning av alla levande väsen och en forskning som går ut på sådant.

Seillier
I förteckningen över grundläggande värden är friheten i centrum för all etisk debatt.
Det är när det gäller hälsofrågor anledningen till att patientens medgivande är ett obestridligt villkor för alla ingripanden som gäller denne. Men när medgivande på grund av omständigheterna inte kan erhållas kan föräldrarna eller förmyndarmyndighet lämna det, åtminstone när de beräknade resultaten är tillräckligt tydliga och troliga för att fullmaktstagarna skall kunna uttala sig.
Om däremot ingreppet inte är av intresse för den berörda personen skall det förbjudas, eftersom vi utgår från principen att medgivande inte givits då det inte ens kan erhållas. Detta är fallet vid mänsklig fortplantning genom kloning oavsett vilken metod som valts. Redan vid medicinskt stöd till fortplantning uppstår en särskilt allvarlig etisk protest genom tekniken med mikroinjektion av spermier i ett ägg, eftersom det innebär ett val, ett frivilligt urval av könsceller. Vid kloning av mänskliga varelser, vare sig den uppnås genom segmentering av ägget eller genteknik, vilket var fallet med tackan Dolly, måste ett absolut förbud upprätthållas.
Vi skulle få ett totalt avgörande av den nya mänskliga varelsens genetiska kännetecken. Det skulle vara det största tänkbara angreppet mot dess frihet. Man har inte tillräckligt övervägt den mänskliga fortplantningens grundläggande kännetecken som innebär total obestämbarhet av den naturliga befruktningen, utöver föräldrarnas frivilliga handling att genomföra den sexuella akten.
Obestämbarheten i befruktningen är det starkaste originella skyddet för den mänskliga friheten. Den har delvis åsidosatts vid det medicinska stödet till befruktning. Det som samhället bedömt kunna tolerera för att avhjälpa ett pars barnlöshet är redan det en överträdelse av detta skydd för den mänskliga friheten. Överträdelsen får inte gå längre.
Man måste för övrigt betona att såväl medicinskt stöd till fortplantning som metoderna för kloning bekräftar att det befruktade ägget verkligen är en mänsklig varelse. I motsats till slutsatserna som vissa trodde sig kunna dra av den spontana delningen av ägget som ger upphov till enäggstvillingar, innebär inte det faktum att ett ägg delas och ger upphov till två mänskliga varelser, att det inte skulle vara en mänsklig varelse. Det är en mänsklig "stam "varelse som sedermera ger upphov till två mänskliga varelser med varsin personlighet men med samma genetiska utrustning.
Men skillnaden mellan enäggstvillingar från en spontan naturlig delning och enäggstvillingar från en konstgjord delning består just i obestämbarheten för den första och den mänskliga kontrollen av den andra.
Gränsen som skiljer de två händelserna åt är den som skiljer den mänskliga frihetens område från den absoluta slavens. Förbudet mot kloning skall för alla mänskliga samhällen vara ett lika grundläggande förbud som det som gäller mot incest.

Valverde López
Den djupgående debatten om de sociala följderna av vetenskaplig forskning har sin grund i behovet till social kontroll av vetenskapen. Det kan uppstå konflikter mellan forskningsfriheten och andra sociala värden, men det finns ingen orsak till att bli upprörd eller ta anstöt. Vetenskapen är inte bara en intellektuell förklaring av naturen. Vetenskapen omsätts i praktiken och i dagens värld är dess ekonomiska och sociala följdverkningar enorma. Dessa följdverkningar utgör också en makt. Det är i denna utökning av vetenskapens följdverkningar som vi teoretiskt sett kan berättiga en juridisk reglering.
Genom föreskrifter för den vetenskapliga verksamheten kommer denna att omfattas av de allmänna föreskrifterna för det sociala ramverket. Friheten att forska skall inte begränsas genom juridiska föreskrifter, utan skall genom dem fastställas slutligt. Det är bara genom juridiska normer som man på ett trovärdigt sätt kan garantera principen om frihet för forskningen. De nationella parlamentens ansvar för regleringen av samhället gör att man inte kan acceptera att vetenskaplig eller teknisk verksamhet försiggår utan att man etablerat de nödvändiga mekanismerna för utvärderingen av risker och förebyggandet av icke-önskade följdverkningar. De eventuella begränsningar som påläggs är en nödvändighet i en demokratisk stat. Genetikens sociala följdverkningar och den allmänna opinionens oro inför okontrollerad framfart är grunden för att etablera föreskrifter på nationell nivå, på Europeiska unionens nivå och på världsnivå. Därför bör Europaparlamentet ge ut en deklaration, som fastställer varje individs rättighet att få ett orört, icke-manipulerat genetiskt material, som förbjuder kloning av människor och som stöder straffåtgärder som avskräcker från alla försök att våldföra sig på denna rätt. Detta är väsentligt för att kunna genomföra ett verkligt skydd av den mänskliga värdigheten.
Det är också viktigt att den aktuella debatten om kontrollen av teknikerna och kloningen inte ger upphov till förvirring i samhället. Skillnaden mellan kloning av människor och kloning av celler och djur måste göras helt klar. All forskning som görs inom området för kloning av människor måste förbjudas entydigt och med eftertryck. Samtidigt måste det göras klart att kloningen av celler och djur är ett viktigt instrument för den biomedicinska forskningen. Man bör vidta behövliga etiska och legala skyddsåtgärder för att under alla omständigheter skydda de centrala rättigheterna och värdena i vårt samhälle, men vi har ingen rätt att stoppa den vetenskapliga utveckling som skall hjälpa människan att fullfölja sin uppgift som människa och person.

Wolf
De skilda åsikter som många kolleger ger uttryck för ifråga om kloningen kan uppenbarligen återföras till två (historiskt sett förbundna) irrvägar:
Till den ontologiska irrvägen, där verkligheten reduceras till objekt , mot vilken subjekten sedan ställs som något helt annat och oförklarligt. Detta leder till att kategorin identitet egentligen inte längre kan tänkas - utan reduceras till den objektifierade kategorin likhet . Leibniz metafysiska princip identitas indiscernibilium banar väg för en ingenjörsvetenskaplig bekymmerslöshet: " Det jag inte kan skilja på ser jag genast som identiskt!" Förr eller senare negeras sedan också en " urholkad" identitet även i praktiken: individen underordnas sin tekniska reproducerbarhet.
För det andra till den etiska irrvägen som svär oss människor fria från varje form av ansvar för våra medlevande väsen vilka uppfattas som rena " ting" eller " maskiner" , från varje medkännande förbindelse med dem. Det är början till en systematisk frihet från ansvar för allt som inte är vi själva, ett egocentriskt återtåg till den egna praktikens fulla verklighet.
Därmed öppnas dörren på vid gavel för en människofientlig praktik. Den som artificiellt definierar bort oss människor från den stora harmonin av medlevande väsen, " sentient beings" som det plastiska engelska uttrycket lyder, den kan också dra upp andra, inte mindre artificiella gränslinjer mellan till exempel vanliga människor och " övermänniskor" eller mellan " undermänniskor" och " riktiga" människor...
Renaultfabriken
Berthu
Herr ordförande, min röstförklaring kommer mycket lägligt efter de allvarliga händelser och manipulationer som just ägt rum i denna kammare. Renaults beslut, att stänga en industrianläggning i Vilvoorde, skulle ha behövt en verklig diskussion om den serie orsaker och krafter som uppenbarligen var oemotståndliga och som tvingat detta seriösa företag att uppträda på detta sätt. I stället fick vi i vår kammare bara ett flöde av felaktiga diagnoser, hyckleri och demagogi.
Jag har hört anföranden som förklarat att den enda lösningen bestod i att integrera det sociala protokollet i fördraget och att införa ett socialt Europa där man skulle fatta majoritetsbeslut. Sociala direktiv kan emellertid inte ensamma rädda arbetstillfällen när köparna anser att produkten är för dyr. Europaparlamentet tycks mig i det hänseendet stödja föga rationella ekonomiska uppfattningar.
Jag beklagade också att från denna kammares bänkar, inbegripet från höger, höra krav på stöd till begäran om att på nytt lansera strukturfonder, en lösning som består i att klä av den skattskyldige för att klä konsumenten, eller också krav på arbetsdelning, en lösning som oftast består i att klä av den skattskyldige, fortfarande han, men denna gång för att klä på arbetstagaren.
Jag hörde också, till vänster, ifrågasättande av ansträngningarna för budgetsanering, underförstått att man antagligen borde subventionera Renault för att bibehålla sysselsättningen. Tyvärr skulle den idén bara föra oss längre in i återvändsgränden.
Om vi i Europa verkligen vill föreskriva en prioriterad satsning på den mänskliga dimensionen, måste problemet angripas på ett annat sätt. I verkligheten är sannolikt Renault offer för sina misstag, men även, som så många andra företag, för frihandeln i världen för vilken unionen öppnat dörrarna med en vansinnig oförsiktighet. Medborgarna vet det mycket väl, likaväl som de vet att den gemensamma valutan kommer att medföra justeringar, som är ännu hårdare, och att den på det sättet kommer att vara delaktig i den världsomfattande utjämningen.
Av alla dessa anledningar känner medborgarna tydligt och spontant Bryssels ansvar, som man under hela debatten försökt dölja här i kammaren.

Bourlanges
Herr ordförande, jag måste säga att socialisternas envishet kommer mig att tänka på Oscar Wildes mening om Calibans ilska när han kände igen sin bild i en spegel. För, trots allt, varför är socialisterna så ivriga i detta ärende, om det inte är för att Renaults ledning inrättats av en socialistisk regering, att den består av socialister och att den på ett extremt klumpigt sätt, måste man säga, åtar sig det institutionella ansvar som åläggs den. Jag tror att det till att börja med från socialisternas sida handlar om en vilja att frigöra sig från sitt ansvar.
Jag röstade emot resolutionen. Den innehöll många positiva punkter, men jag röstade emot eftersom jag tror att vi begår samma misstag som företaget. Vi förebrår med rätta företaget för att ha felbedömt sin roll och de rättsliga villkoren genom att agera som det gjort. Men vi överskrider vår roll genom att ge det råd och genom att säga att den ena eller den andra strategiska lösningen är att föredra före den andra. Det är inte vi som betalar, det borde inte vara vi som bestämmer.

Martinez
Herr ordförande, nyss var Renaults arbetare på läktaren, men de skulle ha kunnat föregås av gruvarbetarna, eftersom man också har stängt kolgruvorna för att hämta kol från Australien och Vietnam. De skulle också ha kunnat föregås av arbetarna vars masugnar i stålverken man stängt för att hämta stål från Thailand. De skulle också ha kunnat föregås av textilarbetarna eftersom man lagt ned den europeiska textilindustrin för att hämta textil från Sydostasien.
Och vilket hyckleri, för att om man stänger Vilvoorde, är det för att det finns japanska motsvarigheter - fem japanska fabriker i Förenade kungariket - för att det finns japanska transplantat i Spanien, i Tyskland, och därför att det finns koreanska bilar.
Naturligtvis har man då utnyttjat strukturfonderna, det vill säga att de europeiska skattebetalarna har betalat för att skapa arbetslöshet inom bilindustrin, precis som när de betalade för Hoover som hade utlokaliserats till Skottland och lämnat Frankrike. Och verkligheten hade Ford redan förstått när företaget betalade sina arbetare mycket bra.
Om man lägger ned bilindustrin beror det på att ingen köper bilar och om ingen köper bilar beror det på att det finns 20 miljoner arbetslösa och om det finns 20 miljoner arbetslösa beror det på att frihandels-Europa har åstadkommit dem.

Barros Moura
Resolutionsförslaget utgör en signal till obändig solidaritet med de arbetare som nu hotas av fabriksnedläggningen.
För knappt ett år sedan debatterade vi det identiska fallet med beslutet om personalminskningar för en senare stängning på grund av en utlokalisering när det gäller Renaults löpandebandproduktion i Setúbal.
Det är samma Renault som erhåller gemenskapsstöd som stänger de produktionsenheter som byggts upp för att få stöden.
Det här fallet visar hur det finns två tyngdpunkter och två mått från kommissionens sida: den största noggrannhet för att tillämpa de liberala konkurrensreglerna; ingen noggrannhet alls för att uppfylla de europeiska sociala normerna (om kollektiva avskedanden och de europeiska företagskommittéerna).
Det här fallet bekräftar också dramatiskt det sociala Europas underordning i förhållande till marknadens och valutans Europa.
Den starka reaktionen hos de europeiska socialisterna betyder också att vi inte sluter upp kring denna politik som håller på att vända arbetarna mot Europa och att söndra den sociala consensus som grundande den europeiska unionen.
Lyckligtvis har Renaultarbetarna i de olika länderna förstått att deras kamp, för att kunna stå emot det " globaliserade" kapitalet, måste vara enad på internationell nivå och att lösningen inte ligger i en återgång till de nationella gränserna.
Genom att förutsättningslöst stödja deras kamp för rätten till arbete vill vi också säga att den är densamma som kampen för ett socialt Europa och för en politik som grundar sig på medborgarnas aktiva deltagande och kamp.

Baudis (PPE) och Fontaine (PPE)
Med tanke på de fullständigt bedrövliga villkoren vid omröstningen om resolutionen avseende nedläggningen av Renaultfabriken i Vilvoorde, ansåg vi att vi inte skulle delta i omröstningen.
Vi skulle ha önskat att klimatet för denna omröstning var i nivå med problemets allvarliga natur. Detta var inte fallet och vi beklagar det verkligen.

Burenstam Linder, Cederschiöld, Stenmarck och Virgin
USA och Ostasien gynnas av de ytterligare svårigheter som den europeiska företagsamheten utsätts för genom Renaults nedläggning av bilfabriken i Belgien. I många styrelserum överväger man nu om det inte är bättre att göra planerade investeringar någon annanstans än i Europa.
Renault borde ha följt reglerna om samråd med anställda innan beslutet att stänga bilfabriken togs. Europaparlamentets resolution går dock långt utöver detta. Yrkandena och fördömandena skulle medföra ytterligare svårigheter för företagen och därmed minska investeringsviljan.
Europaparlamentet syftar till att förbättra sociala förhållanden och öka sysselsättningen, men de metoder man väljer för detta leder till raka motsatsen. Sysselsättningen i Europa kommer aldrig att kunna befrämjas genom att företag hindras från att anpassa sig till nya konkurrensförutsättningar. I stället måste man underlätta för nyföretagande och för nya utländska investeringar i Europa.
Det är ökad konkurrenskraft, inte ytterligare regleringar, som kan göra det möjligt att undvika en kollaps av " den europeiska modellen" på det sociala området.
Renault är ett statligt ägt företag som alltför länge dröjt med nödvändiga omställningar. Att ett storföretag som Renault fått subventioner av EU för investeringar blixtbelyser avigsidor med företagsstöd som EU själv genom sina egna strukturfonder ägnar sig åt i stor skala.

Caudron
Metoden är säkerligen förkastlig, vilket Chirac och Juppé garanterat - det var det minsta de kunde säga - men grunden till ärendet är mycket allvarligare och den innehåller upplysningar om Europas framtid, om det skall finnas någon.
Samtidigt som Europa erinrar motståndarna till Europeiska unionen och Maastricht om att det inte är upphovet till denna outhärdliga situation, visar det sina begränsningar och oförmågan att förhindra det, likaväl som det visat på sin oförmåga att förhindra att företag utlokaliseras från ett av unionens länder till ett annat.
Naturligtvis skall man stödja Renaults belgiska och franska arbetstagare och jag stödjer dem. Man måste emellertid också ge stöd till den europeiska bilindustrin och kämpa för ett socialt Europa som förbjuder ett sådant uppträdande från företagsledare.
Detta sker genom ny europeisk kompetens, genom nya direktiv, genom en förstärkning av fackförenings-Europa och genom mobilisering av alla européer som vill ha en annan europeisk politik och som motsätter sig den tvättäkta liberalismen.
Det är anledningen till att jag, även om jag utan reservation stödjer resolutionen, säger att det inte räcker med det. Man måste ta politiskt ansvar. Man kan inte gråta över nedläggningen av en Renaultfabrik och samtidigt acceptera en total liberalism. Vi har fått nog av krokodiltårar.

Colombo Svevo
Den resolution som för inte så länge sedan antogs angående stängningen av Renaultfabriken i Vilvoorde är ett särskilt viktigt dokument för den europeiska samhällspolitiken.
Den är viktig därför att den sträcker sig bortom det enskilda fallet och förklarar sambandet mellan den europeiska unionen och industripolitiken. Resolutionen förnekar vare sig konkurrensproblemen eller behovet av omstruktureringar, men begär med bestämdhet att reglerna efterlevs. Dessa omstruktureringar och arbiträra nedläggningar bidrar i själva verket inte enbart till att öka arbetslösheten utan även till att skapa en osäker ekonomisk miljö som kan ge svåra följdverkningar på konsumtionsökningen, på samhällets konfliktbenägenhet och, kort sagt, på hela den ekonomiska tillväxten i den europeiska unionen.
Den är viktig därför att den fördömer användandet av friställelse för att lösa krisen utan att man tålmodigt försöker hitta alternativa åtgärder och är således mer uppmärksam på medborgarnas problem i det Europa som vi försöker bygga upp.
Den är viktig därför att den avslöjar hur nedläggningar av stora fabriker skapar särskilt negativa konsekvenser på allt det som dessa skapat liksom på det område i vilket dessa stora fabriker arbetar.
Den är framförallt viktig för att den hindrar varje unilateralt beslut som sker utan diskussion med samhället, typisk för denna vilda kapitalism som slår den europeiska samhällsmodellen i spillror.
Men det viktiga med denna resolution ligger också i det faktum att allt som sagt och skrivits om Renault även gäller för alla situationer som på samma sätt och med mycket påfallande likheter håller på att uppträda i Europa även om inte alla kommer till Europaparlamentet. Bara ett exempel: hundratals arbetare i Monza genomlever samma dramatik på grund av en förflyttning av fabriker som görs av Philips.
Vi är nu inne i förhandlingsfasen och vi hoppas att också denna mycket fasta resolution kan bidra till en lösning av de svårigheter som andra arbetare i Europa genomlever.

Grossetête
Till att börja med vill jag bestämt fördöma den metod som använts av företaget Renault som, genom detta abrupta beslut, på ett skandalöst sätt döljer den mänskliga dimensionen i den kris företaget genomgår. Jag erkänner för övrigt att direktionens attityd gentemot de anställda varit föraktfull och jag delar de anställdas känslor av ilska och förvirring.
Jag beklagar också att Europeiska kommissionen inte lyckats förutse sådana situationer och att den industripolitik som bedrivs av Europeiska unionen inte kunnat ge några ekonomiska och sociala lösningar på den omstrukturering som är nödvändig för vissa stora företag, framförallt de inom bilindustrin som allvarligt berörs av krisen.
För att detta slag av situation inte skall återupprepas, önskar jag att Europeiska unionen i framtiden blir mer effektiv och att den uppmuntrar och stödjer mindre kostsamma lösningar i mänskliga termer.

Lindqvist
EU har under lång tid prioriterat frågor om ekonomi, handel, marknad och konkurrens. Det är nu dags att flytta upp andra frågor högt på dagordningen, t.ex. sociala frågor och sysselsättningsfrågor. Att prioritera upp dessa frågor är inte detsamma som att besluten skall fattas överstatligt med majoritetsbeslut. Tvärtom skall dessa frågor handhas av medlemsstaterna. EU kan ställa upp mål för t.ex. sysselsättningen, medan åtgärderna för att nå målen utformas och genomförs på nationell nivå.

Pery
Stängningen av anläggningen i Vilvoorde är ytterligare ett drama bland en mängd andra nedläggningar av fabriker. Den här enheten är dessutom ett mycket effektivt arbetsverktyg som nyligen moderniserats. Det är ett oacceptabelt ekonomiskt och mänskligt slöseri.
Hur kan man undgå att förstå att det absolut krävs en strategi för industripolitik inom Europeiska unionen? Ekonomisk sammanhållning och social sammanhållning är nödvändiga och skall fungera tillsammans. Europaparlamentet kämpar sedan flera år i den riktningen.
Den världsomfattande utbredningen av marknaderna - och inte den europeiska integrationen! - tvingar företagen att välja, förutse omstruktureringar, genomföra allianser med tredje land. För att försvara ett märke, ett kunnande, sysselsättningen? Man skulle kunna tro det, men ändå fungerar det faktum att räkenskaperna uppvisar röda siffror, efter år av vinst, som kompass för det berörda företaget utan hänsyn till det ekonomiska och sociala livet i städer och till och med hela regioner i Frankrike, Belgien och Spanien.
Information, samråd, det är framförallt ett uttryck för respekt för andra, deras arbete och rättigheter.
Sedan 1980-talet har Europaparlamentet tagit sig an frågan för det sociala Europa som skulle byggas. Betänksamheten var stor inom de flesta medlemsstaters regeringar! Först i september 1994 kunde vi göra direktivet om de europeiska företagsråden officiellt.
Renault föregrep den europeiska lagen och inrättade sitt egna europeiska företagsråd redan 1993. Måste vi påminna detta företag, som länge framstått som en pärla inom industrin och de sociala framstegen om vad detta råd innebar, bl.a. i den första artikeln:
"Rådet vid den europeiska Renaultkoncernen är ett forum för information och dialog om koncernens strategiska inriktningar på europeisk nivå på ekonomiskt, finansiellt och socialt område, samt om större utvecklingstendenser inom de dotterbolag som ligger inom Europeiska unionen, om de har en återverkan på europeisk nivå ".
Dialog och samråd skulle ha möjliggjort alternativa lösningar. Det är anledningen till att vårt parlament begär att man studerar möjligheten till en reducering av arbetstiden, enligt Rocards betänkande som vår institution röstat om. Åtgärder för vidareutbildning måste också föreslås.
Den europeiska strejken förra veckan är en verklig insikt för de anställda till förmån för det sociala Europa. De franska arbetarna har visat solidaritet med sina spanska och belgiska kolleger för första gången!
Jag har alltid trott att det sociala Europa inte bara kunde upprättas "uppifrån ", utifrån förordningar och lagar. Står vi inför ett nytt styrkeförhållande mellan de europeiska fackföreningarna och de transnationella företagen?
Jag vill uttrycka min djupa solidaritet med de tusentals anställda vid Renault som hållits utanför ledningens tragiska beslut, och med alla de anställda vid de företag som är underleverantörer och som får utstå fruktansvärda ekonomiska konsekvenser av denna nedläggning.

Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat för resolutionen mot Renaults nedläggning av fabriken i Vilvoorde. Resolutionen är en viktig markering från Europaparlamentets sida mot en arbetsgivare som uppvisat stor hänsynslöshet och brutalitet mot sina anställda. Vi solidariserar oss med Renault-arbetarnas kamp för sin rätt till arbete.
Gällande resolutionen delar vi inte dess skrivning om att göra det sociala protokollet till en del av fördraget, vilket skulle förstärka EU: s överstatliga utveckling. Sociala rättigheter kan garanteras och vara bindande på mellanstatlig nivå, vilket är att föredra.

Verwaerde
Jag deltog inte i omröstningen avsiktligt, för att demonstrera att jag av princip inte samtycker till denna typ av text.
Jag är indignerad över att konstatera att vår kammare anser det lämpligt att utfärda resolutioner om alla aktuella ämnen. Utan att gå så långt som till att tala om inblandning, konstaterar jag ett verkligt avsteg när de gäller de ämnen som texten tar upp.
Naturligtvis beklagar jag djupt denna förlust av arbetstillfällen samt metoden som företaget använt. Och jag önskar att Europaparlamentet inte i framtiden skall anta detta slag av resolutioner som endast konstaterar och bedömer fakta, utan att det snarare bidrar till en effektiv industriell och social politik som gör det möjligt att undvika sådana situationer, som tyvärr vittnar om den allvarliga kris som vissa industrisektorer för närvarande genomgår.

Wolf
Renaults upprörande beteende såsom i Frankrike baserat transnationellt europeiskt företag gör direkt fyra strategiska brister övertydliga hos dagens EG:
1) Rådande direktiv genomförs inte alls eller i otillräcklig grad, såsom här direktiven om europeiska företagsråd och om omfattande uppsägningar. En gemenskapsstrategi för förbättring av direktivens genomförande - från aktivering av de berörda till effektiva sanktioner - borde ha vidtagits för länge sedan.
2) Problemet med subventionsshopping inom EG är fortfarande olöst. Som vi såsom parlament, och på initiativ från de gröna, alltid har krävt, måste man äntligen se till att alla europeiska och nationella stimulansåtgärder kopplas till långfristiga sektoriella och regionala utvecklingsplaner - och att bidrag återbetalas om ett företag bryter mot sina ingångna förpliktelser.
3) Den europeiska bilindustrin är på väg mot en större strukturkris med sin ungefär trefaldiga överkapacitet för vilken det varken på den gemensamma Europamarknaden eller på världsmarknaden finns tillräckligt expansionsvilja, helt bortsett från det ekologiska ansvaret. Vi måste äntligen förskjuta debatten om den europeiska industripolitiken till hur vi i tid ska kunna bygga om bilindustrin till en mobilitetsindustri - för vilket det redan har funnits ansatser som kanske åter har trängts i bakgrunden.
4) För att preventivt bemästra en sektoriell sysselsättningskris kan man tänka sig en påskyndad arbetstidsförkortning med avtrappad löneutjämning och inkomststabiliserande åtgärder för låg- och medelinkomstgrupper inom ramen för skatte- och avgiftsreformer. Dramat består här i att gemenskapen och dess medlemsstater liksom deltagarna i den sociala dialogen ännu inte tillägnat sig de erforderliga instrumenten för ett koordinerad införande och tillämpande av en sådan strategi. Detta måste vi skyndsamt ta itu med, inte bara med ord utan också med handling - det lär oss även detta dåliga exempel på denna företagslednings cynism i dess etableringspolitik!
(Sammanträdet avbröts kl. 14.10 och återupptogs kl. 15.05.)

Hory
Jag vill diskutera de principer som ligger till grund för våra debatters oberoende, fru ordförande.
Vi hade i slutet av det förra sammanträdet en mycket lång rad ordningsfrågor. Jag återkommer naturligtvis inte dit. En stor del av dessa var grundade på oberoendet i parlamentets debatter och på det faktum att vi inte borde fatta beslut under något som helst inflytande. Jag skulle vilja påminna om en annan princip genom att hänvisa till det som fransmännen kallar "principen om konfessionsfrihet " och som man på alla språk skulle kunna kalla "de offentliga institutionernas neutralitet gentemot religiös påverkan ".
När vi gick ut från sammanträdet nyss vid 14-tiden upptäckte jag - det är inte första gången - att ett religiöst körverk framfördes i Europaparlamentets entré. Begåvat, men religiöst. Frågan om talang och artistisk kvalitet ifrågasätts inte. Jag bara...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Ordföranden
Jag vet inte vad som har skett, Hory. Vi har en mycket späckad dagordning och vi måste fortsätta på den. Kanske kan ni lämna in något skriftligt till presidiet. Det som ni nu gör ligger emellertid utanför arbetsordningen. Jag måste tyvärr ta ifrån er ordet.

Hory
Fru ordförande, det är vår arbetsordning jag hänvisar till.

Ordföranden
Ja, ni har ju sagt vilken punkt det gäller, det står klart. Men har ni något mer att anföra än det som ni just har sagt vill jag be er göra det skriftligen. Vi tar sedan del av det, men vi har nu ingen debatt på den punkten!

Gemenskapens transiteringssystem (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen av den gemensamma debatten om:
rapport (A4-0053/97) av Kellett-Bowman för tillfälliga undersökningskommittén för gemenskapens transiteringssystem om transiteringssystemet; -förslag till rekommendation (A4-0054/97) från tillfälliga undersökningskommittén för gemenskapens transiteringssystem till undersökningskommitténs betänkande för gemenskapens transiteringssystem.
Mulder
Fru talman, som en av dem som deltagit i verksamheten inom undersökningskommissionen för gemenskapens tulltransporter känner också jag mig föranlåten att berömma herrar Tomlinson och Kellett-Bowman för det sätt som de utfört sitt arbete på. Jag tror att den här rapporten fyller ett mångsidigt behov. Det var för mig påfallande hur gärna tullverk och tulltjänstemän ville delta i de samtal som vi förde. Jag frågar mig därför om det inte skulle vara bra om man undersökte ifall det finns någon struktur inom vilken dessa två grupperingar skulle kunna föra regelbundna diskussioner med varann under ledning av till exempel EU-kommissionen. Den goda viljan finns där, och den tycker jag man bör utnyttja nu.
När det gäller själva rapporten: Jag tycker att rapporten är så komplett att det är svårt att tillägga något. För mig råder det inget tvivel om att, ifall det finns EU-regler, dessa också måste kontrolleras på EU-nivå. Därför tror jag att det på lång sikt måste tillkomma en eller annan form av EU-tullmyndighet. Jag säger på lång sikt, för just nu torde det väl inte vara möjligt. Allra först måste det till ett samarbete och detta under ledning av EU-kommissionen. Jag tror att UCLAF: s roll måste förstärkas och kanske vore det också möjligt att EU-kommissionen undersökte i vilken mån samarbetet med Europol kan förbättras - detta nämns inte i rapporten. Jag påminner mig att man under valkampanjen 1989, när fullbordandet av den inre marknaden var aktuell, allmänt talade om att tullskyddet mot de yttre gränserna måste förstärkas. Som vi har sett har raka motsatsen skett. En av de första punkter som måste genomföras tror jag är att vi måste förstärka de yttre gränserna och jag förespråkar också starkt att vi använder oss mer av flygande brigader, av kontroller där detta är möjligt, överallt i Europa. Datorisering, ja givetvis. En specialroll har tilldelats Schweiz. Detta land är den svaga länken i helheten. Jag anser att vi måste ägna speciell uppmärksamhet åt rekommendation 29 där det sägs att kommissionen varje år skall avge en rapport om hur samarbetet med Schweiz fortlöper på rättsområdet och i övrigt. Denna rapport föreligger nu. Jag tror att det verkliga arbetet först nu tar sin början. Jag ser därför med intresse fram mot den rapport som kommissionären Monti har lovat oss före utgången av april månad. Jag tror att vi då kan börja med den långa etapp som ligger framför oss när vi skall förstärka kontrollen på tullområdet i Europa.

Dankert
Fru ordförande, i morse redogjorde herr Kellett-Bowman och herr Tomlinson på ett utmärkt sätt för innehållet i rapporten och jag känner också i viss mån av problemet med att det inte finns så mycket att tillägga. Det är bara att läsa rapporten. Det tycker jag är väsentligt, för då ser man också sammanhangen. Bara ett par punkter. Man har hittills inte ägnat särskilt stor uppmärksamhet åt problematiken med 100 procents garanti för ömtåligt gods. Och ett av de konstateranden som vi gör i rapporten är att det system för vägtransport av ömtåligt gods som omfattas av 100-procentsgarantin har kört fast och att det här godset söker sig andra vägar, bland annat smuggling. Jag skulle därför vilja höra litet mer från kommissionens sida om vilka möjligheter som finns att ingripa relativt snabbt.
När jag hörde på kommissionär Monti i morse fick jag dock känslan av att han tar lite väl lätt på problemet Schweiz. För jag tror inte att det räcker med det samarbetsavtal som har ingåtts mellan tullförvaltningarna. Schweiz är ett mycket allvarligare problem. Det är ju bara inte klokt när man i " Zweites Deutsches Fernsehen" får se patenterade smörsmugglare sitta stolta i sin trädgård och berätta om hur de gör, utan att det finns någon möjlighet att ingripa. Det innebär alltså att vi måste förhandla lite hårdare med schweizarna inom ramen för deras missade hedersmedlemskap beträffande bland annat det här problemet med beskyddandet av bedragare som bedriver sina aktiviteter inom gemenskapsområdet eller EU-territoriet.
Vid den tidigare enkätdiskussionen var det nederländska ordförandeskapet inte närvarande. Den här gången är det dock fallet. Jag gläder mig i dubbelt avseende åt detta eftersom jag tror att vi när ett annat avsnitt av rapporten skall behandlas, nämligen behovet av att få rätsida på problematiken med efterforskning och lagföring, också måste blanda in regeringskonferensen.
Det är absolut nödvändigt, om man inte nu omedelbart vill övergå till fullständiga EU-befogenheter inom området efterforskning och lagföring, att det åstadkoms en samstämmighet mellan medlemsstaterna när det gäller att få EU att fungera som ett slags clearing-house både när det gäller efterforskning, det vill säga insamlandet av uppgifter, och lagföring. Jag har från nederländskt håll, jag tror från justitieministern, redan fått höra tankar om en EU-magistrat hos Interpol. Jag tror att detta slags tankar kan behöva utvecklas en del i riktning mot den problematik som hänger samman med transiteringsbedrägerierna.
Fru ordförande, dessutom tycker jag, och jag hoppas att det kan ske i regeringskonferensen, att man borde försöka konkretisera hela problematiken, något som hittills har gjorts alldeles för litet.

Sarlis
Fru ordförande, under den korta tid jag har till mitt förfogande skulle jag vilja lyfta fram vad Europaparlamentet har åstadkommit mot bakgrund av undersökningskommitténs funktion. Det första är att ge upprättelse åt dem som tänkte ut och lade ansvaret för rekommendationerna på Europaparlamentets undersökningskommittéer.
Fru ordförande, vad som åstadkommits är följande:
För det första har undersökningskommittén öppnat nya vägar, framför allt för förfaranden, angående hur kommittéerna bör fungera. Denna undersökningskommitté löste många procedurfrågor och tolkade konkret och på bästa sätt det interinstitutionella avtalet.
Vidare lyckades man uppvärdera frågan om transiteringssystemet från att vara en angelägenhet för teknokrater till att bli en politisk fråga, som den är. Jag måste säga, att om inte undersökningskommittén hade ingripit, så skulle den återvändsgränd som Europeiska unionens teknokrater hade gått in i ha funnits kvar och det skulle ha lett till systemets sammanbrott. Vi räddade bokstavligt talat systemet.
En annan bedrift är att vi såsom undersökningskommitté kunde frigöra oss från politiska band. Och detta innebar att kommissionen - och jag tror även senare rådet - åtog sig att, exempelvis, uppfylla förpliktigandet att inte utvidga systemet om inte teknologin först anpassas och om inte oumbärliga reformer samtidigt genomförs
Slutligen måste jag säga att vi inte bara lyckades åstadkomma politiska åtaganden, vi kunde även vid sidan av det skilja ut vad som var överordnad och underordnade politik. Vi stod inför följande problem. Å ena sidan hade vi alla dessa blandade utskott eller grupper mellan medlemsstaterna och kommissionens högre tjänstemän i tullfrågor, som alltid var överens. Å den andra sidan, när vi analyserade svaren på frågorna som ställts till de 15 medlemsstaterna, kunde vi konstatera djupa oenigheter mellan medlemsstaterna, som stod i skriande kontrast till det som representanterna för dessa stater sade och tillkännagav i alla dessa blandade utskott och arbetsgrupper i Bryssel. Systemet var kort sagt fullständigt otillförlitligt. Jag hoppas nu att utskottets slutsatser kommer att visa oss det.
Jag avslutar med två påpekanden. Först frågan om Schweiz, där jag vänder mig till utskotten och hänvisar till förslaget till rekommendation nummer 29, som också Mulder hänvisade till. För det andra, i förslaget till rekommendation nummer 23, där vi krävde en breddning av ansvaret för garantisystemet. Det är omöjligt att lämna garantier på grundval av någon speditörs " hedersord" . Även transportörerna måste engagera sig, liksom ägarna till det transporterade godset.

Theorin
Fru ordförande! Det är en bra rapport som vi presenterar som ett resultat av ett grundligt och omfattande arbete. Vi har lärt oss mycket om hur den inre marknaden med hjälp av fiffel och bedrägerier blivit en lönande marknad för den organiserade brottsligheten, inte minst hur Schweiz systematiskt används i denna hantering. Både lagliga och olagliga ekonomiska aktörer har till fullo dragit fördelar av den inre marknaden. EU och medlemsstaterna har förlorat åtskilliga miljarder ecu i moms, tullavgifter och acciser till förmån för den organiserade brottsligheten. Som Tomlinson sade tidigare: Om bara 1 procent av transiteringarna är bedrägerier, rör det sig om 4, 5 miljarder ecu, och om 2 procent är bedrägerier, är det 9 miljarder ecu som går oss förbi.
Kommissionen måste kritiseras för att den förhåller sig passiv alltför länge. Man har inte reagerat i tid på det ökade antalet bedrägerier som blivit följden av det föråldrade systemet. Samarbetet mellan de nationella tullverken måste fungera som om de vore en och samma myndighet. Så har inte skett hittills. Kommissionen måste i samförstånd med medlemsstaterna inrätta en gemensam politik för fysisk kontroll var som helst inom Europeiska unionen, alltså inte bara vid gränserna, maximigränser för restid och begränsningar av färdvägar. Dessa bestämmelser måste tillämpas på ett konsekvent sätt av tullverken i medlemsstaterna.
Det första omedelbara steget är att datorisera det föråldrade transiteringssystemet från 1968. Men inte heller ett datorsystem är hundraprocentigt säkert för manipulering. Därför måste kommissionen också utnyttja övrig kvalificerad teknologi som t.ex. optiska kort. De är laserbaserade, kan inte raderas och kan lagra stora mängder data. De kännetecknas av hög kvalitet, varaktighet och kan anslutas till alla datorer.
Brottsligheten är väl organiserad. Utnyttjar systematiskt alla luckor i systemet och har hittills legat steget före medlemsstaterna och EU. Det är hög tid för kommissionen att tillsammans med medlemsstaterna ta konsekvenserna av den fria marknaden. Alla luckor i EU: s reglemente måste täppas till. Ett effektivt fysiskt kontrollsystem vid alla gränser och punktkontroller var som helst inom EU måste införas. Den nya teknologin är ett måste. Tullverken i medlemsländerna måste samarbeta som om de vore en och samma myndighet. Den organiserade brottsligheten kan inte tillåtas leda utvecklingen längre. Nu är det dags för EU och medlemsstaterna att agera. Kommissionen och medlemsstaterna måste aktivt genomföra rapportens rekommendationer.

Fabra Vallés
Fru ordförande, den inre marknadens införande från och med år 1993 och upphävandet av de inre gränserna markerade brytningspunkten för problemet med gemenskapens transiteringssystem.
Parallellt med de stora och odiskutabla fördelarna av den fria rörligheten som infördes år 1993 började kriminella organisationer och hänsynslösa ekonomiska aktörer finna bristerna i systemet och utnyttja den nya situationen som innebar nästan total brist på gränskontroller.
De höga siffror som nämns för förlorade skatteintäkter på grund av bedrägeriet är bara toppen på isberget och de omfattande bedrägerierna innebär allvarliga förluster med tanke på gemenskapens medel samt potentiella förluster för ekonomiska aktörer med goda avsikter.
De kontinuerliga motsägelserna mellan de olika ekonomiska aktörerna, de nationella myndigheterna och kommissionen i fråga om bedrägeriernas totalbelopp är ett tydligt bevis på den förvirring som vi befinner oss i och ett tecken på hur nödvändigt det är att vi i brådskande ordning genomför en omfattande reform av gemenskapens transiteringssystem.
Ett beskrivande exempel på den felriktning som jag nämnde tidigare är utvidgningen av gemenskapens transiteringssystem till att omfatta Visegrad-länderna. Jag vill här påtala att detta beslut fattades på administrativ nivå, inte på politisk nivå, vilket kunde ha förutsatts för ett så viktigt beslut. Denna utvidgning av transiteringssystemets omfattning till Visegrad-länderna visar oss tydligt att en utökning måste föregås av en fördjupning.
Datorisering är det första målet som måste uppnås inom ramen för reform av systemet. Datoriseringen behövs för att klara av hanteringen av de mer än 18 miljoner årliga transaktionerna. Det är helt uppenbart att det nuvarande systemet där dokument skickas mellan olika tullar är föråldrat, leder till stora förseningar och underlättar förfalskandet av tulldokument och deras stämplar.
Jag vill också påpeka att flera länder, bland dem Spanien, redan har tagit stora steg framåt i fråga om datorisering av systemet. Reformen av gemenskapens transiteringssystem måste ha som mål att förenkla de ekonomiska aktörernas verksamhet och att finna samarbetsmekanismer för tullfrågor och juridiska frågor, framförallt när det gäller att upptäcka bedrägeri, att utöva sanktioner, att verkställa dessa samt att kontrollera lindrandet eller upphävandet av dem.
Till slut vill jag påpeka att många av dem som ställde sig inför den tillfälliga undersökningskommittén om gemenskapens transiteringssystem tog upp Schweiz eller Isle of Man. Jag vill här också nämna skatteparadis såsom Gibraltar. Den slappa inställningen hos myndigheterna på Klippan har lett till att Gibraltar är ett av de områden där penningtvätten ger gynnsamma förutsättningar för det problem som vi i dag behandlar.

Katiforis
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, kollegor, betänkandet som ordföranden för undersökningskommittén Tomlinson presenterade för parlamentet kallas oriktigt ett betänkande " om bedrägeri" (" on transit fraud" ). Det skulle vara mer korrekt att kalla det: " betänkande om självbedrägeri" . Därvid översätter jag det grekiska ordet " self-fraud" , som betyder " self-delusion" . Självbedrägeriet i fråga är att vi anser att vi har lyckats med den inre marknaden. Men ordet " inre" , herr ordförande, ställer vi i motsats till ett annat, " yttre" , från vilken det förra avgränsas med en effektiv demarkationslinje.
I fallet med den inre marknaden är demarkationslinjen det enhetliga avgiftssystemet. Men det räcker inte med att det finns ett enhetligt avgiftssystem. Det måste också genomföras på ett effektivt sätt. Och effektiviteten i tillämpningen bedöms utifrån den " onda tron" hos vissa transportörer, ty de som är i god tro följer hur som helst lagen. Om vi frågar någon smugglare av Marlboro-cigaretter, vilken skillnad han ser mellan Detroit-marknaden och vår inre marknad - och sådana undersökningar på djupet har vår kommitté gjort - så skulle han svara oss att den enda skillnaden kanske är att i Amerika betalar man vissa skatter medan man i Europa inte betalar någon egentlig skatt.
Betänkandet har angivit själva strukturen i orsakerna till denna situation. Splittringen inom gemenskapens tullmyndigheter bär skulden för explosionen av bedrägerier. Befogenheten rörande avgiftssystemens efterlevnad utgår ifrån 15 olika tullmyndigheter. Från dessa myndigheter undanhåller vi en stor del av de gränser som de har lärt sig att vakta, och på så sätt undanhåller vi dem en del av deras uppgifter. Vi ger dem emellertid inte en verklig helhet av gemenskapen att bevaka, vi ger dem inte en verklig gemenskapsuppgift, vi ger dem inte känslan av att utföra en uppgift för gemenskapen, eller känslan av ett gemenskapsmedvetande, inte ens en myndighet som är organiserad på gemenskapsnivå, som naturligtvis även skulle säkra frågan om ett gemenskapsmedvetande. Det är inte konstigt att följden blir kaos.
Så länge vi inte skapar en gemensam tullmyndighet får vi inte bli förvånade över att smugglarna ställer till oreda på vår inre marknad. Och detta tror jag är det huvudsakliga budskapet i betänkandet som har lagts fram för er. De korrekta och logiska förslagen angående reformeringen av transiteringen handlar inte om att lösa frågan så länge som vi försöker tillämpa den inom ramarna för denna splittrade tullmyndighet.
Inför denna situation - och det handlar inte bara om tullen, det är situationen i stort som det gäller - har många stater beslutat att det behövs ett förstärkt samarbete dem emellan. Men innan vi kommer fram till denna sista utväg, skulle det inte vara riktigt att undersöka var saker och ting mognat såpass att vi alla kan samarbeta gemensamt? Detta måste ske innan vi kommer fram till ett fördjupat samarbete, som bara är ett förskönande ord för den hårda kärnan, för att vi skall lyckas där vi kan. Och vad är mera logiskt än att ha en gemensam tullmyndighet som garanterar en verklig gemensam gemenskapsgräns?

Pronk
Fru ordförande, fru Green sade att hon inte tyckte så bra om att det var så få närvarande i början av denna debatt. Jag däremot tycker att det är bra att vi nu kan arbeta i en så här seren sfär. För det som vi just deltagit i gav nog ett annat intryck. I denna fråga föredrar jag parlamentet i denna form.
Jag tycker att enkätkommissionen har varit en bra idé. Jag är själv ytterst förfärad. Jag är inte ledamot av budgetkontrollutskottet, och när man själv utan att vara ledamot hamnar mitt i ett sådant här ärende blir man mycket förskräckt när man se hur illa det faktiskt är ställt med transiteringstrafiken. Om man skulle tänka ut ett system som verkligen gav maximal chans till bedrägerier så tror jag att det hade blivit det här systemet, något annat kan man bara inte föreställa sig. De belopp som det rör sig om och som nämns i rapporten är gigantiska. Enbart i Nederländerna har myndigheterna medgett att det fattas en miljard gulden i obetalda skatter och tullavgifter.
En andra punkt som jag skulle vilja trycka på är frågan om de 10 % som medlemsstaterna måste ställa upp med för att åstadkomma ett bra tullsystem. De flesta medlemsstaterna skulle tjäna på det. Lyckligtvis inte Nederländerna, men trots allt betalas tre fjärdedelar av hela tullverksamheten av EU-anslag utan att finansministeriet säger något om detta, samtidigt som man ju alltid är lika känslig när det blir fråga om att betala pengar till EU.
Jag tror att vår undersökning ändå har gett en indikation om ett annat problem, nämligen faran för att medlemsstaterna går miste om inkomster inom ramen för den inre marknaden och att skatteunderlaget därigenom kan urholkas. Detta skulle kunna bidra till att man tog ut ännu mer ur den enklaste källan, det vill säga löne- och inkomstskatterna. Detta är något som vi inte bör tillåta oss med tanke på nuvarande arbetsmarknadsläge.
Det är ledsamt med bristen på samarbete mellan tullmyndigheterna. Detta har vi redan talat mycket om. Det gäller också frågan om de länder som verkligen ger oss enorma problem, och här är jag fullständigt överens med herr Dankert som sade att kommissionären Monti tog ganska lätt på det här, alltså frågan om länderna Schweiz, Isle of Man, Cypern och även Gibraltar, länder som i stor skala erbjuder tillflykter och inte på något sätt vill samarbeta trots att de vet att skatter och tullar i stor skala undandras från EU. Här måste det hända något.

Bösch
Fru ordförande, mina damer och herrar! Undersökningskommittén har bevisat att Europaparlamentet fullt ut tänker uppfylla uppdraget att slå vakt om skattebetalarnas intressen, och nu gäller det att också, tillsammans med kommissionen och medlemsstaterna, omsätta det utmärkta arbete som har bedrivits under dessa femton månader.
Man måste emellertid påminna om att i dessa tider av budgetkonsolidering i medlemsstaterna har våra medborgare drabbats av så kallade sparpaket och att ingen av dem långsiktigt kan förstå att de måste utstå nedskärningar i pensionssystem, socialsystem, inom utbildningen osv, samtidigt som unionen och dess medlemsstater fortfarande negligerar dessa bedrägerier och ser på hur miljarder av skattepengar förspills.
En annan konsekvens för oss måste bli att vi äntligen börjar bedriva politik med de berörda. Vi har konstaterat att medlemsstaterna dragit in några tusen tjänster hos tullmyndigheterna. Att deras personal blir frustrerad står helt klart. Samtidigt måste vi tillgodogöra oss erfarenheterna av de bristfälliga transitrutinerna. Vi måste, bästa kommissionärer, under de närmaste månaderna behandla hur det exempelvis står till med tullpreferenssystemet. Detta kan inte bara vara en utrikespolitisk fråga utan vi måste också få veta hur ett sådant system ska realiseras, hur vi ska kunna kontrollera det. Vi minns hur tullare berättade, att den gemensamma jordbrukspolitikens olika regleringar närmast inbjuder till bedrägeri. Även här måste kommissionen göra motsvarande förslag. I detta arbete kommer ni alltid att finna oss på er sida, framför allt som medlemmar av parlamentet och denna undersökningskommitté!

Perry
Fru ordförande! Det gläder mig att jag kunnat medverka i denna tillfälliga undersökningskommittés arbete, ja faktiskt att ha spelat en liten roll för dess tillkomst. Det var för ungefär två år sedan, i början av 1995, som jag samlade in namnunderskrifter från 25 % av ledamöterna i denna kammare för att kräva en undersökningskommitté för problemen med bedrägerier i gemenskapen. Jag tog det initiativet eftersom de som bor i min valkrets sannerligen betraktar bedrägerier mot gemenskapen som en allvarlig sak, som Green sade under förmiddagen.
Jag minns ett samtal jag hade med förre ordföranden Hänsch, när mycket litet tycktes ske till följd av det kravet, och han sade att vi bara borde använda oss av den befogenheten om vi var säkra på att vi skulle bli framgångsrika. Jag kan nu meddela ordföranden att vi sannerligen blivit framgångsrika. Jag vill ge mitt erkännande till kommitténs ordförande och till föredraganden. Denna framgång har redan lett till förändringar av gemenskapens transiteringsförfaranden från kommissionens, tullmyndigheternas, transportörernas och speditörernas egen sida. Den har till och med fått smugglarna att ändra på sig, i och med att de återgått till gammalmodig smuggling i stället för transiteringsbedrägerier mot gemenskapen.
Men ytterligare arbete krävs. Budgetkontrollutskottet måste svara för detta. Jag tvivlar inte ett ögonblick på att Theato kommer att se till att så blir fallet. Det är rent ut skandalöst att systemet ännu inte har datoriserats. Det finns inte en bistro här i staden där ett betalkort inte kan kopplas upp över en länk till en centraldator. Vi måste förse tulltjänstemännen med åtminstone lika mycket modern teknologi som vi ger den genomsnittliga franska bistron.
Den tillfälliga undersökningskommittén har utövat sina befogenheter, liksom fallet var när det gällde BSE, som en viktig ny makt som tillkommer parlamentet. Dessa två kommittéer har betraktat sin roll på olika sätt, men enligt mitt förmenande har båda åskådliggjort den nya procedurens värde. Det gläder mig att ministerrådet varit närvarande vid vår debatt, och jag tackar det därför.
Avseende slutsatserna: Undersökningskommittén gjorde rätt när den avstod ifrån att föreslå en enda tullmyndighet. Att samarbetet för närvarande är otillräckligt innebär inte att det hade fungerat bättre med en enda myndighet. Budskapet till de nationella tullmyndigheterna är emellertid tydligt: vi har nytta av den inre marknaden, vi vill att handeln inom gemenskapen skall öka, och vi vill att tullmyndigheterna skall samarbeta, som det uttrycks: att samarbeta som vore de en myndighet. Det är inte något dåligt mål för tullmyndigheten. Det är inte något dåligt mål för Europa.

Rübig
Fru ordförande, högt ärade damer och herrar! Jag skulle först vilja tacka Perry vars initiativ ju ledde till att parlamentet inrättade denna undersökningskommitté. Den första undersökningskommittén har arbetat hårt och arbetet har gett effekt. Om man följer medierna ser man nu i schweiziska, österrikiska, spanska medier, över hela Europa, fall som tidigare gärna sopades under mattan. Cigarettsmuggling, smuggling av grönsaker, av boskap, av kött står på dagordningen, och om man utgår från att en container med cigaretter ger en vinst på en miljon ecu, en container med alkohol 400 000 ecu, en container med smör eller kött 45 000 ecu eller en container med socker 12 000 ecu i vinst, då förstår man att smugglingen lönar sig mycket bra.
Lurade blir staterna, Europeiska gemenskapen - det handlar om missade inkomster av skatter och avgifter - men även de vanliga köpmännen som reguljärt betalar sin skatt och måste betala mer skatt därför att bedragarna slipper dessa skatter.
Men därtill kommer naturligtvis också försäkringarna; resultatet blir högre försäkringspremier. Notan hamnar hos den europeiska konsumenten. Europaparlamentet är de europeiska konsumenternas beskyddare, och därför är det viktigt att undersökningskommittén har sysselsatt sig intensivt med denna problematik.
Men det förhåller sig även så att gemenskapens transitprocedurer leder till kostnader, framför allt för de medlemsstater som har en stor del av EU: s östgräns och därmed är utsatta för en oproportionell belastning vid tullkontrollerna. Man bör överväga om inte dessa länder ska få ett bidrag från den gemensamma budgeten.
Å andra sidan har vi även konstaterat att det behövs nya aktiviteter hos EU-kommissionen, att man måste koncentrera sig på att utforma dessa aktiviteter på ett effektivt sätt, på att omfördela, och jag tror att detta skulle vara mycket lönsamt för Europeiska gemenskapens kassa.
En central punkt är dock säkert också utbildningen och vidareutbildningen. Vi har trängande behov av den åberopade tullakademin, och det skulle vara motiverat att förlägga denna tullakademi till en gräns där man med tullarna och deras befäl praktiskt kan träna hur sådana tullprocedurer avlöper. Viktigt är också att få fram ett förfalskningssäkert grunddokument som också kan kopieras, att man använder stämplar med nyaste högteknologi och att huvudmålet är att organisera proceduren väsentligen enklare, snabbare, effektivare och överskådligare samt drastiskt mycket billigare, drastiskt mycket billigare för ekonomin och samhället.

Bontempi
Fru ordförande, också jag vill tacka föredraganden för det strålande arbete han utfört, kommissionen och dess ordförande. Jag måste också säga att jag från de första replikerna från kommissionen avläste uppskattning och också ett åtagande vilket är viktigt.
Jag vill särskilt understryka en aspekt som finns i rekommendationerna 14 till 20, det rättsliga samarbetet, därför att det finns ett mycket starkt samband mellan dessa förslag och en mer allmän strategi för kampen mot smuggling, en kamp som vi vet att vi måste ge oss in på och som vi ändå alltför långsamt håller på att ge oss i kast med.
Jag tror att man måste se sakerna som de är. Det är inte möjligt att tänka sig att bekämpa smugglingen på ett riktigt sätt genom palliativa metoder eller med tunga avtal som de som vi använder inom den tredje pelaren, inklusive konventionerna. Bland rekommendationerna erinrar jag om det ömsesidiga erkännandet av bevis.
Den aspekt som jag tror man hänvisar till i punkt 16 står i direkt samband med skapandet av ett europeiskt lagrum som gör det möjligt för domare att samtala direkt med varandra, tvärtemot vad som sker idag; som ni vet och som hursomhelst domarna vid appelationsdomstolen i Geneve, till vilka vi lyssnade i Europaparlamentet, nyligen visat är den genomsnittliga svarsfrekvensen på förfrågningar 2, 3 och 6 %. En domare som efterfrågar bevis i samband med brott från en utländsk kollega får svar som inte överstiger 10 %.
Eftersom allt detta inte kan tolereras anser jag att vi, i samband med revideringen av Traktaten, ska sträva efter en viss rättslig bas som gör denna form av samarbete mellan domare möjlig och eftersträvar att ge förutsättningar för ett lagrum för närvarande begränsat till smuggling, eftersom just smugglingen utan diskussion omsätter stora penningsummor och är ett område där unionen har kompetens.
Jag begär därför att dessa rekommendationer åtföljs av en strategi som i den mellanstatliga konferensen ska se återupptagandet av kampen mot smuggling överst på gemenskapens pelare.

Malone
Fru ordförande! Jag vill gratulera Kellett-Bowman, Tomlinson, kommittén och, inte minst, den personal som jobbat så hårt med just denna rapport. Som andra talare redan sagt så åskådliggör den parlamentet när det arbetar som hårdast och som mest effektivt.
Jag ställer mig bakom rekommendationerna i rapporten och anser att den tydligt visar att cigaretter erbjuder bedragaren stora påslagsmöjligheter mellan det skattefria priset och det faktiska försäljningspriset runt om i Europeiska unionen. Den illegala handeln med cigaretter hemma i Dublin svarar för 10 % av hela marknaden. Det är en enorm siffra, 4 % i landet, 10 % i Dublin. Vi bör också betänka det faktum att det inte bara är den organiserade brottsligheten som blomstrar: billiga cigaretter på den svarta marknaden kan hjälpa tillverkaren att öka sin marknadsandel på konkurrenternas bekostnad.
En mycket nedslående egenskap hos tillgängligheten av billigare cigaretter är att den uppmuntrar ungdomar att röka - och särskilt unga kvinnor som nu börjar röka.
Slutligen skulle jag vilja vädja till dem som köper cigaretter på svarta marknaden att tänka på att de lämnar pengar till hänsynslösa brottslingar, som kanske också sysslar med att tvätta pengar från narkotikahandel vita.

Collins, Gerard
Fru ordförande! Problemet med bedrägerier genom undvikande av tullavgifter är en av de stora ännu ej lösta utmaningarna för Europeiska unionen. Bedrägerier av detta slag kostar EU miljardtals kronor varje år.
Det är lika uppenbart i mitt hemland Irland som det är i varje annan EU-medlemsstat. Som föregående talare sade så säljs olaglig tobak helt öppet på några av de stora affärsgatorna i Dublin, vilket innebär betydande förluster för den irländska statliga kassakistan. Men försäljningen medför också en känsla av missräkning och ilska hos de laglydiga medborgarna. Jag hoppas att denna rapport utgör det första steget i en samlad kamp mot bedrägerier av detta slag. De omfattande rekommendationerna i rapporten bör genomföras, och det snart.
Den viktigaste ingrediensen för att angripa dessa bedrägerier är emellertid den politiska viljan. Dagens situation, med femton olika medlemsstater som tillämpar femton olika tullsystem bidrar inte till några framgångar. Det är mycket viktigt nu att EU upprättar ett ramverk så att tullmyndigheterna i själva verket kan agera som om de vore en enda. Detta har undersökningskommittén tydligt påpekat. Det ankommer nu på medlemsstaternas regeringar att ta det initiativ denna rapport möjliggör, och jag anmodar enträget det holländska ordförandeskapet att granska frågan som ett något brådskande ärende.
Den andra mycket viktiga ingrediensen är, naturligtvis, resurser, och de utsökta förslagen i denna rapport kommer inte att kunna förverkligas utan en tillräcklig finansiering. Återigen är detta en allvarlig fråga för medlemsstaternas regeringar att överväga, och finansiering av dessa åtgärder vore en god investering från EU: s sida. Den initialkostnad som erfordras för att komma till rätta med dessa bedrägerier skulle mer än väl täckas av medlemsstaternas ökade intäkter.
EUROPOL spelar en nyckelroll vid genomförandet av denna rapport. Jag tvivlar inte ett ögonblick på att samma personer som sysslar med denna handel också sysslar med narkotika och annat liknande. Att utdela ett slag mot tranisteringsbedrägerierna skulle också innebära ett viktigt steg mot den organiserade brottsligheten, som utgör ett av de största problemen för Europeiska unionen.

Van der Waal
Fru ordförande, den provisoriska enkätkommissionen om bedrägerier i gemenskapens tulltrafik har uträttat ett gediget arbete och gett oss en mycket läsvärd rapport. Jag vill gärna ge kommissionen mina komplimanger. Av rapporten framgår med största tydlighet att varken medlemsstaterna eller kommissionen vid bildandet av den inre marknaden på långa vägar gjorde klart för sig vilka möjligheter till bedrägeri som därmed erbjöds illasinnade. Nedskärningen av tullmyndigheterna till förmån för åtgärder som skulle kompensera för bortfallet av de inre gränserna talar i detta sammanhang för sig själva.
Många av de rekommendationer som rapporten räknar upp som åtgärder mot tullbedrägerierna kan jag skriva under på. Däremot tar jag eftertryckligt avstånd från pläderingen för en EU-tullmyndighet sådan som den beskrivs explicit i fördraget och implicit i rekommendationerna. Jag skriver i detta avseende under på minoritetsyttrandet till rapporten i vilket den viktigaste rekommendationen finns, nämligen att samarbetet mellan medlemsstaterna måste förstärkas. Bland rapportens rekommendationer hänvisar jag också till omdanandet av UCLAF till en efterforskningsinstans inom EU. Det är märkligt att enkätkommissionen påstår att det skulle stå i strid med subsidiaritetsprincipen att inte upprätta en EU-tullmyndighet. Denna princip gäller ju bara inom politikområden där EU och medlemsstaterna delar på befogenheterna. Juridiska angelägenheter och efterforskning hör inte hit. De får inte heller dras in här. De representerar vitala funktioner i de självständiga nationalstater som EU är uppbyggd av. Efter att ha övervägt allt detta kommer jag att rösta för utkastet till rekommendationer eftersom de flesta av dem är bra rekommendationer och eftersom EU-tullmyndigheten faktiskt inte finns med bland dem.

Patijn
Med stort intresse har jag följt den nyss förda debatten om den provisoriska enkätkommissionens rapport rörande tulltrafiken inom EU.
Får jag börja med att komplimentera er och att lyckönska er till färdigställandet av rapporten. Jag är enkätkommissionen mycket tacksam för denna utomordentligt viktiga enkät. Kommissionen är den första som har skridit till verket efter att Europaparlamentet fick enkätbefogenheter i och med Maastrichtfördraget, och min särskilda erkänsla går till ordföranden Tomlinson och inte minst till föredraganden Kellett-Bowman. Om jag skulle vilja tillfoga något för egen del är det att jag skulle vilja utvidga komplimangen till hela parlamentet. Jag tror att man här kan tala om ett bra ämnesval. I andra hand om rätt timing, i tredje hand om ett praktiskt arbetssätt och för det fjärde, vilket är mycket viktigt, om en bra informationsinsamling inom själva kommissionen. Jag tror att det kommer att bli till en norm för framtida enkäter. Jag är glad att man här har skapat ett prejudikat.
Den stora utsträckning i vilken den rapport som ni nu debatterat har engagerat alla berörda parter och det sätt på vilket också näringslivets röst har fått höras har otvivelaktigt lett fram till en gedigen analys av de problem som sedan många år är förknippade med denna sektor. Detta engagemang återspeglar också den vikt som parlamentet fäster vid relationerna mellan myndigheter, näringsliv och medborgare i Europa. Mer allmänt sett har enkätkommissionens insatser än en gång klart understrukit att också parlamentet kan ge viktiga impulser vid bekämpningen av bedrägerier som rör EU: s budgetmedel. Också rådet, liksom naturligtvis kommissionen och den europeiska räkenskapskammaren, kommer att göra sitt bästa här. Att bekämpa bedrägerier och att bättre kunna förvalta och kontrollera gemenskapens medel är något som förtjänar hög prioritet. Bedrägerier, dålig förvaltning och slöseri med dessa pengar underminerar ju stödet för EU hos den europeiske medborgaren. Det är av allra största vikt att motarbeta detta. Just därför vill jag än en gång med eftertryck välkomna enkäten.
Beträffande bedrägerierna inom tulltrafiken finns det flera aktuella aspekter. Å ena sidan bör påpekas att det gäller den inre marknadens grundvalar och i synnerhet den fria varutrafiken. Denna är av avgörande betydelse för vår välfärd i Europa. Å andra sidan, och rapporten påvisar också detta, rör det sig om komplicerade problem inom tullsamarbetet som spelar bedrägeririsken i händerna. Några kommentarer till innehållet vill jag som ni förstår inte göra på rådets vägnar. Rapporten har inte debatterats i rådet och allt som jag här kan säga om den skulle vara föregripande. Men jag vill gärna påpeka att ett och annat redan har uträttats mot bedrägerierna i tulltrafiken under den senaste tiden på grund av trycket från enkätkommissionens verksamhet, både på EU-nivå och nationell nivå. Rådet antog till exempel år 1995 en resolution som påkallade automatisering av tulltrafiken senast 1998. Nyligen har också samstämmighet nåtts om ett tullsamarbetsavtal mellan EU och Schweiz. I och med detta avtal har man slagit in på en väg mot lösning av en del av problemet. Jag kan också tala om att man sedan rådets möte i Dublin har inrättat en " high level group" rörande organiserad brottslighet som inom kort kommer med sin rapport och som också kommer att belysa i synnerhet dessa aspekter på brottsligheten. Det rör sig då bland annat om en förstärkning av Europols funktion inom detta slag av ärenden och även om det element av kontaktmagistrater som herr Dankert nämnde. Samarbetet mellan rättsinstanser kommer också att tas upp här. Självfallet kommer rådet också att noggrant granska rapporten och i synnerhet de rekommendationer som görs i denna, och därefter tillfoga sina egna slutsatser. Ordförandeskapet kommer att bemöda sig om att så snabbt det går få upp rapporten på dagordningen. Det gäller också eventuella förslag som kommissionen vill göra i saken. Vid slutet av detta ordförandeskap kommer en rapport att utarbetas om hur denna verksamhet, som vad mig beträffar kommer att kännetecknas av en maximal insats, har fortskridit. Bekämpningen av bedrägerierna har prioritet. Den europeiske medborgaren har rätt till ett kraftigt och målmedvetet beskydd av de europeiska finanserna.

Monti
Fru ordförande, ärade deputerade, herr ministerrådspresident, jag har med stort intresse lyssnat på inläggen angående föredragningen av Kellett-Bowman och jag skulle varmt vilja tacka alla talare i kommissionens namn för det viktiga politiska bidrag som tillförts debatten.
Det är tydligt att debatten i detta läge genomlever ett ögonblick av vändning mot genomförande av reformerna i transiteringssystemet och mer allmänt av reformerna av tullpolitiken.
För det första har det med stor tydlighet framkommit att transitproblemen inte är tekniska sektoriella problem även om de utgör ett politiskt problem som omfattar hela tullsystemet; för det andra står funktionen och själva trovärdigheten hos den enade marknaden, den europeiska konstruktionens hjärta, på spel; för det tredje det faktum att ett problem av denna storlek, av denna betydelse kräver globala lösningar som i en enhetlig strategi omfattar alla sammanhållningsåtgärder, förebyggande åtgärder, styråtgärder, kontrollåtgärder och repressionsåtgärder.
Förverkligandet av den gemensamma marknaden är beroende av reformen och av en rad förändringar av tullpolitiken och, skulle jag vilja tillägga, beskattningen. Dessa beståndsdelar måste finna sin rätta plats - och det kommer de att göra - på handlingsplanet på den gemensamma marknaden som kommissionen kommer att presentera för Europarådet i Amsterdam.
Av föredragningen av Kellett-Bowman, av den debatt som vi alla har lyssnat till med stort intresse, tycks det som om numera distinktionen mellan den första och den tredje pelaren är ganska konstlad och som om det är allt svårare att försvara sig. För att skydda de bidragande europeiska ländernas, de europeiska medborgarnas intressen måste vi ha tillgång till effektiva medel på unionsnivå. Utredningen om smuggling är mycket viktig, vilket samtliga har understrukit, men förebyggandet är väl så viktigt och kommissionen har för avsikt att fullt ut möta denna utmaning med de femton medlemsländerna.
Kommissionen, det understryker jag, är beredd att ta sitt ansvar. Parlamentet har mycket tydligt visat på sitt eget åtagande; jag hoppas att ministerrådet och medlemsländerna gör sammaledes - vi har lyssnat till en viktig deklaration av rådspresidenten - och på så vis bidra politiskt och snabbt anta de förslag som kommer att läggas fram.
Jag tackar slutligen hjärtligt för de uppskattande ord som framförts till Europakommissionen, en uppskattning som jag vill utsträcka till våra staber som arbetat mycket intensivt med mig. Vi kommer för den delen att fortsätta att samarbeta fullt ut med Europaparlamentet. Jag gläder mig än en gång med föredraganden, Kellett-Bowman, och med ordföranden, Tomlinson.

Tomlinson
Fru ordförande! Jag vill bara med några ord tacka såväl det holländska ordförandeskapet som kommissionen och lägga till en mening, med en fråga, som var och en av dem kan ta med sig härifrån.
Först, till kommissionen, eftersom den påmint oss om att det mycket väl kan handla om tillkommande kostnader om vi följer rekommendationerna - och det har jag hört från bägge kommissionärerna. Jag ber dem bara försäkra sig om att kommissionen, som ett kollegialt organ, tar sitt ansvar vad gäller att ta med dessa kostnader i det preliminära budgetförslaget för 1998, och inte överlåter på parlamentet att utföra detta arbete åt sig.
För det andra, till rådet: Jag lade väldigt noga märke till, och välkomnade i hög grad, att det holländska ordförandeskapet sade att det avsåg att dra sina slutsatser och lägga fram en rapport. Jag vill gärna be det holländska ordförandeskapet säkerställa att denna rapport formellt och officiellt tillställs parlamentet, så att den kan beaktas vid den löpande övervakningen av uppföljningen.
Med dessa två frågor tackar jag såväl kommissionen som rådet för deras aktiva medverkan i denna debatt.

Ordföranden
Tack så mycket, Tomlinson.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00

Albanien
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om läget i Albanien med efterföljande debatt.

Patijn
Fru ordförande, som svar på muntliga frågor till rådet från ledamöterna av Europaparlamentet Ahlqvist och Bianco vill jag gärna ge en utförlig rapport om den sorgliga situation som uppstått i Albanien och om de steg som EU nu måste ta med anledning av denna.
För att få en rätt förståelse bör bakgrunden till dagens kris kort belysas. Efter ett i början gynnsamt förlopp av de politiska och ekonomiska förändringarna i Albanien efter omvälvningarna mellan 1990 och 1992 saktade genomförandet av förändringsprogrammet av i och med att parlamentsvalen i maj/juni 1996 närmade sig. Skatteoch penningpolitiken blev mindre stram vilket bland annat ledde till ett alltför stort budgetunderskott och en ökad inflation.
Därmed rådde det inte längre någon enighet mellan Albanien och den internationella monetära fonden, och de nya utbetalningarna av strukturella anpassningskrediter från internationella finansinstitut frystes under förra året. Under parlamentsvalen 1996 konstaterade OSSE-observatörerna oegentligheter som var till fördel för det demokratiska partiet under president Berishas ledning. Den regering som leddes av den nu avgångne premiärministern saknade också i hög grad legitimitet och folkligt stöd.
Dagens politiska och ekonomiska kris kring de så kallade pyramidplanerna måste ses mot denna bredare bakgrund. Pyramidplanerna kom till för några år sedan med hjälp av löneöverföringar från albanska gästarbetare i utlandet, eftersom ett väl fungerande albanskt bankväsen saknades. I de flesta av dessa planer ingick ingen eller nästan ingen ekonomisk verksamhet. De var rena finansspekulationer. Flertalet av den albanska befolkningen deltog i planerna. Inte enbart med normala besparingar utan ofta sålde man också hus, boskap och så vidare. Det sammanlagda belopp som satsades i pyramidplanerna är inte känt, men den internationella monetära fonden har uppskattat det till ungefär en och en halv miljard dollar, alltså 40 % - 60 % av Albaniens nuvarande bruttonationalprodukt.
De ekonomiska och sociala konsekvenserna av sammanbrottet för planerna i detta land som alltid varit mycket fattigt blev också enorma. Man fruktade för hyperinflation och massfattigdom. Också de politiska följderna är genomgripande, desto mera som den nuvarande regeringen viftade bort varningarna från den internationella monetära fonden och från Världsbanken och vissa regeringsledamoter dessutom verkar ha varit inblandade i pyramidplanerna.
Motsättningarna inom landet har också snabbt skärpts sedan krisen började i slutet av 1996. Mellan regeringen och oppositionspartierna, mellan landets norra och dess södra del och mellan regeringen och folket. Folket kräver ersättning av regeringen för de förlorade fonderna. Regeringen kan inte uppfylla detta krav. Framför allt i landets södra del, där socialistpartiet, alltså de tidigare kommunisterna, av tradition har sin maktbas och där pyramidfonderna nu har gått i konkurs, har spänningarna växt kraftigt. Många av medborgarna har lagt sig till med vapen från armén och polisen. Dödsoffer har krävts och många har blivit skadade.
Man fruktar för avsevärda flyktingströmmar till Grekland och Italien och för att spänningarna skall sprida sig till den albanska befolkningen i de förutvarande jugoslaviska provinserna Makedonien och Kosovo. Det pågår ständiga överläggningar mellan EU-ambassaderna i Albanien om de utlänningar som finns i landet. Utlänningar som inte har tvingande skäl att stanna kvar i Albanien tillråds att lämna landet tills vidare.
När det gäller åtgärder från EU kan jag säga följande: Överläggningar på EU-nivå om denna oroväckande utveckling ägde rum redan på ett tämligen tidigt stadium. Överläggningarna ledde fram till beslutet i rådet den 24-25 februari om att sända en ämbetsmannadelegation på hög nivå från ministerrådet och kommissionen gemensamt. Besöket ägde rum den 27 och 28 februari. Inför sina samtalspartner i Tirana lade delegationen tonvikten vid att de måste avstå från att bruka våld och att demokratin måste respekteras. Vidare uppmanades alla politiska krafter i Albanien att nå en lösning av krisen i gemensamma överläggningar. Vid samtalen med president Berisha, premiärminister Meksi och minister Sheru samt med ledare för olika oppositionspartier kunde delegationen dock konstatera en mycket oflexibel inställning hos både regering och opposition. Sedan delegationens besök har läget i Albanien förvärrats ytterligare. Regeringen Meksi inlämnade sin avskedsansökan den 1 mars, den 2 mars infördes undantagstillstånd och den 3 mars lät president Berisha sig omväljas av parlamentet för en ytterligare period på fem år. Pressfriheten begränsades genom en långtgående censur. För journalisterna, både albaner och utlänningar, blev det omöjligt att utföra något arbete.
I ljuset av denna ytterligare försämring har EU ansträngt sig att via ett närmare samråd med alla berörda parter bidra till att den politiska konflikten bringas under kontroll och att förutsättningar skapas för ett stabilt utgångsläge så att landet åter kan sättas på sin reformkurs. När det gäller den speciella position som vissa medlemsstater har sammanträdde rådets ordförande minister van Mierlo, åtföljd av EU-kommissionen, den 6 mars i Rom och Aten om läget i Albanien och reste därefter till Tirana för samtal med president Berisha och medlemmar av den albanska oppositionen. Kort före EU-ordförandeskapets ankomst till Tirana avgav president Berisha och de politiska partierna en gemensam förklaring. I denna uttalades stöd för ett återställande av den allmänna ordningen och utfärdades ett upprop om att inom 48 timmar återlämna alla rövade vapen. Presidenten utlovade i förklaringen amnesti åt de invånare som följde uppropet och inte hade begått några brott. Vidare skulle de militära operationerna mot dem som gripit makten i några sydliga landsdelar skjutas upp. Presidenten skulle på grundval av bredast möjliga konsensus inleda konsultationer om en ny regering och om att utse en ny premiärminister.
Till sist skulle en kommitté upprättas för att åstadkomma insyn i pyramidsystemen. De partier som avgett förklaringen uttalade sin avsikt att hålla dialogen öppen. Under rådsordförandens besök fördes överläggningar med president Berisha och med representanter för sex politiska partier. Dessutom samtalade minister van Mierlo två gånger med sin albanske ämbetsbroder Sheru. I alla dessa samtal avvisades alla former av våld, och man insisterade på respekt för mänskliga rättigheter. I samtalen med president Berisha påpekade EU-ordföranden med kraft nödvändigheten av att pressfriheten återupprättades, inbegripet tillgång till statstelevisionen för alla partier. Beträffande avsaknaden av legitimitet och den bristfälliga demokratin hos den nuvarande regimen påpekade minister van Mierlo för president Berisha att det för att återställa den allmänna ordningen var nödvändigt att sätta in ett parallellt spår som erbjöd utsikter till att ett nytt parlament och en regering med tillräckligt stöd skulle kunna åstadkommas. För detta måste man skapa förutsättningar för demokratiska förhållanden genom att till exempel utarbeta en ny grundlag och en ny vallag. En interimsregering på bredast möjliga bas måste genomföra denna utveckling och även verka för att återställa den ekonomiska ordningen. EU-ordförandeskapet tillrådde presidenten enträget att snarast utlysa val att äga rum inom en för alla partier acceptabel tidsfrist. OSSE måste engagera sig djupt i denna demokratiseringsprocess. Presidenten uppmanades också att snabbt söka samråd med OSSE: s fungerande ordförande, den förutvarande österrikiske förbundskanslern Franz Vranitzky, som besökte Tirana den 8 mars, dagen efter EU-ordförandeskapets besök.
Förutom dessa parallella linjer mot att å ena sida återställa den allmänna ordningen och att å andra sidan öppna ett perspektiv mot en demokratisk utveckling måste man hitta ett sätt att avveckla pyramidproblemet. För detta hänvisades till samarbete med IMF och med Världsbanken. Även detta insisterade ordförandeskapet på.
Också i samtal med företrädare för oppositionen höll EU-ordförandeskapet fast vid den ovan beskrivna linjen. De erinrades om det tunga ansvar som vilade på dem när det gällde förebyggande av ytterligare användning av våld och ombads att använda allt sitt möjliga inflytande till att förebygga ytterligare våld, särskilt i landets södra del, och att sörja för att vapnen återlämnades. Ordförandeskapet gav också sitt stöd åt rekommendationen från Europarådet, varifrån en parlamentarikerdelegation samtidigt besökte Tirana, i vilken oppositionen uppmanades att av respekt för de demokratiska principerna återta sina platser i parlamentet och delta i dess verksamhet.
Sammanfattningsvis: Det torde inte förvåna någon att åsikterna hos president Berisha och hos oppositionen gick starkt isär. President Berisha ville inte ge vika för våld och ansåg att utlysandet av val under vapenhot skapade ett icke önskvärt prejudikat. Därför såg han inte något utrymme för eftergifter så länge vapnen inte hade återlämnats. Oppositionen däremot ansåg att den södra landsdelen helt skulle blottställa sig för president Berishas i deras ögon odemokratiska regim om man där återlämnade vapnen. Utan långtgående förhandseftergifter skulle invånarna inte medverka. Dessutom förnekade man att man hade tillräckligt inflytande i södern för att kunna övertyga invånarna om att de borde avstå från att bruka våld. Av dessa diametralt motsatta ståndpunkter följer att innebörden av den förut nämnda gemensamma förklaringen från alla partier av den 6 mars inte var tydlig nog. Ordförandeskapet påpekade för regeringen och oppositionspartierna att EU var beredd att ge ytterligare stöd till den ekonomiska och demokratiska utvecklingen i Albanien, om bara landet gav EU möjlighet till detta genom att återställa ordningen och genomföra inre anpassningar. Om så blir nödvändigt kan EU också lämna nödhjälp, men här vill jag påpeka att Albanien sedan 1992 redan tar emot avsevärda hjälpsändningar. Räknat per invånare är beloppet det högsta bland alla länderna i Mellan- och Östeuropa. Ordförandeskapet uttalade förhoppningen att de framsteg som noterats under de gångna dagarna skulle bli beständiga. President Berisha förklarade att han gick med på en regering för nationell enhet och på tidigarelagda val, och han gav också en medlem av oppositionen i uppdrag att bilda en bred koalitionsregering. Detta är ett viktigt steg i riktning mot en mer hållbar lösning. Jag vill i detta sammanhang också gärna välkomna den italienska regeringens insatser för att ytterligare främja dialogen mellan den albanska regeringen och oppositionen.
Ordförandeskapet kommer att i nära samråd med sina kollegor i EU och OSSE fortsätta att följa upp läget och att där så är möjligt vidta ytterligare åtgärder för att få slut på denna allvarliga och instabila situation.

Van den Broek
Fru ordförande, efter rådsordförandens utförliga och klara anförande vill kommissionen fatta sig kort. Naturligtvis skriver jag under på det som herr Patijn har sagt, och ni har också fått veta att kommissionen deltog i delegationerna till Tirana. Jag skulle vilja säga att debatten kommer på en ytterst viktig tidpunkt. När nu läget är sådant att man på inrådan av EU: s rådsordförandeskap, av delegationer från OSSE under ledning av exkansler Vranitzky och av delegationer från Europarådet till slut har kommit fram till en kompromiss mellan Berisha-regeringen, president Berisha och oppositionen finns just nu alla möjligheter att utöva tryck så att denna överenskommelse också efterlevs strikt av både president Berisha och oppositionspartierna. Överenskommelsen omfattar en övergångsregering för nationell enhet som för närvarande håller på att bildas och därefter igångsättning av förberedelserna för allmänna val i juni.
Fru ordförande, jag riktar en enträgen vädjan till Europaparlamentet att med hjälp av en resolution uppmana alla parter att faktiskt och strikt genomföra denna mödosamt uppnådda kompromiss. Och detta gör jag inte utan orsak. Vi har nämligen talat med oppositionsföreträdare som redan nu har det intrycket att upproret inte går att undertrycka med mindre än att president Berisha träder tillbaka. Detta skulle innebära en regelrätt kränkning av den överenskomna kompromissen. Man kan tycka vad man vill om legitimiteten, eller om det som Berisharegeringen uträttat eller inte uträttat under det senaste året, och man kan också anse vad man vill om de exakta motiven hos de olika partier som ingår i oppositionen och som alla tillsammans gått med på denna kompromiss med president Berisha, men en sak står dock fast: om kompromissen inte genomförs utbryter anarki i Albanien och upproret kommer verkligen att ta sig okontrollerade former. Det ankommer just nu på president Berisha och oppositionen att uppmana upprorsmakarna att verkligen lägga ner vapnen och att på nytt öppna vägen mot en utveckling av normala demokratiska förhållanden. Om detta inte görs fruktar jag att Albanien går en mycket svår tid till mötes, och att det bara är befolkningen i Albanien som kommer att bli offer.

Swoboda
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Uppmaningen att stödja er i era ansträngningar kan jag lätt ansluta mig till åtminstone i namn av min egen parlamentsgrupp - men väl också av alla andra. Jag ger er också rätt i att det nu måste signaleras åt alla håll att det handlar om att genomföra kompromissen. Därtill måste man göra helt klart för både president Berisha och de andra sidorna vad som annars kommer att hända. Jag utgår från att ni har fullt stöd av parlamentet.
Detta är överhuvud taget inte rätt tidpunkt att komma med kritik, att fråga vad som kunde ha insetts i tid. Jag skulle dock kort vilja påpeka att vissa faktorer ger oss något att tänka på, att vi måste ställa oss frågan varför vi plötsligt har fått denna ruinhög på Balkan. Vi alla - jag säger medvetet vi och vill inte begränsa det till ett fåtal - har starkt förlitat oss på en person. Även inom andra områden i den europeiska säkerhetspolitiken är det många gånger så att man tror, att när det i ledningen för en stat finns en person som man kan ge förtroende, som man har som samtalspartner, är saken avklarad. Albanien har bevisat att det inte är så.
Jag har själv varit i Albanien. Jag har också talat med president Berisha. Vi har ju i själva verket tillåtit att det där har kunnat uppstå en ren kapitalism - jag skulle nästan vilja säga en rövarkapitalism - efter diktaturen, efter det mest omänskliga system som vi har haft i Europa under senare tid. Rövarkapitalismens så kallade frihet har - kanske i kombination med det politiska systemet - utarmat en hel mängd människor.
Jag tror därför är det är på tiden att bedriva en förebyggande politik. När jag tänker på vilken förfärande situation som kan uppstå om det flyger över en gnista till grannskapet, till Kosovo som vi anslutningsvis också kommer att sysselsätta oss med - Pack var där för en kort tid sedan med en delegation - är det inte bara försvarbart utan absolut nödvändigt att påbörja denna politiska intervention och försöka garantera de mänskliga rättigheterna, vilket vi inte har kunnat just i Albanien under senare år - och förhindra att det uppstår omfattande flyktingströmmar. Vi vet alla vilket lidande som sådana leder till, och vi vet alla från våra egna länder vilka problem det ger för befolkningens grundinställning om det i onödan uppstår stora flyktingströmmar. Därför menar jag att ni har beslutat om rätt aktion, och vi kan för ögonblicket stanna vid den politiska interventionen om den med all kraft genomförs med fullt stöd från hela Europa.
Det brinner i Albanien och i Kosovo jäser det. Om gnistan flyger över finns det kanske inget mer att rädda. Lås oss i tid släcka denna brand i krisregionen Albanien!

Pack
Fru ordförande, högt ärade kolleger! Situationen i Albanien är utomordentligt svår som vi just har hört. Tyvärr är det många västliga pressrapporter från landet som heller inte har bidragit till upplysning om läget utan enbart har sökt skulden hos president Berishas regering. Låt mig emellertid konstatera: upphovet till oron i södra Albanien är inte av politisk art, utan ligger i sammanbrottet för pyramidspelen och i regeringen Berishas försök nu i höst att stoppa maffians manipulationer särskilt i Albaniens södra del.
Många spekulanter och personer som lurat vanligt folk såg sina ekonomiska framgångar omintetgjorda och missbrukade folkets misär i eget syfte. Tyvärr har oppositionen, som till övervägande del består av gamla kommunister - inte ens kollegerna i Socialistinternationalen har accepterat dem som medlemmar - missbrukat denna situation för att uppnå politiska mål som inte kunnat nås genom val.
Jag delar inte rådsföreträdarens uppfattning att allt gick snett förra året. Det faktum att kommunalvalen i september fick samma resultat som valet i mars visar hur valutgången i mars bör värderas. Jag talar inte om oegentligheterna som har rensats bort, vilket även ni bör beakta. Därför måste ni när ni talar om Berisharegeringen utgå från att det är en legalt makthavande regering.
Man måste enligt min mening ha förståelse för utlysandet av undantagstillstånd med tanke på det godtycke som råder i söder. Vilken västlig stat skulle utan att försvara sig ha tålt något sådant? Den av västländerna bedrivna nedbrytningen av en legal regering är oerhörd, herr rådsföreträdare! När det skedde något liknande i Ryssland var det ingen av er som kom på idén att skicka ut Jeltsin på ökenvandring.
Att de gamla kommunistiska ledarna, som bär skuld till bristen på demokratiska traditioner, nu under press utifrån skulle skapa demokratiska förhållanden är grotesk. Berishas regering har tagit viktiga steg på vägen mot både demokrati och marknadsekonomi, vilket detta parlament enhälligt konstaterade i höstas. Det är därför fel att skylla allt på Berisha. Att han inte är felfri vet vi sannerligen, men terrorn och anarkin i söder har andra motiv. Dessutom har vi svårt att föreställa oss de sekelgamla fiendskaper på landsbygden som åter lever upp i dessa dagar.
Det avtal som nu har träffats mellan Berisha och oppositionspartierna måste följas av båda parter, och jag kan då inte acceptera att man i dag uppmanar mig att se till att Berisha kommer bort från landet och får asyl någonstans. Jag tycker inte att det är så man ska hålla ett avtal.
Europeiska unionen måste hjälpa till att skapa demokratiska strukturer, stödja utbildningen, bildningen och bygga upp verkligt sociala marknadsekonomiska strukturer, stimulera investeringar och därmed arbetstillfällen. Om den nu mellan Berisha och oppositionen träffade överenskommelsen inte bidrar till lugn, vilket jag tyvärr håller för troligt eftersom upphovet inte är av politiskt slag, något som här torde ha gjorts trovärdigt, måste en internationell fredsstyrka återställa freden. Jag ansluter mig i detta till rådsföreträdaren: jag är för en grundlig undersökning av det som har skett i Albanien.

Daskalaki
Fru ordförande, det kaos som råder i Albanien är ingen nyhet. Upproret blir mer allmänt och går norrut. På TV ser vi att alla är beväpnade - igår såg jag små barn med vapen på TV - och är i rörelse överallt i landet. Detta är oerhört hotfulla saker. I samma stund, verkar regeringen mer och mer oförmögen att kontrollera situationen.
Jag är inte överens med fru Pack, den ekonomiska skandalen var en orsak, men en orsak som utgör toppen av ett isberg. Krisen i sig var äldre, situationen var explosiv och vid sidan av detta har också vi ett ansvar. Ibland, när man följer en viss politik inom unionen, får jag intrycket av att vi liknar de föräldrar som tror att deras plikter tar slut om de bara fyller sina barns fickor med pengar. Och de är inte med och ser aldrig efter vad som händer med pengarna. Så gjorde också vi med Albanien, som vi hjälpte - och gjorde rätt i att hjälpa - och som vi bör hjälpa att fortsättningsvis gå ut ur krisen. Men vi måste vara närvarande och veta vad som händer med vår hjälp.
Å andra sidan gav vi vårt stöd till president Berisha kolla även, ibland på ett provokativt sätt, med intrycket av att - jag har inte förstått det här alls - denne, sägs det, inte var f.d. kommunist. Men han är väl inte nyfödd president Berisha! Det existerar besynnerliga situationer i alla dessa länder. Vi gav honom vårt stöd utan att i förväg meddela honom om vissa konsekvenser av hans handlingar, och resultaten som de skulle få - och nu har vi sett resultaten.
Nu riskerar kaoset att breda ut sig och vi vet alla mycket väl hur problematiskt området runt omkring är. Vi vet vad som händer i Albaniens grannländer och vi vet också att det finns två länder som är medlemmar i Europeiska unionen, Grekland och Italien, som direkt kan komma att ställas inför problem - Grekland har till och med gräns mot Albanien. Vad måste hända nu? Vi måste naturligtvis hjälpa till att diskutera med alla politiska krafter i landet detta för att vi kan komma att ställas inför en mycket stor överraskning på grund av utvecklingen. Och allt måste ske i en anda av kompromisser som ordföranden så riktigt sa. Men vi måste till slut nå målet att dra upp linjerna för en långsiktig politik och att visa vår närvaro. Och inte bara betala.

La Malfa
Fru ordförande, det skulle vara alltför långdraget - vi skulle inte ha tid till det - att undersöka de djupare orsakerna till den mycket allvarliga, förhärjande kris som drabbar Albanien, den sedan flera decennier rådande ekonomiska svagheten och den totala bristen på demokratiska strukturer utöver de grundläggande. Det är självfallet en ytterst svår situation som vi står inför: det är fara värt att branden sprider sig till den angränsande Kosovo-provinsen med risk för massutvandring mot Grekland, Italien, EU-länderna. Med skulle vara alltför tidsödande att gå igenom allt detta.
Jag tror att parlamentet i dag bör säga ett ord till rådet och till kommissionen. Vi anser att de avgivna redogörelserna inte bara är sannfärdiga och noggranna, utan vi anser att de linjer längs vilka rådet och kommissionen har rört sig under loppet av dessa veckor av fördjupad kris är positiva linjer som vårt parlament kan ansluta sig till. Dessa linjer kommer jag att rekapitulera i tre direktiv, som även finns i skriftlig form i det dokument som i morgon skall framläggas för granskning i parlamentet: för det första, en regering för nationell enighet, och detta förefaller mig ha uppnåtts genom att Republikens President har utnämnt en premiärminister från oppositionen, för det andra, genomförandet av nyval, för det tredje Europeiska unionens och de internationella institutionernas - IMF och Världsbanken - utfästelser om ekonomiska stödåtgärder, som dock beviljas mot villkor att yttrandefriheten respekteras rigoröst, att de demokratiska rättigheterna återinförs och att landet vidtar åtgärder för ekonomisk normalisering. Dessa tre punkter förefaller vara de grundläggande.
Inom ramen för EU har naturligtvis vissa länder en särskild roll, såsom Grekland och Italien, men vi vill understryka att denna funktion bör fullgöras inom ramen för Europeiska unionens politiska handlande.

Theonas
Fru ordförande, utvecklingen av händelserna i Albanien kommer inte som en blixt från en klar himmel. Den är resultatet - enligt vår åsikt åtminstone - av den politik som tillämpats av medlemsstaternas regeringar och organen inom Europeiska unionen gentemot Albanien och dess folk. Det är resultatet av den multilaterala hjälp och det stöd som getts till herr Berishas antifolkliga och egenmäktiga regim.
De påtvingade och manipulerade valen, ödeläggelsen av folkets ekonomi och själva landets ekonomi genom Berishas hänsynslösa regim har inte bara mött ett fördömande från Förenade kungarikets och Europeiska unionens sida, utan tvärtom fick de och får - tror jag - fortfarande ett betydande stöd och godkännande. De ansvariga för explosionen inom det albanska folket befinner sig alltså ibland oss. Trots detta är vi nu fortfarande oförmögna att dra de nödvändiga slutsatserna och vi fortsätter på samma riskabla väg, och eftersträvar en lösning av problemet genom att dämpa det folkliga upproret, med fullständig och allsidig hjälp till Berisha. Vi är oförmögna att förstå att det i Albanien nu existerar en ny verklighet som folket tvingat fram genom sitt uppror och som redan ges uttryck för politiskt.
Fru ordförande, det upproriska folket i Albanien kräver två saker: att Berisha skall försvinna och att pengarna skall återlämnas. Om Europaparlamentet i verkligheten solidariskt vill ställa upp för det albanska folket, måste det anta och kräva att följande fyra punkter som redan har formulerats med respektive ändringsförslag framhålls:
För det första, att det sätts ett stopp för Berisha-regimen och att valproceduren utser en ny ordförande och ett nytt råd.
För det andra, att det upproriska folket från södra delen av landet och dess representanter får ta del i det politiska arbetet.
För det tredje, att socialistpartiets ledare och alla politiska fångar omedelbart friges.
För det fjärde, att en generös militär och ekonomisk hjälp omedelbart erbjuds, både i syfte att gottgöra medborgarna och att stödja Albaniens ekonomi.
Slutligen skulle jag vilja uttrycka mitt fulla ogillande inför varje plan rörande en intervention av internationella militära styrkor i Albanien, ett faktum som skulle kunna leda till oförutsedda situationer på hela Balkan.

Tamino
Fru ordförande, vi befinner oss inför en i sanning dramatisk situation med risk för inbördeskrig i Albanien, en risk som inte bara har orsakats av de misslyckade pyramidspelen, som vi talade om också förra veckan, utan även om en regerings - regeringen Berishas - reaktioner, en regering som så småningom allt mer har visat sig vara en regim snarare än en regering, med auktoritära reaktioner inför albanernas folkliga manifestationer, och som därigenom t.o.m. har kommit att skapa en hotfull situation för oppositionens press, en regering med en representant - Berisha - som inte längre representerar folket, så som har konstaterats vid dessa manifestationer, en regering som redan hade visat tecken på ett bräckligt demokratiskt sinnelag när vi fördömde de allt annat än demokratiska valen som hade genomförts. Inför allt detta har han inte funnit något bättre än att låta sig återväljas till Republikens president på ytterligare fem år.
Inför denna situation kan vi i vår egenskap av Europaparlamentariker dock inte vara omedvetna om att vi redan för en månad sedan hade uttryckt djup oro: Dagen efter detta av manipulationer präglade val hade vi gett uttryck för vår djupa oro för de konsekvenser som skulle bli följden av detta, konsekvenser som, lindrigt uttryckt, skulle äventyra den demokratiska dialogen mellan majoritet och opposition.
Redan den 8 februari 1994 hävdade min företrädare på denna parlamentsplats, Alexander Langer, att vi i Albanien ännu inte har att göra med ett läge av demokratisk normalitet, en fullt utvecklad demokratisk vardag, och han anmodade alla EU-strukturerna att ta itu med denna situation av det skälet att om inte kan klara av en situation som den i Albanien, hur kan vi då hoppas på att tillsammans gripa oss an med problemen i hela Östeuropa?
Därför krävs det en ansträngning från Europeiska unionens, från rådets och från kommissionens sida för att bana väg för en ny avspänning genom bildandet av en ny regering under Eurostats kontroll. Dessutom föreslår vi att ett särskilt sändebud för rådet utses med uppgift att hålla uppsikt över läget i Sydösteuropa och som kan fungera som permanent representant för EU i denna situation. Om denna situation sprider sig, skulle detta - så som redan sagts - få katastrofala följder för Kosovo, för Makedonien och sätta hela Balkan i brand.

Hory
Vårt parlament kan naturligtvis bara stödja och godkänna försöken att politiskt reglera de civila spänningar som för närvarande skakar Albanien. Gruppen Europeiska radikala alliansen stödjer alltså den nationella samförståndsprocessen som de olika politiska krafterna i Albanien kommit överens om: den tycks emellertid ännu inte ha övertygat befolkningen som revolterar mot våldet som utövats mot den, genom systemet med de s.k. pyramidspel, ett karikatyrmässigt uttryck för den liberala ekonomin. Vi får också veta att befolkningen som revolterar mot makten nu skulle vara på väg mot Tirana.
Skulle vi vid detta tillfälle då kunna fundera på relevansen och giltigheten hos Europeiska unionens politik som redan vid flera tillfällen avslöjats i denna region? Vi hade trott att kommunismens fall automatiskt skulle medföra demokrati. I verkligheten medför den demokratins svåraste erfarenhet, med kommunismens alla följdverkningar. Vi trodde också att alla antikommunister automatiskt var demokrater. I verkligheten lämnade vi så grymt halva Europa åt sitt öde under fyrtiofem år att de enda antikommunister som fortfarande uttryckte sig där var ibland vilda liberala ekonomer eller anhängare av etnisk eller religiös obskurantism eller också autokrater, ofta gamla, illa botfärdiga kommunister.
I dag kan den albanska krisen leda oss till tre politiska slutsatser. Den första, som understryks av Daskalaki, är att vi inte längre skall lämna europeiska hjälp utan att oroa oss över hur den används i samhällen som är illa förberedda för liberalismen. Den andra är att vi snabbt måste upprätta en europeisk militärkår, som åtminstone kan ingripa i krissituationer på europeiskt territorium. Den tredje är mer allmän och innebär att vi utan alla hårklyverier måste skynda på utvidgningen, annars kommer Europa att fortsätta att vara amputerat från sin ena hälft och för att uppnå det måste vi uppmuntra regionala grupperingar i stället för att föreslå svaga och isolerade stater ett dialogförfarande som är i fullständig obalans.

Amadeo
Fru ordförande, även i detta fall har Europeiska unionen tyvärr bara fuskat ifrån sig, såsom den f.ö. har gjort så många gånger förr. Misstaget är alltid detsamma: Då EU inte har förmågan att snabbt anta en enhetlig och effektiv politisk linje, hoppas man på att kunna kompensera sitt politiska underskott genom att öppna plånboken, men enbart pengar räcker inte för att lösa problemen, ibland snarare förvärrar de dem. Så har skett i Bosnien, i Mostar, i Zaire och så sker i dag i Albanien. När tecknen på den albanska krisen i oktober förra året framträdde på ett mer påtagligt sätt, var Europas svar: " Vi ger pengar till Albanien" , dvs. till Berishas regim, och blundade inför de uppenbara övergreppen och manipulationerna vid presidentvalet.
Från den tidpunkten, under en tid av drygt fyra månader, har nästan 500 miljoner ecu regnat över Albanien, dvs. 1 000 miljarder lire. Det handlar om Europeiska unionens mest generösa bidrag per capita. Man hoppades att denna penninginjektion skulle hejda krisens utveckling, med den har i stället påskyndats. När den störtade över oss för två veckor sedan, stammade EU bara fram något, utan att ens lyckas sammankalla ett toppmöte med de 15 medlemsstaternas utrikesministrar, så som greker och italienare hade begärt. Först en vecka efter upprorets början samlades en fackmannakommitté i Bryssel - jag noterar att det inte rörde sig om ministrar, utan om enskilda tjänstemän från medlemsstaterna - för att arbeta fram en gemensam handlingslinje att anbefalla inför den politiska kommittén.
Nu förefaller råder ha litet högre ambitioner, men det som jag har anfört är ytterligare ett fördömande av frånvaron av en gemensam utrikespolitik. Så länge en sådan inte existerar, kan man inte tala om Europa och om integration.

Roubatis
Fru ordförande, ministern sade att vi har gett enorma summor till hjälp för Albanien, och att vi i praktiken har gett 450 miljoner Ecu de senaste fem åren.
Frågan är vari fördelen ligger för det albanska folket och naturligtvis för oss. Jag tror att jag kan säga det: vi skapade en ohämmad och barbarisk kapitalism i detta land, som drev medborgarna till uppror. Och för det andra, skapade vi ett auktoritärt och antidemokratiskt system. Och vi hade också mellan 1992 och idag en gigantisk smuggling av vapen och narkotika till detta land.
Även de ekonomiska system som skapades, pyramidspelen, är naturligtvis välkända. Under denna period, under dessa fem år ägnade vi mycket lite tid åt det som vi borde ha sysselsatt oss med, arbetslösheten, hundratals medborgares flykt till grannländerna och valen i maj 1996, där vi naturligtvis inte tryckte på. Socialisterna krävde då att nya val skulle hållas. Olyckligtvis lyssnade ni inte på oss. Och vi accepterade utan anledning denna folkmordets lag, som uteslöt tiotals politiker från oppositionen. Och idag tolererar vi fortfarande Fatos Nanos fängelsestraff. Jag tycker att vi omedelbart borde kräva frigivningen av den enda människa som troligtvis fortfarande skulle kunna samla de som har gjort uppror.
Händelserna i Albanien visar oss hur svåra saker och ting är på Balkan. Och jag tror att vi har ett positivt faktum: ordförandeskapet fungerar korrekt. Och det lyssnar till de länder som har erfarenhet och en lång närvaro i området - Grekland och Italien - och det fungerar på ett effektivt sätt. Jag tror också att kommissionens verksamheter är positiva. Men tålamod behövs. Och i realiteten är problemet politiskt. Om Berisha verkligen älskar sitt land, så måste han låta andra från sitt parti och från andra partier regera landet, och försvinna lugnt och stilla så att Albaniens folk ensamt kan lösa sina problem.

Sarlis
Fru ordförande, jag måste säga att det slagord som vi alla borde uttala idag, och inte bara parlamentet, utan även rådet och kommissionen, är " aldrig mera Bosnien" . Erfarenheten, den bittra erfarenheten som vi alla har från det sätt på vilket vi behandlade saker och ting där, måste leda oss till att fungera på ett annat sätt än det på vilket vi fungerade där. Jag lyssnade med uppmärksamhet till det som rådets ordförande sa, och det är naturligtvis korrekt och vi är överens, men han gav oss inga konkreta förslag.
Och min fråga som jag ber er att svara är: Existerar det någon drivande kraft? D.v.s. rådet beslutade att skapa en drivande kraft för att lösa krisen, som sysselsätter det i detta ögonblick men har det konkreta instruktioner för att fatta beslut i frågor om lösningen av krisen på politisk nivå i Albanien?
Existerar samma sak från kommissionens sida, som förvaltar ekonomin? Och nog finns det någon kommissionsledamot som har bevisat sin kapacitet att sköta utrikesfrågor.
Vi vill ha den här sortens information, eftersom vi här i parlamentet, och jag hoppas att morgondagens rekommendation skall bevisa det, i den här fasen undviker att ta ställning och att kritisera den ene eller den andre, för att vi bedömer att situationen i Albanien är så flytande att det som kommer i första hand är att kunna bevara en politisk dialog.
Jag uppmanar rådet att inte slå sig till ro med alla dessa frågor. Det kan inte överlämna till Grekland och Italien att lösa detta problem. Rådet måste skapa den ram inom vilken dessa två länder skall kunna fungera - detta sade också La Malfa tidigare - och kommissionen och framför allt rådet måste ta till sig denna fråga. Man måste vakna upp ur dvalan och ministrarna måste komma överens om att skapa en grupp för att lösa krisen och att vara alerta och närvarande i Albanien. Jag hoppas att parlamentet kommer att fatta beslut om att skicka delegationen för förbindelser med länderna i Sydösteuropa till Albanien för att utföra en undersökning på plats och informera Europaparlamentet.

Baldi
Fru ordförande, ärade kolleger! Den dramatiska verklighet som sedan sju veckor tillbaka har sett Albanien glida allt närmare oregerbarhet och kaos, vållad av den ekonomiska katastrof som framkallats av de svindlerier som finansbolagen initierade för tio år sedan och därigenom har ställt tusentals familjer på gatan, följs med spänd uppmärksamhet och oro av det internationella samfundet, särskilt grannländerna Grekland och Italien, som riskerar att översvämmas av flyktingar, ett drama som kan utnyttjas av kriminella element.
Parlamentsledamoten Pack har rätt när han anmodar oss att undvika förhastade eller partiska omdömen, som jag har hört i denna församling.
President Sali Berisha har med oppositionen träffat en överenskommelse om riktlinjer för en politisk lösning och har lyckats få till stånd en uppgörelse för att installera en regering för nationell försoning, där samtliga politiska krafter är företrädda, och för att arbeta för en nationell pacificering. Öppningen av dialogen har samtidigt mottagits med glädjeskott och av raseri i de upproriska städerna. I överensstämmelse med den har presidenten uppmanat parlamentet att anta en ny lag om allmän amnesti för alla, såväl civila som militärer, som deltagit i revolten efter det finansiella sammanbrottet på villkor att vapnen återlämnas, och har utlyst nyval inom två månader under internationella organisationers övervakning, så som redan skett vid de senaste valen av förvaltningsinstitutioner, vars korrekthet har kontrollerats. Dessutom har han bett att ekonomiskt stöd tillförsäkras för ekonomins nystart och har sökt humanitärt stöd för de mest drabbade områdena i Albanien. I Valona saknas för närvarande el och vatten, och levnadsförhållandena inger oro, framför allt de sanitära. Mot bakgrund av allt detta är det alltså nödvändigt att anstränga sig till det yttersta för att gripa sig an detta känsliga problem på ett balanserat sätt, lugnt och utan mannamån, för att reda ut situationen och följa landets fortsatta demokratiseringsprocess med särskild uppmärksamhet mot den kulturella integrationen av denna viktiga del av Medelhavsbäckenet.

Bertens
Fru ordförande, det var verkligen goda nyheter som vi fått höra om att en övergångsregering har bildats och att val kommer att hållas inom två månader efter påtryckningar från EU, men samtidigt ger oss medierna inte särskilt goda nyheter. Jag fruktar att inbördeskriget trots allt står för dörren och jag frågar mig hur rådet och kommissionen och vi alla skall kunna förhindra detta. Hur det nu än är med det så gläder jag mig åt att rådsordföranden under det gångna veckoslutet talade klarspråk gentemot president Berisha. Det auktoritära och odemokratiska uppträdandet hos denne president är ju en av rötterna till krisen. Med rätta varnade rådsordföranden honom för att bruka våld och uppmanade honom att respektera pressfriheten och demokratin, en av de saker som herr Berisha sannolikt helt struntar i enligt vad observatörerna vid det förra valet uttryckligen framhöll.
Fru ordförande, EU är en stor granne och Albaniens viktigaste biståndsgivare. Räknat per invånare har albanerna mest att vänta och har också fått mest från EU. Jag är nyfiken på hur dessa löften i framtiden skall kunna få Albaniens regering och albanerna själva att avhålla sig från att skära halsen av varandra så att vi får en situation med ett litet land med stort elände.
EU måste hos alla parter inskärpa deras ansvar, uppvisa militär återhållsamhet och sikta mot demokrati. Låt os hoppas att det inte är sista gången vi talar om Albanien, men att det nästa gång blir i positiv anda.

Papayannakis
Fru ordförande, jag lyssnade till ordföranden och till kommissionsledamoten. Jag skulle gärna se att allt det ni säger kommer att bli verklighet och skrida framåt på bästa möjliga sätt. Jag skulle helt enkelt vilja framföra tre små reservationer ännu en gång, eftersom vi har haft samma diskussion angående Bosnien, om jag minns rätt.
För det första, tar ni hänsyn till den fullständiga skilsmässa som existerar just i detta ögonblick i Albanien mellan den centrala politiska scenen och intrigerna och de revolterande beväpnade medborgarna som står utan ledarskap? De befinner sig 40 km. från Tirana idag, herr kommissionsledamot, i samma stund som vi talar.
För det andra, tar ni hänsyn till den totala bristen på trovärdighet hos Berisha på det inrikespolitiska planet, på det utrikespolitiska planet, på det ekonomiska, på alla plan? Han är medbrottslig till pyramidspelen. Han kommer inte att stoppa dem, som ni sade till oss här. Han är framför allt en medbrottsling. Hur skall ni göra för att komma överens med honom?
Och för det tredje, om det inte finns något löfte från vår egen sida, inte från den albanska regimens sida, vilken är fullständigt utan trovärdighet, att människorna som förlorade sina pengar i seklets största bedrägeri - 35-40 % av Albaniens BNP - skall återfå åtminstone initialkapitalet, så förvänta er inte någon optimistisk utveckling i Albanien.

Occhetto
Fru ordförande, även jag anser det vara en betydande framgång för Europeiska unionens nyligen tagna initiativ att majoriteten och oppositionen har godtagit den linje som föreslagits för dem, avtalslinjen och den nationella försoningens linje, på två viktiga punkter: en regering med brett stöd och utlysning av nyval. Samtidigt anser jag det olyckligt att det holländska ordförandeämbetet i sitt nyligen gjorda ställningstagande inte nämnde parlamentets resolution från februari i år, där man förutsåg riskerna med situationen i Albanien och anvisade vägen till avtal.
Jag måste tillägga att överenskommelsen om bildandet av den nya regeringen tyvärr till stor del har drabbats av en viss försening i ett läge där de två parterna inte längre har kontroll över landet. Vi bör vara medvetna om detta, då vi annars riskerar att tala om en imaginär verklighet. Kommissionens och medlemsstaternas regeringars uppmärksamhet fästs vid detta förhållande som alltså eftertryckligen understryks. Vi bör numera inse att i Albanien finns inte bara två komponenter på plats, utan även en tredje sådan, nämligen de upproriska med vapen i hand, vilkas våldshandlingar vi med rätta har fördömt och bör fortsätta att fördöma.
Vi vet emellertid att för denna komponent, som med svårighet kommer att låta sig tystas av överenskommelsen, räcker det inte med de två punkter i avtalet mellan majoriteten och oppositionen som vi har talat om. Den aktören har i själva verket ytterligare ett krav, nämligen Berishas avgång. Situationen kan sålunda kompliceras ytterligare. Vi kan inte dra slutsatsen att vi har nått den slutgiltiga politiska lösningen. Vi har bara öppnat vägen till en möjlig politisk lösning som bl.a. måste gå vidare omedelbart genom att bildandet av regeringen genast slutförs. Ytterligare åtgärder är påkallade för att få till stånd en faktisk stabilisering.
Därför anser jag att Europeiska unionen bör intervenera direkt och ta på sig en stark medlarroll och även försöka nå kontakt med den tredje komponenten i spelet, den väpnade delen, för att förmå den att under förhandlingar om villkoren nedlägga vapnen. Under hela denna fas bör vi naturligtvis skapa ett samband mellan det ekonomiska och det politiska engagemanget. Så som ledamoten La Malfa tidigare sade, bör ekonomiskt stöd och politiska villkor vara sammankopplade i varje steg. Jag anser dessutom att den albanska frågan bör få oss att reflektera över gränserna för ekonomismen, som här klart och uppenbarligen har misslyckats, och få oss att förstå att vi med en politisk intervention måste låta det politiska Europa återuppstå, inte bara det finansiella.

Bianco
Fru ordförande, även jag anser att Europaparlamentet inte bör dra sig undan från kärnfrågan, nämligen att i Albanien återupprätta ett minimum av auktoritet som möjliggör en ordnad utveckling av en kris som riskerar att utmynna i ett farligt inbördeskrig. Jag instämmer med ledamoten Occhetto när han säger att det finns en tredje part. Det är rebellerna, som i detta nu kontrollerar tretton städer, som har besatt en fjärdedel av Albanien och som i dag befinner sig i besittning av avsevärda mängder vapen, varför Albanien riskerar att bli ett stort vapenmagasin utan vakter, så som en medlem av oppositionen har beskrivit landet.
Situationen riskerar alltså att glida ur såväl Berishas som den nationella försoningsregeringens kontroll. Emellertid kan jag inte hålla med ledamoten Occhetto när han anser att Berishas avgång kan underlätta situationen. Jag fäster er uppmärksamhet vid ett påpekande som gjorts av just en medlem av oppositionen, nämligen att Berisha i detta ögonblick är väsentlig för att återskapa ett minimum av lag och ordning, något som annars skulle bli komplicerat, och att även de vapen som stulits av de nio tusen insurgenterna i norr skapar förutsättningar för ett inbördeskrig mellan nord och syd längs linjerna för gamla språk- och stamgränser.
Det är därför som det behövs en generell medverkan av alla intressenterna. Jag stöder kommissionären van den Broeks förslag att arbeta på att skapa ett minimum av legalitet, som just utgår från överenskommelsen som uppnåtts mellan Berisha och den nya oppositionsregeringen under ledning av en medlem av socialistpartiet som är hemmahörande i landets södra del och som skulle kunna verka för återupplivandet av denna överenskommelse. Det är dock nödvändigt att Europeiska unionen och rådet aktiverar alla organisationerna. På tal om detta skulle jag vilja erinra om att även VEU, som är samlad i Aten, i praktiken har gjort ett eget ställningstagande i ärendet. Så som påpekats av ordföranden, är det inte bara nödvändigt att följa händelserna utan även att handla med stor beslutsamhet för att nå åtminstone det mycket lilla delmålet att avvärja den i nuvarande skede överhängande risken för inbördeskrig och klyvning av Albanien.

Caccavale
Fru ordförande, ärade kolleger, rådets ordförande! Jag anser att det som hälsas som en framgång för Europa - detta synnerligen bräckliga vapenstillestånd som uppnåtts i Tirana - inte alls när någon sådan. Snarare borde de europeiska institutionerna göra avbön för det passiva förhållningssätt som de intagit ända tills nu, om vi bortser från den långa rad av ekonomiska bidrag som vi spenderat och som på många sätt varit onyttiga och ibland schizofrena: Först övergav vi Albanien politiskt, sedan upphöjde vi Berisha till nationell och internationell hjälte, och sedan störtade vi honom i stoftet under anklagelser för att han begagnat sig av fusk och otillbörliga påtryckningar under valet.
Nu kan vi inte stå förundrade över att situationen accelererar: Partigrupperingarna är utom kontroll, helt utanför någon kontroll av vad slag det vara må, vare sig från Berisha eller hans motståndare. Men jag tror inte det stämmer att denna revolt har orsakats av de beramade finansiella svindlerierna, jag tror snarare att det rör sig om politiska, partipolitiska faktorer i en viss del av landet som är i aktion, säkerligen i södra delen av landet. Alltså anser jag att Europa på den punkten bör ta sitt ansvar för framtiden, framför allt för det som inte har gjorts i Albanien. Så vi skall inte förvåna oss över att olika situationer på det politiska planet i Balkanländerna sedan urartar i inbördeskrig.
Det är därför som Europa framför allt bör göra avbön och bete sig annorlunda. Låt oss ta den som förebild som investerar i freden, stabiliteten och de mänskliga rättigheterna!

Pettinari
Fru ordförande, enligt min mening är den uppnådda kompromissen f.n. det enda instrumentet som skulle kunna hejda våldet. Därför ansluter jag mig till kommissionärens vädjan att parlamentet skall bemöda sig om att utöva påtryckningar för att den skall verkställas, vilket det kommer att göra i morgon med resolutionen. Sant är emellertid att oroligheterna inte har upphört: i verkligheten finns det inte något vapenstillestånd, det finns bara ett överenskommelse som behöver genomföras, och risken finns att Kosovo blandas in.
Jag håller med min kollega Occhetto som förespråkar en satsning direkt på södra Albanien, vilket den italienska regeringen är i färd med att göra genom vår ambassadörs närvaro i landets södra del. Alltså anser jag Europa med desto större skäl bör ägna sig åt denna sida av saken för att få ett slut på oroligheterna och hjälpa landet att få till stånd nyval.
Europaparlamentets största uppgift bör enligt min uppfattning vara inriktad på utlysning av ett nytt regelrätt val, och alla vet vi att det skulle bli det första regelrätta valet, eftersom - och även vi är skyldiga - vi har stött en regering och en president trots att vi visste att det hade förekommit valtekniska manipulationer, därför att detta förhållningssätt, detta stöd hade beslutats i ekonomismens och de finansiella åtagandenas namn.
Ja, vi har handlat fel, men vi får inte begå nya misstag: Därför skall vi arbeta för nyval. Vi får se om det med en direkt insats från några regeringar - jag tänker på den grekiska och den italienska - och med en stor ansträngning från EU: s sida - kommer att lyckas att lämna ett bidrag som är nödvändigt, då det annars, så som det erinrats om, finns risk för inbördeskrig.

Hoff
Fru ordförande! Kollegerna som talat före mig påpekade att läget i Albanien har hamnat helt utom kontroll. En odemokratisk regim har i kombination med en samvetslös ekonomisk utsugning drivit ut landets hela befolkning i fullständig misär. Även om man egentligen bara kan ha medlidande med människorna och även om deras förtvivlan är mer än begriplig, måste man klart och skarpt fördöma tillgreppet av vapen. Ett inbördeskrig skulle inte vara någon lösning i denna situation. Det skulle bara försämra läget ytterligare.
Nu måste man finna en utväg ur situationen. Våldsupptrappningen måste hejdas. Det är bra att man tagit det första steget för att gemensamt bemästra krisen och äntligen ge demokratin en chans även i detta land. Bildandet av en flerpartiregering och utlysandet av demokratiska val är inledande steg på denna väg. Vi hoppas starkt att alla partier nu håller detta avtal. Men det handlar bara om inledande steg. Av större betydelse är att den nya regering som blir vald och det nya parlamentet tar itu med genomförandet av demokratiska och ekonomiska reformer. Det är uppenbart att först när människorna i Albanien erbjuds en demokratisk och god ekonomisk framtid blir de beredda att lägga ner vapnen. Europeiska unionen har ansvar för utvecklingen inte bara i Albanien utan i hela regionen.
Det är beklagligt att det under senare år nästan bara är i samband med kriser som vi diskuterat utvecklingen på Balkan här i parlamentet. Trots att vi har slutit samarbetsavtal och rentav associeringsavtal med många av länderna i regionen, och trots att vi genom Phare aktivt försöker understödja reformerna i detta land, överraskas vi ständigt av utvecklingen i regionen.
Som avslutning på denna debatt skulle jag därför vilja rikta en bön till kommissionen om att vi, det vill säga rådet, kommissionen och parlamentet, framöver gemensamt överlägger om hur vi bättre ska kunna stödja demokratiska och ekonomiska reformer i denna region och hur vi mer målmedvetet kan tillämpa Phare. Jag tror att befolkningen är mer hjälpt av detta än av att vi bara uppträder som brandsoldater i krislägen.

Stewart-Clark, Sir Jack
Fru ordförande! Vi står inför en ytterst allvarlig situation. Vare sig president Berisha eller hans regering saknar skuld i den föreliggande situationen. Som ni vet så kritiserade OSCE/OIHRrapporten de nyligen genomförda valen. Alla är överens om att investeringspyramidspelens sammanbrott inneburit en tragisk händelse för många albaner, som förlorat alla sina besparingar. Regeringen har tillåtit detta att ske. Men vi måste få perspektiv på detta. Det finns i landet fortfarande många personer som är delaktiga i Hoxha-regimen. Det finns starka belägg för att det i landets södra delar förekommer kontakter med den albanska maffian, med dess narkotikasmuggling till Italien och andra ställen. Jag vill påminna er om att en av huvudorsakerna till de problem som uppkommit i staden Vlorë var beslagtagandet av 100 snabbgående båtar, av vilka många användes för smugglingen över Adriatiska havet.
EU måste visa förståelse för situationen. Mer än någonsin tidigare föreligger nu ett behov av en sammanhållen insats från alla medlemsstaternas regeringar och internationella organisationer med avseende på detta problem.
President Berisha har visat en viss senkommen klokhet i tillsättandet av en koalitionsregering med alla partier, och nu en socialistisk statsminister. Han måste stödjas, och inte hudflängas, men han måste å sin sida hjälpas att återvinna det albanska folkets förtroende, genom att visa absolut respekt för lagen och författningen, genomdrivande av mänskliga rättigheter och genomförande av rättvisa val. Dessa bör övervakas noga med biträde från bland annat Europaparlamentet, och media bör också övervakas av Europeiska mediainstitutet.
Följderna av inbördeskrig och upptrappat våld har oerhörda och överhängande proportioner, inte bara på grund av Albanien i sig, utan därför att Albanien utgör en krutdurk. I Kosovo, med en redan allvarlig situation, är över 80 % av befolkningen av albanskt ursprung. I Makedonien finns en betydande albansk minoritet. Bägge dessa länder kan bli indragna. Grannlandet Grekland kan komma att dras med i problemet.
Fru ordförande. Avslutningsvis: vi behöver en sammanhållen, balanserad och kraftfull insats vad gäller Albaniens belägenhet. Oenighet, förseningar och svaghet kan sätta eld på Balkan. Det får inte ske. Vi kan inte tillåta ett nytt Bosnien på grund av bristande beslutsamhet. Vi måste tillskapa en krismekanism. Vi måste ha ett enda organ som har hand om situationen. Vi hoppas på agerande i dessa frågor.

Alavanos
Fru ordförande, Europeiska unionens politik gentemot Albanien med stöd till Berisha var ett misstag. Om rådet hade lyssnat lite på Europaparlamentet angående arresteringen av Fatos Nano och reagerat, om det hade lyssnat lite på Europaparlamentet efter de manipulerade valen, om det hade lyssnat till Europaparlamentets resolution i förra månaden och reagerat genast, om det hade tagit avstånd till regimen Berisha på samma sätt som det Förenade kungariket gjorde, så hade saker och ting kanske varit bättre idag.
Regimen Berishas rätt till regeringsmakten får inte fortsätta idag. Rådets ordförande kan inte komma hit och säga " ja, vi krävde nya fria val, eftersom de föregående valen till parlamentet inte var fria" och acceptera en president som valdes av detta olagliga parlament under krigstillstånd.
Och detta är inte allt. Berisha måste bort. Och så fort som möjligt, därför att det är ett grundläggande krav från hela den södra delens invånare och därför att det kan frigöra oss från denna dynamik av inre konflikt och uppror som existerar i Albanien. Med denna oro i sinnet, uppmanar vi ordföranden, om han önskar vara konstruktiv, att säga " ja, den nederländska regeringen är beredd att ge alla garantier och en omedelbar politisk asyl till Berisha så att situationen i Albanien kan avhjälpas" .

Patijn
Jag vill efter min utförliga förklaring än en gång tala om att ordförandeskapet och rådet följer situationen i Albanien timma för timma. Därvid använder vi oss av EU-ambassaderna i Tirana och vi håller mycket nära kontakter med regeringarna i de mest berörda EU-länderna, alltså i Rom och Aten. Vi fortsätter i oförminskad omfattning att eftersträva parallella målsättningar och vi riktar oss därvid till Berisha-regeringen och till övriga politiska partier. Den parallella målsättningen är återställandet av den allmänna ordningen på kort sikt och detta är genomförbart endast genom att eftersträva den andra målsättningen: återställandet av regeringsmaktens trovärdighet genom demokratiska reformer och val inom några månader.
Att förhindra total anarki i Albanien är i första hand av intresse för det albanska folket. Det är i andra hand av intresse för hela regionen som inte kan tillåta att denna högst olyckliga situation kan sprida sig i en vågrörelse. När det gäller den konkreta frågan från den siste talaren om politiska fångar kan jag bekräfta att denna fråga togs upp av rådets ordförande under hans besök i Tirana.

Van den Broek
Fru ordförande, jag stöder gärna de ord som uttalades av rådets ordförandeskap och skulle vilja tillfoga att brandfacklan i Albanien finns nära krutdurken. Det explosiva läget hotar inte bara befolkningen utan också grannländerna och hela regionen. Jag tycker alltså att man måste fråga sig om man just nu har tid att uppehålla sig så länge vid frågan om i vilken mån president Berisha och den tidigare regeringen, eller oppositionspartierna eller några andra, skall tillskrivas de allvarliga missgärningarna. Kanske är det istället dags att övervaka och att insistera på, gemensamt och med en enda stämma, att det råd som vi själva gett till presidenten och oppositionspartierna om att bilda en regering för nationell enhet och att utlysa val blir genomfört, eller om det i själva verket är dags att enhälligt insistera på att den uppnådda kompromissen verkställs i oförkortat skick. Som den enda chansen på kort sikt för att verkligen sätta befolkningen i Albanien i stånd att på demokratisk väg uttala sig om sin framtid och därmed också göra upp räkningen med det förflutna.
Till sist, fru ordförande, måste vi inte också övervaka att kompromisspartierna, de partier som ingått avtalet, inte bara verkställer detta strikt och lojalt utan att de också verkligen uppmanar rebellerna att lägga ned vapnen, att göra slut på våldet och att inte längre driva sitt motstånd med geväret utan via valurnan? Om vi kan sända ut denna kraftfulla signal från rådet, kommissionen och Europaparlamentet är det kanske också en sista chans. Om den inte lyckas har vi inget att förebrå oss själva, men att nu sträva efter att urholka den kompromiss som vi själva rekommenderat tror jag inte skulle vara till gagn för EU: s trovärdighet.

McMillan-Scott
Fru ordförande! Ett antal talare har tagit upp den statskupp som är under utveckling i Albanien. Ett antal organisationer - OSCE, Europeiska unionen, Europarådet - har besökt Tirana och haft överläggningar med regeringen. Det som oroar mig är det att om en kris håller på att utvecklas, som kan ha återverkningar på andra länder, så bör det föreligga någon mekanism för krishantering mellan dessa organisationer, och innefattande sådana försvarsorganisationer som NATO och VEU. Kan rådet bekräfta att denna punkt om krishantering och samordning - katastrofplanering - kommer att finnas med på dagordningen vid utrikesministrarnas möte på lördag, för den händelse situationen skulle förvärras?

Patijn
Under den informella sammankomsten mellan utrikesministrarna kommer Albanien som sådant inte att stå på dagordningen, men ämnet kommer säkert att diskuteras. Jag tror att den aktuella situationen gör det ofrånkomligt att ministrarna på denna punkt ser varann i ögonen. Jag kan varken bekräfta eller dementera att vissa militära förberedelser görs inom ramen för NATO, Västeuropeiska Unionen eller andra organisationer. Men jag tycker inte att det bidrar till klarheten hos EU-ländernas inställning att spekulera om ett militärt ingripande i ett inbördeskrig. Det tycker jag är en av de sista prioriteringar som vi skulle vilja ha från EU.

Alavanos
Fru ordförande, jag vill helt enkelt påminna herr ordföranden om en fråga. Det går bra att svara med ett ord. Jag frågade honom om ordförandeskapet intresserade sig för eller intresserar sig för frigivandet av alla politiska fångar, inklusive ledaren för det största partiet inom oppositionen, det socialistiska partiet, Fatos Nano.
Jag skulle särskilt vilja ha ett svar från ordföranden angående Fatos Nano.

Patijn
Jag trodde att jag redan hade tagit upp den ärade ledamotens fråga. Ämnet behandlades av minister van Mierlo under hans besök i Tirana. Man talade då också uttryckligen om personen Fatos Nano.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Jag har erhållit sju resolutionsförslag, vilka inlämnats på grundval av artikel 37.2 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar en delegation från de tio Medelhavsländer som undertecknat Barcelonakonventionen. Vi hälsar er välkomna.
(Applåder) Tillåt mig även att å era vägnar säga till dem att parlamentet fäster stor vikt vid det utökade samarbetet med de sydliga länderna. Vi vet att det för oss innebär en möjlighet till stabilitet och fred, och parlamentet arbetar såväl med att stärka sina relationer med länderna söder om Medelhavet som sina relationer med Östländerna. Vi vet mycket väl att freden beror på denna balans. Ni är mycket välkomna!
(Applåder)
Uppföljning av Barcelonakonferensen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0027/97) av Sakellariou för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om ordförandeskapets och kommissionens gemensamma betänkande (7987/96 - C4-0414/96) om politiken i Medelhavsområdet - en fortsättning på konferensen i Barcelona.
Avslutningsvis vill jag tacka kommitténs vice ordförande Manuel Marín, både för hans hjälp och för hans personliga engagemang i Medelhavspolitiken. Han har personligen och genom sin personal gett oss ovärderlig hjälp. Jag hoppas att detta fruktbara samarbete fortsätter och även utökas i framtiden.

Sakellariou
Fru ordförande, mina damer och herrar, kära kolleger! Knappt 16 månader efter konferensen i Barcelona den 27-28 november 1995 och en dryg månad före uppföljningskonferensen på Malta debatterar vi i dag här i parlamentet ett betänkande, som värderar resultaten av den första konferensen i Barcelona och framlägger nya förslag och krav inför uppföljningskonferensen - denna gång på Malta.
Jag vill först, fru ordförande, uttrycka min mycket stora glädje över att denna debatt äger rum i närvaro av våra kolleger från medelhavsländerna, med vilka vi i Barcelona bildade detta euromediterrana partnerskap.
Jag tror att vi upplever början på ett viktigt parlamentariskt samarbete som kommer att berika Barcelonaprocessen och ge den nya impulser av intresse för freden, säkerheten, den ekonomiska utvecklingen och den kulturella förståelsen, vilket gagnar våra folk på alla sidor av Medelhavet.
Mina hjärtligaste hälsningar till kollegerna på åhörarläktaren!
Vi har i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, i utskottet för externa ekonomiska förbindelser liksom i nästan alla berörda delegationer och blandade utskott utförligt debatterat Medelhavspolitiken olika aspekter.
Jag har fått mycket stimulans och stöd från mina kolleger, och jag skulle på allas uppdrag vilja tacka min kollega och vän Giorgos Dimitrakopoulos, som genom yttrandet från utskottet för ekonomiska utrikesrelationer har gett högst värdefulla kompletteringar till betänkandet.
Mina damer och herrar, kära kolleger, resultaten från Barcelona i form av den enhälligt antagna gemensamma förklaringen och arbetsprogrammet men även resultaten av det arbete som skett därefter är särskilt uppmuntrande.
Särskilt inom ramen för den politiska och säkerhetspolitiska dialogen, som blivit ett bärande element i det euromediterrana partnerskapet, har anmärkningsvärda resultat uppnåtts. En lista på förtroendeskapande åtgärder har utarbetats och en handlingsplan har uppställts för vederbörande kommissions arbete. Men kärnan inom detta område är enligt min uppfattning utarbetandet av en euro-mediterran stadga för fred och stabilitet, med vars hjälp dialog och krisavvärjning kan institutionaliseras. Just detta är också vad vårt parlament kräver. Därför tror jag att denna stadga kommer att utgöra en central punkt såväl i våra debatter här i Europaparlamentet, som i den gemensamma dialogen inom ramen för vårt euro-mediterrana parlamentariska forum.
Inom detta område föreligger en hel rad andra värdefulla förslag. Det är parlamentens, regeringarnas och naturligtvis även kommissionens gemensamma ansvar att goda avsiktsförklaringar leder till en konkret och nyttig politik som gagnar freden och säkerheten för alla regionens folk.
I det euromediterrana partnerskapets väldiga katalog över uppgifter skulle jag vilja ta upp en punkt som är av utomordentligt värde för mig personligen. Migrationen har alltid spelat en framträdande roll i det kulturella utbytet mellan Medelhavets båda stränder. Det kommer inte att vara annorlunda heller i framtiden. Dock har de allt större ekonomiska skillnaderna mellan ut- och invandringsländer, tillsammans med olösta sysselsättningsfrågor och sociala problem i de senare, lett till en växande diskriminering av invandrare genom en kombination av billig populism och plump rasism hos evigt tillbakablickande personer.
Europaparlamentets ställningstagande mot rasism och främlingsfientlighet är inte bara känd utan också exemplarisk. Den bör utgöra grund för en icke-diskriminerande politik inom ramen för det nya partnerskapet.
Vi behöver en fördragsfäst ram för reglerad invandring, och vi måste - det ser jag som en framträdande uppgift för ett euro-mediterrant parlamentariskt forum - gemensamt utarbeta en stadga för invandrarnas rättigheter där olika intressen av statlig och human natur bringas till samklang.
Jag nalkas nu slutet och tillåter mig att övergå till spanska för att tala till vice ordföranden Marín på hans tungomål:
Avslutningsvis vill jag tacka kommitténs vice ordförande Manuel Marín, både för hans hjälp och för hans personliga engagemang i Medelhavspolitiken. Han har personligen och genom sin personal gett oss ovärderlig hjälp. Jag hoppas att detta fruktbara samarbete fortsätter och även utökas i framtiden.
(DE) Mina damer och herrar, kära kolleger! Jag gläder mig över diskussionen kring mitt betänkande och tackar för er uppmärksamhet.

Dimitrakopoulos
Fru ordförande, först och främst skulle även jag vilja välkomna alla kollegor och vänner från alla länder runt Medelhavet som befinner sig här bland oss idag och som följer detta sammanträde.
För det andra skulle jag vilja gratulera föredraganden, min käre vän och kollega Jannis Sakellariou, inte bara till innehållet i betänkandet som han presenterade utan även till alla ansträngningar och allt arbete som han systematiskt har genomfört under månader för att idag komma fram till resultatet som ni alla har framför er.
Det är ett faktum att Barcelonaprocessen som startade med konferensen för ett år sedan, måste fortsätta. Och för att den skall fortsätta finns det vissa förutsättningar.
Den första förutsättningen är att följa och förbättra det schema som kommissionen redan har lagt fram för oss, ett schema som täcker de stora frågorna och även delfrågorna.
Den andra förutsättningen är att verkligen komma fram till ett fastställande av en stabil överenskommelse, därför att utan överenskommelse kan vi inte kodifiera alla de bedrifter som vi redan har på vår meritlista, men vi kan heller inte dra upp riktlinjerna inför framtiden.
Den tredje förutsättningen är att, parallellt med allt detta, komma fram till ett fastställande av vissa förtroendeuppbyggande åtgärder, och detta för att undvika händelser i detta lättantändliga område, som skulle kunna förstöra de framsteg som vi redan har gjort.
Den fjärde förutsättningen är att Europas roll blir mera konkret. För att detta skall ske måste Europa framför allt samla ihop sin familj, sysselsätta sig mera systematiskt med vart och ett av de stora problemen. Sakellariou talade om immigrationen. Jag skulle vilja lägga till Mellanöstern, och jag skall gå ännu längre, till frågorna om den muslimska fundamentalismen, som äntligen skulle behöva ett närmande på djupet och inte bara denna hysteri som påminner om tiden för McCarthys antikommunism på 50-talet. Islam är en betydelsefull kraft. Det finns en sida som är mycket stridslysten, men för att bemöta den måste vi först förstå den.
Slutligen, fru ordförande och kära kollegor, utskottet för externa ekonomiska förbindelser lade fram en rad konkreta förslag - vi tackar föredraganden eftersom han fick dem godkända av majoriteten - som syftar till att ge kraft till den utvecklande grenen av Barcelonaprocessen, något som vi betraktar som oumbärligt för att denna process skall fortsätta.

Titley
Fru ordförande! Jag vill börja med att gratulera Sakellariou till ett mycket uttömmande betänkande. Jag skulle också vilja förena mig med honom i gratulationerna till kommissionär Marín, för de ansträngningar han gjort i anslutning till denna fråga. Vi får heller inte glömma det initiativ som tagits av det spanska ordförandeskapet, som fick till stånd Barcelonakonferensen.
I situationen efter Berlinmurens fall, där vi betraktar säkerheten inom ramen för en bredare politisk, ekonomisk och social stabilitet, är Medelhavsinitiativet uppenbarligen av mycket stor betydelse, om vi skall kunna vidmakthålla och vidareutveckla regionens säkerhet. Men jag vill emellertid komma med ett antal anmärkningar.
För det första så råder det, trots alla ansträngningar som gjorts i Medelhavsprocessen, ingen tvekan om att, om vi inte garanterar fredsprocessen i Mellanöstern, så kommer allt det vi gör att undermineras. Vi måste därför verkligen hela tiden tänka på hur viktig den fredsprocessen är. För det andra så är det viktigt att Europeiska unionens medlemsstater visar sitt engagemang för denna process genom att ratificera de associationsavtal som redan överenskommits. Och jag vill understryka betydelsen av ändringsförslag nummer 14, som Sakellariou lade fram.
För det tredje. Det regeringarna kan göra är av sin natur begränsat. Nyckeln till framgång med detta initiativ ligger i om vi kan dra till oss privat finansiering. Det åligger därför mottagarländerna - om jag kan kalla dem det - att se till att det föreligger ett riktigt rättsligt och politiskt ramverk för att dra till sig kapital. Vi måste i synnerhet säkerställa respekt för immateriella rättigheter, lämpliga skattesystem, verkningsfull konkurrenspolitik och maximal insyn i förbindelserna mellan offentliga och privata institutioner. För egen del måste vi lägga stor vikt vid den assistans vi lämnar när det gäller att säkerställa att ett lämpligt ramverk upprättas, särskilt relativt bank- och finanssektorerna.
För det fjärde måste vi intensifiera dialogen om mänskliga rättigheter. Detta är inte något tillägg i förbifarten. Det är ett helt nödvändigt krav för modern ekonomisk tillväxt. Frihet är såväl ett politiskt koncept som ett ekonomiskt, som är viktigt för regionens utveckling. För det femte så måste vi intensifiera samarbetet vad vattenförsörjningen beträffar. Det utgör en betydande utmaning, men också en väldig möjlighet, och jag skulle gärna vilja höra kommissionens svar på Sakellarious förslag om en europeisk vattenmyndighet för Medelhavet, som tycks mig gå utöver Marseillesdeklarationen från november förra året. För det sjätte måste vi intensifiera det regionala samarbetet, för att säkerställa att länder samarbetar mycket nära så att de blir ordentligt besläktade med varandra.
Slutligen så är det viktigt att vi får en omfattande ömsesidig förståelse till stånd. Vi måste förklara vad Europeiska unionen försöker åstadkomma med projektet med den gemensamma valutan, och med utvidgningen till Centraloch Östeuropa. Vi måste också förklara för våra medborgare vad vi försöker uppnå med Medelhavsprojektet eftersom, som Sakellariou redan antytt, det föreligger många missförstånd om våra syften. Vi måste därför öka publiciteten om Europeiska unionens målsättningar.

Spencer
Fru ordförande! Jag vill förena mig med mina kollegor i välkomnandet av denna rapport och i gratulationerna till Sakellariou.
Jag tog tillfället i akt att titta på talarlistan för denna debatt, och kan konstatera att den alldeles övervägande delen kommer från de sydliga medlemsstaterna. Jag vill därför påpeka att Barcelonaprocessens framgång inte bara är viktig för södra Europa, utan för hela Europa.
Mitt eget land har fascinerats av utvecklingen av Medelhavspolitiken i många århundraden. Detta är en process som hela Europa är engagerad i tillsammans med hela Medelhavet.
För det andra vill jag upprepa vad de sagt som stött den parlamentariska dimensionen av denna process. Det är rätt att vi bör ära och välkomna det arbete som utförs av ministrar, kommissionärer och statstjänstemän. Men om den här processen skall bli framgångsrik så måste det till ett hjärnornas möte och ett människornas möte, och det måste involvera staternas parlament. Under de två närmaste dagarna skall vi, tillsammans med utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor och våra ärade gäster, försöka arbeta fram stommen till ett parlamentariskt forum för Europa och Medelhavet, som vi skulle vilja ha.
Slutligen så välkomnar jag vad som skulle kunna kallas Barcelonaprocessens holistiska inriktning - dess flerdimensionella natur. Problemen med Medelhavet visar, på ett mer dramatiskt sätt än kanske någon annanstans, att utrikespolitik inte handlar om ett antal oförutsebara kriser utan samband.
De saker som vi kallar politik, som vi kallar utrikespolitik, följer av bakomliggande tendenser. Vi vet att demografiska, miljömässiga och ekonomiska faktorer samverkar för att skapa politiska problem och de flyttningsmönster Sakellariou talade om. De bygger på komplexiteten hos det historiska kulturella arvet från många årtusenden av samverkan i Medelhavet.
Det kanske är farligt för en politiker att råda andra politiker att studera historia, eftersom vi alla har våra nationella favorithistoriker. Jag rekommenderar emellertid var och en som berörs av den här processen att läsa den store franske historikern Braudels arbeten, och hans klassiska studie över Medelhavet på Filip II: s tid. Där redovisas på ett tydligt sätt det sammanhängande kultur- och ekonomisystem som utgör och alltid har utgjort Medelhavet.

Caccavale
Herr ordförande, framför allt tackar jag ledamoten Sakellariou för det stora arbete som lagts ned. Han inser mycket klart Medelhavets strategiska betydelse. Jag anser att det är absolut nödvändigt att återupprätta jämvikten i den europeiska politiken mot söder, eftersom det just i Medelhavsområdet finns en risk för framväxten av en ny mur av bristande förståelse mellan världens Nord och Syd, mellan den kristna och muslimska världen, mellan den rika och den fattiga världen. Detta måste undvikas, och från den synpunkten har Barcelonakonventionen och det arbete som utförs inom ramen för Medelhavspartnerskapet stor betydelse.
Även jag håller med ledamoten Dimitrakopoulos när han hävdar att det verkliga islam inte kan betraktas som fanatism och intolerans, utan snarare som kultur, tolerans och respekt för andras åsikter.
För att man skall kunna gå vidare på det politiska partnerskapets väg anser jag flera förutsättningar vara viktiga, bl.a. den att Europa bör bli en enhetlig samtalspartner som på något sätt är i stånd att bära sitt stora bagage av frihet och demokrati, som består av avtalet om de mänskliga rättigheterna, Europadomstolen samt principerna om laglighet och demokrati, pluralism och tolerans.
Vad gäller den ekonomiska aspekten finns det något som bekymrar mig. Då jag är en anhängare av den fria marknaden och av ekonomins liberalisering, anser jag att det - på tal om jorbruksprodukter - inte går att gå från en protektionism och från internationella avtal av styrande karaktär till liberalisering av handelsutbytet. Detta skulle vara absolut skadligt för Europa, särskilt för de av Europas länder som vetter mot Medelhavet.

Bertens
Herr ordförande, uppföljningen av Barcelonakonferensen måste bli ett kommande steg i den dynamiska processen för ett närmande mellan Europa och grannländerna kring Mare Nostrum . De omständigheter under vilket detta närmande äger rum är dock inte sådana att de väcker alltför stora förväntningar. Fredsprocessen i Mellanöstern fortskrider mödosamt och har sina återverkningar på Barcelonaprocessen. Ambitionerna i herr Sakellarious betänkande är visserligen lovvärda, men jag tycker fortfarande inte att de är särskilt realistiska. Vi måste arbeta oss fram steg för steg med konkreta planer och inte förfalla till skönmålningar. Många av de ändringsförslag som gjorts till herr Sakellarious betänkande går tyvärr också alldeles för långt enligt vår fraktion. Naturligtvis måste parlamentet våga ange en riktning och på sikt måste OSSE-modellen kunna användas så att den Euromediterrana stabilitetspakten blir till en intressant tanke. Men låt oss nu först koncentrera oss på att avrunda de bilaterala överenskommelserna med våra partners. I det sammanhanget är Barcelonaprocessen värdelös om i inte är konsekventa. Ett exempel: det uttalande som nyligen gjordes av ett antal kristdemokratiska partiledare om till exempel att EU är en kristen gemenskap och av den anledningen till exempel Turkiet måste utestängas har väckt mycket ont blod i hela Medelhavsområdet. Det här uttalandet tar jag starkt avstånd från. EU bedömer inte länder på grundval av detta slags förlegade kriterier, utan vi måste förutsätta just respekt för mänskliga rättigheter och demokrati och därigenom göra klart för till exempel Turkiet vilka villkor som måste uppfyllas för att landet skall kunna delta. Kriterierna gäller inte bara Turkiet utan också vissa andra länder inom regionen.

Carnero González
Herr ordförande, att i dag stöda Barcelonaprocessen är att uttrycka önskan om att den fördjupas, något som måste genomföras framförallt inom det politiska området. Inom detta område är det nödvändigt att Europa och dess medlemmar vid Medelhavet bygger upp ett regionalt och helt självständigt säkerhetssystem som minimerar närvaron av främmande makter inom denna zon - låt oss här inte glömma de nordamerikanska baserna och deras flotta - och där de grundläggande målen är att befrämja demokratin och respekten för de mänskliga rättigheterna - se på Turkiet, Algeriet och Marocko - tillsammans med åtgärder med vilka man eftersträvar tillit, stabilitet och nedrustning både i fråga om konventionella vapen och kärnvapen. För att uppnå detta är det nödvändigt att bygga upp en regional verksamhetsinstans med liknande principer och förfaringssätt som OSSE. Säkerheten kring Medelhavet kan inte uppnås utan att först lösa ett antal aktuella konflikter. Det gäller slutförandet av fredsprocessen i Mellanöstern, självbestämmanderätten hos folket i västra Sahara och återföreningen på Cypern. Vi kan inte skilja Barcelonaprocessen från dessa konflikter.
Unionen måste stöda den ekonomiska och kommersiella integrationen i regionen, men inte utifrån liberalisering till vilket pris som helst, något som i slutändan är ett slag mot de arbetande klassernas livskvalitet och ett finansiellt stöd för de rationaliseringsplaner som backas upp av Internationella valutafonden. Däremot skall vi göra det genom att befrämja modeller för hållbar utveckling, modeller för reducering av skuldproblem, modeller som gynnar jämlikheten mellan män och kvinnor, modeller som gynnar sysselsättning av ungdomar, modeller för bekämpning av de grundläggande orsakerna till flyttningsrörelserna, som inte skall och inte kan bemötas med politiska åtgärder eller restriktiv, i värsta fall främlingsfientlig gränspolitik. Likaså behövs modeller för återställning av en svårt förstörd miljö.
Allt detta måste hållas framme i samband Barcelonaprocessen och stödjas vid uppföljningskonferensen på Malta, tillsammans med tre andra faktorer: befrämjandet av förståelsen mellan kusterna i norr och söder, formandet av mekanismer för verklig närvaro av det civila samhället och skapandet av ett permanent interparlamentariskt forum för konsulterings- och initiativändamål. Om allt detta uppfylls, betyder det att unionen kommer att lägga grunden för ett Medelhavssamarbete där alla deltar. Ett omfattande deltagande är nödvändigt för samarbetets stabilitet och för att det inte skall uppfattas som en ren och skär strategi för att vinna marknadsandelar eller påtvinga neokolonialistiska idéer.

Tamino
Herr ordförande! Jag skulle vilja påminna om att många av oss väntade oss mer av Barcelonakonferensen, åtminstone en ombalansering söderut av Europeiska unionens politik, som alltför ofta på ett markerat sätt inriktas på länderna i öster. Barcelonakonferensens begränsning är kanske en demonstration av bristen på en verklig europeisk utrikespolitik. Man har faktiskt mest varit upptagen av att skapa ett stort område med fritt utbyte utan att bygga ett solitt och varaktigt system av former för regionala sammanslutningar, som är vidare och smidigare. Orsakerna kan man söka i det begränsade deltagandet med endast tolv länder från den afrikanska sidan med undantag av Libyen, Albanien och länderna från f.d. Jugoslavien, i oron över att gynna fritt utbyte av varor samtidigt som man hindrar rörelsefriheten för personer, och i frånvaro av verklig demokratisk dialog bland alla komponenter i samhällslivet på båda sidorna av Medelhavet.
Hur som helst blev Barcelonakonferensen ett första steg som man inte kan bortse från för att inleda den nödvändiga samverkan mellan länderna kring Medelhavet. Av dessa skäl delar vi från den gröna partigruppen uppbyggnaden av betänkandet av Sakellariou som vi gratulerar till ett utmärkt arbete. Särskilt anser vi det förslag som riktas till kommissionen vara utomordentligt viktigt till ett speciellt betänkande om situationen på området för de mänskliga rättigheterna i de tolv signatärstaterna, upprättandet av en civil europeisk fredskår för att förstärka den humanitära verksamheten, främja en fredlig lösning av konflikter, förhindra att de blossar upp igen och att vidta nödvändiga förtroendeskapande åtgärder. Det handlar om ett förslag som de gröna alltid har framfört. Vi föreslår att man för en debatt om nedrustning, den nödvändiga begränsningen av beväpningen, att uppnå en kärnvapenfri zon i Medelhavet.
Vi är eniga om behovet av att utveckla programmet MEDA i positiv riktning och att uppnå en avskrivning av skulden genom att knyta samman förslagen med iakttagande av deklarationens principer i avsikt att föra framåt en hållbar utveckling och att främja även detta mål genom användning av förnybar energi och sparsam energianvändning. För detta är vi glada att det på Malta finns en lämplig representation från Europaparlamentet och att alla icke-statliga organisationer finns representerade i ett civilt forum som finansieras av Europeiska unionen.

Leperre-Verrier
Herr ordförande, Barcelonakonferensen var en viktig vändpunkt i upprättandet av en pol för Europa-Medelhavsområdet. Men det är fortfarande lika viktigt att regelbundet summera utvecklingen vid de anläggningar som öppnats, för att känslan från Barcelona skall fortleva. Och det är viktigt, som Sakellarious utmärkta betänkande föreskriver, att Europeiska unionen går längre på vägen mot samarbete i EuropaMedelhavsområdet.
När det gäller min grupp förefaller det grundläggande att förstärka handelsutbytet och samtidigt ha som mål att minska underskottet i handelsbalansen. En varaktig utveckling av dessa regioner förutsätter för övrigt en bra förvaltning av resurserna, framförallt när det gäller vatten.
På det politiska planet skulle vi önska att den gemensamma politiken för att förebygga konflikter ändrar inriktning och att de mänskliga rättigheterna blir föremål för ökad övervakning.
Känslan från Barcelona kommer emellertid endast att helt genomföras om man ger kulturen den plats den tilldelades vid konferensen, en plats som katalysator för en tillnärmningsprocess för människorna och bekämpning av intolerans och rasism. Det är anledningen till att min grupp kommer att stödja ändringarna som syftar till att utöka det kulturella utbytet, samhällets roll och politiken för att bibehålla kulturarvet.

Souchet
Herr ordförande, Sakellarious betänkande understryker den prioriterade betydelse som hädanefter måste fästas vid utvecklingen av ett nära samarbete med alla Medelhavsländerna.
För Europa efter det kalla kriget blev Medelhavshorisonten säkerheten. De två grundläggande faktorerna för denna säkerhet, som hör ihop på samma sätt som båda sidorna på ett och samma mynt, är den ekonomiska utvecklingen av länderna söder och öster om Medelhavet, och kontroll av flödet av rörlighet.
Det senare är en förutsättning inte bara för den interna säkerheten i våra stater utan även för motivationen för våra partners utveckling. Dessa måste kunna räkna med mänskliga motiverade resurser, en utbildad elit som med samhällsansvar är mer fästad vid utvecklingen av sitt land, än attraherad av hägringarna med utflyttning. Att undvika att gynna flykten av kompetens måste vara en kontinuerlig uppgift för vårt samarbete och dess nödvändiga förnyelse.
Sakellariou föreslår att ett område av välstånd som alla parter skall delta i skall inrättas i Medelhavsområdet. Det är egentligen vägen till en verkligt gemensamt utveckling som måste utnyttjas, för att Medelhavsområdet en dag skall kunna bli ett område med varaktig stabilitet. Vi har förutsättningar för att lyckas som andra inte har. Den långa traditionen av vänskaps- och samarbetsrelationer mellan vissa av våra länder utgör ett värdefullt kapital för hela unionen.
Efter det olyckliga misslyckandet med ett första ambitiöst försök till dialog mellan Europa och arabländerna, eftersträvas en ny dynamik på grundval av Barcelonadeklarationen. Denna gång måste vi på ett tydligt, bestämt och varaktigt sätt bekräfta och med känsla för det konkreta lyckas, genom en prioriterad satsning på Medelhavsområdet för Europa.

Amadeo
Herr ordförande! Brodels tusen Medelhav, de gamla och nya civilisationerna på den afrikanska kusten och på den europeiska har varit misstänksamma och ofta fientliga mot varandra, de har nu skapat rötterna för en gemensam framtid just vid Barcelonakonferensen.
Nu har dess slutdeklaration färdigställts, frukten av detta märkliga toppmöte mellan nord och syd, som värnar om ett globalt samarbete som man kommer att förverkliga på tre plan: en intensifierad politisk dialog, utvecklingen av ett ekonomiskt samarbete och en närmare uppmärksamhet åt den sociala, kulturella och mänskliga dimensionen.
Men efter några månader måste vi uppmärksamma bristen på europeiska initiativ. Vi säger att ögonblicket har kommit att praktiskt förverkliga de vackra intentionerna i slutdeklarationen från Barcelonakonferensen. Enligt oss bör rådet periodiskt kalla till sammanträden för anpassning av konventionen just genom att försöka identifiera de lämpligaste åtgärderna, och det bör bemöda sig om att studera innovativa formler som i första hand inriktar sig på att avskriva skulden. Formler för omställning som inte innebär upphävande utan en omläggning av summorna för den finansiering som är avsedd för utveckling, utbildningspolitik och en nödvändig anpassning av rättssystemet inom överenskommelsernas kompletta och organiska helhet.
En framtida europeisk Medelhavspakt för stabilitet skulle bland annat kunna omfatta ett kontraktsenligt åtagande om erkännande av och ömsesidig respekt av alla Medelhavsstaters territoriella integritet och en klausul för inrättandet av en kärnvapenfri zon i hela Medelhavsområdet.

Colajanni
Herr ordförande! Först och främst skulle jag vilja hälsa våra vänner från parlamenten i Medelhavsländerna, och samtidigt säga att man tills nu när allt kommer omkring har uträttat ett stort arbete: Ni vet, kommissionär Marín, hur parlamentet har insisterat på att denna politik skulle inledas.
Man skulle kortfattat kunna säga att den europeiska Medelhavspolitiken redan har givit resultat, för den har bekräftat och legitimerat Europeiska unionens politiska roll i Medelhavet och den har förbättrat våra relationer med de länder som ligger närmast oss.
Nu är vi inte här för att fira detta faktum, låt oss betrakta det som något som har uppnåtts: nu måste vi se hur man kan gå vidare. Visst, att övergå till ett praktiskt genomförande av denna politik innebär naturligtvis större svårigheter än de som man mötte i inledningen. Vi har på sistone blivit medvetna om svårigheter och förseningar. Det har uppstått en försening av definitionen av reglerna för MEDA. Det återstår att fastställa det s.k. "stabilitetspakten " som svar på ett förslag - och detta är viktigt - som kommer från ARE-gruppen vilket vi hoppas har betydelse för Malta. För april skulle det behövas ett regionalt styrdokument från kommissionen och, slutligen, behövs varje ansträngning för att dra in finansen, företagen och de politiska organisationerna inom den europeiska Medelhavspolitiken. Vi vet att det finns en gräns, och det är den instabila situation som råder i Mellanöstern. Vi har för övrigt alltid understrukit det objektiva bandet som finns mellan utvecklingen av en europeisk Medelhavspolitik och fredsprocessen i Mellanöstern.
Man behöver påskynda förbindelserna mellan samhällena. Institutionerna kan komma till en viss punkt, men därefter krävs samhällenas medverkan. Det behövs att dessa kommer mer i kontakt med varandra. Vi måste finna vägarna, även nya, vi måste uppfinna dem. Visst kommer det att bli svårt, men vi måste göra det för det finns direkta förbindelser som är snabbare och mer frekventa. Knyta samman samhällena: Det är viktigt att vi utforskar ett sätt att upprätta en permanent struktur mellan parlamenten även om den är enkel. Det är nödvändigt med en enorm utveckling av den decentraliserade samarbetet, som gynnar relationerna mellan områden och regioner och sätter i rörelse våra kulturers och vårt folks rikedom, ett driftigt folk, entreprenörer som kommer att inspireras av direkt kontakt.
Det som vi måste göra nu är att gynna denna direkta kontakt: Varje instrument och varje nytänkande på detta område är välkommet och ni, kommissionär Marín, kommer alltid att få vårt stöd för denna väg.

Viola
Herr ordförande! Först och främst skulle även jag vilja gratulera Sakellariou till det utmärkta betänkande som han har framlagt för oss. Medelhavspartnerskapet vilar i huvudsak på tre fundamentala pelare: politikens och säkerhetens pelare, ekonomins och finansens pelare samt den sociala, kulturella och mänskliga pelaren. Dessa tre pelares nuvarande skick är mycket tillfredsställande, men för var och en av dessa tre kapitel framträder tydligt problem som skulle kunna riskera att äventyra allt om de inte blir lösta.
Vad beträffar den första pelaren - den politiska och säkerhetsmässiga - kan man inte längre dölja att, från Barcelonakonferensen till idag, flera stater som är medlemmar i partnerskapet har mötts i militära konflikter, och deras försök att föra respektive fredsprocesser till ett lyckligt slut befinner sig i ett dödläge. Nu resulterar dessa problem i att försvaga dem, eftersom man inte har förutsett en bindning mellan fredsprocessen och partnerskapet. Europeiska unionen bör därför få större kraft i Medelhavsområdet genom att ta på sig en politisk roll som borde vara av stor betydelse med hänsyn till den finansiella rollen.
Vad beträffar den andra pelaren - den ekonomiska och finansiella - har framstegen varit mer uppenbara. Man behöver dock notera med besvikelse den svårighet som man möter med administrationen av Meda-programmen, som har tvingat kommissionen att frysa dem tillfälligt till följd av ett tungt vägande yttrande från Revisionsrätten.
När man till sist kommer till den tredje pelaren - den sociala, kulturella och mänskliga - behöver man säga att detta tema har drabbats av avsevärda förseningar dels på grund av svårigheterna med Meda-programmen, dels på grund av förseningen i vårt parlament, som inte ännu har skapat det forum som skulle kunna bli den idealiska mötesplatsen för de civila samhällena i Medelhavsområdet.
Europaparlamentet borde alltså under tiden mellan Maltakonferensen och Barcelona III försöka institutionalisera en permanent dialog mellan de olika civila samhällena för att undvika risken att bygga upp en gemensam byggnad för Europa och Medelhavsländerna som saknar grund, dvs. utan det fundamentala och ömsesidiga medvetandet om tillit mellan två fortfarande misstänksamma och olika samhällen.
Jag hälsar därför med nöje kollegorna från tredje land i Medelhavsområdet som är närvarande liksom initiativet att skapa ett fösta möte mellan ledamöter från vårt och era parlament. Vidare inbjuder jag med eftertryck att man ser till att detta tillfälle inte förblir isolerat utan att det snarare blir embryot till en institutionaliserad och periodisk dialog.

Van Bladel
Herr ordförande, också jag vill hjärtligt välkomna våra kollegor från Medelhavsområdet. Det gäller nu den praktiska fortsättningen av Barcelona-initiativet och herr Sakellarious betänkande är en synnerligen god ansats till denna. Ända från början av denna stabilitetspolitik har det varit en sak som irriterat mig. Det är bara de sydliga länderna som bryr sig om den, och lyckligtvis har herr Spencer samma uppfattning och här måste det bli en ändring. Kanske kommer det nederländska ordförandeskapet att medföra en accentförskjutning under uppföljningskonferensen på Malta. Under alla omständigheter hoppas jag att man kommer att ägna stor uppmärksamhet åt asyl, emigration, narkotikahandel och organiserad brottslighet.
Men, herr ordförande, herr Titley har redan sagt det bäst. Det kan bara skapas stabilitet och säkerhet i detta område om de mänskliga rättigheterna respekteras. Jag gläder mig åt att alla ledamöter i utrikesutskottet vill pröva på mitt förslag om att tillämpa OSSE: s " monitoring model " beträffande respekten för mänskliga rättigheter i området. Då kommer vi förhoppningsvis ett steg längre framåt. För utan en utveckling mot demokrati och framför allt en inbördes integration mellan länderna får vi ingen stabilitet i området om vi inte kommer et steg längre i dessa frågor. Beträffande det inbördes samarbetet beklagar jag, herr ordförande, att för närvarande en av våra nyaste partners via interimsavtalet, den palestinska myndigheten, just har sänt en inbjudan till USA, EU och arabländerna att i den israeliska fredspartens frånvaro samråda i Gaza. Om detta är riktigt så är det inte i Barcelona-fördragets anda, men jag hoppas att underrättelserna inte är riktiga.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande, ärade ledamöter, jag är överens i fråga om de grundläggande aspekterna i betänkandet av min kollega Sakellariou och i fråga om yttrandet från min grupp, som har framförts av min kollega Bertens, där vi stöder och ger en mycket positiv uppskattning av det arbete och de resultat som uppnåtts av viceordförande Marín. Jag är överens om den stora betydelsen av att man i november 1995 i Barcelona, under spanskt ordförandeskap, etablerade en Medelhavspolitik för Europeiska unionen. Däremot är jag mer reserverad i fråga om vissa ekonomiska aspekter. Min kollega Bertens har tagit upp den politiskt mest betydelsefulla aspekten och jag skulle vilja ta upp den som är ekonomiskt mest betydelsefull, eftersom det försenade godkännandet och därmed försenade tillämpandet av Medaprogrammet bromsade upp vissa projekt och de förväntningar som etablerades i Barcelona.
Å andra sidan måste man understryka behovet att satsa på genomförandet av projekt som verkligen bidrar till den ekonomiska utvecklingen och uppfyller förväntningarna inom zonen - framför allt de ekonomiska. Dessa projekt har, såsom här har konstaterats, mött en viss ovillighet i finansiella kretsar. Det vore värdefullt att komma över denna ovillighet genom ett möte, närmare bestämt mötet i London, som jag anser vara viktigt även om ingen ännu har nämnt det. Slutligen måste försäkras att små och medelstora företag lättare får ta del av dessa projekt, såsom Sakellariou har begärt.

Novo Belenguer
Herr ordförande, jag vill gratulera Sakellariou till ett betänkande som, såsom redan har konstaterats, på ett samstämmigt sätt tar upp de tre grundläggande pelarna i Barcelonadeklarationen och som föreslår alternativ för att lösa de problem som kan uppstå vid det politiska samarbetet och problemen i anslutning till säkerhet, ekonomi, finansiering samt kulturella, sociala och humanitära frågor.
Vi är fullständigt med i Barcelonakonferensens anda, men jag vill dock här - närmast för att få in ett kompletterande synsätt i debatten - påtala den stora uppoffring och de ofördelaktiga följder som ett blint stärkande av Europa-Medelhavssamarbetet skulle ha för de industriella sektorerna i mål 1-regionerna.
Dessa regioner ligger till största delen kring Medelhavet och de har liknande industrier som i utvecklingsländerna. Jag vill särskilt betona den skada som en stärkt frihandel i samarbetet mellan EU och Medelhavsländerna skulle ha för sektorer såsom jordbruket eller textilindustrin inom unionen, om vi därvid inte beaktar att de mest missgynnade regionerna inom själva unionen lider skada och får ännu större svårigheter än de redan har för att uppnå den önskade utvecklingsnivån. Därtill kommer risken att förorsaka allvarliga skador på stärkandet av och stabiliteten hos de existerande avtalen med utvecklingsländerna kring Medelhavet.

Caudron
Herr ordförande, Barcelonakonferensen bekräftade det, Europa är en del av Medelhavsområdet och Medelhavet är för alla kringliggande länder ett innanhav, det är allas vårt hav.
Vi måste alltså lära oss att arbeta tillsammans, vi alla som levt tillsammans. Vi bör alltså ha gemensamma projekt för utveckling av ekonomi, forskning, energiåtgärder och försvar av miljön. Vi bör alla tillsammans garantera vår gemensamma säkerhet, kämpa för freden och ge oss konkreta medel, såsom Sakellarious betänkande föreslår, tack vare en stadga. Vi bör tillsammans försvara de mänskliga rättigheterna, kämpa mot rasism och intolerans och alla former av traditionalism. Vi måste också tillsammans utveckla demokratin där den finns och samtidigt naturligtvis respektera våra olikheter. Europa är slutligen skyldigt att minska skulden hos sina partners i Medelhavsområdet. Det är en konkret och stark signal som alla förväntar sig från oss.
Som avslutningen vill jag i egenskap av ordförande för Europa-Israeldelegationen hjärtligt lyckönska vår kollega Sakellariou för arbetets kvalitet och det utmärkta betänkandet. Jag vill även vädja till hela Europaparlamentet och Europeiska unionen att förstå att vår framtid, inom alla områden, kommer att bero på vad vi gör med de södra länderna, i allmänhet, och Medelhavsländerna i synnerhet. Vi har hittills gjort ett gott arbete, men vi måste vara medvetna om att mycket återstår att göra.

Bianco
Herr ordförande! Jag tror att det för första gången efter Barcelonakonferensen är möjligt att heltäckande och organiskt kunna lägga grunden till en verklig Medelhavspolitik. Det finns emellertid några ofrånkomliga villkor för att man skall kunna förverkliga detta mål. Det första är att partnerskapet skall åtföljas av ett verkligt stöd av teknisk natur för att de fastställda målen skall kunna uppnås. Det är ytterst viktigt att inte tänka på att ålägga en politik uppifrån, utan att man finner lämpliga överenskommelser med enskilda länder där man kan lägga grunden till den specifika politiken med de tre pelarna som definierades i Barcelona.
Eftersom jag på grund av tidsbrist inte kan gå in på alla ämnen, begränsar jag mig till att göra några iakttagelser. I min hand har jag kalendariet för de händelser som har förberetts av kommissionen. Det finns otvivelaktigt dagar avsatta för ämnen av stor betydelse men som i övervägande grad är inriktade på säkerhetsproblem. Detta är riktigt eftersom fred och stabilitet är viktiga mål. Även den del som berör ekonomin är mycket viktig, medan hela den sektor som ägnas åt kulturella aktiviteter är extremt svag. Den emellertid ett av de väsentliga elementen om man, inte genom påbud utan genom en naturlig mognadsprocess, vill lösa frågorna om en större integration av Medelhavsländerna, och om man vill skapa en starkare känsla av identitet för alla länder genom initiativ av kulturell karaktär som paradoxalt nog endast är två: den vanliga uppmärksamheten på audiovisuella media med tanke på televisionens betydelse, men även kännedomen, vilket kanske är ännu viktigare, om de program som sänds med tanke på att detta innebär att driva en verklig politik. Mot bakgrund av denna översikt skulle även jag vilja uttrycka min uppskattning av Sakellarious betänkande, men utan att lämna åt sidan det viktiga bidrag som har lämnats av Dimitrakopoulos.

Malerba
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag skulle vilja börja med en hälsning till delegationen med representanter från Medelhavsländerna på åhörarläktaren. I brist på tid kommer jag endast att kortfattat och uteslutande uppehålla mig vid ekonomiska aspekterna av Medelhavspartnerskapet. Efter de tematiska sammanträdena i Bologna, Neapel, Bryssel, Rom, Trieste och Marseille framträder bilden av stora behov av utbildning, teknologisk överföring och partnerskap med företag som Medelhavssamarbetet kräver. Erfarenheterna av MEDA-projekten å andra sidan har lärt oss att det för ett verkligt utvecklingsprogram är nödvändigt att inte endast regeringar engageras utan även det civila samhället, dvs. tillverkningsföretag och tjänsteföretag, arbetstagarorganisationer, medicinska centra och universitet.
Detta tillvägagångssätt kräver stora resurser som budgetposten MEDA nu lyckligtvis äger. Det är angeläget att kommissionen definierar och upprättar programmens administrativa organisation. Vi vet att många av tredje länderna runt Medelhavet ber om hjälp med arbetet att förbättra infrastrukturen: vatten, energi, transporter och telekommunikationer. Det är angeläget att kommissionen förverkligar Euroagenzia för vattnet, att man vidare påbörjar samarbetet på energiområdet inom ramen för energidokumentet och att nätet Innovation Relay Center som är i färd med att utvidgas till länderna i Central- och Östeuropa, med Fellow Members Innovation Relay Centers, utvidgas även till länderna på andra sidan Medelhavet.
Jag skulle även vilja be kommissionen att stödja anslutningen till det multimediala nätet även via satellit, på så sätt integreras tjänster och tillämpningar kring Medelhavet, man skapar broar över Medelhavet t.ex. på området för säkerhet för transporter, territoriell och miljömässig övervakning, medicinsk behandling via telemedia och distansutbildning.
Jag hoppas att workshopen (från den 26 till den 27 maj) om rymdtillämpningar i Medelhavsregionen, som kommer att äga rum i Kairo kommer att medge en fokusering av intresset och möjligheterna med dessa tekniker och sätter igång konkreta initiativ.

Barón Crespo
Herr ordförande, jag vill inleda mitt anförande med att gratulera Sakellariou för hans arbete i anslutning till unionens Medelhavspolitik, ett arbete som utmynnat i ett betänkande. Jag anser det här vara lämpligt att göra ett sammandrag av våra insatser och presentera handlingsriktlinjerna.
Jag vill också påpeka att vi, när vi talar om unionens Medelhavspolitik, måste bemöta våra ansvar. Av budgetmässiga orsaker krävdes i fjol en stor arbetsinsats för att omvandla våra löften till verklighet. Jag anser att vi måste beakta denna faktor om vi vill föregå med gott exempel.
I fråga om handlingsriktlinjerna anser jag att det är viktigt att hålla fast vid att Medelhavet betraktas som ett multilateralt område där man inte bara etablerar en frihandelszon utan även bygger upp en zon av fred och välstånd på en bas av gemensamma värden, stöd för demokratin och respekt för de mänskliga rättigheterna, och detta dessutom inom ramen för en struktur som i linje med Helsingforskonferensen, och senare OSSE, ger oss möjlighet att uppnå stabilitet och få med alla länder inom området.
Jag skall kort ta upp den ekonomiska aspekten, där jag anser att det är viktigt att inte bara hålla fast vid deltagandet av det civila samhället - något som förutsågs i MED-förordningen - utan särskilt vid den insats som behövs för att stöda upp och organisera det som måste genomföras i största delen av Medelhavsländerna för att deras strukturer skall kunna konsolideras som samhällen.
Till slut vill jag, herr ordförande, uttrycka min uppfattning om att det primära målet för vår Europa-Medelhavspolitik skall vara att byta ut rädslan, misstron och konflikterna mot en politik som gör verklighet av tanken om Medelhavet som vårt Mare Nostrum .

Avgerinos
Herr ordförande, även jag vill hälsa våra vänner och kollegor från Medelhavsområdet, och dessutom vill jag uppriktigt gratulera Jannis Sakellariou till arbetet som han har gjort.
Barcelonakonferensen bekräftar Europeiska unionens intresse för Medelhavet och den stora betydelse som området har för hela Europa och dess utveckling. Europa förstår att en fredlig samexistens i området inte kan existera om vi inte tar upp de stora problemen som finns i medelhavsländerna utanför gemenskapen, problem som konkret handlar om demokrati och utveckling. Det ligger alltså i Europeiska unionens intresse, samtidigt som det dessutom är dess skyldighet att hjälpa dessa länder att lägga grunden till likvärdiga förhållanden, med respekt för den kulturella särprägel som existerar. Vi får inte glömma att Medelhavet är en mötespunkt för olika civilisationer och olika religioner.
Vi ser mycket positivt på det faktum att det läggs stor vikt vid respekten för de mänskliga rättigheterna och skyddet av minoriteter, därför att det är ett av de grundläggande problemen i de här länderna. Frågan om en fredlig samexistens i området bygger på respekten för territoriell integritet och på gränsernas okränkbarhet och utgör en oumbärlig förutsättning för att den sociala relationen skall utvecklas mellan Europeiska unionen och länderna i söder. Vi anser därför att det måste skapas en mekanism som garanterar respekten av dessa principer, därför att det finns, olyckligtvis, länder som deltog i Barcelonakonferensen och som kränker det som vi kom överens om genom att skapa en ihållande spänning och genom att insistera på, i strid mot varje folkrättslig ordning, att ockupera stora delar av självständiga stater.
Jag anser att det är mycket viktigt att vi särskilt ser upp med frågan om invandringen. Den största delen av invandrarna som befinner sig inom gemenskapen kommer från länderna runt Medelhavet. Men utöver detta så måste man hitta lösningar för att reglera denna fråga, och vi måste förstå att problemet inte kan lösas i inflyttningsländerna, utan i ursprungsländerna. På grund av detta är även Europeiska unionen skyldig att hjälpa dessa länder att utvecklas så att denna ström kan hejdas.

Terrón i Cusí
Herr ordförande! Jag vill först hälsa mina närvarande kolleger och särskilt Sakellariou. För det andra vill ja, vilket jag anser vara på sin plats, gratulera kommissionen för dess framgångar med den drygt ett år gamla Europa-Medelhavspolitiken.
Vår kollega Spencer talade i denna kammare om behovet av att alla unionens länder upplever EuropaMedelhavspolitiken som sin egen. I det avseendet är jag optimist. Den brittiska regeringens inlägg vid Londonkonferensen är ett gott exempel.
Jag anser dock också att vi måste sträva efter att gå vidare, se mot framtiden, så att även Europeiska unionens övriga politik innefattar andan från Europa-Medelhavskonferensen.
För detta behöver jag inte gå till kommissionen och jag behöver inte tala om den europeiska politiken. Det räcker med att stanna i denna byggnad och granska de dokument som vi producerar. Vi kan i längden inte upprätthålla vår trovärdighet om vi vid sidan om betänkanden som innehåller ord såsom partnerskap och samarbete - t.ex. betänkandet av Sakellariou, för vilket jag vill gratulera - finner ord såsom "hot " i samband med frågor i anslutning till jordbruk, säkerhet eller gränser.
Frågan om immigration och medlemsstaternas politik i förhållande till den är särskilt upprörande, när vi ser på Europa-Medelhavsavtalets formuleringar i den del som ansluter sig till samarbete inom sociala, kulturella och humanitära områden. Jag vill också påpeka att av de 64 000 miljoner ecu som erhållits som intäkter under 1995 för export, vilket ger en positiv balans på 18 000 miljoner ecu, för sin egen del bara svarar på några av de frågor som formulerats i denna kammare angående de problem som Europa-Medelhavspolitiken kan orsaka i en del europeiska regioner. Jag anser att vi så långt som det är möjligt bör undvika denna typ av ingrepp, då vi känner till vad som händer.
Jag vill avsluta med hänvisning till en fråga som redan börjar tråka ut: hotet från islam. Jag tar här konkret upp fallet med en kvinna i Pakistan som har dragit sin far inför rätta då han inte tillät henne gifta sig med den man hon själv valt. Denna typ av konflikter har omnämnts många gånger i Europeiska unionen, men jag känner inte till någon som skulle ha kunnat vända sig till en domstol för att lösa dem.

Donner
Herr ordförande! När jag ser på Sakellarioubetänkandet och dess välmenta förslag ur ett nord- eller nordostperspektiv så anser jag att det föreligger vissa intressanta olikheter mellan vårt fall, Östersjöregionen och Medelhavet. En av dessa - och det är den det handlar om här - är att alltför många Medelhavsländer har en lång väg kvar att gå innan den politiska världen är fri från inflytande från religionen eller, som jag personligen skulle uttrycka det, från religiös övertro. Den protestantiska traditionen i norr skiljer lätt på religion och politisk makt.
Vi kan notera konflikten mellan vissa regeringskretsar i Turkiet och armén, där den sistnämnda representerar Atatürks tanke på ett lekmannasamhälle. Vi bör också notera att inte heller bland länder, som lever i någon slags bräcklig fred, föreligger något vida spritt antagande avseende fred och vad den innebär. Här kommer frågan om media in. Det lilla jag sett av mediatäckning i icke-EU-länderna längs Medelhavet, som rapporterar om händelser i andra länder längs samma kust, är många gånger förvanskat och ensidigt och bidrar inte till en förståelse för områdets kulturella och politiska mångfald.
Jag ser en möjlighet för EU att utöva moralisk makt och påtryckningar på länderna ifråga, vilket förmodligen är den avsikt som ligger bakom många av de goda förslagen i Sakellarious betänkande. I bästa fall är EU: s ekonomiska bidrag litet, om man jämför det med vad exempelvis USA betalar till vissa länder, framför allt Israel och Egypten. Ibland kommer makten med pengar, men inte alltid.
Betänkandet föreslår en ökad närvaro från EU: s sida inom området. Avsikten är god. Ingenstans nämns det faktum att engagemanget från USA: s sida har varit och kommer att förbli av avgörande betydelse inom den överblickbara framtiden. Jag hoppas att detta kommer att förändras. Det hänger också på viljan hos människorna vid Medelhavet. Hur manifesterar sig denna vilja i en diktatur?

Speciale
Herr ordförande! Även jag tror att Sakellarious betänkande är betydelsefullt, för det gör det möjligt för vårt parlament att överväga behovet av en seriös nylansering av politiken med Medelhavspartnerskap som beslöts i Barcelona. Det är sant att vissa betydande framsteg redan har gjorts, men på Malta kommer det att vara av fundamental betydelse att gå vidare till genomförandet av ett dokument för fred, stabilitet och fullt ikraftträdande av det samarbete som föreskrivs av förordningarna om MEDA och BEI. För Europeiska unionen är detta en fundamental strategi och bör sättas in så för att man skall kunna rikta uppmärksamheten söderut, att söderut så snart som möjligt börja förstärka processerna för fred, stabilitet och ömsesidig förståelse. Av detta skäl skulle jag vilja säga det är av central betydelse att skapa ett parlamentariskt forum, ett institutionellt möte mellan Europaparlamentet och tredje land i Medelhavsområdet. Vi måste medge att vi är sena, men detta vårt ansvar kommer att axlas snabbt. Det är vår uppgift och vi måste lösa den så snart som möjligt.
Slutligen skulle jag vilja understryka några punkter. Det är sant att vi måste skapa villkor för en ett ekonomiskt utbyte mellan Europeiska unionen och tredje land i Medelhavsområdet till förmån för utveckling av handeln inom regionen mellan dessa tredje länder i Medelhavsområdet, men som Bianco redan har sagt, betonas även betydelsen av den kulturella dialogen, liksom den kulturella medvetenheten, gemensamma drag för Medelhavsområdet och av skiljaktigheterna genom ömsesidig respekt och erkännande, som grundval för förståelse och tolerans.
Jag skulle vilja påminna om att ett viktigt möte i Italien mellan författare och intellektuella från Europeiska unionens Medelhavsländer underströks rikedomen i denna dialog. Jag anser att kulturen och politiken inte kommer efter, utan de kommer i viss mån först och skapar gynnsamma villkor för utvecklingen, för partnerskapet med Europa, för det ekonomiska partnerskapet. Detta får vi aldrig glömma!

Marín
Tack, herr ordförande, ärade ledamöter. Tillåt mig att först gratulera Sakellariou, inte bara för kvaliteten på det betänkande som i dag är under diskussion, utan också för hans fasta och ständiga stöd för Medelhavspolitiken ända från början. Jag skulle så gärna också vända mig till honom med ett tack för hans ord, men jag kan inte göra det på tyska och ber om ursäkt för att inte ha lika omfattande språkkunskaper, men jag uppskattar hans ord i högsta grad.
Jag är tacksam för de kommentarer som framförts av både Spencer och Titley om att Europeiska unionens Medelhavspolitik inte kan hållas som en enskild fråga, en fråga som oroar eller bekymrar eller som får ett visst grad av intresse i de sydeuropeiska länderna.
Kommissionen har alltid vidhållit att Medelhavspolitiken är en europeisk politik som skall intressera alla medlemsstater, och att det är lika absurt att Medelhavspolitiken bara skulle vara relevant för portugiser, spanjorer, italienare, greker och fransmän, som att påstå att politiken som berör de central- och östeuropeiska länderna bara skulle intressera Beneluxländerna eller tyskarna. Genom alla de reflexioner som vi här tar fram fortsätter vi konsolidera tanken om att Medelhavspolitiken berör alla, en tanke som alla medlemsstater måste omsluta.
Sakellarious betänkande är mycket intressant, nu när vi står inför den andra Europa-Medelhavskonferensen som skall hållas i La Valetta i april. Mycket återstår att göra. Kommissionen delar en stor del av innehållet och de tankar som de olika grupperna framför i betänkandet.
Men jag vill också framhäva en sak: vi kan svårligen i denna stund ännu föreställa oss exakt hur långt - här kommer jag till kärnan av det jag vill ha sagt - vi sist och slutligen kommer att ha kommit mellan Barcelonakonferensen och mötet i La Valetta. Och i detta hänseende, och här har vi kärnan, föreslår kommissionen en ratifikation av de principer som fastställdes i Barcelona. Dessa principer bör fördjupas, i stället för att inleda nya samarbetsområden, eftersom vårt primära mål är att få en slutlig konsolidering av Barcelonaprocessen.
Jag anser att det måste finnas ett visst mått av historisk tålmodighet. Barcelonaprocessen är i sin linda, den är inte äldre än ett och ett halvt år. Problemen kring Medelhavet är enorma och en del av dem är allvarliga och intensiva. Följaktligen måste denna politik vara en långsiktspolitik, och såsom all långsiktspolitik måste den få utvecklas steg för steg, där varje steg måste vara mycket stadigt.
Sålunda kommer kommissionens strategi i fråga om mötet på Malta vara att varje år grundligt konsolidera det som vi håller på med, på sådant sätt att denna politik, som är en långsiktspolitik, fortsätter ge resultat.
Fred, stabilitet och delat välstånd, etablering av en dialog mellan kulturerna och civilisationerna. Dessa element kommer alltid att vara beroende av varandra och förutsättningen för att de skall gå framåt är, såsom alla här glädjande nog mycket enigt har konstaterat, att Barcelonaprocessens tre mål framskrider tillsammans.
Jag skall kort redogöra för denna situation. I fråga om den första pelaren har vi ett alternativ, såsom Sakellariou konstaterar i sitt betänkande, och det är att skapa en effekt som ger möjlighet att återskapa ett visst mått av gemensamt synsätt på säkerhetsproblemen kring Medelhavet. Dokumentet är ett framtidselement, eftersom man i det slutligen fastställer ett målförhållande, vilket i sig redan är ett steg. Diskussionerna i La Valetta kommer säkert att omfatta huruvida detta mål är anspråkslöst eller ambitiöst. Jag anser att det är ett tillräckligt mål, eftersom det för ett och ett halvt år sedan var otänkbart - med beaktande av vad som har hänt, t.ex. fredsförhandlingarna i Mellanöstern - att man skulle ha kunnat komma fram till att definiera ett Europa-Medelhavsdokument om fred, stabilitet och säkerhet.
Vi har en grund, tankar som ni har framlagt i fråga om politik och säkerhet, tankar om att fortsätta arbeta med mycket mer substantiella frågor, ett arbete vars mål är att definiera ett slags Medelhavs-OSSE eller riktlinjer för säkerheten. Jag anser att dessa tankar är värdefulla även om det krävs en fördjupning, särskilt i fråga om målens tidsomfattning.
I fråga om politiken och säkerheten bekräftar kommissionen det som konstateras i betänkandet. Detta har gett oss möjlighet att ge ett visst mått av ny dynamik och det finns en rad punkter som ger oss möjlighet att anse att vi åtminstone är inne på en god väg: listan över garanterade åtgärder som redan har godkänts, kommunikationsnätet mellan 27 länder, utrikespolitiska institutets nätverk, förslaget till mekanism för förebyggandet av naturkatastrofer och åtgärdsplanen för den politiska dialog och säkerhetsdialog som redan debatteras. I detta ser vi åtminstone hur man på ett stadigt sätt håller på att etablera grunderna för en dialog.
Den andra pelaren, dvs. det andra Barcelonaelementet, är den ekonomiska delen och frihandelsavtalen. Detta är kanske den mest lysande delen - och detta säger jag inte för att lyfta fram mig själv utan mitt generaldirektorat - eftersom vi under ett och ett halvt år har lyckats förhandla fram och underteckna fyra frihandelsavtal: med Marocko, Tunisien, Israel och nyligen med Palestinas nationella myndigheter och vi hoppas på att före La Valetta teckna avtal med Egypten, Libyen, Jordanien och Libanon.
Om man ser på att vi under ett och ett halvt år har lyckats teckna sju frihandelsavtal, vilket betyder två avtal per kvartal - och då skall ni veta hur svårt det är att åstadkomma slutliga beslut i vårt ministerråd - så anser jag att denna takt är ett resultat som bör fylla alla med tillfredsställelse.
På Gasòlibas konstaterande om att det finns en rad element som måste fördjupas vill jag svara att vårt arbete i högsta grad har varit inriktat på att, från Barcelona till La Valetta, konsolidera nätverket av frihandelsavtal, eftersom detta är den plattform, den juridiska, ekonomiska och finansiella grund som ur frihandelsperspektiv sett skall ge oss möjlighet att konsolidera samarbetets olika aspekter. Jag vidhåller att detta är en process på lång sikt. Man kan inte begära att det mellan Barcelona och La Valetta - knappt ett och ett halvt år - såsom genom ett trollslag skulle ske ett försvinnande av de klassiska problemen kring Medelhavet. Men vi har uppnått ett betydande nätverk av avtal som kommer att ge oss möjlighet att fortsätta fungera.
Jag skall snart sluta, herr ordförande, eftersom tiden håller på att ta slut. Jag uttrycker dock ett löfte till ledamöterna om att tillsända dem mitt anförande i skriftlig form. På så sätt kan ni läsa om vad jag hade tänkt anföra i fråga om den tredje pelaren av Barcelonadeklarationen, som är den del som tar upp kulturella, regionala och samhälleliga aspekter samt aspekter i anslutning till negativa beroendeförhållanden, narkotika, terrorism, fundamentalism och okontrollerad immigration. Här återstår mycket att göra.
Så vill jag rikta en anhållan till Europaparlamentet: Eftersom ni har inbjudit representanter för länderna kring Medelhavet till La Valetta-mötet önskar jag att utrikesministrarna slutligt bekräftar upprättandet av ett EuropaMedelhavsforum. Jag anser att detta forum måste etableras, efter detta möte som ni har hållit här i Strasbourg.
Avslutningsvis vill jag konstatera att det inte finns budgetmässiga problem. Det finns medel anslagna för detta forum. Sålunda vill jag anhålla om att ni och alla inbjudna, tillsammans med kommissionen hjälper oss övertyga alla 27 utrikesministrarna om att detta forum måste konsolideras. Detta skulle innebära ett steg framåt inom långtidsperspektivet, ett steg som behövs för att etablera en politisk debatt mellan parlamentariska representanter för båda parterna, något som jag anser vara mycket viktigt.
Tack för ordet, jag har brett ut mig för mycket, men jag tror att det var positivt att åtminstone kunna staka ut de stora dragen kring Medelhavspolitiken.
(Applåder)

Ordföranden
Stort tack, Marín.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstning kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Utveckling av regeringskonferensen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är muntlig fråga (B4-0018/97/ändr. O-0030/97/ändr.) av De Giovanni för utskottet för institutionella frågor till kommissionen om utvecklingen av regeringskonferensen.

De Giovanni
Herr ordförande! Parlamentet hyser allvarliga farhågor beträffande regeringskonferensen utveckling. Vi har intrycket av en återvändsgränd och av en mycket svår situation. Vi vet även att vi befinner oss vid en mycket känslig punkt i den europeiska integrationens historia, fyrtio år efter Romfördraget, som firades i morse, och i samband med uppkomsten av helt nya dimensioner framför allt från 1989.
Man skulle kunna säga att vi befinner oss på en bergskam: antingen i början av en omfattande process eller i början av en eventuell tillbakagång. Det räcker med att tänka på två fundamentala ämnen som utvidgningen och den monetära unionen. Vad är dessa två betydelsefulla fakta om inte en omvandling av institutionerna? Det är alltså ett historiskt ansvar för regeringskonferensen, men intrycket är att förhandlingen inte har kommit till något definitivt resultat. Vilken roll tar kommissionen på sig för att bearbeta regeringarna? Det är, specifika frågor som vi idag riktar till kommissionen.
Europaparlamentet försöker göra sitt: Det understryker vissa problem. I resolutionen betonar det tre viktiga punkter. Det hävdar med eftertryck parlamentets företräde som den verkliga hörnstenen för unionens demokratiska legitimitet. På denna punkt är Europaparlamentet oroligt. För vad? Man har intrycket att denna process kan avstanna, rentav gå tillbaka, eftersom man bedömer att det inte finns någon verklig balans mellan unionens utveckling, utvecklingen av unionens politik och kompetens samt den lagstiftande makten och kontrollen av parlamentet. Det håller på att utvecklas växande gråzoner inom vilka vissa utskott utövar funktioner som även kan gå i en negativ riktning. Vi kräver med eftertryck en utvidgning av medbestämmandet på hela lagstiftningsområdet, Europaparlamentets kontrollfunktioner, utvidgningen och utsträckningen av den kvalificerade majoriteten och lagstiftningens genomskinlighet. Och sedan den andra punkten: Skapandet av ett område med frihet, rättvisa och säkerhet, dvs. det europeiska medborgarskapets konkreta innehåll och av utvidgningen av ickediskrimineringen, dvs. det verkliga uppbyggandet av ett europeiskt samhälle.
Men är detta möjligt utan en verklig integration av de huvudsakliga områdena som inre angelägenheter och rättsskipning? Parlamentet anser inte det, annars stannar allt inom en förhandling mellan regeringarna. Men kan vi multiplicera tusen Schengen? Uppenbarligen inte! Och nu kräver vi att gemenskapens institutioner skall tas med i detta, en preciserad roll för Europaparlamentet, en preciserad roll för EG-domstolen.
Slutligen det ökade samarbetets Pandoras ask som håller på att bli det verkliga ämnet för regeringskonferensen. Hur kommer det sig? Vi har intrycket att detta samarbete håller på att bli ett alibi för en regeringskonferens som inte är i stånd att lösa de stora frågor som ligger på bordet. Det räcker med att tänka på det faktum att om man löste majoritetsfrågan, då skulle hypotesen med ett utökat samarbete inte längre vara i det närmaste nödvändigt. Parlamentet ser riskerna med detta framtidsperspektiv: Störning av balansen mellan staterna, ett eventuellt brott av sammanhållningen, eventuella frön till en sönderbrytning av unionen, av Europas själva materiella konstitution.
Därför slår parlamentet larm och sänder ett viktigt politiskt budskap till kommissionen: För den händelse att ett utvidgat samarbete är nödvändigt, skall detta vara inom fördraget och inte utanför det med garantier för institutionerna och gemenskapens procedurer. För fördraget kan det till och med bli en inneboende styrka, men på mycket preciserade villkor av vilka vi anger några i resolutionen: Det institutionella systemets enhet, upprätthållandet och utvecklingen av gemenskapens regelverk, respekten för principen om jämställdhet mellan alla stater och medborgare, respekten för principerna om solidaritet och sammanhållning.
Till sist, vad innebär denna systemets enhet? Jag berör avslutningsvis särskilt ämnet Europaparlamentets odelbarhet, förutom dess makt. Vi måste påminna oss - och vi påminner även de regeringar som har talat om en möjlighet till delning av parlamentet - att Europaparlamentet är medborgarnas parlament och inte staternas, och därför bör det vara odelbart. Som sådant kommer det att vara en garant för att det europeiska projektets enhet inte kommer att eroderas ens i situationer med en tillfällig differentiering.

Oreja Aguirre
Herr ordförande, ärade ledamöter, jag vill med mina första ord tacka ordföranden för utskottet för institutionella frågor, de Giovanni, för hans anförande, liksom också kommissionen och parlamentet för framförandet av dessa frågor som jag anser vara mycket lämpliga i den situation vi befinner oss i.
Denna debatt förs medan vi håller på att komma in i en avgörande fas av förhandlingarna, den fas då man skall definiera exakt vilken ställning regeringskonferensen skall ta i fråga om huvudpunkterna på föredragningslistan: medborgarskap, sysselsättning, inrikes och rättsliga frågor, gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, reform av institutionerna och stärkt samarbete. Firandet av Romfördragets 40-årsdag bör utan tvivel fungera som referens och samtidigt som en blick mot framtiden. Firandet skall också framförallt fungera som ett uttryck för den politiska viljan att gå vidare i den europeiska integreringsprocessen och beslutet att göra det på ett effektivt på demokratiskt sätt. Det konferenssammanträde som äger rum samma dag, den 25 mars i Rom, är mycket betydelsefullt, eftersom det kommer att vara ett tillfälle, och bör vara det, att ge en verklig politisk impuls vid en tidpunkt som är kritisk för arbetets framskridande.
Jag skall nu övergå till att kommentera de olika frågor som har tagits upp vid frågestunden. För det första vill jag konstatera att kommissionen avser att i anledning av firandet av Romfördragets 40-årsdag agera i två riktningar. Å ena sidan skall kommissionen, något som den uppenbarligen inte kan göra ensam, försöka arbeta för att institutionerna, medlemsstaterna, vittnena till konstruerandet av Europa, representanterna för det civila samhället, bekräftar de positiva resultaten av den europeiska integrationen. Och att de gör det utifrån institutionernas liv och historia fram till nu, i huvudsak med hänsyftning till freden, utvecklingen och, något som jag starkt vidhåller som centralt, skyddet av vår kulturmodell.
Medlemsstaterna skulle aldrig ha kunnat uppnå detta var och en för sig. Det är bara tillsammans som vi kan trygga vår samhällsmodell. Därför måste vi förmedla till medborgarna vad vi har gjort, vilket vårt arbete har varit, och vi måste lyckas närma oss de ambitiösa mål som vi har ställt upp för oss själva. Å andra sidan måste vi också informera, genom de olika forum som vi har inom räckhåll, angående sammanhanget kring våra förslag. Dessa informationsåtgärder som vi håller på att genomföra är ett ytterst viktigt element när det gäller att förklara vad vi håller på med. Vi måste nå medborgarna, samhället, de fristående organisationerna som så ofta visar stort intresse i fråga om vårt arbete, vi måste få fram vilka avsikter vi har och vilka våra förslag är. I institutionella frågor måste vi koncentrera våra ansträngningar i huvudsak på upprätthållandet av balansen mellan staterna och institutionerna. Jag anser att det finns ett ord som är nästan magiskt när vi talar om konstruktionen av Europa och det är ordet balans, något som vi kan anta att grundläggarna i sin vishet också utgick från. Denna balans har man också fortsatt upprätthålla under hela denna process, en balans som måste upprätthållas och respekteras, med utvidgning i fråga om de områden där kvalificerad majoritet används och utvidgning i fråga om medbeslutandeförfarandet vid lagstiftning - en fråga som jag anser vara ytterst viktig och betydelsefull, en fråga som också de Giovanni nyss nämnde.
Vad beträffar den andra frågan, påminner kommissionen om att den redan har presenterat ett stort antal förslag inom det institutionella området. Kommissionen har tagit upp medbeslutandet, kvalificerad majoritet, stärkt samarbete, införlivandet av en stor del av de interna och rättsliga frågorna under det traditionella EG-samarbetet, och likaså har kommissionen för några dagar sedan presenterat en reflexion över sin egen roll, sin sammansättning, sin legitimitet och stärkandet av kopplingen till Europaparlamentet genom ömsesidigt förtroende, för kollegiet och dess ordförande, som kommissionen föreslår skall få utvidgat ansvar. Regeringskonferensen behandlade detta tema i förrgår.
Likaså strävar kommissionen efter att presentera förslag angående kvalificerad majoritet för att försöka så långt som möjligt begränsa de områden där enhällighet krävs. Vi anser att enhälligheten skall vara ett stort undantag och något som skall begränsas till frågor som är konstitutionella eller nästintill konstitutionella. Inom de övriga områdena måste vi öppna vägen för kvalificerad majoritet, eftersom vi vet att kravet på enhällighet paralyserar gemenskapens funktioner. Kommissionen håller också på att överväga angående möjligheten att ändra systemet med vägda röster i rådet.
Vad beträffar kommissionens sammansättning, är önskan att det skall finnas en kommissionär per medlemsstat ända upp till 20 stycken, och därefter skall sammansättningen tas under ny behandling. Samtidigt bör kommissionens ordförande ha parlamentets förtroende och en större roll när det gäller att utse medlemmar av kommissionen och när det gäller att försäkra samstämmigheten i fråga om arbetsuppgifterna.
Vad beträffar den tredje frågan är vår ställning mycket klar. Det förfarande som fördraget etablerar för kommissionens rättsliga och politiska initiativ är det huvudsakliga berättigandet för dess existens. Kommissionens ensamrätt till initiativ är ett av unionens funktionsvillkor.
Ett annat funktionsvillkor är effektiviteten hos rådets arbete och ansvaret för förslagen till Europaparlamentet. Vi är väl medvetna om att om en sådan ensamrätt till initiativ inte tillämpas är svårigheterna med att gå framåt mycket större. Dessutom betyder denna ensamrätt inte att parlamentsledamöterna och medlemsstaterna inte skulle ha rätt att framlägga politiska initiativ. Vi har artikel 100c.4, 138b och 152 som garanterar denna rätt. Kommissionen beaktar också denna rätt t.o.m. i högre grad än vad som föreskrivs i dessa artiklar. Det är dock nödvändigt att rådet och Europaparlamentet inte behöver ta ställning till mer än ett formellt förslag: att man beaktar de olika mottagligheterna och tillåter en politisk förhandling av gemenskapskaraktär och inte bara strikt regeringarna emellan. Kommissionen bibehåller sin ställning i denna fråga och jag har personligen gjort det vid alla de sammanträden där dessa frågor har diskuterats under konferensens förlopp, eftersom vi är övertygade om att det gäller en fråga som är central för Europeiska unionens framgång. Allt det övriga är vi färdiga att acceptera, i det fall att det görs en överföring av vissa delar av den tredje pelaren till gemenskapens system, en överföring som sker under en kort tidsperiod under vilken varje stat också kan framlägga lagstiftningsförslag för medbeslutande. I slutet av denna period måste systemet normaliseras, dock så att parlamentsledamöter och regeringar kan framlägga politiska förslag, likadant som gäller för närvarande.
Kommissionens ställning är också klar i fråga om det fördjupade samarbetet. Vid samarbetet skall det förslag om vilket medlemsstaterna röstar komma från kommissionen. Då saken är av allmänt intresse är det kommissionens uppgift att driva genomförandet av åtgärder som omfattar alla medlemsstater. Om detta inte är möjligt skall det i tillämpligt fall vara staterna själva som konstaterar denna omöjlighet. Utifrån detta skall då kommissionen formulera ett nytt förslag.
Det bör stå klart att kommissionen framförallt önskar vidhålla att fördjupat samarbete bara skall tillämpas i undantagsfall, i huvudsak inom området för den första pelaren. I detta hänseende delar jag långtgående parlamentets resolutionsförslag.
Om gemenskapens intresse så förutsätter, vilket måste bekräftas av både kommissionen och Europaparlamentet, kan vi inte hindra önskan hos vissa stater att fördjupa sin integrering, så länge som man inte ifrågasätter gemenskapens mål eller arv eller sammanhållningen hos unionens institutioner.
Vad gäller den andra och tredje pelaren har kommissionen inte förutsättningar att anhålla om exklusiv initiativrätt, eftersom det gäller frågor som i grunden är mellanstatliga. Det skulle dock enligt vår uppfattning inte vara meningsfullt att förbjuda kommissionen att framföra förslag inom dessa områden. Kommissionen är inte färdig att avstå från denna ställning och har gjort detta klart - vilket också jag fortsättningsvis har gjort personligen i kommissionens namn under förhandlingarnas gång - och flera stater kommer att ge sitt fulla eller delvisa stöd för denna ställning.
Beträffande den sista frågan, inkluderandet av rättsliga och inrikes frågor under EG-samarbetet, så är avsikten med detta att möjliggöra ett beslutsfattande inom området som sker på ett demokratiskt och juridiskt kontrollerbart sätt, men samtidigt effektivt. Även om vi inte utesluter förekomsten av en övergångsperiod före inkluderingen, anser vi dock att det vore tillrådligt - eftersom denna metod har gett goda resultat tidigare - att det finns möjlighet att använda enhällighetsprincipen. Vi tror att denna tanke även gäller för de av den tredje pelarens områden som inte berörs av EG-samarbetet, i skenet av de särdeles anspråkslösa resultat som erhållits med den för tillfället gällande metoden.
Herr ordförande, jag har härmed kortfattat svarat frågorna. Jag måste här konstatera att regeringskonferensen håller på att komma in i förhandlingsfasen, om vilket ni säkert fått information via era representanter. Utöver Dublintexten har vi flera förslag på vårt bord och i alla dessa frågor presenterar det nederländska ordförandeskapet konsoliderade texter för oss att ta ställning till. Igår diskuterade vi den gemensamma utrikesoch säkerhetspolitiken och flexibiliteten. Det finns flera frågor som väntar, såsom subsidiariteten samt förenklingen och omstruktureringen av avtalen. Följande sammanträde äger rum den 25 mars, som sammanfaller med årsdagen, och enligt planerna skall vi ha tre sammanträden i april och fyra i maj. Jag är fortfarande övertygad om att vi kommer att bli klara före Europeiska rådet i Amsterdam. Det som jag inte är så säker på är vad slutresultatet blir. Jag litar på att det kommer att råda en god stämning och att slutresultatet gör det möjligt att ge den nödvändiga impulsen åt unionens politik och förbereda denna på tillbörligt sätt för utvidgningen. Jag vill framföra att vi i alla våra arbetsuppgifter förlitar oss mycket starkt på den impuls som vi får från Europaparlamentet.
(Applåder)

Schäfer
Herr ordförande, ärade ledamöter! Fyrtio år av Europeisk gemenskap är en historisk framgång för oss men samtidigt en aktuell förpliktelse. Den europeiska integrationen bygger på kontinuitet och omvandling. För att regeringskonferensen ska leda till positiva resultat måste Europaparlamentet nu ta ställning till de aktuella tvisteämnena, efter dokumentet från Dublin, under de pågående förhandlingarna och före avtalsförslaget i maj.
För det första: vad Europeiska unionen generellt behöver är omröstningar med kvalificerad majoritet i rådet och naturligtvis parlamentets medbeslutande på alla områden som berör den normala lagstiftningen. Detta är den centrala frågan vid reformeringen, eftersom det bildar förutsättningen för en handlingsförmåga.
För det andra: EU kommer dock att behöva vissa undantag från regeln om ett enhetligt framåtskridande, som kan användas som en sista utväg för att förhindra blockader. Även i betraktande av en utvidgning gemenskapen kan detta - tyvärr, skulle jag vilja tillägga - inte undvikas.
För det tredje: EU behöver gemenskap, samarbete och rörelse, inte flexibilitet. Detta glansfulla begrepp låter visserligen bra, men betyder egentligen ingenting och tillåter var och en att tyda det som de vill. Det försvagar den ställning vi uppnått och leder till ett Europa à la carte . Vi måste idag se kritiskt och delvis med oro på de aktuella förhandlingarna vid regeringskonferensen, framför allt just på grund av att vi alla vill att toppmötet i Amsterdam ska bli en framgång. Vi behöver denna framgång, för 40 år av Europeisk gemenskap baserad på multinationalitet och solidaritet har t ex inte kunnat förhindra det som hände på Renault. Vi kunde alla uppleva med vilken brutalitet de ekonomiska intressena prejade ut arbetsplatser och den sociala välfärden i Europa.
Vi får inte längre invänta t ex multinationella koncerners beslut, utan bedriva en bättre, aktiv politik. Det är just det som medborgarna väntar sig av oss. Och det är just det som är grundvalen för demokratin i Europa på 2000-talet.

Méndez de Vigo
Herr ordförande, vi befinner oss i avgörande tider, såsom kommissionär Oreja konstaterade. Regeringskonferensen avslutas om några månader och det är också snart, närmare sagt om en och en halv månad, som det nederländska ordförandeskapet har lovat presentera sitt förslag, i början av maj. Därför har vi, herr ordförande, i utskottet för institutionella frågor ansett, genom den fråga som ordföranden de Giovanni har riktat till kommissionen, att det var en lämplig tidpunkt för reflexioner angående de teman som regeringskonferensen för närvarande har på bordet. Med detta vill jag säga att vi med det resolutionsförslag som vi har röstat igenom i utskottet för institutionella frågor med stor majoritet - och som i morgon går till omröstning i denna kammare - har strävat efter upprätthållandet av två saker: kontinuiteten med Europaparlamentets tidigare resolutioner och kohesionen.
Kontinuitet, eftersom Europaparlamentet har uttryckt sin ställning i förhållande till alla frågor som tas upp på denna regeringskonferens, i sina resolutioner Bourlanges-Martin, Dury-Maij-Weggen och i Dublinresolutionen, som analyserade dokumentet från det irländska ordförandeskapet. I detta dokument har vi strävat efter att koncentrera oss på ett antal aktuella huvudteman som har tagits upp i regeringskonferensens debatter. Ett av de teman som just nu är på bordet gäller frågorna i anslutning till den tredje pelaren. Jag tror att alla våra medborgare, medborgarna i våra länder, upplever ett stort hot mot säkerheten, och upplever - vilket jag anser vara mycket positivt - att Europa också bör ta hand om detta område, som har så stor inverkan på deras liv.
Jag vill också konstatera, herr ordförande, att de förväntningar som nyligen har uppstått i anslutning till att olika sektorer av den tredje pelaren skulle inkluderas under det vanliga EG-samarbetet, har förmörkats en aning. Jag anser att den resolution som vi skall anta i parlamentet till sitt innehåll är väl i linje med de tidigare resolutionerna. Den anger också klart vilken ställning parlamentet har i fråga om de områden som skall inkluderas under det vanliga EG-samarbetet, och i fråga om områden med fördjupat samarbete, vilka förutsättningar som måste uppfyllas för att använda detta. Vår grupp kommer också, herr ordförande, att framlägga ett ändringsförslag om att terrorismen tas in som ett av områden som skall inkluderas under det vanliga EG-samarbetet.
Jag vill också konstatera att en av de frågor som har omnämnts - frågan om fördjupat samarbete - samtidigt utgör det andra stora blocket i denna resolution. Innan vi går närmare in på detta tema skall vi framföra några ord i försvar för detta parlaments filosofi, utvidgningen av den kvalificerade majoriteten i rådet och medbeslutandet i parlamentet. Jag beklagar att rådet inte är här, eftersom jag hade önskat att någon skulle ha svarat på varför detta parlament bara använder medbeslutandeförfarandet inom vissa områden. Vilken är den begreppsmässiga, filosofiska och politiska orsaken till att parlamentet inte använder medbeslutandeförfarandet inom alla områden? Jag tror, herr ordförande, att det inte finns någon orsak, och därför fortsätter vi upprepa våra krav.
För det andra så skall det fördjupade samarbetet inte ses som en mirakelmedicin för denna konferens. Det fördjupade samarbetet löser inga problem. Låt oss få det klart sagt att det fördjupade samarbetet bara är ett nödvändigt instrument när någon av medlemsstaterna blockerar processen, och för att undvika en sådan blockering gjord av en medlemsstat. Om sådana avsikter inte fanns, skulle det fördjupade samarbetet inte heller behövas.
Avslutningsvis skall jag, herr ordförande, kort säga att vår resolution fastställer förutsättningarna för användandet av fördjupat samarbete. Jag är övertygad om att vi vid de anföranden som ännu skall hållas kommer att få höra andra aspekter om denna resolution, som jag hoppas att i morgon blir antagen med stor majoritet.

Schaffner
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, kära kolleger, när regeringskonferensen den 29 mars förra året inleddes i Turin för att revidera fördraget gav deltagarna regeringskonferensen tre uppdrag: ge unionen effektiva institutioner inför utvidgningen, ge Europa en verklig ambition när det gäller diplomati och försvar, förbättra organisationen av den tredje pelaren, - rättsliga och inrikes frågor. Allt detta arbete borde leda oss till 2000-talets Europa, det vill säga ett närmare Europa, mer demokratiskt och mer solidariskt.
Utan att föregripa resultatet, ett år efter att regeringskonferensen inletts, har den senaste tiden flera gånger visat på gränserna för unionens nuvarande utformning med t.ex. kommissionens bristande förmåga i dramat med BSE och unionens oförmåga att dämpa Renaultarbetarnas oro i Vilvoorde.
Det är på denna senaste punkt som jag, liksom Schäfer, skulle vilja varna kommissionen och rådet. Utöver dessa tre utmaningar som regeringskonferensen bör notera, är det inte på tiden att bygga det sociala Europa, är det inte på tiden att vi grundligt diskuterar de draman som uppstår genom arbetslöshet och ännu hellre att vi försöker att undvika eller mildra dem? Skall vi vänta på att de 18 miljoner av våra landsmän som är arbetslösa blir uppmanade att komma och demonstrera sitt missnöje i vårt parlament för att tvinga oss att rösta under press?
Inför den världsomfattande utbredningen av utbytet och teknikexplosionen skall vi enbart föreslå kvinnor och män som befolkar vår union detta förtvivlade val mellan osäkerhet och arbetslöshet? Eurobarometerundersökningen i februari 1997 visade att kampen mot arbetslösheten betraktades som en prioriterad insats av alla landsmän och borde vara det huvudsakliga målet för regeringskonferensen.
Mina kära kolleger, skall vi äntligen ge Europa möjlighet att slå in på en tredje väg, vägen för sysselsättning och social rättvisa? Ja, det är dags att definiera en verklig europeisk social modell, som president Chirac sade när regeringskonferensen inrättades.
Och slutligen, även om det kan vara brutalt och till och med smärtsamt, ger oss detta en anledning att ändra regeringskonferensens inriktning, för att bygga en union i människans tjänst och undvika frestelsen att enbart genomföra en, visserligen nödvändig, trimning av våra institutioner.

Spaak
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, som ni sade nyss har regeringskonferensen trätt in i sin sista fas.
Jag har en känsla av att mer än i början av konferensen, är den allmänna opinionen chockad av mänskliga draman, såsom nedläggningen av Renaultfabriken i Vilvoorde, och att den inte kommer att kunna tolerera blygsamma framsteg utan positiv effekt på hur institutionerna fungerar, det vill säga utan nödvändiga lösningar för att bemöta de europeiska medborgarnas oro och skepticism.
Det är utan tvekan i dag, inom den tredje pelaren, som framstegen förefaller mest betydande. Det är sant att på området säkerhet, bekämpning av narkotika och kriminalitet finns en förväntan hos befolkningen. Vår resolution understryker kraven. Men rådet skulle begå ett misstag om det tror att det skall räcka. Otillräckliga framsteg inom den första och andra pelaren kommer att befästa misslyckandet med konferensen och Europaparlamentet kommer att tvingas ta hand om denna besvikelse.
Såsom De Giovanni erinrade om har parlamentet visat och i alla sina resolutioner noggrant påvisat besvikelsen över utvecklingen inom institutionerna, redan nu och framförallt inför utvidgningen.
I den första pelaren begärde vi en generell tillämpning av omröstning med kvalificerad majoritet i rådet för alla rättsakter, utvidgning av medbeslutandeförfarandet samt en sänkning av gränsen för majoritet.
Hur långt har regeringskonferensen kommit i den andra pelaren, ärade kommissionsledamot? Det skulle vi gärna vilja veta. Ett utökat samarbete kan bara bli en nödlösning vid en blockering som mycket väl kan komma. Vår resolution visar det tydligt.
I morse högtidlighöll vi fyrtioårsdagen av undertecknandet av Romfördraget. Aktörerna vid detta historiska ögonblick för vår gamla kontinent hade ambitiösa målsättningar och, framförallt, den politiska viljan att genomföra dem. Trots svårigheterna behöll de kursen och gjorde det solidariskt. Ambition och politiskt mod är vad jag önskar dagens aktörer.

Herzog
Herr ordförande, den lösning som förespråkas av De Giovanni syftar till att förstärka institutionernas enighet och att demokratisera dem. Det är mycket bra och jag samtycker till detta. Emellertid har ett stort problem inte behandlats. Utan gemensam social och ekonomisk politik kommer den monetära unionen inte att fungera.
Affären med galna kosjukan visar på behovet av en gemensam folkhälsopolitik, fallet med Vilvoorde, behovet av en gemensam industripolitik, transitproblemet, behovet av en gemensam skattepolitik. I morgon kommer det att krävas en gemensam bankpolitik, etc. Men de aktuella institutionerna i den monetära unionen tillåter inte att denna politik utarbetas och regeringskonferensen har uteslutit frågan från sitt arbete.
Sammanfattningsvis: antingen lyckas vi ta fram, delvis inom ramen för själva regeringskonferensen och fortsättningsvis, en verklig gemensam institutionell ram för den ekonomiska och monetära unionen och den första pelaren, med möjlighet att gå framåt gemensamt, eller också får vi bestämma oss för att, till vår stora sorg, gå framåt genom förstärkt samarbete mellan regeringarna, i den första pelaren.
Det är vad jag betonar i ett ändringsförslag som jag överlämnar för omröstning.

Schörling
Herr ordförande! Vi i gruppen De Gröna vill med de ändringsförslag som vi har lämnat till plenum förstärka denna resolutionstext på de områden som vi tycker är grundläggande och som borde vara grundläggande också för IGC, nämligen demokrati, öppenhet, mänskliga fri- och rättigheter och personers fria rörlighet. Med demokrati menar vi att man måste ha respekt för varandra och för varandras olikheter. Vi måste öppna vägen för att de nya medlemsländerna verkligen respekteras och får inte ge några restriktioner vad gäller religion eller kultur, utan måste verkligen vara öppna och demokratiska.
Vi motsätter oss starkt förslaget från det nederländska ordförandeskapet om att man skulle ändra på antidiskriminieringsartikeln och ta bort det som handlar om sexuell läggning, ålder och handikapp. För att man skall kunna garantera en demokratisk grund för medlemskapet i unionen, anser vi att det borde finnas en utträdesparagraf. Denna paragraf skall också tala om hur det går till att gå ur unionen och hur mycket det kostar.
Vidare är det nödvändigt att vi ändrar paragraf nr 23 så att det blir klart att vi vill ha en civil utrikespolitik inom ramen för ett alleuropeiskt säkerhetssystem och att alla beslut skall tas med enhällighet.
Tyvärr måste jag överskrida tiden och säga att jag inte är nöjd med hur denna resolution har behandlats i utskottet för institutionella frågor. Det har gått alldeles för fort. Vi har fått ändringsförslag, texter och muntliga ändringsförslag vid sittande bord. Vi har helt enkelt inte haft en chans att titta ordentligt på dessa förslag. Jag vill varna för den oerhörda hastighet som besluten tas med i EU. Hur skall medborgarna hinna med i denna diskussion och kunna förstå alla dessa nya termer som vi rör oss med? Jag vill varna för detta. Gör inte som vi gjorde i utskottet för institutionella frågor häromsistens!

Dell'Alba
Herr ordförande, herr kommissionär och ärade kollegor! Först och främst ansluter även jag mig till Méndez de Vigos protester mot rådets frånvaro som, trots att det inte har någon formell plikt att närvara, via sina funktionärer bör känna till att parlamentets politik och val avgörs i denna sal, och därför kanske man skulle kunna vara intresserad av att höra dem, det är här som man bör lyssna.
Av hela det betänkande som vår grupp kommer att rösta för - i hopp om att många andra kollegor tycker detsamma - skulle jag vilja koncentrerar mig på punkten om förstärkt samarbete för att rikta en vädjan och en inbjudan till kommissionär Oreja att senare undersöka innehållet i det betänkande som vi måste godkänna i morgon och det som har kommit fram i kommissionens arbete för de institutionella angelägenheterna: Inte endast om parlamentets unika ställning, ett problem som tagits upp till debatt av det nederländska ordförandeskapet med lösningar som åtminstone är fantasifulla, som jag hoppas snart kommer att bli föremål för en revidering vad beträffar kommissionens roll. Jag vet att kommissionen för sin del skulle tendera att avsäga sig sin roll som garant, som pelare för försvaret av fördragets struktur, av unionen och av det som krävs av den i enlighet med fördraget. Men det ökade samarbetet ser vi som ett instrument inom fördragets logik och följaktligen i det ögonblick när ett eller annat land blockerar en integrationsprocess kommissionen gör sig till garant för fördraget med egna initiativ, eftersom vi inte kan överlåta uppgiften endast åt medlemsstaterna. Därför är jag glad att parlamentet går i denna riktning och jag hoppas att det kan vara till stöd för kommissionen vid dess överväganden.

Berthu
Herr ordförande, de fyrtio år som skiljer oss från undertecknandet av Romfördraget kan, om man beaktar utvecklingen av den allmänna opinionen, delas upp i två perioder.
Fram till början av 1980-talet etablerar sig gemenskaperna, institutionerna finner en viss balans med Luxemburgkompromissen och inrättandet av Europeiska rådet. Under denna period lär sig Europa att göra sig känt, och så småningom uppfattas som positivt av medborgarna. Men sedan mitten av 1980-talet tycks det som om kurvan går åt andra hållet, att institutionerna förlorar jämvikt, att det demokratiska underskottet ökar, och, framförallt, att förtroendet minskar. Många av oss konstaterar det i våra länder, det gäller i alla fall i Frankrike, och när en offentlig debatt påbörjas i dag om arbetslöshet, immigration, osäkerhet och frihandel uppfattas Europeiska unionen omgående som en källa till hot och inte som en källa till hopp.
Denna anmärkningsvärda svängning hos opinionen måste studeras noggrant, dess orsaker måste analyseras om man vill återta kommandot. För min grupp är den huvudsakliga orsaken fastställandet av målsättningar på europeisk nivå som ligger mycket långt från medborgarnas förväntningar. Och detta avstånd härrör i sin tur från nationernas bristande kontroll över de europeiska institutionerna, en brist som på intet sätt är tillfällig utan väsentligen knuten till ett system som satt som mål att överskrida nationerna och som därmed straffas på sätt och vis på det sätt det syndat.
Vid denna fyrtioårsdag av Romfördraget måste regeringskonferensen ta som sin uppgift att på nytt finna de krav som ställs för att unionen skall få medborgarnas förtroende.
Det är anledningen till att min grupp inte ansluter sig till resolutionen från utskottet för institutionella frågor som överlämnats för omröstning eftersom den upprätthåller en alltför stor tillbedjan av gemenskapsidén till varje pris och av majoritetsomröstningen som, tidigare, bidrog till att förstärka den europeiska administrationen genom att försvaga nationerna.
Det är också anledningen till att min grupp, herr ordförande, överlämnat ett motförslag till resolution som innebär att utöka nationernas kontroll över Europeiska gemenskapen och att utveckla flexibiliteten för att bättre anpassa unionen till medborgarnas behov.

Ordföranden
Jag har mottagit två förslag till beslut , framlagda i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen.

Schulz
Herr ordförande, ärade ledamöter! Tack vare De Giovannis utmärkta resolution får jag tillfället att föra in en viktig punkt i debatten, som utgör en stor fara för den europeiska utvecklingen. Utvecklingen av unionen medför - som en följd av den forcerade ekonomiska integrationen - automatiskt ett samarbete inom säkerhetsområdet och nödvändigheten till ett ökat samarbete inom den inre säkerheten.
Den rörelsefrihet som vi alla önskar oss både för unionsmedborgare och medborgare från tredje stater inom den Europeiska unionen diskuteras ingående på grundvalen av gemenskapsrätten, men även på grundvalen av det mellanstatliga samarbetet, för denna rörelsefrihet korrelerar med vissa element i den inre säkerheten. Dessa säkerhetselement som kommer till uttryck i EUROPOL, i det europeiska informationssystemet, i avtalet om de yttre gränserna, i det Schengen-informationssystemet, som vi diskuterade i går, fordrar ett nära samarbete mellan medlemsstaterna inom områden, där gemenskapen visserligen på mellanstatlig nivå men dock mycket konsekvent ingriper i de medborgerliga friheterna.
Att jag liksom många av mina kollegor hellre såg att detta skedde inom ramen för gemenskapens rätt och under kontroll av Europaparlamentets behöriga rättskipning, behöver jag inte ens nämna. Men just på grund av att detta inte är fallet och att de nationella parlamenten samtidigt i än högre grad blir fråntagna ansvaret för processerna finns risk för att det uppstår ett demokratiunderskott i den tredje pelaren. Detta märker även medborgarna i den Europeiska unionen och det bidrar till att de förlorar förtroendet för den demokratiska legitimeringen i det europeiska agerandet. Därför är påpekandet i resolutionen om att något måste ske speciellt vad gäller den tredje pelaren och vid gäller realiseringen av 7a i EU-fördraget av stor betydelse.

Anastassopoulos
Fyrtio år efter undertecknandet av Romfördraget diskuterar vi idag den tredje revideringen av det i en olyckligt nog melankolisk atmosfär. De resultat som Europeiska unionens har åstadkommit borde fylla oss med tillfredsställelse och optimism. Men de återvändsgränder som vi har framför oss med tanke på förhandlingarna ger istället anledning till pessimism och oro.
Ordförande De Giovanni pekade tydligt på de mest allmänna orsakerna till vår oro. Jag måste säga att även jag helt och hållet delar dem och kan utan omsvep tillägga att jag är rädd för krisen som beskrivs. Det troligaste resultatet av Amsterdam eller Luxemburg förblir alltjämt till denna stund enligt mitt omdöme en uppfräschning av fördraget och inte något avgörande framsteg. Till den mer allmänna oron måste jag också lägga de mer specifika bekymmer som representanterna för de små staterna kämpar mot.
Det räcker inte med att vi upprepar de principer som har dominerat under dessa fyrtio år och som har lett oss mot så många framgångar: enheten i ett institutionellt system, upprätthållandet av erfarenheten på gemenskapsnivå, jämställdhetsprincipen, principen för social sammanhållning, bevarandet av jämvikten. Vi måste också respektera och förstärka dessa principer. Aldrig någonsin får vi avlägsna oss från dem eller utesluta dem, såsom kommissionen själv tyvärr ännu en gång nyligen gjorde, med sin inställningen till sin struktur. Kommissionsledamöterna av första och andra kategorin är inte jämställda, Marcelino Oreja, min käre vän, i det som kallas en mer effektiv kommission. Denna struktur är inte mer demokratisk. Jämvikten bevaras inte på detta sätt och vi kan inte acceptera den, och vi kan naturligtvis inte heller föreslå den för våra länders parlamenten och medborgare. Endast om vi är konsekventa beträffande principerna som vissa gånger ställs upp utifrån någon stor stats egna intressen så tror jag att Europa kan gå framåt. Vi skall fortsätta att kämpa för detta. Vi önskar detta, men jag vet inte hur mycket vi i denna stund vågar hoppas på det.

Cardona
Herr ordförande! I dag är det 40 år sedan Romfördraget undertecknades. När jag var på väg hit till hemicykeln kunder jag inte undgå att tänka på en sak. Skulle det på fyrtio år ha varit möjligt att göra mer och nå bättre resultat i byggandet av Europa?
Eftersom detta är mitt första inlägg, kan jag inte låta bli att känna mig besvärad av denna tankes betydelse. Jag vill att ni ska veta att även jag är bekymrad över Europeiska unionens effektivitet. Men bör vi uppoffra freden, säkerheten, friheten, demokratin och solidariteten för effektiviteten? Bör vi i brådskans namn uppoffra de mycket ädlare målsättningar som alltsedan Romfördragets undertecknande tagit oss ända hit? Försiktigheten säger oss att " man ska skynda långsamt" . Jag tror till och med att ett av skälen till Europas framgång är den grundlighet med vilken det har byggts upp, efter mycket arbete, långdragna förhandlingar och verklig konsensus, dvs. man klarade det bara för att man begripit att det måste ta tid, det förekom ingen frestelse att pådyvla någon något, utan man hade alltid målsättningen att övertala staterna att ansluta sig frivilligt.
När man formulerar önskningar om att våra barnbarn år 2057 skall kunna fira hundraårsjubileum för Romfördragets undertecknande, ansluter också jag mig till de önskningarna. Men att hedra dem som före oss tänkte på Europa, som fyllde sin uppgift och som överlämnade uppdraget till oss att fortsätta, kräver också ett erkännande av att det var genom att låta tiden ha sin gång som var nyckeln till deras framgång.
Låt oss inte idag låta bli att erkänna detta, åtminstone för att kunna förklara vad det är vi vill, vart vi ska och hur vi skall nå fram. Medborgarna i Europeiska unionens medlemsstater har rätt att veta det; vi, som valts till att representera dem här, har plikten att erkänna det.

Frischenschlager
Fru ordförande! Låt mig helt kort få säga vad som stör mig med den här debatten. Många här beter sig som om vi väntar på ett försenat pingstunder i Amsterdam. Tvärtom är det ganska klart, att det inte på denna regeringskonferens finns någon enighet i alla viktiga politiska frågor, varken vad gäller grundläggande rättigheter, kommissionens sammansättning, flexibilitet eller vid de nya majoritetsbesluten. På alla punkter finns konflikter och ingen enighet. Denna enighet betecknas dock samtidigt av alla som en förutsättning för att vi skall kunna börja utvidgningsförhandlingarna. Därför är det mycket viktigt, att Europaparlamentet inte förlorar sig i detaljer, utan berör de mycket centrala frågorna i resolutionerna.
Det är den ena punkten. Den andra är: Jag förväntar mig ett offensivare förhandlingssätt från kommissionens sida. Det, som vi har hört idag, räcker inte när kommissionären säger att han förväntar sig en avslutning i Amsterdam, men inte vet hur. Hur kommer det att fortsätta? För det tredje är det avgörande att vi i våra nationella parlament sörjer för och driver på, att de sätter sina regeringar under tryck. Detta är helt avgörande, eftersom det annars kommer att vara för sent och vi på så sätt inte bara riskerar unionen utan också utvidgningen och det europeiska projektet överhuvudtaget. Det är hög tid!

Sjöstedt
Herr ordförande! Det som slår mig när jag läser detta förslag till resolution är att jag lever i två olika verkligheter: en politisk hemma i Sverige och en i utskottet för institutionella frågor. Hemma har jag aldrig mött en enda väljare som har krävt t.ex. ett enhetligt valsystem. Jag har aldrig mött någon som kräver unionsmedborgarskap och aldrig någon som kräver kvalificerad majoritet i straffrättsliga frågor. Däremot har jag mött en ständig kritik mot bristerna på verklig demokrati i Europeiska unionen. EU: s största problem är inte den tredje pelaren eller flexibiliteten, utan bristen på demokratisk legitimitet.
Det är därför det är så allvarligt att regeringskonferensen verkar göra så litet på detta område. Det verkar inte bli några offentliga möten i ministerrådet, vilket annars är en självklarhet i en demokrati med insyn i den lagstiftande församlingen. Det verkar bli en mycket svag skrivning om offentlighetsprincipen. Det verkar bli en mycket starkt ökande makt för kommissionen som ju står under en mycket svag parlamentarisk demokratisk kontroll. Det är en utveckling i riktning mot mindre makt från de demokratiska nationella parlamenten och mer överstatlighet. Vi är på väg mot ett " nytt Maastricht" och en ny konfrontation.
Slutligen vill jag säga att jag delar min kollega Schörlings kritik av hur denna resolution har arbetats fram. Ett tydligt exempel är att vi inte ens har tillgång till ändringsförslagen när vi diskuterar frågan. Det bör man ju tänka på när man kräver mer makt, dvs. att man först måste kunna hitta ett arbetssätt som verkligen fungerar demokratiskt i parlamentet.

Voggenhuber
Herr ordförande, mina damer och herrar! Sällan i EU: s historia har man så smärtsamt måst erfara klyftan mellan dröm och verklighet så tydligt som i dag. Med öronen fortfarande fulla av festtalen vid fyrtioårsjubileet av Romfördragen, måste man dessutom fördjupa sig i det irländska rådsordförandeskapets förtroliga förslag. Jag undrar om frihetens, rättvisans och fredens Europa fortfarande har något att göra med det Europa, som aviseras och drivs fram på denna regeringskonferens.
Europaparlamentet överlägger idag sannerligen resolutionsförslag x i ordningen och jag fruktar, att resolutionsförslag nr x vid denna regeringskonferens kommer att bli lika irrelevant som alla andra och i bästa fall kommer att uppfattas som störande. Kanske borde det faktum få oss att börja tänka, att rådsordförandeskapet inte ens har tyckt det varit värt mödan att infinna sig vid en så central debatt i parlamentet. Det handlar inte om att dra bönekvarnen om och om igen, utan att tänka över de politiska påtryckningsmedel, som parlamentet har ett fåtal veckor, ett fåtal månader före regeringskonferensens avgörande sammanträden, för att faktiskt väsentligt höja trycket på regeringskonferensen. Med påtryckningsmedel menar jag dramatiska påtryckningsmedel, från misstroendevotum mot kommissionen, som inte följer parlamentet i denna sak, till att inte godkänna budgeten i ett EU, som vi inte kan betrakta som det Europa vi är skyldiga medborgarna.

Medina Ortega
Herr ordförande, jag skall i mitt korta anförande fästa lite uppmärksamhet vid ett tema som kommissionär D. Marcelino Oreja i egenskap av juris doktor, professor i internationell rätt, diplomat, utrikesminister, tidigare generalsekreterare för Europarådet och i dag effektivt arbetande ledamot av kommissionen, känner väl till.
Denna förmiddag firar vi Romfördragets 40-årsdag. Såsom många talare före mig har konstaterat, och som kommissionär Oreja känner till, karakteriseras Romfördraget - och gemenskapsfördragen som föddes ur Parisfördraget och Romfördraget - av att de tar in en innovation i den internationella rätten: inrättandet av övernationella gemenskaper där de mellanstatliga relationerna inte regleras av traditionell internationell rätt.
Jag befarar att det är först nu som ministerrådet håller på att göra en stor upptäckt - i Spanien talar vi om att "äntligen upptäcka Medelhavet ", en plötslig upptäckt av något som andra redan känner till. Rådet håller alltså på att upptäcka den internationella rätten. Med det vill jag säga att det som tidigare var en gemenskap baserad på gemenskapsrätt håller på att omvandlas till en gemenskap baserad på internationell rätt, i likhet med Förenta nationerna.
För att inte breda ut mig alltför mycket och eftersom kommissionär Oreja kommer att vara närvarande vid rådets förhandlingar, skall jag här ge honom ett litet råd, och det är att påminna rådets medlemmar om hur detta parlament fungerar. Jag blev ordentligt förvånad över rådets förslag om att bara de länder som omfattas av flexibiliteten skulle delta i de parlamentariska debatterna. Det betyder att om t.ex. Haarder har ordförandeskapet och man tar upp ett tema där varken England, Finland eller Grekland deltar i flexibiliteten, så måste ordförande Haarder söka upp var och en ledamot, kalla på vaktmästarna och utvisa dessa ledamöter för att förfarandet skall kunna genomföras.
Och när det på detta senare följer en annan flexibilitet där England, Sverige och Finland deltar, men inte Portugal. Spanien och Tyskland, så måste ordföranden på nytt söka upp var och en av de berörda ledamöterna för att en del skall lämna salen och andra komma in.
Allt detta kan vara ett mycket underhållande sätt att fördriva tiden, men jag är rädd för att vi med den tidigare påtalade återupptäckten av den internationella rätten som rådet har gjort, kommer att förkväva denna gemenskap som vi inrättade för 40 år sedan.

Lucas Pires
Herr ordförande! När det gäller historisk längd borde 40 år vara en vuxen ålder, inte en ålder för depressionskriser. Likväl ger IGC: s diplomatiska dans, trots att det är länge sedan den började, intrycket att den ännu inte hittat sin egen rytm. Under flera månaders virvlande verkar det som om självaste partituren fattas. Bara det kan väl förklara att konferensens huvudtema nu är flexibilitet. Det är symtomatiskt att en exceptionell säkerhetsventil, av typen " sista utvägen" , blivit scenens centrum. Det är bra om det är ett villkor för att bryta ned blockeringar, men inte bra om det är ett sätt att avveckla gemenskapens samlade skrifter och den ekonomiska och sociala sammanhållningen, eller att splittra upp institutionerna, smita från det parlamentariska kontrollen eller återinrätta egoismen och viljan att gå sina egna vägar, som tvisten mellan nord och syd när det gäller den enhetliga valutan ibland verkar förespegla.
Det är därför vi unisont stöder formuleringen om den exakta och begränsade inramningen för det så kallade förstärkta samarbetet. Flexibilitet kan vara nyttigt, såväl för att möjliggöra utvidgningen som för att undvika de permanenta förhalarnas utpressning. Men det måste medföra fler broar och öppna dörrar, inte fler fallgropar och stängda dörrar.
Vi trodde, å andra sidan, att demokratiseringen av institutionerna skulle vara en av de första frågorna på den internationella regeringskonferensen. Efter Maastricht hade medborgarna sagt att de inte ville ha ett Europa utan mer demokrati. Nu är det så att det minsta en demokratisering skulle innebära är en utvidgning av Europaparlamentets befogenhetsområde och medbestämmande i alla frågor av icke-konstitutionell typ inom den första pelaren. Detta skulle vara än mer betydande nu när vi står på tröskeln till den gemensamma valutan. Vi kan faktiskt inte införa den gemensamma marknaden och lämna demokratin halvägs.
Den andra punkten där medborgarna inte heller kommer att tillåta någon tvekan är den som avser den interna säkerheten och bekämpningen av den organiserade brottsligheten. Den gemensamma valutans stabiliseringskultur kräver en parallell stabiliseringskultur vad gäller säkerheten på den transnationella marknaden, som medlemsstaterna per definition inte själva har möjligheter att garantera. Annars kommer medborgarna att i marknaden och i den gemensamma valutan se mer av ett hot än av en positiv erövring.
Den gemensamma politiken gällande visum och uppehållstillstånd, införandet av kvalificerad majoritet för beslut på dessa områden, dess krav på övervakning av Europaparlamentet och EG-domstolen, harmoniseringen av de rättsliga samarbetsförfarandena, Schengens anknytning till fördragen och beviljandet av operativa befogenheter till Europol för bekämpningen av brott på transnationell nivå är grundläggande, detta är också villkoret för att undvika det osunda återinförandet av den marginella osäkerheten.
Vi väntar oss, herr ordförande, att IGC: s försenade språngmarsch ändå skall vinnas vid målsnöret. Annars blir vi fast mellan förhoppningar om ett Maastricht III eller ett Europa som aldrig blir klart.

Van Dijk
Herr ordförande, det nederländska ordförandeskapet har strukit ålder, handikapp och sexuell läggning ur antidiskrimineringsartikeln. Detta är en skandal. Ordförandeskapet insinuerar att de nuvarande bestämmelserna räcker som åtgärder mot diskriminering och det är ett svagt svepskäl. Kommissionen har ju sedan länge klagat på att det saknas en juridisk grundval och jag skulle då också gärna vilja höra vad herr Oreja anser om denna uppfattning. Det verkar som om man i ordförandeskapet är livrädda för att en artikel utan direkt verkan blir för dyr med ett krav på enhällighet, och här gäller det ju inte pengarna utan jag skulle snarare vilja säga anständigheten. Likaberättigandet för äldre, handikappade, homosexuella och lesbiska är en elementär civilisationsnorm som hör hemma i vårt nya fördrag. Artikel 119 om lika behandling av män och kvinnor, den irländska formeln, lika lön för arbete av lika värde, måste tydligen dras tillbaka. Den kanske också blir för dyr? Den nu föreslagna artikeln är det inget parlament som har något grepp om.
Detta illustrerar hur Europa ännu mer hotar att bli ett objekt för hemliga överläggningar mellan ministrar. Vart tog den nederländska insatsen för mer demokrati vägen? Jag känner mig starkt lurad.

Izquierdo Rojo
Herr ordförande, det är helt naturligt att rådet inte är närvarande, för att inte behöva ge ansikte åt sina förslag. Orsaken är att det nederländska ordförandeskapet har utmärkt sig med att gå till det sämre och visa oss att det alltid är något sämre att vänta. De framförda förslagen innebär ett klart steg bakåt. Det är möjligt att allt handlar om en taktik med den avsikten att vi, efter att ha varit där vi nu är, bara längtar till att få återställa den tidigare situationen. Sanningen är nämligen den att vi är i sämre läge än i går och att vi kommer att vara i ett ännu sämre läge i morgon, både vad gäller det institutionella, det politiska och det sociala läget.
Dessutom har denna allvarliga tillbakagång skett precis inom de områden som mest påverkar de europeiska medborgarna: kvinnornas rättigheter och demokratiunderskottet. Man är dessutom rädd för att konsolidera, eller ge makt åt, den institution som är mest ansvarsfulla, mest demokratiska och mest representativa i Europa, nämligen Europaparlamentet, men man är inte rädd för att ge makt åt de manschettarbetare och byråkrater som håller på att befolka dagens Europa, vilket är ren och skär brist på demokrati. Europa i dag är precis denna demokratiska kontroll och Europa i morgon är det att vi frågar oss vilken kontroll som skall utövas på Europeiska centralbanken med den stora makt som håller på att anhopas.
Herr ordförande för rådet, herr kommissionär, herr ordförande för Europaparlamentet, låt oss fira Romfördragets 40-årsdag genom att helt enkelt säga "mer demokrati för Europa ".

Maij-Weggen
Herr ordförande, egentligen borde det vara en stor festdag idag, för Romfördraget har ju fört mycket gott med sig. Vi bör vara tacksamma mot EU: s fäder, personer som Schumann, de Gasperi och Adenauer, för att de i det rätta ögonblicket visade statsmannaskap, vision och mod. En vision om hur Europa efter två världskrig skulle kunna gå vidare i fred och välfärd. Och mod att också ta de steg som krävs.
Herr ordförande, detta är ingen festdag. Många av dagens regeringschefer och även det nederländska ordförandeskapet visar inte det mod och de visioner som krävs för att åstadkomma de nödvändiga genombrotten i regeringskonferensen. Jag kan nämna tre punkter där det inte alls går bra. Det är temat lika behandling, temat flexibilitet och den tredje pelaren. Först den lika behandlingen, som fru van Dijk redan talat om. Vi har med eftertryck begärt att en bred artikel om lika behandling och antidiskriminering skall tas med i fördraget. Nu ser det ut som ordförandeskapet inte tänker hålla sitt löfte på ett antal punkter, när det gäller äldre, när det gäller handikappade, när det gäller sexuell läggning. Vi anser detta vara oacceptabelt och jag kan försäkra er att parlamentet och vår fraktion inom kort kommer att testa fördraget på denna punkt.
Den andra punkten är flexibiliteten. Den gör oss allt mer bekymrade. Vi kan konstatera att flexibiliteten allt mer hotar att bli en täckmantel för misslyckanden att nå lösningar på andra områden. Inte bara när det gäller utrikespolitiken utan också den inre säkerheten och miljöpolitiken. Och när det blir så innebär tillämpningen av flexibiliteten inte något positivt alternativ utan en täckmantel och en fallgrop som bara kommer att splittra EU. I den föreliggande resolutionen ställs därför ett antal hårda villkor för flexibiliteten, av vilka det viktigaste är kravet på att demokratisk kontroll skall utövas. Och det faktum att det nederländska ordförandeskapet inte heller tycker att det är nödvändigt att bringa jordbruksbudgeten under demokratisk kontroll är ju också ett dåligt omen.
Flexibilitet utan demokratisk kontroll är också oacceptabel för oss.
Och så kampen mot den internationella brottsligheten. Om detta område inte förs in under den första pelaren, och hittills har vi inte sett några officiella papper som tyder på detta, och om besluten inte kommer att fattas med kvalificerad majoritet, kommer vi inte att kunna lösa detta problem inom EU. Detta innebär att vi helt enkelt inte kommer att kunna få grepp om narkotikahandeln, människohandeln och vapenhandeln och att Europol kommer att förbli en svag institution. Det nederländska ordförandeskapet har i själva verket avsagt sig ledningen på detta plan eftersom man vill hålla narkotikaproblemet utanför den tredje pelaren eller utanför det första kapitlet i fördraget. Men på detta sätt kan vi ju se hur den inre pelaren och den internationella brottsligheten blir till gisslan tack vare de nederländska " kaffestugorna" .
Herr ordförande, det finns inte något grönt ljus när det gäller regeringskonferensen. Inte ens ett gult. Signalen visar rött. Och rött är ju blygselns färg. Blygseln hos ett råd som inte mäktar göra det som gjordes på femtiotalet, nämligen att visa mod och vision. Det råder ett slappt tillstånd när det gäller regeringskonferensen. Vi får se vad som blir av det, men jag hoppas att det blir en förbättring, annars kommer vår kritik till slut att bli hård.

Barros Moura
Herr ordförande! När enhetsakten antogs 1986, påstod Altiero Spinelli i denna kammare, med sin politiska och moraliska auktoritet, att berget hade fött en råtta. Vad skulle han säga i dag, om tvingades uttala sig om den nuvarande regeringskonferensen?
Den tydliga politiska oförmågan att ta itu med de problem som har att göra med utvidgningen och de oklarheter som finns på väg mot den gemensamma valutan, genom Europas effektiva djupgående politiska och sociala integration, har fått regeringarna att lyfta fram den interna säkerheten och det förstärkta samarbetet som beslutsteman.
Det är riktigt att den ökade brottsligheten och medborgarnas osäkerhet inför enandet av det europeiska området efterlyser en gemensam och handlingskraftig svarsförmåga, vars brist är en allvarlig faktor för prestigen för och förkastelsen av själva unionstanken. Det är nödvändigt att regeringskonferensen svarar på det här på demokratiska villkor.
Det förstärkta samarbetet presenteras som ett medel för att få fart på byggandet av Europa och för att överkomma vissa länders motstånd. Men hur skall det förstärkta samarbetet förstås, utan att man dessförinnan i fördraget säkerställt utvidgningen av den kvalificerade majoriteten, som just är till för att förhindra de blockeringar som sker till följd av vetorätten?
Inför de kända förslagen är det helt klart att kravet på att användandet av det förstärkta samarbetet inte skall leda till ett Europa à la carte samt garantera politisk institutionell enhet, jämlikhet mellan medlemsstaterna och ekonomisk och social sammanhållning. Det är dock inte garanterat att det blir så.
Man måste tvärtom frukta att detta kan vara ett sätt att inrätta ett autentiskt styrelsesystem, som vi bara skulle förkasta och bekämpa. Den oroande tendensen hos IGC: s förslag om en minskning av Europaparlamentets egna befogenheter, skulle komma att försvaga det demokratiska och medborgerliga underskottet ännu mer.
Herr ordförande, genom att stödja detta resolutionsförslag, vill vi i demokratins och solidaritetens namn framförallt motsätta oss den planerade fragmentariseringen av unionen genom dessa oförståndiga förslag.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande, jag anser att ihågkommandet av en så i högsta grad historisk tilldragelse som undertecknandet av Romfördraget inte bara skall begränsa sig till att återuppliva minnet av en förgången händelse, hur ärofull den än har varit. Jag anser, herr ordförande, att när det gäller en så grundläggande händelse, en händelse som gav vår kontinent ett nytt ansikte, så är det viktigt att extrahera det väsentliga, principerna och värdena, tolka dem och analysera dem med tanke på framtiden och framförallt se dem som stimulans för det som skall komma.
Jag anser att den insikt som vi kan få ut av läget i dag är kristallklar. Jag anser att ett synsätt där vi ser Europa i huvudsak baserat på det materiella, är helt legitimt. Men som motvikt till detta synsätt, som baserar sig på det finansiella saldot, på begreppet nettobetalare eller nettoförmånstagare, anser jag att det är dags att återigen vända blicken mot de värden som inspirerade grundarna av Europa: begrepp såsom fred, harmoni och endräkt, förståelse och solidaritet. Vi skall förstå dessa begrepp i skenet av den tid vi lever i, eftersom dagens Europeiska union under en viss tid var en gemensam marknad.
Denna fas är redan förbi, herr ordförande, och vi har övergått från begreppet konsument till begreppen medborgare, gemensam marknad och parlament. Såsom jag förstår det så är det parlamentet som tillsammans med kommissionen skall ge den avgörande impulsen när det gäller den europeiska integrationen, som för närvarande befinner sig i ett avgörande skede. Europa måste vakna ur sin sömn och ta ett steg i rätt riktning, och detta låter sig bara göras med en dos pragmatism och visioner inför framtiden. Detta är det budskap som skall förmedlas till regeringskonferensen: vi skall låta siffrorna tjäna idealen, inte förfalla till kortsyntheten hos dem som tänker mer på nästa val än på de efterkommande generationerna och låta var och en söka sitt intresse i det gemensamma intresset.

Dury
Herr ordförande, jag vill tacka kommissionsledamot Oreja för hans närvaro, eftersom det rör sig om att ställa en fråga till kommissionen för att vi skall kunna ge vårt svar till rådet, som inte är representerat.
Vad skall vi då säga till rådet, om inte att det hycklar, att problemet idag är att få demokratin att framskrida och att regeringarnas mål på sätt och vis är att få regeringskonferensen att backa. I grund och botten förhåller det sig så att de skulle vara nöjda om de kunde avskaffa Europaparlamentet. Dessutom skulle de inte vara tvungna att göra sken av att närvara en dag i månaden. Jag ger tre exempel.
För det första, vid föregående sammanträdesperiod röstade vi igenom en resolution om de mänskliga rättigheterna och Debrélagen. President Chirac blev förtjust över detta och följaktligen frågar sig den franska regeringen i Nationalförsamlingen hur den skall kunna sätta munkavle på Europaparlamentet och förhindra att den hädanefter ger sin åsikt om de mänskliga rättigheterna och den tredje pelaren.
För det andra vägrar vi, under flera månader, att godkänna avtalet med Turkiet på grund av situationen beträffande de mänskliga rättigheterna. Rådet irriteras över denna attityd och följaktligen slutsatserna från Dublin föreslår att en begränsning av parlamentets samtyckesrätt till associeringsavtalen och utvidgningen, och stänger oss därmed ute från avtal med budgetär verkan och påverkar medbestämmanderätten. Av vilken anledning? Därför att vi är besvärliga.
För det tredje talar man om för oss att man gör framsteg inom den tredje pelarens område. Det är mycket bra men i praktiken stänger man ute Europaparlamentet på bekostnad av de nationella parlamenten. Emellertid har de nationella parlamenten en betydligt mer begränsad syn på saker och ting. Dessutom är de manipulerbara därför att de tänker som majoriteten. Och varför vill man inte ge ordet till Europaparlamentet? Därför att de besvärliga!
Under dessa omständigheter riktar sig inte mina frågor till kommissionen utan till rådet. Jag ställer frågan: Vad är ni beredda att verkligen försvara för att demokratin förs framåt? Säg oss ärligt vilka era intentioner är vad beträffar Europaparlamentet?
Det stämmer att vi rubbar cirklar, det stämmer att vi inte är ett konservativt parlament, men detta är priset för demokratin.

Rack
Tack så mycket, herr ordförande! Den tekniska kvaliteten på den europeiska hymnen i morse var skrämmande dålig. Vi måste därför se till att europaprojektet inte går samma väg som hymnen. Vi behöver nytändning. Idag har vi visserligen ett bra skäl att fira fyrtioårsjubileet av Romfördragen. De har givit fred och ett åtminstone relativt välstånd till en stor del av Europa och dess medborgare. Det finns dock också anledning att oroa sig för Europas framtid. Vi har idag tagit upp de viktigaste temana, där vi anser det nuvarande läget vid regeringskonferensens förhandlingar vara fullständigt otillfredsställande. Utan en genuin institutionell reform sätter vi projektet Europa i fråga. Att beslut fattas genom majoritet måste bli obligatoriskt. I framtiden får det inte längre finnas lagar på EU-nivå som stiftas utan fullständigt medbeslutande av Europaparlamentet.
Om det inte inom de återstående tre månaderna sker ett genombrott i dessa båda frågor, kommer det inte att bli någon framgångsrik regeringskonferens. Därmed ifrågasätts också inledningen av de mellan- och östeuropeiska ländernas ansökningsförhandlingar. Som österrikare är jag förbehållslöst för att det skall finnas ett gemensamt Europa, även för våra grannar i öst. Men vi måste därför skapa ett Europa, som är lämpat för och berett att faktiskt ta emot dessa nya medlemsländer. Vi får inte ifrågasätta det som tog fyrtio år att uppnå. Vi måste under de återstående månaderna verkligen göra allt för att komma fram till förnuftiga och bärkraftiga lösningar, framför allt i de viktiga institutionella frågorna, inför vilka rådet hittills konsekvent har skyggat.

Cederschiöld
Herr ordförande! Regeringskonferensen måste skapa nya möjligheter att åstadkomma en inre säkerhet i unionen. Skulle detta misslyckas, får unionens medborgare betala för det i form av ökat våld och ökad brottslighet. Säkerhetsfrågorna kan inte lösas i en union paralyserad av veton och blockader, kanske med 27 medlemsstater. Gräns- och immigrationsbesluten måste effektiviseras om utvidgningen skall bli praktiskt möjlig. Både yttre och inre säkerhet måste bli en del av det nya Europa. Utvidgningens förstärkta säkerhetspolitiska miljö får inte tillåtas leda till försvagad inre säkerhet i unionen. Utan öppenhet, demokrati, majoritetsröstning och rättsstatens domstolskontroll grundad även på medlemsstaternas konstitutioner kan inget effektivt rättsområde skapas på Europanivå. Det kräver preciseringar av internationell kriminalitet, narkotikahandel, terrorism, juridiskt och administrativt samarbete.
Den som motsätter sig mer effektiva gränsöverskridande regler för brottsbekämpning och immigration tvingar fram nya konstellationer som skapar situationer som kan försvaga identitet och tydlighet i vår union. Det är därför en sämre väg än den naturliga vägen att gemensamt skapa ett effektivt rättsområde på demokratins grund. Våra barn och barnbarn kommer att begära juridiska möjligheter till ett tryggt liv. Om rådet kommer att svika ett så självklart krav vore det skamligt.

Maij-Weggen
Herr ordförande, en ordningsfråga innan herr Oreja svarar. Det är många kollegor som har anmärkt på att rådet inte är närvarande. Jag tycker att det förhållandet att vi här för den debatt under den formella beteckningen " frågor till kommissionen" aldrig kan vara ett skäl till att rådet lämnar återbud. Det tyder egentligen på bristande förståelse för parlamentets arbetsordning. Detta borde det nederländska ordförandeskapet känna väl till.
Efter vad jag har förstått kommer det i morgon ännu ett muntligt ändringsförslag till resolutionen. Jag tycker att det är bra att vi en gång för alla slår fast att det nederländska ordförandeskapet och även andra ordförandeskap måste vara närvarande vid alla viktiga debatter i parlamentet. Detta ville ja få sagt innan herr Oreja börjar svara.

Oreja Aguirre
Herr ordförande, jag måste här uttrycka min uppskattning av alla de olika inlägg som har anförts. Jag måste konstatera att de är av yttersta vikt för mig med tanke på det arbete som jag utför i kommissionens namn vid regeringskonferensen.
Jag har något jag vill säga er, eftersom jag har noterat en anda av pessimism i många av de anföranden som vi har hört. Jag vill säga er att regeringskonferensen inte ännu ordentligt har kommit in i sin slutliga fas, som är förhandlingsfasen. De av er som har erfarenhet av de tidigare regeringskonferenserna år 1983 och 1991 känner till att den egentliga förhandlingsfasen kommer först på slutrakan. Därför har det inte ännu förekommit egentliga förhandlingar. De inledande förhandlingarna startade för några få veckor sedan. Vi har hittills bara haft monologer och någon enstaka dialog, men det har inte förekommit några egentliga förhandlingar. Dessa håller på att sätta i gång eftersom nu har vi tillgång till de texter som utgör artiklarna som diskuteras. Det som jag därför vill säga er är att parlamentet spelar en mycket viktig roll i ett läge som detta. Jag anser att allt det som parlamentet gör för att tydligt uttrycka sina ställningstaganden är avgörande eftersom största delen av fallen också delas av kommissionen. Och jag kan inte påminna mig om att det t.ex. vid anförandena av kommissionens representanter vid regeringskonferensen skulle ha förekommit en enda motsägelse. Jag har alltid efter dessa inlägg vid konferensen påtalat den grad av samstämmighet som råder. Därför anser jag att detta är en verkligt avgörande stund. Vi står i väntan inför den 25 mars men i praktiken också i väntan inför Europeiska rådet i Amsterdam. Det är en avgörande situation och vi skall följa med vad som händer.
Jag kan dock inte svara, eftersom det inte har förekommit några egentliga frågor till kommissionen, vilket är ett bevis på den stora enighet som råder. Det har tagits upp en del teman, t.ex. en fråga som ställdes av Dell'Alba och som är en fråga eller ett yttrande som också professor Medina har gjort, professor och auktoritet - det gläder mig att se honom här - som har ställt frågan om vilken som är Europaparlamentets andel när vi talar om det fördjupade samarbetet. Ni känner till vilken ställning kommissionen har tagit. Det är samma ställning som parlamentet har. Jag anser att man inte kan bryta parlamentets enighet. Det vore ingen mening med det och detta är den ställning som vi har framfört både i vårt yttrande och speciellt i de inlägg som jag har anfört vid regeringskonferensen.
Jag vill också säga några ord i anslutning till ett tema som Anastassopoulos har hänvisat till i sitt omnämnande av kommissionens roll. Bland det svåraste som finns är att känna sig själv. Sist och slutligen är de bara kommissionen som, efter att ha uttalat sig i fråga om de övriga institutionerna, har uttalat sig om vad den tänker om sig själv. Jag vill här kommentera ett uttalande som Anastassopoulos har gjort, där han talar om primära och sekundära kommissionärer. I detta är jag inte överens med honom. Det finns inga primära och sekundära kommissionärer, det finns kommissionärer som har tilldelats en portfölj och det finns kommissionärer som inte har tilldelats en portfölj, men det betyder inte att de senares uppgifter skulle vara mindre viktiga. Tillåt mig här anföra en personlig förtrolighet: jag minns att när jag inledde förhandlingarna om Spaniens inträde i Europeiska gemenskaperna så hade kommissionär Natali en central roll bland de övriga, eftersom han hade ansvaret för utvidgningsfrågorna, utan att ändå ha någon portfölj.
Det som jag dock anser vara viktigt är en god balans. Här tror jag inte nödvändigtvis att det att inneha eller inte inneha en portfölj, så länge som det finns en korrekt fördelning av uppgifter mellan ett antal kommissionärer som har tilldelats portfölj, skulle betyda en indelning i primära och sekundära kommissionärer. Däremot tror jag att man har strävat efter att stärka en sak som vi anser vara väsentlig: kommissionens legitimitet. Och i detta hänseende har vi påvisat Europaparlamentets roll vid valet av ordförande och vid godkännandet av kommissionärskollegiet. Jag anser detta vara väsentligt. Jag försäkrar er att jag, som har tillhört det tidigare kommissionärskollegiet, upplever mig nu ha större legitimitet, bland annat för tillfällena att höra kommissionens ledamöter innan det slutliga godkännandet. Därför anser jag att allt som innebär stärkning av legitimiteten är något positivt.
Slutligen vill jag också svara på en fråga ställd av Frischenschlager, som konstaterar att det inte fanns några överenskommelser vid konferensen och att det inte räcker med att säga att det finns hopp om man inte säger hur. Jag tar mig friheten att svara att det är helt möjligt att inte vara överens angående kommissionens frågor men kommissionen har för det första avgett ett yttrande i vilket den uttalar sig angående alla punkter. För det andra så uttalar vi oss kontinuerligt och här har jag uttalat mig konkret om vad vi anser om den gemensamma utrikesoch säkerhetspolitiken, vad vi anser om parlamentets roll och kommissionens roll i den tredje pelaren. Vi uttalar oss kontinuerligt och jag har möjlighet att göra det regelbundet framför utskottet för institutionella frågor. Jag vill också få fram att detta möte har varit mycket berikande för mig, möjligheten att vara närvarande och få ta del av parlamentet i dessa avgörande tider, eftersom parlamentet med sin demokratiska representation spelar en så central roll.
Jag vill därför närma mig parlamentet med en önskan i en så viktig och kritisk situation som den vi befinner oss i, i väntan inför den 25 mars och framför allt i väntan inför regeringskonferensens avslutning: att vi alltid tar del av andan i parlamentet för att kunna gå vidare i rätt riktning.

Van Dijk
Herr ordförande, det är synd att jag måste förlänga det här, men jag ställde ju en konkret fråga till kommissionären. Den fick jag inget svar på och det skulle jag gärna vilja få. Jag frågade honom nämligen vad kommissionen anser om att rådet hyser den uppfattningen att antidiskrimineringsbestämmelserna för äldre, handikappade och homosexuella redan finns med i det nuvarande sociala åtgärdspaketet, eftersom jag trodde att kommissionen alltid brukat säga att det ännu inte finns någon rättslig grundval för dem. Jag skulle alltså vilja få veta från kommissionen om den anser att det nederländska ordförandeskapets mening är riktig eller om man inte kan ställa upp på den.

Oreja Aguirre
Jag hade i själva verket nog gjort en anteckning om saken, men med alla de papper som samlats, glömde jag svara på frågan.
Jag konstaterar här att detta är en fråga som ännu är öppen. Man har i anslutning till detta tema godtagit principen om icke-diskriminering, som bör finnas upptagen i fördraget. Detta innebär ett betydande steg framåt, eftersom min uppfattning är - och detta är även kommissionens ställning - att en central tanke är en sådan som påverkar medborgarna, och medborgarna är lika med de mänskliga rättigheterna, som skall regleras på ett ickediskriminerande sätt.
Beträffande uppräkningen av vad man förstår med icke-diskriminering har det funnits två kriterier: ett där man har en lång lista över vad man förstår med icke-diskriminering och ett annat där man har en allmän beskrivning.
I fråga om den konkreta beskrivningen har en del av deltagarna i regeringskonferensen ställt en fråga om huruvida detta inte betydde - speciellt i fråga om handikappade personer - något som var fastställandet av en rättslig grund och att detta definitivt skulle innebära att det framdeles skulle finna gemensamma principer. Konferensens övriga deltagare ser inte en sådan avsikt. Därför vill jag här konstatera att frågan är öppen och att den i april ännu måste genomgå ny behandling. Därför kan vi just nu inte komma med förhandsuppskattningar eftersom det nederländska ordförandeskapet inte ännu har uttalat sig slutligt i frågan. Jag försäkrar, van Dijk, att jag har noterat era önskemål, och jag tror att min ställning ligger mycket nära er, och jag hoppas kunna ge ett svar i denna kammare eller i utskottet för institutionella frågor när denna fråga återkommer på föredragslistan vid regeringskonferensen i april.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstning kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.55 och återupptogs kl. 21.00.)

Riktlinjer för 1998 års budget
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0080/97 av Tillich för budgetutskottet om riktlinjerna för 1998 års budget - Avsnitt III - kommissionen; -A4-0079/97 av Tomlinson för budgetutskottet om riktlinjerna för 1998 års budget - Andra avsnitt.
Tillich
Herr ordförande! Låt mig först uttrycka ett hjärtligt tack till fackutskotten i detta parlament för det goda samarbetet vid utarbetningen av guidelines och samtidigt tacka närvarande kommission men även det nederländska ordförandeskapet för den öppna atmosfär som hittills härskat vid förhandlingarna om dessa guidelines . Jag tror att allt detta bildar en god grundval också för de fortsatta förhandlingarna angående 1998 års budget.
Europeiska unionens budget för år 1998 kommer liksom för år 1997 att baseras på kravet om effektivitet och öppenhet, men den bör även begränsas till program och projekt som medför ett europeiskt mervärde. Därmed ska vi ge ett bidrag till att öka sysselsättningen och till den sociala och ekonomiska utvecklingen inom den Europeiska unionen och samtidigt stöda medlemsländerna i deras ansträngningar att uppfylla konvergenskraven för att fullborda den ekonomiska och monetära unionen.
I det här sammanhanget är det mycket viktigt att kommissionen gör en bättre uppskattning om utgifterna inom jordbruksområdet, något vi som parlament kommer att kontrollera. Det är också viktigt att de konsekvenser som följer av jordbrukspriserna tar sig uttryck redan i kommissionens preliminära budgetförslag.
En nolltillväxt, såsom det krävs av några medlemsländer, tycks mig orealistisk. Europeiska parlamentet kommer endast att bifalla en moderat ökning av budgeten om de aktuella problemen - alltså skapandet av en reserv under jordbruksriktlinjen, den felande rättsliga grunden, budgetposterna för den andra och tredje pelaren med Europaparlamentets medbeslutanderätt och klassificering av utgifterna - kan lösas på ett för parlamentet acceptabelt sätt.
Europeiska parlamentet kräver samtidigt att regeringskonferensen inte företar några förändringar i Europeiska unionens budgeträttigheter, som kunde leda till en begränsning av Europaparlamentets budgeträttigheter. Förste föredraganden föreslår följande prioriteringar för år 1998: bekämpning av arbetslösheten genom koncentrering av de europeiska medlen på investeringar och sysselsättning, stöd till de små och medelstora företagen för att skapa framtidskraftiga arbetsplatser genom lån till nydanare, att inleda processen om att förbereda ansökarländernas anslutning till den Europeiska unionen, att skapa ett lämpligt instrument för att göra det lättare att inkludera dessa länder i samtliga politiska frågor, samtidigt inleda en anpassningsprocess för politiken i Europeiska unionen under hänsyn till de specifika problem som uppstår för medlemsstaterna på grund av utvidgningen, stöd av redan bestående ungdoms- och utbildningsprogram med otvivelaktig multiplikatoreffekt samt att övervinna dödläget för kulturprogrammen.
Nu några ord om de enskilda kategorierna. Kategori 1: Denna intar nyckelpositionen för den av rådet önskade framgången med 1998-års budget. Kommissionen och rådet måste dock vara på det klara med att även om den allmänna budgeten ökar med 3 %, om strukturfonderna inte vidrörs som beslutats i Edinburgh och övriga kategorier uppvisar en nolltillväxt, de ändå måste finna 2, 3 miljarder ecu inom jordbruksområdet om de ämnar gå i riktning mot nolltillväxt. OK, vi inväntar era förslag.
En anmärkning om greening inom jordbruksområdet. Här gäller det varken mer eller mindre än den av parlamentet föreslagna och av kommissionen verkställda införlivningen av miljövård i alla övriga politiska områden inom Europeiska unionen. Jag föreslår därför att berörda utskott - jordbruks- och miljövårdsutskotten - under närmaste månader kommer överens om hur detta skall kunna realiseras.
Nu till kategori 4: Prioriteringen för år 1998, ser enligt förste föredragandens förslag ut på följande sätt: Det viktigaste kommer att bli att skapa ett instrument för att förbereda ansökarstaternas EU-inträde. Detta instrument avser för år 1998 strukturella förändringar inom kommissionens avdelningar och ett program för en förberedande anslutningsfas och de till denna relaterade behov.
Vi väntar oss att kommissionen lägger fram förslag i denna fråga i god tid före den första behandlingen. Vad den låga realiseringsnivån inom både Phare, Tacis och Meda beträffar, så handlar det om skattemedel från den Europeiska unionen. Om gåvorna inte finner några adressater i mottagarländerna, så har det sina skäl.
Angående kategori 5: Här gäller det att förbättra den administrativa förvaltningen. De tröga eurokraterna måste förvandlas till en effektiv servicemyndighet för den europeiska medborgaren och för de europeiska företagen. Jag vädjar till er att bifalla guidelines i morgon.

Tomlinson
Herr ordförande! Förslaget till riktlinjer för budgetförfarandet för 1998 för de andra institutionerna är mycket tydligt. Inom den allmänna ram som anges i styckena 1 till 4 gör man det fullständigt klart att de omständigheter vi står inför inte är stränghet, men de uppmuntrar inte till något som liknar slöseri. De är tillräckliga utan att uppmuntra till någon form av omåttlighet. Vi talar där mycket tydligt om nödvändigheten av att hedra alla våra interinstitutionella överenskommelser att hålla oss under gränserna för det ekonomiska perspektivet, och vi påpekar att den treprocentiga ökningen av anslagen inte bör utgöra ett mål som skall uppfyllas, utan en riktlinje som inte skall överskridas.
Det hänvisas mycket klart i betänkandet till personalstyrkan som, utan att här gå igenom alltsammans, påpekar att man i själva verket haft en ökning på 23 % av personalanslagen de senaste tio åren. En del därav har hängt samman med posterna relaterade till utvidgningen, men det viktigaste stycket är stycke 10, som alldeles tydligt anger att budgetutskottet till denna kammare anbefaller den uppfattningen att, liksom under 1997, inga nya poster bör tillkomma 1998 för de andra institutionerna totalt sett. Det påpekar emellertid de särskilda omständigheter som revisionsrätten kommer att ställas inför. Revisionsrätten har av Maastrichtfördraget ålagts skyldigheten att förbereda revisionsförklaringen. För att tillräckligt många personer skulle kunna arbeta därmed har det vanliga, produktiva revisionsarbetet blivit lidande, vilket måste beaktas i detta stycke av budgetmyndigheten.
Med avseende på personalstyrkan betonas särskilt nödvändigheten av att varje utnämnande myndighet motiverar varje förslag till befordran av en befattning, så att vi inte bara får övergripande förslag, utan också motiveringar avseende dem.
Stycke 12 avser ett minimalt anlitande av externa konsulter. Jag bör här göra en sak fullständigt klar för kammaren: det här betyder inte att sådana inte skall användas, utan att de bara skall användas där deras expertkunnande är specifikt nödvändigt för att komplettera parlamentets arbete.
Jag övergår nu till den del av betänkandet som avser anslag för byggnader och lager. Jag vill särskilt göra kammaren uppmärksam på stycke 15, där vi ånyo bekräftar Europaparlamentets policy om fastighetsförvärv på så kort tid som möjligt, i enlighet med övriga budgetkrav. Detta är verkligen avsett att vara en bekräftelse av parlamentets presidiums gällande ståndpunkt, där man talar om inköp över en 10-årsperiod. Den fortsätter med att rekommendera detta som en lämplig politik för andra institutioner och manar till ett samarbete mellan institutionerna för att detta mål skall snabbas upp.
Jag övergår nu till den del av betänkandet som handlar om informationsteknologi och informationspolicy. Detta är naturligtvis ett betänkande som omfattar alla institutionerna, men eftersom vi huvudsakligen är parlamentariker här tar jag ett parlamentariskt exempel. Informationsteknologin medför sådant som är bra, dåligt och betydelselöst. Jag besökte parlamentets webbsida idag. Positivt så upptäckte jag exempelvis att undersökningskommitténs rapport om transiteringsbedrägerier, som presenterades i förmiddags, redan finns tillgänglig på Internet på fem språk: engelska, holländska, svenska, franska och tyska - mycket positivt. Negativt var att jag, när jag var kvar på parlamentets webbsida, försökte ta reda på vad som hände i parlamentets utskott och gjorde den anmärkningsvärda upptäckten att det inte fanns några dokument. Det visar att vår informationspolitik är något av en blandning av både det ena och det andra. Det finns mycket tydliga rekommendationer om nödvändigheten att införa konsekventa normer i vår informationspolitik, i vår informationsteknologipolitik, och inte bara med avseende på dem, utan med avseende på de fantasifulla projekt som är så fantasifulla att alla ledamöter av kammaren inte förstår dem fullt ut, som till exempel Epicentret.
Så det finns mycket tydliga riktlinjer där. Jag anbefaller betänkandet åt kammaren. Det fick ett överväldigande stöd i utskottet och ligger till grund för strävanden att hantera de andra institutionernas budgetar i en enda behandling. Det enda som eventuellt skulle kunna hindra det är förmögenhetspolitiken. Nyckeln till lösningen ligger hos våra frånvarande vänner, våra vänner från rådet som valt att inte vara här med oss i kväll.

Mulder
Herr ordförande! Detta parlaments jordbruksutskott ser fram emot ett gott samarbete med budgetutskottet. Vi tror att båda parter har allt att vinna på att samarbetet är gott, och vi har största förtroende för Tillich att det kommer att gälla även i år. Om vi tittar närmare på förslagen för jordbruket, kan vi konstatera att jordbruket i åratal har haft nolltillväxt. Kanske kan man förklara det så att riktlinjen för jordbruket inte har till syfte att ge ut pengar, det är ett maximum och det står i motsatsförhållande till strukturfonderna, där det finns angivet vad som ska ges ut per år. Jag tror emellertid att det är svårt att för den genomsnittlige medborgaren och framför allt den genomsnittlige jordbrukaren i Europa förklara varför utgifterna för strukturfonderna detta år måste stiga med 8 %, medan det fortfarande finns en reservoar av cirka 30 miljarder av icke utbetalade medel. Vad är logiken med detta, även om det skulle ha avtalats 1992 i Edinburgh? En av de besvärligaste punkterna i anslagen till jordbruket verkar för mig vara att inkomsttilläggen per hektar inte tillämpas. Om mer inkomststöd i stället för prisstöd verkligen blir unionens framtidspolitik, då måste politiken bli trovärdig, och det kan inte förändras genom att man stannar på halva vägen. Jag tror därför, och det står i resolutionen, att vi ännu en gång måste ta en debatt i budgetinstansen om kategori B1. Vad är verkligen obligatoriska utgifter och vad är icke obligatoriska utgifter?
Obligatoriska utgifter är utgifter som utgör stöd för priserna och inkomsterna och de icke obligatoriska utgifterna för andra saker, som snarast skulle kunna höra till kategori B2, där det som jag nyss sade redan finns för mycket pengar. Den diskussionen vill vi gärna ta, herr ordförande.

Souchet
Herr ordförande fisket är som bekant en strategisk sektor för kustområdena i hela Europeiska unionen, där det utgör en källa för sysselsättning och ekonomisk utveckling, som ofta är oersättlig i dessa speciellt sårbara områden. Även om den gemensamma fiskeripolitiken alltför ofta är mer symptomlindrande än positiv till sin inriktning, spelar den inte desto mindre en inte oväsentlig roll, i dessa känsliga områden, en inte oväsentlig roll till gagn för fiskarsamhällena.
Denna gemensamma fiskeripolitik manifesterar sig i ett visst antal delområden, som är direkt kopplade till varandra, även om de uppträder under olika budgetposter. Det är därför, som jag på fiskeriutskottets vägnar önskar, att ni som huvudföredragande, kunde vaka över, att sammanhanget bevaras i vår totala budget, vilket utgör en oupplösligt helhet. Hur skall man kunna omsätta de tekniska bestämmelserna i den gemensamma fiskeripolitiken, om de finansiella resurserna för kontrollsystem tryter? Hur verkställa en vettig plan för inriktningen, om inte strukturfonderna bevaras?
Med detta i åtanke talade jag med budgetutskottets ordförande och med er själv, och jag tackar er, för att ni redan tagit hänsyn till de önskemål, som jag lade fram, även om det fortfarande inte skett fullt ut.
Till slut tillåter jag mig, vad fiskeriavtalen beträffar, att påminna er om, att under sessionen i maj, kommer vi att få uttala oss om Cramptons betänkande om utvecklingen av de internationella fiskeriavtalen. Dessa avtal skapar sysselsättning i ett stort antal strukturellt känsliga kustområden.
Jag påminner om, att dessa fiskeavtal också medverkar till utveckling och stabilitet i ett antal sämre lottade länder, för vilka fisket kan utgöra en viktig resurs, och att bland dessa återfinns vissa av våra partners bland AVSländerna.
Jag ber er därför, herr huvudföredragande, att i sin helhet bibehålla den anslagspost, som svarar mot dessa viktiga avtal.

McNally
Herr ordförande! Jag skulle vilja göra två påpekanden, som talesman för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi - ett rörande forskning och ett rörande energi. Vad gäller forskning och utveckling föreligger samstämmighet såväl bland vetenskapsmännen som i industrin om att forskning som finansieras av EU har en verklig multiplikationseffekt, att den tillför värde. Det är därför än mer av en missräkning att ministerrådet visar så litet ambitioner i sina förslag till finansiering av forskning. Som ni väl känner till så förväntade vi oss att det fjärde ramprogrammet skulle utökas med ett belopp på omkring 700 miljoner ecu. Det är faktiskt en summa av exakt den storleksordningen som behövs för att utöka EU: s forskning. I stället för det, så lägger rådet fram ett snålt förslag om 100 miljoner ecu, varav 35 miljoner ecu är avsedda för ett nytt krisbehov: gällande BSE. Vi anser 100 miljoner vara fullständigt otillräckligt för att öka konkurrenskraften hos industrin i Europeiska unionen och därmed sysselsättningen. USA och Japan satsar sannerligen mer än Europeiska unionen på forskning.
Mitt andra påpekande avser energin. Europeiska unionen påtog sig skyldigheter såväl i Rio som Berlin, som innebar att vi skulle bidraga med avseende på vår andel av klimatförändringen, genom sådana åtgärder som energieffektivitet och förnyelsebar energi. Problemet här ligger i det gamla och vanliga problemet med brist på rättslig grund. Jag vet att kommissionen gör sitt bästa för att anta en ram, inom vilken dessa program kan tas med. Jag hoppas det kommer att bli klart så pass snabbt att tillräcklig finansiering kan göras tillgänglig i 1998 års budget.

Wynn
Herr ordförande! Som ni säger så talar jag å den socialistiska gruppens vägnar. Det första jag vill göra är att gratulera de två föredragandena. Tillich har visat sig ytterst älskvärd i det sätt på vilket han genomfört överläggningarna med de olika grupperna och tagit med många av förslagen, och Tomlinson har uträttat sitt vanliga exemplariska arbete.
Med det sagt måste jag tillägga att Tillichbetänkandet är alldeles för långt, men det är inte föredragandens fel. Vi har här ett dokument som utgör en redogörelse för de framtida huvudprioriteringarna för kommissionens preliminära budgetplan. Det är inte en resolution för förstabehandlingen, vilket många tycks betrakta det som. När det emellertid finns 135 ändringsförslag, och yttranden från 11 utskott, med avseende på riktlinjerna, så är det givet att man kommer att få något mycket mer än det korta och koncisa dokument vi alla önskade oss.
Ni kommer att märka att texten inte hänvisar till en stram budget, som den gjorde förra året. Den anger heller inte uttryckligen att parlamentet är redo att hjälpa till att få ner kostnaderna. Anledningen är mycket enkel: förra året gick parlamentet med på en sådan strategi, i förhoppningen om att rådet skulle återgälda gesten genom att hjälpa oss att lösa några av de problem vi ställs inför, såsom problemen med rättslig grund för många av rubrikerna, och problemet med att nå enighet om klassificering och kostnader, för att nu bara nämna två.
Vår grupp är inte redo att välja den vägen ånyo. Vi är beredda att spela vår roll i parlamentet, när det gäller att få till stånd den bästa budget vi anser kan åstadkommas, och vi är beredda att göra det med gott förtroende för rådet. Vi måste hoppas att rådet kommer att visa samma goda förtroende. Jag nämner det eftersom ni kommer att förstå vår oro när ni ser vårt ändringsförslag till stycke 3.
Samma känsla förmedlas i stycke 4 i föredragandens riktlinjer, där vi förväntar oss att den dialog vi vanligen har med rådet skall löpa smidigare. Tomlinson sade att när vi möter rådet i trepartsdialoger är det som att diskutera med döva. Det är alltid samma procedur, där vi redogör för vår uppfattning och rådet inte reagerar. Vi måste hoppas att våra erfarenheter från de senaste åren av budgetrådet nu kommer till ett slut, och att vi denna gång i stället får en äkta dialog med Ekofin-rådet. Som Tomlinson sade så är det synd att det inte finns någon från rådet här som kan höra det.
Jag sade att riktlinjedokumentet är för långt. Det kunde ha gjorts betydligt bestämdare, och det kunde ha gjorts mycket koncist genom att bara bestå av stycke 5.a. Hade vi framfört stycke 5.a hade vi täckt in många av våra prioriteringar med en enda mening, eftersom den prioriteringen handlar om att bekämpa arbetslösheten. Parlamentets budget bör återspegla parlamentets politiska prioriteringar. Min grupps politiska prioriteringar kretsar kring att skapa sysselsättning. Det är politik som skapar sysselsättning vi framför allt kommer att stödja. Det är ett budskap som vi vill skall nå fram till kommissionen och till rådet, för såväl den preliminära budgetplanen som för budgetplanen.
Jag övergår nu till de olika kategorierna. Hade rådet varit här så hade jag ställt följande fråga till det direkt, och jag hoppas att budskapet når fram till det. Om den summeringsprocedur vi talar mycket om skall följas, och om den skall bli meningsfull, så förväntar vi oss rådet att vara uppriktigt därom. Vi vill att det skall vara uppriktigt mot oss och säga att det anser det vara en procedur som rådet och parlamentet måste genomgå för att komma till en slutsats om jordbrukskostnaderna och de därmed förbundna problemen. Om det avser att följa den rutin det följt de senaste två åren, som i stort sett bara består i en charad och utföra det på ett mekaniskt sätt, i full vetskap om att det i slutänden inte kommer att föreligga några verkliga slutsatser, så bör det säga det nu. Om det gör det så spar det massor av tid åt allesammans. Det skulle spara oss tid, det skulle spara oss ansträngningar och vi skulle inte göra oss löjliga genom att följa detta skämt till förfarande - som i mitt tycke är vad det handlat om de två senaste åren. Jag hoppas därför att rådet kan ta saken betydligt allvarligare och jag hoppas att kommissionen kommer att förmedla det till rådet.
När vi nu talar om kategori 1 så vill jag säga till föredraganden att min grupp kommer att stödja ändringsförslag nummer 11, som lagts fram av Rehder och andra. Det finns emellertid ett fel i det och jag ber tjänsterna korrigera det. Det skulle ha lagts fram som ett extra stycke, 10.a, som är nytt, i stället för att ersätta stycke 9. Men med den korrigeringen kommer vår grupp att stödja det.
Avseende kategori 2 har vår grupp ingen avsikt att följa parlamentets åtgärd från förra året, som vi röstade emot, där utbetalningar på 1 miljard ecu togs bort från strukturfonderna. Vi är emellertid bekymrade över problemet med klyftan mellan åtaganden och utbetalningar som inte bidrar till att skapa arbetstillfällen. Det kan mycket väl vara medlemsstaternas fel, men vi måste göra det helt klart för dem som oroar sig över detta, att strukturfonderna bör användas i största möjliga utsträckning, om vi vill få till stånd sammanhållning, välstånd och jobb. Vi stöder stycke 13. Det är bara tråkigt att vi måste ha med en sådan här sak i riktlinjerna.
Vad gäller kategori 3 så har vår grupp tidigare betraktat transeuropeiska nät och forskning och utveckling såsom nödvändiga medel för att skapa arbetstillfällen i framtiden, som fallet är när vi hjälper små och medelstora företag. Vårt ändringsförslag avseende stycke 21 skall ange att vi inte bara talar om olika typer av vägar när vi talar om transeuropeiska nät, och ändringsförslaget avseende stycke 22 skall klargöra vad som gäller för de 200 miljoner ecu som avsatts för forskning och utveckling. Också i kategori 3, inte bara i de stora programmen utan också på de mindre rader som parlamentet betraktar som prioriteringar, såsom ungdom, utbildning och kultur, kommer vi också att ge vårt fulla stöd.
Vad gäller utrikesfrågor så måste kommissionen verkligen fästa avseende vid styckena 27 och 28. Låt mig tillägga: Vi skojar inte när vi talar om PHARE och TACIS. Vi förväntar oss något mycket mer konkret av det preliminära budgetförslaget. Vid våra debatter i budgetutskottet har vi gjort det helt klart att de nuvarande målsättningarna för PHARE inte kan behållas, och nyckelordet bör vara " föranslutningsstrategi" . Rörande kategori 5 är texten helt tydlig och jag har inga kommentarer till den.
Vad slutligen Tomlinsons rapport beträffar så kan ni se att den är ytterst väl utarbetad. Tomlinson har använt så många personer som möjligt. Det föreligger bara ett ändringsförslag i kammaren och det tycker jag säger allt.
Jag skulle vilja tacka vår egen generalsekreterare och generaldirektören för personal och finans för att ha varit med vid denna sammankomst här i kväll, och för att ha visat ett sådant intresse för dessa riktlinjer. Det är förbaske mig mer än vad som kan sägas om rådet.
(Applåder)

Elles
Herr ordförande! Liksom föregående talare vill jag gratulera båda våra föredragande här i kväll. Mina kommentarer kommer huvudsakligen att inrikta sig på Tillichs betänkande och kommissionens rapport över kommissionens budget för 1998. Jag vill emellertid säga att Tomlinson utfört ett utsökt arbete med denna rapport. Vi vet alla att han är en man som ser framåt, ungefär som Läderlappen besöker sin webbsida, och vi gillar att han ligger före oss när det gäller dessa informationsteknologier och att han ser till att god försorg dras om parlamentet.
För att så gå till Tillichs betänkande så skulle jag vilja gratulera föredraganden. Det innehåller koncisa riktlinjer så att vi förmedlar ett tydligt budskap till kommissionen och rådet här i kväll. Det är synd att rådet inte är här. Det lovar inte gott för fortsättningen av vår dialog. Vi förstår att ordförandeskapet inte intresserar sig riktigt lika mycket för en sådan daglig process som årsbudgetförfarandet nu håller på att bli.
Å Europeiska folkpartiets grupps vägnar skulle jag vilja klarlägga vår ståndpunkt som grupp. I 1997 års budget inriktade vi oss på att vidmakthålla våra åtaganden enligt det interinstitutionella avtalet, som vi då inte ville se försvinna, och vi vill heller inte se det försvinna under detta budgetförfarande. Vår andra programpunkt var att satsa på en nolltillväxt, eller nästan nolltillväxt, i 1997 års budget, när Europeiska unionen förbereder sig för en gemensam valuta.
Ståndpunkten i år kommer att vara något annorlunda i så måtto att rådet är berett att föra en dialog med parlamentet, eftersom en del av budgetmyndigheten omfattas. Det ger mig anledning att ta upp tre specifika frågor med avseende på förberedelserna för 1998 års budget. För det första vill vi se ogjorda uppgifter lösta och vi uppmuntrar kommissionen och det holländska ordförandeskapet att i synnerhet inrikta sig på frågan om rättslig grund. Den har varit på efterkälken en tid nu och vi anser att den nu bör lösas till fullo före den första behandlingen av 1998 års budget.
På motsvarande sätt vill vi säkerställa att parlamentets krav med avseende på regeringskonferensen, i synnerhet exemplet obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter, tas upp inom ramen för regeringskonferensen och att vi hittar fram till en tillfredsställande lösning på den.
För det andra så är riktlinjerna ytterst tydliga vad gäller specifika prioriteringar. De redovisar tre prioriteringsområden för oss. Europeiska folkpartiets grupp vill säkerställa att de projekt som har en multiplikationseffekt, som ger verklig valuta för EU: s pengar, inte avvisas bara för att kommissionen eller rådet i sina bidrag till riktlinjerna vill att vissa projekt som parlamentet finner angelägna skall avvisas. Vi vill säkerställa att vi får valuta för pengarna, och vi kommer att insistera på att det skall föreligga klarhet med avseende på det sätt som analysen genomförs på för de olika posterna. Vi kommer att granska kommissionens rapport om detta.
Slutligen så är den viktigaste delen av denna budget - och jag tror att min grupp delar denna uppfattning - föranslutningsstrategin. Terry Wynn har med rätta påpekat det i styckena 27 och 28. På gränsen till nya utmaningar för Europeiska unionen vet vi att kommissionen kommer att komma med rapporter senare i år, om vilken slags strategi vi bör välja för utvidgningen av Europeiska unionen under nästa årtionde. Det är förvisso i 1998 års budget som vi måste beakta detta som ett första steg.

Giansily
Herr ordförande, ni ser, att i dag har ni till slut spontant gett mig ordet, vilket jag personligen gläder mig över. Saken är viktig. Den eggar inte alltför ofta till entusiasm bland massorna, eftersom de som finns här, är de gamla vanliga, det vill säga ledamöterna i budgetutskottet, kommissionären Liikanen, budgetutskottets administratörer. Men eftersom alla dessa med tiden kommer att känna mig väl, är jag säker på, att ingen bland dem kommer att kräva, att jag visas ut, och jag kommer att seriöst och lugnt kunna ge uttryck för min grupps åsikt om budgetens riktlinjer och om betänkandena från Tillich och Tomlinson, som jag gratulerar för deras arbete.
Den ekonomiska kontext, som dessa riktlinjer avser, är ny. Nu gäller det för marknaden att ta hänsyn till att införandet av den gemensamma valutan är nära förestående. Jag är framför allt övertygad om, att trycket på de europeiska valutorna, som under de senaste året berikat spekulanterna, i hög grad berott på den osäkerhet marknaden hyst om resultatet beträffande den gemensamma valutan. Räntesänkningarna, spararnas återkomst till de europeiska börserna, den kraftiga minskade avkastningen från investeringsfonder, dollarns stigande värde är allt tecken på att de ekonomiska aktiviteterna i Europa är på väg att återgå till det normala och hopp om en förnyad tillväxt, som ju är den enda verkliga förutsättningen för impulser att skapa nya arbetstillfällen.
Det är därför, som vår grupp stödjer första punkten under "Allmänna kommentarer " i herr Tillichs betänkande, och speciellt har jag fastnat för följande fras: "som stöder medlemsstaterna ytterligare i deras ansträngningar för att uppfylla Maastrichtfördragets konvergenskriterier ". Jag tror, att man till detta måste tillägga, - för att anknyta till kollegan Wynns inlägg nyss, då han sade, att vi vill ha den bästa möjliga budgeten, - att den bästa möjliga budgeten är inte den största möjliga budgeten, utan den där anslagen utnyttjas på bästa möjliga sätt. Och jag tror inte, att ökningen av budgetvolymen för 1998 är den helt avgörande frågan. Det avgörande problemet är att veta, när vi äntligen uppnår en verkställighetsgrad som är maximal.
Det är orsaken till, varför vi naturligtvis stödjer de fyra prioriteringar, som budgetutskottet definierat, ty dessa fyra inbegriper en, som jag anser verkligen vara viktig. Jag vill här tala om att utnyttja den potential som de små och medelstora företagen erbjuder för att skapa sysselsättning, eftersom hoppet om en förnyad tillväxt är den enda reella förutsättningen för att på nytt få igång skapandet av arbetstillfällen.
Vad beträffar jordbruket, är vi också framdeles anhängare av principen om obligatoriska utgifter, och jag skulle än en gång vilja upprepa: jordbruksbudgeten är inte någon budget, den är ett reglerinstrument för marknaden, som bör bedömas i ekonomiska och inte i budgetmässiga termer. Det är för övrigt ett av skälen till att jag ofta är oense med kollegan Brinkhorst. Detta har emellertid inte hindrat mig från, att under budgetutskottets möte stödja hans ändringsförslag, som för närvarande utgör punkt 4 i Tillichs betänkande, eftersom jag tror, att upprättandet av en verklig dialog med rådet är en essentiell förutsättning för att vår budget skall lyckas. Jag vill också ta tillfället i akt, för att än en gång säga, att jag är chockerad över att se, att rådet inte är närvarande för att lyssna på oss.
Vad beträffar utnyttjandet av anslagen, är det klart, att det betydande underutnyttjandet av anslagen från Phare och Tacis bör ge anledning för oss att allvarligt överväga en omdisponering av anslag som inte utnyttjas. Jag anser inte, att man kan acceptera att finna sig i att ha tre miljarder ecu, som inte förbrukats, och som återgår till medlemsstaternas statskassor, samtidigt som vi står inför skriande behov inom andra sektorer.
Jag stöder naturligtvis intensifierade ansträngningar för och tilläggsfinansiering av minröjningen i f.d. Jugoslavien, eftersom jag tror, att man inte kan återföra flyktingar till f.d. Jugoslavien innan husen är återuppbyggda, och man kan inte återuppbygga bostäder förrän efter en minröjning.
Jag kommer att fatta mig mycket kortare beträffande Tomlinsons betänkande, och gör bara en kort anmärkning om anslagen för byggnader och lager. Vi är i en onormal situation vad byggnaderna beträffar. Hyressystemet för ett parlament, som - åtminstone i grundarnas tanke - är avsett att vara för evigt, borde inte leda till att byggherrarna berikar sig. Och vad beträffar den otroliga affären med källarplanet i "Caprice des dieux " (Gudarnas nyck), hoppas jag, att vi skall finna en godtagbar lösning före slutet på året.
Och till slut, vi kommer i morgon att begära delad omröstning om slutet av punkt 16 i Tomlinsons betänkande. Vår grupp kan inte acceptera ett hemligt avtal som slutits mellan Europaparlamentets ordförande och Storhertigdömets regering.

Brinkhorst
Herr ordförande! Som föredragande av förra årets budget vill jag först av allt önska min efterträdare, Tillich, all framgång, och min gamle vän, Tomlinson, eftersom 1998 återigen är ett avgörande år, kanske inte så mycket ur ekonomisk synpunkt utan fastmer genom det bidrag denna budget lämnar till utvecklandet av den institutionella dialogen.
Som europé och holländare tycker jag det är trist att konstatera att rådets ordförandeskap återigen är frånvarande, som det också var under BSE-debatten. Jag skulle vilja fråga Liikanen vad han förväntar sig av dialogen. 1998 års budget kommer bara att bli lyckosam om ouppklarade frågor, som inte löstes i 1997 års budget, blir lösta. Detta har påpekats av andra. Jag vill bara förstärka detta påpekande genom att säga att om vi inte kan lösa dem, så kommer vi säkerligen att hamna i en konfrontationsfas.
För det andra så är 1998 mycket viktigt eftersom det kommer att visa huruvida faktiskt förefintliga budgetbefogenheter kommer att tas bort eller inte. Detta beror återigen på det frånvarande ordförandeskapet. Pelare II och pelare III kommer att bli mycket viktiga i framtiden, inte så mycket vad pengarna beträffar, utan fastmer när det gäller ansvarighet och demokratisk kontroll.
Prioriteringar har fastställts och det gläder mig mycket att vi har färre prioriteringar i år än vi hade i den första instansen förra året. Det gläder mig att alla kollegor medverkat i detta.
Jag vill också framhäva föranslutningsaspekten. Vi lever i ett skede där Europa mycket snart kommer att bli något mycket mer än de 15 länder det är idag. Det är därför nödvändigt att på nytt utveckla instrument inte enbart för de nya länder som går med, utan för de befintliga länderna. Min grupp kommer att vädja om någonting liknande integrerade förvaltningssystem för länder som för närvarande i Europeiska unionen måste orientera om sig, eftersom de kommer att utsättas för särskilt tryck. Det kan inte utgöra en ursäkt för att försena anslutningen av nya länder, men det kommer i hög grad att underlätta vad som för närvarande ännu inte kan göras.
Avslutningsvis så fortsätter jordbruket att vara viktigt. Ad hoc-förfarandet förra året blev ett misslyckande av interinstitutionella skäl - jag hoppas vi kan lösa det - och dessutom på grund av extrainstitutionella skäl. Jag vill än en gång fråga kommissionen vad den väntar sig att det frånvarande rådet kan göra i detta avseende?

Miranda
Herr ordförande! Den viktiga debatten som vi redan fört i budgetutskottet, eller rättar sagt, själva antalet viktiga förändringar som vår kollega Tillich betänkande orsakade, trots att vi ännu befinner oss i en preliminär fas av budgetförfarandet, får oss att bekräfta det som vi redan säkert visste: det blir ingen lätt väg att gå fram till december.
Och det säger vi inte bara för att vi inte är överens om de grundläggande i de förslag som framlades i den ursprungliga versionen av Tillichbetänkandet. Vi säger det för att vi ännu har förra årets erfarenhet i minnet och särskilt för att vi tror att en fundamental motsägelse har behållits; en motsägelse som kommer ur att det dels existerar kompromisser med en normativ tolkning, som tvingar alla - jag syftar naturligtvis på den i Edinburgh fastställda budgetplanen inom ramen för det interinstitutionella avtalet - och att det dels existerar en viss tendens att försöka hämnas på en ganska mycket mer restriktiv hållning , som grundlagts enligt de riktlinjer som fastställts för den gemensamma valutan, vars huvudsyfte gäller utvidgningen och som särskilt koncentreras till vissa budgetområden, dvs. de strukturella åtgärdernas område.
För vår del vill vi påpeka följande mycket klart och tydligt när det gäller denna fråga: vi är medvetna om behovet att finna möjligheter för utvidgningen, men vi motsätter oss fullständigt att sammanhållningen och andra mål som vi anser som måste prioriteras inom gemenskapen skall offras som medel för att uppnå ett sådant mål.
Det här är det grundläggande i vårt motstånd mot de förslag som vår kollega Tillich ursprungligen formulerade, vilka måste sägas hade en merit som vi inte kan bortse från: den klarhet med vilken de framlades.
Det restriktiva alternativet sammanfattades där utan betydande reservationer, till och med innan kommissionens budgetförslag hade lagts fram och innan man hade startat förhandlingarna med rådet och därigenom kunde hänvisa till subsidiaritetsprincipen.
Arbetslöshetsbekämpningen var begränsad till de belopp som man avsåg att ta från de strukturella åtgärderna; men i stället, och för att understryka den lilla relevans som faktiskt gavs till de sociala problemen, pekade man uttryckligen på en reducering av de sociala målsättningarna och på detta områdes budgetrubriker.
Brytningen med Edinburgh blev tydlig - och inte bara vad avsåg de betalningar som härrör till strukturfonderna - det blev det tydliga resultatet av den inbjudan som riktades till kommissionen för att den skulle skriva in beloppen för åtagandebemyndiganden som motsvarar reella prognoser.
Men samtidigt var man här ganska generös med utvidgningen och också med mycket specifika program, som man uppförde som prioriteringar för nästkommande budgetår.
Förutom de olika uppfattningar som förslagen förorsakade genom sitt innehåll satte sådana förslag också parlamentet i en mycket svår institutionell position: Europaparlamentet blev fullständigt utan resurser i de förhandlingar som skulle ha genomförts med rådet, och det dåliga exemplet från tidigare år upprepades och försämrades troligen.
Vi anser att de omröstningar som genomfördes i måndags i budgetutskottet bidrog till att betydande och positivt förändra det ursprungliga förslaget.
Motiv för oro kvarstår dock.
Det är först och främst djupt motsägelsefullt att klassa det som formulerats som rådets förmodade ställningstaganden som " orealistiska" - en korrekt klassificering, enligt vår mening - med den öppning som ändå till hälften lämnas för en överenskommelse med rådet när det gäller höjningen av budgetens totala maximibelopp.
Och på detta område är det för oss en grundläggande fråga vilken öppning som görs mot skapandet av en jordbruksreserv. Och det är också för att vi ännu inte glömt att det började på det sättet, förra året; alla dessa oförutsedda händelser som resulterade i att Europaparlamentets roll skars ned, särskilt vad gällde de nedskärningar som de flesta i detta hus motsatte sig, tyvärr utan några effektiva resultat.
Det är normalt att hävda att historien inte upprepar sig, men de faktiska förhållandena får mig att vara mer försiktig och att inte upprepa en sådan samlingsplats denna gång, särskilt efter att ha fått reda på vad som sagts av kommissionsledamot Fischler i dag i jordbruksutskottet, och enligt vilket - precis som för ett år sedan - ett klart samband kan fastställas mellan nedskärningarna på jordbrukssidan och nedskärningarna i strukturfonderna.
Det är dock å andra sidan minst sagt konstigt med införandet av punkt 13, som kan vara en pervers läsning, till den grad att man därur kan dra slutsatsen att man skall genomföra en förtida revidering av strukturfondsförordningen, vilket vi naturligtvis inte kan gå i god för.
Andra frågor som vi ännu skulle kunna nämna är frågor som verkligen inte lämnar oss någon ro i budgetförfarandet, men jag vill speciellt nämna en aspekt här: betänkandet av vår kollega Tomlinson. Jag tycker det är ett bra betänkande, som ger kontinuitet och betonar den tidigare positiva inriktningen och som just därför förtjänar vårt stöd.

Müller
Herr ordförande, mina damer och herrar! Föredraganden Tillich visar med sina prioriteringar i princip parlamentet på rätt väg. I praktiken ställer sig dock frågan hur kampen mot arbetslösheten och förberedelserna för utvidgningen österut ska gestaltas rent konkret och kunna uttryckas i siffror. Jag undrar därför: " Vad har de båda frågorna med varandra att göra?" Väldigt mycket, enligt min åsikt, för vi lever redan nu i ett Europa, även om vägarna som leder till upptagning av de 10 länderna i Mellan- och Östeuropa är olika långa. Vi måste vara med och gestalta de strukturella förändringar som pågår i hela Östeuropa och som förstärks och påskyndas ytterligare genom den planerade inträdet i EU. Vi måste även gestalta den strukturella förändring som våra medlemsstater har framför sig med tanke på en industripolitik som delvis kan betraktas som förlegad.
Vad ligger alltså närmare till hands än att gemensamt tänka över de utmaningar som de strukturella förändringar i Öst- och Västeuropa för med sig och lära något av varandra? Vi skulle kunna ställa erfarenheter med vår nuvarande strukturpolitik till förfogande för Östeuropa och egentligen även tvärtom. För detta ändamål föreslår jag att ett specifikt strukturinstrument i den nya underkategorin IIa inrättas som ett supplement till det av föredraganden planerade instrumentet i kategori IV. Därigenom understryker vi även den stegvisa budgetära övergången från utrikes- till inrikespolitik i relation till ansökarstaterna. Genom att bilda en negativ reserv skapar vi samtidigt en tekniskt korrekt lösning som inte berör förpliktelserna som ingåtts gentemot medlemsstaterna.

Dell'Alba
Herr ordförande, herr kommissarie, kära kolleger! Först och främst må det vara mig tillåtet att applådera ordföranden för denna extra prövning han fått utstå den här dagen. Herr ordförande, jag vill alltså för Er uttrycka min oreserverade medkänsla! Jag tackar även generalsekreteraren som för första gången - efter vad jag tror - är på plats vid detta nattliga sammanträde om två betänkanden.
Naturligtvis ger jag även min eloge till de två föredraganden. Emellertid ser jag mig tvungen att uttrycka oro inför deras betänkanden, i första hand inför Tillichs, men delvis också inför Tomlinsons. Beträffande Tillichs betänkande, vilket förbättrats genom ändringarna, hyser jag starka betänkligheter, betänkligheter som jag på dessa korta minuter vill framlägga för er.
Jag anser det otänkbart att parlamentet behandlar den planerade verksamheten utifrån en sträng logik och en budgeterad nolltillväxt, utan att ta hänsyn till resultaten från Amsterdamkonferensen och från vad som kan hända, för det fall EU - genom Guds försyn - lyckas ge konkreta svar på de svåra frågor och utmaningar som vi alla med största allvar talar om, nämligen arbetslösheten, o.s.v.
Jag menar bestämt att det verkar vara en usel början när man så försiktigt och lågmält tar itu med saken, när man redan i mars månad preciserar att man inte tänker öka EU-budgeten med en enda liten siffra, när man inte vill förstärka personalen med en enda person, samtidigt som övriga institutioner genom Amsterdamkonferensen får mer att säga till om - kommissionen kunde få större befogenheter och EU som sådan kunde skaffa sig nya politiska mål. Ja, det är verkligen ingen uppmuntrande början med denna rädsla som får oss att räkna ut hur många årliga avskedanden det blir utöver de nedlagda arbetsplatserna - nästan som om detta bara vore en fråga för oss.
Särskilt vill jag framhäva, herr ordförande, att med tanke på det tema som stod i centrum för debatten under föregående sammanträde och som engagerat parlamentet så till den grad att man nästan beslöt framlägga en motion med kritik riktad mot ordförande Santer och hela kommissionen, så yttras det här inte ett enda ord om den sak som vi i första hand tagit oss an och som kommissionen på vårt initiativ är beredd att stödja, det vill säga åtagandet att verkställa strängare kvalitetskontroll av våra livsmedel så att vi kan bygga en säker grund för en särskild politik för hälsa och föda, en politik som skulle vara konkret och dessutom kontrollerad av kommissionen.
Inte ett enda ord om detta, ledamot Tillich! Jag har här en del ändringar som jag hoppas att Ni noga vill titta på. Vi hade ett gemensamt ändringsförslag som av oförklarliga skäl avslogs. Jag hoppas verkligen att parlamentet vill ta upp det igen för att ge vår debatt ett minimum av logik.
Vad beträffar livsmedelsstöd och humanitär hjälp till tredje världen, har vi diskuterat i vilken mån man följt och utnyttjat dessa budgetlinjer. Vi har även pekat på de ställen där man behöver dra ner. Det finns budgetlinjer - B7210, B7-212, B7-217, B7-219 - som har en utnyttjandegrad på 180, 160, 152 procent. Ja, vad ska vi säga om detta? " Estime important d'évaluer l'efficacité de la politique de l'aide humanitaire." Qu'est-ce qu'on doit évaluer?
I själva verket är det nödvändigt att ge stöd åt denna politik och få den att fungera. Det är även av denna anledning som jag har presenterat ett ändringsförslag som jag hoppas kan bli godtaget.

Ordföranden
Tack Dell'Alba. Dubbelt tack för ert inlägg och era uppmuntrande ord, men jag försäkrar er att detta ordförandeskap har stor uthållighet. Om ni vill förvissa er om det kan ni göra det på fredag morgon då jag fortsätter som ordförande. Men jag måste bekänna att det i allmänhet när ledamöterna respekterar arbetsordningen, och detta är det normala, faktiskt inte är ett arbete att vara ordförande utan ett nöje.

des Places
Herr ordförande, herr kommissionär, efter att ha tagit del av ert betänkande, bäste föredragande, tillät jag mig att jämföra ert förslag med kommissionens gällande prispaket för jordbruksprodukter åren 1997-1998.
Resultatet gick snabbt att få fram: en allmän budgetökning med 3 %, en ökning av jordbruksbudgeten med 0, 5 %, en ökning av strukturfonderna med 8 %. I klartext en sänkning av jordbruksbudgeten i förhållande till riktlinjen, under förevändning att medel som avsatts till jordbruksfonden (EUGFJ) inte utnyttjats under flera år, och en ökning för strukturfonderna, fastän alla vet, att vi inte utnyttjar 70 % av anvisade medel. Två viktsatser, två måttstockar: vi måste få en förklaring, varför.
Ert förslag för jordbruket, som är en kopia av kommissionens, leder - och kommer att leda - oss i stora svårigheter inför de internationella förhandlingarna 1999. Om dessa förslag godkänns i sin nuvarande form begår Europa ett allvarligt strategiskt misstag genom att minska bidragen till storjordbruken. Jag tillåter mig att påminna er om, att samtidigt som vi diskuterar detta, är det i själva verket det motsatta som sker i Förenta staterna. Deras nya lagstiftning garanterar spannmålsodlarna en ersättningsnivå fram till år 2000 på minst motsvarande nivå som tidigare. Våra konkurrenter kommer alltså att stärka sina företag och vinna marknadsandelar. Vi gör som vanligt tvärtemot och vi kommer - eller ni kommer - att bära ansvaret för detta.
Ställda inför denna situation lägger vår grupp fram två enkla ändringsförslag, som har det enda syftet att slå vakt om vårt jordbruks framtid. Å ena sidan måste Europeiska unionen hålla sina åtaganden inför våra jordbrukare och å andra sidan får inte konvergenskriterierna från Maastricht utgöra ett alibi.
Samtidigt som svagheterna i kommissionens förslag konstateras är det alltså nödvändigt att bibehålla principen om obligatoriska utgifter för samtliga jorbruksposter i budgeten. Jag kan inte föreställa mig, herr föredragande, att ni - nu när Romfördraget fyller fyrtio år - inte skulle vara medveten om den stora framgången för denna gemensamma jordbrukspolitik, när ni nu fördömer den.

Le Gallou
Herr ordförande, även om jag står i opposition till regeringen i mitt land, finner jag ministerrådets ståndpunkt vara mer förnuftig än kommissionens och vårt parlaments.
Den höjning av utgifterna med 3 %, som föreslås anser jag vara alltför stor. I inget land i Europa ökar motsvarande utgifter, dvs. utgifterna för investeringar eller utgifterna för stöd och bidrag. De står stilla, eller till och med minskar. En verklig återhållsamhet är följaktligen inte en ökning med 3 %, utan att man åtminstone håller utgifterna på oförändrad nivå. Den enda godtagbara ökningen av skattetrycket och av de offentliga utgifterna i Europa är ingen ökning alls. Detta vore ett kraftfullt budskap till den skattebetalande medborgaren.
Tillåt mig en liten utvikning. I städerna i Sydfrankrike, där väljarna har valt borgmästare, som tillhör min politiska åskådning, Nationella fronten, kommer de lokala skatterna att sänkas 1997. Det är något som mottagits utomordentligt väl både av allmänna opinionen och skattebetalarna. Det är ett oerhört kraftfullt budskap. För vårt parlament vore det bra att följa exemplet, desto hellre, som de ökningar man förelagt oss, i huvudsak motiveras med en ökning på 8 % av strukturfonderna. Denna ökning är inte realistisk. Den är inte realistisk eftersom ingen svävar i okunskap om, eftersom det sagts tidigare, att skillnaderna mellan beviljade anslag och utnyttjade anslag är betydande. Att planera för alltför stora utgifter, som överstiger kapaciteten för utnyttjande, är helt uppenbart en orsak till slöseri. Överallt, där det finns rikligt med anslag - och det är fallet med strukturfonderna - finns det risker för slöseri, och risker för att man skapar beroendeförhållanden.
Motiveringen, som getts för dessa utgifter till strukturfonderna, och för andra budgetposter, och särskilt socialpolitiken, är hänsynen till sysselsättningen: kampen mot arbetslösheten. Tyvärr skapar inte strukturfonderna sysselsättning. De flyttar runt arbetstillfällena. De placerar arbetstillfällena på en roulett, som kastar dem från det ena stället till det andra i Europa, utan att skapa några nya. Det som skulle kunna skapa sysselsättning i Europa, är en annan handelspolitik och andra relationer med resten av världen, men inte strukturfonderna.
För övrigt hade vi ett exempel på detta i morse - och förlåt att jag återkommer till det - nämligen Renaultaffären. Vad är det som hänt? Europeiska unionen har ställt vissa anslag från strukturfonderna till förfogande för Sydeuropa och speciellt för Portugal och Spanien. Det var naturligt för Renault att bygga fabriker där, som producerar bilar till en lägre kostnad, än de fabriker som ligger längre norrut. Strukturfonderna har bidragit till att skapa sysselsättning i Sydeuropa. Men som i detta fall är det inte tal om expansion utan snarare tillbakagång, medaljens baksida är nedläggningen av fabriken i Vilvoorde, som troligen för övrigt får Europa, att via strukturfonderna bevilja anslag som kompensation för de försvunna arbetstillfällena.
Sammanfattningsvis, strukturfonderna skapar inte arbetstillfällen, utan flyttar på dem desto mer. Den socialistiska politiken i kampen mot arbetslösheten ger inga resultat, utan försöker snarare göra arbetslösheten mer uthärdlig. Det är inte så man förbättrar situationen för Europa.

Dührkop Dührkop
Herr ordförande, jag vill först gratulera de två föredragandena, som är närvarande här, men jag kommer att koncentrera mig på Tillich betänkande och, på grund av tidsbegränsning, bara framhäva några aspekter.
Vi kallar detta betänkande "Guidelines ", det vill säga, dess avsikt är att guida rådet, ge en uppmaning till navigatören, och tala om att detta är Europaparlamentets prioriteringar. Jag tror att om rådet är vist nog bör detta tas i beaktande vid den första behandlingen.
Det första påpekandet till rådet är att det fortfarande föreligger vissa tvistigheter av mycket stor betydelse för Europaparlamentet. Vi skulle en gång för alla vilja lösa dem tillsammans, bland dem, problemet om rättslig grund som påverkar många budgetposter, särskilt poster av stor betydelse för Europas medborgare.
Problemet med klassificering av utgifterna skall också nämnas, ett viktigt tema eftersom Europaparlamentet är en av grenarna hos budgetmyndigheten.
Det följande påpekandet som Europaparlamentet vidarebefordrar till rådet är att parlamentet har mycket klart för sig på vilka politikområden det fokuserar sina prioriteringar och emfas, och att det viktigaste är kampen mot arbetslösheten. Jag tror inte att någon tvivlar på att arbetslösheten är en verklig familjetragedi för de som råkar ut för den. Jag skulle inte vilja avsluta utan att uttrycka en önskan: att rådet läser igenom det fullständiga förhandlingsreferatet från denna debatt för att informera sig, eftersom rådet inte har ansett det nödvändigt att närvara här.

Arias Cañete
Herr ordförande, jag vill lyckönska Tillich för hans utmärkta betänkande och därtill för att ha fortsatt med uppgiften om en samarbetsmodell mellan de olika parlamentsutskotten, som inletts med 1997 års budget, vilket vittnar om öppenhet och samarbetsvilja hos budgetutskottet. Frukten av denna öppenhet är att inte mindre än elva parlamentsutskott, andra än budgetutskottet, har formulerat ändringsförslag till budgetriktlinjerna: 39 av de 134 ingivna ändringsförslagen har ett sådant ursprung. Detta trots att det inte har varit en lätt uppgift. Översättningen av betänkandet fanns den 25 februari och fristen för ingivande av ändringsförslag var den 4 mars. Det fanns praktiskt taget knappt tid till att reagera, i synnerhet som de ordinarie parlamentsutskotten inte får en privilegierad behandling vad beträffar tidsfrister, översättning, förfogande över lokaler och tillstånd till möten som budgetutskottet handhar.
Vi koncentrerar oss på ändringsförslagen från utskottet för regionalpolitik, även om inte alla har godkänts i sin helhet har en stor del tagits upp i betänkandet av Tillich, direkt eller genom kompromissförslag, och andra delar behöver inte längre ett omedelbart godkännande mot bakgrund av betänkandets sluttext.
Utskottet för regionalpolitik oroades mycket över den ursprungliga utformningen av betänkandets tredje stycke, eftersom denna från början av budgetförfarandet godkände inte bara en medelökning lägre än det fastställda taket i finansiella perspektiv, utan att man dessutom ville tillämpa denna minskning lika mycket på alla utgiftskategorier, vilket förutsatte att man inte bara skulle skära ner utgifterna inom kategori två utan dessutom skulle minskningen genom detta förfarande utsträcka sig till åtagandebemyndigandena vilket förutsätter att man inte känner till att bidraget till strukturfonderna, föreskrivna i de finansiella perspektiven, inte bara utgör en enkel auktorisering utan dessutom ett utgiftsmål, så som artikel 12.2 i strukturfondernas rambestämmelser säger.
Därför är vi tacksamma över att budgetutskottet har förändrat det nämnda tredje stycket enligt den fastställda lydelsen i kompromissändringsförslaget, ingivet av Tillich, som i kraven till rådet inkluderar respekten för de fastställda åtagandena i strukturfondernas rambestämmelser. Vi anser att budgetmyndigheten inte bör kompromettera vare sig tillväxten eller sysselsättningen.
Av samma skäl oroade den ursprungliga utformningen av punkt 12 i betänkandet vårt utskott, och vi anser att ändringsförslag 72, av Christodoulou, som förändrar det nämnda stycket, är lämpligare då det i första hand pekar på nödvändigheten av att gå vidare med strukturpolitiken, i enlighet med Edinburghkompromisserna, med förbehåll för att det uttrycker oro över genomförandegraden av betalningarna och för att det begär från kommissionen en grundlig studie, liksom förslag som skall rationalisera och öka effektiviteten inom dessa politikområden.
På det hela taget, tycker vi att det är ett rimligt betänkande och jag avslutar med att upprepa min lyckönskan till Tillich för att ha utarbetat ett betänkande som förenar kraven på en stram budget, ålagd av Ekonomiska och monetära unionen, med det fortsatta arbetet med den ekonomiska och sociala sammanhållningen.

Virrankoski
Herr ordförande, de betänkanden som nu är uppe till behandling lägger en god grund för utarbetandet av nästa års budget, för vilket jag vill gratulera Tillich och Tomlinson. Det har fastslagits, att det primära målet för nästa års budget skall vara bekämpandet av arbetslösheten. I prioriteringslistan står detta såväl på första som på andra plats.
Arbetslösheten är ett svårt gissel i Europa. Antalet arbetslösa är redan nära 20 miljoner, och tråkigt nog tycks inte en brytpunkt för ökningen av arbetslösheten vara i sikte. Vi kan inte heller tala om en europeisk sammanhållning, om medborgarna anser, att Europeiska unionen inte förmår minska arbetslösheten. Ännu mindre kan vi tala om den, om det uppstår en misstanke om, att Europeiska unionens politik som sådan ökar arbetslösheten. Därför måste kampen mot arbetslösheten uppfattas som en mycket central uppgift för hela EU.
I skapandet av nya arbetstillfällen intar de små och medelstora företagen en nyckelställning. Därför är det riktigt, att budgetens andra prioritering avser att stärka verksamhetsförutsättningarna för de små och medelstora företagen. För stärkandet av företagsamheten intar strukturfonderna en nyckelställning. Den oro, som kommer till uttryck i betänkandet, om den stora diskrepansen mellan åtaganden och utbetalningar från strukturfonderna är delvis berättigad. Det är onödigt att binda anslag, om de inte används. Under den senaste femårsperioden kvarstod nästan 20 % outnyttjat. Herr ordförande, med dessa kommentarer väntar jag med stora förhoppningar på förslaget till budget för nästa år.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, min partigrupp kan inte vara nöjd med det framlagda betänkandet, i den form som det godkänts av budgetutskottet. Jag beklagar särskilt, att den nödvändiga åtstramning, som borde känneteckna 1998 års budget praktiskt taget försvunnit från betänkandet. Samtidigt som man begär av medlemsstaterna att göra kraftansträngningar för att minska sina budgetunderskott, för att skära ned sina offentliga utgifter, och för att ibland också höja skatterna, är det inte vettigt, att i den Europeiska gemenskapens budget - efter de höjningar, som kännetecknade budgeten åren 1996 och 1997 - utgå från en sådan höjning av utgifterna. Vi måste visa kommissionen, att vi vill vidkännas samma åtstramning, som tvingats på samtliga medlemsstater och detta måste vi genomföra beträffande alla gemenskapens utgifter.
Jag beklagar också, att närhetsprincipen, som föredraganden, helt berättigat tog med, försvunnit under budgetbehandlingen. Jag ansluter mig naturligtvis helt till de anmärkningar som mina kollegor des Places och Souchet gjort beträffande inkomststödet till jordbrukarna.
Jag skulle vilja göra ytterligare två påpekanden, som förklarar min partigrupps avvisande inställning till betänkandet. Det första gäller informationspolitiken. Det sägs, från de första styckena och framåt, att man måste göra en nödvändig satsning på informationspolitiken. I ett läge av åtstramning bör man återigen tillse, att man inte betalar ut för mycket för att till medborgarna i Europas olika länder sälja något, som i allt högre grad liknar propaganda.
Och slutligen, herr ordförande, punkt 37, som talar om inrättandet av en veritabel europeisk utrikesförvaltning, kan heller inte få vårt godkännande.

Ghilardotti
Herr ordförande, i samband med firandet av 40-årsdagen för Romtraktaten yttrade ordförande Santer i morse följande ord: " Det ekonomiska Europa kallar på det sociala Europa." I anslutning till denna tanke och genom Tillichs betänkande understryker parlamentet vikten av just sysselsättningsfrågan. Parlamentet betraktar sysselsättningen som en fråga av högsta prioritet, betonar hur viktig den sociala dimensionen är för EU och pekar på vilket stort bidrag EU ger till realiserandet av de sociala målen genom sin finansiering. Parlamentet anser det således viktigt att EU: s finansiella aktiviteter inom de olika socialpolitiska områdena även i fortsättningen stöds av lämpliga fonder.
Även jag är mycket missnöjd över att rådet inte är närvarande; därmed kan vi inte uppmana det att nå fram till ett avtal på juridisk bas. För att vara uppriktig anser jag att detta uppförande är oförklarligt; samtidigt menar jag att det är en onödigt stram markering gentemot i första hand parlamentet.
Jag menar dessutom att det är av fundamental betydelse inte bara att utbildningspolitiken får stöd, utan även att man i detta kapitels finansiering tar med de mål som definierades i vitboken om utbildning. I denna fråga har parlamentet idag röstat om ett särskilt betänkande angående värdering av vitboken.
Jag skulle vilja uppmana kommissionen att fortsätta sitt arbete från förra året, d.v.s. att övervaka och ha mer systematiska kontakter med medlemsstaterna vad beträffar utnyttjandet av den Europeiska sociala fonden. Detta arbete har klart visat att det skett en förbättring av utnyttjandenivån, samtidigt som man lika klart kan se hur obefogad den kritik varit som riktats mot underutnyttjandet av strukturfonderna och den sociala fonden, kritik som även framförts här i kväll. Man måste se efter var problemen finns, definiera dem och ta itu med dem, allt med den målsättningen att de medel som står till förfogande även blir utnyttjade i sin helhet och på bästa möjliga sätt.

Sonneveld
Herr ordförande! På detta stadium är det av stor betydelse att vi med avseende på anslagen till jordbruket har en tydlig uppfattning om Europaparlamentets bidrag i samband med denna viktiga budgetpost. Jag tror att vi redan nu kan konstatera att det har kommit igång en intensivare diskussion om jordbruksanslaget än under föregående år. Framför allt inom jordbruksutskottet. Endast ett mycket nära samarbete mellan jordbruksutskottet och budgetutskottet kan säkerställa vår egen roll som parlament och förbättra budgetens kvalitet i dess helhet. Det handlar därvid om större insyn, mer verkligt värde för de beräknade utgifterna och därigenom även ett optimalt utnyttjande av de tillgängliga medlen för de poster som inte avser anslagen till jordbruket.
Med detta första betänkande har den föredragande, kollegan Tillich, åstadkommit en förtroendeingivande början. Jag hoppas att han kommer att uppvisa den erforderliga uppfinningsrikedomen och flexibiliteten, så att ett samlat uppträdande av de berörda utskotten leder till en solid ståndpunkt från Europaparlamentet.
Nu över till själva saken. För det första ligger det förslag på bordet som innebär att ändringar av inkomsttilläggen föreslås för att uppfylla normerna för utgifterna på grund av jordbruksanslagen. Men de normerna har ensidigt hittats på av rådet självt. Riktlinjen för jodbruksanslaget har uppenbarligen inte spelat minsta roll i detta sammanhang.
Ännu konstigare är det att de föreslagna sänkningarna av inkomsttilläggen skulle vara av permanent natur, fastän anledningen har en ganska unik karaktär, nämligen BSE-krisen. Jag tror att denna form av jordbrukspolitik inte befordrar de berörda producenternas förtroende. De har rätt till en seriös och djupgående handläggning av den regim som de är beroende av för sin existens och som i det närmaste fullständigt har överförts till de europeiska institutionerna.

Fabra Vallés
Herr ordförande, tillåt mig först att tacka föredraganden Tillich, för den flexibilitet han har visat när det var dags att diskutera hans dokument i utskottet, en plats där inte bara ideologiska och regionala åsikter möts i diskussion, utan också rådets och kommissionens.
Det är därför uppenbart att Europaparlamentet svårligen kan utöva inflytande om det inte är föredragandens huvudintresse att uppnå en bred enhällighet om det diskuterade dokumentet, och till gagn för denna enhällighet tycker jag att det är korrekt att idén om att budgeten skall hämta inspiration från subsidiariteten har undanröjts, då just budgeten är det instrument som förverkligar gemenskapens politikområden och inte den som bestämmer subsidiariteten.
Jag är fullkomligt överens om de prioriteringar som föredraganden lägger fram i punkt 5 i sitt betänkande, förutsatt att vi inte glömmer de kvantiteter som sedan tidigare beslutats i Turin. Jag avser kategori 2, där jag anser att det, hur logiskt det än kan verka att nivån på åtagandebemyndigandena fastställs beroende av reella beräkningar, är mindre konfliktivt att inte bryta med avtalen i Edinburgh. En annan sak är det om vi kommer till slutsatsen att det gäller att på nytt revidera de finansiella bestämmelserna för att automatiskt annullera de åtaganden som inte har blivit utnyttjade av de som tar emot stöd.
Tillich, det är otänkbart att vi genom en årsbudget skall försöka ställa villkor på redan godkända program, då det bästa tillvägagångssättet att agera för miljön inte är att ta för sig av kostnaderna för EUGFJ.
Kanske är det stora frågetecknet som kvarstår i denna budget de om Phare, Tacis och Meda. Hur kan vi bli mer realister, vilket vi vill vara, utan att bryta med de utgifter som beslutats av Europeiska rådet i Cannes?

McCartin
Herr ordförande! Jag vill tacka Tillich för hans betänkande och gratulera honom till de ansträngningar han gjort för att representera så gott som allas åsikter.
I sina allmänna kommentarer påpekar han uppgiften att hjälpa de nationella regeringarna att uppfylla Maastrichtkriterierna. Jag måste säga att detta är orealistiskt. Vi använder 1, 22 % av gemenskapens bruttonationalprodukt. De nationella regeringarna använder 46 %. Om vi ökar eller minskar en procentandel eller två kommer inte på något märkbart sätt att inverka på någon nationell regerings möjlighet att uppnå Maastrichtstandarderna.
Men trots den ringa omfattningen av den budget vi använder oss av här så talar vanligtvis ganska många om att skära ner på kostnaderna. Jag tror det är orealistiskt. Tillich påpekar sina fyra prioriteringar, som Fabra Vallés talade om och ställde sig bakom. Jag stöder också små och medelstora företag, arbetslöshetsbekämpning, ungdom och kultur. Dessa saker är viktiga. Men vi har redan bundit 80 % i jordbruket och strukturfonderna. Om vi skall kunna lämna något meningsfullt bidrag till de politiska områden som föreslagits som prioriteringar så måste vi ha tillgång till åtminstone någon utökning av resursmängden.
Inom jordbruksområdet säger Tillich inte mycket. Men han antyder att vi kan spara pengar genom att ändra förordningarna. Det vore verkligen dålig tillit och dålig politik, eftersom 1992 års reform av den gemensamma jordbrukspolitiken var avsedd att gälla fram till nästa omgång av GATT-överenskommelserna. Vi bör se fram emot den dag då vi kan öka produktiviteten och öka lantbrukens inkomster, för att sänka kostnaderna för jordbruket. Jag hoppas verkligen att vi kommer att göra det. Icke desto mindre måste de finnas kvar för ögonblicket. Vi oroar oss för mycket. Det var ett sexårsprogram. Det är viktigare att pengarna används på ett bra sätt än att alla används.

Liikanen
Herr ordförande! I kväll har Europaparlamentet debatterat sina prioriteringar för 1998 års allmänna budget. Kommissionens roll är härvidlag att lyssna. Institutionerna kommer att genomföra en första diskussion om sina åsikter vid trepartsöverläggningarna om budgetprioriteringarna den 9 april i år.
Kommissionen antog sina budgetinriktningar för 1998 i slutet av januari. Det är andra gången kommissionen har gjort på det viset. Detta förfarande är en av de första innovationerna för att stärka den ekonomiska förvaltningen inom kommissionen och den har uppfyllt de förväntningar som ställdes. Konkret så bestämde sig kommissionen för att fortsätta att tillämpa den budgetmässiga stränghet som den inledde med 1997 års budget, och som sedan skärptes ytterligare av budgetmyndigheten.
Det första skälet att vidmakthålla en sträng inriktning är detsamma som förra året. Medlemsstaterna fortsätter sina många gånger smärtsamma ansträngningar att få de allmänna finanserna i ordning inför den ekonomiska och monetära unionen. Gemenskapens budget är naturligtvis inte stor, men den måste inom vissa gränser uppmuntra och underlätta dessa ansträngningar.
Det finns också ett andra skäl, som gradvis blir allt viktigare. När nästa utvidgningsomgång nu närmar sig så måste gemenskapens finanser vara beredda. Detta har återverkningar på såväl kostnadsnivåerna som på gemenskapens strukturprogram. Dessa frågor kommer att tas upp mer i detalj efter regeringskonferensen, men en smidig övergång till en utvidgad gemenskap kommer bara att bli möjlig om den tid som återstår används för de erforderliga anpassningarna.
I sin budgetinriktningsdebatt beslöt sig kommissionen också för en ny metod för att återupprätta den budgetmässiga strängheten. Den traditionella metoden, att följa de ekonomiska perspektiven med några små marginaler, skulle i själva verket inte passa för 1998. Det skulle i själva verket medföra tillväxttakter på 10 %, eller till och med mer, för gemenskapens budget. Jämför detta med en förväntad tillväxt på mindre än 3 % i medlemsstaterna. Det skulle helt enkelt vara omöjligt att förklara en sådan budgetgenerositet på gemenskapsnivån för Europas medborgare och skattebetalare.
Kommissionen har därför valt en annan inriktning, där man börjar med att först diskutera en försvarbar övergripande tillväxttakt, och därefter diskuterar prioriteringarna inom denna ram. För 1998 har den beslutat att försöka begränsa ökningen till så nära 3 % som möjligt. Jag lade, i Tillichs förslag till betänkande, märke till att kommissionen och parlamentet är överens om behovet av att stödja medlemsstaterna i deras ansträngningar att uppfylla konvergenskriterierna. Diskussionerna om lämplig ökning för 1998 års budget bör inte fördunklas av förhandsvillkor som är, eller kan vara, onåbara.
Brinkhorst frågade mig om det holländska ordförandeskapets beredvillighet att bidraga till en ömsesidig förståelse för dessa frågor. Jag kan inte kommentera resultaten, men jag måste säga att det holländska ordförandeskapet visat stort intresse för budgetfrågorna. Det bästa tecknet på det är att budgetfrågorna kommer att diskuteras vid de två Ekofinråden, trots att ordförandeskapet inte är här för närvarande.
(Inpass från Tomlinson) Till Tomlinson måste jag säga att i förmiddags hade vi ett annat viktigt betänkande i detta parlament, som följdes noga och uppmärksamt av ordförandeskapet.
Kommissionens målsättning på 3 % har inte bara inspirerats av den utveckling som förväntas i medlemsstaterna. Den tycks också utgöra en skälig kompromiss mellan den nödvändiga strängheten och respekten för unionens förefintliga åtaganden. Vad de ekonomiska perspektiven beträffar så rör detta i synnerhet åtagandeanslagen för strukturfonderna. Besluten i Edinburgh medför en tillväxttakt på omkring 8 % jämfört med 1997. Det är ganska mycket under nuvarande omständigheter. Om det emellertid inte föreligger samförstånd mellan rådet och parlamentet om att den interinstitutionella överenskommelsen bör ändras - och av Tillichs förslag till betänkande antar jag att parlamentet inte kommer att medverka till detta - så kommer kommissionen att respektera utgiftsmålsättningarna för åtagandeanslag i kategori 2.
Vad betalningarna anbelangar måste varje överbudgetering verkligen undvikas. Det är svårt att klara en övergripande målsättning på 3 %, men om en tillväxt på 8 % godtas för en tredjedel av budgeten, så är det inte omöjligt. Men det kräver en mycket begränsad ökning av kostnaderna inom de andra kategorierna. Detta utesluter naturligtvis inte förstärkningen av ett fåtal prioriteringar, om andra verksamheter skärs ner eller vissa fasas ut.
Kommissionen har inte tagit ställning till avvägningen mellan kategorierna, men det är uppenbart att ett strikt utfall bara kan vara godtagbart om alla institutionerna uppfyller sina ansvar för budgetens olika delar. Kommissionen antog således ett förslag förra veckan avseende jordbruksprispaketet för 1997 och 1998, som överensstämmer med dess övergripande budgetstrategi om - och detta är mycket viktigt - kommissionens förslag om anpassningar inom spannmålssektorn eller motsvarande inbesparingar antas.
Vad kategori 4 beträffar så arbetar kommissionen med en översyn av PHARE i den riktning föredraganden tänkt sig, och denna fråga togs också upp av Wynn och Elles. Jag hoppas att kommissionen kommer att kunna diskutera frågan nästa vecka, eller senast om två veckor. Vad dess egna omfång beträffar så har kommissionen bestämt sig för att föreslå ännu ett år med nolltillväxt av sin personal, med undantag för utvidgningen, och den har fastställt nya kvantifierade initiativ för omfördelning av sina personella resurser till prioriterade verksamheter.
Avslutningsvis vill jag framföra mina välgångsönskningar till föredragandena, Tillich och Tomlinson, liksom också till budgetutskottets ordförande, Samland, för ett framgångsrikt budgetförfarande för 1998.

Ordföranden
Tack så mycket herr kommissionsledamot.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00.

Samarbete mellan nordliga och sydliga länder i kampen mot narkotika
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0059/97) från utskottet för utveckling och samarbete om gemensam ståndpunkt intagen av rådet (C4-0630/96-95/0167(SYN)) inför antagandet av rådets förordning om samarbete mellan nordliga och sydliga länder i kampen mot narkotika och narkotikamissbruk (Föredragande: Liese).

Liese
Herr ordförande, mina damer och herrar! 40 till 50 miljoner människor världen över är narkotikamissbrukare. Bakom dessa siffror döljer sig många tragiska individuella öden. Narkotikamissbruk och narkotikahandel har många orsaker och därför måste man också utgå från en integrerad ansats om man vill bekämpa dessa problem. Man glömmer ofta bort att även utvecklingspolitiken kan och måste ge ett väsentligt bidrag om narkotikaproblemet ska kunna bekämpas med framgång.
Fattigdom och underutveckling är två direkta orsaker till odlingen av illegala droger i utvecklingsländerna. Och för maffian är det en enkel sak när det inte finns några legala alternativ. Även ett annat problem blir lätt bortglömt: Narkotikahandeln och de stora summor av pengar som kommer in i landet på grund av det leder till en konstgjord övervärdering av den nationella valutan. Det betyder att de som livnär sig av legala produkter egentligen blir bestraffade i dubbel bemärkelse, eftersom deras förtjänst blir så mycket mindre. Även i detta fall varar ärligheten tyvärr inte längst.
För att lösa narkotikaproblemet krävs alltså även medel från potten för utveckling och samarbete. Utskottet har enhälligt uttalat sig för detta koncept och jag tackar alla dem som har hjälpt till vid utarbetningen av betänkandet. Jag tackar speciellt kommissionen för gott samarbetet samt de ledamöter som medverkat i detta betänkande.
Vi har undvikit att blanda in ideologiska tvister i ämnet utvecklingspolitik. Vi har inte fört någon principdebatt om liberaliseringen av illegal narkotika, för en sådan debatt skulle inte ha lett någonstans; den skulle inte verkligen ha löst något av problemen.
Vad är det då som detta betänkande och därmed utskottet för utveckling och samarbete har satt som mål? Vi vill att de länder som vi samarbetar med öppet visar sin politiska vilja att ta upp kampen mot narkotika, speciellt genom att ge ut nationella lagar angående penningtvätt och även genomför motsvarande kontroller. Vi vill att de mänskliga rättigheterna respekteras och vi vill att kvinnors nyckelposition inom processen för den alternativa utvecklingen beaktas. Vi stödjer även kommissionen i deras ansats att samarbeta med Förenta nationerna i narkotikabekämpningen.
Den för mig viktigaste uppgiften som fördragande - och utskottet var överens med mig i denna punkt - var att fästa uppmärksamheten på koncept för den alternativa utvecklingen. Alternativ utveckling betyder att människorna får en chans att tjäna sitt uppehälle på odling av legala produkter och inte längre är hänvisade till illegala grödor. Det här låter enkelt, men i praktiken är det mycket komplicerat. Det betyder inte bara att koka- och vallmoplanteringarna måste ersättas av något annat, utan vi behöver även ett integrerat koncept. Det måste finnas utbildningsmöjligheter, det måste finnas strukturer för marknadsföring av andra produkter och det måste finnas transportvägar. Då när allt detta stämmer, fungerar konceptet för den alternativa utvecklingen.
Förra året hade jag själv tillfälle att besöka projekt i Colombia som startats av Förenta nationerna och som delvis finansierats av gemenskapen. Jag var verkligen imponerad av möjligheten att ersätta verkligt stora illegala narkotikaodlingar med legala odlingar och därigenom ge människorna ett perspektiv.
Förutsättningen är dock även i detta fall att det finns ett visst mått av rättslig grund och att de som handlar med illegala droger också måste räkna med att få ett straff någon gång.
I första behandlingen accepterade rådet många delar av betänkandet. Speciellt glädjande var det att rådet efter ursprungliga problem lade juridiska spetsfundigheter beträffande den rättsliga grunden åt sidan och tillerkände parlamentet medbestämmanderätt i denna fråga. Men tyvärr lyckades vi inte få igenom alla punkter och speciellt vad gäller frågan om den alternativa utvecklingen föreslår vi därför ännu en gång en precisering.
Vi vill inte bara att denna budgetlinje finansierar den alternativa utvecklingen utan att systematiskt även de andra finansinstrumenten inom gemenskapen och den europeiska utvecklingsfonden undersöks med avseende på om konceptet för alternativ utveckling kan stödas. För på detta område måste vi uppträda med mer engagemang. Det medför naturligtvis också att inga avdrag får göras inom utvecklingshjälpen utan att denna måste ökas även just med tanke på narkotikabekämpningen. Annars är Europarådets uttalanden om narkotikabekämpning inte särskilt trovärdiga.

Vecchi
Herr ordförande, först och främst vill jag ge en eloge till föredraganden Liese för det utmärkta arbete han presterat under dessa månader och för att han - med bistånd från oss alla - två gånger lyckats uttrycka den gemensamma ståndpunkten i utskottet för utveckling och samarbete.
Utvecklingen av ett samarbete inom kampen mot narkotika och narkotikamissbruk är ett mål som parlamentet under lång tid arbetat för. Det rör sig om att försöka hitta en intelligent lösning på ett problem som förstör livet för miljoner människor över hela världen från norr till söder, som på det internationella planet förgiftar och underminerar politiska, ekonomiska och sociala relationer. Idag utgör narkotikamissbruket den huvudsakliga källan och den främsta basen för de mest lönsamma formerna av kriminalitet på internationell nivå.
En utveckling av samarbetet inom kampen mot användning och spridning av narkotika kan dessutom ses som en stor internationell aktion för solidaritet och samarbete med tredje världens länder. Ett sådant samarbete är också ett intelligent och förutseende instrument med vilket vi på ett kraftfullare sätt kan möta och lösa de problem som direkt rör våra samhällen.
Tre är de huvudmål som vi har uppställt och som definierats av EU-institutionerna genom detta förslag till förordning: i första hand är målet att reducera den betydelse som tillverkningen av narkotika har som pådrivande faktor för efterfrågan på själva narkotikan; i andra hand är målet att reducera maffiaorganisationerna och kartellerna genom att minska deras referensbas och så att säga rycka bort gräset under deras fötter; det tredje målet är att reducera den centrala ekonomiska betydelse som narkotikaproduktionen har i åtskilliga utvecklingsländer.
Det rör sig nu om att försöka formulera ett intelligent förslag eftersom det är nödvändigt att försöka skapa en slags allians med befolkningarna i söder, för vilka tillverkning och försäljning av narkotika ofta är den enda eller huvudsakliga källan till försörjning.
Utifrån denna synpunkt har man med rätta pekat på vikten av att utbilda de aktuella folken och få dem att bli medvetna om problemet. Men viktigast är dock att koppla ihop problemen kring kampen mot narkotikaproduktion med politiken för utveckling och för kamp mot fattigdomen.
Med rätta har man även erinrat om att det inte räcker att formulera ett konkret problem kring hur man ska ersätta odlingar. Det är i stället nödvändigt att i en social organisation ingripa mot en attityd av underkastelse gentemot maffiaorganisationerna, samtidigt som man utvecklar kvinnans roll och utarbetar projekt för alternativ utveckling, projekt som måste grundas på en sanering av de ekonomiska produktionssystemen och, mer generellt, på en sanering av samhället.
Efter parlamentets första läsning har några av de godkända ändringsförslagen även upptagits av rådet. Men vi anser definitivt att några frågor har kommit i skymundan. Det gäller särskilt kvinnans nyckelroll, de sociala och miljömässiga konsekvenserna av aktionerna för de mänskliga rättigheterna, samt en god förvaltning. Det är av denna anledning som vår grupp kommer att rösta för de 23 ändringsförslag som godtagits av utskottet för utveckling och samarbete.

Stewart-Clark, Sir Jack
Herr ordförande! Jag läste denna gemensamma ståndpunkt för Europeiska unionens råd med stort intresse. Där hittar jag ett mycket imponerande omfång verksamheter, som planeras. Vi skall faktiskt försöka hjälpa utvecklingsländerna! Detta är mycket berömvärt eftersom vi, när allt kommer omkring, exporterar syntetiska droger till dessa länder och för en gångs skull inte beskyller dem för att exportera till oss.
Men jag vet också, eftersom jag haft en del med droger att göra, och nyligen talat med Gelbard som är sekreterare vid USA: s utrikesdepartement, att de lagt ner 1.000 miljoner dollar på utrotande av växtlighet i Bolivia. De har ännu inte rört Peru, eftersom de inte fått till stånd mycket samarbete. Och sedan konstaterar jag att allt det här fantastiska arbete som skall äga rum mellan år 1998 och år 2000 kommer att kosta 30 miljoner ecu. Jag vill bara be er jämföra 1.000 miljoner dollar, som USA har satsat på utrotande av växtlighet i ett land, med de 30 miljoner ecu som kommer att användas under perioden 1998 till 2000 inom alla dessa planer, som är så väl utarbetade, så noga genomtänkta. Vad är det vi håller på med? Är vi seriösa? Jag kan inte tro att vi är seriösa om vi lägger ner sådana belopp. Jag har inget att tillägga.

Howitt
Herr ordförande! När jag gratulerar Liese till kvaliteten på hans betänkande vill jag koncentrera mig på de tre ändringsförslag som jag, åter igen, lade fram med hans stöd.
Först ändringsförslag nummer 3: nödvändigheten att undvika konflikter mellan EU: s politik för att bekämpa narkotikahandeln, och den som bedrivs av Världsbanken och de andra finansinstitutionerna. Alternativa utvecklingsmöjligheter för dem som odlar droganknutna växter i utvecklingsländer äventyras alltför ofta av olämplig ekonomisk politik, som direkt eller indirekt pådyvlas dessa länder. Det blir allt svårare för småbrukare att odla andra växter på ett konkurrenskraftigt sätt, för export, under rådande förhållanden vad strukturanpassningen beträffar. Vår förordning bör ta upp detta och kräva att kommissionen samarbetar med medlemsstaterna, inom de internationella institutionerna, för att minska dessa.
För det andra ändringsförslag nummer 4, som försöker säkerställa att kriterierna för att avgöra ett lands berättigande till stöd från EU och för utvärdering av projekten definieras i en dialog mellan gemenskapen och partnerregeringar eller -organisationer. Det är ytterst viktigt att EU inte följer USA: s exempel, som i vissa länder ensidigt villkorat narkotikakontrollassistensen till uppfyllandet av växtutrotningsmål. Det långsiktiga värdet av påtvingad utrotning kan inte bara ifrågasättas, utan utrotning till följd av villkorande leder till allvarlig social instabilitet i sådana länder som Bolivia och Colombia.
För det tredje ändringsförslag nummer 5, som avser att prioritera uppgiften att göra det möjligt för småbrukare att dra nytta av EU: s handelspreferenser. Det är den småskaliga lantbrukssektorn, inklusive de som odlar drogrelaterade grödor, som bör göras till föremål för vår utvecklingsassistans inom detta område, och som därför bör vara föremål för förordningen.
Vi står alla i detta parlament enade i vår beslutsamhet att bekämpa narkotikahandeln. Men denna förordning bör vidkännas de praktiska åtgärder som erfordras om EU: s politik för gemensamt ansvar för narkotikaproblemet skall kunna realiseras: respekt för verkliga kulturella skillnader, en anti-fattigdomsinriktning samt en ram bestående av rättvis handel kan lyckas där tvångsåtgärder har misslyckats. Låt oss i vår förordning binda oss för dessa mål.

Marín
Gràcies, honorable President, bona nit en aquesta solitud solidària. Tack så mycket för ert betänkande, Liese, och ni kan tro mig: kommissionen har gjort drogbekämpningen till en av sina prioriteringar.
Konsumtion, tillverkning och illegal handel med droger är, tillsammans med penningtvätt, problem som ett stort antal länder i Latinamerika, Afrika, Mellanöstern och Asien har att brottas med.
Den illegala tillverkningen av droger, det är ingen hemlighet, ni säger det i ert betänkande, tenderar att globaliseras och det är inte längre bara några u-länder som odlar och förädlar kokain, opiater eller cannabis i Latinamerika, Afrika, Mellanöstern eller Asien. De industriella länderna och andra u-länder har tyvärr också påbörjat framställning av designade droger, syntetiska droger.
Å andra sidan har den illegala drogkonsumtionen gått över till att bli ett folkhälsoproblem för en växande rad u-länder och inte enbart för de rika länderna.
Denna globalisering är mycket tätt knuten till de vinster som verksamheten kring droger ger upphov till och som alla vet, är kolossala. Men penningtvätten förekommer inte enbart i industriländerna med avancerade banksystem, utan det sker litet över allt, från öst till väst och från norr till söder.
Europeiska unionen har, som ni vet, för att svara på litet av den oro Howitt uttrycker, skilts från legaliseringspolitiken såsom den som praktiseras i USA, och vi har införlivat principen om delat ansvar, såväl i vår politiska ståndpunkt i Wien som i den framtida ståndpunkten som Europeiska unionen kommer att inta i frågan om droger nästa gång FN: s generalförsamling sammanträder. Delat ansvar i den betydelsen att även om det finns ett mycket stort ansvar från producentländerna, vilket man inte kan neka till, så finns det också ett stort ansvar från konsumentländernas sida. Vi tycker att vi bara genom övertagandet av principen om delat ansvar, om medansvar, kan skapa grunderna för en internationell dialog som möjliggör ett bekämpande av denna plåga. Vi tror inte, och i det ger jag er rätt, att vi med unilaterala legaliseringsåtgärder kommer att kunna nå verkliga mål i bekämpningen av droger.
Här tas en fullkomligt grundläggande fråga upp, som Stewart-Clark påpekar, en gammal kännare av drogproblemet och som har utarbetat ett flertal betänkanden här i Europaparlamentet. Denna budgetpost är faktiskt väldigt blygsam som specifik post angående droger. Emellertid får vi inte glömma att i många samarbetsprogram som utvecklas, framför allt i Medelhavsområdet, vilket är fallet med Marocko, eller i Latinamerika, fallet med Bolivia och Peru, ägnas en stor del av dessa samarbetsprojekt framför allt åt alternativa odlingar. Och i fallet med Bolivia vill jag tillåta mig att informera om att alternativodlingsprojekt i Chaparézonen i Bolivia finansieras av Europeiska unionen. USA har bidragit med noll dollar. Men det gäller att vara litet försiktig i presentationen av dessa imponerande siffror angående bekämpningen av narkotikahandeln eftersom det gäller att urskilja vad som är utvecklingssamarbete om militära och polisiära kostnader. Säkerligen skulle, om kommissionen i sitt betänkande räknade in den nationella budgeten hos alla 15 medlemsländer, allt som Scotland Yard förbrukar, allt som det franska gendarmeriet förbrukar, allt som tyska polisen förbrukar, allt som spanska Guardia Civil och italienska Guardia de Finanzas förbrukar, skulle säkerligen siffran som Europeiska unionen förbrukar för undertryckandet av droger också te sig imponerande. Men det här är en fråga som måste ses ur olika perspektiv.
I det konkreta temat om denna budgetpost, det är ingen hemlighet för någon att vi lever i den mest absoluta blygsamhet, vill jag göra en anmärkning: själva parlamentet, alltså ni själva, beslutade i de finansiella perspektiven för 1996 att reducera den redan blygsamma summan på 11 miljoner ecu med en miljon. I konsekvens därmed är det svårt att begära förklaringar från kommissionen till varför ni har beslutat att skära ner den redan i sig blygsamma summan för denna post ännu mer.
Men jag insisterar, en stor del av samarbetsprogrammet för utveckling ägnas dessa frågor. Naturligtvis finns det problem, som i skyddet av mänskliga rättigheter och i den globala politiken mot fattigdom, där kan vi acceptera Europaparlamentets rekommendationer och, Liese, jag är glad över att ni åtminstone denna kväll är nöjd med kommissionen, ni anar inte hur rörda vi blir när kammaren är nöjd med kommissionen för det inträffar inte ofta, över att vi är beredda att acceptera praktiskt taget 90 % av era ändringsförslag, även om några av dem verkligen bereder oss svårigheter och några i grunden: ändringsförslag 4 och ett annat, ändringsförslag 21, framför allt på grund av frågor om kommissionens interna organisation. Vi föredrar givetvis alltid att presentera utförandet av budgetposten i slutet av året och inte under första halvåret, därför att kommissionen i allmänhet identifierar projekten under månaderna januari, februari och mars, godkänner dem i april, maj och juni och dessa projekt brukar genomföras från och med oktober, november och december. Därför svarar, för oss, arbetet mot slutet av året mot logiken i organisationens interna arbetssätt. Vad beträffar ändringsförslag 3 så vet ni att kommissionen som sådan inte är en del av de internationella institutionerna. Detta är en uppgift som tillkommer Europeiska unionen som i allmänhet representeras av vårt ärade ministerråd. Tack, således. Detta betänkande är värdefullt och orienterande men det råder inga tvivel om att det ännu saknas en total översikt över hela budgeten vilket skulle möjliggöra en trovärdighet för denna intressanta drogpolitik.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionsledamot. Tillåt mig att gratulera er för ert excellenta katalanska uttal och även för att ha understrukit det som ni kallade, om jag förstod rätt, "solidarisk ensamhet ", men utan tvivel, när vi diskuterar en så viktig sak som vi gör i kväll, måste vi lita på att den uppmärksamma behandlingen av Arc-en-ciel uppväger frånvaron i debatten.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00.

Befolkningspolitik i utvecklingsländerna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0057/97) från utskottet för utveckling och samarbete om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0631/96-95/0166(SYN)) inför antagandet av rådets förordning (EG) om stöd till befolkningspolitik och befolkningsprogram i utvecklingsländerna (Föredragande: Nordmann).

Nordmann
Herr ordförande, jag hoppas, att de demografiska frågorna väcker samma lyckokänsla i parlamentet och kommissionen, som allt det som sades om narkotika. För att åstadkomma denna lycka, tänker jag inte återupprepa bakgrunden, eftersom vårt parlament redan flera gånger uttalat sig för stöd till befolkningspolitiken i utvecklingsländerna, och för ett unionsstöd, som måste respektera humanistiska värden om individens fria val, samtidigt som det kan bidra till en bättre utveckling av hälsovårdssystemen. Det är den filosofin som parlamentet försökt utveckla och som också ligger bakom det förslag till förordning, som förelagts oss.
I andra behandlingen skulle vi kunna uppleva den lyckokänsla, som Liese nyss talade om, på ett, kan vi säga, statistiskt plan, eftersom jag tror att 26 av de 40 ändringsförslagen från debatten i första behandlingen står kvar i den gemensamma ståndpunkten. Det bör ytterligare påpekas, att de ändringsförslag, som inte accepterats, framför allt avsåg formuleringar eller den jämförelsevis tänjbara handlingsramen och att utvecklingsutskottet inte bedömt det vara angeläget att underblåsa en viss fåfänga hos upphovsmannen till en del av de andra förslagen.
Det första ändringsförslaget, som vi skulle vilja bibehålla gäller en påminnelse om vissa finansiella åtaganden, som gjorts i unionens namn, framför allt under Kairokonferensen 1994. Unionen kungjorde sin avsikt att fram till år 2000 öka sitt stöd till 300 miljoner ecu för befolkningsprogram i utvecklingsländer. Och även om kommissionen i den första behandlingen inte presenterat en finansieringsplan, så är de belopp som rådet infört förfärande under det som meddelats, vilket understryks i ett av våra ändringsförslag, där vi påminner om detta åtagande. Eftersom läget nu är detta, och att allt inte är sagt och heller inte kommer att bli sagt, när vi går till röstning, så är det naturligtvis lämpligt, att ha en budgetstrategi för att följa upp denna fråga.
Det andra ändringsförslaget, som är en aning rituellt, gäller problemen med kommittologin. Eftersom rådet har uttalat sig för en regleringskommitté, kräver vårt utskott på traditionellt maner, att kontrollen och uppföljningen av politiken anförtros en rådgivande kommitté.
Återstår ett antal ändringsförslag, som Liese med all rätt- menar jag - lagt fram, åtminstone så till vida som de återupprepar punkter som vi röstade om i den första behandlingen. Där finns också sådana som upprepar ståndpunkter, som inte godtagits av utvecklingsutskottet. Och det är därför jag som föredragande, och oberoende av värdet och det hedervärda i Lieses ståndpunkt, ser mig nödsakad, att uttala mig mot dessa ändringsförslag. Och för att säga det ännu en gång, det rör sig om mycket små, knappt märkbara skiljaktigheter, kanske med undantag för ändringsförslag 8, som, om det godtas i sin nuvarande form, skulle riskera att skapa praktiska verkställighetsproblem i vissa svåra eller brådskande fall. Men bortsett från den debatt, som detta ändringsförslag kan förorsaka, tror jag, herr ordförande, att jag kan sluta med att säga, att vi borde slutföra denna behandling med samma känsla av lycka, som i fråga om den föregående debatten.

Liese
Herr ordförande! Befolkningstillväxten är ett problem för utvecklingen i många länder. Men den är på inget vis den enda orsaken till fattigdom och vår grupp är övertygad om att den inte heller är den huvudsakliga orsaken till fattigdomen i utvecklingsländerna. Därför bör man inte heller använda befolkningstillväxten som ett alibi för att neka nödvändig hjälp och nödvändiga handelspreferenser. Men - det är också riktigt - något måste göras mot befolkningstillväxten. Här måste man finna på lösningar även i människornas intresse. Av egen erfarenhet kan jag påstå att det inte är så att familjerna, och då speciellt kvinnorna, är lyckliga med att ha så många barn. Det är just kvinnorna som vill ha informationer om födelsekontroll och de vill även ha praktisk hjälp. Jag tycker det är riktigt att Europeiska unionen erbjuder dessa informationer och denna hjälp. Det räcker naturligtvis inte med att dela ut kondomer här och där, det vet vi alla. Vad vi behöver är en integrerad ansats och utbildningen - speciellt utbildningen bland kvinnor - är nyckeln för att kunna lösa även befolkningsproblemet.
Det är speciellt en fråga som vår grupp anser viktig, något som kom fram redan under debatten: Vi vill att speciellt oönskade havandeskap ska undvikas. Det innebär å andra sidan att vi, eftersom det här är fråga om en budgetlinje beträffande befolkningspolitik, demografi, vill att även i denna fråga beslutet från Kairokonferensen genomförs. Det betyder att abort inte är något medel för födelsekontroll. Om det är demografi det handlar om här och inte om humanitär hjälp, så kan inte heller argumentet om abort under medicinskt otillräckliga förhållanden gälla, för här handlar det om befolkningspolitik. Vad frågan om abort beträffar så är vi inte överens, och här kommer vi inte heller att uppnå någon enighet, inte här i parlamentet och inte i Europeiska unionen. Våra ändringsförslag går ju inte heller ut på, att få fram Europeiska unionens ståndpunkt om abort. Vi måste ta Kairokonferensen på allvar så tillvida att det där handlar om befolkningspolitik.
Därför vore jag tacksam om de andra grupperna är införstådda med att bifalla ändringsförslagen 3, 4 och 5. I första behandlingen kom dessa ändringsförslag från andra grupper; framför allt ändringsförslag 5 kom från den socialistiska gruppen. Här gäller det att länder och organisationer som använder tvångsaborter och dödandet av barn som medel för befolkningskontroll, inte får understödjas. Enligt min åsikt kan man egentligen inte argumentera mot ett sådant ändringsförslag på allvar. Därför ber jag ännu en gång att denna punkt bifalles.

Torres Couto
Herr ordförande! I och med att jag tar upp problemet med befolkningstillväxt skulle jag vilja säga att även om befolkningstillväxten inte är den enda orsaken till utvecklingsländernas problem är den ett problem som knappast kan förbises.
Och följaktligen förefaller mig slutsatserna av Kairokonferensen som mycket välavvägda slutsatser som bör försvaras av oss alla ända in i det sista, till och med när de aborter berörs som vid Kairokonferensen otvivelaktigt presenterades som en ett förfarande som inte bör ses som en preventiv metod för barnbegränsning, förtjänar vårt mottagande och vårt stöd.
I alla händelser är den befolkningstillväxt som påverkar utvecklingsländerna ett problem som kräver en mycket seriös satsning vad gäller utbildning och preventiva åtgärder. Det finns en rad politiska åtgärder som måste utvecklas och, följaktligen, måste man verkligt seriöst satsa på folkhälsoåtgärder samt också på utveckling av en lämplig nivå för åtgärder för sexuell upplysning som kan förenas med ett lägsta möjliga positiva tillvägagångssätt för denna problemställning.
I ett sådant perspektiv förefaller mig de ställningstaganden som utvecklats av min kollega Nordmann ytterligt korrekta. Dels måste man beakta att unionens åtagande, som avser förstärkta ekonomiska stöd till befolkningsprogrammen i utvecklingsländerna på 300 miljoner ecu fram till år 2000, är ett grundläggande lägsta bidrag till vad dessa frågor kan ta i anspråk, också frågorna om kommittéförfarandet förefaller mig mycket väl utvecklade av föredragande.
Man måste ge privilegier till utskott som EUF, MED och ALA, då det är genom ett underrättelsearbete, lyssnande och ständiga samråd som detta problem kan åtgärdas på ett målmedvetet och positivt sätt av unionen och av utvecklingsländerna.

Junker
Herr ordförande! Enligt vårt förmenande är det ytterst viktigt att de förpliktelser som vi ingick på konferensen för befolkningsutvecklingen i Kairo, verkligen uppfylls från Europeiska unionens sida. Detta måste därtill ske i en sådan utsträckning att så många människor som möjligt i utvecklingsländerna tar del i familjeplaneringsåtgärderna. Utgående från detta bifaller min grupp föreliggande betänkande och vi hoppas att den kommer att antas i en form som inte innebär någon ensidig ideologisk orientering.
Jag vill inte dölja följande faktum: Även vi i utskottet för utveckling och samarbete har haft en kontrovers omröstning om de ändringsförslag som nu återigen är aktuella och som lagts fram i plenum. Vi är visserligen överens med den liberala gruppen att utvecklingsländerna ska kunna delta likaberättigat i anbudstävlingarna och så tillvida är vi av samma åsikt. Men vi betonar med eftertryck att de ändringsförslag som visar åt ett mycket ensidigt ideologiskt håll, inte accepteras av vår grupp. Det återstår att se hur beslutet tar sig ut i plenum.
Jag skulle än en gång vilja återkomma till Kairo, eftersom vi enligt vårt förmenande tagit ett stort steg framåt i åsiktsbildningen med denna FN-konferens och att den även bidragit till att få fram en sensibilisering, en allmän medvetenhet om att vårt mål måste vara att nå fram till en långsammare befolkningstillväxt. Detta blir nödvändigt för att inte provocera fram det som tyvärr händer i många utvecklingsländer, nämligen att de framsteg som görs inom tillväxten förtärs genom en ännu snabbare befolkningstillväxt. Att detta inte ska sammankopplas med tvångsåtgärder behöver inte ens diskuteras, men enligt vår åsikt bör vi inte alls ställa upp för många regler som kunde ses som en inblandning i andra staters inre angelägenheter. För när allt kommer omkring handlar det om de mycket skilda uppfattningar som råder i olika kulturer och det kommer inte an på oss att ställa upp fler krav än som är absolut nödvändigt.
Ett av framstegen i Kairo var, det vill jag som kvinnlig politiker särskilt framhäva, att kvinnor tillerkänns rätten att själva fritt få bestämma över hur många barn de vill ha och när de vill ha dem. Det är på denna grundval vi ser betänkandet och så önskar vi också att den antas.

Marín
Tack herr ordförande. Tack så mycket Nordmann för ert betänkande som faktiskt placerar kvällens debatt i en gemensam uppfattningssfär för rådet, kommissionen och Europaparlamentet kring en så viktig fråga som den demografiska vad beträffar såväl befolkningsområdet som hälsofrågan och frågan om reproduktion på alla delar av vår planet.
I globala termer är de prioriterade mål som kommissionen eftersträvar och, som jag tror delas i stor utsträckning av Europaparlamentet och rådet, tre stycken. Det första är att låta kvinnor, män och ungdomar fritt och ansvarsfullt bestämma hur många barn de vill ha och när, det andra, att bidra till skapandet av en sociokulturell, ekonomisk och utbildningsmässig omgivning för det fullständiga utnyttjande av denna rätt, speciellt för kvinnor och ungdomar, genom att fördöma och rycka upp all form av sexuellt våld, könsstympning och övergrepp som påverkar hälsa och värdighet med rötterna. Europeiska gemenskapen stödjer särskilt, för att litet grand lugna Lieses ängslan, inställningen till abort antagen vid Kairokonferensen, mot tanken på abort som metod för familjeplanering. Som tredje mål vill vi bidra till att utveckla och reformera hälsosystemen för att öka tillgången till och kvaliteten på reproduktiv hälsovård för både män och kvinnor, inklusive ungdomar, för att således på ett betydelsefullt sätt minska hälsoriskerna för kvinnor och barn.
Det ursprungliga förslaget från kommissionen har förändrats på ett ansenligt sätt, Nordmann har rätt i det, genom att införliva en stor del av de ändringsförslag som ingavs av Europaparlamentet vid första behandlingen. Jag vill sålunda tacka för samarbetet i denna konkreta aspekt.
Vad beträffar ändringsförslagen från utskottet för utveckling och samarbete, vill jag göra följande kommentar: kommissionen upptar välvilligt ändringsförslag 2 vad gäller kommittéförfarandet; vad beträffar ändringsförslag 1, om ökningen av gemenskapens finansiering för politik och åtgärder på det demografiska området innan år 2000 med ett belopp på 300 miljoner ecu, är kommissionen av rent tekniska skäl, jag är tvungen att påpeka det, inte i stånd att införa denna möjlighet, eftersom bestämmelserna, eller den rättsliga grunden för bestämmelserna som vi diskuterar i kväll, kommer att möjliggöra anslag på rättslig grund till en budgetpost för demografiska frågor, som också har ett mycket blygsamt belopp: knappt 8 miljoner ecu som skall användas för att finansiera pilotprojekt.
Jag vill än en gång kommentera den debatt jag har haft med Stewart-Clark, angående de pengar som satsas på drogbekämpning. Den demografiska politiken finns inte enbart i denna budgetpost, för om ledamöterna summerar alla våra politikområden - Latinamerika, Afrika, Medelhavsområdet, Asien - och vad som görs i de bilaterala programmen i de olika stater som får vårt stöd så har siffran 300 miljoner ecu passerats med råge. Än en gång kommer frågan upp, på samma sätt som med gemenskapsbudgeten, om formen för presentation: om vi presenterar de demografiska kostnaderna som finns med i Lomékonventionen, i Latinamerika, Medelhavsområdet och i Asien, kan ni vara säkra på att de överstiger 300 miljoner ecu. Om vi försöker skapa en budgetpost med mer än 300 miljoner ecu enbart för demografi, kommer vi att ha samma problem som med "drogposten ". Det gäller att välja, och jag menar att vi snarare står inför ett problem om hur gemenskapsbudgetens kostnader fördelas än inför en diskussion om siffror med utskottet för samarbete och utveckling.
Därefter finns en rad ändringsförslag; i 3 och 4 har vi svårigheter med en rad sakliga skäl. Ändringsförslagen 5 och 8 anser vi inte vara nödvändiga eftersom innehållet i dessa redan är tillräckligt täckta i motiveringarna till den gemensamma ståndpunkten. Jag vill ändå visa med ett av exempel vad som pågår på det demografiska området, och det är de tre senaste besluten vi har fattat om bilaterala samarbetsprojekt, för att visa att vi med råge passerar 300 miljoner.
Det första beviset: bidrag på 300 miljoner ecu till programmet om familjers välfärd i Indien för att stödja genomförandet av en ny serie politikområden som kommer att koncentreras på familjeplaneringsområdet, men också på ett globalt närmande till hälsoåtgärder vid befolkningsökning. Enbart i Indien vad gäller familjers välfärd är redan vår kostnad 200 miljoner ecu. Asien-initiativet om befolkningshälsa, 25 miljoner ecu, som vi nyligen, förra månaden, undertecknade tillsammans med Doktor Nafis Sadik för FN: s befolkningsfond, handlar om ett nyskapande program för att arbeta framför allt på den asiatiska kontinenten. Slutligen, ytterligare ett bilateralt exempel, på Filippinerna, ett mödravårdsprogram på 19 miljoner ecu, som skall bidra till att reducera riskerna för gravida kvinnor och barnaföderskor genom att minska mödradödligheten.
Jag har velat ta upp dessa exempel - Indien, 200 miljoner, befolkningsprojekt med FN i Asien, 25 miljoner, och det senaste beslutet om Filippinerna, 19 miljoner - för att visa att, om vi summerar allt vi gör i de olika programmen för bilateralt samarbete så kan inte utskottet för utveckling och samarbete neka till att konstatera att vi, i detta konkreta fall, svarar mot dess krav, men naturligtvis genom ett annorlunda utförande.

Ordföranden
Tack Marín.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00.

Fjärde ramprogrammet för verksamhet inom området forskning,  
teknisk utveckling och demonstration (1994-1998)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0084/97) från utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0041/97-95/0034(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om en anpassning för andra gången av beslut nr 1110/94/EG om det fjärde ramprogrammet för Europeiska gemenskapens verksamhet inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration (1994-1998) (Föredragande: Linkohr).

Linkohr
Herr ordförande! Forskningsutskottet antog i måndags mitt betänkande med bifall, dvs två nedlagda röster. Budskapet är relativt enkelt. Vi är av den uppfattningen att medlen inte bör ökas med 100 utan med 200 miljoner ecu, att förutom BSE-forskningen som redan nu får sin generöst beskärda del, medlen för alla program ska fördubblas och dessutom 33 miljoner ecu ska ställas till förfogande för förnybara energier och för vatten.
Vad ändringsförslagen beträffar kan jag bara säga att inga ändringsförslag inkom i måndags men att en hel rad ändringsförslag tydligen lagts fram här idag. Som föredragande måste jag själv be om att dessa avböjs, eftersom jag här intar utskottets position, även om jag måste medge att jag har förståelse för många av dessa ändringsförslag. För övrigt finns flera av de här ändringsförslagen vad innehållet beträffar redan med i betänkandet, man kan i alla fall utläsa det.
Den konflikt som vi ska diskutera här handlar dock inte om de här ändringsförslagen. Den här konflikten handlar helt enkelt om pengar och jag vädjar med eftertryck till parlamentet att om möjligt enhälligt bifalla betänkandet, om vi ska ha en chans att få igenom det i förlikningskommittén. Jag är tämligen så optimistisk eftersom budgetutskottet står bakom det här förslaget, och vi därmed kan räkna med tuffa förhandlingar.
Men nu till ämnet: Jag tycker att det är lite besynnerligt att rådet för det första tog så lång tid på sig innan det kom fram till ett beslut. Och att det för det andra inte lyckades ställa ytterligare 100 miljoner till förfogande. Jag vill bara erinra om att dessa 100 miljoner inte är några extra skattepengar utan att det är medel som vi ledamöter omfördelat inom budgeten, alltså sparat in på andra ställen. Vi skulle kunna spara in ytterligare 100 miljoner i den nya budgeten, dvs att dessa medel kan ställas till förfogande genom en omfördelning. Pengarna finns alltså. 100 miljoner står redan nu som reserv men de kan bara ges ut om den rättsliga grunden för det finns.
Låt mig i det här sammanhanget erinra om något som ofta sagts och som även kommissionen med rätta tagit upp ett flertal gånger: den europeiska konkurrenskraften ökar tyvärr inte utan blir i stället mindre. Det här är ett påstående som inte blir mindre sant bara för att man poängterar det. De många arbetstillfällen som går förlorade i Europa kan också härledas till förlusten av konkurrenskraft i Europa.
När vi nu på morgonen har fört häftiga diskussioner om problemen om och med Renault, så har det också att göra med att Europa har överlämnat sin konkurrenskraft till andra, och detta har skett medvetet. Vad jag väntar mig av den här debatten och framför allt av tvisten med ministerrådet är att de åtminstone ger nya impulser. Jag vet att 100 eller 200 miljoner ecu bara är en liten del av det som årligen ges ut för forskning i Europa, men de kunde ge nya impulser.
Nu är det tyvärr så att forskningen inte har någon lobby. Forskningen tycker sig vara för fin för att tigga om pengar. Partierna räknar inte forskarna, eftersom de är för få. Därför måste också forskningen sätta sin tillit på parlamentet, och jag hoppas att vi får en hög majoritet här. Om parlamentet ger sitt bifall, vilket jag hoppas, så hoppas jag också att vi så snabbt som möjligt får ett förlikningsförfarande så att vi snabbt kan avsluta saken. Därefter kan vi publicera anbudstävlan i den officiella tidningen. Om det inte avslutas i tid, gagnar inte de bästa besluten för då kan pengarna inte längre betalas ut. Utgående från detta vädjar jag till er, till det stora antal ledamöter som är närvarande i dag att bifalla betänkandet.

McNally
Herr ordförande! Först vill jag tacka Linkohr, inte minst för hans tålamod i denna uppenbarligen eviga saga om ny finansiering av det fjärde ramprogrammet. Det är nu viktigt att det går fort. Månaderna går. Tankekraft slösas bort. Vi hoppas därför att detta beslut kan fattas snabbt och genomföras. Jag beklagar verkligen att ministerrådet inte tycks vara närvarande, fast jag kan ha fel, vid denna viktiga debatt.
Europeiska unionens viktigaste prioritering är sysselsättningen. Ett sätt, men sannerligen inte det enda, att skapa jobb på är genom att vi gör oss mer konkurrenskraftiga med hjälp av forskning och utveckling. Vi har problem i samhället som forskning och utveckling också kommer att hjälpa oss med. Och Europeiska unionen tillför värde. Det anser akademiker och industriidkare. Det finns en multiplikationseffekt. Det är därför så mycket mer häpnadsväckande att ministerrådet och de medlemsstater som utgör det vill flytta pengarna dit där de inte ger detta mervärde.
Vi är besvikna över nedskärningen från de förväntade 700 miljonerna ecu, som naturligtvis medförde att förslag gjordes upp, till futtiga 100 miljoner ecu, av vilket över en tredjedel skall avsättas till BSE. Vi i utskottet för energi, forskning och teknologi vill framföra vårt mycket varma tack till budgetutskottet för dess stöd. Det är framsynt. Det har gjort forskning och utveckling till en av sina prioriteringar och det har hittat ytterligare medel som kan användas till forskning och utveckling. Det är utskottet som hittat dem. Det förväntar sig ett erkännande i någon form, för sina ansträngningar, från rådet och kommissionen.
Låt mig så kort ta upp innehållet i Linkohrs betänkande och det sätt vi förväntar oss att de pengarna skall användas på - och kom ihåg att det handlar om medbeslutande - några av Europaparlamentets prioriteringar återspeglas i Linkohrs betänkande: vår önskan att landminor skall undersökas, för intermodala transporter, utbildningsmultimedia samt, i synnerhet, förnyelsebar energi - och jag måste göra det klart att budgetutskottet satte som ett villkor att en del av de tillkommande medlen skulle användas för förnyelsebar energi.
Av medicinska forskare har jag fått veta att det belopp som avses användas för BSE är orealistiskt stort. För att detta betänkande emellertid skall kunna antas snabbt så går vi med på detta. Men vi föreslår inte att detta belopp fördubblas vid fördubblingen från 100 miljoner ecu till 200 miljoner ecu. Detta är ett förnuftigt betänkande. Låt oss stödja det och få det klart snabbt.

Quisthoudt-Rowohl
Herr ordförande! Vår grupp har för avsikt att bifalla detta betänkande, även om det inte sker utan en olustig känsla. Jag vill ta tillfället i akt och säga att jag egentligen beundrar föredraganden för det här arbetet. Jag beundrar föredraganden inte minst för att han gick med i förlikningen redan för två år sedan. Resultat: 700 miljoner ecu som reserv betyder 5 %. Utan att vilja förringa parlamentets medbeslutanderätt - något jag naturligtvis inte vill - får man kanske fråga sig: Lönar sig verkligen hela den här proceduren?
Men det finns en sak som jag inte riktigt förstår. Vi vill investera i framtiden. Idag var det folk här från Renault, i Tyskland har vi problemet med gruvarbetarna. Och vad gör vi? Där det är fråga om framtiden, det vill säga inom forskning, utveckling, möjligheter för omstruktureringar i industrin, där tänker vi spara! Om nu verkligen de insparade pengarna på europeisk nivå skulle investeras nationellt på ett förnuftigt sätt för forskning, så spelar det ju ingen roll. Men jag måste poängtera att där har jag mina tvivel. Enligt min åsikt måste vi beträffande forskningspolitikens framtid i varje fall komma fram till en annan finansieringsmodus än en omfördelning av budgeten mitt under ramprogrammet. Det var jag med om redan för fyra år sedan och då medförde den inget positivt och det gör den inte idag heller.
För det andra hyser jag nog en del tvivel vad gäller kommissionens roll i den här frågan. Det har jag redan gått in på. Hur ska man kunna ta sådana förslag på allvar som först planerar in task forces med 700 miljoner och som man kämpar för att få igenom, om förslagen senare kan förändras med ett enda penndrag? Var fanns egentligen koncentrationen när det började visa sig att vi inte skulle få 700 miljoner utan bara 100 miljoner? När jag ser på listan nu och hur medlen fördelats - allvarligt talat, om vi nu delar ut två miljoner hit eller dit, vad ändrar det på saken? Var är koncentrationen nu då? Koncentration betyder också att vi äntligen vågar säga vad vi inte vill. Det har vi inte lyckats med.
För mig och min grupp är allt det här en lärotid. Enligt vad jag tycker behöver vi ett annat slag av samarbete inför det femte ramprogrammet. Kanske behöver vi också andra strukturer, och jag tänker då göra vad jag kan för att utforma det här samarbetet positivt. Det är lite resignativt, när jag nu slutar och ger föredraganden mitt fulla stöd. Men det räcker nog inte till för att möta framtiden.

Scapagnini
Herr ordförande! Den gemensamma ståndpunkt som rådet har presenterat för oss är ett steg bakåt i förhållande till parlamentets första läsning. I detta historiska ögonblick, i vilket betydelsen av forskning ökar för var dag som går, anser jag det fel att inte ge ordentligt finansiellt stöd åt detta program som skulle kunna göra det möjligt för EU att förbättra och utveckla koordinerad forskning och på så sätt få medlemsstaterna att samverka för vårt gemensamma bästa. Vi måste komma ihåg att EU i allt högre grad kommer att tvingas konkurrera med USA, Japan och de nya framväxande ekonomierna, i vilka de ekonomiska satsningarna på forskningssektorn har varit betydande och framöver kommer att bli ännu större.
Den ökning som rådet föreslår synes demonstrera en vilja att sätta de egna finansiella prioriteringarna i första rummet, utan hänsyn till de förslag som parlamentet gav i samband med proceduren kring budgeten för år 1997, efter det att man hade beslutat inrätta en reserv på 100 miljoner ecu för forskning. Med en sådan reserv skulle det faktiskt bli möjligt att öka ramprogrammet med minst 200 miljoner ecu. Genom rådets agerande blir i själva verket parlamentets ansträngningar helt meningslösa. Jag menar det är viktigt att erinra om - som min kollega Linkohr redan gjort - att med de tänkta ekonomiska förutsättningarna, med ökningen på 200 miljoner ecu, skulle det bl.a. bli möjligt att föra över en del av resurserna till sektorn återvinningsbar energi, vilken ju även för Medelhavsområdet är en viktig angelägenhet.
Och det är just inom detta område som vi tillsammans med Malerba har presenterat ett ändringsförslag som understryker betydelsen av en ny form av återvinningsbar och icke nedsmutsande elektrokemisk energi, de s.k. brännbara cellerna.
Herr ordförande, ärade ledamöter, i den gemensamma ståndpunkten är 35 av de 100 miljonerna ecu avsedda för forskning kring ESB, vaccin och smittsamma sjukdomar. Detta är naturligtvis en satsning som är oerhört viktig för den allmänna hälsan och för hela unionens framtid. Men - som andra föredraganden har framhållit - kanske innebär en sådan 35-procentig satsning att man samtidigt håller tillbaka andra viktiga områden.
Sammanfattningsvis hoppas jag dels att rådet gör vad som krävs för att modifiera sin gemensamma position, dels att man så snart som möjligt kan starta förhandlingar för att rätta till denna situation.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande! Jag komplimenterar gärna Linkohr för det arbete som han har nedlagt fram till nu för den finansiella påfyllningen av det fjärde ramprogrammet.
Herr ordförande! Min grupp beklagar att den ursprungliga ökningen av det fjärde ramprogrammet med 700 miljoner ecu av rådet har skurits ned till endast 100 miljoner. Det till följd av ett överskridande av de finansiella medlen till följd av BSE-affären och rådets vägran att anpassa de finansiella medlen. Men, herr ordförande, parlamentet belastas nu med de problem som kommissionen och rådet själva har förorsakat genom att inte i tid reagera på BSE-krisen. Dessutom ställs parlamentet på förslag av Cresson inför fullbordat faktum, för av ynkliga 100 miljoner ecu från rådet avsätts endast 35 miljoner ecu.
Vidare för BSE i stället för 15 miljoner ecu som föreslagits av parlamentet. Det går inte min grupp med på. Först om rådet är berett att öka anslaget till 200 miljoner ecu är 35 miljoner proportionellt för BSE. Om rådet inte går med på detta, kommer min grupp i enlighet med principerna i budgetutskottet att för budgeten för 1998 på nytt vilja reservera 100 miljoner för forskning. Låt det för rådet en gång för alla göras tydligt att Europaparlamentet har sista ordet om utgifter till forskningen i budgetproceduren.

Marset Campos
Herr ordförande, gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster stöder Linkohrs förslag om ytterligare finansiering av det fjärde ramprogrammet. Emellertid finns här tre problem som vi vill betona: det första är själva minskningen av finansieringens storlek, vilken antyder en tillbakagång i det åtagande som Europeiska unionen bör ha mot forskningen för att kunna utveckla ett konkurrenskraftigt samhälle och skapa arbetstillfällen, och detta är mycket allvarligt.
Det andra är oron för införandet i det fördolda av konceptet "Task Forces " som vertikal filosofi mot den horisontella i de successiva ramprogrammen, och som förutsätter ett införande, som jag anser är oroande, i det femte ramprogrammet.
Det tredje handlar om behovet av att inleda en forskningsinriktning om de äldres välfärd, ett problem som i framtiden kommer att vara avgörande för den europeiska befolkningen, och därför föreslår vi att tilldelningen till BSE, som saknar berättigande, reduceras med samma belopp.

Wolf
Herr ordförande! En människa som inte är nyfiken är på väg att bli gammal. Ett samhälle som inte bedriver en organiserad forskning är på väg tillbaka. Men det kommer naturligtvis också an på vad det är man nyfiken på, vad det är man forskar. Säkert behöver ni inte anstränga er fantasi alltför mycket för att föreställa er de personer som är nyfikna på förstörande saker, även självförstörande saker. Det kan tyvärr ses analogt med våra europeiska samhällen.
Låt oss se efter vad som verkligen finns i paketet; jag har räknat ut att luft- och rymdfart, tekniker inom daktyloskopin och produktionsorganisation med avseende på vattenförbrukning kostar inte mindre än 60 miljoner ecu. För hela BSE-forskningen ger vi ut 34, 5 miljoner ecu och vid närmare betraktande investeras dessa pengar främst på djurförsök, som inte kommer att ge resultat förrän om tidigast 10 år. Men det är inte det som är problemet, utan problemet är att vi måste ändra på vår jordbrukspolitik, vi måste se till att djuren inte längre utfordras med kött- och benmjöl. Också när man ser åt vilket håll forskningen går med avseende på informationssamhället, så får man ibland ett intryck av att man förbereder en flykt in i den virtuella realiteten i stället för att forska i skärningspunkten mellan sociala processer och teknologiska förändringar, som även omfattar de optioner och olikartade målsättningar som där är möjliga.
I ett samhälle som befinner sig i djupgående sociala och ekologiska omvandlingar tillfaller av det totala programmet hela 147 miljoner ecu den socioekonomiska punktuella forskningen. Här är det något som inte stämmer. I betraktande av de problem som vi brottas med har tyngdpunkterna inte fördelats på rätt sätt. Linkohr har föreslagit några korrekturer, och särskilt de 33 miljoner ecu för forskning av icke-nukleära energier är naturligtvis positivt. Men det räcker inte till för att övertyga oss om det här konceptet. Det är faktiskt i alla fall ett steg tillbaka gentemot den första behandlingen. Det som alltid frambesvärjs, nämligen förlusten av konkurrenskraft i Europa, vilken skulle ha givits upp med avsikt, syftar faktiskt på att utveckla en nyfikenhet med avseende på de problem som tornar upp sig inför oss, de sociala, de teknologiska och de vetenskapliga. Men det är inte fallet här. Vi kommer att lägga ned vår röst.

Desama
Herr ordförande, ärade kommissionär, kära kollegor, jag talar i kväll å budgetutskottets vägnar. Jag gör det med desto större nöje, eftersom man i dag, vilket inte hör till vanligheterna, bara hört angenäma saker om budgetutskottet. Detta är värt att understryka, och det är synd, att vi inte är fler, som kan höra denna eloge, som samtidigt hör till undantagen och är synnerligen välförtjänt.
I själva verket så är det budgetutskottet, vilket föredraganden och andra kollegor påpekat, som lyckats med, att under arbetet med budgetförfarandet för år 1997, ta fram de hundra miljoner, som kommissionen i dag presenterat oss ett förslag om.
Jag skulle för övrigt vilja säga, att denna historia om omfinansieringen av det fjärde ramprogrammet är en historia om brutna löften och samtidigt om stor svaghet. Det brutna löftet är rådets, eftersom rådet under de förhandlingar om det fjärde ramprogrammet, som vi tillsammans med Rolf Linkohr och några andra kollegor förde, åtog sig att omfinansiera det upp till 700 miljoner. I dag har det inte gjorts, med ursäkten, att: "Ecofin vill inte revidera finansplanen ".
Vilken handfallenhet från detta råd för forskningsministrar! Och vilken svaghet från kommissionens sida, som efter att ha lagt fram ett ursprungligt ambitiöst förslag på basen av 700 miljoner, vilket jag är tacksam för, fru kommissionär, genast föll till föga, när man på toppmötet i Florens, som följdes av ett möte med Ecofin, sade: "inga 700 miljoner, vi skall försöka hitta något ". I själva verket har kommissionen inte funnit något. Det är parlamentet, som har funnit de hundra miljonerna, och som kommer att finna ytterligare hundra miljoner under förfarandet 1998.
Det är därför jag begär av kommissionen att stödja Rolf Linkohrs och Europaparlamentets förslag. Eftersom vi kommer att ha ytterligare hundra miljoner 1998. Räkningen går ihop med två hundra miljoner. Jag begär alltså att kommissionen från och med nu ger parlamentet sitt stöd.

Chichester
Herr ordförande! Jag lovordar föredraganden för hans betänkande. Jag gratulerar honom till att ha höjt insatsen till 200 miljoner ecu, och till att ha drivit sitt eget syfte vad landminorna beträffar. Det kommer att glädja en del personer i min valkrets, även om de fruktar att det mesta av det kommer att gå till konsulter, och att inte så mycket kommer att kunna visas upp i form av praktiska resultat.
Jag måste notera att den ursprungliga siffran på 700 miljoner ecu skars ner av rådet. Jag är inte förvånad över att det tillämpade strama tyglar med avseende på denna siffra eftersom kommissionen och parlamentet, det måste sägas, inte kunde få fram en tydlig signal följdriktiga prioriteringar. Det tycks mig som om ett växlande antal arbetsgrupper för varierande ämnesområden mer eller mindre vimlade av personer som försökte hitta sätt att göra av med pengar på, i stället för att lägga fram ett noga genomtänkt åtgärdsprogram, för komplettering av det fjärde ramprogrammet.
Jag lovordar alltså föredraganden men hoppas, som min kollega Quisthoudt-Rowohl sagt, att vi kan lära oss av denna process när vi tar itu med det femte ramprogrammet.

Cresson
Herr ordförande, ledamöter av parlamentet, jag skulle först och främst vilja tacka ledamöterna i forskningsutskottet, och i synnerhet föredraganden, Linkohr, för det arbete de uträttat. Sin vana trogen, lägger Linkohr fram ett väl avvägt och konstruktivt svar på rådets gemensamma ståndpunkt.
Svaret koncentrerar sig på det väsentliga: det totala finansiella tilläggsanslaget och dess fördelning. Det står klart, att detta kommer att skapa problem för rådet, som ju endast med svårighet uppnådde enighet om tilläggets innehåll. Som för övrigt föredraganden noterar i sin genomgång av motiven, har det tagit rådet mer än sex månader efter den första behandlingen i Europaparlamentet, att nå fram till den enighet, som krävs för att kunna fastställa en gemensam ståndpunkt. Detta visar än en gång, att även om medbeslutandeförfarandet är nyttigt, med tanke på det konstruktiva meningsutbyte det ger anledning till, så går regeln om enhällighet i rådet mot önskan att göra unionens forskningspolitik effektiv, så att den kan anpassa sig till utvecklingen. Det är inte ett av de minsta problemen för regeringskonferensen att lösa denna svårighet.
Debatten om tillägget har verkligen pågått alltför länge. De belopp det är fråga om är inte av den storleksordningen, att de stjälper budgetbalansen. Olika projekt står och väntar, som alla är av vikt, såsom forskningen om BSE eller multimedia för undervisningen.
Av många skäl anser jag det därför vara viktigt att snabbt sända en positiv politisk signal till den vetenskapliga världen och industrin. Trots dessa omständigheter tyder allt på en förlikning mellan parlamentet och rådet. Båda parter måste anstränga sig. Kommissionen kommer inte att bespara sig någon möda för att nå fram till en acceptabel kompromiss. Grunden för en sådan kompromiss tycks för övrigt börja avteckna sig.
Rådet har godkänt forskningen om uppspårning och förstöring av antipersonella minor som ett prioriterat område. Det har sålunda tagit fasta på en viktigt ändringsförslag från parlamentets första behandling. Linkohr å sin sida ifrågasätter inte vikten av att stärka forskningen rörande överförbara spongiforma encefalopatier, dvs. BSE.
Denna förstärkning brådskar, vilket Medina Ortegas betänkande från undersökningsutskottet understrukit. Det är positivt, att den fått stöd såväl från parlamentet som rådet, både principiellt och vad gäller anslagens storlek, med utgångspunkt i den analys som kommissionen i november förra året presenterade i sin handlingsplan.
Det är för att kunna bidra till utarbetandet av en kompromiss mellan Europaparlamentet och rådet under de veckor som följer, som kommissionen i detta skede inte önskar godkänna de ändringsförslag som Linkohr föreslagit, även om jag känner stor sympati för deras inriktning. Med detta för ögonen avser för övrigt kommissionen att i sitt förslag till budget för år 1998 inarbeta en tillräcklig marginal för att budgetmyndigheten skall kunna överskrida de 100 miljoner ecu, som redan återfinns i 1997 års budget.
Jag vill för övrigt tacka budgetutskottet och Desama, för deras värdefulla hjälp.
Jag vill avsluta med ett par ord om tidtabellen. Det fjärde ramprogrammet, som det finansiella tillägget avser, avslutas nästa år. Det femte ramprogrammet är redan under utarbetande och kommissionen räknar med att kunna lägga fram sitt formella förslag i nästa månad. Man måste alltså snabbt fatta beslut om det finansiella tillägget för att göra det operationellt och för att undvika all sammanblandning med diskussionerna om det femte ramprogrammet.
Europaparlamentet har med sin snabba andra behandling här föregått med gott exempel, vilket jag tackar för.

Ordföranden
Tack Cresson.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00.
Och nu ärade ledamöter har jag en god nyhet för alla. Det är dags för vila. Tillåt mig därför att tacka alla våra medhjälpare och ledamöterna för att vi har haft denna, som Chichester sade, lugna debatt, men om än lugn, inte mindre viktiga, och som jag måste bekänna, ärade ledamöter, för mig personligen har varit mycket stärkande. Således ber jag att få tacka och önska god natt.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.45.

