Situationen i Middelhavsområdet, særlig i Tunesien og Egypten (forhandling) 
Formanden
- Næste punkt på dagsordenen er redegørelsen fra næstformanden i Kommissionen/EU's højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik om situationen i Middelhavsområdet, særlig Tunesien og Egypten.
Catherine Ashton
næstformand i Kommissionen/EU's højtstående repræsentant for udenrigs- og sikkerhedspolitik. - (EN) Hr. formand! Vi har alle fulgt den sidste tids begivenheder i Tunesien, og meget aktuelt i Egypten, tæt.
Befolkningerne i begge lande har givet udtryk for legitime kritikpunkter og håb, og de forventer et ordentligt svar - ikke kun fra deres egne lande, men også fra deres partnere, herunder EU. Budskabet er klart nok. Deres politiske systemer er nået til et punkt, hvorfra der ikke er nogen vej tilbage, og tingene må forandres nu.
Jeg benytter mig af lejligheden til at udtrykke min beundring for deres værdighed og mod, og - i lyset af hvad vi ser på fjernsynsskærmen, særlig fra Egypten - opfordrer jeg til besindelse og tilbageholdenhed og dialog.
Jeg vil begynde med at tale om Tunesien. De forandringer, der er sket, er bemærkelsesværdige og har banet vejen for en mere demokratisk udvikling i landet. Selvom der er mange udfordringer, kan vi allerede se den positive udvikling i Tunesien, hvor der er gjort en indsats for at imødekomme befolkningens krav. Overgangsregeringen har taget nogle betydningsfulde skridt, særligt ved at frigive politiske fanger og tillade ytringsfrihed og ved at retsforfølge medlemmer af tidligere præsident Ben Alis familie for korruption.
Desuden er der nedsat tre kommissioner, og de har påbegyndt deres arbejde, nemlig kommissionen til undersøgelse af korruption og misbrug af offentlige midler, kommissionen til undersøgelse af misbrug og mishandling i forbindelse med undertrykkelsen under forløbet af den sidste tids hændelser og Højkommissionen for politiske reformer.
Desuden har jeg noteret den seneste regeringsomdannelse som en imødekommelse af befolkningens krav. Regeringen har fået støtte fra de store oppositionspartier og den vigtigste fagforening - Tunesiens fælles fagforening. Fred og stabilitet er vigtige, for at Tunesien kan iværksætte demokratiske og gennemsigtige valg og gennemføre vitale politiske, økonomiske og sociale forandringer. EU er der til at støtte landet og dets befolkning i denne vanskelige overgangsfase, og vi har reageret omgående - ikke for at gennemtvinge vores synspunkter eller ideer, men for at tilbyde hjælp og samarbejde.
I sidste uge talte jeg med den nye udenrigsminister, hr. Ounaies, efter at han var blevet udnævnt, og vi mødtes i dag i Bruxelles. Vi havde en væsentlig drøftelse her - som er det første sted, han har besøgt, siden han tiltrådte - om, hvordan EU bedst kan støtte landet i overgangsperioden og hjælpe det tunesiske folk. I dag bekræftede han anmodningen om EU's støtte i forbindelse med forberedelserne til valget og afholdelse af fremtidige valg. Vi er ved at udsende et hold eksperter til Tunesien for at vurdere valglovene og yde juridisk rådgivning til overgangsmyndighederne i forbindelse hermed. I sidste uge var direktøren for EU's udenrigstjeneste, Hugues Mingarelli, desuden på stedet i Tunesien og drøftede befolkningens behov med dem.
Ligesom med andre former for bistand har vi øget beløbene til samarbejde med civilsamfundet. Dette vil blive kombineret med en omprioritering af vores bistandsprogrammer til at hjælpe folk mere direkte. Liberale politikker alene kan ikke bringe den nødvendige økonomiske og sociale velstand og velstandsfordeling til hele det tunesiske folk. Så for at tage højde for den nye situation og tilpasse vores hjælp til deres sociale behov skal vi sammen med Tunesien revidere vores prioriteringer.
I dag har ministeren indgående informeret mig om, hvad de er optaget af, og om de planer, de har, så vi sammen med andre internationale partnere kan imødekomme behovene.
Jeg tilbød konkret støtte - til at begynde med i form af støtte i forbindelse med afholdelse af valg, regeringsførelse og overgang til demokrati, støtte til civilsamfundet og ngo'er, opbakning til indførelse af retsstaten og juridiske reformer, til økonomisk styring og bekæmpelse af korruption, økonomisk og social udvikling (herunder støtte til forarmede områder i det centrale og sydlige Tunesien).
Vi er også parate til sammen med medlemsstaterne at overveje mobilitetsrelaterede foranstaltninger og større markedsadgang. Kontakter på arbejdsgruppeniveau om alle disse spørgsmål er godt på vej, og vi vil fortsætte dialogen. Det er min plan at rejse til Tunesien om to uger.
Med hensyn til de tunesiske myndigheders anmodning om indefrysning af værdier tilhørende hr. Ben Ali og personer tæt på hans regime har vi allerede taget de første skridt. Vi fremskyndede de procedurer, der skal gøre det muligt for udenrigsministrene på deres møde i Rådet på mandag at vedtage en beslutning om restriktive foranstaltninger med henblik på indefrysning af værdier tilhørende personer, der er genstand for efterforskning for underslæb i forbindelse med den tunesiske stats midler. De tunesiske myndigheder har overgivet os en liste med navne på personer, der bør gøres til genstand for disse foranstaltninger.
Som jeg har nævnt, rejste vores direktør, Hugues Mingarelli, i sidste uge til området. Han havde drøftelser med den midlertidige regering og formændene fra de tre kommissioner, der er nedsat for nylig, og han mødtes med repræsentanter for civilsamfundet.
Jeg er også glad for Parlamentets initiativ til at sende en delegation til Tunesien. Jeg mener, det er af største betydning, at den tunesiske befolkning oplever, at EU bakker dem op - og særlig at Parlamentet gør det - på et tidspunkt, der er kritisk i deres overgang til demokrati. Vi skal styrke alle mulige mellemfolkelige kontakter og række ud til civilsamfundet, og det omfatter støtte til ngo'er, professionelle sammenslutninger og udvekslingsstuderende.
Vi har nu en mulighed for at styrke partnerskabet mellem Tunesien og EU på basis af en bekræftelse af demokrati og økonomiske og sociale reformer. Det er mit håb, at vi kan bygge på den gensidige respekt og tillid imellem vores befolkninger for at sikre stabiliteten og en demokratisk og fremgangsrig fremtid for Tunesien. I den forbindelse ser jeg frem til det kommende frie og demokratiske valg og etableringen af en ny regering. Jeg har aftalt med den tunesiske udenrigsminister snarest at genoptage forhandlingerne om avanceret status - med henblik på iværksættelse, når en ny demokratisk valgt regering er på plads.
Endelig beskrev udenrigsministeren stemningen som fuld af forsoning. Jeg håber, at vi vil kunne arbejde med Tunesien og hjælpe den stemning fremad mod et nyt, friere demokrati.
Nu vil jeg tale om situationen i Egypten. For bare en uge siden var vi vidne til begyndelsen på en ekstraordinær bevægelse der. Protester mod regeringen - der klart var inspireret af begivenhederne i Tunesien og andre lande, og som primært var organiseret gennem sociale medier og fra mund til mund - har, tror jeg, overraskethele verden.
Den store styrke i denne folkelige oprejsning ligger i, at den foregår i hele Egypten. Mennesker i hundredtusindvis, unge som gamle, mænd og kvinder, går på gaden og kræver deres legitime politiske og socioøkonomiske rettigheder. Protesterne har spredt sig fra Kairo til Alexandria og Suez og længere ned i Egypten, menneskemasserne er fortsat blevet større og mere forskelligartede, og de demonstrerende har været forenet om deres krav om ændring af regimet og overholdelse af de grundlæggende menneskerettigheder.
De oprindeligt fredelige protester er blevet mere og mere voldelige, og politiet skyder med tåregas og gummikugler og bruger vandkanoner. Vi er opmærksomme på, at der også kan være blevet brugt skarp ammunition. Som alle medlemmer her beklager jeg de betydelige tab af menneskeliv under demonstrationerne, og mine tanker går til dem, der har mistet deres kære. Det store antal sårede og tilbageholdte personer giver også anledning til stor bekymring, og alle parter må vise tilbageholdenhed og stoppe volden.
Til udenrigsministrenes møde i Rådet på mandag har vi forberedt en beslutning om at opfordre de egyptiske myndigheder til omgående at frigive alle fredelige demonstranter, som har været tilbageholdt. Ytringsfrihed og forsamlingsfrihed er grundlæggende menneskerettigheder for alle, som staten har pligt til at beskytte. De indførte restriktioner på medierne, herunder internettet, er uacceptable, og jeg opfordrer indtrængende de egyptiske myndigheder til uden tøven at retablere alle kommunikationsnetværk.
Gennem demonstrationer i hele landet udtrykker det egyptiske folk deres ønske om forandring. I hundredetusinder samler de sig i hele landet. Det er af yderste vigtighed, at disse stemmer bliver hørt - nu - og at der bliver taget hånd om situationen med hastige, konkrete og målrettede foranstaltninger. Tiden er inde for en overgang i god ro og orden og fredelige og vidtgående forandringer.
Myndighederne skal søge en åben dialog med de politiske kræfter - og tage den alvorligt. Det er vigtigt, at civilsamfundet spiller en afgørende rolle i den dialog. De egyptiske myndigheder skal gå hurtigt frem gennem en bredt funderet regering, der kan lede landet til en ægte reformproces med substantielle demokratiske reformer, og som kan bane vejen for frie og retfærdige valg.
Vi vil tilbyde vores fulde støtte til et Egypten, der kæmper for, at forandringen bliver mere demokratisk og pluralistisk. Vi har sammen en interesse i at få fred og velstand i Middelhavsområdet og i Mellemøsten.
Nu skal vi tilpasse og forstærke de midler, vi har til rådighed, for at støtte de nødvendige politiske, økonomiske og sociale reformer. Vores samarbejde har allerede demokrati, menneskerettigheder og retsstatsprincippet som grundlæggende elementer, og vi skal forny vores fokus på det arbejde og styrke det.
For mig handler politik om at forandre ting - om at hjælpe folk med at forme deres eget liv. I hele den arabiske verden ser vi mange - potentielt positive - forandringer, som drives frem af folkenes krav.
Fra EU's side tilbyder vi området og befolkningerne solidaritet og støtte til at indføre reformer. Vi er en union af demokratier - vi har et demokratisk kald, så vi vil bakke op om denne forandringsproces med kreativitet og med beslutsomhed.
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra
for PPE-Gruppen. - (ES) Hr. formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! Hvad end der kommer ud af situationen i Egypten, tror jeg roligt, vi kan sige, at der bliver et før og et efter i forbindelse med de begivenheder, der har fundet sted i Tunesien.
Det er min opfattelse, at vi skal lade være med at lede efter syndebukke her i Parlamentet, eftersom denne krise har fanget EU på det forkerte ben. Dog synes jeg, at vi bør drage nogle erfaringer af det her.
For det første skal EU være mere synlig. Vi har brug for at tale med én stemme og at undgå enhver form for kakofoni - det er derfor, vi etablerede EU's udenrigstjeneste og posten som højtstående repræsentant.
For det andet er vi nødt til at lære af de erfaringer, vi har gjort med imødekommende politikker over for frihedens fjender - fra Belarus til Cuba og med Middelhavslandene herimellem. Vi har brug for at spørge os selv, om der virkelig er mere stabilitet, mere velstand og mere demokrati, som det var hensigten med Barcelonaprocessen.
For det tredje synes jeg, at vi bør skelne mellem, hvad der er brug for, at EU gør på mellemlang sigt, og hvad det er nødvendigt at gøre på kort sigt. På kort sigt - og jeg tror, at Baroness Ashton har udarbejdet en køreplan - er der behov for, at EU tilbyder resolut støtte til disse overgangsprocesser, så vi ikke skuffer disse venligtsindede landes håb om frihed. Det er også vores pligt at advare dem om de risici, der er forbundet med disse processer, så landene ikke overtages af fjender af de frie samfund.
På mellemlang sigt er det vigtigt, at EU grundigt gennemtænker en strategisk tilgang til en reform af vores naboskabspolitik, hvilket vi også i går har foreslået hr. Füle i Udenrigsudvalget.
Alt dette skal gøres, mens vi samtidig ikke må glemme, at det er vanskeligere at opretholde frihedens balance end at ryste tyranniets åg af sig.
Adrian Severin
for S&D-Gruppen. - (EN) Hr. formand! De aktuelle begivenheder i Tunesien, Egypten og andre lande i regionen skal minde os om, at stabilitet uden frihed er om ikke slet og ret en illusion så i hvert fald en realitet, der ikke er bæredygtig.
Vi skal også huske, at en revolution eller en social omvæltning er en garanti for forandring, men det er ikke en garanti for forandring til det bedre. Jeg håber, at vi vil finde inspiration til at hjælpe dem i denne proces for at gøre det til en proces, der bringer forandring til det bedre og ikke til det værre.
Der er brug for en indgående analyse af situationen i såvel Tunesien som i Egypten (og ikke kun der), eftersom vi bliver nødt til at forstå, om vi førhen gjorde det rigtige med henblik på at undgå disse kriser. Hvilke tiltag skal vi i fremtiden sætte i værk for at foregribe eller undgå lignende kriser? Og, som det sidste, hvad kan vi gøre for at sikre, at den aktuelle krise vil føre til mere frihed for de berørte befolkninger og til stabilitet i regionen, mens vi forhindrer ethvert omslag hen imod mere, eller en anden slags, ustabilitet og en anden form for totalitarisme eller undertrykkelse.
Vi har brug for at vedtage en forebyggende og proaktiv holdning i denne henseende, og det kræver, at vi har en strategi. Vores budskaber var helt sikkert rigtige med hensyn til en afbalanceret brug af nøgleordet "reform" i forhold til nøgleordene "orden" og "stabilitet". Men problemet ligger lige netop i detaljen, og vi er bestemt mange, der har en oplevelse af, at vi endnu ikke har taget fat på detaljerne, og at vi ikke har udvist tilstrækkelig fremsynethed eller nok styrke på den måde, vi håndterer udfordringerne. En anden vigtig faktor er de muligheder, vores position giver os for at kunne tale med alle relevante aktører, herunder de islamiske kræfter, på en sådan måde, at det bliver muligt at inddrage dem alle i en positiv proces.
Vi håber, at Kommissionen og Rådet i fremtiden vil kunne udforme en sådan strategi, og vi håber, de vil fortælle os mere om det.
Guy Verhofstadt
Hr. formand! Efter min mening er de ting, der i øjeblikket sker i Tunesien, og særlig i løbet af de sidste timer i Egypten, både historiske og meget tragiske.
Vi hører nu om mange hundrede mennesker, der er kommet til skade inden for de sidste få timer. Jeg siger først og fremmest dette, fordi jeg ser en lighed mellem det, der i øjeblikket sker i Mellemøsten, i Nordafrika, og det, der skete i Europa i 1989. Det er lige netop derfor, jeg er overrasket, forundret og skuffet over den måde, hvorpå EU lige nu begår nøjagtig de samme fejl som i 1989, og det vil jeg gerne gøre helt klart.
Det er utroligt, at vi - det såkaldte demokratiske kontinent - stadig ikke er i stand til at tilbyde vores uforbeholdne støtte til masserne, der er gået på gaden - det er mennesker, som beder om vores opbakning og intet andet.
(Bifald)
Jeg har endnu ikke hørt Baroness Ashton tilbyde vores støtte, hverken i går eller i dag.
Jeg vil gerne spørge Baroness Ashton, hvorfor EU har reageret så ubeslutsomt? Faktisk har vi nærmest ikke reageret overhovedet. Baroness Ashton reagerede, og så kom Tyskland, Frankrig og Det Forenede Kongerige også med en melding uden at konsultere hverandre, som om EU ikke eksisterede. Jeg må sige, at den eneste tilfredsstillende udtalelse fra europæisk side kom fra et andet sted end EU, nemlig fra den tyrkiske premierminister, hr. Erdogan, som sagde til hr. Mubarak, at han skulle lytte til befolkningens krav og derfor træde tilbage. Det var den eneste anstændige reaktion, der kom fra europæisk side.
(Bifald)
Jeg tror, at det indlæg, der kom her i dag, er meget betydningsfuldt for de mennesker, der er gået på gaden, og som måske endda kæmper for deres liv. Jeg mener, at EU har fejlet på to områder i den seneste tid.
For det første har vi ikke gjort os klart, i hvor høj grad dette er et historisk øjeblik, og for det andet - og meget mere vigtigt - har vi fejlbedømt situationen. Vi er bange - og det er derfor, der har været denne kommunikation, som er helt forfejlet - for at et islamisk regime skal komme til magten efter valget. Ja - lad mig sige, at jeg ikke er bange. Jeg har tillid til det tunesiske folk og til befolkningen i Egypten.
(Bifald)
Det er dem, der ønsker demokrati, og det faktum, at kopterne og muslimerne nu marcherer skulder ved skulder, er bevis nok på, hvad de vil have, nemlig et ægte åbent demokrati.
Jeg har et andet eksempel på, hvorfor vi ikke behøver være bange for at kræve åbent demokrati i disse lande. Alle her kender Mohammed Bouazizi, manden, som reelt udløste revolutionen i Tunesien, da han ofrede sig selv. Jeg vil gerne sige til Baroness Ashton, at der på hr. Bouazizis kiste ikke lå islams grønne flag. Der lå Tunesiens røde flag, og derfor er det ikke islamiske revolutioner, vi ser i øjeblikket. Tværtimod er det revolutioner for frihed.
(Bifald)
Derfor har tusindvis af mennesker nu samlet sig i Kairo i næsten en uge, og nu er der demonstrationer i Jordan, Yemen, Syrien og Algeriet. Jeg opfordrer Baroness Ashton til at ændre EU's holdning. Jeg ønsker, at hun på vores vegne i dag vil sige klart her i Parlamentet, at EU står 100 % bag befolkningen i Egypten og dens krav. Vi ønsker, at præsident Mubarak omsider lytter til sit folk og sætter sit land fri ved at træde tilbage, så det nu kan få demokrati og frihed. Det er det budskab, jeg gerne vil finde i den reaktion, der er under forberedelse.
(Bifald)
Daniel Cohn-Bendit
Hr. formand, Baroness Ashton! Vi bliver bedt om besindighed. Lad os dog kalde en spade for en spade! Det er hr. Mubaraks tropper, som i dag i Egypten har bragt terror ind på pladsen, ikke demonstranterne! At bede om besindighed er ikke passende. Jeg vil gerne bede Baroness Ashton opfordre hr. Mubarak til at holde op med at angribe demonstranterne, for han gør det, så han kan sige, at han "vil genoprette ro og orden i dette kaos". Det er den fælde, han sætter for os, og det eneste, vi så kan gøre, er at sige til begge sider, at de skal besinde sig! Nej, det er det i hvert fald ikke. Vi må sige til hr. Mubarak, at han skal besinde sig, og den bedste måde, han kan få tingene til at falde til ro på, er ved at komme væk, at trække sig. Så vil der blive roligt i Kairo.
Man kunne se, at de personer, der kom med knive, hørte til hr. Mubaraks politi. Det var fattige mennesker, der kom langt ude fra landet og var blevet kørt ind med bus her til morgen, som gav anledning til urolighederne. Jeg vil gerne sige til Baroness Ashton, at dette skal siges højt, og at vi ikke må vende det blinde øje til. Der er noget, der forbløffer mig ved Baroness Ashton. I dag forstår hun alt, hvad der foregik i Tunesien for tre uger siden. For tre uger siden, da vi i Parlamentet opfordrede hende til - på grund af diktaturet - at stoppe forhandlingerne om at opgradere Tunesien, fik vi at vide, at det ikke var muligt. Nu - i dag - er det muligt. Baroness Ashton er en sidste øjebliks-frihedskæmper. Det klarer begreberne. Jeg beder derfor Baroness Ashton om én ting, nemlig om at fortælle os, hvor - i Tunesiens tilfælde - EU har investeret sine penge. Fortæl os, hvilke virksomheder der har modtaget EU-penge, fortæl os, hvilke af hr. Ben Alis og hans hustrus virksomheder, der blev støttet med EU-penge. Det vil vi gerne vide. Parlamentet har ret til at få det at vide.
For det andet vil jeg gerne bede Baroness Ashton om, eftersom hun siger, at hun nu vil støtte Tunesiens befolkning, at sikre, at der bliver lige muligheder i den demokratiske proces i overgangsfasen. Som bekendt har partiet Den Tunesiske Konstitutionelle og Demokratiske Samling (RCD) penge, men oppositionspartierne, der har været forbudt i årevis, har ingen. Hvis der bliver valg, så må EU gøre en indsats for at støtte demokratisk retfærdighed og lighed. I Egyptens tilfælde er det i dag klart, at hvis vi ikke klarer at støtte egypterne i deres frigørelsesproces, så vil befolkningerne i Mellemøsten, de arabiske folk, endnu en gang vende os ryggen. Det vil de gøre på et tidspunkt, hvor vi står i en ekstraordinær situation, nemlig en situation, som hr. Verhofstadt også glemte at nævne - det er i Gaza, hvor der er afholdt en demonstration til støtte for egypterne, og Hamas har forbudt demonstrationen. Det er et bevis for, at frihedens vinde nu blæser mod teokratierne i Mellemøsten og også i de arabiske lande, og det er vores opgave at hjælpe dem. Vi har klynket i årevis, da det eneste valg stod imellem diktaturer eller teokratier. Jamen - Inshallah! Der er en tredje mulighed, og det er frihed og kampen mod diktaturer og teokratier for frihed, og det er vores rolle som europæere at støtte dem, der går forrest i denne kamp.
(Taleren indvilligede i at tage imod et blåt kort-spørgsmål i henhold til forretningsordenens artikel 149, stk. 8)
Niki Tzavela
(EN) Hr. formand! Hr. Verhofstadt og hr. Cohn-Bendit har udtalt sig. Jeg vil gerne med al respekt sige til den højtstående repræsentant, at jeg har stærke indvendinger imod det, der er blevet sagt af disse to herrer. Hele situationen minder mig om Iran. Jeg vil opfordre Dem til at træde varsomt, når det drejer sig om Nordafrika. Den del af verden er ikke Europa.
Spørgsmålet er, om De kan huske, hvad der skete i Iran? Kan De se nogen ligheder? Kan vi ikke blive enige om, at vi må sikre en overgang i ro og orden her ...
(Formanden afbrød taleren)
Daniel Cohn-Bendit
(FR) Hr. formand! Jeg vil gerne sige til fru Tzavela, at jeg ikke ville vove at give hende en historietime, men jeg vil ikke desto mindre påpege, at det var Vesten, det var USA, som støttede Shahen af Iran, og at vi - indtil allersidste øjeblik - selv under Bakhtiars regering, var på den forkerte side, og at vi gav alle våbnene for at hjælpe det iranske teokrati med at vinde.
Det er lige præcis den pointe, jeg gerne vil fremhæve, nemlig at hvis det ikke lykkes for os at støtte dem, der kæmper for frihed, så vil de ende i et dødvande, og den anden side vil vinde. Det er lige nøjagtig, hvad vi lærte af Iran. Det, vi lærte af Iran, blev opsummeret af hr. Gorbachev, som sagde "Historien straffer dem, der kommer for sent."
Jeg beder om, at Europa - for en gangs skyld - ikke kommer for sent i denne region.
(Bifald)
Charles Tannock
for ECR-Gruppen. - (EN) Hr. formand! Frankrig ernærede selvfølgelig Ayatollah Khomeini og og fløj ham tilbage til Teheran.
Men en anden ting er, at Egypten har været en republik siden 1956, men Mubarak er kun landets tredje præsident. I Tunesien var Ben Ali bare den anden leder, siden landet blev selvstændigt for 53 år siden. Når det politiske landskab giver så lidt plads for håb om forandringer, er det uundgåeligt, at frustrationerne koger over - som vi nu ser det med den orkan af forandring, der blæser igennem regionen.
Min gruppe, ECR-gruppen, opfordrer til ægte demokratiske og fredelige forandringer i Egypten. I dag ser vi en bekymrende tendens hen imod vold. Det er svært at se, hvordan Mubarak kan spille en troværdig rolle i den overgang - ud over at træde tilbage.
I Tunesien gærer det stadig, og jo længere dét varer ved, desto større er faren for, at islamister vil bemægtige sig det politiske initiativ. Tunesien var måske nok autoritært og korrupt, men det var helt igennem sekulært og vestligt orienteret - det skal vi huske.
Det er bestemt også en risiko i Egypten, hvor det islamistiske muslimske broderskab arbejder på at udfylde det politiske tomrum, mens vi står her og taler. Radikalisering af egyptisk politik ville være en katastrofe for landet og for Israel, der ligger lige ved siden af. Men det ville også kunne få alvorlige konsekvenser for driften af Suezkanalen.
EU's diplomatiske indsats i Tunesien og Egypten skal helt fokuseres på at sikre stabilitet og orden og på at stå op imod dem, der vil sprede vold og frygt, som vi ser det i dag. For at opbygge et liberalt demokrati i disse lande, som ikke har tradition for det, må EU, USA og vores politiske tænketank i Europa med betydelige midler støtte moderate demokratiske politikere og nye partier, der går ind for demokratisk pluralisme og frie og retfærdige valg, og som - til forskel fra det muslimske broderskab - er indstillet på at afgive magten, hvis de besejres på valgdagen. Dette er en enorm udfordring, og vi kan nu blive vidner til et historisk "Berlinmurens fald-øjeblik" i den muslimske verden.
Der findes allerede gode demokratiske rollemodeller i lande, hvor befolkningsflertallet er muslimsk - det er f.eks. Indonesien, Tyrkiet og Bangladesh - som Egypten og Tunesien kan efterligne. Forhåbentlig vil valget i den muslimske verden i fremtiden ikke stå mellem sekulært tyranni eller islamisk teokrati, men i stedet kunne falde på et varigt demokrati.
(Taleren indvilligede i at tage imod et blåt kort-spørgsmål i henhold til forretningsordenens artikel 149, stk. 8)
Marc Tarabella
(FR) Hr. formand! Jeg vil gerne sige et par ord til hr. Tannock og lægge afstand til hans indstilling over for de mennesker, der nu demonstrerer, og jeg vil også komme ind på det, som hr. Verhofstadt og hr. Cohn-Bendit har sagt.
Dette er en folkelig revolte, fordi folket lever i ussel fattigdom. Således udøver de ledere, som vi har støttet - om end det var for at sikre en vis stabilitet og afværge islamismens fare - et terrorregime, og de holder folket i fattigdom. Jeg vil derfor gerne spørge, om han er enig i, at befolkningen har ret til at rejse sig, hvis de holdes nede i fattigdom.
(Bifald)
Charles Tannock
. - (EN) Hr. formand! Jeg tror, jeg gjorde det meget klart i min tale, at jeg ikke ønsker at se en sekulær tyran eller en islamistisk teokrat lede nogen som helst af vores nabolande. Jeg ønsker selvfølgelig at se en liberal demokrat, der er indstillet på at stå for frie og retfærdige valg. Jeg mener, at den økonomiske situation og den høje arbejdsløshed i Tunesien og Egypten er et alvorligt problem, og at vi må gøre alt, hvad vi kan, for at tage de spørgsmål op. Det er ikke det, vi skal diskutere her. Nu drejer det sig helt grundlæggende om i disse lande at se en fredelig overgang, der foregår i ro og orden, og ikke et sammenbrud af lov og orden. Vi ønsker at have stabilitet, fred og selvfølgelig demokrati i vores nabolande.
Formanden
Lad mig lige bemærke, hr. Tannock, at Deres positive omtale af liberale demokrater gav anledning til stor glæde i salens midte. Måske er der noget at forklare bagefter.
(Latter)
Marie-Christine Vergiat
Hr. formand! Jeg havde ikke noget udpræget ønske om at tage fortiden op, men jeg hører nogle meget overraskende indlæg. Jeg synes, at vi i den senere tid - måneder nu - stort set har været de eneste, sammen med enkelte medlemmer fra Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance, til at opfordre til en forhandling om situationen i Tunesien. Som hr. Cohn-Bendit ganske rigtigt sagde, er der bestemt mange sidste øjebliks-frihedskæmpere. Vi kunne tale længe om fortiden, men vi har sagt det i vores beslutning, og vi mener, at vi først og fremmest bør fokusere på fremtiden.
Først og fremmest skal vi undgå at blande os i disse landes indre anliggender. Det er ikke op til os som europæere at sige, hvordan disse landes regeringer bør sammensættes. Det tunesiske folk handlede alene for at befri sig selv fra et diktatorisk regime. Vi skal lade dem udtrykke sig og støtte dem på vejen mod demokrati. Enhver, der følger med i situationen i Tunesien ved, at fortiden endnu ikke er død og begravet, og at der er nogen i kulissen, der trækker i trådene og styrer forløbet.
Nu viser volden, der foregår i Egypten, at situationen er vanskelig. Så, ja! Fordøm på det kraftigste al volden, og bed dem ikke bare om at skrue ned for den, som det skete i Tunesiens tilfælde. Politisk vold kan aldrig accepteres. Den kan lige så lidt accepteres i dag, som den kunne før i tiden, den kan lige så lidt accepteres i Tunesien og Egypten, som den kan nogen andre steder. Lad os spørge de tunesiske myndigheder og den tunesiske befolkning, hvad de forventer, uden at vi presser dem til noget.
Baroness Ashton berettede om sine drøftelser med udenrigsministeren, men tilføjede - tilsyneladende på eget initiativ - sit ønske om at øge Tunesiens markedsadgang. Det er efter min mening temmelig malplaceret, eftersom der ikke har manglet hjælp fra EU på det område.
Det ser ud til, at alle i dag får øje på, hvor korrupt hr. Ben Alis regime har været. Ja. Takket være EU's hjælp har økonomisk liberalisering i Tunesien gavnet Ben Alis og Trabelsis familier. Ja. EU skal handle håndfast over for alle krænkelser af menneskerettighederne. EU har mistet en stor del af sin troværdighed i disse lande. Ja. Omsider skal vi støtte demokraterne og fordømme alle diktaturer.
Fiorello Provera
Hr. formand, mine damer og herrer! Den gamle orden i Maghreb skiftes ud, og denne krise rejser en mængde problemer, som det ikke bliver nemt at løse.
Der er risici såvel som håb. Det er muligt at sekulære autoritære regimer kan afløses af aggressive, destabiliserende islamiske fundamentalistiske teokratier. Vi skal huske på, hvad der skete i Iran. Det er vanskeligt for demokratisk udvikling at gå hånd i hånd med revolution. Der er helt sikkert en lære at drage af Iran.
En anden fare er, at den økonomiske krise i området meget vel kan forværres, hvilket vil føre til en endnu højere ungdomsarbejdsløshed og store flygtningestrømme, som Europa ikke længere kan klare.
Disse begivenheder er et tegn på, at vores Euro-Middelhavspolitik er utilstrækkelig, og de viser, at den samarbejdspolitik, der indtil nu har været ført, ikke er egnet til at skabe betingelser for udvikling og demokrati. Det, der er sket, skyldes ikke bare den økonomiske krise, selvom den har været streng, men det skyldes også manglen på social stabilitet, med andre ord manglen på talerør for befolkningens interesser, som f.eks. fagforeninger, en fri presse, politisk pluralisme, en sektor for frivillig indsats, en fungerende retsstat og lige muligheder for alle.
Det bør være EU's kernepolitik at støtte denne regions lande i deres udvikling samtidig med, at der ydes økonomisk og handelsrelateret bistand. Det er vejen til at skabe virkelig stabilitet. Ikke den stabilitet, der følger med autoritære regimer, men en stabilitet, som hviler på social konsensus, deltagelse og demokratiske institutioner.
Nicole Sinclaire
(EN) Hr. formand! Det, jeg mest tænker på lige nu, hvor jeg forbereder mig på at rejse med den ad hoc-delegation, der skal til Tunesien i morgen - hvilket jeg er glad for at være en del af - er det tunesiske folks velfærd og behovet for, at vi alle husker på, hvor vigtigt det er, og hvorfor vi respekterer deres kulturelle værdier og deres identitet, mens vi hjælper dem med at opbygge en ny fremtid, der er baseret på retsstatsprincippet og demokratiske idealer.
Folk forventer forandring, og de forventer hjælp uden bindinger. Jeg er så glad for, at hr. Cohn-Bendit har fulgt op på den pointe, jeg fremlagde i delegationsudvalget her til morgen, om, hvad der helt nøjagtig er blevet af de EU-penge, der er givet igennem alle disse år. Repræsentanten for EU's Udenrigstjeneste sagde, at de var brugt på reformer. Hvilke reformer? Hvis der havde været tilstrækkelige reformer, ville befolkningen ikke have rejst sig på den måde, de har gjort. Kan vi få nogle svar, der rummer sandheden? Vi er nødt til at presse den provisoriske regering til at undersøge, hvor de penge er blevet af og at sikre, at EU-penge i fremtiden anvendes til de rette formål.
Ioannis Kasoulides
(EN) Hr. formand! Den arabiske verden er vores partner i Middelhavsunionen. Alle de steder, hvor vi har været involveret med dem, har vi altid fremmet principperne om pluralistisk demokrati, frihed for medierne, ytringsfrihed og forsamlingsfrihed, respekt for menneskerettighederne, uafhængige domstole og god regeringsførelse. Men vi har altid fastholdt, at disse principper bør realiseres indefra. De skal ikke påtvinges udefra.
Det lykkedes for det tunesiske folk indefra at udfordre undertrykkelse, politistatsmetoder og tortur og at vinde frihed og demokrati. De tunesiske myndigheder skal respektere befolkningens vilje og uden ophold gå i gang med en demokratiseringsproces og med at drage Ben Alis støtter til ansvar, hvor de har udført korruption eller undertrykkelse.
Af lignende årsager har det tunesiske folk gjort op med drab, arrestationer, tåregas og kugler har krævet brød og frihed, værdighed og frigørelse.
Pas på! Demokrati er ikke ensbetydende med valg. Det er så meget mere end det. Vi støtter helt klart det egyptiske folk og opfordrer deres nuværende ledere til at lytte til deres befolknings visdom og ikke stå i vejen for en opfyldelse af deres håb og forventninger.
Til EU's embedsmænd, til Rådet og til næstformanden i Kommissionen/EU's højtstående repræsentant siger jeg, at det er skuffende at høre præsident Obama eller Hillary Clinton tale modigt og utvetydigt og på det rette tidspunkt, mens De, som altid, spiller andenviolin og næsten ikke er til at høre.
Véronique De Keyser
(FR) Hr. formand! Der er bestemt tidspunkter, hvor det er vigtigt at vide, hvilken side man skal vælge. Det har jeg fået at vide mange gange inden for EU. Her i dag er valget helt klart. Som mine kolleger har sagt, er det frihedens side, det er folkets stemme.
Nu her, mens jeg taler, står Kairos museum i flammer, kampe bryder ud i gaderne, og jeg synes, at vi - i Egyptens tilfælde - ikke har optrådt klart nok. Præsident Mubarak skal gå af, det skal gøres klart. Præsident Mubarak, som han er i dag - og jeg respekterer hans lange kamp - er ikke i stand til at lede den politiske overgang. Det er tåbeligt at bede ham om det og nu at lade Mubarak-klanen stille op og organisere sig mod ElBaradei-klanen i Kairos gader. I den her sag må vi leve op til vores ansvar.
Jeg vil også gerne sige, at jeg i de sidste døgn ikke har kunnet lade være med at tænke på de fejl, vi har begået. Vi har gjort en opsigtsvækkende fejl. I stabilitetens navn støttede vi korrupte regimer - uden tanke for social retfærdighed eller befolkningens ønsker om frihed.
(Bifald)
Det her er en fejl, vi må rette, og det er nu, vi skal gøre det.
Den anden fejl, er jeg bange for, er, at vi ikke har forstået politisk islam. Jeg sagde ikke, "vi har ikke accepteret politisk islam"! Der er forskel på terrorister, fundamentalister og visse personer fra det muslimske broderskab. Det er op til os at se forskellen, at komme i gang med en dialog og at fravælge de grupper, vi ikke bryder os om, men vi har nu banet vejen for disse fundamentalister. Vi har ryddet vejen for terrorister!
Det er på tide at revidere disse holdninger, og sluttelig vil jeg sige, at vi skal fastholde de resultater, der allerede er opnået i de lande, i Tunesien, Egypten osv. Her taler jeg om landenes sekulære strukturer og om kvinders rettigheder, som der var mange af i disse lande i sekulære strukturer og forfatninger, der ikke havde noget med sharialov at gøre. Demokratier kan opbygges med yderst forskellige partier. Lad os ikke smide barnet ud med badevandet. Lad os holde fast i ideen om en sekulær stat og respekt for forskellige religioner og trosretninger og i politisk diversitet.
(Bifald)
Edward McMillan-Scott
(EN) Hr. formand! Jeg synes, det vigtigste spørgsmål i dag er tingenes tilstand i Egypten. I 2005 var jeg der som formand for en mindre gruppe observatører i forbindelse med valget . Vi var blevet bedt om at være der under valgets første runde og så siden under den anden, men den første runde forløb så kaotisk og var så helt utrolig dårligt ledet, så korrupt, at vi besluttede ikke at komme tilbage til den anden runde.
Egypten er et land, hvor en diktator i 30 år eller deromkring - i skikkelse af Mubarak - har tiltaget sig den absolutte magt i et særlig brutalt, tyrannisk og egenmægtigt styre. Samtidig med at vi ser den ekstraordinære udvikling, der ruller sig ud i Egyptens gader, så ser vi også i Mubaraks reaktion et menneske, der oplever at have fået støtte - ikke kun i Egypten, men også andre steder fra.
Desuden indser vi nu, at EU ikke har den sjette flåde. Det eneste, vi kan, er at formidle moralsk styrke, så da Baroness Ashton, i begyndelsen af denne forhandling, talte i meget afdæmpede vendinger, havde hun desværre heller ingen magtbeføjelser med. Så vi er nødt til at tale afdæmpet, ja, men også med en fælles stemme, og jeg tror, at problemet for Europa i øjeblikket er, at Cathy Ashton og de andre ledere ikke taler med én stemme.
Dette er omtalt tidligere - premierministrene fra Det Forenede Kongerige, Frankrig og Tyskland er kommet med hver deres udtalelse. Lad os tale sammen. Lad os gøre det helt fuldstændig klart, hvor vi står - til støtte for demokrati og menneskerettigheder, ikke kun i Europa, men i hele verden - og særlig lige nu i Middelhavsområdet.
Franziska Katharina Brantner
(DE) Hr. formand, Baroness Ashton! Jeg vil gerne gentage opfordringen til Dem om at give os en liste over modtagere af EU-midler i disse lande. Der er en velbegrundet frygt for, at Ben Ali-klanen og hans foretagender også nyder godt af EU-midlerne.
Efter min mening skal vi revidere vores eget arbejde i denne region. Vi har brug for at få afklaret, hvordan vores penge bruges, ligesom vi har brug for en kursændring. Hvis vi skal have en sådan markant kursændring, er der i Tunesien først og fremmest brug for en ny delegationschef. Jeg vil gerne læse op, hvad han skrev til os i dag i en e-mail:
(FR) Hr. formand! Europas strategi i Tunesien behøver ingen revision. Vi vil have større valgfrihed i vores valg af samtalepartnere og partnere, men interventionssektorerne og vores aftaler med landet er endnu mere relevante i dag.
(EN) Hr. formand! Jeg finder det utroligt, at delegationschefen skriver, at vi ikke er nødt til at revidere vores politikker over for Tunesien. Jeg vil opfordre Dem til at tage ansvaret for at udskifte delegationschefen.
Jeg vil gerne føje noget til det, som fru De Keyser nævnte. Jeg synes også, at det er på tide at støtte kvinder i overgangstider. Man kunne f.eks. med Deres støtte afholde en stor pressekonference, hvor man støtter kvinder, der ønsker en overgang, fremhæver deres rolle og støtter dem for at styrke og understrege den bekendelsesfrie og verdslige proces i disse lande. Det kunne være en feministisk dagsorden for Dem.
(Bifald)
Mirosław Piotrowski
(PL) Hr. formand! Politiske kræfter overalt i verden gribes af masseprotesterne i Tunesien og specielt i det strategisk vigtige Egypten. Der er forskellige mulige scenarier fra en fredelig magtovertagelse af de prodemokratiske kræfter til et økonomisk kaos og udbrud af en væbnet konflikt, hvor man end ikke kan udelukke brugen af kernevåben.
Situationen er i konstant forandring, og den er vanskelig at forudsige. De arabiske samfund, der i årevis har levet uden grundlæggende rettigheder som f.eks. ytringsfrihed og retten til at deltage i frie valg, er fast besluttet på at få en magtændring for enhver pris. Europa-Parlamentet skal finde frem til en fælles holdning og træffe foranstaltninger for at sikre, at hele regionen ikke destabiliseres. Vi må ikke glemme den beslutning, som Europa-Parlamentet for nylig vedtog om forfølgelsen af kristne, hvor Egypten også blev nævnt. Vi bør overveje at træffe mere håndgribelige foranstaltninger og sende en observationsmission til Egypten.
Willy Meyer
(ES) Hr. formand, Baroness Ashton! EU skal revidere sin naboskabspolitik, da vi tydeligvis har givet indtryk af at bekymre os mere om frihandelsaftaler end om udviklingen af befolkningerne og deres menneskerettigheder. Til Baroness Ashton vil jeg sige, at problemet ikke er EU's holdning i dag til Ben Alis eller Mubaraks regime, men EU's holdning i forgårs, der ikke viste den mindste støtte til de ændringer, som folk har krævet i gaderne.
Det er følgende problem, som EU skal løse: At vi ikke viser støtte til de ændringer, som befolkningen forlanger ikke bare i Tunesien, men i Marokko, Jordan og Yemen; enorme menneskemængder, der ikke længere kan acceptere autokrati eller en krise, der rammer de svageste. Det er denne revision, EU skal foretage. Det skal være på forkant med omstændighederne ved at ændre retning i naboskabspolitikken.
Bastiaan Belder
(NL) Hr. formand! Det er ikke overraskende, at den ophidsende udvikling i Tunesien og Egypten følges meget nøje i Den Islamiske Republik Iran. Både den iranske regering og oppositionen støtter gadens stemmer. Interessant nok tager begge æren for denne arabiske folkelige opstand. Den iranske regering hylder den revolutionære bølge, der startede i dets eget land i 1979, og som den nu mener spreder sig i hele den arabiske verden, mens den iranske opposition betragter sig selv som igangsætteren af de folkelige masseprotester i Tunis og Kairo.
Mens den pragmatiske arabiske lejr i Mellemøsten nærmer sig et nært forestående sammenbrud, har den iranske ledelse mere grund til optimisme end oppositionen. EU skal ikke se gennem fingrene med denne trussel. En radikalisering af den arabiske verden er bestemt uforenelig med et værdigt liv, hvilket de protesterende fra Tunesien og Egypten med rette siger, at de længes efter. Den Islamiske Republik Iran bør på ingen måde ses som en rollemodel, men som en afskrækkende historie.
Philip Claeys
(NL) Hr. formand! Det, der sker nu i lande som Tunesien og Egypten, er en utrolig vigtig udvikling. Folk gør oprør mod de diktatoriske despoter, hvilket er godt.
Det store spørgsmål er selvfølgelig, hvad der følger i kølvandet på disse begivenheder. Det er noget af et paradoks, når der er tale om demokratisering i den islamiske verden, hvor mere demokrati ofte fører til mere islamisme, hvilket til gengæld resulterer i mindre demokrati. Vi europæere bør helt klart støtte den demokratiske proces. En sådan støtte bør imidlertid gives til ægte demokratiske kræfter, og vi bør aldrig bevidst hjælpe en organisation som Det Muslimske Broderskab med at indføre et teokratisk diktatur i Egypten ved at give det EU's støtte. Ellers ender det med, at situationer som den, vi nu er vidne til i Iran, spreder sig til hele regionen.
Vi skal derfor vælge vores partnere med omhu. Ben Ali og hans parti var trods alt medlemmer af Socialistisk Internationale indtil for nogle få uger siden. Nu er vinden imidlertid vendt, og han er blevet ekskluderet fra den ene dag til den anden. Vi skal være forsigtige i vores valg af fremtidige partnere og ikke gøre tingene lette for islamisterne.
Hans-Gert Pöttering
(DE) Hr. formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! Vores svar på begivenhederne i den arabiske verden skal bygge på vores menneskekærlighed. Alle mennesker, det være sig muslimer, jøder, kristne eller folk uden religiøs overbevisning, har samme værdi og samme ret til at leve i værdighed. Hvis det er tilfældet, betyder det også, at befolkningen i de arabiske lande har ret til at leve i frihed i et demokrati med respekt for den menneskelige værdighed.
Det er derfor vores pligt, vores ansvar og en vigtig opgave for fremtiden at fortælle indbyggerne i den arabiske verden, der på fredelig vis går i brechen for frihed og demokrati, at vi er solidariske med dem. Vi udtrykker vores solidaritet med de fredelige muslimer i den arabiske verden.
(Bifald)
Vi har tidligere begået den fejl at lukke øjnene for den totalitære kommunisme, fordi vi sagde, at vi har brug for stabilitet. Vi skal ikke begå den samme fejl i dag, da stabilitet også involverer frihed og demokrati, hvilket vi bør støtte.
Hvis det, vi hører nu, er sandt - jeg har ikke tidligere hørt, at der blev skudt i Cairo, og tidligere blev hæren også holdt tilbage i både Tunesien og Egypten - om at hæren rykker ind med vold, kan det kun vare ved i kort tid. I Europa var der opstande i Østtyskland i 1953, i Ungarn i 1956, i Tjekkoslovakiet i 1968, og så kom Solidarność.
Friheden vil sejre til slut, og derfor skal vi i dag sige til alle dem, der bruger vold: Stands skyderiet, og giv befolkningen frihed gennem frie valg. Vi bør gøre vores yderste for at støtte dette i ord og gerning også her i Europa-Parlamentet.
Hannes Swoboda
(DE) Hr. formand, Baroness Ashton! Nogle folk siger, at man ikke kan lære af historien. Vi bør imidlertid forsøge. Med hensyn til kommentarerne vedrørende Iran - og hr. Cohn-Bendit har allerede reageret på dem - vil jeg gerne atter nævne, hvad der tidligere skete i Iran. Vi støttede et beskidt regime. Vi tolererede i større eller mindre grad det hemmelige politi, der dengang bekæmpede folk og torterede dem. USA og Det Forenede Kongerige væltede Mohammad Mossadegh, der ønskede en fredelig revolution.
Vi har nu gjort fremskridt i denne henseende, men vi er endnu ikke nået langt nok. Efter min mening er vi nødt til meget klart at sige - og her er jeg enig med min kollega, der allerede har nævnt dette - at vi skal støtte de folk, der startede og optrappede revolutionen - og det var ikke islamisterne. Lad os glæde os over den store mulighed i det faktum, at revolutionen ikke blev startet af islamister, men af almindelige borgere, der var utilfredse med den sociale uretfærdighed, den økonomiske situation og det manglende demokrati. Det er det, der skete her.
Lad os betragte os selv med kritiske øjne, for en del af vores naboskabsstrategi er faldet sammen som følge heraf. Endvidere byggede en del af vores naboskabsstrategi på, at der var stabilitet. Vi har brug for fred i Mellemøsten. Vi regnede med, at freden i Mellemøsten afhang af diktaturerne og diktatorerne, hvilket hverken er muligt eller acceptabelt.
Vi er derfor nødt til at tale tydeligt og give klart udtryk for vores holdning. Der kan kun blive varig fred i Mellemøsten, hvis den bygger på demokrati og ikke på diktaturer. Derfor skal vi højt og tydeligt tilkendegive vores mening. Jeg ved, at Baroness Ashton er kendt for sin venlige tilgang, men i denne henseende er jeg enig med mine kolleger i, at vi skal udtrykke os klart og tydeligt. De skal tale så højt og tydeligt, at De overdøver mange af vores udenrigsministre og måske tilmed Hillary Clinton, så folk i stedet hører Catherine Ashtons stemme. Det forventer Europa-Parlamentet. Tag det også som et bevis på vores tillid til Dem, at vi forventer, at De taler i meget klare vendinger.
Metin Kazak
(BG) Hr. formand! Protesterne i Tunesien og Egypten blev udløst af vrede over stigende arbejdsløshed, brutale politimetoder, korruption og autoritære principper samt af krænkelser af menneskerettigheder, ytringsfrihed og demokratiske principper, og der er lignede udfordringer i de øvrige arabiske lande, der allerede ønsker forandringer.
Begivenhederne i Tunesien, der blev betragtet som en sikker havn med stabilitet og økonomisk sikkerhed, har en slående lighed med de begivenheder, der førte til Sovjetblokkens fald i Østeuropa. De leverer gnisten, der varsler et sammenbrud for den arabiske pseudomodel for stabilitet, og som vil udløse demokratiske forandringer i regionen.
Kravene er klare, og de tunesiske og egyptiske befolkninger vil ikke acceptere lappeløsninger. Mange af forudsætningerne for overgangen til demokrati vinder allerede terræn - f.eks. et aktivt og velorganiseret civilsamfund, en fri presse, respekterede oppositionspersonligheder og eksisterende politiske partier. Vi er imidlertid nødt til fuldstændig at revidere vores nuværende udenrigspolitik.
EU bør træffe et strategisk valg og finde en balance mellem dets politiske og økonomiske interesser samt de demokratiske værdier, der forener os. Europa skal vise, at det ærligt og redeligt støtter demokratiet og ikke kun ønsker stabilitet i regionen. Årsagen hertil er den, at når forandringerne kommer, vil folk huske, hvem der var på deres side, og hvem der støttede den allerede umulige status quo.
Heidi Hautala
(EN) Hr. formand! For 60 år siden blev en revolution i den arabiske verden enden på det europæiske koloniherredømme. Den anden revolution i den arabiske verden sker lige nu og lige for øjnene af os. Nu skal EU vælge, om det ønsker at stå på den rigtige eller den forkerte side af historien.
Opgaven består i at støtte et uafhængigt civilsamfund i den arabiske verden. EU-budgettet skal revideres for at tilgodese de presserende behov i Tunesien, der har lidt under 23 års enevælde.
Størstedelen af den tunesiske befolkning har ingen tillid til denne midlertidige uvalgte regering. En sandhedsproces i Tunesien er allerede på vej, men EU har selv behov for en sandhedsproces på grund af dets forsømmelighed over for menneskerettigheder og demokratiske værdier i den arabiske verden i årenes løb. Tiden er i sandhed inde til menneskerettigheder.
Ivo Strejček
(EN) Hr. formand! Jeg er ikke enig i, at en fortsat opstand i Egypten primært drives af kræfter, der længes efter et demokrati efter europæisk model. Jeg ser de aktuelle uroligheder og kaotiske tilstande som en revolution efter forandring, der er motiveret af en stræben efter et bedre liv.
Men det afgørende spørgsmål for os europæere er truslen om, at den dramatiske situation kan misbruges af radikale islamister. Hvis der skete en sådan dramatisk politisk forandring, ville både Europa og USA miste en moderat arabisk allieret, og den egyptiske fredstraktat ville blive bragt i fare. Egypten kan let og hurtigt blive til et regime, der er fjendtligt indstillet over for Europa, Israel og USA, og som rykker tæt på Hamas. EU bør fuldt ud støtte dem, der ønsker frihed, og som uophørligt støtter frie valg.
Takis Hadjigeorgiou
(EL) Hr. formand, mine damer og herrer! Et stort flertal i Europa-Parlamentet støtter tydeligvis opstanden i Egypten, og det er selvfølgelig helt fint, skønt der er nogle få undtagelser, sådan som vi netop har hørt. Jeg mener imidlertid - og De vil sikkert give mig ret heri - at politik handler om at være prompte og betids, og efter min mening må vi alle acceptere det faktum, at vi ikke bemærkede, hvad der foregik i Egypten i de seneste årtier.
Hvor var vi alle sammen, da milliarder af dollars fra USA blev kanaliseret til Egypten for at støtte dette regime? Vi støtter den egyptiske befolkning, der protesterer for deres ret til velstand, sundhed og uddannelse. Derfor bør Parlamentet fortsat levere sin enstemmige støtte. Jeg vil gerne nævne, at vi under processen skal have tanke for palæstinenserne, så det palæstinensiske folk ikke bliver ofre. De af os her i salen, der repræsenterer Cypern, der er et af Egyptens nabolande, følger begivenhederne meget nøje, og jeg vil gentage, at vi støtter det egyptiske folks rettigheder i denne opstand.
Lorenzo Fontana
(IT) Hr. formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! Som mange allerede har sagt, er det bestemt ønskværdigt, at der indføres demokrati i Nordafrika, på samme måde som vi har demokrati her i Europa.
Der er imidlertid også risici, som vi skal se i øjnene. Vi husker alle det angreb på koptiske kristne, der fandt sted i julen midt i Egypten. Jeg vil sige til Baroness Ashton, at vi frygter en dag at ende med et islamisk diktatur i Nordafrika.
Ud fra denne betragtning er det vigtigt, at Europa er på vagt, så vi ikke kommer i en situation, hvor der er fjendtlige lande i Nordafrika, der som bekendt har mange handelsforbindelser med Europa. Der er ingen tvivl om, at vores økonomier under den aktuelle økonomiske krise ikke vil reagere godt på en sådan destabilisering. Vi skal også huske på, at denne destabilisering helt sikkert vil have indvirkning på immigrationen i specielt de sydeuropæiske lande.
Jeg vil derfor opfordre Kommissionen og den højtstående repræsentant til at være på vagt i disse sager.
Barry Madlener
(NL) Hr. formand, Baroness Ashton, hr. Guy Verhofstadt! Lad være med at være så naive. Det Muslimske Broderskab ønsker sharialovgivning, og sharia er ikke demokrati.
Det vigtigste oppositionsparti, Det Muslimske Broderskab, ønsker krig med Israel. Det har Baroness Ashton ikke nævnt et ord om. De foregiver at være naiv her, når De kræver en bedre fremtid for Egypten, samtidig med at De nægter at erkende de farer, som islam repræsenterer, da islam og demokrati ikke kan sameksistere.
Det vil jeg bede Dem om klart at tilkendegive, da jeg ikke ønsker at se en naiv Baroness Ashton tage til Egypten med det forkerte budskab. Baroness Ashton skal være opmærksom på de farer, der venter Egypten og os, og melde dem ud. Advar den egyptiske befolkning om, at sharia er ensbetydende med en katastrofe for os alle.
(Taleren accepterede et blåt kort-spørgsmål i henhold til forretningsordenens artikel 149, stk. 8)
Nirj Deva
(EN) Hr. formand! Jeg vil gerne spørge det ærede medlem, hvordan demokratiet kan blomstre i samfund, hvor der ikke findes institutioner og historie med demokratiske traditioner?
Demokratiet dukker ikke blot op på en ufrugtbar mark. Vi bliver ved med at tale om demokratiske stater uden at have arbejdet med at skabe de demokratiske institutioner, der danner grobund for demokratiet.
Barry Madlener
(NL) Hr. formand! Jeg er helt enig med hr. Deva. Selvfølgelig dukker demokratiet ikke op sådan uden videre, men jeg kan ikke se noget alternativ for Egypten. Jeg kan ikke udpege en eneste i Egypten, der kunne overtage ledelsen. Det er trods alt op til egypterne at vælge deres egne ledere.
Det, vi kan gøre, er at opfordre egypterne til at vælge verdslige ledere og ikke Det Muslimske Broderskab.
Mario Mauro
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer, Baroness Ashton! Jeg har muligvis tidligere været hård ved Dem, men jeg må indrømme, at denne affære må gøre livet meget kompliceret for Dem, så forhåbentlig kan det, jeg nu vil sige, være til hjælp.
Først vil jeg gerne slå det helt fast, at det er staternes rolle at beskytte borgerne og ikke at styre deres liv. Når en regering styrer indbyggernes liv i stedet for at beskytte dem, er der ikke længere tale om en regering, men et regime. Det er det, der skete i Tunesien og Egypten, fordi politiske situationer, der startede med et inderlig idealistisk ønske om at skabe uafhængighed, havde været regimer i mange år. Det er vores opgave at forsvare friheden og demokratiet i hjerterne på dem, der i dag forsvarer disse rettigheder i gaderne.
Det andet emne, jeg vil nævne, berører os her i EU. Vi er nødt til at indrømme, at vi ikke har en politisk strategi for Euro-Middelhavs-regionen, hvilket er det samme som at indrømme, at Barcelonaprocessen og Middelhavsunionen er slået fejl. Det er forstillelse: Det er blot politiske spil, der ikke tjener noget formål, og som ikke har skabt resultater. Vi er nødt til at være beslutsomme på dette område. Vi skal begynde at udvikle denne strategi: Vi skal planlægge den og gennemføre den, sådan som vi gjorde for Østeuropa og Balkan, skønt vi måtte tvinge dem til det. Hvis ikke vi har denne strategi, gør det ingen forskel, om vi taler med én stemme, for vores ord vil være betydningsløse.
Pier Antonio Panzeri
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer, Baroness Ashton! Det er mit indtryk, at De ikke er helt klar over, hvad der foregår i Middelhavsområdet. Jeg må sige, at EU-institutionernes træghed med hensyn til at håndtere Middelhavsspørgsmålet kun kan forklares med en manglende forståelse af situationen og en manglende evne til at fornemme de forandringer, der er under opsejling.
Vi nærmer os afslutningen på en politisk og historisk æra, hvor Europas politik over for syden har været rodet og virket mod hensigten. Den økonomiske krise, migrationsproblemer og den manglende omstilling blandt de herskende klasser har skabt en eksplosiv kombination, der i øjeblikket påvirker Tunesien og Egypten, men som sandsynligvis vil sprede sig til andre lande.
Jeg vil også henvende mig til nogle af kollegerne og sige, at vi ikke slipper af sted med at tænke, at vi blot skal støtte de igangværende demonstrationer. Europa skal udvise større politisk modenhed. For at gøre det er vi nødt til at genindstille Europas politiske antenne. Europas udenrigspolitik skal ud af sin småhemmelige tilstand og indtage en ledende rolle på den internationale scene med henblik på at støtte de igangværende demokratiske overgangsprocesser.
Der er i særdeleshed behov for klare politikker på en række områder: en ny partnerskabs- og naboskabspolitik og en ny sikkerhedspolitik for Middelhavsområdet; større vilje fra hele Europa til at se på Middelhavsspørgsmålet; og en politik med en fælles indsats, så Europa handler i regionen ved siden af andre aktører såsom USA og Tyrkiet.
Der er behov for en væsentlig kursændring, hvilket kræver stor ydmyghed fra Kommissionens side med hensyn til en genåbning af drøftelserne om udenrigspolitikken over for Middelhavsområdet og et frisk blik på Middelhavsunionen, samtidig med at EU sikres en rolle i denne forbindelse. Det er helt afgørende for Europa, hvilket vi skal gøre os helt klart.
Marielle De Sarnez
(FR) Fru formand! Verden er under forandring, og det gælder i særdeleshed den arabiske verden, hvor 40 % af befolkningen lever under fattigdomsgrænsen, og hvor unge mennesker har verdens højeste arbejdsløshedsprocent.
De arabiske folk higer efter udvikling og demokrati, og da de to ting går hånd i hånd, har befolkningen i Tunesien såvel som i Egypten taget deres skæbne i egne hænder for at gennemføre de forandringer, de er berettiget til. Trods alle provokationerne - som vi atter har set i dag i Cairo - og alle vanskelighederne, er der intet, der kan standse denne bevægelse.
I tilfældet med Tunesien i går og Egypten i dag har vi hørt, at USA resolut har stillet sig på demokraternes side. Jeg tror på Europa, men jeg finder det også meningsløst, hvis ikke det også hver gang resolut stiller sig på demokraternes side. Det havde været en drøm for mig, hvis Europa havde grebet denne mulighed; jeg ville have elsket det. Det skete ikke. Det skyldes ikke kun den rolle, De spillede; det skyldes også overforsigtige ledere, der alt for ofte foretrækker at stå stille i stedet for at handle.
Mere end 20 år efter murens fald er vi vidne til en historisk forandring. Jeg vil opfordre Dem til at komme ind på livet af den for ikke at gå glip af denne mulighed for at skabe verdenshistorie.
Derk Jan Eppink
(EN) Fru formand! Alt, hvad jeg ville sige, er allerede blevet sagt, så jeg vil blot stille et spørgsmål til den højtstående repræsentant.
I dag uddelte hr. Blair, den tidligere britiske premierminister, som De sikkert kender, mange roser til den egyptiske præsident, Hosni Mubarak. I dag sagde han på CNN, at "Mubarak er vældig modig og en forkæmper for det gode". Hr. Blair advarer også mod forhastede valg i Egypten.
Nu optræder hr. Blair som udsending i fredsprocessen mellem Israel og Palæstina, der støttes af EU. Hvad synes De om Tony Blairs udtalelser?
Gerard Batten
(EN) Fru formand! Den store fare for Egypten og andre nordafrikanske lande er selvfølgelig den, at en omstyrtelse af deres regeringer ikke vil indvarsle et liberalt demokrati, som vi kender det i de vestlige lande, men derimod et islamistisk fundamentalistisk styre og en ny mørk tidsalder, sådan som det skete i Iran.
Der er ikke desto mindre en vis tilfredshed ved udsigterne til, at undertrykte folk omstyrter deres udemokratiske og ikkerepræsentative regeringer. Alle regeringer, tyrannier, får i sidste ende magten med samtykke fra de befolkninger, de regerer over. Og man kan undertrykke folk så længe og så meget, men der er altid en mulighed for, at de vil gøre oprør.
Nu er der en parallel her til Storbritannien, hvor successive regeringer af alle mulige politiske farver vedholdende har svigtet vores land og overgivet vores ret til demokratisk selvbestemmelse til EU. Ifølge Magna Carta har briterne ret til at gøre lovligt oprør. Jeg tænker blot på, hvor hårdt de skal presses, før de strømmer ud på gaderne ligesom egypterne.
Andrew Henry William Brons
(EN) Fru formand! Vi bør alle bifalde undertrykkende regimers fald eller nært forestående fald, men måske kun, når vi ved - eller er temmelig sikre på - hvem eller hvad, der kommer i stedet.
I lighed med Irak og Egypten havde også Tunesien et politisk undertrykkende regime selv efter mellemøstlige standarder, men det var også - efter mellemøstlige standarder - et verdsligt og tilmed socialliberalt regime. Der er en fare for, at et socialliberalt enevælde bliver erstattet af et socialt undertrykkende enevælde eller tilmed et socialt undertrykkende demokrati.
De folk, der forventer en hyggelig og civiliseret magtoverdragelse i alle eller nogle af disse lande, kan godt tro om igen. Hvis vi bliver vidne til borgerkrige, grusomheder og ødelæggelser af disse landes økonomier, kan vi give dem gode råd, og vores befolkninger kan sende dem hjælp, men vi vil forhåbentlig ikke se det som vores opgave at sende vores tropper derned for at blive dræbt. Det er bestemt ikke vores opgave at redde befolkningerne i disse lande og hente dem ind i Europa.
Mário David
(PT) Fru formand! Verden og Europa i særdeleshed kan ikke forblive ligegyldige over for styrken af en intens folkelig modstandsbevægelse i adskillige lande i Nordafrika og Mellemøsten eller undgå at anerkende betydningen og legitimiteten af disse demonstrationer. Vi skal give alle folk, der higer efter demokrati og frihed, intet mindre end vores fulde solidaritet, sådan som vi tidligere gjorde over for vores venner i Østeuropa.
For tiden oplever vi et sjældent øjeblik i historien: Et af disse øjeblikke, der ændrer kursen og skaber en ny virkelighed. Objektivt set må man påpege, at islamistisk ekstremisme er dukket op som et politisk - og ikke et religiøst - svar på nogle af disse problemer, der er næret af og opstået som et svar på social udstødelse. Denne regions fremtid har brug for solide og tolerante demokratier, der respekterer minoriteter, og hvor staten er til fordel for alle i stedet for at blive misbrugt af de få.
Ved siden af os er her en del af verden, der skal udnytte dette genfødselsøjeblik til at bevæge sig længere ud på vejen mod fred og sociale fremskridt. Den skal vise, at alle i dette naboområde kan leve i fred og gensidig respekt uanset religiøs overbevisning, politisk tilhørighed eller etnicitet.
Afslutningsvis vil jeg sige til Baroness Ashton, at der i stedet for nogle få ledere, der handler sammen eller i isolation - i Portugal siger vi, at "det er hårdt at være præst i eget sogn" - er brug for, at Europa under ét indtager en ledende rolle med hensyn til at hjælpe disse reformer på vej og finde et nyt paradigme for Mellemøsten, så man undgår en radikalisering og respekterer menneskerettigheder og specielt kvinders rettigheder.
Saïd El Khadraoui
(NL) Fru formand! Netop i dette øjeblik er der voldelige konfrontationer under opsejling mellem de demonstranter, der er tilhængere henholdsvis modstandere af Mubarak. Vi har udsendt et klart budskab til hr. Mubarak, og vi opfordrer hans tilhængere til en øjeblikkelig tilbagetrækning og til at undgå unødvendige blodsudgydelser.
Begivenhederne i Egypten er kommet som en overraskelse for os alle. Vi skal betragte dette som en utrolig mulighed for at hjælpe regionen med efter mange års politisk og økonomisk stagnation at udvikle sig til et sandt demokrati med muligheder for alle. Her tænker jeg først og fremmest på de millioner af unge mennesker, der tørster efter mere frihed og flere udviklingsmuligheder. Man må ikke undervurdere effekten heraf. Nogle taler om en 1989-bevægelse i den arabiske verden, men det er endnu uvist, om det er tilfældet.
EU kunne vise lidt støre villighed til at fremme overgangsprocessen, og som andre medlemmer allerede har sagt, havde det selvfølgelig været rart, hvis De havde sagt noget om dette emne. Vi bør meget snart gøre det klart, at denne overgangsproces straks skal igangsættes, og at hr. Mubarak tydeligvis ikke længere har nogen legitimitet til at lede eller styre processen.
Vi skal derfor snarest muligt opstille en tidsplan og en klar dagsorden for de foranstaltninger og reformer, der skal føre til de første frie og gennemsigtige valg i september måned i år. Det vil f.eks. indebære ændringer i forfatningen, i valglovene og i mediernes præsentation af politiske emner, så alle kandidater kan præsentere deres kampagner for befolkningen.
Alle demokratiske kræfter skal snarest muligt føres til forhandlingsbordet, så den rette kurs kan lægges, og Europa bør spille en positiv og konstruktiv rolle i denne forbindelse.
Samtidig skal vi være opmærksomme på situationens kompleksitet. Hæren roses f.eks. for dens modererende og afgørende rolle. Den har fået stor ros herfor, men den er også en meget vigtig økonomisk aktør. Hvis vi vil indføre ægte demokratiske reformer, skal der også gennemføres økonomiske reformer, hvilket ikke bliver nogen let opgave.
Annemie Neyts-Uyttebroeck
(NL) Fru formand! Jeg har med stor interesse lyttet til det, som den højtstående repræsentant og mine kolleger har sagt. Mange har sagt, at De er meget overraskede over, hvad der sker i Tunesien og Egypten. Jeg vil tage mig den frihed at sige, at jeg er forbløffet over sådanne bemærkninger, da vi faktisk i lang tid har vidst, at der ikke ligefrem var tale om demokratiske regimer, men derimod autoritære eller meget autoritære regimer, der holdt befolkningen i et jerngreb.
Vi valgte ikke at gå løs på opgaven med krum hals, fordi vi troede, at vi derved bedst kunne sikre stabilitet i regionen og i hele Middelhavsområdet. Ikke desto mindre har vi nu atter beviser på, at støtte til autoritære og korrupte regimer af hensyn til stabilitet og kaosforebyggelse normalt ender med usikkerhed, kaos og tabte muligheder for fremtiden.
Forhåbentlig vil vi være fornuftige og støtte den demokratiske proces på fornuftig vis. I denne forbindelse vil jeg bede Dem om at være særlig opmærksom på at støtte en lang række politiske partier i både Tunesien og Egypten. Det er de svage partier. I de seneste år har de næsten ikke haft mulighed for at strukturere sig selv. De har derfor brug for al mulig hjælp til at spille deres rolle i det, der forhåbentlig bliver retfærdige og nært forestående valg.
Geoffrey Van Orden
Fru formand! Jeg vil gerne nævne, at vi alt for ofte har set Vestens frie samfund udnyttet som tilflugtssted af ekstremister, der i sidste ende vender tilbage til deres hjemlande, og som er fjendtligt indstillet over for vores værdier og ønsker revolution. I går var det 32 år siden, Ayatollah Khomeini vendte hjem til Iran fra Paris. Vi ved, hvad det førte til.
Rachid Ghannouchi, der har slået til lyd for en udslettelse af staten Israel, er netop vendt tilbage til Tunesien efter to årtier i London. Han betragter Den Palæstinensiske Myndigheds lederskab som illegitimt, og han støtter Hamas. Hamas er naturligvis en udløber af Det Muslimske Broderskab, der er den store velorganiserede politiske gruppe i Egypten. Sådanne organisationer opbygger deres magtgrundlag ved at være lydhøre over for befolkningens daglige behov for derefter at konsolidere deres magt gennem terror.
Vi skal indføre skrappere foranstaltninger for at forhindre udrugning af ekstremisme i vores hovedstæder, og vi skal gøre mere for at række ud mod legitime civilsamfund i lande som Egypten og Tunesien med velfokuseret bistand inklusive velkontrolleret finansiel bistand.
Vito Bonsignore
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! Jeg er enig i det, der allerede er blevet sagt af mine kolleger fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe (Kristelige Demokrater). Jeg vil imidlertid gerne pointere, at de nylige begivenheder i Middelhavsområdet har overrasket os alle, da de var helt uforudsete indtil for nogle få uger siden.
Tjenesten for EU's Optræden Udadtil under ledelse af Baroness Ashton synes at være blevet overrumplet, og efter min mening udviser den nu en dårlig responskapacitet. Lige nu spekulerer jeg på, om det er umagen værd at bruge så mange penge på en tjeneste, der er organiseret, sådan som den er i dag. Vi er atter vidne rtil en total mangel på europæisk tilstedeværelse på Euro-Middelhavs-scenen.
Vi støtter alle folks ret til at vælge deres egen regering og deres egen herskende klasse gennem frie demokratiske valg og ikke gennem handlinger udført med rå magt og ekstremisme. Som det allerede er blevet sagt, er det på tide, at stabilitet og demokrati går hånd i hånd. Derfor bruger vi nu alle legitime midler til at styrke demokrati og politisk pluralisme med respekt for retsstatsprincipper, menneskerettigheder og borgernes sikkerhed.
Hele verden og specielt vi europæere har brug for et fredeligt Middelhavsområde. EU skal ændre sin egen politik og uden yderligere forsinkelse tilstræbe at levere passende bistand og samarbejde til fremme af den nødvendige socioøkonomiske udvikling i alle Middelhavslandene.
Carmen Romero López
(ES) Fru formand, mine damer og herrer! På det seneste har de tunesiske demokrater givet os en eksemplarisk lektion i modenhed. Derfor ønsker vi i disse højspændte tider og i lyset af massakren i Egypten en samlet stemme i EU, så vi kan gøre en ende på denne massakre, og så frihedens vinde også i Egypten kan resultere i væsentlige ændringer i retning af demokrati.
Med hensyn til Tunesien er der imidlertid fortsat tid. Her i Parlamentet stemmer vi i morgen om en beslutning - der bliver en delegation i landet - og vores støtte og vores demokratiske garanti er også meget vigtig i disse tider, specielt i Tunesien og dernæst i Egypten og alle de lande, der kræver mere frihed.
Der er stadig meget, som vi kan gøre, da omkostningerne ved et økonomisk sammenbrud som følge af en opløsning og en omvæltning af denne art skal holdes på et minimum. Der er alt for mange fjender, der ønsker at gøre Tunesien til en model, der er meget forskellig fra det, vi ønsker. Tunesien er blevet til en model, og i virkeligheden er vi vidner til afslutningen på en postkolonial æra og starten på ægte uafhængighed.
Derfor er den økonomiske situation i Tunesien en mulighed - rent bortset fra den støtte, som Baroness Ashton nævnte - for, at Den Europæiske Centralbank indtager en holdning, så den ikke går glip af en oplevelse, der kunne have afgørende betydning for Middelhavsområdets fremtid. Det er helt afgørende, at denne beslutning træffes ganske hurtigt.
Marietje Schaake
(EN) Fru formand! Netop i dette øjeblik bliver indbyggere i Egypten fanget og angrebet på Tahrir-pladsen, og angiveligt angriber hæren og politiet dem i stedet for at beskytte dem. I deres fredelige protester beder egyptere med forskellig baggrund om respekt for menneskerettigheder og demokrati, politiske reformer og god regeringsførelse samt socioøkonomisk udvikling.
Måske lyder disse krav velkendte, da de netop er målene med EU's programmer i Mellemøsten og særligt i Egypten. Kommissionen har alene brugt næsten 3 mia. EUR på dette i de seneste 15 år. Hvorfor er det, når befolkningens krav allerede er i tråd med vores politiske mål, så vanskeligt hurtigt at komme med en stærk EU-erklæring?
Behovet for et stærkt og proaktivt Europa er mere presserende end nogensinde tidligere. Mens frihedens og demokratiets sol stiger op over Mellemøsten, hæmmer adskillelsens skyer Europas enhed og evne til at påtage sig et ansvar. Jeg vil opfordre Dem til at se, hvad der foregår lige nu og her, og til klart at støtte befolkningen. Dens rettigheder og EU's troværdighed er nært forbundet.
Et andet fænomen, der er konsekvent til stede i forbindelserne mellem folk og diktaturer er kommunikation og informationsteknologier. Den tunesiske regering blev regnet blandt de mest hårdkogte brugere af censur, overvågning og filtreringsteknologier til undertrykkelse af borgerne. Europæiske selskaber som f.eks. Vodafone og France Telecom har haft en markant tilstedeværelse i Egypten og været stærkt medvirkende til at lukke for forbindelserne ved at slukke for afbryderen og lukke Egypten ned. Jeg vil gerne have en undersøgelse af de europæiske virksomheders rolle i menneskerettighedskrænkelserne med deres medvirken til at hæmme ytringsfriheden, den frie presse og adgangen til informationer og skabe et miljø, hvor menneskerettighedskrænkelser ikke blev dokumenteret.
Tomasz Piotr Poręba
(PL) Fru formand, Baroness Ashton! Efter min mening begik EU adskillige fejl i dets tidligere forbindelser med Tunesien og Egypten. Vi begik en fejl i forhold til Tunesien, da vi undlod at åbne munden, efter at Ben Ali vandt præsidentvalget i 2009. Jeg vil gerne minde om, at han fik 90 % af stemmerne, men at valget hverken var frit eller demokratisk. Det samme var tilfældet, da straffeloven blev ændret i Tunesien, hvilket gjorde en ende på ngo'ernes og menneskerettighedsorganisationernes aktiviteter. Vi har ikke råd til en sådan passiv og inaktiv politik med hensyn til Europas foranstaltninger i den nordafrikanske region i dag. Det bliver meget hårdt at bringe stabiliteten tilbage til regionen, hvis ikke vi spiller en aktiv rolle og viser vores beslutsomhed med hensyn til at nå målet. De regeringer, der respekterer menneskerettigheder samt ytrings- og pressefrihed, vil kun vende tilbage til magten i Nordafrika, hvis vi har en aktiv og determineret strategi til begivenhederne i disse lande. Mange tak.
Cristian Dan Preda
(FR) Fru formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! For et år siden drøftede vi her i mødesalen Europa-Parlamentets forbindelser med Tunesien, og jeg sagde dengang, at de sociale resultater, som tuneserne var så stolte af, skulle ledsages af politiske fremskridt.
I de seneste uger har vi endvidere set politiske fremskridt i det mindste i den forstand, at det spirende oprør er et utrolig klart og tydeligt udtryk for et ønske om frihed. Der er en lignende situation i Egypten, skønt tingene går hurtigt. Vi ved ikke, hvad resultatet bliver, og i fremtiden vil der utvivlsomt være andre steder, hvor man vil give lige så klart udtryk for dette ønske om frihed.
Som vi har set i aften, frygter nogle af os også, at disse forandringens vinde ikke nødvendigvis vil føre til verdslighed eller fortsættelsen af en verdslig stat, til mådehold eller til stabilitet. Efter min mening skal vi være opmærksomme på muligheden for, at der i denne region i de kommende uger og år ikke vil være politiske regimer, der er både stabile og inspireret af frihed og mådehold. Det er helt muligt, og jeg synes også, at vi skal være forberedt på denne mulighed.
Jeg vil derfor opfordre Baroness Ashton til måske at få EU's strategi tilbage på den kurs, som Kommissionen i 2005 udstak i sin rapport for Barcelona-topmødet.
Kader Arif
(FR) Fru formand, mine damer og herrer! Hidtil har jeg haft en formodning om, at befolkningerne altid var forud for deres politiske eliter. I dag er jeg helt overbevist herom. Først vil jeg gerne hylde indbyggerne i Tunesien og Egypten for deres mod og beslutsomhed. De har mindet os om, at de værdier, som vi står for i verden - menneskerettigheder og demokrati - ikke kun gælder i Vesten, som nogle hævder, men at de derimod er universelle værdier, der deles af alle.
Efter min mening kan Europa ikke fortsætte med at begå fejl i denne del af verden, hvor det vakler mellem forkerte analyser og fejlagtige projekter. Befolkningerne forventer et svar fra os, der modsvarer deres mod og forhåbninger. De beder ikke om velgørenhed, men de beder bestemt om solidaritet og ansvarlighed. I disse usikre tider er der ingen, der ønsker kaos, men der er heller ingen, der længere skal være nødt til at acceptere status quo.
Vi skal støtte det håb, der er skabt af begivenhederne i Tunesien og Egypten, for at hjælpe med at bekræfte og skabe demokratier, der vil gavne disse lande og deres indbyggere, men som også vil gavne os, hvilket Baroness Ashton efter min mening klart har tilkendegivet.
Afslutningsvis vil jeg citere, hvad en digter engang sagde: "Verden sover fra en manglende uforsigtighed". Disse befolkninger har med rette været uforsigtige i deres krav om frihed, men forhåbentlig har de vækket vores samvittighed.
Alexander Graf Lambsdorff
(DE) Fru formand, Baroness Ashton! Jeg vil bede Dem om at udvise mere mod. Tag til Cairo før Rådet (eksterne forbindelser). Tal med regeringens repræsentanter og med oppositionen i landet. Kom tilbage til Bruxelles, og fortæl Deres kolleger, hvad De har set og hørt. Sæt dagsordenen, og lyt ikke til 27 forskellige meninger, som det faktisk er vanskeligt at gøre noget ved.
Når hr. Mingarelli tager til Tunesien - hvilket jeg finder meget positivt - håber jeg, at vi bliver informeret, så vi og offentligheden bliver opmærksomme på, at Europa er til stede i landet. I første omgang opdagede jeg, at amerikanerne var der, og først derefter hørte jeg, at hr. Mingarelli også var der. De er Europas udenrigsminister, og på den ene side vil jeg råde Dem til at være vores udenrigsminister, mens De på den anden side ikke skal hoppe og springe, hver gang folk beder Dem om noget.
I dag er der foretaget sammenligninger med 1989, hvilket jeg finder berettiget. Efter min mening kan Tahrir-pladsen i Cairo i 2011 sammenlignes med Alexanderplatz i Berlin i 1989. Der finder en revolution sted på denne plads. Hvis vi et øjeblik tænker tilbage på revolutionen i 1989, vil vi huske, at vi dengang stod i det samme dilemma. Vi ønskede frihed, stabilitet og demokrati, og vi overser det faktum, at denne proces, denne overgang fra et stabilt diktatur til et demokrati, sjældent er fredelig, velordnet og stabil. Ud fra dette synspunkt har diplomati, organisation og forsigtighed også en berettigelse.
Det skal ikke fjerne vores opmærksomhed fra det faktum, at vi er yderst tilfredse med denne revolution. Det er en revolution imod diktatur og for frihed. Jeg tror på, at Europa kan diktere strukturen i disse lande. Vores glæde skal imidlertid være åbenbar, men én ting står også klart, nemlig at det selv med begrænset indflydelse ikke bliver muligt at opbygge en stat med hr. Mubarak. Med dagens vold på Tahrir-pladsen er den sidste antydning af legitimitet for denne hersker i Egypten gået tabt.
Sajjad Karim
(EN) Fru formand! Dette øjeblik har været længe undervejs. Det føres an af både de gamle og af dem, der ikke har kendt til andet end Mubarak i Egypten. Vi har svaret, at Egypten ikke skal destabiliseres yderligere, at den egyptiske befolkning skal kunne vælge sin egen regering.
Det er udmærket, men det er ikke nok. Og i dag hører jeg så advarsler fra talerstolen om en islamisk tsunami, der venter på at ødelægge os alle.
Jeg er bange for, at De med disse argumenter kun argumenterer for et totalitært regime, der er dårligt maskeret bag et meget tyndt lag demokrati, og De tillægger ikke de mennesker, der har betalt med deres blod og liv i både Tunesien og Egypten, nogen værdi. De gav deres liv i kampen for deres landsmænds frihed, og de vil ikke skatte Deres frihed mindre. Trods deres meget store antal er folkene på gaden en højrøstet minoritet, der faktisk repræsenterer et endnu større tavst flertal.
Jeg vil sige til den højtstående repræsentant, at tiden ikke er inde til bløde håndled. De skal tro på sagen og udsende et klart budskab om, at Mubarak skal gå af nu.
Simon Busuttil
(MT) Fru formand! Der er ingen tvivl om, at Europa kunne have gjort betydeligt mere for at hjælpe den arabiske verden og dens lande på vejen mod demokrati. Men hvis vi har set et positivt resultat af de dramatiske begivenheder, må det være det faktum, at araberne har taget kontrol over deres egen skæbne for at forbedre deres situation.
Historien er trods alt fuld af eksempler på interventioner fra vestlige lande, der gjorde større skade end gavn. Vi skal derfor droppe tanken om at ile til undsætning, hver gang ting skal repareres, for at diktere og præke over for andre, hvordan de skal løse deres problemer. I dag bør vi spørge os selv, hvad der fremover kan gøres i lyset af de begivenheder, der har fundet sted.
Efter min mening skal der gøres to ting. For det første skal vi intervenere med al den kraft, vi kan mønstre, og med al den hjælp, vi kan tilbyde for at forbedre det demokratiske miljø i disse lande og i særdeleshed for at styrke de demokratiske institutioner. På denne måde kan de blomstre og samtidig fordrive nye ekstremister og diktatorer.
For det andet skal vi spørge os selv, hvor vi tog fejl. Vi skal spørge, om vores Euro-Middelhavs-politik blot var ord og ingen handling. Hvor var Middelhavsunionen i alt dette? Vil Europa nogensinde holde op med at reagere og i stedet skride til handling?
Rosario Crocetta
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! Det er på tide, at Europa gør en indsats for at give den tunesiske befolkning og dens overgangsregering konkret støtte samt for at relancere en Euro-Middelhavs-dialog, der er blevet voldsomt forsømt i de seneste år.
Vredesudbruddet blandt de unge og de fattige i Maghreb og Egypten skyldes en uretfærdig fordeling af velstand samt restriktioner over for folk, der udøver deres grundlæggende frihedsrettigheder. Indbyggerne i Nordafrika er rasende og kræver mere demokrati, bedre økonomi, større deltagelse og øget beskæftigelse, samtidig med at de ser med vantro på det gamle europæiske kontinent, der er urokkeligt og ude af stand til at begribe den sociale forandring, der har fundet sted i regionen, eller til at udvikle ægte politikker for fremskridt og fred.
Europa skal være mere opmærksom på menneskerettigheder og demokrati, og det skal fremme dialog, samarbejde og ægte økonomisk bistand. Europa skal åbne dørene og hjertet for Nordafrika, så Middelhavet kan blive et fredens hav. Vi skal holde op med at afvise immigranter gennem et voldeligt samarbejde med lande som Libyen. Der er behov for flere investeringer, mere åbenhed, mere bistand og mere Euro-Middelhavs-politik. Det forlanger historien af os.
Zbigniew Ziobro
(PL) Fru formand! Vi kan ikke sammenligne Tunesiens indenlandske situation med Egyptens. De tilgrundliggende årsager til protesterne var de samme, men de har ganske forskellige implikationer for den internationale situation.
Græsrodsforandringerne i Tunesien som følge af den svindende offentlige støtte til Ben Ali kan betyde en chance for en bedre fremtid for landet. Til gengæld skal situationen i Egypten vurderes med en vis forsigtighed. Trods det feudale styre var Hosni Mubarak garant for stabilitet i Egypten. Hvis han nu væltes, risikerer man, fordi der under de hidtidige ugunstige forhold ikke har dannet sig nogen demokratisk opposition - og det er noget, jeg gerne vil understrege - at Egypten bliver skubbet i armene på ekstreme politiske grupperinger med forbindelse til Det Muslimske Broderskab. Man bør betænke de internationale konsekvenser af sådanne begivenheder. En mulig alliance med Hamas, en hård linje over for Israel, en forstærket forfølgelse af de kristne og en forværring af situationen i regionen - er disse muligheder bedre end stabiliteten under Mubarak? I erkendelse af disse grundlæggende mangler samt de legitime protester over det, der er sket under dette regime, bør vi overveje, hvad der vil være den bedste løsning i den aktuelle situation, samt EU's strategi.
Francisco José Millán Mon
(ES) Fru formand! Det er yderst bemærkelsesværdige begivenheder, der finder sted i Tunesien og Egypten, og det er muligt, at disse forandringer vil sprede sig til andre lande i Middelhavsområdet, der har den allerstørste betydning for EU. Disse lande befinder sig på vores dørtrin, og vi har talrige stærke venskabsbånd med dem.
I det seneste årti har EU ikke formået at overtale deres myndigheder til at gennemføre de nødvendige reformer. I den seneste valgperiode understregede jeg selv, at stabiliteten ikke længere kunne bruges til at retfærdiggøre manglende ændringer, men at disse lande havde brug for dybtgående politiske, økonomiske og sociale reformer. Nu er det folkene i gaderne, der kræver forandring og reformer.
Det glæder mig, at Rådet endelig tog notits af begivenhederne i mandags og vedtog en holdning hertil. Det er også mit indtryk, at overgangsprocessen i Tunesien bevæger sig i den rigtige retning. Det er imidlertid den generelle opfattelse, at EU har været næsten fraværende fra disse processer i de seneste uger. Vi har hørt adskillige taler fra præsident Obama, vi har hørt erklæringer fra udenrigsminister Clinton, og vi har tilmed hørt om kontakten mellem den tunesiske hær og repræsentanter for den amerikanske hær...
EU's synlighed har på ingen måde været tilsvarende. Lissabontraktatens nye mekanismer skulle have været mere aktive og synlige inklusive formanden for Det Europæiske Råd.
Jeg glæder mig over Baroness Ashtons besøg i Tunesien om to uger, men jeg mener også, at vi skal forbedre vores kapacitet for forudsigelse og reaktion. Ønsker vi at være en betydningsfuld global aktør? Vi er nødt til som et minimum at starte med at være relevante på regionalt plan.
Vasilica Viorica Dăncilă
(RO) Fru formand! EU følger meget nøje situationen i Tunesien og støtter det tunesiske folks indsats med henblik på en fredelig overgang til demokrati. De indledende foranstaltninger truffet af Tunesiens overgangsregering går i den rigtige retning. Vi opfordrer de nye myndigheder til fuldt ud at gennemføre de indgåede forpligtelser vedrørende forvaltning, respekt for retsstatsprincipper og grundlæggende frihedsrettigheder samt økonomiske og sociale reformer. Efter min mening er alle disse reformer en af de bedste fremgangsmåder, hvis man ønsker at investere i Tunesiens fremtid og hjælpe landet med at indføre et stabilt demokrati.
Europa søger et stabilt partnerskab med Tunesien som en del af Euromed, og det skal mobilisere alle tilgængelige instrumenter for at fremme overgangsprocessen, skabe stærke demokratiske institutioner og tilskynde til udviklingen af et aktivt civilsamfund, der er involveret i gennemførelsen af reformerne. Vi er særlig interesseret i at have et stabilt, velstående og demokratisk Tunesien, med hvilket vi kan udvikle et gunstigt gensidigt samarbejde baseret på fælles interesser og værdier.
Michael Gahler
(DE) Fru formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! Det er allerede flere gange blevet nævnt, hvad der skal gøres - i denne henseende er der bred enighed. Vores beslutning er klar med hensyn til Tunesien, men med hensyn til Egypten er vi nødt til at udvide den efter behov ved hjælp af mundtlige ændringsforslag.
Efter min mening er der grund til selvkritik. Vores udøvende instanser i Bruxelles og medlemsstaterne holdt alt for længe fast i status quo. Hvis vi havde taget vores egne principper alvorligt i vores daglige politik over for menneskerettighedernes og demokratiets universelle natur, skulle vi have udtrykt os i klare vendinger over for Tunesien og Egypten om deres grove mangler. Vi vidste, at indsatsen over for islamister og fundamentalister ikke udelukkende var rettet mod disse grupper, men også mod enhver kritik af den relevante regeringspolitik. Det er endnu ikke for sent. Opfordringen til demokrati og menneskerettigheder er ikke indblanding i indre anliggender og kan stemples som noget, der har bidraget til at destabilisere situationen. Intet diktatur eller autoritært regime er stabilt i sig selv. Med vores nuværende politik har vi derfor vundet tid, men ikke stabilitet.
Tunesien og Egypten tjener som eksempler for andre. Alle kender til andre i regionen. Mange mennesker er bange for at nævne dem ved navn. Efter min mening er Saudi-Arabien f.eks. en mulig kandidat. Denne situation kræver et politisk lederskab fra den højtstående repræsentant. De 27 har imidlertid ikke forskellige interesser. Hvis Deres bedømmelse er korrekt, skal De ikke vente, til den sidste diplomatiske skeptiker atter har briefet sin udenrigsminister. Det, som senator John Kerry sagde i forgårs, og som Barack Obama sagde i aften om Egypten, skulle De også have sagt. De skal frigøre Dem i Unionens interesse, så EU selv og ingen anden formulerer dets fremtidige politik i dets eget nabolag. De kunne måske tilmed besøge Tunesien og Egypten i næste uge og derefter rapportere tilbage til os i Strasbourg om to uger.
Richard Howitt
(EN) Fru formand! Sammen med alle andre under denne forhandling er også jeg dybt bekymret for de fredelige protesterende i Egypten, specielt i lyset af volden i dag.
Jeg vil gerne have ført til protokols under denne forhandling, at jeg er bekymret over den fortsatte lukning af Al Jazeera, som Europa indtil videre ikke har kommenteret, samt over arrestationen af seks journalister fra Al Jazeera, ligesom jeg mener, at vi skal kontakte it-selskaber samt internettjeneste- og mobiltelefonudbydere inklusive Vodafone fra mit hjemland vedrørende deres valg i Egypten i løbet af de seneste par uger.
Jeg ville også ønske, at EU's ledere tidligere havde sagt, hvad de siger i dag. Præsident Sarkozy sagde i december 2007: Jeg vil gerne fortælle præsident Mubarak, hvor højt jeg skatter hans erfaring, klogskab og moderate vision. ...Præsident Mubarak er en ven for os." I dag ønsker han en overgang.
Der er også den britiske viceudenrigsminister, Alistair Burt, der udtaler, at han mere end noget andet ønskede stabilitet i Egypten. William Hague, der nægtede at kommentere, hvor hurtigt han ønsker et valg, kræver nu en overgang.
Endelig er jeg enig med vores højtstående repræsentant, Baroness Ashton. Europa er god til overgangsjustits, valg, demokratiopbygning og udvikling af civilsamfundet. Uanset fortidens synder og bagage bør hun og vi se dette som en krise i regionen og som en mulighed for Europa for at sætte vores egne ressourcer ind på at opbygge respekten for demokrati og menneskerettigheder. Det er ikke værdier, som vi pålægger fra Europas side. Det er krav, der lyder fra gaderne i Tunis og Kairo, og det er vores pligt at lytte til dem.
Bogusław Sonik
(PL) Fru formand! Enhver revolution indebærer en risiko for, at befolkningens krav om demokrati og brød bliver overtaget af fjenderne af en retsstat baseret på et legitimt og ægte demokratisk fundament. Vi har ingen garanti for, at oprøret i Tunesien, Egypten og andre lande i området ikke bliver et påskud for, at islamistiske ekstremister griber magten, sådan som det skete i Iran. Sandhedens time nærmer sig også for EU-institutionerne. EU har alle muligheder for omsider at spille den rolle, det blev skabt til. Det bør levere effektiv støtte til de propluralistiske politiske kræfter. Det bør også revidere naboskabspolitikken, da den hidtidige håndtering heraf har betydet, at den er blevet udnyttet til at bevare korrupte herskeres regeringer. En betydelig del af de penge, der er øremærket til udviklingen af naboområder, frihed, demokrati og velstand bør komme borgerne i disse lande til gode gennem et tæt samarbejde mellem ngo'er samt de akademiske og kulturelle samfund. Man bør også prioritere støtte til projekter til fordel for unge samt kvindeorganisationer.
Jeg vil sige til Baroness Ashton, at EU's hidtidige politik i denne region af verden har været en fiasko. Vi bør tage en chance og støtte et Egypten uden Mubarak på vejen mod en pluralistisk og sekulær egyptisk republik, der respekterer sine mindretal. Det er på tide, at Mubarak går af. Hans tid er ovre. Han spildte den tid, han havde.
Nicole Sinclaire
(stiller hr. Howitt et blåt kort-spørgsmål i henhold til Forretningsordenens artikel 149, stk. 8) (EN) Fru formand! De nævnte nogle kommentarer fra præsident Sarkozy og hr. Burt. Jeg ved ikke, om De var i mødesalen tidligere, da en kollega nævnte hr. Blairs udtalelser om hr. Mubarak. Kan De be- eller afkræfte, at De er enig med hr. Blair?
Richard Howitt
(EN) Fru formand! Jeg vil gentage, hvad jeg sagde i mit indlæg om, at der er megen bagage fra fortiden, som vi alle bør tænke på og lære af.
Men det bør ikke afholde EU fra at tage forbindelse til Egypten og den arabiske verden for at støtte demokrati og menneskerettigheder, og jeg regner med, at min kollega trods hendes anderledes synspunkter vedrørende Europa er enig med mig.
Dominique Vlasto
(FR) Fru formand! Der er allerede sagt meget, men jeg vil gerne gentage de sympati- og støttetilkendegivelser, der allerede er rettet mod indbyggerne i Tunesien og Egypten. De er symbolet på håb for alle dem, der forsvarer frihed. Mine tanker går også til ofrene.
Nu vil jeg gerne sige, at EU, der har gjort sig bemærket med sine manglende reaktioner, som tidligere nævnt bør støtte indbyggerne i Tunesien og Egypten for at hjælpe dem med at reformere deres lande og indføre demokrati.
EU har besluttet at støtte de tunesiske ledere i deres bestræbelser på at indlede en fredelig overgang og organisere de kommende valg for at sikre frihed og hjælpe det tunesiske folk med at nyde den velstand, der kommer af udvikling og social fred samt fra en økonomi, der sikrer beskæftigelse for de unge.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at Middelhavsunionen står over for en vigtig udfordring, da Jasminrevolutionen har udløst en bølge, der skyller ind over alle landene i Nordafrika samt Nær- og Mellemøsten. Den skal gennemføre en stærk strategi over for disse lande. Jeg vil imidlertid komme med en advarsel. Stillet over for denne legitime demokratiske bevægelse skal Europa finde en balance mellem ikke-indblanding i indre anliggender, støtte til befolkningernes legitime ambitioner og stabilitet.
Alf Svensson
(SV) Fru formand! I Europa-Parlamentet har vi ofte talt om respekt for demokrati, menneskerettigheder og friheder, men sandheden er den - og det er sikkert noget, vi kan indrømme i aften - at vi ofte har prioriteret noget andet, nemlig politisk stabilitet og gode forretningsforbindelser. Nu er det pludselig gået op for os, at folk i den arabiske verden også tragter og higer efter frihed. Nu taler vi en del om de risici, der er forbundet med en overgang. Det er klart, at de findes. Der er formentlig ingen her i mødesalen, der vil rejse sig og udbringe et leve for Det Muslimske Broderskab. Vi ved imidlertid, at det i det lange løb er frihed og respekt for menneskerettigheder og friheder, som alle individer ønsker og har ret til at få.
Nu skal vi sikre os, at EU ikke længere blot er en tilskuer, der lader tingene ske, som de vil. I stedet skal vi tage initiativet og - sådan som Baroness Ashton understregede det - forsøge at involvere os i opbygningen af demokratier. Det er imponerende, at de unge har startet disse opstande, måske delvis på grund af de kommunikationsmidler, der nu findes. Derfor mener jeg ikke, at vi i øjeblikket skal tillægge disse bevægelser alt for meget ud fra en ideologisk eller religiøs synsvinkel. Uanset hvad de står for, skal vi her i Europa-Parlamentet imidlertid prioritere frihed og respekt for menneskerettigheder og friheder.
Anna Záborská
- (SK) Fru formand! Mere end to års overvågning har afsløret en gradvis underminering af demokratiet samt ytrings-, forsamlings- og religionsfriheden i de pågældende lande. Valgresultaterne i disse lande er et klart bevis herpå.
Totalitære regimer dukker ikke op fra den ene dag til den anden. Trods klare signaler har EU ikke taget et klart standpunkt til fordel for overholdelse af menneskerettigheder. Desværre er vi blandt de sidste til at vedtage en fælles holdning.
Hvorfor oprettede vi Middelhavsunionen under det franske formandskab? Manglede vi de diplomatiske ressourcer til at forhandle om stabilitet i denne del af verden?
Landene i EU har støttet disse regeringer i årtier, specielt med finansiering. De samme lande begynder nu at overveje, hvordan de kan fastfryse bankkonti og støtte modstanderne af disse regeringer. Er det ikke samme form for hykleri? Situationen i Middelhavsområdet er et skoleeksempel for os på manglende overholdelse af menneskerettigheder. Der er f.eks. ingen religionsfrihed, hvilket kan bruges som et våben for yderliggående kræfter og terrorister og markere starten på et totalitært regime.
Jeg siger dette, fordi der er mange andre lande med samme karakteristika.
Ernst Strasser
(DE) Fru formand, Baroness Ashton! Forhandlingen her i mødesalen, som De har fulgt med interesse, har specielt én fællesnævner, og det er kravet til Dem. Tag bladet fra munden. Træd frem, og vær lidt mere modig og højrøstet. Gå i brechen for dem, der i et moderne civiliseret samfund støtter demokrati samt ytrings- og pressefrihed.
Tunesien, Egypten og måske nogle få andre lande skal snart gennemgå en vanskelig forandring. De har brug for vores støtte hertil, og derfor er det forkert af Deres primære repræsentant i dette land at sige, at det ikke er nødvendigt at ændre strategien. Vi har tværtimod brug for Middelhavsstrategien og måske Mellemøststrategien eller måske fornyede overvejelser vedrørende sameksistensen hinsides Middelhavsområdet, og selvfølgelig er topprioriteten et valg, der meget hurtigt skal vedtages, forberedes og støttes.
EU's primære repræsentant i dette land burde være klar over, at overgangsregeringen i Tunesien nu bestræber sig på at indgå i fire internationale aftaler om beskyttelse af menneskerettigheder, at alle politiske fanger er blevet løsladt, at dissidenter er vendt tilbage, og at demokratiske valg er under forberedelse og afholdes. Vi skal støtte denne proces, og Parlamentet ser gerne, at De deltager mere aktivt i dette emne.
Marco Scurria
(IT) Fru formand, Baroness Ashton, mine damer og herrer! Denne krise bør give os det fornødne incitament til at finde ud af, om EU virkelig ønsker at spille en udenrigspolitisk rolle.
Udenrigspolitik er en alvorlig sag, der kræver strategier, faste mål og klare alliancer. Vi kan ikke fortsat rejse jorden rundt og slå alle på skuldrene og lade som om, alting altid går godt. Der var valg i Egypten for nogle få uger siden, og vi var ikke kampberedte, fordi vi indså, at diktaturet narrede os alle. Nu, hvor millioner af mennesker er gået ud i gaderne, taler vi alle om demokrati og menneskerettigheder. Det er det, vi ønsker, og vi vil forsøge at sikre os, at det bliver indført, men vi skal være forsigtige med at følge folkemængden. Jeg husker, da det iranske folk gjorde oprør for at slippe af med shahen, og vi ved alle, at det endte med et regime, der fortsat hænger snesevis af mennesker den dag i dag.
Jeg håber f.eks., at den egyptiske regering vil være i stand til at holde ekstremisterne på afstand og spille en stabiliserende rolle i den israelsk-palæstinensiske krise. Jeg vil sige til Baroness Ashton, at der bestemt er behov for mere demokrati i den del af verden, men at der også er brug for mere europæisk politik.
Miroslav Mikolášik
- (SK) Fru formand! Vi er vidner til en enorm spænding og konflikt mellem regeringen og civilsamfundet i Tunesien og Egypten, der er en uundgåelig følge af alvorlige langvarige økonomiske og samfundsmæssige problemer, som de statslige myndigheder ignorerede.
Den fysiske vold under sammenstødene er i bedste fald beklagelig, og den bekræfter blot det presserende behov for ekstern støtte til en fredelig overgang til demokrati. EU skal derfor være parat til at sætte alle dets ressourcer ind på at styrke de lovfæstede statslige rettigheder og menneskerettigheder i disse lande, inklusive religiøse rettigheder. Vi ønsker ikke at overlade magten til intolerante og militante islamister.
Inden for rammerne af en bevarelse af gode naboskabsforbindelser og den regionale sikkerhed er det nødvendigt at fokusere på aktiviteter, der skal styrke civilsamfundet, skabe en sund opposition og sikre demokratiske valg, for at forhindre ekstremistiske yderliggående grupper i at tilrane sig magten.
Ioan Mircea Paşcu
(EN) Fru formand! Det faktum, at vi drøfter Tunesien - vores første emne - i en tid, hvor Egypten har nået kogepunktet, er et tegn på, hvor langt vi er efter virkeligheden, selv om vi let kan ændre titlen på vores forhandling.
Vores offentlige reaktioner har været spagfærdige, udtrykt bekymring og har handlet om prisværdige opfordringer om beherskelse og dialog midt under revolutioner, hvilket viser en manglende praktisk sans. Selv forventningerne om, at revolutionerne ville føre til samfund baseret på vores værdisæt, ignorerer de kulturelle og religiøse forskelle, der adskiller disse samfund fra vores.
Hvordan skal vi så reagere? Vi skal først og fremmest indse, at det er en udfordring, der kræver et fælles koordinerende svar og ikke en konkurrence om, hvem der først udtrykker størst medynk. Baroness Ashtons ord vil kun have den nødvendige effekt over for tilhørerne, hvis de får fuld offentlig støtte fra alle medlemmer af Rådet.
For det andet skal vi snart til at være optaget af slutresultaterne af disse revolutionære bevægelser. Hvilke regimer bliver resultatet heraf? Og i sidste ende skal vi respektere deres ret til at træffe egne beslutninger.
Ivo Vajgl
(SL) Fru formand! Efter afslutningen på den revolution, der i øjeblikket finder sted i Kairos gader, vil det egyptiske folk vælge et politisk system og deres ledere. Der er også en chance for, at nogen vil anerkende præsident Mubarak for hans positive rolle for at bevare en vis stabilitet i Mellemøsten. Det er imidlertid ikke min pointe lige nu.
Udviklingen i Tunesien og Egypten viser, at EU har spillet en marginal rolle i Middelhavsområdet og alle de lande, der er omfattet af vores naboskabspolitik. Vi skal reformere den europæiske naboskabspolitik, og vi har brug for en dynamisk strategi, der kan løse de igangværende problemer i Belarus, Ossetien, Abkhasien, Nagorno-Karabakh, Transdnestrien, Cypern, Palæstina og Vestsahara. Vi har brug for en strategi for landene fra det tidligere Sovjetunionen i Centralasien og Transkaukasien. De bliver også ramt af demokratiseringsvinden. Det behøver man ikke være spåmand for at se. Der ligger en stor arbejdsopgave her for Baroness Ashton, og hvis hun er ambitiøs, vil vi støtte hende.
Malika Benarab-Attou
(FR) Fru formand, Baroness Ashton! Efter at vi fejlagtigt har støttet diktatoriske regimer langs Middelhavets sydlige kyster, angiveligt som et bolværk mod islamistisk fundamentalisme, skal vi nu håndtere udfordringen fra disse historiske begivenheder.
Europa skal revidere sin nuværende politik over for autoritære regimer og diktaturer. Præsident Mubarak skal straks træde tilbage. Det sømmer sig for os at støtte de demokratier og demokratiske processer, som disse landes indbyggere har valgt, i stedet for blot at pånøde dem vores egen vision. Lad os lytte til deres stemmer, lad os være ydmyge, og lad os ikke forveksle verdslighed med sikkerhed. Der finder allerede forandringer sted i disse lande. Vores finansielle instrumenter skal tilpasses for at give pålidelig støtte til demokratiets forkæmpere ...
(Formanden fratog taleren ordet)
Marisa Matias
(PT) Fru formand! Efter min mening viser disse to lande samt andre lande i regionen, hvordan Europas ledere i de seneste år ved flere lejligheder har formået at være mere på erhvervslivets end demokratiets side samt mere på diktatorernes end de fattiges side.
Jeg er ærlig talt bekymret over den aktuelle situation i Egypten og over dagens udvikling, så efter min mening skal vi ikke udvise ro, men derimod solidaritet. Vi skal udvise solidaritet med de millioner af egyptere i Kairo og resten af landet, der er syge af sult, undertrykkelse og arbejdsløshed. Derfor skal vi sige, at vi vil stå sammen med disse mennesker, efter at præsident Mubarak i dag har holdt tale, efter at regimet har sluppet hundene løs, og efter at vejen er blevet banet for vold. Vi må ikke tillade, at en frygtens strategi skal få dem til at gå hjem.
Hvis vil havde lyttet til disse forslag i Portugal for 36 år siden, ville vi være gået hjem. Det er godt, at vi ikke gik hjem, fordi vi mente, at vi havde en demokratisk revolution.
Jaroslav Paška
- (SK) Fru formand, fru højtstående repræsentant! Den europæiske udenrigstjeneste har mange ansatte, specialister og analytikere. Vores eksperter bør derfor være i stand til at vurdere de sociale omvæltninger i både Tunesien og Egypten på professionel vis og anbefale hensigtsmæssige foranstaltninger, hvormed Europa kan hjælpe indbyggerne i disse lande med at løse problemerne med uønskede politiske ledere. Vores hidtidige strudsepolitik i forhold til de civile uroligheder i de afrikanske lande giver imidlertid anledning til at tvivle på vores udenrigstjenestes evne til at handle.
Til EU's højtstående repræsentant vil jeg sige, at hvis der er yderligere forsinkelser i iværksættelsen af et professionelt svar på de aktuelle begivenheder i Tunesien og Egypten, vil vores skatteborgere med rette undre sig over, hvorfor de betaler denne vrimmel af bureaukrater i EU's udenrigstjeneste, hvis de ikke er i stand til at udarbejde et hurtigt og professionelt svar på de stormfulde begivenheder i Europa.
Andreas Mölzer
(DE) Fru formand, Baroness Ashton! Optimisterne tror, at de revolutionære begivenheder i Tunesien og Egypten kan være starten på et arabisk forår i lighed med de begivenheder, der f.eks. fandt sted i Østeuropa i 1989. Som europæere skal vi naturligvis være på frihedens og demokratiets side, og vi skal være yderst tilfredse, hvis det bliver tilfældet. Vi må imidlertid ikke glemme, at vi europæere og Vesten som helhed i et vist omfang også har indgået aftaler med de mest ubehagelige og brutale diktaturer i den arabiske verden.
Vi skal ikke have falske forestillinger. Skønt Facebook, internettet og Twitter er de moderne værktøjer til at styre en revolution, erstatter de ikke de demokratiske strukturer og retsstatsprincipper, der skal være på plads bag scenen for at en revolution kan klare overgangen til et demokratisk system. Vi europæere kan og bør gøre vores holdning klar og hjælpe med at opbygge disse demokratiske strukturer for i sidste ende at kunne indføre de retsstatsprincipper og den frie markedsøkonomi, der er nødvendige for et demokrati i disse regioner.
Catherine Ashton
næstformand i Kommissionen/EU's højtstående repræsentant for udenrigs- og sikkerhedspolitik. - (EN) Fru formand! Lad mig gør det helt klart lige fra begyndelsen. Jeg godtager ikke princippet om, at Europa på en eller anden måde har været langsom eller for sent ude. Vi var de første til at fremsætte erklæringer om både Tunesien og Egypten. Vi begyndte at tale om Tunesien den 10. januar, og jeg fremsatte erklæringer om Egypten i sidste uge. Vi var hurtigere end alle andre. Det er ikke en konkurrence, og det er ikke et væddeløb, men jeg godtager ikke den kritik.
Jeg godtager heller ikke påstanden om, at vi var for langsomme til at skride til handling. Jeg har været i kontakt fra time til time med dem i Tunesien og med befolkningen i Egypten, med vores delegationer, som jeg hylder for det, som de har måttet lægge ryg til de seneste par uger, og jeg har også været i direkte kontakt med regeringen og med tjenestegrenene. De vil også være bekendt med de øvrige emner, som vi samtidig har beskæftiget os med, så jeg godtager ikke, at vi har været for stille. Jeg godtager ikke, at vi ikke har gjort nok.
Jeg godtager, at der er mere, vi kan gøre. Fik jeg med Lissabontraktaten alle de værktøjer, jeg behøver? Sandsynligvis ikke. Fik jeg alle de ressourcer, jeg behøver? Sandsynligvis ikke, men vi vil gøre vores bedste inden for de rammer, hvor vi har Tjenesten for EU's Optræden Udadtil og den stilling, jeg har. Jeg er ikke i en position, hvor jeg kan gå ud og give mine personlige synspunkter til kende. Jeg taler på vegne af EU. Jeg lytter til Parlamentet, og jeg lytter til medlemsstaterne, og jeg lytter til Kommissionen. Det er den funktionsbeskrivelse, der er fastlagt i Lissabontraktaten, og den vil jeg leve op til.
For de af jer, der ikke var til stede tidligere, var den tunesiske udenrigsminister på mit kontor i dag og gennemførte sit allerførste besøg uden for Tunesien i EU, fordi jeg havde inviteret ham, og fordi han ved, hvor stor betydning, EU har, ikke blot i dag, men næste uge og næste måned og næste år. Når jeg taler med ham, taler jeg på vegne af Europa. Han ved, at det, jeg siger, vil blive bakket op af 27 lande, forhåbentlig med Parlamentets støtte og også med Kommissionens støtte.
Det betyder noget for disse mennesker. Det betyder noget, at det er ét budskab, der fremsættes, når vi taler, og ikke nødvendigvis, som mange bliver ved med at sige, at vi taler med én stemme. Det er det samme budskab, uanset om det fremsættes af den tyske kansler, den britiske premierminister, statsministeren i et andet land i EU eller af hvilket som helst af de 27 medlemsstater. Vi siger det samme. Derfor er det forhold, at udenrigsministrene samles på mandag, de konklusioner, de drager, og de pressemøder, de afholder om alle de emner, vi kæmper med, både inden for og uden for vores egne grænser, så væsentlige for befolkningen i almindelighed. Vi skal til enhver tid holde os dette for øje i alt det, vi foretager os.
Jeg er enig med medlemmerne i, at vi bliver nødt til at være mere aktive i samfundet for at gøre mere, og jeg er fuldstændig enig i, at vi bliver nødt til at tage naboskabspolitikken op. Jeg har sagt det i lang tid. Vi bliver nødt til at sikre os, at vi har en mere mangfoldig strategi, at vi tager udgangspunkt i hvert enkelt land og finder ud af, hvad vi ønsker at opnå med befolkningen i det land, altså, at vi gør mere med civilsamfundet, at vi fokuserer på menneskerettighederne og demokrati, og at vi tager hånd om de fælles udenrigspolitiske spørgsmål, som vedrører det pågældende land. Jeg er enig. Jeg forsøger at gøre det. Hvis man ser på det arbejde, vi har udført de sidste to-tre måneder, vil man kunne se en rød tråd i det, jeg har sagt, som er nødvendigheden af at være mere aktiv i landene omkring os. Det bør være vores førsteprioritet efter oprettelsen af Tjenesten, og den bliver nødt til at være bedre, smartere og mere i overensstemmelse med deres behov.
Jeg kan ikke tage ansvar for det, der er sket før min tid, men jeg tager ansvar for at udmønte det, jeg har arvet, i en strategi for fremtiden, som De kan være lige så stolt af, som jeg agter at være. Det starter med, hvad vi gør nu, og i hvor høj grad vi er i stand til at tage ansvar og bevæge os fremad.
Jeg undervurderer ikke, hvor vanskelig situationen er, og hvor hurtigt den udvikler sig. Jeg er enig med dem, der også har påpeget, at demokrati ikke er tidspunkt. Det er en proces. Man opbygger demokrati, og man henter de organisationer, der kan arbejde med mennesker, for at hjælpe dem med at forstå deres demokratiske rettigheder, hvad demokrati kan betyde, og hvad det kan gøre, altså forvandle samfundet. Der er en årsag til, at vi bruger dette ord i Rådets konklusioner, for jeg er tilhænger af forvandling, ikke blot i dag og i morgen, men på lang sigt. Det er, hvad Europa har at tilbyde. Det er, hvad Europa tilbød vores nabolande, som blev vores partnere, og hvad Europa tilbød sine egne medlemmer. Det har medført forvandlinger, som vil vare i generationer. Det er vores forretningsområde. Vores forretningsområde består ikke af refleksmæssige reaktioner og svar. Vores forretningsområde består i at gøre noget, som vi giver til mennesker, og som varer ved hele deres liv, deres børns liv og længere endnu.
Dette indebærer naturligvis ikke, at jeg har glemt alle de andre problemstillinger. Jeg holder øje med, hvad der sker i Jordan. Jeg holder kontakt med dem der. Jeg følger naturligvis med i, hvad der sker i Iran. Sidste weekend brugte jeg på drøftelser med iranerne, og det er ingen hemmelighed, at jeg er stærkt optaget af menneskerettighederne i Iran, når man ser på alle de erklæringer, jeg har fremsat, som følge af alle de problemstillinger, vi har taget op.
Jeg har bestemt ikke glemt fredsprocessen i Mellemøsten. I går talte jeg med George Mitchell. Vi har møde med premierminister Fayyad i morgen. Vi deltager i Kvartetten. De holder møde på lørdag på sikkerhedskonferencen i München, hvor jeg ved den lejlighed vil være formand for mødet.
Jeg har ikke glemt nogen af problemstillingerne. Jeg har heller ikke glemt Albanien, som Miroslav Lajčák rejser tilbage til på mine vegne i denne uge for at fortsætte den dialog. Vi glemmer ikke alt andet, som er nødvendigt at tage op til behandling, og ej heller de problemstillinger, som er omdrejningspunktet for Parlamentets forhandlinger her i aften.
Jeg vil erindre om, at jeg ikke er ansvarlig for, hvad Tony Blair siger. Det er sandt, at vores modersmål er det samme, og at jeg kommer fra det samme politiske parti, men jeg bærer ikke ansvaret for ham og vil heller ikke holdes ansvarlig for ham.
Næste uge rejser jeg til møde i Sikkerhedsrådet, og det vil også være på vegne af EU. I Sikkerhedsrådet har vi igen mulighed for at vise, hvad EU har at tilbyde disse mennesker, både nu og i fremtiden. Det er virkelig vigtigt, at jeg får Parlamentets støtte hertil, og det skal ikke være sagte, for jeg kan være meget højrøstet, men på den rigtige måde med samhørighed, med retningsangivelse, med formål, med en strategi og en plan, således at jeg, når Tunesiens udenrigsminister kommer op på mit kontor, kan give ham en plan. Jeg siger ikke: "Det er rart at møde Dem, kom og tal med mig foran tv-kameraerne i fem minutter". Nej. Jeg sagde til ham, at vi skulle sidde ned i en time og gennemgå hans plan og drøfte, hvad jeg troede vi kunne tilbyde dem. Hvor mange penge? Hvad kan jeg gøre? Hvad skal jeg ændre? Hvilke instrumenter skal vi samordne? Hvor meget fleksibilitet har jeg nu? Hvor meget mangler jeg? Hvad har du brug fra EU, Investeringsbanken, Den Afrikanske Unions bank, USA, Deres andre partnere? Hvordan udformer vi planen?
Herefter holdt jeg møde med Yemens udenrigsminister, og vi drøftede de samme spørgsmål, nemlig hvordan sammensætter den gruppe lande, der er Yemens venner, en ny udviklingsfond? Gør vi det med de arabiske lande, som jeg har drøftet sagen med? Hvad skal vi gøre?
Det er efter mening sådan, Europa bør arbejde, og det er sådan jeg arbejder hver eneste dag på EU's vegne og fortsat vil gøre det.
Nu håber jeg, at jeg inden for kort tid kan forlade forhandlingerne og anmode en anden kommissær om at tage over. Jeg beklager dette, men begivenhederne i Egypten udvikler sig, som medlemmerne så rigtigt har sagt, og jeg kan fortælle, hvad vi også har gjort, mens vi har talt her. Vi har sendt meddelelser, og vi har talt med viceudenrigsministeren på mine vegne. Budskaberne er nu gået rent ind. Sikkerhedsstyrkerne bliver nødt til at gribe ind med det samme for at hindre, at volden eskalerer. Vi har sendt dette budskab, samtidig med at jeg også har været til stede her og har talt til Parlamentet. De bliver nødt til at tage ansvar. Regeringen er ansvarlig for at sætte hæren ind og bistå befolkningen og sikre borgerne beskyttelse nu. De bliver nødt til at tillade, at ambulancer kører ind på og ud fra pladsen, for vi hører, at de ikke får tilladelse til at køre ind. Så snart jeg forlader Parlamentet, skal jeg tale med vicepræsident Suleiman. Forbindelsen er ved at blive etableret nu, og derfor bliver Parlamentet nødt til at tilgive mig og lade mig gå.
Der er et møde i gang, hvor man forsøger at udarbejde en køreplan med oppositionen, nu hvor de europæiske ledere på EU's vegne har travlt med at tale med andre ledere i regionen og få dem til også at tage kontakt til landet. Det bliver nødt til at være en hidtil uset telefonkæde mellem ledere, der taler med ledere og får budskabet frem til Egypten. Mens alt dette sker, afholdes der et krisemøde på mit kontor, hvor vi finder ud af, nøjagtig hvad vi vil gøre, hvis det i sidste ende lykkes os at finde os selv.
Det er det, jeg har gjort, hver evig eneste dag siden krisens begyndelse, og i forbindelse med det, der skete i Albanien og med det, der skete i Hviderusland, og med det, vi gjorde i Sudan, hvor vores særlige repræsentant, Véronique De Keyser, med egne øjne så i Sudan, hvad Europa var i færd med at gøre.
Det er det, vi gør. Kunne vi udrette mere? Selvfølgelig kunne vi det. Ville jeg ønske, at der var fire med samme jobbeskrivelse som mig? Ja, det gør jeg. Mener jeg, at vi har de rigtige værktøjer? Nej. Mener jeg, at vi har gjort fremskridt? Ja. Mener jeg, at vi kan gøre meget mere? Selvfølgelig kunne vi det.
Det, jeg ikke vil, er blot at møde op og blive set ved siden af alle og enhver. Det, jeg vil, er at levere det, som efter min mening var formålet med EU's oprettelse, og det er at lægge demokrati og menneskerettigheder til grund for hvert eneste tiltag, vi iværksætter, og at støtte befolkningerne i Egypten og Tunesien i dag.
[Bifald]
Formanden
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag fremsat i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 110, stk. 2.
Forhandlingerne er afsluttet.
Afstemningen om beslutningsforslagene om Tunesien finder sted på torsdag.
Afstemningen om beslutningsforslagene om Egypten finder sted i mødeperioden februar II.
Skriftlige erklæringer (artikel 149)
Sergio Berlato
I løbet af de seneste par dage er situationen i Tunesien og andre lande på Middelhavets sydlige rand blevet tilspidset. Dusinvis af mennesker, der har deltaget i voldelige demonstrationer mod de høje leveomkostninger og landets mangel på et frit marked, har mistet livet. Jeg ønsker at benytte lejligheden til at erindre om, at EU i 1995 lancerede et partnerskabsprogram med Middelhavslandene i Barcelona, og at dette havde til formål at fremme et økonomisk, politisk, militært og socialt samarbejde. På nuværende tidspunkt er disse mål imidlertid lang fra nået. Den dramatiske situation i Tunesien viser, hvor meget det haster med en europæisk vision for Middelhavsområdet eller egentlig landene langs den sydlige rands deltagelse i de nuværende partnerskabs- og naboskabspolitikker. Situationen i Egypten er blevet yderligere forværret i løbet af blot de seneste par timer. Der er indløbet rapporter om, at adskillige mennesker er blevet såret og dræbt i sammenstød forskellige steder i landet mellem politiet og demonstranter, der er i mod præsident Mubaraks regering. Efter min mening er den vej, vi bør gå i disse landes interesser, men især i Europas interesser, at støtte økonomiske og sociale reformer, der er i overensstemmelse med en stor del af befolkningens forventninger, og som kan medføre fred og en gradvis forbedring af levestandarden i de nordafrikanske lande.
Richard Falbr
I 1995 skitserede EU det ambitiøse mål om at skabe fred, stabilitet og velstand i Middelhavsområdet. Middelhavslandene fik bevilget midler på betingelse af, at de ville gennemføre de nødvendige økonomiske og politiske reformer. Ingen af disse betingelser er imidlertid blevet opfyldt. I de fleste tilfælde var EU's forsøg på at bistå sine naboer mod syd nærmere begrundet i frygten for, at yderligtgående islamister kunne komme til magten og således true stabiliteten i regionen. Erfaringerne har vist, at det ikke kan betale sig at støtte autoritære regimer. Det kunne ikke betale sig for USA i Syd- og Centralamerika, og det kan heller ikke betale sig for EU. Nogle kritikere kalder os med rette hyklere. Vi taler om menneskerettigheder, om nødvendigheden af en dialog mellem arbejdsmarkedets parter og om økonomisk udvikling, og alligevel har vi i årtier lukket øjnene for, at Tunesien og andre nordafrikanske lande er blevet ledet af brutale og udemokratiske regimer. Det må siges, at dette er en alvorlig fiasko for dem, der fremmede denne politik. Den pinlige opfordring fra EU's repræsentanter til Mubarak om at afholde demokratiske valg er blot resultater at denne fejlslagne politik.
Ilda Figueiredo
Bølgen af indignation i de afrikanske lande og de pågældende landes befolkningers trængsler, herunder især befolkningen i Tunesien og Egypten, kræver vores største opmærksomhed og solidaritet. Særligt for så vidt angår Egypten, hvis befolkning fortsat kæmper for deres sociale og arbejdsmarkedsmæssige rettigheder, for social retfærdighed og for demokrati og frihed, fordømmer vi på det kraftigste den undertrykkelse, som efter ordre fra præsident Mubaraks regering er blevet og fortsat bliver udøvet over for de trængte arbejdere og befolkningen som helhed, og vi hylder de næsten 100 egyptiske borgere, der er blevet dræbt som følge af den statslige vold.
Som det er tilfældet i Tunesien og i adskillige andre lande i den arabiske verden og i Afrika, er situationen i Egypten uløseligt forbundet med kapitalismens tiltagende krise og den voldelige, asociale offensiv, der kendetegner denne, ikke mindst i lyset af den eksponentielle vækst i arbejdsløsheden, som ramme unge mennesker, og den eksponentielle stigning i fødevarepriserne.
De nylige begivenheder i Egypten og den brede sociale bevægelse, der kendetegner disse, er også uløseligt forbundet med det mod, den vedholdenhed og den beslutsomhed, der udvises af de arbejdstagere og af andre progressive folkebevægelser, som i mange år har iværksat vigtige tiltag i kampen og under meget vanskelige forhold. Vi vil fortsat argumentere for en politisk løsning, som skal findes inden for rammerne af en nøje respekt for den egyptiske befolknings suveræne vilje, og som skal være fri for enhver form for indblanding, manipulation eller pres udefra.
Filip Kaczmarek
De aktuelle begivenheder i Tunesien og Egypten kan være nøglen til hele regionens fremtid. Samfundene i denne region har i meget lang tid ikke haft mulighed for åbent at give udtryk for deres ambitioner, drømme eller frygt. Vi ved endnu ikke, hvad resultatet af begivenhederne i Nordafrika bliver. Det, der imidlertid er sikkert, er at vi bør forsøge at få større indflydelse på situationens udvikling. Disse begivenheder finder trods alt sted i lande, der er vores umiddelbare naboer. Europa har faktisk engageret sig dybt i den region, som forhandlingerne omhandler. Vi har i lang tid vidst, at de lokale regeringer ikke altid har tilgodeset deres samfunds forventninger. Protesterne blev udløst af de problemer, som oftest giver næring til social uro, nemlig fattigdom, desperation og myndighedernes arrogance. Det er ikke mit indtryk, at Tunesien og Egypten drømmer om demokrati, som vi kender det i Vesten. Befolkningen drømmer simpelthen om et bedre liv, og et bedre liv er ikke nødvendigvis ensbetydende med demokrati. Fortjener de et bedre liv? Ja, det gør de helt bestemt. Enhver har ret til et bedre liv og ret til, at den menneskelige værdighed respekteres, og ret til frihed og til udvikling. Jeg håber, at deres håb bliver indfriet hurtigt og uden blodsudgydelser. Tak.
Tunne Kelam
skriftlig. - Den første konklusion, der skal drages af de omfattende forandringer, som finder sted i Tunesien, Egypten og andre steder, er at disse forandringer kom fuldstændig bag på den demokratiske verden. EU og USA blev taget på sengen og bliver stadig nødt til at improvisere, når de skal reagere på og tilpasse sig denne revolutionerende udvikling.
Det samme var tilfældet for 20 år siden, da Sovjetunionen brød sammen. Det viste sig, at tusindvis af sovjetologer i deres analyser havde set bort fra den latente kraftfulde styrke, der endte med at sætte det sovjetiske diktatur ud af spillet, de underkuede borgeres vilje til frihed.
Den aktuelle situation har blotlagt en medfødt svaghed i EU's spæde fælles udenrigspolitik. Den har blotlagt en kronisk krise i de værdier, som EU officielt bygger på. Realpolitisk er disse værdier systematisk blevet overset eller undervurderet til fordel for stabilitet eller pragmatiske, kortsigtede forbindelser.
Når man lukker øjnene for undertrykkelse af frihed med den begrundelse, at man ønsker at sikre stabilitet og beskytte økonomiske interesser, vil resultatet både sikkert og vist være ødelæggende politiske fejltagelser, og det bør vi indse på baggrund af den aktuelle situation. Kun demokrati i sin egentlige forstand kan sikre stabilitet på lang sigt. Hvis man sætter sin lid til autokratiske regimer, er det ensbetydende med en forstærkning af deres egen lille verden af selvbedrag, der før eller senere vil eksplodere og medføre alvorlige moralske tab for deres demokratiske partnere.
Krzysztof Lisek
Eksperter mener, at oprøret i Tunesien har sat gang i en dominoeffekt. Det er yderst sandsynligt, at det næste land i regionen, som vil blive gjort til genstand for forandringer efter Tunesien og Egypten, er Yemen. Libyen, Algeriet, Jordan, Syrien og Marokko er også blevet nævnt. Globaliseringen og den tilhørende frie informationsstrøm åbner borgerne i disse regimers øjne. De ønsker forandringer, et værdigt liv i en moderne demokratisk stat, og en lovgivning, der i overensstemmelse med gennemsigtige principper. I disse og lignende situationer bør EU fremme disse værdier og gøre alt, der står i dens magt for at sikre, at de arabiske lande undgår borgerkrig eller ekstremisters magtovertagelse. Jeg ønsker at fremhæve, at vores støtte skal være begrænset til politiske foranstaltninger, og at den ikke må omfatte militære aktioner. EU bør støtte de arabiske lande i deres fredelige arbejde for reformer. Der er tydeligvis brug for en dialog med både repræsentanterne for de afgående myndigheder og med oppositionen, herunder islamiske bevægelser. EU er nødt til at være meget mere synlig i regionen, og det er nødvendigt at revidere hele den europæiske naboskabspolitik, hvilket vil gøre det muligt at fremme demokrati mere effektivt i ikke blot de arabiske lande, men også i vores nabolande mod øst, som f.eks. Belarus. Vi har brug for effektive strategiske planer, som omfatter passende finansiel støtte fra EU til fremme af demokrati, civilsamfundet og menneskerettighederne. Efter min mening bør EU tale med én stemme og udtrykke en utvetydig fordømmelse af de antidemokratiske regimer.
Nuno Teixeira
De begivenheder, der finder sted i utallige arabiske lande, herunder især Tunesien og Egypten, er demonstrationer, der vil gå over i historien som folkets frigørelse fra de autoritære regimer, som ikke overholder de grundlæggende spilleregler for et demokratisk samfund, nemlig retsstatsprincippet og beskyttelse af menneskerettighederne.
Jeg mener, at det nu vil være nødvendigt at genoverveje de kort- og langsigtede strategier for Tunesien og Egypten i den lange proces, som overgangen til demokrati udgør, for at hindre ekstremistiske grupper i at komme til magten. Jeg bifalder EU's mission i Tunesien, som har til formål at vurdere retstilstanden i den fase, der ligger forud for valget, og observatørmissionen i forbindelse med dette valg, og der skal træffes identiske foranstaltninger, så snart der er opnået stabilitet i Egypten.
Ikke desto mindre anser jeg det for at være yderst vigtigt at revidere naboskabspolitikken, da vi med egne øjne har set, at den har været ude af stand til at opfylde et af sine mål, nemlig fremme af demokrati og menneskerettigheder. Efter min mening bør der være en større mangfoldighed af strategier i aftalerne mellem EU og Middelhavslandene, som bør have en direkte indvirkning på civilsamfundet. Formålet med dialogen med Tunesien, Egypten og deres nabolande skal være at sikre demokratisk stabilitet. Med henblik på at nå dette mål skal der udarbejdes strategier, og de ressourcer, der er til rådighed for de nødvendige samfundsøkonomiske og politiske reformer, skal øges.
Traian Ungureanu
skriftlig. - (EN) Selv om det demokratiske fremskridt i den arabiske verden bør tilskyndes, bør EU's strategiske interesser ikke bringes i fare. Begivenhederne i Tunesien og Egypten er et bevis på, at autokrati ikke er vejen frem. Ikke desto mindre er disse begivenheder ikke en garanti for et demokratisk udfald. Der er i nyere tid eksempler på, at demokratiske revolutioner kan blive overtaget af velorganiserede, militante islamister. Den iranske revolution i 1979 er et berømt eksempel på en demokratisk omvæltning, der endte med et autokratisk styre. Vi bør skabe en nøje balance mellem præsident Mubaraks socialpolitik og Egyptens strategiske linje. Egypten er en ukuelig allieret, som samlede de styrker, der befriede Kuwait og sikrede over 30 års fred med Israel. Der er håb, og der er farer forbundet med de igangværende begivenheder i Egypten. Demonstranterne og deres legitime krav er et oprigtigt udtryk for nødvendigheden af en åben debat. Der er imidlertid et massivt potentiale for en undertrykkende adfærd, praksis og politik i det egyptiske samfund. Omskæring af kvinder, godkendelse af offentlige henrettelser, tortur og en streng fortolkning af islamisk lov er vidt udbredt. Det Muslimske Broderskab fremmer åbent sin dagsorden og belønnes med 20 % af vælgernes stemme. Der må handles med forsigtighed nu, hvis demokratiet skal have en fremtid i Egypten.
Antonio Masip Hidalgo
Ustabiliteten i Middelhavet og Suez-kanalen tillægger vores argumenter om betydningen af kul større vægt.
Lad os støtte energi, der produceres i EU, som er en sikker ressource.
Corina Creţu
De optøjer, der blev udløst i den arabiske verden af den unge Mohamed Bouazizi, som satte ild til sig selv, afspejler på ingen måde et religiøst eller ideologisk element. De samfundsøkonomiske krav er naturligvis den største bekymring på et tidspunkt, hvor de stigende fødevarepriser i Egypten har forværret de hårde betingelser, som halvdelen af landets 80 mio. borgere lever under i deres kamp for at overleve under fattigdomsgrænsen på to dollars om dagen. Efter min mening skal vi i vores holdning vedrørende de begivenheder, der udfolder sig i den arabiske verden tage højde for, på den ene side, den naturlige støtte til ønsket om frihed, men på den anden side kan vi ikke se bort fra den trussel mod den globale stabilitet, som kan blive resultatet af et sammenbrud i denne region, som i stigende grad er uforudsigelig, kaotisk og under islamistisk indflydelse. Der er alarmerende tegn på, at mange af demonstranterne overhovedet ikke stræber efter Vestens model for demokrati, men derimod det helt modsatte. Inden jeg afslutter, bliver jeg nødt til at erindre om Ruslands invasion af Georgien for to år siden, hvor den vestlige verden, der blev overrumplet, så passivt til og bare ignorerede det. Igen er der tale om en afgørende udvikling langs EU's grænser, som kommer bag på os. Igen deltager vi ikke i aktionen, selv om denne aktion i mange henseender påvirker den europæiske stabilitet direkte.
John Attard-Montalto
skriftlig. - (EN) Det første udenlandske besøg, som den nye tunesiske premierminister gennemførte, var til EU. Baroness Catherine Ashton bød premierministeren velkommen, og det blev tydeligvis påskønnet, at EU var stedet for hans første udenlandske besøg. Valget i sig selv er vigtigt, da den tunesiske premierminister ønskede at sende et klart budskab om den vej, han ønsker, at Tunesien skal gå. EU står for demokrati, retsstatsprincippet, overholdelse af menneskerettighederne og af grundlæggende principper. Det står for stabilitet og sikkerhed, i dette tilfælde Middelhavsområdet. Tunesien er en af Maltas nærmeste nordafrikanske naboer. Det, der sker i denne overgangsperiode er ikke kun vigtigt for mit land, men også for regionen. Eftersom Tunesien anses for at være en moderat stat, er jeg optimistisk med hensyn til, at Tunesiens udenrigspolitik vil fortsætte i samme retning. Jeg er også forhåbningsfuld med hensyn til, at landets hjemlige situation vil blive forbedret. Det er vigtigt, at EU er synlig i sine forskellige bistands- og udviklingsprogrammer, der kan finde anvendelse på Tunesien. Lande, der tager demokratiske værdier til sig og bidrager til stabilitet og sikkerhed i en region, skal påskønnes for deres bestræbelser. Derfor er det af afgørende betydning, at EU illustrerer denne påskønnelse både synligt og håndgribeligt.
Rafał Trzaskowski
FN meddelte i går, at mere end 200 personer er døde som følge af de uroligheder, der ledsagede revolutionen i Tunesien. Det er den tragiske side af begivenhederne mod syd, som er kommet som en overraskelse. Det bør få os alle til at gøre en endnu større indsats for at opnå demokrati i både dette land og regionen som helhed, navnlig eftersom den gamle orden også er ved at bryde sammen foran øjnene på os i Egypten. Desværre herskede der ingen tvivl om, at EU ville synge den samme sang. Lad os ikke bilde os selv ind, at det nyetablerede EU-diplomati vil spille en ledende rolle fra starten, når de enkelte medlemsstater har så stærke særegne interesser. Imidlertid er de instrumenter, som vi har til rådighed med hensyn til Tunesien, måske mindre iøjnefaldende, men de kan give meget håndgribelige resultater. De omfatter EU's naboskabspolitik, som på nuværende tidspunkt er ved at blive revideret, og som bør ændres på behørig vis i lyset af de aktuelle begivenheder. De omfatter også muligheden for at sende en EU-observatørmission, og der er sandsynligvis ikke længere nogen, der behøver at blive overbevist om nødvendigheden heraf. Parlamentet skal nu rette sin opmærksomhed mod disse konkrete opgaver.
Kristiina Ojuland
skriftlig. - (EN) Jeg ønsker også at udtrykke beundring, som det er blevet gjort i løbet af forhandlingerne, over det mod, som både den tunesiske og egyptiske befolkning har haft til at give udtryk for deres utilfredshed med og skuffelse over deres respektive regimer. På nuværende tidspunkt har urolighederne nået et punkt, hvor der ikke er nogen vej tilbage, og EU skal bidrage til den overgangsproces, som er blevet sat i gang. Nogle har tilskyndet til forsigtighed og har opfordret til at bevare status quo, især i Egypten, idet de har fremført, at det kan ende med en borgerkrig, hvis man vælter regimet, og at dette herefter kan risikere at bane religiøse fundamentalisters vej mod magten. Jeg mener ikke, at det er vores opgave at spå om den eventuelle udvikling i disse lande. Jeg ønsker at erindre om, at da østblokken var på sammenbruddets rand, var der stadig nogen, som ikke ville skabe uro af frygt for en fremtidig ustabilitet i regionen. Lad os nu ikke begå den fejl, men lad os i stedet hjælpe befolkningen i Tunesien og Egypten med at skabe grundlaget for et virkeligt demokrati så godt, som vi kan. Jeg er sikker på, at islam og demokrati ikke er to uforenelige størrelser. Indonesien, der har den største muslimske befolkning i verden, er et demokrati.
