Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt. Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Thors
Hr. formand, tillad mig, selvom det er torsdag - en ordleg, som måske kun vi skandinaver forstår, at bede om en rettelse i protokollen. Mit navn manglede nemlig i går, selvom jeg beviseligt var til stede ved afstemningerne. Jeg beder altså om en rettelse.
(Protokollen godkendtes)

Killilea
Hr. formand, jeg vil gerne gøre Dem og Parlamentet opmærksom på en bemærkning, som jeg fremsatte til protokollen for tirsdag vedrørende Deres beslutning om at anmode om, at bannere og symboler i Parlamentet fjernes. I protokollen kunne jeg se, at De ikke fik det samme som andre medlemmer - bifald og ros.
Jeg fandt, at protokollen var temmelig uretfærdig, for da De havde forsædet, så jeg Dem som en meget autoritativ formand. Jeg mener, at dette skulle have været korrekt gengivet i protokollen.

Formanden
Hr. Killilea, Deres bemærkning er selvfølgelig meget venlig, men jeg tror nu ikke, at det er protokollens opgave at give et billede af medlemmernes reaktioner eller af den måde, hvorpå møderne ledes eller ikke ledes.

Forbedring af institutionernes funktionsmåde
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Herman (A4-0117/98) for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om en forbedring af institutionernes funktionsmåde uden traktatændringer - mere åbne og demokratiske EUpolitikker.

Herman
Hr. formand, kære kolleger, erfaringen har vist os, at de institutionelle forbedringer som følge af stadige ændringer af traktaterne for de flestes vedkommende ikke så meget har været et resultat af forhandlingerne på Regeringskonferencen som det har været en stadfæstelse af allerede tidligere etableret praksis, dels gennem institutionelle aftaler, dels som følge af beslutninger Domstolen har taget - f.eks. anvendelsen af bestemmelsen om isoglykose - dels gennem en ekstensiv udnyttelse af de eksisterende procedurer for at udvide de eksisterende skel, som det skete i procedurespørgsmålet omkring budgettet.
Vi har endvidere bemærket, at tildelingen af Parlamentets øgede beføjelser mere er foregået som en langsomt fremadskridende bevægelse end store skridt eller spring fremad. Vi har bevæget os gennem forskellige stadier, fra blot at blive informeret til at blive rådspurgt og til at samarbejde; herfra videre til medbestemmelse og fra medbestemmelse til forenklet medbestemmelse og endda under tiden direkte til en samstemmende udtalelse. De forslag, De har fået tilsendt, er kraftigt inspireret af denne metode, uden tvivl mere ydmyge og mindre iøjnefaldende, men de synes alligevel ved første øjekast at være mere effektive på langt sigt.
Forslagene fra Deres ordfører indgår i øvrigt på en linje, der har været fulgt vedvarende og standhaftigt af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål. Jeg tænker her især på betænkningerne fra Aglietta om udvalgsprocedurer, fra Anastassopoulos om det fælles valgsystem, fra Theato om at forbedre budgetkontrollen og fra Randzio-Plath om den demokratiske kontrol med ECB, og også på forslag fra Parlamentet, der ligger på samme linje, og som har formål at få institutionerne til at fungere bedre uden at skulle vente på en ændring af traktaten.
Kravene om på den ene side at opfylde tidsplanen for at gennemføre ØMU'en, og på den anden side nødvendigheden af at undersøge andre problemer mere dybtgående har fået mig til at opdele betænkningen i to. På grund af tidnød behandler vi for øjeblikket kun den første del, idet det er nødvendigt at udnytte situationen omkring ØMU til at gøre det, Amsterdamtraktaten ikke fik gjort. Under udarbejdelsen af sidstnævnte blev det reelt besluttet ikke at røre ved noget som helst, der angik ØMU. Den generelle fornemmelse var, at man, hvis man åbnede denne Pandoras æske, ville skabe en lang række problemer. Det er rigtigt, at problemer som krisen og arbejdsløsheden havde høj prioritet, da man udarbejdede Amsterdam-traktaten, og det ville have været meget farligt at begynde at røre ved økonomiske problemer, der mødte en kraftig opposition i visse lande. Det er årsagen til, at man lagde denne kolos til side, selvom man erkendte, at det generelle formål med Amsterdam-traktaten var at forbedre den demokratiske kontrol og gennemsigtigheden. Men Parlamentet har ikke rørt ØMU-blokken. Det har endvidere tilladt, at man på områder, hvor det var nødvendigt i højere grad at koordinere den økonomiske politik - som f.eks. i hele arbejdsløshedsspørgsmålet - og hvor man skulle inddrage Parlamentet ifølge høringsproceduren, ikke gjorde det på grund af ØMU-blokken. Det var derfor nødvendigt meget hurtigt at afbøde for dette forhold, og det er, hvad vi gør med denne betænkning.
Vi foreslår, at man stadfæster den ordning, vi allerede har med Kommissionen, men endnu ikke med Rådet. Kommissionen har reelt taget initiativet til at rådføre sig med os. Den har hørt os i høj grad, den fortsætter med at gøre det, og den gjorde det så sent som i går. I Udvalget om Økonomi er vi blevet hørt i forbindelse med relative anbefalinger angående de brede linjer for den økonomiske politik, det, vi i daglig tale kalder GOPES. Vi er altså blevet hørt i dette spørgsmål, men denne rådføring er uformel. Det, vi beder om nu, er, at Rådet og Kommissionen sammen med Parlamentet opretter en procedure for at gøre den praksis, der allerede nu fungerer, officiel.
Det er det væsentlige punkt i den betænkning, vi behandler i dag. Det vil blive fulgt op af andre forslag i en anden del, og jeg beder Dem bære over med, at dette kun er en delbetænkning. Som situationen lå, var det nødvendigt hurtigt at afbøde det mest presserende.
Jeg vil gerne med det samme sige til min kollega, Randzio-Path, at hentydningerne i betænkningen om demokratisk kontrol med Centralbanken ikke på det tidspunkt, den blev udarbejdet, henviste til betænkningen selv. Vi behøver ikke at gå længere end dertil, og jeg vil straks bede om, at der i ændringsforslagene indføres en henvisning til hendes betænkning for at vise, at vi er på bølgelængde i dette spørgsmål.

Randzio-Plath
Hr. formand, betænkningen er af stor betydning, for lige fra starten af Den Monetære Unions andet trin har Europa-Parlamentet krævet, at der blev indgået en interinstitutionel aftale mellem Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen, for at det demokratiske underskud kan elimineres i procedurerne vedrørende det umådelige underskud og frem for alt vedrørende grundtrækkene i den økonomiske politik og overvågningen af den.
Vi har ikke blot brug for, at Europa-Parlamentet klart medvirker i beslutninger på andre områder, men netop når det gælder Den Økonomiske og Monetære Union. Den 1. januar 1999 angiver jo ikke blot starten på Den Monetære Union, men også på Den Økonomiske Union. Det går ikke an, at Europa-Parlamentets eventuelle medvirken igen og igen drages i tvivl alene på grund af princippet om enstemmighed. Derfor har økonomiudvalget understreget, at der bør gennemføres interinstitutionelle ændringer på dette område.
Vi må også overveje, hvorvidt det med denne aftale vil være muligt at opnå en endnu bedre koordination af de økonomiske politikker i Den Europæiske Union, for en ubalance, som den i dag findes mellem Den Økonomiske og Den Monetære Union, er skadelig for Den Europæiske Union, når det drejer sig om at bekæmpe massearbejdsløsheden, stimulere investeringerne og også om at skabe arbejdspladser. Det påpeges med rette, at manglen på økonomisk koordination i Den Europæiske Union medfører en tilbagegang i væksten, som vi ikke har råd til.
Det Europæiske Råd opfordres derfor til at tage initiativer på dette område og reagere positivt på de demarcher, som EuropaParlamentet gennem flere år har fremsat, ved at svare med indgåelse af en aftale eller i hvert fald en aftale om en konkret samarbejdsprocedure.

Barros Moura
Hr. formand, beslutningen for nylig om at gå over til ØMU'ens tredje fase og stabilitetspagten, i og med skabelsen af euroen, udgør et kvalitativt skridt fremad i dannelsen af en overnational politisk magt, der dog endnu mangler en konsistent demokratisk institutionalisering og legitimering.
En sådan kan efter at være blevet overført fra staternes magtorganer kun ligge i Europa-Parlamentet på grund af de nationale parlamenters indlysende utilstrækkelighed og manglende kontrolmulighed. Alle iagttagere, hvad enten de er positivt eller kritisk indstillede over for Den Europæiske Union, peger på den anden side på, at en valutaunion uden effektiv koordinering af de økonomiske politikker inden for EU, og uden et budget, der kan fremme den økonomiske og sociale samhørighed og en europæisk skatteligning, udgør en fare, eller at den i hvert fald udgør en hindring for, at alle de muligheder, der ligger i den fælles mønt, kan blive udnyttet.
Derudover er alle optaget af et sikre ØMU-institutionernes politiske ansvarlighed og »accountability« sammen med Den Europæiske Centralbanks tekniske uafhængighed.
På alle disse spørgsmål udgør Herman-betænkningen et fremragende første svar, der består i at sige, at selvom Amsterdamtraktaten ikke har indfriet forventningerne om en institutionel reform, så må man gå videre med at anvende traktaterne, alle traktaterne, og udnytte alle de muligheder, som allerede er indeholdt i dem, til bunds med henblik på at forbedre Den Europæiske Unions handleevne og den demokratiske kontrol hos det parlament, der er valgt ved direkte og almindelige valg.
Sådan er det, sådan vil det være, hvis der er politisk vilje, såvel i Europa-Parlamentet, hvis arbejdsform skal forbedres, og hvis ansvarsområde allerede er blevet forøget, som hos de nationale regeringer og politiske kræfter, der ikke bør blive hængende i den snævre nationalisme, der formørkede Det Europæiske Råd, der grundlagde euroen.
En af de metoder, der bør følges, er de interinstitutionelle aftaler, der er blevet foreslået med henblik på at sikre den kontrol og indflydelse, som traktaten har bestemt, at Europa-Parlamentet skal have, og som vil gøre det muligt, hvis der er politisk vilje dertil, at lægge grunden til en egentlig »økonomisk regering«. For at genskabe den økonomisk-sociale ligevægt vil det derudover være nødvendigt at tilføje de mekanismer, som traktaten og de allerede opnåede aftaler parallelt hermed har indført, hvad angår beskæftigelsen.
Flere andre vigtige områder ligger uden for Europa-Parlamentets demokratiske kontrol. Det er nødvendigt at omsætte Herman-betænkningens forslag til virkelighed, thi de afspejler viljen til at udfylde de alvorlige mangler på demokratisk kontrol, der stadig gør sig gældende på den økonomiske og sociale politiks områder på europæisk niveau. Disse mangler er så meget desto mere alvorlige, når Den Europæiske Unions institutionelle betingelser forstærker den tendens, der kendes på det nationale niveau til at tømme parlamenterne for reel magt til fordel for den udøvende magt eller de rent økonomiske kendsgerningers magt, lobbyernes, interessegruppernes, den transnationale kapitals osv., hvad angår den økonomiske og sociale planlægning, hvis beslutninger skal følges op og kontrolleres demokratisk, og hvis konsekvenser skal vurderes regelmæssigt.
Det er vejen mod en reel indflydelse for Europa-Parlamentet, som Herman-betænkningen vil slå ind på, og jeg vil gerne støtte og hilse en sådan vej velkommen, idet jeg peger på, at det også er vores ansvar at fremme borgernes, arbejdsmarkedets parters, de sociale aktørers og organisationers deltagelse i Den Europæiske Unions beslutningsproces.

Méndez de Vigo
Hr. formand, den 2. maj var en historisk dag. Hvis det ikke var fordi begrebet »historisk« er blevet misbrugt ved mange lejligheder, ville vi uden tvivl også kunne bruge det i dette tilfælde. Jeg mener, det er en dag, der kun kan sammenlignes med den, vi oplevede for mange år siden i Rom, da EØF-traktaten blev underskrevet. Om mange år vil vi blive klar over det gigantiske skridt, den europæiske integration tog med lanceringen af euroen.
Sandheden er, at det mindste, man kan sige om stats- og regeringscheferne den 2. maj om aftenen, er, at de ikke var særlig høflige, men jeg mener ikke, at anekdoten skal være altoverskyggende. Desuden mener jeg, at Europa-Parlamentet har vist en enorm ansvarsbevidsthed med dets støtte også til lanceringen af euroen, og jeg mener derfor, at det nu er tidspunktet for at tage fat på arbejdet.
Og det er det, betænkningen af vores kollega Fernand Herman gør, den tager fat på arbejdet.
Mine damer og herrer, i lang tid næsten siden hr. Anastassopoulos' forfædres tid, har alle idéer inden for den politiske videnskab og den politiske sociologi gået i én og samme retning. For at bruge Montesquieus ord »at indrette tingene således, at magten bremser magten«, at der ikke findes nogen selvstændig magt, der er fuldstændig uafhængig og uden ansvar over for nogen.
Det system, vi har skabt, som Maastricht-traktaten skabte ved at etablere en europæisk centralbank, er et system, der er uden ansvar over for nogen, og netop for at kunne garantere dens frihed og uafhængighed findes der ikke i traktaten en magt, der kan danne modvægt.
Det, betænkningen af hr. Herman efterstræber, er, at vi, der repræsenterer den europæiske befolkning, samtidig med at Den Europæiske Centralbanks selvstændighed beskyttes, er vidende om det, der sker, og at vi kan viderebringe vores indtryk til lederne af Den Europæiske Centralbank.
Dette er meget vigtigt, fordi vi i den resolution, vi vedtog i Parlamentet den 20. november sidste år, lagde grunden til Den Europæiske Union som en union af stater og en union af folk. Derfor er det, at dette Parlament er informeret, bliver hørt og videregiver sin holdning, meget vigtigt for at garantere den demokratiske ansvarlighed.
Det er det, hr. Herman stræber efter i sin betænkning og især i forslaget om en interinstitutionel aftale. Derfor vil min gruppe støtte den, for den er overbevist om, at det vil medvirke til, at Den Europæiske Centralbank og Europa-Parlamentet, Kommissionen og Rådet kan arbejde effektivt. Det vil vi støtte. Og vi vil også støtte nogle af de fremlagte ændringsforslag, der forbedrer teksten.
Det er en god tekst, hr. formand, til, som jeg sagde i starten af mit indlæg, at tage fat på arbejdet.

Cardona
Hr. formand, kære kolleger, af fuld overbevisning og ved alle lejligheder går jeg ind for principperne om åbenhed og ægte folkestyre i demokratiske institutioners virke. Hver gang man taler om disse spørgsmål, taler man imidlertid faktisk også om to aspekter eller to sider af sagen: Fællesskabernes beslutningsproces og de former for kontrol og information, som fællesskabsinstitutionerne, navnlig Europa-Parlamentet, skal have, hvad angår de spørgsmål, der endnu ikke er besvaret.
Hvad angår det første, vil jeg ikke undlade at fremhæve, at der den 2. maj skete noget, som jeg betragter som historisk. Jeg stemte selv for, at Europa-Parlamentet skulle anbefale, at euroen blev skabt. Men i relation hertil er der diskussion, og det, som man diskuterer, er beslutningsprocessen, nemlig i henseende til spørgsmålet om enstemmighed versus flertalsafgørelse. Et af de aspekter, der mest har chokeret offentligheden, og sågar også visse politikere, har været, hvor lang tid det tog at træffe beslutningen. Som man siger i mit land: «Hjælp, klokken er elleve«! Ja, det er den! Den kunne have været mere! Ligesom den kunne have været mindre! Det, der efter min mening, er vigtigt, er, at landene er blevet enige og er nået frem til en endelig beslutning. Der er områder, kære kolleger, hvor man efter min mening skal beholde den måde at træffe beslutninger på.
Hvad angår fællesskabsinstitutionernes demokratiske deltagelse, bifalder jeg den betænkning, som hr. Herman har udarbejdet, og jeg anser den for et vigtigt skridt i retning af bevidstgørelse, ikke blot af medlemmerne af Europa-Parlamentet, men også, vil jeg gerne benytte lejligheden til at understrege, af medlemmerne af de nationale parlamenter. Jeg mener virkelig, at de nationale parlamenter bør have en vigtig rolle med hensyn til kontrol af beslutningerne, deres opfølgning og de oplysninger, der skal til med henblik på, at alle deltager rigtigt i de beslutninger, der kommer alle ved.
Jeg er en af dem, der tror, at Europa vil blive rigere, vil blive bedre, vil blive rigtigere for alle borgere, hvis alle de, der har politisk ansvar og er blevet valgt af borgerne, uden undtagelse får adgang til at deltage og til at få informationer om de beslutninger, der, gentager jeg, kommer alle ved.
Jeg mener derfor, og for at slutte af, at betænkningen er et godt skridt fremad, er et godt redskab til at påbegynde demokratiseringen af fællesskabsinstitutionerne.

Spaak
Hr. formand, den del af teksten fra Alban, som jeg i øvrigt gerne vil rose, der handler om ØMU, har fået en ny dimension, efter at elleve lande er blevet udpeget til at deltage i Den Økonomiske og Monetære Union, og EuropaParlamentet har givet en positiv udtalelse om sammensætningen af Den Europæiske Centralbanks direktion. Personligt, og det vil jeg gerne sige i denne forsamling, beklager jeg den vægt, der har været lagt på perifere spørgsmål, og som har vejet tungt ved udnævnelsen af direktør Duisenberg. Medierne og visse parlamentarikere har foretaget en forkert bedømmelse af, hvad der var væsentligt, det vil sige, indledningen af en afgørende fase i EU-samarbejdet, og det mindre væsentlige, nemlig Rådets utilstrækkelige forberedelse til at løse et problem, der havde været på bordet i mere end et år.
Men lad os da vende tilbage til det væsentlige. Europa-Parlamentet bliver for første gang i sin historie, og det er et stort fremskridt for dets eksistensberettigelse, afgørende medspiller i forbindelse med så mægtig en institution som Den Europæiske Centralbank. Afgørende i forhold til Rådet, Kommissionen og de nationale parlamenter. Nu mangler Parlamentet blot at vise, og det vil være emnet for Hermans kommende betænkning, at det kan leve op til dette ansvar, f.eks. ved fremover at sørge for at holde kontakten med Den Europæiske Centralbank og ved at være et bindeled til borgerne og de holdninger, der gives udtryk for.
Schioppa erklærede selv i sit fremragende indlæg, at ECB vil have et behov for at forklare sine handlinger, ikke bare over for operatørerne på markedet, men også over for EU's institutioner, den brede offentlighed og informationsorganerne. EuropaParlamentet bør via sine kompetente udvalg tilrettelægge disse relationer. I øvrigt kan man jo ikke lade være med at glæde sig over den overbevisning flere direktører har givet udtryk for, da de beslutsomt erklærede, at nødvendigheden af ØMU'en vil afhænge af institutionelle fremskridt i Den Europæiske Union hen imod stærkere og bedre integrerede institutioner, hvilket også vil tvinge os til at gøre det klart, hvilke mål vi har med Unionen.

Herzog
Hr. formand, jeg vil også gerne tilslutte mig den anerkendelse, der blev rettet til Herman. De forslag, han fremsætter, er bestemt nyttige. Han peger på nødvendigheden af at styrke Parlamentets kontrollerende funktion på grundlæggende punkter, såsom Den Økonomiske og Monetære Union og især koordinationen af den økonomiske politik, men også konkurrencepolitikken, den eksterne handelspolitik og endda en vis genrejsning af spørgsmålet om social- og arbejdsmarkedspolitikken. Der er altså tale om en helt igennem nyttig betænkning, der indgår fint i den aktualitet, der omgiver os.
Jeg vil i øvrigt sige, at det vigtige spørgsmål om koordinationen af den økonomiske politik er blevet overskygget af alle problemerne omkring kontrol stricto sensu (i total enighed) med Den Europæiske Centralbank, og det er forbløffende, at vi lagde så meget vægt på en udtalelse om at udpege personer til Styrelsen, som ikke går i dybden, når vi ikke udtaler os nu om det samme indhold af de valg, der skal foretages med hensyn til koordinationen. Men måske skjuler de gunstige økonomiske konjunkturer, hvor vigtigt dette spørgsmål er.
Der vil kun være demokratisk kontrol med ECB, hvis den, sagt lige ud, udfolder sig med fornemmelse for balance mellem institutionerne, og hvordan de fungerer, og den forstår at skabe samarbejde mellem de nationale økonomiske politikker. Dette forhold antyder en autoritet, der er i stand til at indgå i en dialog med ECB. Ud fra dette synspunkt sætter jeg pris på den anmodning, der er fremsat til ECB i betænkningen om klart at give udtryk for sine målsætninger, herunder målsætninger, der strengt taget ikke hører ind under dens ansvarsområde, såsom væksten, og jeg kan tilføje beskæftigelsen, på en sådan måde, at dialogen mellem Europa-Parlamentet og denne institution bliver frugtbar, så vi kan vurdere den med sagkundskab.
Men når det er sagt, vil jeg gerne fremhæve to begrænsninger i Deres udgangspunkt. For det første antager De, at EuropaParlamentet vil være i stand til at spille en grundlæggende politisk rolle, hvad angår de politiske og økonomiske valg. For det andet behandler De ikke ECB's relationer til det borgerlige samfund og dets aktører på arbejdsmarkedet, og De forskanser Dem bag en intern procedure mellem institutionerne.
Jeg beklager, at det forslag, vi stemte om her i denne sal efter min betænkning i 1996, ikke blev fulgt. Og vi havde endda stemt bredt, det vil sige, at Europa-Parlamentet forhandler valgmuligheder inden for den økonomiske politik, endda på Kommissionens anbefaling og efter Rådets beslutning. Og jeg foreslog en årlig konference her i Parlamentet med repræsentanter fra det borgerlige samfund.
Deres tekst foreslår en intern resolution på Kommissionens anbefaling. Hvorfor vil Europa-Parlamentet ikke påtage sig et mere dybtgående politisk ansvar? Det er et spørgsmål. Jeg vil gerne sige, og det skal være mit sidste ord, at vi, for at kunne overveje en sammenhæng mellem Unionens sociale mål og valgene inden for den økonomiske og monetære politik, absolut har behov for i langt højere grad at indgå i en dialog med de sociale aktører og repræsentanterne for det borgerlige samfund. Det er begrænsningen i Deres ikke desto mindre fremragende betænkning.

Voggenhuber
Hr. formand, som kollega i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål ved ordføreren, at jeg ikke hører til dem, der følger Parlamentets gamle ritual ved at takke hver eneste ordfører og komme med komplimenter. I hr. Hermans tilfælde gør jeg det derfor ikke af tradition, men ud fra min meget personlige respekt for hans vægtige stemme i diskussionen om demokratiseringen af EU. Jeg finder denne betænkning meget vigtig.
Denne betænkning udmærker sig på den ene side ved at opstille en meget åben, efterhånden ret sjælden diagnose om det demokratiske underskud i EU og på den anden ved, at den med en meget udpræget strategi fremlægger et væld af forslag, som jeg kan tiltræde. Jeg vil alligevel bruge nogle ord på ordførerens grundlæggende strategi. Betænkningens anden del savnes desværre i diagnosen. Dette blev oprindeligt begrundet med, at den skal foreligge den 2. maj. Vi har nu for længst passeret den 2. maj, måske var denne afgørelse heller ikke helt rigtig, men som sagt, vi skal jo stadig behandle den anden del af denne betænkning.
Det væsentlige element i denne diagnose består efter mit skøn i, at ordføreren meget tydeligt påviser, at den parlamentariske kontrol på stadig flere områder fjernes fra de nationale parlamenter, uden at den overføres til Europa-Parlamentet. Jeg mener, at dette er en helt afgørende konstatering, fordi den endnu ikke er blevet tilstrækkeligt tydelig for offentligheden. Den betyder nemlig, at EU's legitimationskæde for længst er bristet. Den betyder, at offentligheden ikke længere har indblik i den institutionelle orden, den betyder, at borgernes krav på parlamentarisk og dermed offentlig kontrol er blevet saboteret. Dette får mig også til at kritisere den praksis, den pragmatiske strategi, som ordføreren foreslår for at få udvidet de parlamentariske rettigheder og fjernet det demokratiske underskud.
Den hidtidige strategi med ryddelse af et brandbælte, konstant forhandling, med nyfortolkning, med overstrækning har sikkert ført til gode resultater i EU's historie, men ordføreren overser efter min mening, at denne strategi ikke kunne forhindre, at kløften mellem centralisering i Europa og demokratisering af EU fortsat bliver større, at legitimationskæden stadig oftere brister, at der er opstået store retsusikkerheder i EU's institutionsstruktur, at den institutionelle orden tilsløres mere og mere i offentligheden, at der med denne strategi ikke er opstået nogen republikansk grundorden, og at ingen ...
(Formanden fratog taleren ordet.)

Dell'Alba
Hr. formand, ordføreren Herman - som jeg gerne vil rose for betænkningen på vegne af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål - trækker en række punkter frem, blandt hvilke de vigtigste helt sikkert er de, der efterlader Parlamentet utilfredsstillet efter Amsterdam-aftalen, og især at han også kommer med forslag til, hvordan man kan dække dette underskud ind.
Uden at ville afvise min støtte, langt fra endda, spørger jeg mig selv, hvad vi egentlig kan gøre. Vi stillede mange spørgsmål op til Amsterdam-mødet, og vi håbede, at der fra Amsterdam ville komme de svar, EU havde behov for. Men de kom ikke. Jeg tror, at de svar skal komme, for ellers vil et EU med 20-25 medlemmer ikke kunne lade sig gøre.
Når det er sagt, vil jeg stille følgende to spørgsmål til Herman, som udmærket kender min holdning. Kan vi for det første uophørligt, og her bagefter, komme og opremse listen med punkter for vores utilfredshed, som burde have ført til en langt kraftigere reaktion fra vores side på tidspunktet for godkendelsen, hvor vi erklærede os politisk enige i Amsterdam-traktaten? Og for det andet, er de interinstitutionelle aftaler en passende løsning, når den anden side overhovedet ikke skal svare tilbage? Det har vi allerede set med Centralbanken . . . Er vi i øvrigt ikke forpligtede af en interinstitutionel aftale? Jo, selvfølgelig, men hvad angår svaret, så har vi endnu ikke fået det! Derfor spørger jeg, om denne form er en god løsning, når den anden side ikke har viljen til at blive enige med os?
Disse var mine to spørgsmål til ordføreren, som jeg endnu en gang gerne vil rose.

Berthu
Hr. formand, Hermans betænkning beklager, at der stadig i EU-politikken findes områder, der undgår demokratisk kontrol fra de nationale parlamenter, uden at denne bliver erstattet af Europa-Parlamentets kontrol, og for at forbedre situationen uden at ændre traktaten foreslår han, at der indgås aftaler mellem EU's institutioner på forskellige områder, så det bliver muligt at udstrække Europa-Parlamentets beføjelser.
Et sådant udspil afføder adskillige kommentarer fra vores side. For det første er den manglende demokratiske kontrol selvfølgelig helt forkastelig. Men hvis man med god grund beklager sig over dette, skal man heller ikke samtidig bifalde, at den udvides. Men det er netop, hvad der vil ske med dette forslag til Amsterdam-traktaten, som et flertal i denne forsamling godkender, hvilket i øvrigt vil være et tilbageskridt for demokratiet i Europa, idet man berøver de nationale parlamenter deres beføjelser uden at tilbyde nogen som helst anden tilsvarende demokratisk kontrol.
Lad mig f.eks. minde Dem om, at det nye afsnit IV TCE i Amsterdam-traktaten vil berøve de nationale parlamenter enhver magt til at tage beslutninger i immigrationsspørgsmål, uden at der gives nogen som helst kontrol i stedet igennem en periode på mindst fem år, og derefter udelukkende Europa-Parlamentets utilstrækkelige kontrol.
Man kan ikke udbedre så store tomrum med enkle interinstitutionelle aftaler, der netop udmærker sig ved at være udarbejdet i det dunkle, ved at anbringe de nationale parlamenter på et sidespor og ved ikke at være godkendt af befolkningerne. Det er nødvendigt at ændre metoden og målene. Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa mener, at det for at opveje det demokratiske underskud i EU bliver nødvendigt, at en kommende, ny traktat - jeg siger netop en ny traktat og ikke interinstitutionelle aftaler - igen giver de nationale parlamenter en plads midt i den europæiske beslutningsproces. I den forbindelse beklager jeg, at Europa-Parlamentets medlemmer endnu en gang har bevist deres trang til udelukkelse, idet man for blot få dage siden principielt udelukkede de nationale parlamenter fra at få kontrol med euroen.

Schäfer
Hr. formand, mine kolleger, Amsterdam-traktaten er et betydeligt fremskridt på vej mod en demokratisering af Den Europæiske Union, en vej, ad hvilken vi må fortsætte. Regeringskonferencen var enig om, at de fælles institutioner bør udnytte alle muligheder for at forbedre deres arbejdsmåde uden ændring af traktaterne. Der er råderum, og Hermans betænkning nævner på eksemplarisk vis emner, der har førsteprioritet for os.
For det første: Den Økonomiske og Monetære Union. Den kommende præsident for Den Europæiske Centralbank har forsikret os, at han er rede til en regelmæssig kvartårlig tankeudveksling. Vi hilser udtrykkeligt dette dialogberedskab velkommen, men det må ikke kun afhænge af den pågældende bankchefs gode vilje. Derfor ønsker vi en interinstitutionel aftale. Denne aftale skal omfatte en parlamentarisk medvirken i procedurerne til koordinering af den økonomiske politik.
For det andet: Nu som før spiller Parlamentet en meget begrænset rolle i såvel udenrigs- som konkurrencepolitikken. De eksisterende informationsprocesser trænger til en forbedring. Enkeltheder bør ligeledes fastsættes ved hjælp af interinstitutionelle aftaler.
For det tredje: Beskæftigelse og socialpolitik. Bekæmpelsen af arbejdsløsheden og en videreudvikling af den europæiske sociale model har meget høj prioritet. Denne bekræftes også af Amsterdam-traktaten. Den gør Parlamentet til en ligeberettiget medlovgiver i store dele af socialpolitikken. Alligevel findes der et demokratisk underskud, når aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på europæisk niveau skal implementeres gennem beslutninger i Rådet. Det, at en inddragelse af Europa-Parlamentet ikke er påtænkt, strider klart mod det princip, at lovgivende akter altid kræver en parlamentarisk legitimation. En sådan må nu i det mindste skabes på uformelt plan, hvilket også nødvendiggør en interinstitutionel aftale. I øvrigt gælder, det ved vi, at en fortsat demokratisering i Europa også betyder en konsekvent fortsættelse af reformerne.

Maij-Weggen
Hr. formand, beslutningstagningen omkring euroen har endnu en gang vist, at det haster med at få forbedret det demokratiske indhold af Den europæiske Union. Det er rigtigt, at vi med Amsterdam-traktaten har gjort væsentlige fremskridt. Jeg tror, at ca. 80 % af lovgivningen og budgetteringen på kort sigt vil være under Europa-Parlamentets kontrol, men det ændrer ikke ved det forhold, som kollega Herman også har angivet i sin betænkning, at vigtige områder endnu ikke er omfattet af denne kontrol. Landbrugspolitikken, fiskeripolitikken, den fælles handelspolitik, konkurrencepolitikken og udviklingspolitikken, alle disse emner er endnu ikke omfattet af denne demokratiske kontrol. Det kan vi ikke gøre noget ved før næste traktatændring. Kollega Herman har fremsat et meget godt forslag med hensyn til i mellemtiden at forsøge at forbedre denne kontrol gennem interinstitutionelle aftaler. Jeg finder, at det er et meget godt forslag, og jeg mener, at vi ikke kun skal gøre det på det område, der nu er angivet i betænkningen, men også på andre områder. Det ændrer ikke noget ved, at vi skal sørge for og støtte en ændring af traktaterne, inden andre stater tiltræder.
Hr. formand, måske skal vi holde spanskrøret inden for rækkevidde ved rådgivningen, for jeg mener, at vi efterhånden ikke bør medvirke til beslutninger, der ikke kontrolleres demokratisk, hverken af de nationale parlamenter eller af Europaparlamentet.
Til sidst vil jeg også gerne understrege, at samarbejdet mellem de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet skal forbedres. Flere parlamenter har såkaldte blandede udvalg. I Nederlandene har vi ikke et sådant udvalg, men jeg håber, at det nye parlament, der lige er blevet valgt, også på kort sigt vil oprette et sådant blandet udvalg, så det institutionelle samarbejdes tusmørkeområde kan kontrolleres bedre både fra de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet. Hr. Hermans forslag støtter jeg fuldt ud, og hans betænkning fortjener i dag bred tilslutning i Parlamentet.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, De gør store fremskridt med nederlandsk, tillykke. Hr. formand, kolleger, Parlamentet klager gerne og ofte over den træge europæiske beslutningstagning, og vi begiver os også gerne, som det er vores pligt, ud på prospektive stier. Vi fastsætter gerne fremtidens landemærker. Ikke desto mindre sker det, at den europæiske virkelighed udvikler sig hurtigere end forventet. Løfterne om en permanent dialog mellem Den Europæiske Centralbanks direktion og Parlamentet ser jeg som et godt eksempel herpå. Min gruppe og undertegnede vil i fremtiden, sådan som vi også hidtil har gjort, bidrage fuldt ud til forbedringen af åbenheden, transparensen og ansvarsfølelsen hos alle EU-institutioner. En række af disse institutioner begynder at forstå, at befolkningen ikke vil blive ved med at acceptere Unionen, hvis ikke ansvarlighedspligten, hvad man på engelsk kalder »accountability«, er opfyldt. Kommissionen forstår det, og det ser også ud til, at direktionen for Den Europæiske Centralbank forstår det.
Kolleger jeg vil slutte af med at meddele Dem min overbevisning om, at det er Rådet, og således udstrålingen fra nogle af medlemsstaternes regeringer, der har størst problemer med nøjagtigt at bedømme, hvad der er deres pligt med hensyn til at sikre den demokratiske kvalitet i hele Unionen. Sammen med ordføreren og kollegerne vil vi føre tilsyn med, at de efterhånden gør det bedre i fremtiden.

Miranda
Hr. formand, den mærkbare overførsel af beføjelser fra nationalt plan til fællesskabsplan og den næsten fuldstændige mangel på kontrolmekanismer af de beslutninger, der tages her, har skabt en uholdbar situation, som vi kan karakterisere som havende et tredobbelt demokratisk underskud:
inden for Unionens institutioner, navnlig med koncentrationen af lovgivningsinitiativet i den institution, der har særlige udøvende beføjelser, og af den lovgivende magt i de institutioner, der på nationalt plan har den udøvende magt, og nu med Den Europæiske Centralbank ved at danne et organ uden den mindste kontrol overhovedet; -i den nationale sammenhæng, med en mærkbar udhuling af de nationale parlamenters traditionelle beføjelser; -og, frem for alt, på borgernes niveau ved at fjerne dem fra beslutningerne, især de beslutninger, der er af størst rækkevidde.Man skal derfor ikke undre sig over, at forbehold og kritik bliver stadig hyppigere fra folk i alle lande. Ordføreren havde således foran sig et arbejde på én gang rosværdigt og, lad os blot sige det, af begrænset rækkevidde. Rosværdigt, fordi det anerkender manglernes altomfattende karakter, men alligevel forsøger at formindske deres rækkevidde på fællesskabsniveau. Af begrænset rækkevidde netop på grund af sammes dybde og omfang og deres strukturelle karakter.
Bevidst om disse begrænsninger vil jeg dog alligevel pege på tre aspekter, der forekommer mig utilstrækkeligt behandlet i betænkningen:
For det første nødvendigheden af en tættere forbindelse med de nationale parlamenter, særlig fra Europa-Parlamentets side. Det andet aspekt: Europa-Parlamentet kan ikke komme uden om at måtte opgive et vist korporativt perspektiv, hvad angår dets forhold til de øvrige fællesskabsinsitutioner. Til sidst, og i sammenhæng med de to foregående aspekter: det absolut nødvendige i en større og mere effektiv forbindelse mellem borgerne og beslutningsprocesserne, navnlig de borgere, der normalt har mindst evne til at påvirke dem.

Schörling
Hr. formand, det er en prisværdig betænkning fra Herman, der peger på det demokratiske underskud i Unionen. Betænkningen viser med al tydelighed det, som vi i og for sig allerede vidste, nemlig hvor meget vi halter bagefter, når det gælder demokratisk kontrol, demokratisk legitimitet, åbenhed og indsigt. Det er et alvorligt demokratisk problem, ikke mindst når det gælder ØMU'en, euroen og den økonomiske politik. At forsøge at rette op på eller kompensere for de demokratiske mangler med midlertidige arrangementer bagefter er måske som at »råbe i ørkenen«.
Den institutionelle aftale, som foreslås i betænkningen, må jeg trods alt støtte, da den bidrager til, at der i det mindste gøres noget ved det demokratiske underskud. Jeg vil også stemme for I-EDN-gruppens ændringsforslag, som mener, at en sådan aftale kræver samråd med medlemslandene samt også en større indflydelse fra og samråd med de nationale parlamenter. Men det virkelige underskud er jo manglen på støtte fra borgerne til f.eks. ØMU'en samt manglen på dialog.

Corbett
Hr. formand, jeg vil gerne hylde ordføreren, som forfølger en linje, Parlamentet altid har forfulgt, nemlig at tage traktaterne, som de foreligger, erkende deres utilstrækkeligheder, men søge at fortolke dem så kreativt som muligt, forsøge at tage traktaterne og så at sige strække dem, som om de var et stykke elastik, for at forsøge at få mest muligt ud af dem. Hr. Herman er veteran i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål. Han ved ganske udmærket, hvad der er muligt, og hvad der ikke er muligt i den henseende. Han har leveret et beundringsværdigt stykke arbejde i dag.
Vores kollega fra Gruppen Nationernes Europa hævder imidlertid, at denne bøn er udemokratisk, at man ændrer forfatningen ad bagdøren gennem aftaler mellem institutionerne, der indgås bag lukkede døre. Jeg må erklære mig uenig i den opfattelse. Når alt kommer til alt, kan det, der sker, kun ske inden for rammerne af traktaterne. Traktaterne kan ikke ændres. Så de traktater, som de nationale parlamenter har ratificeret, vil ikke blive ændret ad bagdøren.
Men der er altid mulighed for at fortolke traktaterne og foretrække en fortolkning frem for en anden. Det er helt legitimt, at vi gør sådan. Det er noget Parlamentet har gjort tidligere med stor dygtighed, og det vil vi gøre igen. En interinstitutionel aftale er langt fra udemokratisk, men indgås mellem de valgte regeringer, som mødes i Rådet, på den ene side og det direkte valgte Parlament på den anden. Det er en aftale, som er indgået i offentlighed, hvis tekst er vedtaget ved en offentlig afstemning i det folkevalgte Parlament. Den er ikke udemokratisk.
Jeg beklager meget, at EN-Gruppen - som vist nok officielt står for Gruppen Nationernes Europa, men som faktisk burde stå for Euroskeptiske Nikkehoveder - har indtaget den holdning. Jeg er sikker på, at et overvældende flertal i Europa-Parlamentet vil støtte det beslutningsforslag, vi har fået forelagt.

Lucas Pires
Hr. formand, Herman-betænkningen kommer belejligt og har den relevans, som denne intelligente og utrættelige kollega har vænnet os til. For det første, fordi demokratiseringen af den europæiske økonomiske politik nu efter påbegyndelsen af ØMU'ens tredje fase er endnu mere nødvendig. Dernæst, fordi Amsterdam kun ikke fik løst dette problem, fordi det økonomiske og monetære område lå uden for forhandlingerne.
Vi ved imidlertid, hvordan det bliver stadig vanskeligere at presse saft ud af regeringskonferencerne, selv når de presses til det yderste. En interinstitutionel aftale, der kan få Europa-Parlamentet med i kæden af beslutningslegitimering, er stadig mere i overensstemmelse med en økonomisk politik, der er undervejs i kølvandet på den fælles mønt, og som nødvendigvis vil blive stadig mere fælles.
En uafhængig fælles mønt er selve tegnet på et civilt europæisk samfunds emancipation, for en sådan mønt udtrykker mere end nogen politisk magt. Endnu en grund til, at den eneste repræsentant for dette civile samfund - Europa-Parlamentet - kommer frem i forreste linje som deltager i den politiske proces. En interinstitutionel aftale kan være det rette middel til at udfylde traktatens huller.
I øvrigt har Europa-Parlamentet på uformel måde blandet sig i nogle af de beskrevne tilfælde. Og institutionaliseringen af Europa-Parlamentets deltagelse blev just i den forgangne uge godtaget af Rådet, navnlig med hensyn til Agenda 2000. Alle er altså bevidst om, at den vigtigste opgave i fremtiden nødvendigvis først må være demokratiseringen. Hr. Herman skal have tak for sit arbejde.

Brinkhorst
Hr. formand, jeg vil gerne koncentrere mig om manglen på demokratisk kontrol i Euratomtraktaten.
Dette er ikke et abstrakt spørgsmål, men derimod meget specifikt. Nukleare spørgsmål er en vigtig del af de europæiske aktiviteter, og Kommissionens beføjelser i henhold til traktaten, navnlig i forbindelse med internationale aftaler, er ret omfattende.
Det aktuelle spørgsmål om ikke-spredning i Indien er et godt eksempel. Paradoksalt nok er Europa-Parlamentets rolle minimal eller rettere ikke-eksisterende på dette område. Dette er ikke længere acceptabelt i 1998-40 år efter underskrivelsen af Euratom-traktaten. Jeg er derfor meget glad for, at hr. Herman beskæftiger sig med dette spørgsmål i punkt 15 og 16.
Vi står nu over for det særlige spørgsmål med KEDO (Korean Energy Development Organization), som giver anledning til geopolitiske spørgsmål og spørgsmål om ikke-spredning af atomvåben, sikkerhed og energi, men Europa-Parlamentet spiller en meget marginal rolle.
Jeg er meget glad for at lytte til kommissær Oreja her, og jeg vil opfordre ham til at tage initiativ til en aftale om indførelse af en formel høringsprocedure om det vigtige spørgsmål vedrørende KEDO.
Jeg håber også på Parlamentets støtte til ændringsforslag 3, hvor vi beder Kommissionen om oplysninger om de finansielle konsekvenser af dette vigtige spørgsmål, før aftalen underskrives.
Jeg tror, at jeg har dækket emnet på lidt under halvandet minut.

Svensson
Hr. formand, proceduren med interinstitutionelle aftaler er efter min mening demokratisk meget tvivlsom. For det første kan man ikke i noget demokratisk land ændre landets grundlove på den måde. Sådanne ændringer skal ske åbent og kontrollerbart for borgerne.
For det andet kan Europa-Parlamentet ikke erstatte de nationale parlamenters indflydelse. De nationale parlamenter bygger jo på det, vi kalder folkesuverænitetens princip, det vil sige, de er den ledende institution i lovgivningen i statslivet. EuropaParlamentet derimod er jo bundet og fanget i en kompliceret struktur, hvor borgerne mangler reel indflydelse, og hvor den åbenhed, der råder i nationale systemer, ikke råder. Desuden er de nationale parlamenter jo historisk båret frem af partier og bevægelser i kamp for demokratiske og civile borgerlige rettigheder. Europa-Parlamentet er jo derimod skabt ovenfra og dets tragedie er, at det egentlig mangler et borgerligt grundlag.
For det tredje kræver en virkelig demokratisering af Unionen egentlig en radikal reform af hele Unionens struktur. Kommissionens magt burde reduceres, da embedsmænd ikke skal have politisk magt, ikke være ligeværdige med de politisk valgte. De nationale parlamenters magt burde forøges. Også Rådets magt burde forøges, Rådet består jo af regeringsrepræsentanter, som er parlamentarisk ansvarlige i deres hjemlande.
Endelig burde hele Unionens organisation kraftigt formindskes. Det er forkert og uproduktivt, at vi sidder her i EU's institutioner, inklusive Parlamentet, og beslutter om enorme mængder detaljer og reguleringer. I stedet burde vi koncentrere os med al kraft om de store paneuropæiske problemer og spørgsmål.

Spiers
Hr. formand, jeg glæder mig ligeledes over hr. Hermans betænkning, navnlig nogle dele af den, som tidligere talere knap nok har været inde på: behovet for at føre kontrol med magten på europæisk plan, hvor de nationale parlamenter har mistet den, behovet for øget parlamentarisk kontrol over landbrugs- og handelspolitikken og navnlig erkendelsen af, at Europa-Parlamentet selv skal gøres mere åbent og effektivt.
Vi kritiserer ofte det demokratiske underskud og manglerne i andre institutioner, men er mindre kritiske over for vores egen. Vi kan imidlertid ikke lade være med at tænke på Den Økonomiske og Monetære Union, og jeg hilser også hr. Hermans bemærkninger om Centralbankens demokratiske ansvarlighed velkommen. Jeg ville foretrække, at banken blev placeret under en egentlig politisk kontrol, men det ser ud til, at vi alle - eller de fleste af os - nu sværger til den nye religion »centralbankismen«, og det bedste, vi kan håbe på, er, at når banken snyder Europas befolkning, skal den stå til regnskab for det over for Europa-Parlamentet.
Men der er imidlertid en stor mangel ved enhver mulig kontrol, som Parlamentet kan udøve over Centralbanken og ved dennes ansvarlighed over for Parlamentet, og det gælder hr. Duisenbergs udtalelse under høringen om, at referaterne først skal offentliggøres efter 16 år. Det finder jeg fuldstændig uacceptabelt. Centralbankcheferne udpeges for en fast periode, og vi kan ikke slippe af med dem, uanset hvor umulige de viser sig at være. Det har de i det mindste til fælles med medlemmerne af Europa-Parlamentet. De er uangribelige, og derfor er det helt uacceptabelt, at de fortsat skal opføre sig, som om de var medlemmer af en eller anden religiøs orden, der kun står til regnskab over for markedets gud.
Jeg mener, at referaterne fra Centralbankens møder skal stilles til rådighed for Parlamentet inden for nogle uger - ikke efter en periode på 16 år, og medmindre vi kan finde ud af, hvordan forhandlingerne forløber inden en langt kortere frist, mener jeg, at hele begrebet ansvarlighed er lidt af en illusion.

Rack
Hr. formand, Europa-Parlamentet må kæmpe for sine demokratiske rettigheder. Sådan har det været før, og sådan vil det nok også være i fremtiden. Interinstitutionelle aftaler er et udmærket middel til på vigtige områder at opnå de rettigheder for Europa-Parlamentet, som er passende i en demokratisk Europæisk Union. Fernand Herman har på nogle vigtige områder i sin udmærkede rapport vist, hvor der findes muligheder, og hvad vi i den kommende tid skal stræbe imod. Jeg vil rette vores opmærksomhed mod nogle af de andre store spørgsmål i de næste måneder og år, som Europa-Parlamentet vil og skal være mere integreret i, end det er tilfældet med den i øjeblikket gældende aftaleret.
Inden for den fælles landbrugspolitik og inden for strukturpolitikken står vi over for meget omfattende reformer. Vi skulle forhandle os frem til et nyt finansieringsperspektiv for de kommende år, og for alle disse områder synes det vigtigt, at EuropaParlamentet integreres i beslutningsprocessen på en relevant måde, som er passende for en demokratisk Union. Vi vil være nødt til at kæmpe for disse rettigheder.
På et helt centalt område, nemlig vedrørende fortiltrædelsesstrategien og fortiltrædelsestraktaterne, har det britiske formandskab allerede på prisværdig vis erklæret sig rede til i stor udstrækning at indrømme Parlamentet de rettigheder og muligheder, som vi i henhold til den gældende aftaleret egentlig ikke har endnu. Jeg forventer af det østrigske formandskab, at det i forbindelse med de store fremtidsspørgsmål på lignende måde vil give Europa-Parlamentet mulighed for at deltage i problemløsningsprocessen.

Blak
Hr. formand, der er kun to uger til, at vi i Danmark skal stemme om Amsterdam-traktaten. En af grundene til, at mange danskere i disse dage går rundt og overvejer at stemme nej, er, at de føler, at systemet er lukket, bureaukratisk og udemokratisk. På mange måder mener jeg, at EU-systemet er langt bedre end sit rygte. Parlamentet er langt mere åbent end de fleste nationale parlamenter. Kommissionen er næppe mere bureaukratisk end andre landes bureaukratier. Men det betyder selvfølgelig ikke, at vi ikke skal gøre det langt bedre, end vi gør i øjeblikket. Der er mange problemer at tage fat på, og vi bør altid se, om vi ikke kan gøre det bedre og på en mere åben og demokratisk måde.
Når vi ønsker at skabe mere åbenhed og demokrati i EU, så er det ofte en god idé at lave interinstitutionelle aftaler. Der er imidlertid mindst ét område, som er nævnt i ordførerens fremragende betænkning, hvor jeg ikke ønsker interinstitutionelle aftaler, der kan øge Europa-Parlamentets indflydelse. Det drejer sig om den sociale dialog. Den sociale dialog er endnu i sin spæde begyndelse, og det er vigtigt, at vi overlader det til arbejdsmarkedets parter at nå til enighed med hinanden og få etableret et samarbejde. Det skal vi helst ikke blande os i. Nu, hvor også Storbritannien er blevet omfattet af den sociale protokol, er der endnu større grund til at forholde sig afventende. Nu er der nemlig håb om, at der for alvor kommer fart i forhandlingerne. Der er nemlig ikke længere nogle, der scorer konkurrencefordele ved at holde sig udenfor. Kort sagt, jeg stemmer for ordførerens gode betænkning, fordi den indeholder så mange gode elementer, og fordi vi aldrig må holde op med at undersøge, hvordan EU kan gøres mere åbent og demokratisk. Men jeg bryder mig ikke om indblanding i den sociale dialog, så lad os holde fingrene fra klejnekassen!

Piha
Hr. formand, jeg vil takke hr. Herman for en udmærket betænkning. De enorme nye udfordringer ved den europæiske integreringsproces, som Unionens udvidelse mod øst og den fælles valuta, kræver en lang politisk holdningsomformning, hvor information til medborgerne absolut står i første række. Institutionerne bør betragtes fra det synspunkt.
Når der tales om medborgernes Europa, er åbenhed og demokrati svært definerbare termer. Det er menneskene, som udgør Europa, ikke EU-institutionerne og heller ikke medlemslandene. Desuagtet er medborgernes rolle ved legitimeringen af processerne i de såkaldte store projekter endnu meget uklar.
Med Den Økonomiske og Monetære Union er den nationale beslutningsdygtighed blevet overført til Centralbankens aktører, som ikke er underkastet nogen demokratisk kontrol. Som et lidt tragikomisk eksempel blev ØMU-sagen behandlet i unionsorganer gemt bort fra mennesker bag ved pigtrådshegn og lukkede døre. Medierne fulgte usædvanlig nøje sagens udvikling i Europa-Parlamentet under ØMU-weekenden, fordi det udgjorde det eneste organ, som behandlede emnet med åbne døre.
For at rette op på manglen på demokrati vil det være vigtigt, at samarbejdet mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter effektiviseres for at sikre fælles interesser for den såkaldte folkerepræsentation.
Øget åbenhed kan heller ikke skabe et troværdigt fundament for medborgernes Europa, såfremt institutionerne ikke fornyer sig ved tærsklen til de store udfordringer. Den skæbnesvangre skinbeslutning om demokratisk kontrol og fornyelse af institutionerne taget ved Amsterdam-topmødet påvirker ubestridt tidskemaet for unionsudvidelsen. Hvordan kan medborgerne støtte unionsudvidelsen, hvis alle - uanset flerfarvede brochurer uddelt af Kommissionen - kan se, at unionsorganerne og de nationale regeringer ikke har politisk vilje til reelle ændringer og selv åbenhed føles at være det rene ordgas?

Oreja Aguirre
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne lykønske hr. Herman med hans fremragende betænkning, som slutter sig til rækken af Parlamentets initiativer til, at det europæiske system bliver stadig mere demokratisk og ansvarligt, især i tilfælde hvor traktatens bestemmelser sår tvivl i forbindelse med mængden eller kvaliteten af den demokratiske kontrol.
Amsterdam-traktaten har betydet vigtige fremskridt med hensyn til fælles beslutningstagning - og det har ordføreren understreget her i formiddag - hvad angår dens anvendelsesområde og dens procedurer, udnævnelsen af EuropaKommissionen, den parlamentariske kontrol med overholdelse af budgettet og den udøvende aktivitet i almindelighed. Og hvad det angår, minder jeg om, at Kommissionen er i gang med at forberede forslaget til revidering af beslutningen om komitologi af 13. juli 1987.
Jeg vil også minde om den stigende betydning, som de nationale parlamenter og konferencen for parlamenternes specialiserede organer, COSAC, har. Udviklingen af processen med de nationale parlamenters deltagelse og et tæt samarbejde mellem de demokratisk valgte repræsentanter på europæisk og nationalt plan er utvivlsomt blevet hjulpet på vej af det meget positive samarbejdsklima, der er blevet skabt mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter. Og hr. Herzogs kommentarer om den rolle, det civile samfund skal spille, og forslaget om at afholde jævnlige møder, synes jeg også er meget passende.
Den plan, som ordføreren forelægger, består i at styrke Parlamentets magt eller, som det siges i den foreslåede tekst, dets større deltagelse på vigtige områder af Unionens politik med foranstaltninger, der ikke ændrer de gældende traktater, men som, i det mindste indtil den nye regeringskonference, garanterer den demokratiske kontrol.
Efter min mening er størstedelen af de foreslåede foranstaltninger meget nyttige og åbner perspektiver for aftaler, som skal forhandles på institutionelt plan. Derfor afventer vi med stor interesse den anden del af betænkningen, som hr. Herman allerede har bebudet. Jeg mener f.eks., at Europa-Parlamentet, hvad angår monetære forhold eller udenrigspolitik, må kunne udøve fuld ret til kontrol, uden at traktatens bestemmelser diskuteres før den næste regeringskonference.
Det drejer sig om områder, der er alt for vigtige for Unionens fremtid til, at en effektiv demokratisk kontrol kan undværes. Det drejer sig naturligvis hverken om at fordreje traktatens bestemmelser eller at skabe hindringer, der forsinker beslutningerne, for disse skal vedtages hurtigt. Men det ville være væsentligt at fjerne de ting, som i praksis forhindrer, at Europa-Parlamentet fuldt ud kan give udtryk for de synspunkter, der, som det er logisk, bør tages hensyn til af de øvrige institutioner. Derfor er det nødvendigt at søge og skabe plads til fortolkning, som hr. Corbett har sagt, og det er også - som jeg forstår det - ordførerens forslag.
På den anden side mener jeg, at man bør undgå en overdreven opdeling af de interinstitutionelle ordninger. Betænkningen foreslår en række områder, hvorpå ordningerne burde - om jeg så må sige - ledsage traktaterne. Og disse områder har ordføreren defineret, men jeg spørger mig selv, om det er nødvendigt at lave en særlig aftale for hvert af disse, og om det ikke er bedre samlet at definere et princip, som kan anvendes generelt, i stedet for at forhandle konkrete regler område for område. Men jeg begrænser mig til at stille et spørgsmål, og jeg har ikke svaret. Jeg mener, det er noget, vi kan overveje.
Jeg mener også, at de interinstitutionelle aftaler ikke burde forvanske visse af traktatens bestemmelser. Jeg tænker f.eks. på problemet vedrørende vedtagelsen af overenskomster mellem arbejdsmarkedets parter. Jeg mener ikke, at vedtagelsesproceduren, der, som De ved, nærmest er af notarial karakter, skal vanskeliggøres. Institutionerne kan beslutte at vedtage disse overenskomster eller lade være, men de kan selvfølgelig ikke ændre dem. Jeg spørger mig selv, om EuropaParlamentet - som skal vurdere, om det ønsker sådanne aftaler eller ej - ikke allerede har tilstrækkelig kapacitet til at udtrykke sig politisk, såvel under forhandlingen som ved dens afslutning. Og desuden skal vi huske på, at socialpolitikken i bund og grund ikke gennemføres gennem den type aftaler, men gennem traktatens øvrige procedurer. Jeg minder Dem om, at Kommissionens formand, hr. Santer, så sig nødsaget til at indkalde til et topmøde for arbejdsmarkedets parter for at sikre sig, at de var villige til på særlige områder at anvende de sociale aftaler.
Jeg vil ikke gå i detaljer med denne fremragende betænkning. Jeg ønsker med disse observationer at vise Dem, at jeg har studeret betænkningen af Herman grundigt, fordi den er værd at studere indgående. Desuden vil jeg også sige til Dem, at den er blandt de initiativer, der er taget af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, som har til formål at sikre, at Amsterdamtraktaten anvendes på den bedst mulige måde, og især at garantere demokrati i Unionens beslutninger, hvilket er en bekymring, som hr. Herman har givet udtryk for, ikke blot i denne betænkning, men igennem mange år, og han giver altid gode anvisninger på fortsat at komme videre i den rigtige retning.
Europa-Kommissionen følger med største interesse og er fuldt ud til rådighed i denne proces, som er fortsættelsen af de holdninger, der allerede blev udtrykt af Parlamentet i januar 1986. I certifikatet for godkendelse af Den Europæiske Fælles Akt - det vil hr. Herman kunne huske - påtog Europa-Parlamentet sig fuld af realitetssans en forpligtelse ved at godkende de nye traktater og bidrage til at forbedre den europæiske integration, såvel via reformer som ved klogt og med tanke på fremtiden at anvende de eksisterende regler.
Hr. formand, jeg kan konstatere, at Parlamentet i dag følger den samme linje. Vi har set, hvordan indlæggene har vist et bredt flertal for disse tanker, og derfor vil jeg gentage min lykønskning til ordføreren. Der er blevet talt meget om den 2. maj, men jeg vil ikke slutte af uden at minde om den 8. og 9. maj: Europabevægelsens nyligt afholdte kongres 50 år efter Europakongressen i Haag i 1948. Og jeg vil gerne give udtryk for det behov, som er blevet fremhævet i mange af indlæggene - og i særdeleshed i indlægget af formanden for dette Parlament - ved at sige, at dette århundrede ikke bør slutte, uden at der tages et stort initiativ, der giver mulighed for at skabe en institutionel ramme, som svarer til det store fremskridt, der er sket i Europa igennem de senere år.

Formanden
Debatten er afsluttet.
Afstemningen finder sted klokken 12.

Informations- og kommunikationspolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Pex' betænkning (A4-0115/98) på vegne af Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om Den Europæiske Unions informations- og kommunikationspolitik.
Kære kolleger, vi er en smule forsinkede i debatten. Det vil jeg gerne gøre opmærksom på. Men vi ønsker dog at kunne stemme om betænkningen fra Pex her til middag. Jeg beder derfor alle mine kolleger om meget nøje at overholde deres taletid, og jeg skal nok minde Dem om det, hvis det skulle blive nødvendigt.
Pex, De har ordet i seks minutter, og De kan begynde med at være et godt eksempel.

Pex
Hr. formand, på EU's budget er der pr. europæisk borger afsat 27 eurocent til at informere borgerne om, hvad der foregår i Bruxelles og Strasbourg. Det er ikke ret meget. Det betyder, at dette lille budget skal anvendes med stor forsigtighed, og at der skal gøres alt for at sørge for den størst mulige virkning af informations- og kommunikationsaktiviteterne.
Parlamentets Budgetudvalg og senere også Kulturudvalget har i de forløbne år gjort en stor indsats for at forbedre informationspolitikken. Det har ført til en initiativbetænkning, som jeg i dag skal præsentere for Dem. Betænkningen bærer mit navn, men teksten er resultatet af det gode samarbejde mellem alle medlemmer af Kulturudvalget, Budgetudvalget, Udvalget om Institutionelle Spørgsmål og Retsudvalget. Jeg takker alle kolleger for det gode samarbejde og frem for alt for deres bidrag.
Kort sammenfattet drejer det sig i min betænkning om følgende: For det første, den faktiske forbedring af koordinationen af informationsaktiviteterne.
For det andet, den faktiske forbedring af koordinationen af aktiviteter mellem de forskellige institutioner i Den Europæiske Union, herunder særligt Kommissionen og Parlamentet. De øvrige institutioner kan inddrages i dette arbejde. Det er særligt dette punkt, der har givet anledning til problemer før i tiden. Efter min mening var politikken - og det er den stadigvæk ofte - for meget rettet mod at vise en institutions egen skønhed og for lidt rettet mod borgernes behov for information.
For det tredje, decentralisering af aktiviteter på regions- medlemsstatsplan. Budskabet fra Bruxelles forstås ikke overalt. Oversættelse af budskabet til den lokale kultur og lokale opfattelser er nødvendigt, hvis budskabet skal slå rod. Det betyder, at der skal gøres mere ud af Kommissionens og Parlamentets nationale kontorer, og fordi det er sådan, skal kontorerne reorganiseres.
For det fjerde, oprettelse af såkaldte »Europa-huse«, der er en sammenlægning af Parlamentets og Kommissionens nationale kontorer med henblik på at give borgerne mulighed for at få information på et sted. Det er af største vigtighed, at Europahusene vælger en adresse, der er let genkendelig og tilgængelig for borgerne. Ligesom i forretningerne skal borgerne kunne gå lige ind fra gaden. I det omfang borgerne har behov for det, skal de inde i bygningen kunne henvende sig til separate lokaliteter for Parlamentet og Kommissionen. Idet det på trods af samarbejdet fortsat skal være sådan, at hver enkelt europæisk institution skal kunne beholde og udøve egen ansvarlighed.
For det femte, forbedring af informationens kvalitet, bl.a. ved at anvende moderne kommunikationsteknikker, en forbedret audiovisuel tjeneste og god anvendelse af den elektroniske informationsteknologi.
Informationspolitikken er ikke et mål i sig selv. Det drejer sig om, at borgerne får interesse for, hvad EU gør og kan betyde for dem. I Nederlandene siger man: Hvad bonden ikke kender, det kan han ikke lide, og også: Hvad man ikke kender, holder man ikke af. Alle meningsmålinger har vist, at borgerne ikke er særligt interesserede i den europæiske sag og ikke ved ret meget om institutionerne. Det fremgår først og fremmest af den vigtigste meningsmåling: Valget til Europa-Parlamentet. I mit land var stemmeprocenten i 1994 kun 35 %. Hvis politikken ikke ændres, hvordan vil den så se ud i 1999? Det drejer sig om først at vække borgernes interesse for Europa og derefter på en god måde at dække deres informationsbehov.
Organisationen af fælles aktiviteter fra begge institutioner kræver særlig opmærksomhed. Jeg talte lige før om nødvendigheden af reel koordination, det betyder, at det ikke kun må blive ved ordene om et godt samarbejde, sådan som det har været indtil for nylig. Det drejer sig om, at organisationen, ledelsen og kontrollen sammensættes på en sådan måde, at der virkelig er tale om velkoordinerede aktioner. Her skal der skelnes mellem politisk forvaltning og gennemførelse. I henhold til Parlamentets regler ligger det politiske ansvar for informationspolitikken hos Parlamentets Kulturudvalg. Gennemførelsen af Parlamentets specifikke informationsaktiviteter er omfattet af Præsidiets kompetence. Og de generelle informationskampagner, der gennemføres sammen med Kommissionen hører til den oprettede interinstitutionelle arbejdsgruppe om permanente informationskampagners kompetence.
Det er en klar struktur, der faktisk allerede eksisterer under ledelse af hr. Anastassopoulos. Men den skal benyttes mere specifikt for at gøre en hensigtsmæssig fastsættelse og gennemførelse af politikken mulig. Fordelen ved denne metode er, at vi allerede i morgen kan begynde med implementeringen af den nye politik.
Et praktisk element ved samarbejdet mellem Kommissionen og Parlamentet er den fælles anvendelse af kommunikationsinfrastrukturen. Jeg tænker her på de audiovisuelle tjenester og pressefaciliteterne. Samarbejde betyder her besparelser og højere effektivitet og mere service til pressen. Vi har behov for gode kommunikationskanaler. Jeg har forsøgt at få forholdet til Euronews til at fungere på et nyt grundlag og at intensivere forholdet. Det kan naturligvis også lade sig gøre i forholdet til andre Radio- og TV-stationer, særligt dem på regionalt og lokalt plan. »Europe by satellite« kan her få en særlig funktion. Også på dette område er det nødvendigt med en kundevenlig politik.
Med tak til mit udvalgs sekretariat og mine medarbejdere for deres store indsats, slutter jeg af. Jeg håber, at alle involverede i denne politik, først og fremmest Parlamentet, vil være med til den kundeorienterede tankegang: Borgerne i centrum og institutionerne som tjenende ånder i baggrunden.

De Clercq
Hr. formand, Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes rettigheder har særligt beskæftiget sig med det institutionelle spørgsmål vedrørende en moderne og effektiv informationspolitik. I virkeligheden er det meget enkelt. Den Europæiske Union har en informationspligt i henhold til traktaterne, og den hænger naturligt sammen med Unionens kompetence og målsætninger. Borgerne har ret til korrekt information om, hvad vi gør for dem. Ingen andre internationale organisationer i verden har således en så direkte indflydelse på borgernes hverdag.
I en arbejdsgruppe, som jeg var formand for, blev der allerede i 1993 gjort opmærksom på, at der mangler en strategisk kurs for informationspolitikken. Vi mangler et generelt budskab, som alle europæiske institutioner er fælles om, og som borgerne kan genkende sig selv i. Hvis budskabet skal slå an, skal det være klart og enkelt. Hvis det også skal kunne forstås, skal det gengive virkeligheden, og det betyder, at budskabet til borgerne skal vise et korrekt og utvetydigt billede af Den Europæiske Union. Hvem skal så være budbringer? Utvivlsomt spiller både Kommissionen og Parlamentet en rolle. Vedrørende kommunikation beholder Kommissionen som overnational institution og vogter af traktaterne rollen som foregangsmand. Men Parlamentet, hvis indflydelse og rolle er stigende, skal kunne løse sine egne opgaver ved kommunikationen med borgerne. Ikke kun med hensyn til Unionens samlede politik, men også og særligt hvad angår Parlamentets eget bidrag til den europæiske integrationsproces og dens indvirkning på tilværelsen i Unionen. Eller kort sammenfattet: Vi i Parlamentet skal vise borgerne, at politikken er der for dem og ikke omvendt.

De Coene
Hr. formand, ærede kommissær, hr. ordfører, på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe vil jeg oprigtigt ønske Dem tillykke med Deres betænkning, og det er ikke obligatoriske takkeord, for De ved bedre end nogen anden, at denne betænkning ikke er blevet til uden kamp. De har selv givet en meget god oversigt over indholdet i denne betænkning, og det ømme punkt var naturligvis samarbejdet mellem Kommissionen og Parlamentet, der hvor det drejer sig om fælles aktiviteter vedrørende kommunikation og information. Naturligvis kommer man til at træde nogen over tæerne, når man helt konkret begynder at stille forslag og vil give det strukturel form, og man er derfor meget skeptisk over for disse samarbejdsmodeller. Alligevel er disse modeller meget rigtige, fordi det drejer sig om at anvende en række midler så effektivt som muligt og, som formanden for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder i øvrigt også sagde, om at kommunikationen med borgerne, i betragtning af de små midler, gøres så optimal som mulig. I den sidste ende og efter indgriben af vores meget ærede formand har vi været i stand til at fremsætte et forslag til Kommissionen, der holdes inden for traktaterne, og hvor vi via et forslag fra Kommissionen anmoder om oprettelsen af en permanent arbejdsgruppe om information. Det er i sig selv en god ting, men det har altid forbavset Den Socialdemokratiske Gruppe lidt, at det først og fremmest er det strukturelle og det organisatoriske, der har sat så mange diskussioner i gang, mens vi ikke har talt ret meget om selve kommunikationen og udfordringen. For hvad fastslår vi i dag med hensyn til Europa, vedrørende de europæiske institutioner, vedrørende Parlamentet, at der er mange negative følelser, at informationen er ufuldstændig, at vores sprogbrug ikke forstås, og det må vi forbedre, og derfor, hr. Pex, har vi på et givet tidspunkt fremsat en mængde ændringsforslag, men De var så korrekt og sportslig, og De var også med til at fremføre disse idéer, og De accepterede det hele. For os er det mindst lige så vigtigt, og her vil vi også gerne reagere vedrørende administrationen af Parlamentet og vedrørende en række personer, der tror, at det er nødvendigt at reagere defensivt på f.eks. negativ og ufuldstændig information om Parlamentet. At skulle reagere via et system af »fiche d'alerte« eller hvad som helst, men vi ved en ting: Hvis medierne informerer ufuldstændigt eller desværre negativt, så kan vi ikke gøre noget ved det med defensive foranstaltninger. Tværtimod kan vi kun anticipere med den største transparens, med den store åbenhed, vi viser, med enkle strukturer og enkel beslutningstagning. Hvis ikke, mislykkes resten, det er mere eller mindre Den Socialdemokratiske Gruppes holdning. Vi har prøvet at få det frem i Pexbetænkningen, og det er lykkedes.
Til sidst, vi mener, at betænkningen nu er ligevægtig, og at ændringsforslag enten er imod betænkningen, eller også er de overflødige.

Anastassopoulos
Hr. formand, i min rapport til Præsidiet om Europa-Parlamentets informationspolitik af 21. marts 1995 henstillede jeg bl.a. til, at Kulturudvalget som det kompetente udvalg udarbejdede en betænkning, og at plenarforsamlingen gennemførte en årlig forhandling om dette vigtige spørgsmål. Det har imidlertid taget os tre år at nå frem til den forhandling, som vi nu afholder.
I det tidsrum har informationspolitikken været et emne, som har beskæftiget os indgående, og Præsidiet har truffet en række foranstaltninger, der udstikker en ny politik. Vores udgangspunkt var konstateringen af det store kommunikationsunderskud, der skiller Den Europæiske Union fra dens borgere. Jeg er ikke blind tilhænger af opinionsmålinger, men når 60-70 % af borgerne i en årrække fortæller, at de mangler kendskab eller ikke har tilstrækkeligt kendskab til de europæiske anliggender, så må problemet betragtes som alvorligt for demokratiet i Europa. Hvordan kan man tale om et borgernes Europa og forvente, at borgerne skal deltage under sådanne forhold?
For at forsøge at begrænse dette alvorlige kommunikationsunderskud har vi lagt stor vægt på en udvikling af samarbejdet med Kommissionen, der har det overordnede ansvar for informationspolitikken om europæiske anliggender. Kommissionen har som resultat heraf oprettet en tværinstitutionel arbejdsgrupppe under forsæde af hr. Oreja og denne taler. Denne gruppe har udført et stort arbejde i de senere år og lagt grunden til en mere metodisk koordinering og en mere systematisk politik. Betegnelser som partnerskab, decentralisering, dialog med borgerne og en kommunikation uden propagandistisk karakter har fået ny mening. Prince-programmet for de tre hovedaktioner i sektoren anvendtes som et laboratorium, hvor vi kunne udvikle vores tanker og nye metoder, hvori indgik forsøget på at udnytte de nye teknologier, der er inde i en voldsom udvikling. Til vores glæde udviklede det indledende samarbejde med Kommissionen sig til et samarbejde med en tredje dimension, da 11 medlemsstaters regeringer underskrev aftaler for at medvirke i disse fælles bestræbelser. Takket været den samarbejdsånd, som kommissær Oreja og hans kolleger altid har udvist, og som vi har sat stor pris på, er det lykkedes os at skabe grundlaget for en udvikling, der vil blive prøvet i praksis, og det er i disse generelle rammer, at den betænkning, som vi med så stor forsinkelse behandler i dag, skal ses.
Problemet med vores kommunikation til borgerne har ikke ændret sig, hr. formand, det er meget stort. Og de få fremskridt, der har været, er ikke nok til en egentlig udryddelse af dette underskud. Vi har brug for flere midler. De omkring ECU 100 millioner om året svarer ikke engang til et mellemstort europæisk reklamebudget for et firma, der reklamerer for et enkelt produkt. Vi har brug for et endnu bedre samarbejde med Kommissionen og en endnu bedre samordning. Vi har også brug for et bedre samarbejde med regeringerne og for, at regeringerne holder op med at tage æren for alle sejrene, mens EU bruges som syndebuk ved alle de mindre vellykkede projekter. Vi har brug for en endnu større anvendelse af de nye teknologier og en meget bedre adgang til fjernsynet, der for 70 % af borgerne er det eneste eller det vigtigste informationsmedie. Det vigtigste er efter min mening, at vi ikke må lade os skuffe af vanskelighederne, men tværtimod bør fortsætte vores bestræbelser.

Guinebertière
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger. EU's borgere vil meget snart stå over for et valg, der er meget vigtigt for EU, nemlig fornyelsen af Europa-Parlamentet, uden at vi selvfølgelig heller ikke skal glemme fornyelsen af Kommissionen.
Jeg er desværre ikke sikker på, at den kommunikationspolitik, der anvendes i dag, har nået sine målgrupper, at den har specialiseret sig, eller at den er rettet mod den brede offentlighed. Hvem ved, hvordan institutionerne fungerer? Hvem kender indholdet af traktaterne? Hvem ved, hvad der står på spil ved udvidelsen? Hvem kender vores beslutninger? Det er kun landmændene, der kender forslagene, fordi de er ængstelige ved den fælles landbrugspolitik. Deres organisationer er fremragende formidlere. Derfor er det muligt at informere, og vi vil derfor forsøge at gøre den brede befolkning bevidst om Den Europæiske Unions resultater og fordele for at lette dens valg og fremkalde dens tilslutning til det europæiske samarbejde med dens stemmer.
I alle forsamlinger er kommunikationsindsatsen en politisk indsats, og den er derfor en del af demokratiet og den autoritet, der udøver den. Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier er også, som navnet angiver det, mediernes udvalg, og det har således en pligt til at overveje og udtale sig om denne politik.
Vores gruppe har fuldt ud indtaget sin plads i dette arbejde, og selvom vi hele tiden har støttet tesen i betænkningen fra Pex, der bestod i at forøge de fælles midler på det institutionelle plan, så har vi endvidere forsvaret ideén om, at Parlamentet ikke nødvendigvis på det politiske plan havde det samme budskab at fremføre som Kommissionen. Reelt er det meningsforskellene, der sætter befolkningerne i stand til at forstå indsatsen. Ordføreren har foreslået at oprette et udvalg for EU-information, som rent praktisk skulle føre kommunikationspolitikken ud i livet. Jeg har personligt aldrig støttet denne idé, og i dag ser det ud til, at dens vedtagelse ikke vil have bindende juridisk værdi.
I denne situation anerkender vores gruppe værdien af den samlede overvejelse, der er foretaget over dette vigtige emne, og vil i øvrigt gerne rose Pex for det udførte arbejde. Vores gruppe er enige i de vigtigste mål, der er fastlagt, herunder om decentralisering, interinstitutionelt samarbejde, at intensivere kontakten til borgerne, at udnytte midlerne effektivt og at stræbe efter gennemsigtighed. Alt dette er yderst vigtigt for os.
Det var et grundlæggende budskab i Amsterdam-traktaten, at man skal tvinge EU til at kommunikere mere intensivt med borgerne. Lad også os forsøge at gennemføre traktaten og sætte borgerne i stand til at forstå det, der bliver besluttet for dem. Jeg vil slutte med endnu en gang at rose ordføreren.

Monfils
Hr. formand, denne betænkning har lige fra starten skabt et vist ubehag, hvilket i øvrigt også fremgik af formanden Gil-Robles' indlæg, der var højst usædvanligt under en offentlig debat, og hvor han fandt, at teksten gik imod traktaten og imod Parlamentets forretningsorden.
Efter de gennemførte ændringer består flertydigheden. Hvis det drejer sig om at sikre en større effektivitet i informationspolitikken, vil det således være nok, idet man overholder Parlamentets forretningsorden, at undersøge, hvordan man kan få de kompetente generaldirektorater til at fungere bedre, naturligvis i samarbejde med Parlamentets præsidium. Mange af forslagene fra Pex er i øvrigt interessante i den forbindelse.
Betænkningen går dog endnu længere. Den ønsker at give visse beføjelser til et ad hoc organ under artikel 16, men det skal i så fald give garantier for objektivitet. Det kan ikke lade sig gøre. Sammensætningen af en arbejdsgruppe, der i overvejende grad vil bestå af politiske repræsentanter og ikke funktionærer, vil fremvise medlemmer, der udelukkende er knyttet til de to store politiske grupper i denne forsamling. Det er en uacceptabel situation for et organ, der går længere end til blot at studere og søge de bedste kommunikationsmidler. Det var i øvrigt den eneste opgave, Parlamentets formand, Gil-Robles, havde foreslået, hvilket Udvalget om Kultur dog ikke kunne acceptere.
Som det fremgår af betænkningens punkt 16 kunne denne arbejdsgruppe med de kompetencer, den sidder inde med, og som foreslår en institutionalisering, forvandle sig til et informationsministerium for Den Europæiske Union, et ministerium, hvis forøgelse ikke ville være underlagt nogen demokratisk kontrol. Hertil, kære kolleger, kan vi kun sige klart nej! Pluralismen er altafgørende i informationssamfundet, men det har ikke noget at gøre med en model i to hastigheder med direkte kontrol fra PSE og PPE (den socialistiske og den konservative gruppe) på den ene side og en uklar månedlig rapport om de udførte aktiviteter udarbejdet af det pågældende organ til de andre politiske grupper på den anden side. Hvis et flertal i denne forsamling derfor ikke vedtager vores ændringsforslag om pluralisme, vil jeg helt klart, og det beklager jeg, stemme imod betænkningen.

Voggenhuber
Hr. formand, informationspolitikken er et væsentligt element i den demokratiske kultur, men den er også et spørgsmål om magt. Den måde, hvorpå en institution forholder sig i dette spændingsfelt, giver oplysning om dens demokratiske kvalitet. Forhistorien til denne betænkning, de utilstrækkelige målsætninger og bemandingen af arbejdsgruppen beviser meget tydeligt, at flertallet i dette parlament betragter informationspolitikken som et rent magtspørgsmål. Resultatet er en tendens til at forveksle information og propaganda. Resultatet er, at præsentationen af Parlamentet forveksles med selvpræsentationen af flertalsgruppen.
Hr. formand, man må tygge lidt på den med, at informationspolitikken ifølge punkt 6 i betænkningen skal sikre, «at de europæiske borgere modtager gode, i givet fald udvalgte informationer, som svarer til deres behov og interesser, og som formidler et positivt billede af Den Europæiske Union«.
Har Europa-Parlamentets informationspolitik til opgave at formidle et positivt billede til borgerne, eller skal den formidle den viden, som gør det muligt for borgerne at foretage en selvstændig, uafhængig og kritisk bedømmelse? Den holdning, som Parlamentet har til dette spørgsmål, fremgår af begivenhederne i de seneste dage, hvor helt normale protestdemonstrationer, som er forekommet hundreder af gange i Parlamenternes historie, og som vil forekomme igen og igen, af Parlamentet er blevet benyttet som en anledning til ligefrem at besværge demokratiets undergang. At nægte fjernsynsselskaberne billeder fra disse protestdemonstrationer og bortvise fotografer fra tribunen vidner om en holdning, som end ikke viger tilbage for censur, og som egentlig ikke vil informere, men derimod indoktrinere borgerne. Jeg tvivler på, at Europa-Parlamentet med denne fremgangsmåde gør god reklame for sig selv.

Leperre-Verrier
Hr. formand, ved at tage initiativet til undersøge, hvordan EU's institutioner informerer, har Udvalget om Kultur udført et nyttigt stykke arbejde.
Ser man i øvrigt på nødvendigheden af dette arbejde, er sådan et projekt slet ikke så ligetil endda. Vi må takke Pex for at have påtaget sig opgaven og hans kolleger i udvalgene om henholdsvis Kultur og Institutionelle Spørgsmål for at have undgået visse farlige skær.
Uanset hvilket forvredet image såvel EU som dets institutioner er blevet ofre for, er det dog ikke desto mindre nødvendigt at skelne mellem information til borgerne og kommunikationspolitikken som sådan. At hjælpe vores medborgere til at få en bedre opfattelse af EU's institutioner, en bedre viden om de beslutninger, der bliver taget, hører under informationsopgaverne, mens kommunikationen politisk set omfatter de politiske grupper og også Parlamentets medlemmer selv.
Vores mandat pålægger os at sørge for at bringe budskabet videre og at forklare vores valg. Ingen institutionaliseret kommunikationspolitik kan erstatte dette. Herudover vil institutioner, der er enklere og lettere for borgerne at forstå, lette de konfliktsituationer, borgerne under tiden kommer i over for EU. Det er et spørgsmål, vi ikke kan komme uden om, men som ligger uden for denne debats rammer.
Mere specifikt tager min gruppe forbehold angående oprettelse af en permanent arbejdsgruppe. Ikke desto mindre ville et sådant kontor kun kunne oprettes, hvis alle politiske grupper er repræsenterede. Vi vil derfor stemme for de ændringsforslag, der går i denne retning. Dette er en absolut forudsætning for en ægte informationspolitik.

Blokland
Hr. formand, De vil stemme kl. 12.00. Jeg anmoder Dem om tydeligt at forklare, hvorfor denne betænkning af kollega Pex endnu ikke var til disposition ved uddelingen sidste fredag, og hvorfor ændringsforslagene først var til rådighed i går. Hvilke kræfter ønsker at vanskeliggøre en normal parlamentarisk behandling?
Borgerne betragter generelt den stadigt mere vidtgående europæiske integration med kritiske øjne. Hvis de nationale regeringer ofte befinder sig langt væk fra borgernes verden, så er kløften mellem borgerne og de europæiske institutioner meget større. Eftersom EU får flere og flere beføjelser, er det nødvendigt, at denne kløft bliver mindre. Derfor er jeg tilfreds med den klare betænkning af ordfører Pex. Bl.a. er det ved opløbet til EU-valgene i 1999 nødvendigt, at borgerne er klar over, at deres stemme virkelig har betydning ved de europæiske valg. Endvidere skal borgerne gøres opmærksom på, at heller ikke den videregående europæiske integration er en afsluttet kamp, hvor borgerne ikke har andet valg end at følge politikkerne.
Vedrørende indholdet af betænkningen har jeg en række spørgsmål og bemærkninger. I betænkningen gøres der med rette opmærksom på den dårlige information om Unionens politik. I betænkningen påstås det, at manglen på en succesfuld bæreflade for den europæiske politik er årsagen til dette. Det er til en vis grad rigtigt. Hvis borgerne ikke ved, hvad og hvorom der træffes beslutninger på EU-plan, bliver de ikke hurtigt begejstrede. Dette bør dog relativeres. Flere gange påstås det, at en bedre information vil overbevise borgerne om Unionens fordele. Gennem en mere klar informationspolitik vil borgerne »af sig selv« indse det gode ved den europæiske integration.
Så spørger jeg mig selv, hvilken information det er, der sendes ud til borgerne? Gives der med den forbedrede informationsforsyning virkelig objektiv information til borgerne, eller er det kun propaganda for yderligere at stimulere den europæiske sammenslutning. Spørgsmålet er naturligvis, om borgerne gennem åbenhed om den europæiske beslutningstagning virkelig bliver overbevist om fordelene. Ved åbenheden får de også bedre indsigt i ulemperne.
Kernen i beslutningen er et forslag til Kommissionen om at fremsætte et lovforslag om en integration af Kommissionens og Parlamentets informationstjenester. I sig selv ser det godt ud, fordi borgerne herved kan få entydig information. Hvordan det bliver klart for borgerne, hvad der er forskellen mellem institutionerne, forekommer mig imidlertid at være en vanskelig opgave. I den nævnte evaluering bør dette punkt derfor skænkes opmærksomhed.

Vanhecke
Hr. formand, allerede af det første punkt i bemærkningerne til Pex-betænkningen fremgår den mentalitet, som dette dokument og ind imellem også Parlamentet er gennemsyret af. Jeg citerer: «EU-borgerne er generelt ikke særligt begejstrede over den europæiske integrations udvikling. En af de vigtigste årsager hertil synes at være en mangel på kommunikation med Bruxelles og Strasbourg og en mangel på information gennem de europæiske institutioner«.
De, der er kritiske over for forholdene i det nuværende officielle Europa, er, hvis jeg har forstået betænkningen rigtigt, enten dumme eller dårligt informerede. Heraf fremgår, med al respekt, en vis EU-selvtilfredshed.
I f.eks. mit eget land Flanderen var der i mange år en ret generel positiv fordom, som jeg også delte, over for den europæiske konstruktion. Hvis denne positive fordom nu nedbrydes, så er det ikke, fordi folk er dårligt informeret, men tværtimod fordi de er bedre informeret. Og fordi de på trods af den konstante ensidige EU-propaganda på grundlag af meget konkrete forhold konstaterer, at f.eks. det så roste subsidiaritetsprincip systematisk, med overlæg og konstant tilsidesættes. F.eks. at EU og mit eget land bestemmer, hvem der skal have stemmeret, og hvem der ikke skal, at EU-institutionerne ikke har den mindste respekt for sproglovene i Flanderen, at EU skyr folkeafsteminger som pesten, at den så lovpriste stordrift langt fra altid fører til større effektivitet.
De, der således ønsker at opnå større begejstring hos borgerne i EU for det europæiske projekt, skal ikke bruge milliarder, men skal begynde med mere respekt for de europæiske folk, der gerne vil arbejde tæt sammen, men som ikke vil vide noget af den europæiske enhedspølse.

Morgan
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Pex, fordi han personligt har fået dette punkt på Parlamentets dagsorden. Det har været et kritisk område, som er blevet forsømt i årevis, fordi der har været en begrædelig mangel på synlighed inden for EU, særlig inden for medlemsstaterne, og der har været og er stadig behov for en bedre styring inden for GD X og af vores egen informationspolitik i Parlamentet.
Det ligger et stort stykke arbejde forude, og det er ikke overraskende, når man ser på, hvordan nogle af Kommissionens informationskontorer i medlemsstaterne fungerer.
Jeg vil navnlig komme ind på katastrofen i Kommissionens Wales-kontor i Cardiff. I årevis har bygningen stået der stolt og flot. I 15 år har vi ikke hørt et pip fra den. Hvordan kan Kommissionen have tilladt denne situation at fortsætte så længe? Hvordan kan Kommissionen acceptere en sådan inaktivitet? Det har kostet skatteyderne tusindvis af pund at vedligeholde en sådan bygning, en lydløs bygning, som ikke har fortalt den walisiske befolkning noget som helst om EU.
Det er ikke det eneste: kontoret har haft den frækhed at sende anmodninger om information videre til Europa-Parlamentets medlemmers kontorer. Sidste torsdag fandt jeg ud af, hvad kontoret gør i forbindelse med europadagen: intet, intet som helst! Nu vil jeg så gerne vide: er dette noget typisk for de øvrige kontorer i medlemsstaterne?
I det mindste er Kommissionen nu ved at begynde at få fingeren ud og vil snart udpege nogen. Men det har taget næsten et år at udpege nogen til Cardiff-kontoret. Når udskiftningen er på plads, er muligheden for at ride med på det britiske formandskab forspildt og Cardiff-topmødet forbi. Takket være hr. Pex' betænkning vil denne situation aldrig opstå igen.
GD X ændrer og forbedrer, og der findes nogle gode eksempler på direkte kommunikation, navnlig via Internet.
Jeg vil blot sætte det i perspektiv: EU brugte 10 % af, hvad Pepsi Cola brugte på at fortælle os om grunden til, at de skiftede fra røde til blå dåser - så vi må lige holde fast i perspektivet.

Vaz da Silva
Hr. formand, forslaget om Den Europæiske Unions fremtidige informations- og kommunikationspolitik, som Parlamentet skal stemme om, indeholder nogle vigtige punkter, som jeg gerne vil fremhæve. Men først vil jeg takke ordføreren, Peter Pex, for hans indledende vovemod, men også for den fleksibilitet, som han har udvist i løbet af denne lange og komplicerede proces.
Det var fleksibiliteten, der fik denne betænkning gjort færdig, en betænkning, der behandler et emne, der er af stor betydning for alle Unionens institutioner. Den tekst, som vi skal stemme om, er den mulige tekst. Men hvis der ikke mangler politisk vilje i institutionerne - og dét er det kritiske punkt, kan den blive et fremragende redskab til at styrke Europas nærvær hos borgerne.
De væsentlige punkter, som jeg gerne vil fremhæve, er følgende: at der påbegyndes et regelmæssigt samarbejde mellem Kommissionen og Parlamentet og også mellem disse og andre institutioner; Parlamentets øgede kontrol med fastlæggelsen og udførelsen af disse politikker; den større åbenhed over for borgeren; og endelig, forbedringen af informationspolitikkens effektivitet og af cost/benefit-forholdet.
Men jeg ville gerne fremhæve, hr. formand, et aspekt, som betænkningen ikke omtaler, nemlig den uundværlige rolle, som de regionale og lokale nyhedsorganer har for forholdet mellem institutionerne og borgerne. Når pressen identificeres som en af målgrupperne, må der skaffes særlig plads til de nyhedsmedier, der er tættest på borgerne, fordi det er dem, der holder institutionerne underrettet om det lokale livs forhold, og dem, der formår at oversætte Unionens politiske budskaber til konkret tale. Hvis vi ikke gør det, vil vi miste en værdifuld allieret.
Den opmærksomhed, som betænkningen foreslår givet de regionale fjernsynsstationer, må foregå ved at benytte nogle af de initiativer, der findes på området, navnlig det regionale CIRCOM, der omfatter 376 regionalstationer i 38 lande i Europa. De europæiske valg i 1999 bliver den næste store prøve på alvoren i vores anstrengelser for at forbedre den opfattelse, som europæerne har af Europa.

Baldi
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil først og fremmest lykønske formand Pex for det udmærkede arbejde og for at have påtaget sig det vanskelige mæglingsarbejde, der har ført til denne initiativbetænkning.
En effektiv og sammenhængende informationspolitik er fundamental for at sikre, at borgerne forstår, hvilke værdier EU bygger på, hvilke mål der skal forfølges, og hvilke anstrengelser opnåelsen af disse mål kræver.
Faktisk kan kun en klar, vedvarende og forståelig information gøre borgerne bevidste og indvie dem i den europæiske opbygnings mekanismer og sammensathed, og af og til kommer der uventede bidrag og resultater.
Det skal altså være let for borgerne at få adgang til informationskilderne, således at de opmuntres til at søge yderligere viden, til at fordybe sig og til at nærme sig institutionerne i stedet for at se dem som lukkede og uforståelige. Det er altså vigtigt på den ene side at anvende de bedste kommunikationsmidler og på den anden side at finde ud af, hvad de skal formidle.
Jeg mener, at der skal være let adgang til de systemer, som skal videregive information, og det er derfor nødvendigt at samordne de strukturer, som Parlamentet og Kommissionen anvender gennem en materiel sammenlægning af de tekniske ressourcer og infrastrukturer.
I samme retning går også den ide, som ordføreren udtrykker, om decentralisering af informationscentrene med det formål at lette kontakten til indbyggere i regioner, som ligger langt fra hovedstæderne.
Hvad angår indholdet, er det først og fremmest vigtigt at tage hensyn til målet for de store temaer, den retning EU udvikler sig hen imod og den fundamentale rolle, borgerne har i denne udvikling. For det andet skal det overvejes, hvilken funktion institutionerne, det vil sige Kommissionen og Parlamentet, har, hvilke mål der er fælles, og hvilke der er specifikke for hver af de to organer, samt hvilke ansvarsområder de hver for sig har.
Samarbejdet mellem Parlamentet og Kommissionen er meget vigtigt specielt med henblik på at fastlægge, hvordan informationerne om de store temaer skal spredes med henblik på en samordning af de to institutioners specifikke bidrag. Alligevel skal en eventuel udbygning af samordningen give hver institution tilstrækkelig autonomi og sørge for, at hver institutions rolle og synlighed bevares. For at undgå, at borgerne får svært ved at skelne mellem Parlamentet og Kommissionen, bør de ikke fremstå som ens, men man bør tværtimod belyse deres forskellige roller klart. Her skal det understreges, at det - mere end nogen anden institution - er Parlamentets pligt som folkevalgt forsamling at forklare dets egne og dets forskellige organers beslutninger. Og de forskellige meninger, som bliver udtrykt internt i Parlamentet, skal naturligvis respekteres og overvejes. En levende og pluralistisk information er det fundamentale element i en demokratisk debat. Og det bør være Parlamentets rolle at være garant herfor.

Ryynänen
Hr. formand, til at starte med vil jeg konstatere, at Den Liberale Gruppe vil stemme for betænkningen.
Den fremtidige Europæiske Union er afhængig af støtten fra medborgerne. Selv en god oplysningspolitik kan ikke erstatte en rodet struktur eller dårlige beslutninger, men for det meste skyldes medborgernes utilfredshed distancen til EU. Det er svært at overskue sammenhængen mellem den bureaukratiske beslutningstagen i Bruxelles og menneskers hverdag. Den store udfordring for EU's oplysnings- og informationspolitik er at bygge bro over kløften mellem EU-institutionerne og medborgerne. Det forudsætter, at information bliver til kommunikation, som virker begge veje. Broen over kløften bygges kun ved samarbejde mellem såvel Fællesskabets organer som medlemslandene.
Den nye informationsteknologi byder på muligheder for en effektiv interaktiv kommunikation. Samtidig skal den europæiske oplysning regionaliseres, den skal bringes tættere på folket ved hjælp af regionale informationscentre og lokale media. F.eks. egner bibliotekerne sig godt til dette. Det er også vigtigt, at EU-sproget i al kommunikation er så klart og forståeligt som muligt.

Van Dijk
Hr. formand, Europa-Parlamentet har ikke rigtigt held med sin informationspolitik. Det hersker der i Parlamentet ikke megen tvivl om, men hvad det skyldes, herom er meningerne desværre delte. Men jeg kan forsikre Dem om, at det ikke bidrager til informationspolitikkens troværdighed, når Parlamentets tjenester fjerner kameraer, når der sker ting, der ikke passer det store flertal i Parlamentet, eller når der træffes andre foranstaltninger for at undgå, at pressen for nys om det. Det er faktisk ikke kun sket i denne uge, men det sker regelmæssigt. Det bidrager ikke til informationspolitikkens troværdighed.
Parlamentet har også let ved ikke at se sig selv i spejlet, når det kritiserer informationspolitikken, men er forholdsvis hurtig til at lægge skylden hos andre, hvor det ville bidrage til Parlaments troværdighed, hvis det ind imellem viste tænder, hvor det har mulighed for det. Jeg henviser blot til Kommissionens investitur eller toldunionen med Tyrkiet. Det er kun et par eksempler.
Hvis vi ser på Parlamentets bygningspolitik eller det forhold, at vi skal holde møde på flere steder, kan jeg forsikre Dem om, at det ikke bidrager til Parlamentets troværdighed udadtil. Det billede kan man næsten ikke ændre gennem en informationspolitik, heller ikke hvis man forsøger at gøre det sammen med Kommissionen. Det vil kun være muligt, hvis Parlamentet iværksætter en selvrensning og pudser troværdigheden op, det er absolut den bedste måde at overbevise vælgerne om den europæiske idé på.

Elchlepp
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, også jeg vil ønske hr. Pex tillykke med denne betænkning, der længe har været tiltrængt. Europa, dets tilgængelige fordele, dets mål og perspektiver skal bringes meget tættere på borgerne, hvis det skal blive deres Europa.
Det drejer sig altså slet og ret om demokrati og om ret til oplysning. Vi ved alle fra vores arrangementer i landet, hvor meget usikkerhed og uvidenhed der stadig findes, når emnet hedder Europa. Der er et stort informationsunderskud, som for resten også findes hos de nationale regeringer, og et tydeligt misforhold mellem EU's succeser og dets fremtoning. Dette er årsagen til den ubehagelige kendsgerning, at interessen for Europa i så lang tid har været koncentreret om det negative, og at skeptikerne har vundet terræn.
Det forholder sig virkelig sådan, som der her blev sagt, at Europa-Parlamentets medbestemmelsesrettigheder efter Amsterdam f.eks. ikke er blevet kendt. Hvem af borgerne ved mon, hvilke lovgivningsmæssige rettigheder der tilstår Europa-Parlamentet? Ved vi overhovedet, hvordan de store Euro-kampagner er trængt igennem nedadtil? Har man overhovedet foretaget evalueringer af disse kampagner og diskuteret dem med os?
Hvordan kunne det overhovedet komme til en sådan mistillid til den demokratiske legitimitet af de afgørelser, der træffes på europæisk plan? Jeg tror, at vi har brug for en mere effektiv formidlingsstruktur på stedet, og at informationer om EPafgørelser skal udbredes hurtigt. Vi skal ogå være opmærksomme på informationsmaterialernes omfang og på sproget i dem, især med henblik på de målgrupper, der har hårdt brug for vores information.
Til slut vil jer gerne præcisere følgende: Jeg kan ikke forestille mig, at effektiviteten kan øges væsentligt ved hjælp af smukke, men dog temmeligt dyre Europa-bygninger eller nye organer i Bruxelles, men snarere gennem en større decentralisering af informationsarbejdet. I den forbindelse er de effektive «Euro-Infopoints« særligt velegnede. De skal udbygges, de har tæt kontakt til befolkningerne, og de forkorter borgernes vej til informationerne. Kommunerne er villige til at medvirke på dette område. Lad os udnytte den chance, som de regionale myndigheder udgør, og lad os omsider indlede en selvbevidst offensiv for den europæiske sag.

Kristoffersen
Hr. formand, man taler så meget om, at befolkningerne skal bringes nærmere til EU og dets institutioner, men det drejer sig vel i lige så høj grad om, at institutionerne, og dermed også Europa-Parlamentet, kommer ud til befolkningerne og orienterer sig om interesseprioriteringerne rundt omkring, at de gør sig mere forståelige og gennemskuelige, og at de måske også er lidt mindre kedelige. De skal søge at få folk til at interessere sig for europæiske emner, give dem større lyst til at sætte sig ind i tingene og dermed motivere dem til at få holdninger og også give dem en fornemmelse af, at det kan betale sig at have holdninger. Det har da også betydning for demokratiet, som vi har talt om tidligere her i formiddag. Og netop de nationale parlamenters position og indsats på det europæiske plan vil kunne bidrage til at gøre befolkningerne mere bevidste om europæiske emner. Der er brug for en menneskenær dialog. Dialog betyder ikke bare kampagner, for denne betegnelse »kampagne« lyder for mig næsten som psykologisk voldtægt. Den kommende politik på informationsområdet må betyde, at man tager befolkningerne alvorligt, og at man optræder med fingerspidsfornemmelse over for de enkelte lande.

Raschhofer
Hr. formand, ordføreren har med rette indset, at EU's kommunikationspolitik skal gøres mere effektiv. Men hvad mener han med det? Han drager den slutning, at man med en effektivitetsstigning kunne fjerne EU's negative omdømme i befolkningerne og dermed forcere den europæiske integrationsproces. Jeg kan ikke tilslutte mig den analyse. Det er ikke den forfejlede informationspolitik, der fortsat gør kløften mellem Europas borgere og institutionerne større, men derimod de utilstrækkelige svar på de mest påtrængende spørgsmål i Europa, f.eks. spørgsmålet om de 18 millioner arbejdsløse.
Mens ordføreren fremhæver EU-borgernes flersprogethed, diskuteres det allerede i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, om esperanto kan være Europas fremtidige fællessprog. Mens ordføreren fremhæver vigtigheden af de levende billeder, anmoder parlamentsmedlemmer om at få kameraerne fjernet fra plenarsalen. Mens ordføreren understreger betydningen af forståelige juridiske tekster, erklærer parlamentsmedlemmer, at det rent sprogligt ikke er dem muligt at forstå de fremsatte forordningstekster vedrørende landbrugsreformen.
Det fremsatte krav svarer ikke til virkeligheden, som det fremgår af eksemplerne. Det er ikke emballagen, der skal skinne, men indholdet, der skal stemme. Hvis institutionernes kommunikationspolitik skal defineres således, at...
(Formanden fratog taleren ordet)

Jensen, Kirsten
Hr. formand, Kulturudvalget vil koordinere EU-institutionernes besøgspolitik og informationspolitik. Det kan umiddelbart lyde besnærende, men det er det ikke nødvendigvis. En vis koordination og udveksling af idéer kan være god nok, men vi skal huske, at institutionerne er selvstændige enheder. Folk skal have en chance for at kunne skelne mellem Domstolen og Parlamentet, Kommissionen og Rådet. Når de besøgende rejser herned, siger de selvfølgelig ofte, at de skal »ned til EU«, men der er jo ingen grund til, at vi bekræfter, at det skulle være den samme bolledej.
Vi har i denne sag udelukkende et ansvar over for Europa-Parlamentet. De andre skal nok klare sig. Vi skal lade besøgende komme ind i Parlamentet, så de kan se, i hvilken åbenhed vi arbejder. F.eks. er vores udvalgsmøder åbne i modsætning til nationale parlamenters. De besøgende skal have adgang til vores arbejdslokaler, så de kan få indtryk af en demokratisk og åben institution. Jeg har ofte bedt Parlamentets administrative ledelse stille ordentlige lokaler til rådighed for de besøgende. De danske socialdemokrater alene får sandsynligvis i år op til 3.000 besøgende, og det er bare til fire medlemmer. Vi skal finde plads til dem, og det må gerne være et bestemt mødelokale, hvor partierne kan sætte deres stande og computere op. Vores informationspolitik har to centrale elementer. Dels skal vi informere om os selv, og det er der jo også sat midler af til, men derudover skal vi være tilgængelige for offentlighedens repræsentanter, herunder pressen. Det har chokeret mig at høre kolleger i de to forudgående dage klage over, at andre medlemmer klædte sig på en fjollet måde, og at medierne interesserede sig for, hvad disse medlemmer dermed ville udtrykke. Det virker fuldstændig idiotisk, at vi i et folkevalgt Parlament skulle have nogen som helst interesse i at begrænse pressens adgang til vores officielle møder.

Paasilinna
Hr. formand, denne betænkning er en omfattende samling af forskellige gruppers egne indsatser på oplysningsområdet, og den er også en vigtig påvisning af samarbejdet i Parlamentet.
Når vi husker på, at information er kernespørgsmålet i et informationssamfund, og at den mest foregår via massemedier, kan vi næsten ikke have med en vigtigere sag at gøre. Det er derfor, at hele Unionens legitimitet er meget tungt henvist til det billede, som befolkningen får af vores aktiviteter, vi der som de eneste er direkte valgt af dem. Vi kæmper mod professionelle medieeksperter, vi kæmper mod kæmpekoncerners reklamesystemer, og sommetider er det fuldstændig håbløst at forestille sig, hvordan folkestyret kan markedsføres, så folkets opmærksomhed vækkes, folket, som dog til en vis grad stadig er afhængig af demokratiske beslutninger både på det hjemlige og på det europæiske niveau.
Jeg tror, at vi stadig bør udvikle vores informationer, fordi de midler, vi bruger til information, er meget beskedne jævnført med, hvad der f.eks. globalt ofres på markedsføringen af en ekstraktdrik eller et varemærke. Dette vil sige, at demokratiet ligesom er blevet stående på sidesporet af den informative hovedstrømning, samtidig med at de globale koncerner tiltrækker sig hele verdens opmærksomhed og endda i nogle lande indtager vores skoler. Når vi husker på dette, er vi på rette vej.

Howitt
Hr. formand, mit eget grevskab, Essex, er porten til Europa, hjemsted for de store havne i Tilbury og Harwich, med lufthavne i Stansted og Southend, vi har stor gavn af omstillingen inden for den europæiske forsvarsindustri, vi modtager industriel tilpasningsstøtte og midler fra fiskeri- og socialfondene. Og alligevel har vi alt for ofte med urette været kendt for vores notoriske euroskeptikere. Derfor vil jeg gerne komme med to gode nyheder til formiddagens forhandling.
For det første EU's meddelelse denne uge om det nye europæiske informationscenter, der skal betjene erhvervslivet sammen med amtsrådet i Essex. Essex har været et sort hul i Bruxelles-netværket, idet mange lokale småvirksomheder opgav, før de kom i gang med europæiske programmer, udbud eller eksport. Det nye europæiske informationscenter vil give dem direkte og gratis adgang til al europæisk dokumentation. Det vil gøre kravene i fællesskabslovgivningen og mulighederne for at opnå EU-støtte lettere tilgængelige for dem. Der bliver tale om en åbning over for andre virksomheder gennem netværket af 232 centre i alle europæiske lande.
For det andet afholdt man den 28. april et møde for repræsentanter for lokale myndigheder, uddannelsesinstitutioner og erhvervslivet i hele Østengland. De blev enige om at forbedre koordineringen af oplysninger om Europa. Det er en vældig god nyhed, som jeg ville give alle kollegerne her til formiddag.

Darras
Hr. formand, for at fatte mig i korthed vil jeg sige, at det var på tide, betænkningen fra Pex kom på plenum. Det fremlagte kompromis har fået enstemmig opbakning i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier under ordførerens tilstedeværelse, hvorefter Europa-Parlamentets budgetudvalg og Kommissionens GD III og GD X skal tage stilling til det. Jeg går også ind for det.
Jeg vil blot opfordre til, at vi her i Parlamentet er årvågne over for, at dette EU-organ, som vi opretter, ud over at koordinere de fælles informationstemaer, også kan udøve en kontrol med denne informations- og kommunikationspolitik, som vi ønsker så stærkt. Vi skal ikke under dække af en decentralisering, som i øvrigt ville være ønskelig, reelt privatisere denne sektor og betro den til eksterne bureauer sammensat af eksterne eksperter fra Kommissionen og Parlamentet, og altså uden nogen som helst form for kontrol. Det ville være den direkte vej til en række skadelige misbrug.
Så lad os altså være opmærksomme på, at de folkevalgte, der kommer til at sidde i dette organ, udøver deres politiske mandat med fasthed og i fuld uafhængighed.

Oreja Aguirre
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg skal komme med et kortfattet indlæg, selvom jeg skal indrømme, at den vigtige betænkning af hr. Pex fortjener en lang kommentar.
Jeg vil gerne lykønske ham med initiativet. Jeg deler hans opfattelse om behovet for, at de europæiske institutioner fremmer og udvikler en aktiv og effektiv informationspolitik. Det er ikke nogen let opgave. Og det er det ikke på grund af, at de beslutninger, der vedtages på fællesskabsplan, er så teknisk komplicerede, og på grund af et strukturelt forhold, og det er, fordi det er vanskeligt i Europa at tale om eksistensen af en offentlig mening på europæisk plan. Der findes en national offentlig mening, men det er vanskeligt at formidle vores institutioners beslutninger på fællesskabsplan og til en europæisk offentlig mening.
Det vigtigste budskab, der kan udledes af hr. Pex' betænkning, er, at Parlamentets og Kommissionens informationsaktiviteter bør koordineres mere. Og han understreger således klogt, at Kommissionen og Parlamentet har sammenfaldende, men også forskellige mål, og at kommunikationspolitikken skal udvikles enten i fællesskab eller af hver enkelt institution.
Derfor deler jeg fuldt ud synspunktet om, at der skal koordineres og samarbejdes bedre på de steder, hvor koordination og samarbejde er muligt, samtidig med at den institutionelle autonomi, der giver hver enkelt mulighed for effektivt at udføre sine opgaver, respekteres.
Med hensyn til de to kapitler, som han fremlægger i betænkningen, vil jeg ikke kommentere Kommissionens informationspolitik, for jeg er enig, og det er delvis politikker, som vi allerede fører.
Jeg vil derfor koncentrere mig om anden del af betænkningen, der drejer sig om mekanismer, der kan sikre samarbejdet mellem Parlamentet og Kommissionen. Jeg skal indrømme, at vi her har visse forbehold med hensyn til noget af betænkningens afsnit 16. For det første opfordres Kommissionen til at forelægge et retsaktsforslag inden 30. september 1998 med henblik på at danne en interinstitutionel arbejdsgruppe. Jeg vil sige til Dem, at jeg vanskelig kan forestille mig, at Kommissionen kan vedtage et forslag af lovmæssig karakter om dette emne inden for den nævnte tidsfrist. Der skal undersøges en lang række forudgående juridiske, tekniske og institutionelle spørgsmål, før man vil være i stand til at formulere et forslag af den karakter. Og for det andet må jeg konstatere, at ordføreren heller ikke selv anmoder om, at forslaget forelægges i medfør af artikel 138 B, som er det sted i traktaten, der giver mulighed for at anmode Kommissionen om at fremsætte forslag om fællesskabsretsakter.
For det tredje synes jeg, at indførelsen af en arbejdsgruppe, som den der nævnes i betænkningen, kan være en korrekt idé, som jeg fuldt ud går ind for, men jeg mener ikke, at det er nødvendigt at oprette et nyt organ for at føre den ud i livet. Den fungerer godt og giver resultater, og det er nødvendigt, at den fungerer stadig bedre. Efter min mening er det ikke nødvendigt at skabe nye institutionelle strukturer for effektivt at gennemføre en bedre koordinering af informationspolitikken.
Med hensyn til EU-husene vil jeg kun sige én ting, og det er, at Parlamentet og Kommissionen kan have deres hjemsted i den samme bygning eller i bygninger tæt på hinanden, og det er en god idé. Jeg er enig. Det er netop den politik, jeg har ført, siden jeg blev ansvarlig for dette område. Det, der bør undgås, er dobbeltarbejde, og jeg er sikker på, at vi sammen vil kunne etablere og dele arkiver, biblioteker og konferencelokaler.
Og hvad angår de øvrige spørgsmål i afsnit 16, er jeg enig i alle Euronews-initiativerne, EBS (Europe by Satellite), EBU (European Broadcasting Union), CD-ROM. På alle disse punkter deler jeg helt ordførerens opfattelse.
Og jeg vil slutte med at sige, at disse er de overvejelser, som jeg har gjort mig vedrørende denne vigtige betænkning af hr. Pex, der har den store evne at kunne fremlægge vigtige og presserende emner, som har betydning for institutionernes informations- og kommunikationspolitik over for borgerne.

Formanden
Debatten er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Velkomstord
Formanden
Det er mig en glæde at byde velkommen på den officielle tribune til Dan Tichon, formand for staten Israels parlament, Knesset, som beærer os med et besøg i Eruopa-Parlamentet.

Afstemning
Falconer
Fru formand, medlemmerne kan sikkert huske mit spørgsmål til formanden i går her i Parlamentet: han fortalte os, at det var Præsidiet og kun Præsidiet, der skal gennemgå og træffe beslutninger om situationen med 50 % deltagelse i afstemningerne ved navneopråb her i salen. Det var, hvad formanden fortalte os. Som medlemmer af Parlamentet finder vi dette udemokratisk. Vi mener, at Præsidiet træffer beslutninger, som kan give bagslag senere, fordi man skaber præcedens. Vi har derfor besluttet at protestere mod dette. Dette er vores eneste mulighed for at protestere imod den måde, Præsidiet håndterer denne krise på. Derfor registreres min tilstedeværelse i salen til denne afstemning ved navneopråb. Jeg vil muligvis også stemme ved andre lejligheder, men i dette tilfælde vil jeg gerne have min tilstedeværelse registreret. Jeg opfordrer de øvrige medlemmer til at gøre det samme.

Formanden
Udmærket, tak, hr. Falconer.
Før afstemningen om ændringsforslag 17: :

Falconer
Fru formand, min tilstedeværelse i salen skal registreres.

Formanden
Kære kolleger, et forsæde for debatten uden indlæg fra Falconer ville ikke være et forsæde for debatten. Vi har nu denne sympatiske vane, og vi tager det med humoristisk sans.
Falconer, vi registrerer, at De ikke deltager i afstemningen, men at De dog er til stede.
(Falconer beder på ny om at få ordet) Falconer, jeg kan ikke give Dem ordet, det er en gang for meget.
Efter afstemningen om ændringsforslag 18:
Formanden
Ja, Falconer, De er der stadig, jeg kan godt se Dem.
Insisterer De, Falconer? Hvis det virkelig er i henhold til forretningsordenen, så er det sidste gang.

Falconer
Fru formand, det er ikke i overensstemmelse med Præsidiets instrukser. I henhold til Præsidiets instrukser skal man gøre opmærksom på det ved afstemningen. Jeg vil gerne gøre opmærksom på det ved afstemningen, og derfor vil jeg gerne registreres, før afstemningen finder sted. Sådan hedder det i instrukserne, så vil De være venlig at overholde Deres egne instrukser.

Formanden
Falconer, for at vinde tid lover jeg Dem hele tiden at holde øje med, at De er til stede, men De må forstå, at jeg ikke kan spille dette spil. Vi har mange ændringsforslag. Jeg ser, at De er der, hvad enten De stemmer eller ej; jeg ved, De er til stede, jeg har registreret det.
(Parlamentet vedtog den lovgivningsmæssige beslutning)

Formanden
Falconer, jeg giver Dem ordet på betingelse af, at det er sidste gang i henhold til forretningsordenen.

Falconer
Fru formand, hvis den anden fløj og de øvrige medlemmer af Parlamentet ønsker at bræge som får og opføre sig som får, når nogen fortæller dem, hvad de skal gøre, og de så bare adlyder blindt, hvordan kan deres vælgere så forvente, at de repræsenterer dem? Hvordan kan vælgerne have tillid til Parlamentet, når deres egne repræsentanter får dikteret deres adfærd?
Fru formand, De sagde: «Jeg vil ikke spille med i Deres spil«. Hr. Falconer startede ikke dette spil! Præsidiet startede dette spil. Det var Præsidiet, der indførte disse instrukser, ikke hr. Falconer. Derfor vil jeg vil bede Dem trække Deres bemærkninger tilbage! Jeg vil bede Parlamentets medlemmer holde op med at opføre sig som får!

Blak
Fru formand, til forretningsordenen. Jeg vil gerne sige, at vi er virkelig mange medlemmer, der er trætte af den optræden fra et bestemt medlems side. Jeg vil gerne bede Dem om at gå videre. Vi vil ikke afbrydes hver gang. Sagen er for seriøs til, at vi kan spilde tiden på pjat.

Lenz
Fru formand, da EVP-gruppens og den socialistiske gruppes ændringsforslag minder en del om hinanden med hensyn til deres målsætning, er vi indforståede med den socialistiske gruppes ændringsforslag, såfremt den socialistiske gruppe er indforstået med, at der før ordet Rusland indføjes ordet »demokratisk«. Sætningen får altså dermed følgende ordlyd: finder det nødvendigt, at Den Europæiske Union over for et demokratisk Rusland ....«
(Formanden konstaterede, at der ikke var indvendinger imod indlevering af mundtlige ændringsforslag)
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Dimitrakopoulos
Fru formand, der er tale om et mundtligt ændringsforslag med to aspekter. Jeg har her foran mig den franske tekst.
Punkt G begynder nu med ordene: «foruroliget over Israels manglende respekt for....«. Det første aspekt af det mundtlige ændringsforslag består i en ændring i denne retning: «der er overbevist om, at Israel bør overholde sine forpligtelser...«.
Det andet aspekt af ændringsforslaget er en tilføjelse efter ordene »november 1995« af ordene »samt Oslo-aftalen«.

Formanden
Jeg takker Dem, Dimitrakopoulos.
Er der nogen indvendinger imod at tage hensyn til dette mundtlige ændringsforslag?

Swoboda
Fru formand, jeg ville blot på vegne af min gruppe tilslutte mig dette mundtlige ændringsforslag og give det min fulde støtte.
(Formanden konstaterede, at der ikke var indvendinger imod indlevering af mundtlige ændringsforslag)
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Sarlis
Fru formand, vi ved alle, at det i går blev besluttet at indlede en dialog mellem befolkningen i Kosovo og i Den Føderale Republik Jugoslavien. I punkt 3 opfordrer vi dem til at indlede denne dialog. Derfor vil jeg anbefale følgende ændringer af punkt 3. Punktet skal starte med: «hilser indledningen af dialogen mellem....« og fortsætter »uden betingelser vedrørende Kosovos fremtidige status«. Det er så det hele i punkt 3.
(Formanden konstaterede, at mere end tolv medlemmer havde tilkendegivet deres modstand mod at sætte dette mundtlige ændringsforslag til afstemning

Cohn-Bendit
Kære kolleger, der er noget, jeg ikke forstår. Der er anmodet om at fremsætte mundtlige ændringsforslag. De protesterede ikke til at begynde med. Endvidere kan De jo altid stemme imod. Deres holdning er fuldkommen idiotisk. Først lytter De, og derefter siger De: «Åh nej, jeg ville ikke høre det«. Det er jo fuldstændigt selvmodsigende. Vi var i procedureregi, og De kan ikke bare begynde forfra igen.

Formanden
Det er nødvendigt, at man en dag forklarer Dem forretningsordenen.

Cars
Da beslutningsforslaget blev udarbejdet, vidste vi ikke, hvad der var ved at ske i Beograd. Vi havde ikke de oplysninger, som taleren nu fremlægger. Vi skulle i det mindste have haft mulighed for at fremsætte argumenter til fordel for forslaget, før det blev afvist. Jeg beklager, at vi ikke fik den mulighed.

Formanden
Det ligger helt fast, at vi bestemt ikke vil starte en debat om dette punkt. Enhver ved, at forretningsordenen til fulde er blevet overholdt i forbindelse med dette emne. Det, der skete, var, at vi havde et mundtligt ændringsforslag, som medlemmerne uheldigvis ifølge sagens natur ikke havde kendskab til på forhånd. Det er, hvad der sker i den slags sager.
Jeg giver nu ordet til Pack, idet hun vil begrunde sin modstand imod det mundtlige ændringsforslag.

Pack
Jeg vil blot gøre opmærksom på, at der overhovedet ikke foreligger nogen nye kendsgerninger i forhold til situationen i går. I går middag vidste vi allerede, at hr. Rugova og hr. Milosevic vil mødes i morgen. Mere ved vi ikke. Derfor behøver vi heller ikke at tilføje noget nyt. Vi håber, at denne dialog bliver indledt uden forudgående betingelser, sådan som det allerede står i resolutionen.
(Parlamentet vedtog den fælles beslutning)

Caudron
Fru formand. I forbindelse med ændringsforslag 4 om reduktion af arbejdstiden og under indtryk af den debat, der for øjeblikket foregår i en række EU-lande og den afstemning, der har fundet sted i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, må jeg sige, at jeg som ordfører ikke kan bede om, at man støtter ændringen. Men som forfatter til betænkningen støtter jeg ændringsforslaget.

Formanden
Godt, jeg tror, forsamlingen har forstået.
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Herman
Fru formand, jeg skal gøre det meget kort. Det tredje punkt henviser til et arbejdsdokument, der i mellemtiden er blevet erstattet af resolutionen fra Randzio-Plath, og det er derfor nødvendigt at aktualisere det. Jeg beder forsamlingen bære over med, at jeg går direkte til den nødvendige ændring og siger: i betragtning af hendes resolution af 2. april 1998, dok. A4-0110/98«. Jeg vil bede om ordet lige straks angående punkt 9 for et meget lille mundtligt ændringsforslag.
(Under afstemningen giver Falconer gentagne gange udtryk for, at han ønsker at få ordet)

Formanden
Nej, Falconer, vi var enige om, at det var Deres sidste bemærkning i henhold til forretningsordenen. Det holder jeg fast ved, og jeg mener, jeg har været meget tålmodig.
(Falconer insisterer - protester fra forsamlingen) Falconer, det er virkelig meget ubehageligt, det vil jeg sige rent ud. Jeg beder Dem om at standse nu!
Alle de mødeformænd, der har efterfulgt hinanden på dette podie, har udvist en enorm tålmodighed. Men nu er det slut. Jeg ønsker, at vi fortsætter afstemningen.
Angående punkt 9
Herman
Fru formand, jeg foreslår, at erstatte to ord med ét, ikke af ordøkonomiske grunde, men for at undgå, at der mellem Randzio-Plaths og min betænkning bliver mulighed for forskellige fortolkninger. Jeg foreslår at erstatte »et de« med »pour«.
(Formanden konstaterede, at der ikke var indvendinger imod indlevering af mundtlige ændringsforslag)
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Formanden
Jeg vil gerne rose Herman. Jeg må give en undskyldning til Pex, for det er sent, og der er ikke tid til at stemme om hans betænkning nu. Det vil vi gøre i aften efter den aktuelle og uopsættelige debat. Jeg ønsker Dem velbekomme, og jeg vil nu give ordet til Falconer!
(Uro i salen)

Falconer
Fru formand, jeg håber og tror, at De vil respektere mine rettigheder. Det er tydeligt, at hr. Blak ikke respekterer dem, men det må hans vælgere bedømme. Det, jeg gerne ville sige, var: Hvor mange medlemmer har henvendt sig til Deres tjeneste for at fortælle, at de vil være til stede i salen, men ikke stemme? Det var den første ting. Den anden ting var: Kan Deres tjeneste se, at de stadig befinder sig i salen? Jeg mener oprigtigt, at det er et punkt til forretningsordenen. Det er en del af den procedure, vi har fastlagt. Jeg ved, at et medlem har henvendt sig til mig og fortalt, at han havde ladet registrere, at han ville være til stede i salen. Jeg kunne ikke se den pågældende i salen under afstemningen, og derfor spørger jeg bare, hvor mange der rent faktisk gjorde det samme for at give udtryk for deres protest.

Formanden
Jeg skal straks svare Dem, Falconer. Medlemmernes tilstedeværelse kontrolleres under afstemningen, det kan jeg forsikre Dem.

Green
Fru formand, på vegne af - er jeg sikker på - 99, 9 % af min gruppe vil jeg gerne takke Dem for Deres tålmodighed, gode humør og værdighed ved gennemførelsen af denne afstemning.

Formanden
Tak, Green. Jeg er meget rørt over Deres ord.

Smith
Fru formand, jeg vil også gerne takke Dem for Deres tålmodighed. Jeg vil også gerne takke hr. Falconer for at stå fast på medlemmernes rettigheder.

Deprez
Jeg glæder mig med vores ordfører over Rådets fælles holdning med hensyn til at tilrettelægge indførelsen af nummerportabiliteten mellem brugere af telekommunikationstjenester samt fast operatørvalg. Det drejer sig her om to vigtige foranstaltninger for at sikre, at konkurrencen kan udfolde sig på en god måde i denne sektor og dermed fremme forbrugernes interesser. Fristen, den 1. januar 2000 for de fleste medlemsstater, forekommer mig også at være fuldt ud tilstrækkelig.
Jeg beklager dog, som vores ordfører, at Kommissionen ikke har fremlagt noget som helst forslag med henblik på at indføre nummerportabilitet inden for mobiltelefonsektoren.
Jeg fastholder, som ordføreren, også det nødvendige i, at nummeret for alarmkald, 112, kommer til at fungere i alle EU-lande. Jeg tror, at det er meget bedre at realisere et borgernes EU via praktiske tiltag som dette end ved en lang række oppustede erklæringer.
Betænkning af K. Collins ( A4-0181/98)
Deprez
Når man ser på den indviklede titel på forslaget til Rådets forordning, som vi har fået tilsendt, er det nyttigt at minde om, at formålet med den tekst, vi skal udtale os om nu, er at angive tydeligt, hvilke produkter der på basis af soja eller genetisk ændret majs skal mærkes som sådanne og i det pågældende tilfælde meget præcist at angive, hvordan det skal ske.
I mine øjne er det afgørende, at vi i dag indtager en fast holdning til fordel for en klar ordlyd for disse produkter, for så vidt som forordningen sandsynligvis kommer til at fungere som reference for præcise foranstaltninger, der også har været ventet gennem lang tid, for mærkning af nye fødevarer og ingredienser. Vi kan ikke slække på overvågningen nu, hvor vi ved, hvor stor en indsats vi har måttet yde for at få vedtaget princippet om en ekstra, særlig mærkning så fuldstændigt som mulig i forbindelse med vedtagelsen af novel food -forordningen.
Jeg vil derfor kraftigt støtte de foreslåede ændringer, som sigter mod at styrke, at forbrugeren får en velbegrundet mærkning, og at der gøres rede for indholdet. Jeg vil især støtte: udformningen af en bedre videnskabelig evaluering af tilstedeværelsen af genetisk ændrede organismer, fjernelsen af mærkninger af typen »kan indeholde« til fordel for et klart »indeholder et produkt med genetisk ændrede organismer«, samt muligheden for, hvis det skulle være nødvendigt, en sammentrængt mærkning »genetisk ændret«, der har den fordel ikke at være alt for lang og kompleks, men dog tilstrækkelig klar.

Ford
Jeg stemmer for denne betænkning, som vil gøre det obligatorisk at mærke visse levnedsmidler, der indeholder genetisk modificerede organismer (GMO). Jeg ville gerne have haft, at den var gået et skridt videre. Men jeg vil gerne slå fast, at som videnskabsmand er det min vurdering, at GMO'er er sikre til menneskeligt konsum. Men som det desværre har vist sig i mange tilfælde, er videnskaben og videnskabsmænd ikke ufejlbarlige. Jeg ønsker, at fællesskabslovgivningen giver de forbrugere, der vurderer dette anderledes end mig, mulighed for at vælge rundt om i Europas butikker og supermarkeder. Derfor er det nødvendigt med mærkning, idet man ikke forbyder GMO'er, men bevarer den enkeltes ret til at vælge.

Kirsten Jensen, Blak og Iversen
De danske socialdemokrater støtter ikke betænkningen, fordi den forringer mærkningen af GMO. Ved at fjerne muligheden for at mærke fødevarerne med ordlyden: «Kan indeholde« svigtes forbrugernes ønske om oplysning. Det er oprindelig Europa-Parlamentets forslag, at der netop i tvivlstilfælde skal mærkes. Herved bliver de forbrugere, der virkelig ikke ønsker GMO-fødevarer, sikret et reelt valg.
Betænkning af Tindemans (A4-0171/98)
Schroedter
Fru formand, jeg afgiver denne stemmeerklæring på vegne af vores Gruppe De Grønne i EuropaParlamentet. Den vedrører en betænkning, der vel har medført centrale ændringer af politikken i dette parlament. De grønne hører imidlertid til dem, der ligesom andre grupper heller ikke finder det nødvendigt at være væbnet til tænderne for at realisere et demokratisk, økologisk og socialt samlet Europa. For så vidt fordømmer vi, at man til trods for de massive protester fra et mindretal i dette parlament under ratificeringsprocessen vedrørende Amsterdam og til trods for det forhold, at neutrale stater er medlemmer af Den Europæiske Union, har sat en sådan betænkning på dagsordenen. Det betyder nemlig, at dette initiativ fra Europa-Parlamentets side foregriber noget, der går langt videre end Amsterdam-traktaten, og dermed i høj grad griber forstyrrende ind i ratificeringsprocessen i de neutrale stater og frem for alt slet ikke går ind for europæiske borgeres beslutningsfrihed. Derfor har vi ikke fået noget mandat fra borgerne.
Der er en graverende ændring i hele virvaret. Til slut fremgik det ikke tydeligt, at betegnelsen for vores udvalg »Underudvalg om Sikkerhed og Nedrustning« blev ændret til »Underudvalg om Sikkerhed og Forsvar«. Også dette går langt ud over Amsterdam-traktaten. Jeg protesterer på vegne af De Grønne massivt mod forsøgene på at ændre procedurerne i den Europæiske Union ved hjælp af initiativer, og det stik imod de europæiske borgeres vilje!

Ahlqvist, Andersson, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Udenrigs- og sikkerhedspolitik består af forskellige komponenter: udenrigspolitik, bistand, handel, freds- og konfliktløsning, nedrustningspolitik, flygtningepolitik og militært forsvar. Sikkerhedspolitik er således ikke det samme som militært forsvar.
I et moderne sikkerhedsperspektiv står menneskets sikkerhed i centrum. Truslen mod mennesket kan være alt fra miljøkatastrofer til social udelukkelse. Konflikter mellem stater bliver stadig mere usædvanligt. I stedet bliver det stadig mere almindeligt med interne nationale konflikter. Disse konflikter skyldes især sociale modsætninger med etniske og/eller religiøse fortegn. Sådanne konflikter kan ikke løses med militære metoder.
Mange af EU's lande accepterer ikke et fælles forsvar. I Sverige siger 70 % af folket nej til det.
Realiseringen af et fælles forsvar er i lang til fremover fjernet fra dagsordenen i og med Amsterdam-traktaten. Parlamentet har ikke beslutningsret om et fælles forsvar. Der kræves et enigt Ministerråd for at beslutte om dette. Vi kan ikke støtte betænkningen.

Crampton
Jeg stemte imod denne betænkning, selvom jeg ønsker, at EU bevæger sig i retning af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik som led i det føderale Europa, men jeg kan ikke støtte, at grundlaget for denne politik bliver et atomforsvar. De britiske og franske atomvåben bør afvikles i overensstemmelse med artikel 6 i ikkespredningsaftalen og i henhold til Den Internationale Domstols afgørelse fra 1996. Derefter kan vi udvikle en fælles forsvarspolitik.

Cushnahan
Jeg støtter udviklingen af en fælles forsvarspolitik i EU. Jeg betragter det som et uundværligt led i den europæiske integration. Derfor støtter jeg fuldt og helt forslagene i Tindemans-betænkningen.
Men jeg vil gerne imødegå fr. McKennas bemærkninger under hendes bidrag til forhandlingen. Hun hævdede endnu en gang fejlagtigt, at der gennem Amsterdam-traktaten indføres en europæisk forsvarspolitik, hvilket undergraver den irske neutralitet.
Det er ikke tilfældet. Amsterdam-traktaten respekterer specifikt de enkelte medlemsstaters nuværende forsvars- og sikkerhedspolitik. Traktaten indeholder en specifik forpligtelse til at respektere den irske neutralitet.
En EU-forsvarspolitik kan kun indføres, hvis Ministerrådet vedtager det enstemmigt på et rådsmøde en gang i fremtiden. Det vil endvidere kræve ændringer af EU-traktaterne og vil derfor skulle til folkeafstemning i Irland. Hun burde afstå fra at fremsætte sådanne fejlagtige påstande, som hun og hendes kolleger har gjort ved alle folkeafstemninger i Irland. At de konstant har vist sig at være ubegrundede, hindrer desværre ikke, at de bliver gentaget.
Jeg vil også tage afstand fra hendes personlige bemærkninger om hr. Tindemans. De er voldsomme, aggressive og ubetænksomme. Hr. Tindemans er Den Europæiske Unions åndelige fader, og ingen her i Parlamentet har gjort mere end han for at skabe varig fred og forsoning i Europa. Fr. McKenna og hendes kolleger ville stå sig ved at følge hans eksempel frem for at kritisere ham.

Deprez
Det jugoslaviske drama har vist, i hvor høj grad Den Europæiske Union, der er ude af stand til at udøve autoritet ved sine egne grænser, forbliver en politisk dværg og, hvad angår EU's egen sikkerhed, fortsætter med at være afhængig af USA som allieret. Efter Maastricht-traktaten og endda efter Amsterdam-traktaten befinder både udenrigspolitikken og den fælles sikkerhedspolitik sig stadig på fosterstadiet. Den seneste golfkrise viste endnu en gang EU's medlemsstater tale og optræde splittet og endda selvmodsigende, og det er blot det sidste eksempel.
Forsvaret af EU er ikke i bedre form. Men hvordan skulle det også være det, når en forsvarspolitik kun har interesse og mening som et supplement til en udenrigspolitik, der er værdig til at bære dette navn?
Netop her, efter vi har vedtaget euroen, der bekræfter sin position som den førende kommercielle kraft i verden, går Den Europæiske Union alt for langsomt fremad, når det gælder en reel udenrigspolitik og en fælles sikkerhedspolitik. Det er rigtigt, at Amsterdam-traktaten har givet mulighed for visse fremskridt på området. Desværre dog ikke uden at blive overskygget af nationalisme og selvmodsigende interesser fra visse medlemsstater, som endnu ikke på dette område har hverken dogmer eller et fælles program.
Hvor lang tid endnu vil det tage, før visse medlemsstater forstår, at deres meninger vil blive bedre hørt, deres interesser bedre forsvaret og deres bidrag til at etablere fred og demokrati i verden mere effektivt, hvis de ville tale med én kraftig stemme i Den Europæiske Unions navn, føre en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og råde over bevæbnede, integrerede styrker, der kunne støtte deres diplomati?
I den forbindelse må vi derfor med vores ordfører konstatere, at Vestunionen her lige før sin halvtredsårs fødselsdag og i mange år fremover stadig væk vil skulle spille en rolle som bindeled for at skabe større integration i udviklingen af Den Europæiske Union. Jeg er enig med ordføreren i, at der på dette stadium ikke er andre muligheder, hvis man ønsker fremskridt hen imod at skabe en politik for et fælles forsvar end at udvikle fælles programmer og konkrete foranstaltninger for et samarbejde, der så godt som muligt udnytter alle de muligheder, traktaterne tilbyder.

Donner, Paasilinna, Myller og Paasio
Tindemans-betænkningen afspejler i sin vedtagne form i det mindste til dels koldkrigs-holdninger. I lyset af Amsterdam-traktaten og de fire alliancefri lande er det udtryk for ønsketænkning at tale om at integrere WEU i Unionen. Finland er i øjeblikket den eneste medlemsstat, der har en fælles grænse med Rusland. Vi opfatter ikke Rusland som en fjende, og vi håber, at båndene mellem Unionen og Rusland vil blive styrket, således at vi kan skabe et endnu større område med fred, stabilitet og fremgang.
Vi mener ikke, at militære midler er det bedste svar på de problemer, vi står over for i Unionens umiddelbare omgivelser. Dette var tankegangen bag det finsk-svenske initiativ med at få Petersberg-opgaver ind under Unionen. Tindemansbetænkningen er ikke baseret på klarsyn med hensyn til de europæiske forsvars- og sikkerhedsbehov. Derfor var vi nødt til at stemme imod betænkningen.

Kirsten Jensen, Blak og Iversen
De danske socialdemokrater har valgt at stemme imod betænkningen. Tindemans-betænkningen ser i sit udgangspunkt EU som en militærmagt og går i sine anbefalinger endnu længere i bestræbelserne for at gøre EU til den normbærende regionale supermagt.
Betænkningen konkluderer, at Unionens initiativer i forhold til opståede problemer i bl.a. Mellemøsten og Balkan har været for svage, at de blev sat for sent ind, og at Europa-Parlamentets naturlige rolle som ansvarsbærende medspiller ikke har været lige så evident for Kommissionen og Ministerrådet. Dette kan vi som socialdemokrater ikke være uenige i. Men betænkningens løsning af dette problem foreslås gjort ved bl.a. en hurtig integrering af Vestunionen i EU. Et EU som potentiel militær supermagt er et skridt i den forkerte retning for et helt og fredeligt Europa.
Betænkningen opstiller yderligere en række punkter, der ville fremskynde integrationen af WEU i EU og styrke den fælles forsvarsprofil, Tindemans så stærkt efterlyser. Ordføreren har dog ingen løsning på de forklaringsproblemer, EU vil få over for de nabolande, der vil have problemer med et EU, der opruster militært. Ligesom en fælles forsvarspolitik i yderste konsekvens vil betyde, at de franske og britiske atomslagstyrker skal lægges ind under Fællesskabets jurisdiktion. Derfor har vi - og med os andre i den socialdemokratiske gruppe - valgt at stemme imod betænkningen. En fælles europæisk sikkerhedsidentitet eksisterer allerede i form af NATO og OSCE. Europa har ikke behov for en ny.

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V)
Vi har stemt nej til Tindemans-betænkningen, da den indebærer et betydeligt skridt i retning mod at militarisere EU, hvilket desværre bekræfter den bekymring, som mange af os allerede længe har udtrykt over EU-samarbejdets indretning. Ved Tindemans-betænkningen støtter Europa-Parlamentet opfattelsen, at EU skal udvikles til en militær supermagt med hovedsagelig samme målsætninger, som de fleste af historiens supermagter, nemlig at ensidigt forsvare sine egne interesser, inklusive forsyningsinteresser, med våben i hånd. Betænkningen betyder også, at man mener, at EU skal have ret til at optræde som en slags »verdenspoliti« og efter eget forgodtbefindende militært intervenere i andre landes anliggender.
Vi er tilhængere af en international retsordning, som også kan omfatte fredsindsatser af militær karakter af den type, som FN og OSCE allerede længe har beskæftiget sig med. Vi kan også tænke os forskellige former for forstærkning inden for rammerne af FN-traktaten, af FN's og OSCE's rolle i denne sammenhæng. Derimod modsætter vi os, at enkelte supermagter eller regionale blokke uden for FN's rammer på egen hånd giver sig i kast med militære interventioner, hvilket Tindemansbetænkningen desværre åbner op for.
Det er også åbenlyst, at Tindemans-betænkningens sikkerhedspolitiske grundsyn på længere sigt ikke giver plads til alliancefrihed af svensk model inden for EU's rammer. Også dette er desværre en bekræftelse af bekymringer, som vi tidligere har givet udtryk for.
Endelig vil vi påpege det bemærkelsesværdige ved, at den svenske version af Tindemans-betænkningens titel oversætter defence policy med sikkerhedspolitik, hvilket er en så alvorlig forvrængning, at det giver et direkte vildledende billede af, hvad Tindemans-betænkningen faktisk handler om.
Fælles beslutning om Euro-Middelhavssamarbejdet
Caudron
Behøver jeg sige det igen? Middelhavet er for os et indre farvand.
Vores relationer, og kvaliteten af disse, med alle de lande, der ligger ud til dets kyst, er vigtige, både for dem og for os!
Dette peger hen imod partnerskaber og frivillige aktiviteter i respekt for hinandens forskelligheder, bindinger og historiske baggrund...
For nogle år siden blev fremgangsmåden forbedret med - ikke desto mindre med alt for mange forsinkelser - en »blanding af arterne«, undertiden med en følelse af bedreværd fra vores side og ikke uden visse »anstrøg« af neokolonialisme.
Der er ingen, der, når det drejer sig Algeriet, Marokko eller Mellemøsten, har fundet »den endegyldige sandhed«.
Alle er naturligvis enige om at sige, at det er nødvendigt at eliminere terrorismen, fuldende demokratiseringen og genstarte fredsprocessen.
Vi kan have vores ideér og forslag og forsvare dem ildhu, men vi skal også sørge for at lytte til dem, der har kontakt til disse alvorlige og dramatiske problemer.
Ingen overdreven tolerance, ingen fornægtelse og ingen foregivelse af bedreværd, sådan skal vores retningslinjer være i EU!
Og vi skal heller ikke glemme at kræve, at EU's medlemsstater hurtigt ratificerer de indgåede aftaler, stiller de nødvendige midler til rådighed og hjælper landene i Syd ved at åbne vores markeder. Men vi skal også kræve, at vores politiske vægt anerkendes i en fælles søgen efter løsninger.
Jeg tror, vi kan gøre det med succes, men udelukkende hvis vi forstår at udnytte vores politiske virkemidler.

Cellai
Euro-Middelhavssamarbejdet, som blev lanceret på Barcelona-konferencen i november 1995, er et positivt og stabiliserende element, der er af betydning for den økonomiske udvikling i hele regionen.
For EU drejer det sig faktisk om at fremme væksten og reducere arbejdsløsheden i regionen samt at begrænse udvandringen for på den måde at bidrage til stabilitet og sikkerhed i Middelhavslandene.
Denne strategi har således positiv indvirkning på den europæiske sikkerhed. Europa er i færd med at opdage noget basalt: En ecu investeret i Asien skaber engagement, rigdom og sikkerhed i Asien, mens en ecu investeret i Middelhavet skaber sikkerhed for hele Europa.
Derfor skal Kommissionen hurtigst muligt genoptage det decentraliserede samarbejde, som i for lang tid har været lammet.
Hvornår har Kommissionen til hensigt at tage MED-programmerne i anvendelse igen?
Disse programmer fungerer ikke via de nationale regeringer, men takket være et decentraliseret, flersidet samarbejde på regionalt og lokalt niveau. De er med andre ord meget vigtige, fordi de muliggør dannelsen af direkte forbindelser mellem mennesker, mellem grupper og mellem organisationer med samme interesser og samme formål både for EU og for samarbejdsparterne i Middelhavsområdet.
Den økonomiske udvikling kan således intensiveres via dannelsen af en klasse af ledere og entreprenører, som repræsenterer de forskellige samfundslag og ikke kun elitære holdninger.
Dette vil være et gode ikke kun for Middelhavsområdet, men for hele Europa.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for det fælles beslutningsforslag om Euro-Middelhavsaftalerne. Dette har vi gjort ud fra en betragtning om, at det er vigtigt at støtte EU's projekter i dette område. Vi skal være med til at sikre en fredelig udvikling i de lande, der grænser op til Middelhavet, både hvad angår handel, demokrati og menneskerettigheder.
En mangel i det fælles beslutningsforslag er, at der ikke bliver lagt tilstrækkelig vægt på menneskerettighederne. De danske socialdemokrater vil opfordre Kommissionen til snarest muligt at fremlægge et forslag til en strategi for, hvordan overholdelsen af menneskerettighederne kan fremmes i Middelhavsområdet. Yderligere er det vigtigt for de danske socialdemokrater, at der bliver lagt pres på Kommissionen for at øge bevillingerne til fremme af overholdelsen af menneskerettighederne i området. Det er ikke nok, at der er afsat ECU 9 millioner til sådanne initiativer. Midlerne skal være af en sådan størrelsesorden, at aktiviteterne kan udvides, og at programmerne kan blive mere omfattende.

Müller
Hr. formand, mine damer og herrer, med al respekt for Kommissionens anstrengelser for at få MEDA-programmet og MED-MEDA-programmerne sat i gang, så må jeg dog på vegne af min gruppe komme ind på et specifikt kritikpunkt.
MED-programmerne er blevet standset af kommissær Marín, selvom de ikke var udsat for nogen specifik kritik, men udelukkende for at reagere på de mange uheldige forhold. På denne måde blev gode projekter straffet for et svigt fra Kommissionens side. Denne fremgangsmåde er særdeles upolitisk og et udtryk for kommissærens hjælpeløshed. Hans intervention i debatten i går var da beklageligvis også en stor omgang jamren.
Jeg vil derfor bede Kommissionen om i fremtiden at undlade en sådan adfærd i lignende sager. At standse gode programmer kan desværre ikke kompensere for en dårlig programudførelse; tværtimod, skaden bliver bare endnu større. Jeg kan blot håbe, at Kommissionen nu vil sætte yderligere skub i udførelsen af MED-programmerne.

Wolf
Middelhavet er, som det siges, «mere end et hav«. Europa er på mindst tre måder knyttet til hele Middelhavsområdet, inklusive det gamle »Pontos Euxenios«: Økonomisk i kraft af handelen i begge retninger, geografisk på grund af det tilhørsforhold, der gælder for Middelhavsområdets nordlige del, som overvejende består af medlemslande i den Europæiske Union, men frem for alt historisk i kraft af en lang historie med interaktion og interdependens, hvor Vesteuropa længe har spillet rollen som den »fattige slægtning«, før det fra og med renæssancen formulerede et »krav om enerepræsentation« og i det 19. århundrede opnåede en dominerende stilling med koloniale og halvkoloniale fremgangsmåder. Rivaliteterne mellem de europæiske stormagter har bidraget væsentligt til ødelæggelsen af de politiske og sociale strukturer i områderne ved den sydlige og østlige del af Middelhavet (samt i Sortehavsområdet). Endelig har forbrydelserne i forbindelse med det af Hitler-Tyskland bedrevne holocaust i afgørende grad bidraget til, at Israel og Palæstina er blevet belastet med en næsten uløselig eksistenskamp.
Den Europæiske Union kan ikke trække sig tilbage til en rolle som iagttager i Middelhavsområdet. Lige så lidt kan den tillade sig at vælge en let løsning ved at begrænse sig til at ordne de »små problemer« for at overlade de »mere alvorlige« til USA. Dette er ikke et forsvar for enegang, men for at man i åbent samarbejde og diskussion også virkelig skal gøre, hvad man har pligt til.
Fælles beslutning om Kosovo
Habsburg-Lothringen
Fru formand, jeg vil gerne fremhæve, at jeg i høj grad har stemt for Kosovobetænkningen, selvom den måde, hvorpå diskussionen er blevet ført, har irriteret mig særdeles meget. Jeg tror ikke, at der er mening i at gennemføre sådan en diskussion, når repræsentanterne for Rådet og Kommissionen ikke er til stede, og disse var til dels netop ikke længere til stede om aftenen.
Jeg tror også, at det var lidt svært, fordi Rådet og Kommissionen åbenbart ikke har kendskab til den seneste udvikling på dette område, for de kom ikke ind på den. Den måde, hvorpå udsættelsen skete, altså ved at den sikkert vigtige og interessante diskussion om Indien blev foretrukket, må nok mindst betegnes som tvivlsom.
Alligevel er jeg overbevist om, at man må fortsætte en mere intensiv diskussion i denne retning, og at man i den forbindelse ikke må tabe den virkelige skyldige af syne, som altså sidder i Beograd og ikke i Pristina. Milosevic har i 1989 på forfatningsstridig vis ophævet Kosovos autonomi, og han er uden tvivl også skyldig i de forbrydelser mod menneskeheden, som nu begås i Kosovo, og han hører derfor efter min opfattelse ikke hjemme ved forhandlingsbordet, men for Domstolen i Haag.

Eriksson og Svensson
Vi har afholdt os fra at stemme vedrørende beslutningen om Kosovo. At vi ikke kan stemme for beslutningen skyldes punkt 6, i hvilket der rettes en opfordring til FN's sikkerhedsråd, OSCE, NATO og Vestunionen om at iværksætte alle nødvendige foranstaltninger for at forhindre, at konflikten breder sig. Vi mener, at denne opfordring kun skal rettes til FN's sikkerhedsråd og OSCE, som ud fra en politisk analyse træffer beslutning om foranstaltninger. Løsningen af konflikten i Kosovo er ikke et militært anliggende, men et politisk og diplomatisk anliggende. Vi mener dog, at beslutningen i øvrigt udgør en rigtig analyse af den aktuelle politiske situation.

Müller
I vores resolutioner fremhæver vi igen og igen nødvendigheden af at støtte de demokratiske kræfter i Kosovo. Desto mere beklageligt er det, at der i år, så vidt jeg er informeret, i forbindelse med PHARE-programmet for demokrati ikke er ydet støtte til et eneste projekt. Jeg vil derfor på vegne af min gruppe spørge Kommissionen, hvad den inden for rammerne af demokratiprogrammet i den allernærmeste fremtid påtænker at organisere for det civile samfund i Kosovo?
Hvis Kommissionen har brug for relevante forslag, er vores gruppe i stand til straks at fremsætte disse.
Betænkning af Caudron (A4-0138/98)
Deprez
Betænkningen af Caudron fremhæver med god grund kvaliteten i det arbejdsdokument, der er udarbejdet af Kommissionens tjenestegrene om »Den europæiske industris konkurrenceevne«. Et sådant dokument bør helt sikkert udføres jævnligt. Man bør hver gang anvende de samme referencekriterier og det samme analyseapparat, så man får et brugbart instrument for industriens udvikling i EU og for, hvor effektive de gennemførte foranstaltninger for at hjælpe den reelt har været.
Betænkningen, der sætter spørgsmålstegn ved en række idéer, der er anerkendte omkring tilbagegangen og så ofte afvist af EU's industri, opstiller en kortfattet oversigt over dennes kvaliteter og svagheder. Virksomhederne er stadig for nationalt orienterede og opsplittede, skattepolitikken er ikke tilpasset, enhedsmarkedet lever reelt endnu ikke op til sit navn, arbejdsmarkedet fungerer alt for stift, og det administrative miljø er for tungt. Betænkningen sætter endvidere vores eget ansvar i relief på dette område.
Vedtagelsen af euroen, hvis ikrafttræden uden tvivl vil være et ekstra plus for EU's virksomheder, der endeligt bliver fri for de store administrative og økonomiske byrder ved omvekslingen, vil medvirke til at forbedre deres økonomiske miljø. Det er nu op til os igen at sætte gang i investeringerne - både de offentlige og de private, som vi har forsømt for meget i det årti, der nu er ved at slutte - og realisere hvidbogen fra 1993 om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse, især på det økonomiske område og ved hjælp til finansiering af infrastrukturer, transport og telekommunikation. Vi bliver også nødt til at gennemføre en koordination og harmonisering af skattepolitikken.
Det er nemlig reelt uomgængeligt, at medlemsstaterne sørger for at blive i stand til at undgå den ukontrollerede konkurrence på skatteområdet og omlægge beskatningen til fordel for virksomhederne ved at lette de afgifter, der tynger på arbejdskraften. For at ruste vores virksomheder bedre til at kunne klare udfordringerne, når markederne åbnes, og vareudvekslingen globaliseres, bør vi hurtigst muligt vedtage statutten for en EU-virksomhed. På linje med ordføreren mener jeg, at en sådan godkendelse reelt vil bidrage til at markere en positiv indstilling, idet vi understreger den europæiske dimension for virksomhederne.
Det er derfor uden tøven, jeg stemmer for den betænkning, vi har fået forelagt.

Kirsten Jensen og Blak
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt for betænkningen af Caudron om den europæiske industris konkurrenceevne. Vi finder, at betænkningen indeholder flere gode betragtninger om, hvordan man sikrer, at den europæiske industri bliver mere konkurrencedygtig.
Vi kan imidlertid ikke støtte ordførerens synspunkt, at alle lande bør have en lige belastning af deres virksomheder, hvad angår miljøkrav. I overensstemmelse med traktatens artikel 100 A, stk. 4, skal det enkelte medlemsland have mulighed for at opretholde den miljølovgivning, som medlemslandet måtte finde nødvendig af hensyn til bæredygtighed, sundhed og velfærd, og miljøpolitikken vil i stigende grad fremover blive baseret på artikel 130, som betyder, at landene kan bygge oven på EU's mindsteregler. Vi er også imod ordførerens holdning om harmonisering af skattepolitikken (punkt 15). Vi tager kraftigt afstand fra enhver form for harmonisering af indkomstskat.
Betænkning af E. Mann (A4-0173/98)
Cushnahan
Fru formand, i lyset af den kraftige stigning inden for elektronisk handel i hele Europa støtter jeg ordførerens forslag om, at det skal reguleres på internationalt plan gennem Verdenshandelsorganisationen. Det er ligeledes meget vigtigt, at den elektroniske handel underkastes de strengeste forbrugerstandarder. Forbrugerne må beskyttes mod køb af defekte eller farlige produkter.
Jeg har bemærket ordførerens forslag om, at Kommissionen bør undersøge, hvorvidt det er muligt at beskatte salg via Internet. Jeg vil imidlertid gerne understrege, at en sådan beslutning ikke blot bør træffes for at afholde EU's forbrugere fra at købe billigere varer ved at beskatte dem. Vores energi bør snarere bruges på at sikre lavere og mere gennemsigtige priser inden for selve EU, således at ikke-EU-produkter ikke længere er et attraktivt alternativ. Forhåbentlig vil indførelsen af den fælles mønt udgøre et betydeligt bidrag hertil. Men harmoniseringen af momssatserne og andre satser spiller også en vigtig rolle.
Betænkning af Herman (A4-0117/98)
Berthu
Fru formand, Hermans betænkning om forbedring af institutionernes funktionsmåde uden traktatændringer vidner om et højst forbløffende udgangspunkt, som jeg beklager, man ikke reagerer imod her i denne sal.
Om betænkningens hovedemne, kontrollen med Den Økonomiske og Monetære Union, fortæller man os fromt, at den svage demokratiske kontrol er utålelig, at man godt vidste det fra starten, men at forhandlerne af Maastricht-traktaten ikke ville påtage sig deres ansvar, og at man i Amsterdam heller ikke ville gøre noget af frygt for igen at skulle åbne Pandoras æske.
Eller med andre ord for at undgå at fremkalde en ny debat ville det være bedre at tolerere en situation, man ikke kunne forsvare. Resultatet i dag, lige før enhedsvalutaen skal træde i kraft, er, at alle er utrygge ved den manglende demokratiske kontrol, og Parlamentet er reduceret til lynhurtigt at skulle opfinde sekundære tiltag for at få borgerne til at tro, at de har noget at skulle have sagt.
Hermans betænkning foreslår især at gennemføre reformer gennem interinstitutionelle aftaler mellem Kommissionen, Rådet og Europa-Parlamentet. Sådanne aftaler har på ingen måde værdi som en traktat, men gør det muligt for de, der går ind for integration, at blive enige om gradvist at udvide Europa-Parlamentets beføjelser, så man skaber en situation, der senere kan præsenteres som et etableret faktum.
Vi er helt klart uenige i et sådant udgangspunkt. Hermans betænkning gør ikke andet end i fuldt dagslys at udstille den permanente manipulation, der har fundet sted gennem de seneste år, og som har til formål at stille sig tilfreds med brudstykker af diskussionen, konstant at udskyde en komplet debat og at forhindre befolkningerne i at udtale sig på et sagligt grundlag om processen frem mod en monetær sammensmeltning. Er det nødvendigt med ekstra tiltag for denne økonomiske forening, så lad os diskutere dem og sætte dem åbenlyst til afstemning i hele EU.

Ahlqvist og Wibe
Vi kan ikke stemme for denne betænkning, da den har den indstilling, at det er Europa-Parlamentet, der skal være vejen til at opnå demokratisk kontrol med Den Europæiske Centralbank og andre politiske fagområder. I grunden indebærer dette en svækkelse af de nationale parlamenter. De nationale parlamenter har i mange medlemsstater dobbelt så stor demokratisk legitimitet som Europa-Parlamentet. Valgdeltagelsen ved de forskellige valg rundt omkring i EU's medlemsstater taler deres tydelige sprog.
For at få det demokratiske ansvar til at fungere bedre i EU er det bedre, at Europa-Parlamentets medlemmer udpeges af de nationale parlamenter. Det er omkring valgene til de nationale parlamenter, den demokratiske politiske debat sker i dagens Europa.

Deprez
Europa-Parlamentet har siden det første direkte valg i 1979 virkelig været en udløber af og repræsentant for Unionens befolkninger. Vi er optaget af at udligne det demokratiske underskud i EU's institutioner, og vi har konstant ambitioner om at udstyre vores forsamling med de egenskaber, der hører til i et ægte parlament i en demokratisk retsstat. Med regeringskonferencer, der reviderer traktaterne, går samarbejdet i EU lidt efter lidt i den retning. Vi må i øvrigt konstatere, at både Maastricht- og Amsterdamteksterne helt klart går i den rigtige retning, men at de ikke desto mindre stadig er meget utilstrækkelige på området.
EU's befolkninger er utålmodige. Nogle af dem - der er desperate efter at få en bedre gennemsigtighed og en større demokratisk kontrol med, hvordan EU's institutioner fungerer, idet de alt for ofte opfattes som et teknokratisk maskineri, der er ufølsomt over for folks legitime forventninger - føler sig nu fristet til at lukke sig inde i sig selv. Her lige efter det ekstraordinære rådsmøde i Bruxelles og vedtagelsen af enhedsvalutaen kommer den betænkning, vi behandler i dag, på det rette tidspunkt, og den foreslår en række tiltag, der, selvom de kun er foreløbige, dog bringer en midlertidig og nødvendig mildning af det stadigt vedholdende demokratiske underskud.
Mens vi venter på en ny og nødvendig regeringskonference, bliver vi nødt til at indgå interinstitutionelle samarbejdsaftaler på de kompetenceområder, hvor den kontrol, der er forsvundet fra de nationale parlamenter, ikke er blevet erstattet af en tilsvarende kontrol i Europa-Parlamentet.
Det må jo være klart for enhver, at Unionens befolkninger ikke vil acceptere, at deres EU-folkevalgte mister en reel kontrol med temaer så vigtige som Den Økonomiske og Monetære Union, vækst- og stabilitetspagten eller den eksterne økonomiske politik, hvor enhver ved, hvilken virkning det har eller vil have for dem på beskæftigelsen og det sociale område i medlemsstaterne.
Ved at iværksætte de forskellige forslag til interinstitutionelle aftaler, der indgår i den aktuelle beslutning, vil EU's institutioner bidrage i væsentlig grad til at reducere den mangel på forståelse, der adskiller mange af vores medborgere fra det samarbejde i EU, som mange af dem dog alligevel kalder på og ønsker.

Kirsten Jensen og Blak
De danske socialdemokrater undlader at stemme for betænkningen af Herman, selvom det er vigtigt, at man løbende overvejer, hvordan EU's virke kan gøres mere åbent og mere demokratisk uden traktatændringer. Og det er korrekt at pege på interinstitutionelle aftaler som et vigtigt middel til at opnå dette mål.
Betænkningen indeholder flere gode forslag. Vi støtter idéerne om mere åbenhed og demokratisk kontrol med Den Europæiske Centralbank og den økonomiske politik inden for eurozonen i almindelighed. Selvom Danmark har et retligt bindende forbehold over for deltagelse i ØMU'ens tredje fase, så har vi stor interesse i, at det, der besluttes på disse områder, bliver besluttet så åbent og demokratisk som muligt.
Betænkningens punkt 6 indeholder imidlertid en formulering, der kan tolkes, som om de kompromiser på beskæftigelsesområdet, som blev indgået i Amsterdam og Luxembourg, mangler konkret indhold. Det er ikke vores opfattelse. De nævnte kompromiser er vigtige bidrag til styrkelse af beskæftigelsespolitikken i Europa, og resultaterne er allerede så småt begyndt at vise sig.
Vi vil derudover gerne understrege, at vi ikke kan tilslutte os idéen om Europa-Parlamentets indblanding i den sociale dialog. Den sociale dialog skal støttes og udbygges, og det gøres efter vores mening bedst ved at give de sociale partnere frihed til selv at forhandle sig til rette med hinanden.

Lindqvist
For at styrke demokratiet, forbedre åbenheden, forøge den folkelige deltagelse og dermed reducere kritikken mod EU kræves der en reformering fra grunden. Dette opnås ikke med denne betænkning.
De nationale parlamenters magt skal forøges, både når det gælder forslag, løbende arbejde og kontrol. Også Rådets magt skal forøges. Kommissionens magt skal derimod kraftigt reduceres. Dens eneret til at fremlægge forslag er fuldstændig uacceptabel. Det er, som hvis kun kommunekontoret havde ret til at fremlægge forslag i kommunerne - en absurd tanke.
Europa-Parlamentets magt skal ikke forøges, da det fører i retning mod et føderalt system. Europa-Parlamentets arbejdsmåde skal dog forbedres i retning mod mere kontakt med offentligheden, mindre tid i Bruxelles, mere tid i hjemlandet, mere direkte kontakt med de nationale parlamenter, flere principspørgsmål og mere koncentration om de store politiske spørgsmål og væk med alle detaljespørgsmålene.
Det udemokratiske system med fordeling af taletid via gruppelederne må afskaffes. Der må skabes en mere demokratisk model, som giver alle parlamentsmedlemmer mulighed for at tale om spørgsmål, de er engageret i. Taletiden skal også tilpasses til sagernes vægt. At bruge to uger på detaljespørgsmål, men to en halv time på det vigtigste spørgsmål i hele mandatperioden, ØMU-debatten, er et eksempel på den nuværende ubalance.

Verwaerde
Jeg vil gerne takke vores kollega, Fernand Herman, for den initiativbetænkning, han har udarbejdet om, hvordan man kan forbedre funktionen af Fællesskabets institutioner uden at ændre traktaten.
Det demokratiske underskud, som EU's institutioner generelt lider af, og de løsninger, der kan anvendes, er fremstillet meget klart i betænkningen.
Jeg er fuldstændig enig med ordføreren i, at de væsentligste institutionelle forbedringer mere har været resultatet af en etableret praksis, dels på grundlag af interinstitutionelle aftaler, dels på grund af EF-Domstolens retspraksis og endelig på grund af en udstrakt udnyttelse af de eksisterende procedurer, end det har været resultatet af formelle traktatændringer.
Europa-Parlamentet bør styrkes hurtigst muligt på følgende to områder: den sociale politik, hvilket især er vigtigt set ud fra EU-borgernes synspunkt, og Den Økonomiske og Monetære Union. Jeg vil fastholde problemet med det demokratiske ansvar på det økonomiske og monetære område, hvor Europa-Parlamentet ifølge traktaterne formelt ikke spiller nogen som helst rolle.
Men man skal dog ikke af den grund se bort fra den fælles handelspolitik, de internationale aftaler og konkurrencepolitikken. I fremtiden vil det endda være passende at udvide vores overvejelser til også at gælde udenrigspolitikken og samarbejde inden for politi og retsvæsen.
Vores ordfører går meget stærkt ind for en interinstitutionel aftale, og jeg er fuldt ud enig med ham.
(Mødet udsat kl. 13.27 og genoptaget kl. 15)

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0498/98 af Günther med flere for PPE-gruppen situationen i Sudan; -B4-0506/98 af Telkämper og Aelvoet for V-gruppen vedrørende situationen i Sudan; -B4-0523/98 af Vinci med flere for GUE/NGL-gruppen vedrørende den politiske situation i Sudan og den alvorlige menneskerettighedskrise i Sydsudan; -B4-0534/98 af Bertens og Fassa for ELDR-gruppen vedrørende situationen i Sudan; -B4-0539/98 af Hory med flere for ARE-gruppen vedrørende situationen i Sudan; -B4-0541/98 af Newens for PSE-gruppen vedrørende situationen i Sudan; -B4-0552/98 af Pasty og Andrews for UPE-gruppen vedrørende situationen i Sudan.
Günther
Fru formand, Sudan ligger midt i en zone, hvor det ofte kniber noget med stabiliteten. Tilsyneladende drejer det sig vel om en kamp mellem kulturer: På den ene side den muslimsk-arabiserede nordlige del og på den anden side den ikke-muslimske sydlige del. Derfor står den islamiske stat Iran bag Khartoum, hvilket Kina imidlertid også gør - vel snarest for at drille USA - mens de lande, der grænser op til Sudan, på den anden side nærer en vis frygt, da et forenet fundamentalistisk Sudan forekommer dem farligt, fordi den religiøse gnist så at sige kunne springe over på de muslimske befolkningsdele i nabostaterne.
Det håb, der knyttes til drøftelserne i Nairobi, består i, at der denne gang måske kan opnås et kompromis, og det fordi begge sider står svagt, for ved de fredsforhandlinger, der uden resultat blev udsat for et halvt år siden, havde man jo mere eller mindre allerede den samme plan liggende på bordet.
Man vil nu for en overgangsperiode enes om en løs føderation mellem nord og syd for så efter nogle år at lade en folkeafstemning afgøre, hvilken styreform der skal etableres. Det må imidlertid ses som et tegn på den Europæiske Unions og det øvrige internationale samfunds hjælpeløshed, når man nu er taknemmelig for, at man i det hele taget får lov til at hjælpe den nødlidende befolkning, som de, der styrer landet, jo egentlig burde være ansvarlige for!

Bertens
Fru formand, når De taler om Sudan, taler De om min familie. Mine to børn er født dernede, og jeg føler noget for det land. Derfor påvirker det mig for anden gang at se 400.000 mennesker tæt på hungersdøden, men det påvirker alle. Særligt når man ved, at årsagen er, at våbenstilstanden ikke iværksættes, ikke af regeringspartiet og slet ikke af modstandsbevægelsen i syden.
Unionen skal udøve maksimalt pres. Den skal overbevises om at genoptage fredsinitiativerne, og dem er der masser af. Alle pressionsmidler, mener jeg, er tilladt - 400 til 500.000 menneskeliv står på spil - inklusive blokering af IMF- og Verdensbankpenge. I mellemtiden må Unionen ikke svigte på den humanitære front. Derfor vil jeg takke kommissæren og i hvert fald Kommissionen for deres nylige ECHO-flyoperation med nødhjælp til en værdi af ECU 8, 8 millioner. Interessen for de hjælpeløse Sudanere må ikke svækkes.

Macartney
Fru formand, nogle gange, når vi stiller forslag til uopsættelige spørgsmål, siger folk: «Hvorfor haster det?« Der kan ikke herske nogen tvivl om, at det haster med en løsning på situationen i Sudan, selvom vi har drøftet den tragiske situation i dette land ved mange lejligheder.
Billeder på Europas tv-skærme er undertiden det, der skal til for at få folk til at reagere på menneskelige tragedier som den fortsatte krise i Sudan, og det er helt rigtigt, at vi vender tilbage til den.
Vi står imidlertid ikke alene, for ved Den Paritetiske Forsamling AVS-EØF på Mauritius for nylig var der til alles behagelige overraskelse et solidt flertal blandt landene i Afrika, Vestindien og Stillehavsområdet, som efter eget ønske stemte særskilt fra EU, for at fordømme Sudan.
Det er imidlertid ikke nok. Vi er nødt til at søge efter en langsigtet og varig løsning. Her er eksemplet fra Eritrea og Etiopien, hvor der herskede en tilsvarende situation for ikke så længe siden, meget lærerigt, og derfor bør vi hilse udsigterne til en folkeafstemning velkommen og styrke den sydlige del af landets ret til selvbestemmelse.

Newens
Fru formand, i de sidste 15 år menes en million mennesker at være dræbt i borgerkrigen mellem det nordlige og sydlige Sudan, og hundreder af tusinder trues nu af sult, som til dels skyldes en toårig tørkeperiode, men hovedsagelig den væbnede konflikt. I den hårdest ramte region, Bahr-al-Ghazal, melder man om, at styrker med støtte fra nord har brændt afgrøder og kornlagre, og både her og alle andre steder har man hindret udbringningen af nødhjælp, mens folk har spist deres sædekorn og blade og dør som fluer. I denne nådeløse konflikt har man totalt ignoreret menneskerettighederne, og det internationale samfund må intensivere sin indsats for at prøve at undgå en endnu større menneskelig tragedie end den allerede opståede.
Den sudanske regering har været kendt for en forfærdelig og brutal undertrykkelse i både nord og syd ud over de militære operationer: fængsling, tortur, henrettelser og brug af terrorisme mod både dens eget folk og nabolandene. Den sudanske regering har set stort på menneskerettighedsresolutionerne fra FN's Sikkerhedsråd. Under disse omstændigheder bør indstillingen af udviklingshjælp opretholdes, men ikke af humanitær hjælp.
Der er et desperat behov for fred, og derfor er det trist, at samtalerne i Nairobi i denne uge brød sammen. Det er imidlertid kun muligt at få fred, hvis man accepterer de sudanske befolkningsgruppers ret til demokrati og demokratisk selvbestemmelse. Vi må glæde os over, at der er opnået enighed om at ophæve nogle af restriktionerne på fødevarehjælp til de grupper, hvor nøden er størst, men man bør fortsat presse på for at sikre, at den humanitære hjælp kommer frem overalt. Den Europæiske Union har allerede ydet et vigtigt bidrag, men vi må kræve en intensiveret indsats for at hjælpe i denne skrækkelige menneskelige katastrofe. Det er formålet med dette beslutningsforslag.

Aelvoet
Fru formand, alle ved, at tørken i de sidste år kun har skærpet krigsproblemet i Sudan. Hovedårsagen for at bekæmpe hungersnøden og fremme freden skal således fjernes gennem fredsforhandlinger. Vi ved, at det resultat, der er opnået inden for rammerne af IGAD, i øjeblikket er utilfredsstillende, og at begge parter har et stykke vej igen. Alligevel tror jeg, at det er vigtigt, at vi fra EU afgiver signaler om, at vi forventer yderligere resultater inden for rammerne af IGAD. For det andet, at problemet med manglen på fødevarer, som nu er akut, og hvor adgangen nu heldigvis er gjort mulig, at EU også her går foran for at sørge for, at fødevarerne når frem til den sultende befolkning i tide.

Schiedermeier
Fru formand, jeg har nu i fem år beskæftiget mig med dette spørgsmål i den Paritetiske Forsamling AVS-EU. Desværre er der indtil videre ikke opnået positive resultater for befolkningen i Sudan. Vi har hårdt brug for en våbenstilstand, vi har brug for forhandlinger mellem alle parter, da man ellers ikke får udrettet noget som helst, for delforhandlinger har indtil videre ikke haft nogen effekt. Menneskerettighederne, demokratiet og den sydsudanesiske befolknings selvbestemmelsesret skal respekteres, og vi har hårdt brug for humanitær hjælp, før de næste hundredtusinde mennesker, som er prisgivet disse pressioner, dør af sult.
Der er behov for sanktioner mod regeringen i Sudan, ikke kun fra EU's side, men fra det internationale samfund, så der skabes et større pres, og så man opnår at beskytte nabostaterne.

Marín
Fru formand, som de damer og herrer ved, standsede Kommissionen al udviklingsbistand til Sudan på grund af den vedvarende mangel på respekt for menneskerettighederne, manglende demokrati og manglende bestræbelser af betydning på at forhandle en fredelig afslutning på borgerkrigen i dette land. Så længe der ikke er tegn på reelle ændringer, og medmindre der sker et stort fremskridt med hensyn til fredsprocessen og menneskerettighederne, er der ikke grundlag for, at Kommissionen ændrer sin holdning.
Alligevel følger Kommissionen nøje den humanitære situations udvikling i det sydlige Sudan. I 1997 var Kommissionen den største bistandsyder med en bistand på ECU 23 millioner, der, sammen med den bilaterale bistand fra medlemsstaterne, udgør 65 % af al den humanitære hjælp, som Sudan modtog. I november 1997 blev der taget beslutning om ECU 6, 7 millioner ud af det samlede beløb på 23, som jeg lige har nævnt, til Sudan som et led i verdensfødevareprogrammet. Det bør nævnes, at en stor del af de fødevarer, som i øjeblikket bliver delt ud i Barh al Ghazal sydpå, er en del af det bidrag.
Den 23. marts i år vedtog Kommissionen en beslutning om ECU 11, 8 millioner i form af en global plan for humanitær bistand med henblik på at afhjælpe behovene hos de folk, der er ofre for krigen i Sudan. Denne bistand, den for i år, 1998, bliver fordelt af 25 ikke-statslige organisationer og dækker denne gang såvel den sydlige som den nordlige del af landet, og den koncenteres især på områder inden for medicin, fødevaresikkerhed og sundhed, især drikkevand. Denne beslutning omfatter ligeledes en reserve på ECU 1 million, som også bruges til at finansiere andre aktiviteter i Bahr al Ghazal, altsammen i det sydlige Sudan.
Situationen er dog stadig meget foruroligende i den nordlige del af dette område, og den kan endda blive forværret med regntiden, som kan vanskeliggøre forsendelsen af humanitær bistand, som det er sket tidligere.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i eftermiddag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0504/98 af Macartney og Weber for ARE-gruppen vedrørende muligheden for en ny ibrugtagning af det slovakiske atomkraftværk i Mochovce; -B4-0509/98 af Bloch von Blottnitz og Voggenhuber for V-gruppen vedrørende ibrugtagningen af det slovakiske atomkraftværk i Mochovce; -B4-0515/98 af Flemming med flere for PPE-gruppen vedrørende ibrugtagningen af atomkraftværket i Mochovce; -B4-0524/98 af Papayannakis med flere for GUE/NGL-gruppen vedrørende atomkraftværket i Mochovce; -B4-0536/98 af Eisma for ELDR-gruppen vedrørende ibrugtagningen af atomkraftværket i Mochovce; -B4-0542/98 af Graenitz for PSE-gruppen vedrørende den planlagte ibrugtagning af atomkraftværket i Mochovce.
Macartney
Fru formand, beslutningsforslaget om Slovakiet er udtryk for et kompromis. Jeg tror, at vi alle har forbehold på det ene eller andet punkt. Jeg har f.eks. forbehold med hensyn til betragtning F. En ting, som vi bør slå fast over for vores slovakiske kolleger, hvis de lytter til os, hvilket jeg er sikker på, de gør, er, at vi ikke udelukkende kritiserer Slovakiet. Her i Parlamentet har min gruppe fremsat forslag til også at medtage Dounreay i Skotland, da situationen der i mange henseender er lige så alvorlig. Når vi siger, at de slovakiske myndigheder ikke har fundet løsninger på problemet med opbevaring af nukleart affald, som i beslutningsforslagets punkt 5, gælder det bestemt også i mange andre lande.
Jeg vil gerne sige, at beslutningsforslaget er en pakkeløsning. Hvis man tager betragtning H, hvor der udtrykkes tvivl om sikkerheden på Mochovce-værket, sammen med punkt 2 og 3, udgør de tilsammen en rimelig anmodning om, at den evalueringsundersøgelse, som vi forstår vil blive offentliggjort inden for to eller tre uger, skal omfatte alle kritikpunkter og problemer. Tilsammen udgør det en ansvarlig, afbalanceret og retfærdig pakke, og derfor fortjener den vores støtte.

Voggenhuber
Fru formand, atomenergiens historie i Østeuropa er et eneste roderi, ligegyldigt om det drejer sig om skrotreaktorerne i Bohunice, i Tjernobyl, om atomkraftværket i Mochovce eller om andre. Dette rod er nu i adskillige år blevet ledsaget af bekymrede resolutioner fra Europa-Parlamentet, som i det væsentlige begrænser sig til at være bagefter i forhold til udviklingen og til at foretage en halvhjertet risikobegrænsning.
Og det med et dårligt resultat, som det fremgår af forhistorien til det slovakiske atomkraftværk. Et atomkraftværk, som bygges uden containment , i hvilket der er påvist utallige mangler, og som vil udgøre en aldrig før afprøvet udbygning af en russisk atomreaktor. Selv for den mest fordomsfri betragter må det efterhånden være tydeligt, at Den Europæiske Unions strategi for at modernisere øst- og centraleuropæiske atomkraftværker og bringe dem op på vestlig sikkerhedsstandard har spillet fallit, og jeg tror, at årsagen må være tydelig for enhver.
Så længe man i Den Europæiske Union ikke når frem til en erkendelse af, at atomenergien ikke kan gøres sikker, og at vi må udforme en atomenergifri energipolitik for fremtiden, så længe vil vi også være bagefter på dette område. Vores centrale krav er: Ingen ibrugtagning af det slovakiske atomkraftværk, nedlukning af skrotreaktoren i Bohunice og ingen forringelse af de nukleare sikkerhedsstandarder i Europa som følge af udvidelsen mod Øst, indtil denne indsigt endelig har vundet indpas.

Flemming
Fru formand, jeg vil først takke alle de kolleger, der har været med til nå frem til denne fælles resolution, og jeg vil også takke de ansvarlige for atomkraftværket i Mochovce og alle NGO'er, der her var rede til at give os omfattende informationer. Det er selvfølgelig enhver suveræn stats ret selv at træffe beslutninger om anvendelsen af sin primærenergi, men senest i forbindelse med Tjernobyl har vi lært, at vi alle er naboer til alle europæiske atomkraftværker, og ved anvendelse af en så farlig teknologi er det enhver nabos ret at kræve de sikkerhedsstandarder, der er en selvfølge i Tyskland, Frankrig eller Storbritannien. Dette er en del af vores acquis communautaire . Uden overholdelse af de strengest mulige sikkerhedsstandarder kan der sikkert ikke blive tale om en tiltrædelse af Den Europæiske Union.
To internationale ekspertkommissioner havde i de sidste uger lejlighed til at kontrollere Mochovce. Det var en selvfølge, at man skulle vente med at tage Mochovce i brug, indtil resultatet forelå, og at eventuelle konstaterede fejl skulle afhjælpes før ibrugtagningen. Men nej, de ansvarlige meddelte en forbløffet offentlighed, at man under alle omstændigheder ville påbegynde prøvedriften den 21. juli. Dette kan ikke accepteres!
Man er også blevet os svar skyldig i forbindelse med atomaffaldet, for et salg til Rusland er med sikkerhed umuligt. Dér gælder der en særdeles streng lov. Hverken Østrig eller EU kan tvinge Slovakiet eller noget som helst andet land til at samarbejde med os, men en hensyntagen til de to ekspertkommissioners resultater kunne være begyndelsen til en skabelse af internationale strukturer for mere gennemskuelighed i nukleare spørgsmål, og så ville Slovakiet ikke kun fortjene Østrigs, men hele Den Europæiske Unions taknemmelighed.

Papayannakis
Fru formand, vores beslutningsforslag kræver, at Slovakiet vælger som et mindstemål at gennemføre følgende praktiske foranstaltninger: en evaluering og et løfte om, at resultaterne af denne evaluering vil blive respekteret.
Jeg minder imidlertid om, at man allerede i Mochovce i forbindelse med en tidligere evaluering har fundet 201 sikkerhedsmangler, hvoraf en del er alvorlige, såsom manglende isolering, nedslidte materialer og utilstrækkelig brandbeskyttelse. Jeg mener derfor, at vi har ret til at gribe ind og kræve af Slovakiet, at det ikke tager dette værk i brug, da det ikke kun er et indre anliggende: Vi ved alle, at det er et europæisk anliggende, ja et verdensanliggende. Og vi ville nok virke lidt mere overbevisende, fru formand, hvis vi også selv udarbejdede et program for afviklingen af atomenergien i hele Europa, og naturligvis hvis vi lovede en rimelig hjælp til Slovakiet, således at landet lettere kan komme over denne periode, hvor der er et øget energibehov, frem til det tidspunkt, hvor atomenergien afvikles fuldstændigt.

Eisma
Fru formand, det er ikke første gang, vi her drøfter Mochovce. For godt tre år siden stod vi også her for at danne os en mening om de samme emner. Jeg tror, at sikkerheden omkring atomkraftværkerne i Central- og Mellemeuropa vil holde os beskæftiget i mange år endnu. Situationen i Slovakiet bliver kun mere akut, når vi ser på atomkraftværket derovre, fordi de slovakiske myndigheder har til hensigt at starte atomkraftværket om nogle få uger. Vi er meget bekymrede, fordi der stadigvæk ikke er klarhed over oplagringen af atomaffaldet og værkets sikkerhed. Jeg henstiller derfor kraftigt til de slovakiske myndigheder om at udsætte starten, så længe der endnu er uklarhed. Derfor er det vigtigt, at Parlamentet udtaler sig i dag. Om nogle få uger finder der et møde sted i et blandet parlamentarisk udvalg mellem EuropaParlamentet og Slovakiet, og det skal have en god opgave med fra hele Parlamentet.
Jeg håber, at beslutningen vedtages enstemmigt, så den delegation, der om kort tid indleder drøftelser i Slovakiet, er klar over, hvad Parlamentet er rede til, og hvad de slovakiske myndigheder også må være villige til.

Graenitz
Fru formand, mange mennesker har spurgt mig, hvorfor der netop nu er blevet forelagt en uopsættelig resolution om Mochovce. Jeg tror, at denne uopsættelige resolution er nødvendig nu af følgende grunde: De inspektioner, kontroller udført af internationale uafhængige eksperter, der blev foretaget i forrige uge og i ugen forinden, har vist, at der er sket fremskridt, ikke mindst fordi der via PHARE-programmet er stillet midler til disposition. De har imidlertid også vist, at der fortsat er uafklarede spørgsmål. Især evalueringen er endnu ikke afsluttet.
De har vist, at der fortsat er uløste problemer, navnlig fordi der ikke findes noget containment i klassisk forstand, og at de installationer, der findes i stedet, ikke er blevet kontrolleret med henblik på, om sikkerheden kan garanteres i tilfælde af et alvorligt uheld i stil med Three Mile Island eller Tjernobyl. Jeg tillader mig at minde om, at man i de europæiske Alpeområder stadig kan mærke følgerne af den radioaktive stråling fra Tjernobyl.
Desuden finder jeg det nødvendigt, at resultaterne af alle disse inspektioner præsenteres, før prøvedriften påbegyndes, således at eventuelle forbedringer kan foretages forinden og ikke først bagefter. Jeg må i den forbindelse også bemærke, at det forekommer mig besynderligt, at en ekspert blev udelukket fra inspektionen. Netop denne ekspert var med ved atomreaktoren i Greifswald og er i besiddelse af værdifuld erfaring.
Jeg vil også henlede opmærksomheden på, at man i det sidste Ministerråd, der beskæftigede sig med integration og udvidelsesspørgsmål, behandlede emnet Mochovce og også en nedlukning af Bohunice, når der er andre energikilder til rådighed. Her fandt alle det nødvendigt at lukke atomkraftværker, som ikke er sikre. Sikkerheden for befolkningen i Slovakiet, i reformstaterne, i Den Europæiske Union og for alle mennesker i Europa ligger os på sinde. Jeg håber - og det tror jeg, at vi alle gør - at der ikke tages irreversible skridt i Slovakiet, som kan true denne sikkerhed.

Adam
Fru formand, Parlamentet må respektere Slovakiets rettigheder til som en suveræn stat at fastlægge sin egen energipolitik og drive et atomkraftværk, hvis man ønsker det. Vi bør bemærke, at Slovakiet har undertegnet alle internationale konventioner, at det var medlem af Den Internationale Atomenergikommissions bestyrelse mellem 1993 og 1996, og at formanden for den ansvarlige myndighed, hr. Lipar, er næstformand i koordineringsudvalget for nuklear sikkerhed, som hører under GD XI i Europa-Kommissionen.
Som følge af en tidligere beslutning i Parlamentet er færdiggørelsen af Mochovce sket uden økonomisk bistand fra Den Europæiske Union. Et yderligere resultat af dette er, at der ikke findes nogen juridisk bindende internationale aftaler om at lukke Bohunice reaktor 1, når Mochovce tages i brug. Parlamentet har det primære ansvar for den situation. Det tjener til Slovakiets ros, at færdiggørelsen er sket ikke kun ved hjælp af deres egne ingeniører og med bistand fra de russiske arkitekter, men ligeledes fra Siemens, EDF, Westinghouse og Framatome, alle vestlige eksperter på området. Færdiggørelsen er sket i henhold til standarderne fra Risk-Audit, en organisation, der er oprettet af de tyske og franske myndigheder for nuklear sikkerhed.
Der er gennemført en undersøgelse. Så vidt jeg har hørt, har resultatet været positivt, men vi må vente, til vi ser undersøgelsen, og ikke drage forhastede slutninger. Den skulle være færdig i juni, og jeg har hørt, at den planlagte start af Mochovce bliver i juli. Det meste af denne beslutning er irrelevant for forholdene i Mochovce. Det, vi har brug for på europæisk plan, og som vi stadig ikke har, er standarder, som alle lande skal anvende i forbindelse med sikkerheden på deres atomkraftværker.

Estevan Bolea
Fru formand, vi ønsker alle, at de central- og østeuropæiske lande har økonomisk fremgang og sikre atomkraftværker. Ligesom vi ønsker, at alle verdens atomkraftværker, kulminer, fabrikker og anlæg er sikre.
Jeg har hørt meget vrøvl her, og det overrasker mig, fru formand, at folk taler uden at vide noget om det, de siger. Jeg er medlem af Delegationen for Slovakiet. De har givet os mange forklaringer. Jeg mener, at de har styrken til at gøre det, de mener er nødvendigt, og at de er de ansvarlige for beskyttelsen af slovakkerne, deres naboer og hele Europa. I 1995 afviste dette Palament enhver bistand. Det var en stor fejl, men de har ikke ret til at sige de ting, som de siger nu.
Derfor, fru formand, vil jeg ikke støtte nogle af beslutningens punkter. Hr. Eisma, der vil ikke være en fuldstændig vedtagelse, for beslutningen er ikke særlig korrekt. Slovakiet importer 15 % af elektriciteten, har en kraftig vækst og har brug for bistand. Jeg håber, det vil lykkes for dem, og at Mochovce-værket vil fungere godt og sikkert.

Pompidou
Fru formand, kære kolleger, i et brev fra de østrigske medlemmer, der er sendt både til den slovakiske regering og til Europa-Parlamentets medlemmer, opgør man eventuelle farer ved at igangsætte anden generations reaktorer på atomkraftværket i Mochovce i Slovakiet.
Jeg vil gerne på UPE-gruppens vegne for det første minde om, at Slovakiet i 1995 ratificerede Konventionen om sikkerhed på atomkraftværker, der blev vedtaget af IAEO i 1994. Konventionen trådte i kraft i 1996. For det andet har moderniseringen af afsnit 1 og 2 på atomkraftværket i Mochovce, der ganske vist ikke har fået støtte fra EBRD (Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling) og derfor ikke direkte modtager midler fra EU, modtaget en finansiering, der berører hele Europa. Den er blevet tildelt slovakiske virksomheder i et konsortium, der består af tjekker, franskmænd, tyskere og russere. Og det foreskrevne sikkerhedsniveau er fra nu af identisk med det, der gælder for værker i vesten med samme teknologi, og det overholder de kriterier, der er sat op af IAEO.
Internationale eksperter har for nylig bekræftet, at man havde taget alle forholdsregler i forbindelse med sikkerheden for de moderniserede installationer.
I den forbindelse kan man kun undre sig over de udtryk, der anvendes i brevet adresseret til den slovakiske premierminister. Slovakiet skal sikre den energiproduktion, der er nødvendig for befolkningens forbrug. Det kan ikke sige nej til Mochovce. Det har fra nu af heller ingen grund til at gøre det, i og med at alle forholdsregler for nuklear sikkerhed er taget med henblik på at starte anden generations reaktorerne, der fra nu af er lige så sikre som de reaktorer, der anvendes i Den Europæiske Union.
Vi afventer derfor resultatet af den høring, vi skal have i juni, og vi overlader det til slovakkerne, der er suveræne på det område, at stå for genstarten på det atomkraftværk, der overholder alle de nødvendige sikkerhedsnormer, til gavn for landets befolkning.

Kronberger
Fru formand, ibrugtagningen af atomreaktoren i Mochovce er en vidtrækkende afgørelse for hele den nukleare elektricitetsproduktions fremtid. Hverken i en af Den Europæiske Unions medlemsstater eller i USA ville denne reaktor kunne tillades ud fra sikkerhedsmæssige kriterier. Atomindustrien anbringer kraftværker, hvor der kan være risici, lige op ad EU's grænser. Det er et kynisk spil med hele Europas sikkerhed!
Dertil kommer, at vi for første gang er direkte konfronteret med den situation, at ibrugtagningen af et tvivlsomt atomkraftværk vel også har en valgstrategisk baggrund. Den slovakiske premierminister Vladimir Meciar vil vise verden sin beslutsomhed og styrke før valget til efteråret. Kraftværket skal tages i brug, selvom internationalt anerkendte eksperter mener, at opførelsen af et nyt kraftværk ville være billigere end en ombygning til international sikkerhedsstandard.
I disse dage har en ekspertkommission bedømt kraftværket, og resultatet vil snart foreligge. Jeg foreslår, at EuropaParlamentet inviterer disse eksperter til en høring om sikkerhedsstandarden. Den slovakiske energipolitik er ikke troværdig. Jeg minder om, at den slovakiske regering oprindeligt havde lovet at lukke de to farlige blokke i Bohunice i forbindelse med ibrugtagningen af kraftværket i Mochovce. Dette var også grundlaget for en kreditgaranti via den tyske Hermes-bank for leveringer af Siemens-KWU til færdiggørelse af Mochovce.
Imod alle tilsagn vil Bohunice blive moderniseret for mere end ECU 150 millioner i stedet for at blive lukket. Slovakiet har i de sidste uger erklæret, at man også ved ibrugtagning af Mochovce fortsat vil holde Bohunice i gang. Dette er en klar vildledning af Europa-Parlamentet og Hermes-banken. I betragtning af disse hændelser er den foreliggende resolution formuleret meget tilbageholdende, men som minimumsstandard kan den vedtages.

Perry
Fru formand, jeg skal gøre det kort og kun tale om to ting. Jeg vil gerne sige til Slovakiets befolkning, at atomkraft i mange henseender kan være en ren energiform, men det er også en energiform, hvor der ikke er plads til nogen som helst fejltagelser. Derfor er naboerne bekymrede, og jeg forstår den østrigske holdning i denne sag. Jeg kommer fra det sydlige England og var nødt til at tage miljøembedsmænd med til Frankrig for at se på de franske atomkraftværker. Folk er virkelig bekymrede for atomkraft.
Men jeg vil gerne sige til Parlamentet, at i min egenskab af næstformand for det blandede parlamentariske udvalg med Slovakiet mødtes jeg i går med højtstående sikkerhedsembedsmænd fra Slovakiet og de slovakiske elektricitetsmyndigheder. Jeg er ikke i tvivl om, at de tager deres ansvar meget alvorligt, og vi bør glæde os over den slovakiske regerings initiativ til at indbyde et uafhængigt ekspertpanel, som skal inspicere anlægget. Hvis disse uafhængige eksperter godkender værkets sikkerhedsforanstaltninger, bør vi respektere dette, og lige som vi ofte vedtager beslutninger, der fordømmer Slovakiet, bør vi også respektere gode nyheder, der kommer fra Slovakiet.

Marín
Fru formand, mine damer og herrer, De husker nok, at de slovakiske myndigheder efter uafhængigheden besluttede at færdiggøre opførelsen af de to første reaktorer med vestlig hjælp, hvorfor de anmodede om et lån i Euratom og et andet lån i EBRD. På grund af denne anmodning fremmede Kommissionen i årene 1994 og 1995 en stort program for modernisering af disse reaktorer. Programmet bestod i et stort antal foranstaltninger, der, når de var iværksat, ville have garanteret et sikkerhedsniveau fuldt ud på linje med det vestlige. Alligevel besluttede den slovakiske regering, før Kommissionen og EBDR traf afgørelse om lånene, at trække låneanmodningerne tilbage og finansiere opførelsen af reaktorerne med andre midler.
Projektet blev faktisk gennemført, først og fremmest med hjælp fra Tjekkiet og Rusland, og der deltog også nogle vestlige virksomheder i det gennem bilaterale kreditter på eksport. Som en følge af det ophørte Kommissionen med at deltage i ledelsen af projektet og i udformningen af programmet for forbedring af sikkerheden.
I udtalelsen om Slovakiet i Agenda 2000 og i Sammenslutningen for Slovakiets tiltrædelse har Kommissionen gjort opmærksom på behovet for, at atomkraftværket Mochovce fungerer i overensstemmelse med de internationale regler for sikkerhed og for udarbejdelsen af et realistisk program for lukning af Bujovice-værket. Fællesskabets deltagelse i dette projekt begrænser sig i øjeblikket til støtte til de slovakiske myndigheder. PHARE-programmet finansierer et projekt, hvor eksperter fra Den Europæiske Union undersøger Mochovces enheder under ledelse af Risk-Audit, som er en virksomhed, der faktisk er grundlagt af uafhængige organisationer inden for sikkerhedsteknik i Frankrig og Tyskland.
Med evaluering af værkets sikkerhed for øje er Kommissionen enig med Parlamentet i vigtigheden af, at eksperterne har adgang til al den dokumentation, der findes i forbindelse med moderniseringsprogrammet og andre relevante oplysninger om værket. Denne evaluering, der som nævnt bliver udført af uafhængige organisationer, vil kunne være til rådighed i slutningen af 1998.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i eftermiddag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
Guatemala -B4-0493/98 af Bertens og Gasòliba i Böhm for ELDR-gruppen vedrørende det politiske mord på biskop Juan José Gerardi i Guatemala; -B4-0516/98 af Salafranca Sanchez-Neyra med flere for PPE-gruppen vedrørende mordet på Monsignore Juan Gerardi, biskop af ærkebispedømmet Guatemala; -B4-0525/98 af González Alvarez med flere for GUE/NGL-gruppen vedrørende mordet på Monsignore Gerardi i Guatemala; -B4-0544/98 af Cabezón Alonso for PSE-gruppen vedrørende mordet på Monsignore Juan Gerardi i Guatelmala; -B4-0555/98 af Aelvoet med flere for V-gruppen vedrørende mordet på biskop Juan Gerardi i Guatemala;
Columbia -B4-0513/98 af Kreissl-Dörfler med flere for V-gruppen vedrørende mordet på Eduardo Umaña Mendoza i Columbia; -B4-0526/98 af Puerta med flere for GUE/NGL-gruppen vedrørende mordene i Columbia; -B4-0550/98 af Miranda de Lage for PSE-gruppen vedrørende mordene i Columbia; -B4-0553/98 af Estevan Bolea og Oomen-Ruijten for PSE-gruppen vedrørende mordet på Eduardo Umaña Mendoza i Columbia; 
Tyrkiet -B4-0507/98 af Roth og Aelvoet for V-gruppen vedrørende domfældelsen af borgmesteren i byen Istanbul gennem efterretningstjenestens domstol i Diyarbakir; -B4-0517/98 af Langen og Oomen-Ruijten for PPE-gruppen vedrørende situationen i Tyrkiet; -B4-0532/98 af Eisma for ELDR-gruppen vedrørende domfældelsen af Istanbuls borgmester; -B4-0543/98 af Karamanou og d'Ancona for PSE-gruppen vedrørende menneskerettighedernes og de politiske rettigheders forhold i Tyrkiet; 
Malaysia - Indonesien -B4-0514/98 af Telkämper med flere for V-gruppen vedrørende menneskerettighederne i Malaysia; -B4-0533/98 af Bertens for ELDR-gruppen vedrørende urolighederne i Indonesien; -B4-0545/98 af Titley og Harrison PSE-gruppen vedrørende menneskerettighederne i Malaysia; 
Tibet -B4-0511/98 af Aglietta med flere for V-gruppen vedrørende Tibet; -B4-0537/98 af Bertens og Larive for ELDR-gruppen vedrørende den politiske situation i Tibet efter en hungerstrejkende tibetaners død i New Delhi; -B4-0538/98 af Dupuis og Dell'Alba for ARE-gruppen vedrørende Tibet; 
Organhandel i Kina -B4-0496/98 af Bertens og André-Léonard for ELDR-gruppen vedrørende handelen med henrettede straffefangers organer i Kina; -B4-0500/98 af Dupuis med flere for ARE-gruppen vedrørende handelen med dødsdømtes organer i Kina; -B4-0510/98 af Aglietta med flere for V-gruppen vedrørende dødsstraffen i Kina og vedrørende handelen med organer fra dødsdømte; -B4-0519/98 af Habsburg-Lothringen og Oomen-Ruijten for PPE-gruppen vedrørende handelen med menneskelige organer i Kina; 
Dødsstraffe i Myanmar (Burma) -B4-0557/98 af Telkämper med flere for V-gruppen vedrørende dødsstraffe i Myanmar (Burma); 
Guatemala
Bertens
Fru formand, mordet på biskop Juan José Gerardi anses af mange for et angreb på fredsprocessen. Hans velærværdighed har spillet en vigtig rolle ved åbningen af sagerne om mordene og attentaterne under borgerkrigen. Afslutningen af straffriheden er essentiel for konsolideringen af fredsprocessen, og derfor skal gerningsmændene til dette mord findes og straffes hurtigt.
Kommissionen på højt niveau, som det hedder, der er nedsat af regeringen, skal gennemføre sit arbejde hurtigt og troværdigt. Opretholdelsen af troværdigheden er essentiel for fremgangen i fredsprocessen. Morderen eller morderne har forsøgt at forstyrre fredsprocessen, formoder vi. Det må de ikke få held til.
Unionen skal opfordre og støtte parterne i Guatemala til at fortsætte ad vejen mod opnåelse af den vanskelige og vedvarende fred. Unionen var til stede for at fordømme borgerkrigen, nu skal Unionen være til stede i Guatemala for at fremme og sikre freden.

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru formand, jeg vil også udtrykke vores energiske fordømmelse af mordet på Monseigneur Gerardi og på vegne af min politiske gruppe udtrykke vores solidaritet med det katolske trossamfund og med hele Guatemalas befolkning.
Jeg mener, at kompromisbeslutningen på tilfredsstillende måde omfatter ikke blot Monseigneur Gerardis fortjenstfulde præstegerning, men også hans faste og beslutsomme engagement til støtte for demokratiet, menneskerettighederne og fredsprocessen i Guatemala, hvis regering har udtrykt sin faste vilje til at identificere de skyldige i denne afskyelige forbrydelse og bringe dem for domstolene. Til det formål har den, som hr. Bertens har sagt, oprettet en kommission, som vi håber kan gå i aktion så hurtigt og effektivt som muligt.
Jeg mener, fru formand, at hvis vi stillede os spørgsmålet om, hvem der har fordel af dette mord, og hvem det er til skade for, er der ingen, der kan være i tvivl om det hårde slag, det har betydet for alle dem, som har engageret sig i denne fredsproces i Guatemala, der har været så vanskelig at opnå.
Derfor synes jeg, fru formand, at den bedste måde at bibringe mindet om Monseigneur Gerardi beundring og respekt på og samtidig hylde de idealer, som han ofrede sit liv for, ville være, at Den Europæiske Union - og her henvender jeg mig til Kommissionen og dens repræsentant, hr. Marín - ikke opgiver sine bestræbelser på at fortsætte med som altid at gøre den størst mulige indsats til støtte for fredsprocessen i Guatemala.

González Álvarez
Fru formand, jeg synes, at vi på dette møde flere gange har talt om straffrihed og om, hvordan mordene nogle gange går ud over dem, der forsvarer menneskerettighederne. Jeg mener, at Monseigneur Gerardis rapport, der indeholder mere end 5000 tilkendegivelser fra dem, hvis rettigheder blev krænket i den foregående periode, netop er en rapport, der modsætter sig straffriheden. Det, Monseigneur Gerardis rapport tilsigter, er, at der ikke igen indtræffer begivenheder, som dem, der har fundet sted i Guatemala. Faktisk sagde han, da han sluttede sin rapport: «Nu kan jeg dø roligt. Gid der aldrig sker noget lignende i Guatemala igen.« Derfor har de kolleger ret, der er fremkommet med indlæg om, at det er nødvendigt, at fredsaftalen bevares, men at fredsaftalen uden straffrihed bevares.
I løbet af eftermiddagen skal vi også debattere menneskerettighederne i Colombia. Mere end tre menneskerettighedsforkæmpere er blevet myrdet, to af dem efter at have talt med de europæiske repræsentanter. Vi synes, det er meget alvorligt, at der eksisterer en straffrihed, som tillader, at der til stadighed forsvinder personer, der forsvarer menneskerettighederne i et hvilket som helst af disse lande. Kommissionen må - som fru Salafranca sagde - gøre alt, hvad der står i dens magt, for at forhindre, at dette sker.

Cabezón Alonso
Fru formand, hr. næstformand for Kommissionen, mine damer og herrer, som det allerede er blevet sagt, blev Monseigneur Gerardi, der var hjælpebiskop ved ærkebispesædet i Guatemala, myrdet om natten den 26. april i byen Guatemala.
Når denne forbrydelse beklages og fordømmes, skal der gives udtryk for solidaritet med de pårørende, samarbejdspartnerne og det guatemalanske folk i almindelighed.
Monseigneur Gerardi stod - som det er blevet nævnt - for koordineringen af de dokumenter, der afspejlede krænkelserne af menneskerettighederne i landet i årene med væbnet konflikt, og dette arbejdes konklusioner er netop blevet fremlagt for offentligheden.
Det er uden tvivl nødvendigt at være temmelig besindige, ikke spekulere i øjeblikket, og kræve af den guatemalanske regering og af retsvæsenet, at de fuldfører deres undersøgelser. Vi er selvfølgelig spændte på de konklusioner, som disse undersøgelser munder ud i.
Voldelige handlinger af den art kan ikke forblive ustraffede, og de kan ikke bruges egennyttigt af nogen som redskab imod fredsaftalerne, aftaler som forpligter Guatemalas regering, størstedelen af landet partier og civile organisationer og gruppen af lande, der støttede den dialog, der endte med fredsaftalerne.
Den Europæiske Union skal også fortsætte med at yde politisk og økonomisk støtte til disse dele af fredsprocessen i Guatemala.
En så smertefuld og forkastelig handling kan ikke sætte spørgsmålstegn ved et lands ansigt udadtil, men den foruroliger os som et udtryk for en vold, der stadig er meget fremtrædende i det guatemalanske samfund. Guatemalas befolkning fortjener den bedst mulige fremtid efter årtier med væbnet konfrontation og vold.
Med freden i Guatemala kulminerede også en fredsproces i hele det mellemamerikanske område. Det guatemalanske folk fortjener al vores støtte for sin indsats for løsning af konflikterne med dialog og ikke med brug af vold.
Vi har tillid til, at processen med at få opklaret den forbrydelse, der blev begået mod Monseigneur Gerardi, afsluttes mere tilfredsstillende end andre åbne processer, som ved mordet på politikeren Jorge Carpio Nicol eller juristen González Dubón.

Kreissl-Dörfler
Fru formand, regeringerne og Guatemalas militær bør tage ansvaret for de massive og systematiske krænkelser af befolkningens menneskerettigheder. Det var et af hovedmålene med den 1000 sider lange betænkning fra REMHI under ledelse af biskop Juan Gerardi. Dette har medført utilfredshed hos mange, der ønskede at sætte punktum for fortiden, sagde Gerardi i et af sine sidste interviews. Det brutale mord på Gerardi finder sted i forbindelse med en vedvarende straffrihed. Efter fredsaftalerne blev der hverken renset ud i militæret eller i efterretningstjenesterne. I betænkningen nævnes gerningsmændene endelig ved navn, og der kræves konsekvenser. Hertil hører en øjeblikkelig opløsning af de militære og civile repressionsapparater, en strafferetslig forfølgelse af de paramilitære grupper, en ophævelse af straffriheden og erstatninger til ofrene. REMHI giver menneskene deres værdighed tilbage. I den forbindelse skal hjælperne beskyttes, især ude på landet.
EU støtter mange projekter i Guatemala, bl.a. under opbygningen af de nye sikkerhedstjenester. Herunder skal EU så absolut sikre, at der ikke støttes personer fra den gamle garde, som har krænket menneskerettighederne. Vi bør støtte etableringen af en internationalt bemandet kommission, som skal bidrage til en fuldstændig opklaring af de forsvundnes skæbner.

von Habsburg
Fru formand, vi har alle taget del i biskoppens død, som er et stort tab for det guatemalanske folk. Men jeg tror, at vi netop i et sådant øjeblik bør tænke på, at hans værk skal føres videre. International indblanding vil imidlertid næppe være det rette middel. Den guatemalanske regering har i den sidste tid vist, i hvor høj grad den har bestræbt sig på at skabe ro og orden. Men efter 30 års borgerkrig er det simpelthen utænkeligt, at dette sker fra den ene dag til den anden. Med mit kendskab til det guatemalanske folk, som sikkert ikke er nær så godt som det, min ven Kreissl-Dörfler er i besiddelse af, nærer jeg blot en konstant frygt for, at guatemalanerne er så stolte, at de snarere gør det modsatte af, hvad vi ønsker, hvis vi blander os for meget i en sag. Vi bør tværtimod gøre alt for at administrere arven efter denne biskop og sætte alt ind på, at hans mål bliver nået.
Columbia:

Kreissl-Dörfler
Fru formand, mordet på Eduardo Umaña har rystet os. Denne pludselige og også politiske forbrydelse er det hidtil værste slag mod menneskerettighedsbevægelsen og hele oppositionen i Columbia. Mange af os kendte personligt advokaten, hvis virke har strakt sig over mange år. På grund af sine sidste sager måtte han betale med livet, hvilket han også var blevet truet med. Den vel nok mest synlige advokat i Columbia havde nemlig i 20 år konsekvent og ubønhørligt repræsenteret ofre for menneskerettighedskrænkelser. Det er en åben hemmelighed, hvilke kræfter i statsapparatet og i militæret der står bag mordet. De, der på trods af dette fortsat fremmer økonomisk samarbejde med Columbia og indrømmer toldlempelser via APS, gør sig medskyldige i en vanvittig voldsspiral, som drejes videre af dem, der drager nytte af situationen.
Så sent som i går eftermiddag trængte 30 soldater med ransagningskendelser ind hos Justicia y Paz og andre menneskerettighedskontorer, angiveligt som et led i jagten på eftersøgte attentatmænd. En sådan intimidering af menneskerettighedsforkæmpere er aldeles uacceptabel, og Rådet bør klart tage afstand fra denne politik i Columbia. Kommissionen må revidere og knytte betingelser til hele sit samarbejde med Columbia, ellers vil menneskerettighedsforkæmperne i Columbia snart være døde, og ikke blot tavse! Hr. kommissær, det ville glæde mig, hvis jeg fra Deres side også for en gangs skyld modtog svar på spørgsmål. Jeg ved, at De er en diplomatiets mester, men et svar ville i høj grad være på sin plads.

Marset Campos
Fru formand, som læge må jeg beklage, at der har udviklet sig en side af epidemiologien i Latinamerika, som hedder voldsepidemiologi.
Den er ikke et naturligt faktum. Den er ikke som andre sygdomme med et epidemiologisk forløb, for denne epidemi er forårsaget af Nordamerikas støtte til de diktaturer, som disse lande har været underlagt.
Europa skiller sig derimod ud ved til stadighed at kæmpe for menneskerettighederne, kæmpe for retfærdigheden, ligheden, og derfor mener jeg, at det er vores ansvar, at man bemærker forskellen mellem den nordamerikanske indflydelse, der spreder rædsel, og Den Europæiske Unions indflydelse, der spreder fred og samdrægtighed.
Derfor skulle Kommissionen handle energisk for at afklare tingene og drage de nødvendige konklusioner.

Miranda de Lage
Med sorg, med fortvivlelse og med raseri og også med en følelse af frustration taler jeg endnu en gang i Parlamentet for at fordømme volden, alle de former for vold, der udøves i Colombia, men også i resten af verden.
En terrorvold, der udøves mod menneskerettighedsforkæmperne, der har dræbt Eduardo Umaña Mendoza, der to dage før kostede María Arango Fonnegra og Jesús María Valle Jaramillo livet, og så fremdeles. En terrorvold, som også dræbte den tidligere forsvarsminister, parlamentsmedlemmer, beskedne kommunalbestyrelsesmedlemmer, journalister, landmænd, kvinder og børn. Kort sagt, alle.
En vold, som udøves i retfærdighedens navn - hvilken ironi - eller for at forlange retfærdighed; en vold som afpresser og bortfører, en vold, som er fascistisk, narkoterroristisk og mafiaagtig, som truer dem, der tror på demokratiet og retsstaten og ikke resignerer over for denne tingenes tilstand, fordi de tror, at der er mulighed for fred, og som er så generøse, at de er menneskelige skjolde til kamp for demokratiet, for freden og for friheden udelukkende med dialog.
Fru formand, jeg vil gerne som modvægt og håb fremhæve indsatsen fra tusinder af colombianere, som med grundlæggende demokratisk overbevisning og ud fra forskellige ideologiske synspunkter giver en ægte belæring i menneskelig værdighed og samfundsheltemod i en svær og kompliceret situation.
Om nogle dage afholdes der præsidentvalg. Det er vigtigt og bydende nødvendigt, at processen foregår roligt. Freden kan ikke vente meget længere. Vi må være på vagt og støtte anstrengelserne, og især skal vi forlange, at de voldelige grupper opgiver volden, at de forstår, at dens tid er ovre, og at de, medmindre de vil slå alle ihjel, må lære at forstå, at man altid vinder med demokratiet og taber med volden.

Lenz
Fru formand, ligesom den foregående taler kan jeg kun understrege, at vi - selvom vi så ofte har fordømt dem - alligevel må fortsætte med at påpege de skændselsgerninger, der igen og igen begås i Columbia, som vi desværre må betegne som et land, hvor volden regerer. Med Eduardo Umaña Mendoza er den tredje aktive menneskerettighedsforkæmper inden for kort tid blevet dræbt. Vi må virkelig kræve, at disse repræsentanter for menneskerettighederne får en bedre beskyttelse under udførelsen af deres arbejde.
Regeringen er åbenbart ikke i stand til at gribe ind med fast hånd, men vold er ikke nogen løsning, navnlig ikke for folket, som også i dette land lider mest under de herskende forhold, for Columbia gælder efterhånden slet og ret som et voldens land, og det kan folket ikke gøre for.
Heller ikke valget den 31. maj vil sætte en stopper for mordene, hvilket fremgår af mordet på den tidligere general Fernando Landazabal, som var rådgiver for præsidentkandidaten Andrès Pastrana, også med hensyn til en fremtidig fredsstrategi. Andre kandidater står på dødslisterne, såvel på den ene som på den anden side. Sådan kan man ikke skabe et demokrati, og sådan vil der ikke kunne findes en løsning. Vi opfordrer regeringerne, kandidaterne og alle partier til endelig at finde frem til fredelige politiske løsninger og endelig at skaffe folket demokrati og fred.

Bertens
Fru formand, «U.S. State Department« har i sin nylige beretning om menneskerettigheder karakteriseret situationen i Colombia som dårlig, og det siger ikke så lidt. Særligt har man påpeget kulturen med straffrihed som en forværring af situationen derovre. Vi har set, hvad det kan føre til. Menneskerettighedsforkæmperne gør et vigtigt arbejde, også i Colombia. Den colombianske stat har interesse heri. Jeg mener, at Kommissionen og Rådet endnu en gang skal sende et klart signal til den colombianske regering om, at vi nu mener det alvorligt. Med rette anmodes der i dag i forslaget til beslutning om en rapport fra Kommissionen om menneskerettighedssituationen i Colombia. Vores aftale med Colombia indeholder ikke for ingenting en menneskerettighedsklausul. Jeg anmoder om Rådets opmærksom over for dette emne på dets møde den 18. maj. Vagtsomhed er nødvendig.
Tyrkiet:

Langen
Fru formand, mine ærede damer og herrer, parlamentet har nu igen en anledning til at udtrykke sin bekymring for menneskerettighedssituationen og ytringsfriheden i Tyrkiet. Dette gør vi uden nogen form for selvglad overvurdering af vores muligheder og uden at bagatellisere egne problemer, heller ikke inden for Den Europæiske Union. Men det feje attentat mod formanden for menneskerettighedsorganisationen, Birdal, og processerne mod medlemmer af det tidligere Refah i forbindelse med politisk meningstilkendegivelse er virkelig en uhyrlig hændelse.
De demokratiske stater er overbevist om, at der næppe kan løses problemer ved at forbyde partier. Et forbud kan frem for alt ikke erstatte en intern diskussion i Tyrkiet med politisk anderledes tænkende, f.eks. med Erbakans parti og med dets efterfølger Fazilet. Af gode grunde er demokratiske stater meget tilbageholdende, når det gælder partiforbud, da sådanne forbud let får hæftet på sig, at de i sig selv er udemokratiske og indskrænker den politiske aktivitet og ytringsfriheden.
Tyrkiet selv er i færd med at gennemgå en normaliseringsproces, som Kemal Atatürks verdslige forfatning ikke kan håndtere, da denne forfatning efter min opfattelse ikke sikrer menneskenes religiøse aktivitet og religionsfriheden et tilstrækkelig stort råderum. Man kan hverken med partiforbud eller fængselsstraffe forhindre, at denne normaliseringsproces indledes, og dette problem må det tyrkiske samfund og de tyrkiske partier selv løse.
Praksis omkring respekten for menneskerettigheder er i de seneste år sikkert blevet bedre på forskellige delområder. Dette prøver vi ikke at skjule. Alligevel er det rystende, at attentater mod journalister og menneskerettighedsforkæmpere ikke forfølges med det nødvendige eftertryk. Ministerpræsident Yilmaz har lovet konsekvent opklaring af det feje attentat mod hr. Birdal. Lad os håbe, at dette også vil ske i praksis.
Det samme gælder for hr. Erdogan, Istanbuls borgmester, der fik en dom på ti måneder, fordi han havde ytret sig politisk. Dette er efter vores opfattelse ikke acceptabelt i længden. Derfor opfordrer vi den tyrkiske regering og parlamentet til endelig at virkeliggøre ytrings- og samvittighedsfriheden.

André-Léonard
Fru formand, jeg har, hvad jeg tror gælder for mange af os, haft lejlighed til at møde formanden for den tyrkiske menneskerettighedssammenslutning, Akin Birdal. Der var altid tristhed i hans blik, en tristhed, der er let at forstå, for i et land som Tyrkiet kræver det ikke alene mod, eller snarere dumdristighed, men også stædighed at vie sit liv til at forsvare andres. Det attentat, han er blevet offer for, overrasker mig ikke. Jeg tror også, at Birdal selv ventede det. Han havde modtaget mange trusler, og han havde aldrig haft mulighed for at have nogen som helst form for politibeskyttelse.
Jeg håber af hele mit hjerte, at Birdal vil overleve, og at han kan fortsætte sine aktiviteter. Jeg appellerer til de tyrkiske myndigheder om, at gerningsmændene til dette attentat vil blive ført for retten.
Tyrkiet, der har underskrevet verdenserklæringen om menneskerettighederne, kan ikke fortsætte sin politik med undertrykkelse og forfølgelse af journalister, dommere, parlamentarikere, fortalere for menneskerettighederne, kurdere og almindelige borgere. Dommen imod borgmesteren i Istanbul, Erdogan, er endnu et trist eksempel, som om det var nødvendigt. Tyrkiet må forstå, at der altid vil være en Birdal, en Erdogan, en Leïla Zanna, der vil råbe højt og kraftigt, at man ikke kan slå friheden ihjel.

Karamanou
Fru formand, mordforsøgene, fængslingerne af intellektuelle, politikere og journalister, statsvolden og de paramilitære organisationers immunitet, politiovervågningen og retsforfølgningen af det politiske liv, de politiske forfølgelser, de tvivlsomme episoder, politikkens og demokratiets underkastelse af andre formål, alt dette er desværre den politiske virkelighed i dag i Tyrkiet. Overfaldet på formanden for menneskerettighedskomitéen, Akin Birdal, er resultatet af et sygt politisk klima, der fremmer og føder vold og statens undertrykkelse af det tyrkiske folks demokratiske rettigheder og menneskerettigheder. Samtidig er der under påskud af en mere eller mindre eksisterende islamisk fare indledt en pogromagtig forfølgelse af regimets politiske modstandere, hvori man ikke holder sig tilbage for at opløse et helt politisk parti, at udstede retsafgørelser med det ene formål at fjerne politiske modstandere fra det offentlige liv, og her tænker jeg på Istanbuls borgmester, hr. Erdogan. Vi kender stadig ikke noget til Recai Kutans skæbne, selvom han i dag er udnævnt til formand for Faziletpartiet.
Det er presserende nødvendigt, at Europa-Parlamentet tager skridt til at forpligte den tyrkiske regering til at respektere det tyrkiske folks menneskerettigheder og til at holde sine løfter, som de fremgår af toldunionsaftalen og af andre internationale forpligtelser. Vi kræver en øjeblikkelig identificering af de skyldige i drabsforsøget på Akin Birdal. Vi kræver endvidere, at Statssikkerhedsrådets afgørelse om Istanbuls borgmester og de 16 forretningsfolk tilbagekaldes. Vi kræver løsladelse af alle politiske fanger i Tyrkiet. Menneskerettigheder indgår ikke i nogen stats indre anliggender.

Roth
Fru formand, kære kolleger, kære Akin Birdal, vi er rystede, vi er oprørte, vi sørger og vi er vrede over det brutale mordforsøg, som blev begået mod dig. Vi håber, Akin, at du vil genvinde din sundhed, at du også i dag og i morgen og i overmorgen vil være og forblive den gamle Akin Birdal, som altid var modig, altid beslutsom, som altid var fuld af håb, som har bevaret sin menneskelighed og sin glæde, og som frem for alt har været urokkelig.
Dette attentat mod dig, Akin, var et attentat mod demokratiet i Tyrkiet, mod menneskerettighederne, det var et attentat mod alle mennesker, som kæmper for et demokratisk Tyrkiet, et attentat mod alle mennesker, der går ind for en politisk løsning af det kurdiske spørgsmål, og demokratiseringen af Tyrkiet står i direkte forbindelse med en politisk løsning af det kurdiske spørgsmål.
Vi opfordrer den tyrkiske regering til omsider - virkelig omsider - at tage beskyttelsen af menneskerettighederne alvorligt og ikke kun bedemølleagtigt bebude, men virkelig skabe et stabilt grundlag for borgerrettigheder, menneskerettigheder og grundrettigheder i Tyrkiet - for ytringsfrihed, pressefrihed og frihed til at danne partier - og dette skal gælde for alle, også for medlemmer af Fazilet-partiet.
Vi kræver, at der omsider indledes en dialog, for kun en dialog kan føre til en politisk løsning. Den militære løsning er ikke nogen løsning! Det, som er sket for Akin, sker hver dag for mange, mange mennesker. Volden må standses. Akin, vi beder dig blive rask igen!

Swoboda
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, anledningen til dagens debat og til resolutionen var domfældelsen af nogle politikere fra det tidligere Refah-parti. Det er slemt nok, når et land tror, at det må føre den politiske diskussion for retten, at det må føre den politiske diskussion med islam, men den politiske islam, med den fundamentalistiske islam for retten og ved hjælp af domfældelser. Men værre endnu: Med attentatet på Akin Birdal er der kommet endnu en anledning, som er endnu mere ufattelig.
Som flere talere allerede har udtrykt det: Birdal var og er - og vil forhåbentlig blive ved med at være det - en kæmper, en utrættelig, ukuelig forkæmper for menneskerettighederne i Tyrkiet, men også ud over landets grænser, fordi han er et lysende forbillede. Han har, selvom han vidste og følte, at noget sådant kunne ramme ham, ikke opgivet at kæmpe for menneskerettighederne. Derfor vores fælles appel til Tyrkiet.
Tyrkiet vil gerne ind i Den Europæiske Union, og måske var det ikke alt, der forløb lige heldigt under drøftelserne - bestemt ikke, hvis jeg må udtrykke min egen opfattelse - som frem for alt også blev afholdt af Rådet sidste efterår. Uagtet dette må man dog klart og utvetydigt konstatere, at vi i Den Europæiske Union kun kan acceptere et Tyrkiet, der ud over mange andre rettigheder frem for alt også respekterer menneskerettighederne.
Tyrkiet må desuden også være opmærksom på en ting: Respekt for menneskerettighederne indebærer også, at man beskytter dem, der går ind for menneskerettighederne, at man beskytter dem, der kæmper for menneskerettighederne. Jeg er overbevist om - jeg er optimist - at ingen i regeringen og ingen i militæret har glæde af dette attentat mod Birdal. Men det er for lidt! Ikke kun det, at man ikke har glæde af det, men at man gør alt for at forhindre sådanne attentater, det er Tyrkiets opgave, og det er forudsætningen for, at vi kan byde Tyrkiet velkommen som medlem af Den Europæiske Union. Det må stå klart for den tyrkiske regering!

Hatzidakis
Fru formand, de to emner, som vi diskuterede, nemlig drabsforsøget på Akin Birdal, formand for den tyrkiske menneskerettighedskomité, og dommen over Istanbuls borgmester, hr. Erdogan, har en fællesnævner: det tyrkiske regimes særlige opfattelse, og især det tyrkiske militærs særlige opfattelse af menneskerettighederne. Drabsforsøget på hr. Birdal er kun det sidste i rækken af overfald og forfølgelser, som han har været genstand for hidtil, som i mange tilfælde er sket med myndighedernes velsignelse på grund af hans opmærksomhed omkring menneskerettighedsspørgsmål. Tyrkiets regerende klasser bryder sig ikke om ubehageligheder, andre opfattelser og protester.
Samtidig viser dommen mod Istanbuls borgmester, at også den verdslige stat forsøger at anvende vold. Der er ingen tvivl om, at islamisk fundamentalisme er en fare for demokratiet, men et ægte demokrati forsvares ikke med fordømmelser og voldsanvendelse. Det forsvares med argumenter. Overdrivelser, som fængslingen af borgmesteren, fordi han læste et digt op, styrker snarere end svækker hans stilling i den brede befolkning i det omfang, hans holdninger virkelig er fundamentalistiske. Dette bør med andre ord afklares. Tyrkiets vej til Europa kommer under ingen omstændigheder uden om respekt for menneskerettighederne. Lad os håbe, at den tyrkiske regering vil kunne bevæge sig i denne retning

Eisma
Fru formand, uanset hvor rigtig Tyrkiets kritik af EU også er, og at de inden for rammerne af MEDA, toldunionen og med hensyn til tiltrædelsen føler sig ladt i stikken, det fratager os ikke pligten til fortsat at minde Tyrkiet om at overholde menneskerettighederne, og i den forbindelse påvirkes vi af attentatet på Birdal og dommen på ti måneders fængsel til Istanbuls borgmester, fordi han i en politisk tale skulle have sat den sekulære stat til debat. Utroligt, at man herfor kan få en sådan straf, og vi forventer da også, at de tyrkiske myndigheder gør alt for at stille de ansvarlige for attentatet på Birdal for retten. Vi forventer også, at rettens dom over Erdogan omstødes.
Til sidst, fru formand, presser vi stærkt på hos den tyrkiske regering for at gå i gang med den lovgivning, der er nødvendig for den videre demokratisering på grundlag af princippet om ytringsfriheden. Jeg har i den forbindelse intet at tilføje til det, som Claudia Roth har bemærket i samme forbindelse.

Vanhecke
Fru formand, det siger sig selv, at jeg tilslutter mig den foreliggende beslutning, der med rette sætter de triste krænkelser af de mest elementære menneskerettigheder og ytringsfriheden i vores naboland Tyrkiet i gabestokken. Idet jeg dog tilføjer, at med hensyn til ytringsfriheden er den heller ikke altid sikret i EU, hvis man f.eks. forsvarer mine politiske meninger. Tillad mig imidlertid at sige, at denne beslutning omhyggeligt går uden om sagens kerne, sådan som det i øvrigt også er tilfældet med den anden abonnent på krænkelser af menneskerettighederne, Folkerepublikken Kina.
Sagens kerne er, at Den Europæiske Union i sin helhed og medlemsstaterne hver for sig aldrig over for Tyrkiet har talt rent ud af posen, ud over rene papirprotester. Parlamentet godkendte for et par år siden toldunionen med Tyrkiet og i tilgift Brf. 14-15 milliarder i EU-støtte til år 2000 uden at stille nogen form for suspenderende betingelser. Dengang som nu vidste man udmærket, hvordan det stod til med menneskerettighederne i Tyrkiet, at den tyrkiske hær holder en del af Cypern besat, og at Tyrkiet gennemfører i det mindste et kulturelt folkemord på kurderne, for blot at nævne nogle eksempler.
Jeg tilføjer hertil, at vi med denne beslutning på ny forsømmer en mulighed for at sige til den tyrkiske regering og det tyrkiske folk, at vi ønsker at opretholde det allerbedste forhold til vores naboland og vores nabofolk, men at Tyrkiet aldrig vil kunne blive medlem af Den Europæiske Union, ganske enkelt fordi Tyrkiet kulturelt, historisk, antropologisk og også geografisk ikke er et europæisk land. Hvis vi ikke tør sige dette, bliver problemerne senere bare meget større, og jeg tænker i den forbindelse ikke mindst på problemet med de mange millioner tyrkiske gæstearbejdere og midlertidige immigranter i Europa.
Malaysia - Indonesien:

Van Dijk
Fru formand, situationen i Indonesien er i de sidste par uger og særligt inden for de sidste dage gået helt amok. Regeringen optræder skånselsløst mod demonstranterne, og der er i mellemtiden faldet mange døde. Det er helt uacceptabelt.
For første gang har Soeharto i går sagt, at hvis han ikke mere havde folkets tillid, ville han overveje at gå af. Det bliver så på høje tid, at han gør det, for folkets tillid er tydeligvis væk. Den økonomiske krise, som den siddende regering er ansvarlig for, væltes over på befolkningen. Jeg må ærligt sige, at IMF kræver, at Indonesien træffer foranstaltninger, der ikke virkelig forbedrer forholdene for befolkningen, men som fører til endnu større fattigdom.
Ingen peger på regeringens og vennekredsens ansvar. De har i årevis på skændig vis beriget sig selv.
Samtidig vender vi blikket mod Malaysia, hvor tusinder og atter tusinder af mennesker fra Indonesien sidder som nye eller gamle flygtninge. Nogle af dem har været der i længere tid, og de mennesker bliver uden personsanseelse og uden at kontrollere deres flugtmotiver deporteret en masse tilbage til Indonesien, hvor nogle af dem uden tvivl er i stor fare. Denne situation må der virkelig gøres en ende på.

Bertens
Fru formand, årtiers politisk almagt, familiær berigelse og fuldstændig mangel på interesse for den indonesiske befolknings skæbne har gjort disse sidste redningsløse og hjælpeløse. De har ikke længere noget at tabe, undtagen en præsident. Lad os blot håbe, som fru Van Dijk siger, at Soeharto også drager bestemte konklusioner. Hans helt udemokratisk organiserede genvalg ringede allerede ind til en periode med absolut terror. De finansielle problemer er også blevet forværret, og på grund af den politiske uro og den måde, som Soehartos tropper optræder på, tror jeg, at IMF og Verdensbanken eventuelt skal revidere deres idéer.
Europa-Parlamentet skal, som det er skik og brug, sende en klar henstilling om demokratisering til de indonesiske ledere og muligvis til Soehartos efterfølgere, og Rådet og Kommissionen skal indstille al støtte med undtagelse af humanitær hjælp, og USA's regering skal på en overbevisende måde gøre det samme. En klar behandling af krisen vil have størst virkning. Vi har at gøre med et stort land, og jeg tror, at vi kan undgå store problemer, hvis vi gør som nævnt.

Harrison
Fru formand, i januar måned sidste år var jeg med Europa-Parlamentets delegation på en undersøgelsesrejse til Malaysia. Vi var i landet, mens krisen på finans- og aktiemarkedet var på sit højeste. Vi følte med de malaysiske myndigheder, som kæmpede med konsekvenserne af disse problemer, som omfatter de indvandrede arbejdstageres situation, hvoraf der er omkring 1 million ud af en befolkning på 22 millioner.
Forestil Dem derfor vores sorg, da vi hører om den uacceptable tilbagesendelse af titusinder af især indonesiske arbejdstagere som reaktion på den økonomiske krise og om, at otte indonesere er døde under tilbageholdelse i centre for illegale indvandrere. Vi blev endnu mere desillusionerede, da vi hørte om fængslingstruslerne mod Lim Guan Eng, hvis far vi mødte i dennes egenskab af oppositionsleder, blot fordi han offentligt gav udtryk for bekymring over behandlingen af et berømt voldtægtsoffer. Det er en overtrædelse af de demokratiske frihedsprincipper at fratage Lim Guan Eng hans plads i Parlamentet udelukkende på grund af hans milde kritik af den malaysiske regering.
Det virker også diskriminerende, at myndighederne på den anden side ikke har været ude efter premierministerens datter, Marina Mahathir, selvom hun ligeledes har kritiseret regeringen fra tid til anden. Jeg vil lige sige en passant, at vores delegation var meget imponeret over hendes og hendes stiftelses arbejde med at bekæmpe AIDS-epidemien i Malaysia.
Sammenfattende må man understrege, at det ikke er muligt at opnå nogen varig udvikling inden for handel, investeringer og økonomi, hvis demokratiet, retsstaten, det civile samfund og menneskerettighederne ikke udvikles. Vi vil altid være parate til at være venner med Malaysia for at forsøge at gennemføre disse værdige ambitioner og mål.

Jarzembowski
Fru formand, kære kolleger, den økonomiske og politiske situation i Indonesien er desværre ved at komme helt ud af kontrol. EVP-gruppen appellerer til den indonesiske regering om på den ene side straks at standse politiets og hærens overgreb på fredelige demonstranter og på den anden side beskytte den kinesiske minoritet i landet mod overgreb fra ballademagere. Der er allerede blevet begået en række mord på kinesere, og det er politiets egentlige opgave at standse disse mord.
Jeg frygter imidlertid, at situationen i Indonesien i sidste ende kun kan bringes under kontrol, hvis de politiske ledere i Indonesien baner vej for en virkelig demokratisering, og her er det ikke nok, at præsidenten går af, her må hele den politiske ledelse vige pladsen.
Tillad mig her til slut at rette en appel til de malaysiske myndigheder og også til Højesteret om at respektere retten til ytringsfrihed, ikke mindst når det drejer sig om parlamentsmedlemmer. Vi har tillid til retten, og gid den ikke må blive svigtet.
Tibet:

Tamino
Fru formand, det har ramt os dybt, at et stadig større antal tibetanske aktivister har besluttet sig for at gribe til det ekstreme middel, som sultestrejker er. Dette er en konsekvens af det tibetanske folks desperation efter 40 års kinesisk besættelse og ikke-voldelig kamp mod besættelsesstyrkerne.
Stillet over for denne situation og over for tibetanernes anmodninger - som, minder vi om, fortrinsvis er anmodninger rettet til FN om genoptagelse af Tibetspørgsmålet på grundlag af resolutionerne 59, 61 og 65 - som drejer sig om udnævnelse af en særlig repræsentant til at undersøge situationen i Tibet samt om, at Kina skal foranstalte en folkeafstemning i FN's regi for at fastslå det tibetanske folks ønsker, mener jeg, at vi bør have mulighed at give det tibetanske folk et bevis på vores solidaritet og altså anmode kraftigt om, at Tibetspørgsmålet hurtigst muligt bliver opført på dagsordenen for den næste generalforsamling i FN, og at man realitetsbehandler de øvrige ønsker fra menneskerettighedsforkæmperne i Tibet

Fassa
Fru formand, kære kolleger, Tibets problemer er i dag mere aktuelle end nogensinde. Derfor kan og skal FN, som det allerede er blevet nævnt, sætte følgende tre foranstaltninger i værk: For det første skal FN genoptage Tibetdiskussionen på grundlag af dets egne tidligere resolutioner, for det andet skal FN udnævne en særlig repræsentant for regionen, og for det tredje skal FN bede Kina om at foranstalte en folkeafstemning om det tibetanske folks ret til selvbestemmelse.
Dette bad og beder de seks sultestrejkende, hvis fortsatte protestaktion det indiske politi har forbudt, og med dem hele det tibetanske folk om.
Særlig vigtigt er den anden foranstaltning om udnævnelsen af en FN-repræsentant, til hvilket man bør tilføje udnævnelsen af en EU-repræsentant for Tibet, noget Rådet og Kommissionen beklageligvis endnu ikke har sørget for, trods den anmodning herom, som Europa-Parlamentet har fremsat. EU kan ikke længere fortsætte med at være stærk over for de svage og svag over for de stærke.

Dupuis
Fru formand, hr. næstformand for Kommissionen, kære kolleger. Vores Parlament kan ikke gøre andet end at konstatere, at dets politik og dets forslag systematisk bliver afvist af Rådet og Kommissionen med undtagelse af positive sideinitiativer og -foranstaltninger fra kommissær Marín.
Vi har ikke haft nogen opfølgning på vores opfordring om at løslade alle politiske fanger i Tibet, om løsladelse af Pan Chen Lama, om respekt for menneskerettighederne, om nedsættelse af et undersøgelsesudvalg, om udnævnelse af en EUhøjkommissær for Tibet og om forhandlinger mellem Tibet og Kina.
Vi har endda ikke som vores venner i USA opnået løsladelse af, eller snarere og bedre, udvisning af nogle berømte systemkritikere som Wei Jingsheng eller Wang Dan. EU opnår intet, og efter mange måneders og endda års anmodninger fra Parlamentet kan vi konstatere, at der virkelig, i hvert fald fra Brittans og mange rådsmedlemmers side, har været tale om en sand obstruktion af forespørgsler fra Parlamentet.
Jeg tror, at man sagtens kunne lægge en udtalelse fra Churchill i munden på Brittan, hvis man omskriver den en smule. Churchill sagde i perioden under fascismen i Italien: «Hvis jeg var italiener i dag, ville jeg være fascist«. Brittan kunne som sin berømte kollega, Churchill, sige: «Hvis jeg var kineser i dag, ville jeg være kommunist eller nationalfascist«, for det er jo én og samme ting.

Colajanni
Fru formand, jeg forstår, hvorfor forslagsstillerne har forberedt denne tekst, og jeg er enig med dem i en stor del af det, de foreslår. Jeg vil gerne bemærke, at der i øjeblikket for første gang er besøg af trojkaen i Tibet, og at dette besøg har en vis varighed. Jeg tror, det vil være en god idé at afvente konklusionen på dette besøg og indkalde Rådet til at referere resultaterne af dette besøg, fordi dette efter min opfattelse vil berige Parlamentets holdning. Derefter er vores gruppe parat til at diskutere med Rådet og forberede en beslutning, som tager hensyn til alle disse elementer, og som er en helhedsbeslutning, der genfremsætter Dalai Lamas anmodning om direkte, betingelsesløse forhandlinger og mange andre punkter, som er blevet påpeget af dem, som har talt før mig.
Jeg mener, at gennemgangen af det, som trojkaen på dette besøg har konkluderet, er vigtig, fordi det er første gang, der er besøg af en EU-trojka i Tibet.
Dette er det første punkt. Naturligvis er vores gruppe solidarisk med de sultestrejkende aktivister, og vores gruppe vil fortsat tage Tibetspørgsmålet op til politisk diskussion og udarbejde en mere udførlig beslutning.
Jeg vil også sige noget om den følgende tekst, som angår organerne. Vi mener ikke, at der er noget, som vi skal vurdere. Vi vil også angående dette minde om, at Parlamentets delegation om få uger tager til Kina. Måske er det en god idé i stedet for at stemme for en beslutning, som vi ikke har sikre informationer om, at pålægge Parlamentets delegation at afklare dette spørgsmål og forsøge at få nye oplysninger under dens besøg. Ellers forstår jeg ikke, hvad delegationen skal lave! Og når den så vender tilbage, hvis den bekræfter disse oplysninger for os, vil vi udfærdige en beslutning om dette emne. Dette er PSEgruppens holdning.

Moreau
Fru formand, de to beslutninger indsendt til Europa-Parlamentet lægger sig til de omkring halvtreds beslutninger vedtaget siden 1994, og som anklager Kina. Intet land i verden har været udsat for en sådan behandling.
Kommissionen og medlemsstaterne er omhyggelige med at udvikle gode relationer til Kina, hvilket dog i øvrigt ikke udelukker visse uoverensstemmelser, især i spørgsmålet om menneskerettigheder.
Desværre går Europa-Parlamentet under pres fra nogle enkelte parlamentarikere imod denne tendens, desværre er de fleste ligeglade, vi er vel næppe mere end tyve her i salen.
Beslutningen om Tibet bygger på oplysninger, der kommer fra Indien. Hvad angår oplysningerne om salg af organer, er det et ekko af en kampagne uden beviser, styret fra USA og Tyskland.
Opmuntringen af separatisttendenser, der inspirerer beslutningen om Tibet, især med henvisning til en tibetansk eksilregering, sætter spørgsmålstegn ved en elementær international regel: respekten for det enkelte lands territoriale integritet. Det er en farlig holdning, der ikke på nogen måde bidrager til at forbedre situationen.
Både freden og dialogen om menneskerettighederne indebærer en gensidig respekt, især da når det drejer sig om et land, der som Kina har mere end en milliard indbyggere.
Derfor beder jeg mine kolleger om at forkaste de to beslutninger om Kina.
Organhandel i Kina:

André-Léonard
Fru formand, vilkårlige arrestationer, dødsdomme, henrettelser, fjernelse af organer, det er det frygtindgydende scenario, der må bringes til ophør i Kina øjeblikkeligt. Antallet af henrettede fanger stiger konstant, og ifølge Amnesty International lå det i 1995 på 2.100.
Det internationale samfund, der frygter at sætte sine investeringer på spil, afholder sig fra at fordømme overtrædelserne af de fundamentale rettigheder, eller de gør det kun nødtvungent.
Vi ved, at det kinesiske fængselssystem stadig væk i dag er stort set uigennemtrængeligt. Der fjernes organer fra de indsatte, og disse bliver derefter solgt og transplanteret uden den indsattes eller familiens samtykke.
Da Unionen er ude af stand til at tage forholdsregler imod disse overgreb, skal den parlamentariske delegation, der snart tager til Kina, anvende al sin overtalelseskraft for at gøre en ende på denne infame praksis. I mellemtiden skal Kommissionen undersøge, hvordan man kan iværksætte en lov, der drejer sig om handel med organer.
Vi anmoder Kommissionen og Rådet om på internationalt plan at tage alle de initiativer, der er nødvendige for at sætte en stopper for denne afskyelige handel.

Dupuis
Fru formand, da jeg hører, at hr. Colajanni trækker spørgsmålet om Parlamentets delegationsrejse til Kina ind i debatten, vil jeg spørge kollegerne, hvor mange uger der er i et år? OK, der er 53. Og hvornår er vores delegation taget til Kina? I den uge, hvor opstanden på Tien An Men-pladsen fandt sted. Dette skyldes vores sekretariat og vores Delegation for Forbindelserne med Kina. Det er altså vores Parlament, dette er Parlamentets måde at følge op på vores anmodning, på fordømmelsen af et overgreb på menneskerettighederne, som vi har givet udtryk for, på den fordømmelse af en afskyelig hændelse - anderledes kan den ikke benævnes - vi i dag udtaler angående Tibet. Dette er altså svaret til Tibet, til Turkestan, til det indre Mongoliet og til en milliard og tre hundrede millioner kineseres skæbne, som - indtil det modsatte er bevist - ikke lever i et demokrati.
Det er på tide at holde op med at sige, at vi vil vente på et eller andet. Tibetanerne har ventet i fyrre år, og de har ikke fået noget svar; kineserne har ventet i fyrre år siden den lange march, og de har ikke set noget fremskridt vedrørende menneskerettighederne. Kan vi så fortsætte med at beklage os over Indien og dets atomprøvesprængninger? Ingen går ind for atomprøvesprængninger, men på samme måde som Frankrig og England, som stod over for et nazistisk regime i trediverne, ser Indien, som er et ufuldkomment demokrati, det er der ingen der vil benægte, sig konfronteret med verdens største totalitære imperium, og nogle mener altså, at de skal afstå fra muligheden for at kunne forsvare sig. Måske skulle man begynde at tænke sig lidt om angående dette spørgsmål.

Tamino
Fru formand, jeg tror, at vi står over for to meget alvorlige ting, som foregår flere steder i verden: for det første den fortsatte brug af dødsstraf, som er en umenneskelig metode til at straffe forbrydelser med, for det andet den internationale handel med organer. Det er ting, som sker flere forskellige steder i verden, men som foregår i ét og samme land, når talen falder på Kina. Hvis nogle her skulle være i tvivl om, at der er dødsstraf i Kina - men hvordan kan man benægte det? - er det klart, at Kina for disse medlemmer endnu må være en lysende repræsentant for demokrati og kommunisme.
Det andet spørgsmål, som det er vigtigt at bringe frem, er, at kommercialiseringen, som kendetegner hele verden, tydeligvis også kendetegner Kina. Oplysningerne er tilstrækkeligt pålidelige til at vise, at der til undertrykkelsen nu føjer sig kommercialiseringen af den menneskelige krop i Kina, en kommercialisering, som breder sig i hele verden, også internt i vores egne lande, med den patentret, som vi selv har været med til at støtte med hensyn til levende organer.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, jeg håber, at de ikke forveksler mig med hr. Falconer, når jeg nu ønsker at komme ind på tilstedeværelsen. Jeg vil imidlertid starte med at påpege, at vores kollega hr. Avgerinos ikke er til stede. Han er den, som det blev pålagt at foretage en revison af hastesagerne. Jeg er sådan set altid til stede ved behandling af hastesager, men ham har jeg sjældent set. Det forbavser mig ikke, at der i hans forslag kommer nogle forvirrede forestillinger for dagen.
Men nu til hastesagen: Når man betragter hændelserne i Kina, og når man har hørt, hvad de foregående talere har berettet om, hvad der angiveligt sker derovre i forbindelse med organhandelen, hvilket også rapporteres af forskellige organisationer som China Watch eller Fresenius-selskabet, så føler man sig så at sige som i en skrækfilm. Der afsiges dødsdomme på bestilling, og de dømte bliver henrettet på en sådan måde, at visse organer forbliver uskadte, således at de efterfølgende kan gøres i penge. I den forbindelse behandles antallet af dødsdomme og henrettelserne, men også processerne som statshemmeligheder. Den nye lov om strafferetspleje formuleres bevidst således, at processer kan føres på en sådan måde, at et retsmæssigt forsvar af de anklagede er umuligt, og at noget så selvfølgeligt som en iagttagelse af processen slet ikke kan komme på tale.
Europa-Parlamentet har altid gjort sin indflydelse gældende for at støtte dødsdømte og altid udtalt sig imod dødsstraffen. Vi kan naturligvis heller ikke stiltiende acceptere sådanne rædselsfulde følger af denne dødsstraf! Her må vi klart tage stilling. Derfor tror jeg, at det kun er naturligt, når vi stiller sådanne mindstekrav, altså netop, at fremgangsmåder af denne art bringes til ophør. De Forenede Nationer, som i år omsider vil beskæftige sig med slavehandel - sådan forlyder det i det mindste - og det på grund af en resolution fra Europa-Parlamentet, bør også stille en international undersøgelseskommission på benene, og Rådet og Kommissionen bør gøre alt, hvad der står i deres magt, for i det mindste at få standset de europæiske virksomheder, der er involveret. Og sidst, men ikke mindst, bør vores delegation påtale dette emne under besøget i Kina.

Formanden
Jeg takker Dem og skal blot sige, at jeg i går var sammen med hr. Avgerinos til et møde, og han bad mig om at undskylde, at han ikke kunne være til stede. I disse dage har han været meget optaget.

Manisco
Hr. formand, vedrørende spørgsmålet om dødsstraf og dens makabre anvendelse i Folkerepublikken Kina står vi nu over for en usædvanlig fase med rutinemæssig rædsel.
I det mindste på dette punkt opfordrer vi Parlamentet til at fravige sin tradition med ikke at lade kendsgerningerne stå i vejen for politisk og økonomisk bekvemmelighed. Fakta - ikke propaganda, som i dag trækker i den modsatte retning - er overvældende. De viser, at tusinder af henrettede i Folkerepublikken Kina udnyttes på den mest grusomme måde for at imødekomme den stigende efterspørgsel efter transplantationsorganer hos rige mennesker i Japan og i Vesten.
Sidste måned bad vi uden held Kinas diplomatiske repræsentanter i Bruxelles, hr. Huang Daosheng, hr. Wang Wen og hr. Wei Min, fremlægge dokumentation, der kan modbevise, at disse rædsler foregår. Vi venter stadig! For os er tiden nu inde til at handle. Eller skal vi konkludere, at for Parlamentet betyder det at handle i moralsk balance, at vores helligste værdier aldrig må blive afprøvet?
Dødsstraf i Burma

Van Dijk
Fru formand, også i Burma fuldbyrdes der dødsdomme. I sidste uge blev seks fanger, der af Amnesty International klart anses for at være politiske fanger, dømt til døden. Men tidligere er tyve andre fanger, der også må betragtes som politiske fanger, døde i fangenskab. Det ser ud til, at det er en anden form for dødsstraf eller eksekution, men de finder altså sted.
Endvidere optræder Burmas hær hårdt mod etniske mindretal og eksekuterer på den måde også mennesker uden nogen form for proces. Vi henstiller til Burmas regering, at den afskaffer dødsstraffene og i det mindste indstiller eksekutionerne, med eller uden dødsdom. Mennesker har ret til en ærlig proces, og politiske fanger skal løslades. I Den Europæiske Union er det nu på høje tid, at vi i højere grad presser på over for erhvervslivet om ikke at investere i Burma og kalde investeringerne hjem.

Maij-Weggen
Fru formand, militærregeringen i Burma fortsætter uhæmmet forfølgelsen af politiske modstandere. I slutningen af april fik to studenter dødsdom. De udgør to medlemmer af en gruppe på fyrre mennesker, der blev arresteret i januar på grund af oppositionsaktiviteter. De andre otteogtredive har i mellemtiden fået domme varierende fra tre til fjorten år. I de sidste år er mere end tyve mennesker omkommet i fængslerne. Så vi ved, hvad der kan ske.
I sidste uge blev der på ny afsagt seks dødsdomme. Alle over burmanske borgere, der af Amnesty International betragtes som politiske fanger. Det er nu otte dødsdomme og otteogtredive hårde fængselsstraffe på kun få måneder med alle de risici, der er forbundet med fængselsstraffene.
Det er godt, at kommissær Marín er til stede. Vi ophævede i 1996 præferencesystemet for Burma efter en række triste voldshandlinger af militærregeringen. I USA og også i den amerikanske kongres vil man iværksætte investeringsstandsninger. I februar spurgte Parlamentet, om vi ikke skulle iværksætte flere foranstaltninger, herunder en investeringsstandsning. Er det nu ikke på høje tid, at denne investeringsstandsning gennemføres sammen med USA for på den måde at tvinge militærregeringen i Burma til at respektere demokratiet og menneskerettighederne og ikke mindst for at fru Aung San Suu Kyi, der som valgt præsident har siddet i husarrest i seks år, kan få ret til det sæde, som hun bør indtage, nemlig som præsident for sit land.

Fassa
Hr. formand, kære kolleger, mere end én gang har dette Parlament diskuteret den alvorlige problematik omkring dødsstraffen. Vi har altid været ubøjelige over for USA, og vi er det over for Den Kinesiske Folkerepubblik, også selvom der er nogle, der ikke kan lide det, og, hvis det er muligt, skal vi være det endnu mere over for Burma. Af mange grunde: for det første den manglende respekt for det minimum af retsgarantier, der er anerkendte i alle retsstater, for det andet den rent politiske og opinionsmæssige karakter af de dømtes forbrydelser, for det tredje den systematiske brug af dette instrument, ikke som et straffemiddel, men som ren og skær undertrykkelsesmiddel for uenighed, i en sådan grad, at hæren gør sig til anklager, dommer og bøddel på samme tid.
EU må ikke undlade at iværksætte alle nødvendige, nyttige og passende sanktioner, heriblandt også de hårdeste økonomiske, for at gøre en ende på denne utålelige situation.

Marín
Hr. formand, jeg vil under ét svare på de forskellige beslutninger om de forskellige spørgsmål, som er blevet taget op. Hvad angår Guatemala, deler Kommissionen Europa-Parlamentets smerte og vrede over mordet på Monseigneur Juan Gerardi, en prælat, som jeg, ligesom mange af Dem, fik mulighed for at kende personligt, fordi Den Europæiske Union, som De ved, har været stærkt involveret i Guatemalas fredsstiftelsesproces og i den senere tid i fredsprocessen. Det er en forbrydelse, der, som andre der drejer sig om menneskerettigheder, er et frontalt angreb imod selve fredsprocessen og endnu mere på grund af den symbolik, der udtrykkes med mordet på Monseigneur Gerardi, netop da han havde afleveret sin rapport om sandheden om den frygtelige borgerkrig, der har fundet sted i de sidste 30 år i landet.
Hvad skal der gøres? I øjeblikket har Den Europæiske Union allerede gjort de relevante indgreb, hvad angår det politiske samarbejde med landet, og det er klart, at vi igen på generelt plan må tage op - og det vil være belejligt, fordi det nye rådgivende udvalg, der følger fredsprocessen, holder et møde i juni, der denne gang helt sikkert finder sted i Washington med Den Latinamerikanske Udviklingsbank - hvordan disse ting opstår, finde frem til deres årsag og særligt opfordre den guatemalanske regering, de politiske kræfter og offentligheden til at gøre en indsats for, at fredsaftalerne, som på nogle punkter er foruroligende forsinkede, virkelig formuleres og udvikles.
Derfor vil vi fortsætte med at gøre den guatemalanske regering opmærksom på behovet for først og fremmest, at man finder frem til forbrydelsens gerningsmænd, og dernæst at man lidt efter lidt genskaber ånden fra fredsaftalerne, og at mord som dette ikke sker igen.
Hvad skal man sige om Colombia, og hvad skal man sige om Umaña, Arango og Fernando Landazábal? Jeg er enig i den beskrivelse, talerne har givet af menneskerettighederne i Colombia, særligt fru Mirandas. Problemet med Colombia er ret enkelt. Vi står i øjeblikket foran valget - som finder sted den 26. maj - og der sker virkelig alvorlige ting i landet. Menneskerettighederne i Colombia skal være det direkte resultat af freden. Hvis der ikke er fred, er jeg meget bange for, at opløsningstilstandene i landet fortsætter.
Derfor er den kommende præsidents første forpligtelse, ikke over for det internationale samfund, men især over for selve det colombianske folk, beslutsomt at arbejde for freden, således at de ting, der fremprovokerer denne type grusomheder, ophører med at eksistere. For der er grusomheder fra de paramilitæres side, fra guerillaens, der er grusomheder - tror jeg - i en situation, hvor det nu er meget vanskeligt at sige, hvem der er ansvarlig, og derfor opstår der denne straffrihedsånd, som skaber den slags situationer.
Under alle omstændigheder har de colombianske myndigheder, som De ved, oprettet en særlig komité under det offentliges advokatur i staten, som skal efterforske disse mord. Vi afventer dens konklusioner.
Hvad skal der gøres i mellemtiden? I øjeblikket er det bedste, vi kan gøre - og vi ønsker at gøre det, og det har vi sagt endda for egen regning uden at vente på FN - at opretholde menneskerettighedskontoret i Bogotá, der tager sig af at følge situationen. Og derfor har vi, som De ved - selvom vi ikke var forpligtede til det, fordi vores forpligtelse kun løb et år - taget beslutning om med endnu et år at forlænge Den Europæiske Unions deltagelse i dette kontor, som afhænger af FN's særlige ordfører, fru Robinson.
På den anden side er der noget, som vi skal beskæftige os med i fremtiden: måden, hvorpå vi kan forøge vores samarbejde med Colombia på det retlige område. Det er rigtigt, at det er en anmodning, som de colombianske myndigheder allerede har fremsat, men det ville være temmelig interessant at kunne se, hvordan vi på området med retligt samarbejde lidt efter lidt kan gøre fremskridt med henblik på fremtiden.
Men jeg understreger, at uanset udfaldet af valget, uanset hvem der vinder valget i Colombia, er den højeste prioritet arbejdet for freden, hvilket betyder vigtige forhandlinger og derfra, at den spænding, der er i landet, og som skaber situationer som dem, der er opstået i den senere tid, og som er så vanskelige at forstå, mindskes.
Hvad angår Tyrkiet, fordømmer Kommissionen også attentatet imod Akin Birdal, der er menneskerettighedsforkæmper i Tyrkiet, og Kommissionen ønsker selvfølgelig også, ligesom Europa-Parlamentet, at man hurtigt finder gerningsmændene til denne forbrydelse og stiller dem for retten.
De ved, at premierministeren, hr. Yilmaz, vicepremierministeren og et stort antal ministre og parlamentsmedlemmer også har fordømt dette attentat. Og på den anden side deler Kommissionen Europa-Parlamentets bekymringer over følgerne af retssagen imod Istanbuls borgmester, hvad angår ytringsfriheden i Tyrkiet.
Vi er også foruroligede over de demonstrationer, der var i januar på grund af Tyrkiets forfatningsdomstols afgørelse om at beordre opløsning af Refah-partiet (Velfærdspartiet), som hr. Erdogan tilhørte. Og det bekymrer selvfølgelig Kommissionen, at denne type afgørelser har negative følger for den demokratiske pluralisme og ytringsfriheden i Tyrkiet.
Med hensyn til vores forhold til dette land set i en mere generel sammenhæng tilslutter Kommissionen sig selvfølgelig fuldt ud konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Luxembourg, der mindede om, at konsolideringen af Tyrkiets tilknytning til Den Europæiske Union også afhænger af, at de politiske reformer, der er sat i gang i landet, fortsætter, særligt at regler og praksis med hensyn til menneskerettigheder bringes på linje med det, der gælder i Den Europæiske Union. Og til trods for Ankaras beslutning om i princippet at indstille enhver politisk dialog med Den Europæiske Union ønsker Kommissionen at fortsætte med at gøre sine tyrkiske samtalepartnere bekendt med de bekymringer, Den Europæiske Union har desangående.
Hvad angår Malaysia, har den økonomiske krise i Sydøstasien alvorlige sociale følger for befolkningen i de berørte lande, først og fremmest med hensyn til arbejdsløshed og emigration. I de seneste måneder har Kommissionen været dybt engageret i en fortsat dialog med støttemodtagere og andre donorer om, hvordan vores støtte til regionen kan øges. I Kommissionen er vi i øjeblikket og efter ASEM-konferencen i London i gang med at overveje vores programmer om samarbejde med dette område og med dette land med det formål at kunne overføre supplerende midler til de lande, der er alvorligst ramt.
Og hvad angår dommen over parlamentsmedlemmet, Lim Guan Eng, vil Kommissionens delegation i Malaysia på nært hold følge denne sag og appellen, som nu er blevet indgivet til forbundsdomstolen.
Og hvad angår situationen i de malaysiske interneringslejre, som er totalt overfyldte, deler Kommissionen også parlamentsmedlemmernes bekymring over rapporterne om mishandling og krænkelse af menneskerettighederne.
Derfor vil jeg garantere Dem, at vi sikrer os, at disse bekymringer - med hensyn til flygtningelejrene - viderebringes til de malaysiske myndigheder, og at vi vil bede regeringen indtrængende om at fortsætte samarbejdet med Højkommissæren for Flygtninge og de forskellige ikke-statslige organisationer om flygtningehjælpen.
Med hensyn til Indonesien er vi selvfølgelig også foruroligede og bekymrede over den situation, som Indonesien befinder sig i, og over den vold, som sikkerhedsstyrkerne anvender til nedkæmpelse af de seneste demonstrationer i landet, og som allerede har kostet nogle studenter i Jakarta livet, som De ved.
Kommissionen holder sig i forbindelse med regeringen om spørgsmålet om menneskerettigheder, og jeg må sige til Dem, at vi endelig har opnået, at der i juni i fællesskab finansieres et seminar om menneskerettigheder i Jakarta arrangeret af det gældende formandskab for Ministerrådet og den nationale indonesiske menneskerettighedskommission. Det vil være første gang, man i Indonesien får en åben debat om menneskerettigheder med fælles deltagelse af Den Europæiske Union og den nationale indonesiske menneskerettighedskommission. Det er kun et skridt på vejen, men det er et vigtigt skridt.
Hvad angår direkte støtte til det indonesiske folk på grund af den økonomiske situation, har der allerede været en mission i landet for at få overblik over situationen.
Den første vurdering, der er blevet foretaget - af dette arbejdshold - er mange gange forskellen mellem det, man ser indirekte gennem kommunikationsmedierne, og så den grundige undersøgelse af virkeligheden. Der er, på trods af de billeder, vi har set af mennesker, der gik hen til lastbiler for at hente ris og basisfødevarer, ikke i virkeligheden en generel mangel på fødevarer.
Der er knaphed på visse fødevarer, drikkevand, logistik og fordeling, især de mest sårbare steder i landet og med hensyn til de mest sårbare dele af befolkningen, og der er vi allerede gået i gang med nødhjælpsarbejdet. Men jeg understreger, at situationen i princippet ikke forekommer så dramatisk, som det så ud på de billeder, vi har set.
Med hensyn til Tibet dukker spørgsmålet om Tibet jævnligt op, og den tibetanske identitets religiøse dimension er et fast emne i dialogen med Kina om menneskerettigheder, og det vil den blive ved med at være. Kommissionen vil nøje evaluere resultaterne af det besøg, som trojkaen af ambassadører fra Den Europæiske Union aflagde i Tibet for nylig, og den vil naturligvis informere Parlamentet så hurtigt som muligt.
Med hensyn til organsalget i Kina må vi først have forhistorien. Der er en særlig dialog om menneskerettigheder mellem Den Europæiske Union og Kina, som indledtes i 1997. Denne dialog har bidraget til nogle konkrete resultater, særligt med hensyn til Kinas deltagelse i FN's menneskerettighedsorganer. Dødsstraf og især de retslige og administrative forhold, som styrer henrettelserne, er blevet behandlet i denne dialog, og de vil fortsat blive taget op.
Med hensyn til handelen med menneskelige organer, som de internationale medier oplyser om, vil Kommissionen fremlægge problemet for de kinesiske myndigheder inden for rammerne af dialogen om menneskerettigheder og på grundlag af en detaljeret analyse af kendsgerningerne.
Kommissionen minder imidlertid om, og det betyder ikke, at det ikke bekymrer os, at indgriben på dette område ligger inden for medlemsstaternes kompetence, da artikel 129 i traktaten ikke giver Det Europæiske Fællesskab lovgivningsmæssige beføjelser på dette område.
Alligevel vil jeg understrege, at vi, uanset at Kommissionen ikke har institutionel kompetence, nøje følger de kompetente internationale organisationers arbejde; på europæiske niveau arbejder Europarådet med det og støtter samarbejdet mellem medlemsstaterne på dette punkt.
Som De ved, afgiver den europæiske gruppe om etik i videnskaben og i de nye teknologier - der erstatter gruppen om bioteknologiens etiske implikationer - i 1998 en erklæring om de etiske aspekter af den funktion, banker til menneskevæv har.
Og til sidst. Når Amsterdam-traktaten er ratificeret, kan Kommissionen undersøge mulighederne for at arbejde på dette område, det vil sige med de regler, der skal vedtages om handel med og overførsel af organer. Måske åbner dette mulighed for på generelt plan at rejse problemet om illegal handel med og overførsel af organer ikke blot fra Kina, forudsat at den type handel godkendes, men fra et hvilket som helst land.
Med hensyn til Burma, ved De, at Kommissionen til stadighed har beklaget de udbredte krænkelser af menneskerettighederne i landet, og vi er vidende om de seneste dødsdomme, der er blevet afsagt mod seks fanger. Alligevel tror vi, at der kan være et håb for disse dødsdømte, da der fra 1998 ikke er blevet fuldbyrdet nogen dødsdomme. Vi håber, at militærjuntaen fortsætter denne linje, og at den i det mindste ikke beslutter at henrette disse seks fanger.
Med hensyn til muligheden for at forbyde investeringer, som fru Maij-Weggen foreslog, er der ikke for Den Europæiske Union nogen mulighed for at forbyde europæiske virksomheders private investeringer, og ud over den moralske og etiske dømmekraft, vi hver især kan bruge, findes der ikke i øjeblikket noget instrument, der giver mulighed for at gribe ind på dette niveau.
Under alle omstændigheder er vores forbindelser med Burma på det niveau, De kender: Der er ingen forbindelser.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0502/98 af Macartney og Hory for ARE-Gruppen om en adfærdskodeks for våbeneksport; -B4-0505/98 af McKenna, Schroedter, Gahrton, Hautala, Telkämper og Aelvoet for De Grønne om en europæisk adfærdskodeks for våbeneksport; -B4-0520/98 af Oostlander og Oomen-Ruijten for PPE-Gruppen om en adfærdskodeks for våbeneksport; -B4-0522/98 af Bertens og Frischenschlager for ELDR-Gruppen om en adfærdskodeks for våbeneksport; -B4-0529/98 af González Álvarez, Wurtz, Papayannakis og Carnero González for GUE/NGL-Gruppen om en adfærdskodeks for våbeneksport; -B4-0546/98 af Titley og Wiersma for PSE-Gruppen om den europæiske adfærdskodeks for våbeneksport
Macartney
Hr. formand, under disse såkaldte uopsætteligheder beskæftiger vi os med spørgsmål, som man kan påstå ikke haster. Men her har vi en chance for at fremlægge vores synspunkt og komme med et afgørende bidrag til en hasteafgørelse, som skal træffes om ca. 10 dage, når Rådet for almindelige anliggender i Den Europæiske Union bliver bedt om at støtte et fransk-britisk initiativ til en egentlig adfærdskodeks for våbeneksport.
Det er vanskeligt at forestille sig noget vigtigere for fremtiden på langt sigt i en verden, som fyldt med stridigheder af enhver slags. De europæiske våben er ansvarlige for drab og lemlæstelse af mange mennesker. Så vi må bede Rådet støtte dette initiativ og udvide det til alle medlemsstater, ikke blot de to medlemsstater, der foreslår det. Vi må ligeledes sige, at Den Europæiske Union ikke kan løse alle disse problemer alene, og at vi er nødt til at søge støtte hos USA, Rusland og Kina.
Det er langt fra en tom gestus, at vi fremlægger en europæisk adfærdskodeks. Her er tværtimod et område, hvor Den Europæiske Union kan føre an i verden.

Aelvoet
Hr. formand, ved starten af det britiske formandskab lagde Tony Blair ud med, at Det Forenede Kongerige ville udarbejde en adfærdskodeks for eksport af våben, og Den Grønne Gruppe har særligt været glad for dette. Endelig ville der på EU-plan blive taget et initiativ. Da Belgien i 1991 lavede sin våbeneksportlov, var det konstante argument fra belgisk side for ikke at gå alt for vidt, at dette spørgsmål måtte reguleres på EU-plan, fordi Belgiens position sammenlignet med andre ellers ville blive forringet. Der var således håb om, at Europa nu ville gribe denne chance. Desværre må vi fastslå, at de forslag, der hidtil er udarbejdet af det britiske formandskab sammen med Frankrig, er meget skuffende.
På ACP-mødet i Mauritius den 20.-23. april har vi kunnet se, at et flertal både af europæere og af ACP-repræsentanterne også har berørt dette punkt. De har klart tilkendegivet, at kodeksen i dens nuværende form ikke vil få nogen indvirkning på ustabile regioner, på lande der anvender en uforholdsmæssig stor del af deres budget på militærudgifter og også lande, der krænker menneskerettighederne. Også det forhold, at udkastet ikke udtrykkeligt omfatter salg af lette våben, de lette våben der anretter så stor skade i Afrika, beklages meget. På procedureområdet er der også en række problemer, fordi en medlemsstat, der afslår en eksporttilladelse, ganske vist skal meddele dette til den anden, men det siges ikke inden for hvilken tidsfrist. Der findes ikke et fælles slutcertifikat, og derfor fortsætter virvaret af certifikater, der altid har ført til kaos, og problemet med våbeneksportører i tredjelande, der arbejder på licens fra en virksomhed i en medlemsstat, holdes helt udenfor. Vi opfordrer kraftigt til at gøre kodeksen bindende og betydningsfuld.

Oostlander
Hr. formand, da vi hørte om det britisk-franske initiativ om en adfærdskodeks for våbenhandel, fik vi indtryk af, at her prædikede ræven kærlighed, og så skal bonden passe på hønsene. Jeg tror, at Parlamentets beslutning tyder på, at vi er villige til at passe på hønsene og til at styrke det fransk-britiske initiativ, hvor det er nødvendigt. Det kan selvfølgelig ikke være rigtigt, at når nogle lande opfører sig korrekt med hensyn til våbeneksport, særligt når de ikke handler med våben, at andre så fylder hullet. I så fald er resultatet moralsk set faktisk nul. Det er meget nødvendigt at bekæmpe denne kynisme.
At tjene på andres ulykke er en alvorlig sag, som Parlamentet skal vende sig imod, og det er meget godt, at Parlamentet er så enigt i denne beslutning, så Rådet og andre er klar over, at repræsentanterne for EU's borgere på det punkt ikke er i tvivl om, hvad der skal gøres. Hidtil har der kun været tale om slappe aktioner, f.eks. mod Serbien, hvor der i forvejen er en overflod af våbenfabrikation inden for landets egne grænser. Et forbud mod våbeneksport til Serbien er f.eks. et slag i luften, som ikke hjælper en pind. Det er, hvad det angår, meget bedre at trække en generel linje med kriterier, der skal anvendes, også i de tilfælde, hvor det økonomisk er mindre tiltrækkende at opføre sig ordentligt.
Hr. formand, alle forslag af denne type har ofte tilbøjelighed til at være af symbolsk karakter, og derfor lægger jeg vægt på, at der i en af beslutningens sidste punkter tales om nødvendigheden af at imødegå ulovlig våbeneksport. Vi kan således nemt regulere alt i lovgivning, men hvis man ikke sørger for, at den ulovlige våbeneksport virkelig bekæmpes på en effektiv måde, så opnår man intet som helst. Derfor finder jeg, at det er en virkelig god ting, at beslutningen afsluttes med dette punkt.

Bertens
Hr. formand, de tre foregående talere har allerede til dels sagt det, jeg ville sige. Den Liberale Gruppe er skuffet over det, der i den sidste ende er blevet resultatet i praksis. Landene behøver ikke at betragte beslutningen som bindende. Det bliver ved politiske erklæringer uden værdi, og sanktioner udebliver. De har kun pligt til at informere hinanden.
Hvad vinder vi så? Vi vinder ingenting. Parlamentet må nu gøre det klart, at det her er alt for lidt. At det nuværende forslag ikke er værdigt til betegnelsen etisk politik, sådan som det britiske formandskab kaldte det ved årets start.
Skandalen omkring Sierra Leone og USA's afslag, notabene, på levering af våben til Det Forenede Kongerige på grund af den dårlige eksportkontrol burde være klare signaler for Europa og i øvrigt også for briterne.
Lad os nu gøre en virkelig indsats for at få en stram, bindende EU-lovgivning om våbenhandel. Derfor er Den Liberale Gruppe glad for, at denne beslutning tager et standpunkt og anmoder Rådet om at fjerne svaghederne i forslaget. Transparens, hr. formand, og multilaterale konsultationer mellem medlemsstaterne er essentielle elementer for en fælles politik. Enhver indrømmelse på dette område med henblik på medlemsstaternes såkaldte suverænitet gør de europæiske regler latterlige. Jeg opfordrer Kommissionen og det kommende østrigske formandskab til at fortsætte briternes arbejde, hvis vi afslutter dette formandskab med et svagt kompromis. Kommissionen har naturligvis også her en opgave. Vi afventer med stor interesse, hvad Kommissionen vil foretage sig.
Til sidst håber jeg, at G-8 på det forestående møde indgår internationale aftaler og særligt, at de tilstedeværende medlemsstater af Unionen på mødet vil bakke forslagene om at overtage OAS-kodeksen op

Truscott
Hr. formand, på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne vil jeg gerne hilse det britiske formandskabs initiativ til indførelse af en adfærdskodeks for våbenhandel velkommen.
Der er ingen tvivl om, at der længe har været brug for denne adfærdskodeks for våbensalg, så våben fra EU ikke bruges til intern undertrykkelse eller eksterne aggressioner. Det er vigtigt ikke blot med henblik på at styrke menneskerettighederne uden for Unionen, men også for at give den europæiske forsvarsindustri rimelige og retfærdige betingelser med hensyn til våbeneksport. Underbudspolitik, hvor et lands forsvarssektor træder til for at levere våben, som er blevet nægtet af en anden medlemsstat, må høre fortiden til.
I det seneste udkast til denne kodeks hedder det ud over definitionen af omstændighederne ved intern undertrykkelse eller ekstern aggression, at man skal overveje, hvorvidt »den planlagte eksport vil betyde en alvorlig undergravelse af modtagerlandets økonomiske og sociale udvikling«. Endvidere får medlemsstaterne ret til at føre en mere restriktiv, national eksportpolitik, samtidig med at de arbejder på at vedtage en fælles liste over militært udstyr, som er omfattet af kodeksen.
Man kan imidlertid håbe, at de planlagte årsberetninger til Rådet vil blive brugt som grundlag for drøftelse og nøje undersøgelse i Europa-Parlamentet. Der er behov for yderligere indsats med hensyn til bekæmpelse af ulovlig våbeneksport. Våbenhandlere og slutbrugere kræver nøje overvågning.
Næste skridt bliver at udvide kodeksens principper til lande som Rusland, Kina og USA. Ikke desto mindre er det faktum, at vi er på nippet til at vedtage en historisk kodeks om våbeneksport, hvilket jeg håber vil ske den 25 maj, er et positivt tegn for alle, der ønsker en mere sikker verden.

Schroedter
Hr. formand, efterhånden har alle her i Parlamentet med undtagelse af hr. Truscott vel fattet, at denne højtideligt bekendtgjorte code of conduct for våbeneksport fra det britiske formandskab egentlig er en uskyldighedserklæring for våbenindustrien. Her drejer det sig ikke om at undgå og forhindre våbeneksport, men om at forbedre det europæiske militære samarbejde, herunder især om en forbedret position til den britiske våbenindustri inden for dette samarbejde.
Også det britiske formandskabs centrale element, nemlig at gennemføre beskyttelsen af internationale menneskerettigheder, kommer til stilstand netop der, hvor det drejer sig om at beskytte våbeneksporten. Således vil den foreslåede kodeks fortsat tillade eksport til Tyrkiet, og den tillader også, at den britiske våbenindustri sender våben til Indonesien, og at den på trods af embargoen sender leverancer til Sierra Leone.
I lyset af den nye situation beslutter Den Tyske Forbundsdag nu en lempelse af de nationale bestemmelser om våbeneksport for at forbedre Tysklands position som våbeneksporterende land. Det britiske formandskab har vildledt alle, som gør en indsats for effektivt at begrænse våbeneksporten. Vi opfordrer derfor Kommissionen til at fremlægge et udkast, der indeholder klare krav, som ofte er blevet fremsat her i Parlamentet, og som gentagne gange er blevet præciseret af NGO'erne.

Marín
Hr. formand, mine damer og herrer, såvel inden for som uden for Den Europæiske Union har man i de senere år efterlyst en større gennemskuelighed i eksporten af konventionelle våben. Den Europæiske Union har taget et initiativ i den retning ved i en adfærdskodeks om overførsel af konventionelle våben at fastlægge fælles adfærdsregler.
Dette udkast til en adfærdskodeks har til formål at fastlægge en række principper, som alle beslutninger om våbeneksport tages ud fra, og bidrage med en veldefineret handlingsramme, som hvert enkelt tilfælde af våbenoverførsel kan diskuteres indenfor. Kodeksudkastet fastlægger også de kriterier, der lægges til grund for evalueringen af alle våbeneksporter. Det må dog være klart, at det endelige ansvar for våbeneksporterne henhører under de nationale regeringer.
Den Europæiske Union har stor interesse i, at disse principper accepteres bredt, også af de største våbeneksportører på verdensplan. Og at have en aftale, der omfatter hele Den Europæiske Union, og som har en sammenhængende intern indfaldsvinkel, er vigtigt, når der skal øves indflydelse på tredjelande, for at de vedtager lignende praksis.
Der er sket fremskridt i udarbejdelsen af kodeksudkastet, særligt hvad angår passende juridiske instrumenter til vedtagelse af den og den fremtidige udvikling af otte kriterier.
Der er - det skal vi ikke nægte - stadig store forhindringer, og formandskabet har givet mulighed for, at der afholdes flere begrænsede høringer mellem hovedstæderne i de nærmeste dage, hvorefter der fremlægges en rapport for Rådet - den 25. eller 26. maj - hvori der gøres rede for situationen, og formandskabet - forestiller jeg mig - angiver en række kompromisløsninger.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
Nationalparken i Doñana -B4-0492/98 af Eisma, Gasóliba i Böhm og Vallvé for ELDR-Gruppen om Doñana-miljøkatastrofen; -B4-0508/98 af Roth, Aelvoet, Schörling, Gahrton, Lannoye, Holm og Lindholm for De Grønne om katastrofen i forbindelse med giftudslippet i Doñana-nationalparken i Spanien; -B4-0521/98 af Valverde López, Arias Cañete, Galeote Quecedo, Hernández Mollar og Oomen-Ruijten for PPE-Gruppen om miljøkatastrofen forårsaget af bruddet på separationsdæmningen ved minerne i Aznalcollar (Sevilla) i Doñananationalparken; -B4-0531/98 af González Álvarez, Marset Campos, Puerta, Sierra González, Mohamed Alí, Jové Peres, Sjöstedt, Eriksson, Svensson, Papayiannakis og Moreau for GUE/NGL-Gruppen om miljøkatastrofen ved Doñana; -B4-0548/98 af Aparicio Sánchez, Izquierdo Rojo, Pérez Royo og Díez de Rivera Icaza for PSE-Gruppen om de alvorlige og miljømæssige konsekvenser af dumpningen af giftigt slam tæt ved Doñana;
Italien -B4-0497/98 af Bianco, D'Andrea, Castagnetti, Burtone, Carlo Casini, Graziani, Colombo Svevo, Ebner, Filippi, Poggiolini, Secchi og Viola for PPE-Gruppen om den hydro-geologiske katastrofe i Italien i provinserne Salerno, Avellino og Caserta; -B4-0530/98 af Vinci, Pettinari, Bertinotti, Manisco, Castellina, Puerta og Moreau for GUE/NGL-Gruppen om oversvømmelserne i Campania (Italien); -B4-0535/98 af Fassa for ELDR-Gruppen om tragedien i Campania i Italien; -B4-0549/98 af Colajanni, Occhetto, De Giovanni og Augias for PSE-Gruppen om oversvømmelserne i Campania; -B4-0551/98 af Azzolini, Pasty, Caccavale, Marra og Viceconte for UPE-Gruppen om oversvømmelserne, der havde ramt Campania (Italien) den 5. maj; -B4-0559/98 af Tamino, Aglietta, Orlando og Ripa di Meana for De Grønne om oversvømmelsrne i Campania (Italien).
Nationalparken i Doñana
Vallvé
Hr. formand, som formand for en nationalpark i Spanien, Aigüestortes y Estany de Sant Maurici, kan jeg kun beklage den katastrofe, der er sket, eller som kan ske, i en stor del af Doñana-nationalparken, som er den vigtigste og største i Europa og udpeget til fælles kulturarv.
Under disse omstændigheder mener jeg, at det først og fremmest er nødvendigt at betone nødvendigheden af en koordinering af alle de berørte myndigheder i området, såvel dem som har kompetence inden for industri og minedrift - katastrofen skyldes netop oplagring af spildevand fra rensning af mineraler - som dem, der har kompetence inden for direkte naturbeskyttelse.
Jeg mener, at det er nødvendigt at give udtryk for behovet for at øge vores solidaritet med alle dem, som er blevet berørt, af det forurenede vand, der har oversvømmet området. Og derfor mener jeg, at man i fremtiden bør forudse sådanne situationer og undgå oplagring af farlige stoffer, som kan skade naturområder som Doñana-området.

Schörling
Hr. formand, igen er der sket en utænkelig miljøkatastrofe, denne gang i et værdifuldt og følsomt område i det sydlige Spanien, i Andalusien. Doñanas nationalpark, som af Unesco er erklæret en del af menneskehedens kulturarv, er nu alvorligt skadet. Over 5 millioner m3 forurenet miljøfarligt spildevand fra minedriften løb ud over store områder, da en dæmning brød sammen. Over 2000 hektar dyrket jord er også ødelagt.
At det er en svensk virksomhed, der driver minen i Andalusien, føles smertende, men samtidig også udfordrende. Svenske grønne politikere deltog i søndags i en stor demonstration i Andalusien med over 10000 deltagere. Demonstrationen var arrangeret af miljø- og fredsorganisationer. Sammen med de grønne i Andalusien har det svenske miljøparti også krævet, at virksomheden Boliden skal tage det økonomiske og juridiske ansvar, erstatte de ramte samt finansiere saneringen og genoprettelsen af området.
Det er imidlertid ikke kun Boliden, der er ansvarlig. Der er mange, der er involveret i denne katastrofe, som er en af de værste økologiske katastrofer i Europa. I 1996 fik en lokal organisation en udsmuglet rapport fra en afskediget tekniker om problemet med dæmningerne. Den 27. februar 1996 blev virksomheden meldt til Kommissionen, som imidlertid bedømte, at der ikke forelå nogen risiko. Hele undersøgelsen blev afbrudt, efter at man blot havde hørt de lokale miljømyndigheder. Boliden har bygget på dæmningen uden tilladelse. Der er også fundet revner i dæmningen, som er blevet rapporteret, men der er ikke blevet gjort noget. Nu må vi tage et fælles ansvar! Kommissionen må handle og bistå dem, der er blevet ramt.

Valverde López
Hr. formand, jeg vil først udtrykke min solidartet med ofrene for oversvømmelserne i Italien og tilslutte mig den støtte, som alle de politiske grupper har vist, da denne beslutning om Doñana-parken blev udarbejdet. Og det er vigtigt, at Europa-Kommissionen finder midlerne til at blive enige om nødhjælp, og at den er i snævert samarbejde med den spanske regering og Rådet for Andalusien for at omprogrammere strukturfondene og Samhørighedsfonden til støtte for den plan, der er ved at blive forberedt, for at bekæmpe forureningen, genopbygge og styrke miljøbeskyttelsen i området omkring Doñana-parken. Og det er - mener jeg - tidspunktet for at følge rådet fra den videnskabelige komité, som er blevet udnævnt, og fremskynde arbejdet med at fjerne det giftige slam mest muligt for at undgå, at denne forurening bliver uoprettelig.

González Álvarez
Hr. formand, hr. kommissær, som min kollega Carmen Díez de Rivera sagde i starten af dette møde, og som José Luis Valverde lige har sagt, beklager vi dybt det, der er sket i Italien, for det mest værdifulde er menneskelivet, og det er hævet over enhver tvivl.
Men Carmen Díez de Rivera henledte opmærksomheden på Doñana-katastrofen, og det er logisk, at hun gjorde det.
Vi siger her og nu, at vi vil stemme for det fælles beslutningsforslag, fordi det fælles beslutningsforslag henviser til fællesskabsretten, solidariserer sig med de ramte, anmoder Den Europæiske Union om hjælp fra eksperter og økonomisk bistand og erklærer, at alle myndigheder skal samarbejde, for at problemet kan løses.
Der er tre ændringsforslag, som vi fremlægger sammen med kollegerne fra den grønne og den liberale gruppe, Carmen Díez de Rivera og hr. Collins, der er formand for Miljøudvalget.
Og det er tre ændringsforslag, som vi mener burde være i det fælles beslutningsforslag, og som ikke er det. Jeg vil forsvare dem til trods for, at der ikke er meget tid til det. For det første bør de grupper, der beskytter miljøet, være med i den komité af lokale myndigheder, eksperter og øvrige, fordi de i mange år har beskyttet Doñana mod farer, og fordi de ved meget om Doñana.
For det andet bør der oprettes en undersøgelseskomité, og ansvaret bør placeres. Her er der ingen, der er ansvarlige, og vi ser flere ansvarlige. Vi ser Den Hydrografiske Sammenslutning, som i dag i pressen siger i en undersøgelse, at de vandressourcer, der løber ind i Doñana, er i stor fare, som ansvarlige, vi ser Rådet for Andalusien og den spanske regering som ansvarlige. Og i det tredje ændringsforslag ser vi også Europa-Kommissionen som ansvarlig.
I 1996 indgav CEPA (Confederación Ecologista y Pacifista de Andalucía) en klage, Europa-Kommissionen bad den spanske regering om oplysninger, den stolede på det, som den spanske regering sagde, og henlagde klagen, og derfor har EuropaKommissionen også et vist ansvar for det, der sker i Doñana.
Jeg vil slutte af med at sige, at vi sandsynligvis lærer noget af denne katastrofe: At det koster meget mere at bringe det ødelagte tilbage til sin oprindelige tilstand end at have truffet forebyggende foranstaltninger. Og mineselskabet var selvfølgelig mest forpligtet til at træffe forebyggende foranstaltninger.

Aparicio Sánchez
Hr. formand, Kommissionen skal gøre sig de største anstrengelser for at bidrage til såvel at afhjælpe en situation, der endnu i dag truer Doñana-parken - en af den økologiske kulturarvs største skatte på Unionens område - som til, at der ikke i fremtiden sker lignende katastrofer.
Når Parlamentet udtaler sig om denne fælles beslutning, som jeg på den socialdemokratiske gruppes vegne har æren af at foreslå, bør det vide tre ting. For det første, at bruddet på virksomheden Bolidens dæmning i nærheden af Doñana og den deraf følgende udstrømning af giftigt slam er en så alvorlig kendsgerning og udgør en så stor risiko, at Kommissionen ikke kun skal give sin største økonomiske og tekniske bistand, men at denne ikke bør stoppe, når risikoen for parken ophører, men forlænges på mellemlangt sigt, indtil de berørte områder har opnået fuldstændig økonomisk genopretning.
For det andet, at parkområdet indtil videre ikke er blevet ramt, og at den skade, der er sket i økosystemet, endnu ikke er uoprettelig.
For det tredje, at det alligevel er bydende nødvendigt, at det udledte giftige stof fjernes, fordi risikoen dag for dag bliver større, så længe det ikke er fjernet.
Hr. formand, de spanske myndigheder samarbejder med hinanden om løsningen af problemet, og til det formål har de rådighed over kompetent videnskabelig rådgivning, men det er enormt vigtigt, at Kommissionens bistand - som fru kommisæren allerede har bebudet i Spanien - centreres om og er i harmoni med de linjer, som vores beslutningsforslag fastlægger.
Italien

Bianco
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil formulere det ønske, at tragedien den 5. maj, med den lavine af mudder, der ødelagde landsbyer og kostede hundredvis af ofre og tusindvis af hjemløse, må tjene til advarsel for at påbegynde en ny politik på området, ikke kun i Italien, men også på europæisk plan.
Jeg ved, at Kommissionen allerede har taget visse forholdsregler, som kan være vigtige, og jeg håber, at strukturfondene kan tages i brug til at genopbygge disse områder, men mit største ønske er, at EU og Kommissionen som følge af disse tragedier (vi har netop talt om Doñana-parken) vil gennemføre en passende politik, som generelt kan forhindre den slags forfærdelige ulykker i hele Europa, der giver smeter og tab.

Manisco
Hr. formand, 145 døde og 135 savnede, hvoraf det første tal vokser dag for dag i retning af en stadig større tragedie. Det er imidlertid ikke Europa-Parlamentets opgave at placere det umiddelbare ansvar for den ulykke, som har ramt tre italienske provinser, der må lide under mangel på organiseret førstehjælp, forfejlet brug af hjælpemidler og den lokale og statslige administrations opførsel på grænsen til det kriminelle. Det sørger de italienske domstole for.
Det, som er Parlamentets store og forpligtende opgave, er at mobilisere fælles ressourcer og teknologi til en præventiv plan til hydrogeologisk retablering af et område, som i et kvart århundrede er blevet ødelagt af misbrug, korruption og mangel på miljømæssig pleje. Men dette er ikke kun et alvorligt problem for Italien. Som det for nylig er blevet demonstreret af den økologiske katastrofe i Spanien, er andre af Fællesskabets lande udsat for lignende og sørgelige ulykker, der udelukkende skyldes en ufornuftig og kriminel udnyttelse af områderne. Gid ulykken i en italiensk region må blive en advarsel for hele Europa, og at dette Europas institutioner i dag - ikke i morgen - når den triumferende selvforherligelse på grund af den fælles mønt er overstået, tager forholdsregler til at beskytte befolkningernes mest elementære rettigheder, som er truet af det miljømæssige røveri og profittens logik.

Fassa
Hr. formand, det er med stor medfølelse, jeg deltager i forhandlingen i dag for at henlede opmærksomheden på den alvorlige ulykke, som har ramt ikke kun det italienske, men hele det europæiske samfund.
Naturkatastroferne for nylig i regionen Campania er i høj grad usædvanlige, men vi kan ikke med sikkerhed påstå, at de har været uforudsigelige. I årevis er den fuldstændig uligevægtige hydrogeologiske situation blevet påpeget over for og af de lokale myndigheder i de ulykkesområder, som vi i dag mindes.
Det, som har undret, er to ting, på hvilke den italienske præsident retteligt har henledt opmærksomheden: Den første er den øjeblikkelige efterforskning af det politiske, mere end det juridiske, ansvar, som af og til er forekommet som et middel til at opnå noget andet og ikke har været dikteret af en reel vilje til at belyse omstændighederne, den anden er forsøget på at bruge tragedien i Campania som påskud til at tilfredsstille nationale politiske partiinteresser, som kan risikere at have meget lidt at gøre med en reel nyordning af beføjelserne til at styre området.
Mere end én gang har jeg hævdet, at det syditalienske problem ikke kun er nationalt, men et problem for hele EU. Kommissionen bør derfor gribe muligheden for at give økonomisk hjælp til såvel genopbygning samt retablering af områdernes produktive aktivitet med i sine overvejelser. Men samtidig må vi ikke glemme, at Italien, som for kort tid siden under store fanfarer kom ind som fuldgyldigt medlem af Den Monetære Union - som hr. Manisco har mindet om for lidt siden - skal vise, at det virkelig fortjener den hjælp, som jeg er sikker på, at EU vil yde.

De Giovanni
Hr. formand, der er allerede blevet mindet om det frygtelige omfang af tragedien i Campania: 150 døde og 150 savnede, som man vanskeligt kan forestille sig endnu kan findes levende, fire ødelagte og raserede landsbyer, to hårdt ramte provinser - Avellino og Salerno - samt ødelæggelserne af området.
Det er klart, at ansvaret eksisterer, og at det skal placeres. I dag er det dagen, hvor der skal vises konkret solidaritet, før vi giver udtryk for den medfølelse og solidaritet, som Parlamentet udtrykte på mødeperiodens første dag. Jeg vil lægge vægt på den konkrete solidaritet, også fordi jeg er blevet positivt overrasket over kommissær Montis indlæg i mandags, hvor han talte om konkrete foranstaltninger. Det er dette, jeg vil lægge vægt på, det er herom jeg ønsker et svar fra kommissær Marín, altså om muligheden for at bruge de regionale fonde, som ikke er blevet brugt til deres oprindelige formål. Kan vi få en beslutning herom fra Kommissionen? Naturligvis skal der opstilles helt præcise mål og kontrolforanstaltninger for slet ikke at tale om en meget skarp rollefordeling mellem de nationale, de regionale og Fællesskabets myndigheder i håb om en smidig forvaltning, som ikke bliver unødigt forsinket af bureaukratiske forhindringer.
Dette ville være udtryk for konkret solidaritet fra Europa til de landsbyer, som er blevet ramt af katastrofen, og som vi netop nu har mindedes. Lad os forsøge at levere dette og at medvirke til en ny begyndelse for disse så milde, skønne og også uheldige landsbyer.

Azzolini
Hr. formand, efter at have lyttet til indlæggene fra kollegerne fra Campania er det vigtigt ikke at gentage de samme ting og overvejelser, som er naturlige for de, der som kollegerne og jeg selv har besøgt eller stammer fra de steder, og som med de mennesker har oplevet desperationens drama, den dybe smerte og den store værdighed, som disse folk har været i stand til at udtrykke. Seerne i Italien og i hele Europa har i disse menneskers øjne kunnet se ikke kun en stor desperation, men også en stor værdighed, som måske er det, der har været mest slående for de journalister, som kun er vant til beklagelser.
Det er disse mennesker, vi kan hjælpe, for de døde kan vi ikke bistå. Det er nødvendigt at yde hjælp til de overlevende, og uden eufemismer: Det burde have været den italienske stats og hele EU's pligt for længst allerede at have hjulpet dem for at undgå, at vi nu skulle tælle deres døde og savnede.
Min opfordring går i samme retning som hr. de Giovannis, og det vil sige at hjælpe disse mennesker med at forstå, hvilke redskaber der kan være nyttige for igen at bringe områdernes økonomi på fode. Jeg vil give et enkelt eksempel: Sarno, et hospital, der i dag er ødelagt, og som ikke kun er væsentligt for sundheden i området, men det økonomiske midtpunkt for området, hvor der lever og arbejder 400 personer. Det betyder, at områdets økonomi bliver holdt nede, hvis ikke hospitalet straks bliver genåbnet.
Vi kan altså takket være kommissær Montis velvilje begynde med at omlægge strukturfondene under i Mål 1, der ofte er blevet betegnet som mangelfulde, hvad de disponible midler angår, men ikke hvad angår deres målsætning. Altså skal vi hjælpe regionerne, hjælpe området og de lokale firmaer og institutioner med at omforme disse ressourcer via en smidig procedure, som tillader øjeblikkelig brug og en optimering af investeringerne. Man må jo ikke forveksle det hurtige med det tilfældige, men fremlægge en grundigt gennemarbejdet plan, som kan fjerne bekymringen for dagen i morgen fra området og give mere sikkerhed og håb.
Det er dette, jeg beder om på min gruppes vegne og på vegne af kollegerne fra Campania, for at solidariteten skal blive udmøntet i noget reelt og ikke kun i ord.

Tamino
Hr. formand, vi er helt sikkert alle sammen dybt berørte, og vi giver alle sammen udtryk for medfølelse med ofrenes familier, fordi det drejer sig om næsten 300 døde og savnede, mange sårede og tusindvis af hjemløse. Men vi må endnu en gang i forbindelse med noget, der ligner en naturkatastrofe, konstatere, at ulykken ikke har noget som helst naturligt over sig, fordi tragedien er en konsekvens af menneskelig og politisk handlen, som har medført den hydrogeologiske uligevægt i Italien, således at selv normale, små naturlige hændelser kan udløse katastrofer. Det er altså derfor, vi står over for en sag, der nødvendiggør, at vi må kunne forhindre lignende hændelser i fremtiden ved hjælp af en seriøs forebyggende politik.
Derfor skal vi bede de italienske myndigheder om at sørge for en varig og definitiv genhusning først og fremmest af de mennesker, der i øjeblikket er hjemløse, og straks derefter påbegynde et forebyggende arbejde via en ajourført oversigt over alle hydrogeologiske risikoområder i Italien, og vi vil først og fremmest opfordre den italienske regering til at gå videre med den nødvendige reorganisering af områdets administrative myndigheder. Af denne grund beder vi også Kommissionen om at undersøge muligheden for at anvende fællesskabsmidler sammen med nationale og regionale midler for at imødegå disse problemer.

Pettinari
Hr. formand, jeg tror, at den alvorlige tragedie, der har ramt Campania, må ses som en advarsel og også et alarmsignal til alle de europæiske institutioner og alle medlemsstaternes regeringer. Som advarsel, fordi jeg tror, at det nu haster med at etablere et instrument til beskyttelse af de civile samfund, et instrument, der gør det muligt at gribe hurtigt ind, hvilket vi desværre ikke selv har været i stand til i vores land.
Derfor tilslutter jeg mig hr. de Giovannis appel, og jeg beder om, at Kommissionen svarer på denne. Der er en tragisk nødtilstand i Campania, der er en opfordring til at bruge fondene, og der er brug for de fonde for at få livet i gang igen i et område af EU.
Jeg mener, at man skal overvinde de bureaukratiske formaliteter og søge at løse dette problem. Det er også et alarmsignal, fordi det er indlysende - det, der er sket i Italien, viser det - at uden en seriøs politik til beskyttelse af naturområdernes ligevægt vil man tværtimod - gennem stadig mere uligevægtige indgreb - skabe forudsætningerne for disse tragedier.
Jeg beder om, at Kommissionen vil gøre sig til talsmand for, at det arbejde, som ikke er blevet gjort i mange lande i EU, straks sættes i gang. Det er vigtigt at kende og overvåge farerne i et område, hvis naturlige ressourcer er blevet gjort uligevægtige, godt for på den måde at undgå, at tragedier af dette omfang gentager sig.

Dell'Alba
Hr. formand, kære kolleger, på grund af en bureaukratisk fejl har min gruppe ikke fremlagt en beslutning om dette emne, men det er klart, at den er positiv over for det kompromis, som vi skal stemme om om et øjeblik, og som den anser som vigtigt for at bevidne ikke kun solidaritet, men også det nødvendige i, at den slags spørgsmål (som utvivlsomt stadig mere bliver en del af Det Europæiske Fællesskabs kludetæppe, som vi forsøger at væve) behandles på europæisk plan.
Ud fra denne synsvinkel tror jeg, at der er to ting, der gør sig gældende: Enten bliver vores tilkendegivelser udelukkende af rituel art, sådan som det ofte er tilfældet, eller også må EU vise, at det på bestemte områder, specielt angående forvaltningen af den fysiske planlægning, er i stand til at udvikle en politik, der er på højde med situationen.
I de seneste år har vi afskaffet katastrofekontoen, der kunne yde et øjeblikkeligt og konkret bidrag i sager som denne og andre lignende sager, som desværre stadig sker.
Jeg tror, at disse katastrofer må anvendes som udgangspunkt for overvejelser af såvel kortsigtet art, hvor vi må vise borgerne, at Europa ikke kun er en abstrakt størrelse, men at EU er i stand til at imødekomme deres ønsker og objektive nødvendigheder, som af langsigtet art, ved at påbegynde en konkret planlægning, f.eks. til beskyttelse og stram forvaltning af territoriet. Det er af og til nødvendigt at opstille europæiske krav over for medlemsstaterne.

Amadeo
Hr. formand, endnu en gang er vi kaldt sammen for at klage over ofre for naturkatastrofer. Over for den nylige oversvømmelse, som har ramt nogle områder af Campania, er medlidenheden større på grund af det store antal ofre, og fordi der heriblandt er adskillige unge mennesker og børn.
Alleanza Naztionales delegation støtter indholdet af den fælles beslutning og tilslutter sig medfølelsen med ofrenes familier, også selvom vi allerede har en fornemmelse af, hvad den ansvarlige kommissær vil svare til anmodningen om hjælp fra Kommissionen, nemlig at der ikke er en konto på EU's regnskab til øjeblikkelig og betydelig hjælp til de ramte.
Alleanza Nazionale ønsker altså, at der på Unionens kommende budget, som allerede er ved at være færdigt, skal afsættes et sådant beløb.
Vi beklager den fælles beslutnings ufuldstændighed, som vi, hvis de italienske kolleger i de andre grupper havde været følsomme nok til at kontakte os uformelt, ville have kunnet påpege. Vi beklager os over dette, og vi beder om, at det skal være regeringen og regionen Campania tilladt at overføre en del af de strukturfonde, som er afsat til denne region, for at bruge dem i genopbygningen og retableringen af området. Det italienske territorium er desværre i høj grad voldtaget af byggespekulationer, kommunalt, provinsielt og regionalt skabte reguleringsplaner, der i mange tilfælde skyldes parti- og klientmæssige pres, og af den stadigt større affolkning af bjergegnene, fordi befolkningen ikke kan leve der, både fordi de ikke får tilstrækkelig støtte gennem regeringsprogrammer og fordi de bliver suget ind til de anonyme bymæssige yderområder af ofte grundløse håb, som næres af kommercielle reklamekampagner, der spreder et falsk budskab om, at bylivets levestandard er uendelig meget højere end landlivets.
For at konkludere, hr. formand, ser jeg i denne mangel på opmærksomhed og vold, som er blevet udøvet mod jorden, et typisk tidens tegn for en civilisation, som har vanhelliget alt, og som forsøger at forstå alt gennem en rationel og naturvidenskabelig logik.

Marín
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil starte med at svare på beslutningen om oversvømmelserne i Campania, da der her i modsætning til ved den anden økologiske katastrofe var menneskelige ofre, som vi naturligvis beklager, og Kommissionen ønsker at overbringe ofrenes familier sin dybeste medfølelse.
Jeg må dernæst, når det er sagt, gå videre til at forklare nøjagtig, hvad der kan gøres i de to tilfælde. For det første besluttede man ved budgetdebatten sidste år af årsager, der ikke vedkommer sagen, men sådan er det, at sløjfe den budgetpost, der netop var til nødhjælp i tilfælde af katastrofer. Sådan er det altså, og medmindre De beslutter at genindføre denne budgetpost, kan man ikke i øjeblikket gennemføre hasteprocedurer.
For det andet kan der derimod laves foranstaltninger inden for strukturpolitikkerne. Og hvad angår Campania-regionen, skal jeg oplyse Dem om, at Kommissionen faktisk har diskuteret, hvad der kan gøres i Campania, og det er et område, der fuldt ud opfylder kravene i strukturfondenes Mål 1. Derfor kan de berørte områder benytte rehabiliteringsforanstaltningerne, der er beskrevet i det operationelle flerfondsprogram fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling.
På den anden side kan også Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) bidrage med midler til landbrugsudvikling og imod opgivelsen af opdyrkelig jord og tage sig af skovtilplantning. Og som det sidste er det også muligt, at Socialfonden kan finansiere erhvervsuddannelsesaktiviteter, især inden for forebyggelse.
Med hensyn til Doñana-nationalparken vil jeg sige, at Kommissionen naturligvis i øjeblikket modtager oplysninger fra de spanske myndigheder og fra den selvstyrende regions myndigheder på de områder, hvor de er kompetente. Derfor er der for nylig i New York blevet etableret en første kontakt mellem min kollega, kommissær Bjerregaard, og den spanske minister, fru Tocino, ved mødet vedrørende bæredygtig udvikling. Svaret jeg kan give Dem, med hensyn til det, der kan gøres, er, at det område omkring Doñana-nationalparken, der er berørt af katastrofen, også hører til Mål 1 i Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU). Men man bør huske på - og vi ønsker at gøre det helt klart i Campanias og Doñanas tilfælde - at man på grund af manglen på en budgetpost til naturkatastrofer kan fristes til, hver gang der sker en katastrofe, at gøre brug af EFRU, men at denne ikke forskriftsmæssigt er beregnet til nødhjælp. Det ønsker jeg at gøre klart. Alligevel kan man, som hr. Valverde sagde, lave en omprogrammering straks, således at de ødelæggelser, der er sket i området omkring Doñananationalparken, prioriteres. Det kan lade sig gøre, og Kommissionen er faktisk allerede i kontakt med de spanske myndigheder og myndighederne i Andalusien for at gennemføre denne ændring, og i den sidste uge er der blevet udvekslet breve med det for øje. Det vil altså være muligt også at klare denne situation.
Med hensyn til et af de ændringsforslag, der er blevet forsvaret af Laura González, vil jeg sige følgende: Klagesystemet er altid en kontradiktorisk procedure og ikke kun i Doñanas og Campanias tilfælde. Derfor kan Kommissionen aldrig, hverken i Doñanas tilfælde eller ved en hvilken som helst anden klage, der fremsættes i fællesskabsproceduren, henlægge ensidigt. Det er altid gennem en kontradiktorisk procedure. Og De har ret i Deres observation. Der var en klage, som blev indgivet af den organisation, De nævnte. Kommissionen viderebragte klagen til den spanske regering, og den spanske regering svarede den 31. januar 1997 og angav de foranstaltninger, der var truffet. Kommissionen sendte svaret fra den spanske regering til klageren. Klageren ansås for at være underrettet, og før den endelige henlæggelse, som var den 25. marts 1997, havde klageren, som De nævnte, i henhold til fællesskabsproceduren stadig to måneder til genoptagelse af sagen. Man bad aldrig om genoptagelse af sagen. Jeg vil fortælle Dem dette som en oplysning og for at gøre det klart, at man ikke i fællesskabsproceduren kan henlægge nogen klage, hvis der ikke forinden har været en kontradiktorisk procedure, det er logisk.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning om uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Afstemning (fortsættelse)
Falconer
Hr. formand, jeg ønsker blot en oplysning: Kan De fortælle mig, om afstemningen ved navneopråb om uopsættelige spørgsmål og afstemningen ved navneopråb om Pex-betænkningen tæller med i de 50 % i henhold til bestemmelsen om 50 % afstemning?

Formanden
Ja.

Formanden
Afstemningen er afsluttet.

Berthu
Betænkningen af Pex om EU's kommunikationspolitik viser med forbløffende klar bevidsthed, at denne politik har til formål at »bevidstgøre EU's borgere om integrationen i EU« (præmis A), at dens effektivitet består i »som absolut forudsætning at knytte flertallet af EU's borgere tættere til integrationsprocessen« (præmis B), og at det er nødvendigt at »intensivere denne i betragtning af de afgørende skæringsdatoer, der venter Den Europæiske Union i de kommende måneder« (præmis C).
Vi i vores gruppe ser her hele grundlaget, som overhovedet ikke er en ærlig informationspolitik, men propagandakampagner, der skal overbevise borgerne om, at der ikke er andre valgmuligheder end de, der allerede er fastlagt for dem af eurokraterne.
Blandt vores ændringsforslag, som Europa-Parlamentet har forkastet, til betænkningen, bad vi om, at der omsider blev udarbejdet en kodeks for god adfærd, hvor man definerede udgifterne til information, principper for gennemsigtighed og neutralitet, respekt for pluralisme og tilknytning til arbejdsmarkedets parter. Denne kodeks skulle omfatte 4 afsnit.
For det første skal EU's informationskampagner ikke gribe ind i de nationale valgkampagner. Der bør ikke kunne tilrettelægges nogen oplysningskampagne finansieret af Unionen eller organer støttet af denne i en medlemsstat i de seks måneder, der går forud for en folkeafstemning eller et parlamentsvalg, til EU eller nationalt.
For det andet skal oplysningskampagnerne ikke ensidigt gå ud på at udvikle en særlig holdning til en påstand, der ikke er enstemmigt vedtaget. Kampagnerne bør tillade, at alle holdninger kommer til udtryk, så man afspejler alle de politiske tendenser, der er repræsenterede i Europa-Parlamentet. EU-institutionerne, deres administrationer, repræsentationskontorer og -personale, der udfylder deres funktioner, bør altid være til rådighed til at give neutrale og objektive informationer. Disse bør ikke på noget som helst tidspunkt, hverken direkte eller indirekte, deltage i en national debat. Endelig bør et opinionsudvalg, dannet af repræsentanter for alle de politiske grupperinger i Europa-Parlamentet og repræsentanter for de nationale parlamenter, kunne forhåndsudtale sig om EU's oplysningskampagner. Udvalget bør især informeres om elektroniske meddelelser, radiokommunikation og TV-reklamer, før de udsendes.
For det tredje bør oplysningskampagnerne gennemføres i tæt samarbejde med alle parter. Der bør ikke iværksættes nogen som helst aktivitet i en medlemsstat uden myndighedernes forudgående godkendelse og tilknytning til dennes afvikling. Der bør ikke afholdes noget som helst offentligt møde som del af en EU-informationsaktivitet, medmindre der inviteres folkevalgte fra alle politiske opfattelser. Hvis der i bøger, tidsskrifter og dokumenter af enhver art, der udarbejdes af EU's institutioner eller af organer, der ved kontrakt er knyttet til disse, skal gives udtryk for bestemte holdninger, skal man også give en rimelig plads til de forskellige opfattelser, der er repræsenterede i Europa-Parlamentet.
For det fjerde skal oplysningskampagnerne overholde reglerne om gennemsigtighed ved finansieringer. EU's institutioner bør ved årets slutning i separate dokumenter, der stilles gratis til rådighed for offentligheden, udsende følgende: en udtømmende liste over udførte informationsaktiviteter med referencer og omkostninger; en udtømmende liste over organisationer, der har modtaget støtte til informations-, kommunikations- og uddannelsesaktiviteter, eller som modtager tilskud, kan anvendes til dette formål; en udtømmende liste over eksperter aflønnet under forskellige former, og som deltager i informationskampagner, når disse ikke officielt optræder som lønnet EU-personale.
Endelig til slut bør det være forbudt for EU's institutioner at finansiere politiske partier, såvel på nationalt som på EU-plan, eller sammenslutninger knyttet til disse partier, selv ved aktiviteter, der foregiver at være simpel information. Det bør også være forbudt for EU's institutioner at finansiere eller støtte aktiviteter, der gavner bestemte partier. Det allerede nævnte opinionsudvalg skal overvåge dette og være særligt opmærksom på disse principper for gennemsigtighed.

Holm
Hvis betænkningen havde taget sig af kerneproblemet med manglen på åbenhed i EU, kunne dette have været en meget god og værdifuld betænkning om informations- og kommunikationspolitikken i EU.
Men information kan misbruges som et magtmiddel i samfundet og let erstattes og udnyttes som propaganda. Mellem linjerne fremgår det, at det er på denne måde, man ønsker, at informationen og kommunikationen skal udgå fra EU's institutioner. Man vil simpelthen realisere visionen om EU's ufejlbarlighed.
Jeg er selvfølgelig enig i, at EU's institutioner skal være mere åbne og mindre bureaukratiske. Det ville have været en start på dette at indføre et offentlighedsprincip, ordentlige arkiveringsrutiner og protokolføring af indkommende post. Dette er dog ikke med i betænkningen.
Med tanke på situationen i Europa-Parlamentets plenum i denne uge, med forslag om at forbyde TV-hold at filme under afstemningen, er det tydeligt, at mange med censur vil forhindre, at den politiske debat i Europa-Parlamentet når ud til borgerne. I stedet synes man at ønske, at kommunikationen med EU's borgere skal ske i forvejen via arrangerede informationskampagner. Jeg mener, det er en helt forkert vej at gå.
Flere steder i betænkningen henvises desuden til, at borgerne er dårligt informeret om, hvordan EU arbejder og derfor er negative over for EU. Det er sikkert ikke institutionerne i sig selv, der er det store problem, men den politik, institutionerne står for, som fører til kritikken af EU. Det er to forskellige ting.

Iversen
De danske socialdemokrater undlader at stemme.
1.Åbenhed over for offentligheden og pressen er langt vigtigere end brochurer fra EU-institutionerne.2.EU-institutionerne er selvstændige enheder. Folk skal have en chance for at kunne skelne mellem Domstolen og Parlamentet, Kommissionen og Rådet. Vi skal jo ikke bekræfte manges fordomme om, at det hele er den samme bolledej.3.Vi skal ikke have mere fælles informationsmateriale for Kommissionen og Europa-Parlamentet, og inden for EuropaParlamentet er der forskellige politiske anskuelser, som gerne må understreges over for omverdenen og besøgende.4.Vi er heller ikke for forslaget om at institutionalisere den uformelle arbejdsgruppe om informationspolitik mellem Parlamentet og Kommissionen.
Lindqvist
Betænkningen formulerer en informationspolitik for EU. Det første spørgsmål, der stilles, er, hvorfor en sådan overhovedet behøves. Er borgerne ikke tilfredse med Unionen?
Betænkningen er fuldstændig uacceptabel. Den sammenblander information, kommunikation og propaganda. Formuleringer som, at store befolkningsgrupper med »en generel negativ holdning til Europa« må informeres væk, skaber ubehagelige påmindelser om faldne rigers politiske propaganda.
Selvfølgelig er der behov for information, men den må have helt andre udgangspunkter end i denne betænkning om, at man skal kunne vende mistro til tiltro. Jeg har derfor stemt nej til betænkningen.

Muscardini
Debatten om informationspolitikken vender jævnligt tilbage, som det er sket ved enhver lovgivning i fyrre år, uden at det nogensinde er lykkedes - bortset fra i ét tilfælde - virkelig at forbedre forbindelsen mellem borgerne og de fælles institutioner eller at skabe større offentlig forståelse for Parlamentets aktiviteter. Den eneste sag, som har givet resultater, var den multimedie-reklamekampagne, som var organiseret i samarbejde mellem Parlamentet og Kommissionen i forberedelsen af de første direkte, almindelige valg til vores institution. Jeg vil ikke med dette sige, at de forskellige aktioner, som af og til er blevet iværksat, har været negative.
Jeg vil dog formulere to observationer:
1.De to institutioners rutinemæssige arbejdsområder er vokset enormt. De målrettede aktioner har helt sikkert været nyttige på den måde, at de har givet mere information. Jeg mener imidlertid, at det væsentlige spørgsmål ikke er informationsmængden, men snarere dens kvalitet og dens iboende evne til at blive til kommunikation, i form af at formidle et budskab til »den brede offentlighed« eller at præsentere et positivt billede af institutionen eller billedligt at illustrere en handling eller en holdning, der er vigtig. Et typisk eksempel herpå er Prince-informationsprogrammet til de europæiske borgere.Men i min region, som jeg altid ser på med megen opmærksomhed, kender den almindelige borger eller den lokale sagsbehandler eller kvindeverden f.eks. ikke til dette program, også selvom de informationsmæssige data, som er blevet leveret af programmets medarbejdere, har været tilstrækkelige. Men hvis budskabet ikke bliver forstået af det store publikum, betyder det, at der ikke har været kommunikation i det, men kun information; måske endda en perfekt, velvalgt, specielt målrettet kommunikation, der dog ikke har forstået at medinddrage den almindelige borger.
2.Den anden observation angår problemet om de samarbejdsmæssige gevinster, der skal høstes af Kommissionen og Parlamentet og internt i den selvsamme Kommission mellem de forskellige generaldirektorater og de forskellige tjenestegrene. Hvad angår det første aspekt, er det nødvendigt, at kommunikationsbestræbelserne gennemføres i fællesskab mellem de to institutioner med det mål at styrke effektiviteten af information om fælles mål som f.eks. euro, udvidelse, Schengen og så videre. Konsekvenserne af det andet aspekt kan alle se. Alle Kommissionens generaldirektorater med samt formandskabet offentliggør og spreder information. Formentlig ville en koordinering for at undgå tab og fordrejning af informationen være nyttig. Borgerne risikerer at fare vild i informationernes labyrinter og ved ikke mere, hvem de skal henvende sig til for at få uddybet dette eller hint emne.Jeg vil som konklusion fastslå, at den bedste information, det mest præcise budskab og den mest forståelige kommunikation bedst sikres gennem en bedre politik, drift, effektivitet og gennemskuelighed. Arbejdsløshed og udvidelse spreder bekymring og ubehag. Dette er problemerne, om hvilke vi især skal koncentrere ikke kun kommunikationen, men især vores politiske vilje til at løse problemerne i forbindelse hermed.

Nicholson
Jeg går bestemt ind for ethvert forslag om udarbejdelse af en uddannelsespolitik frem for propaganda. I det informationssamfund, vi nu lever i, virker propaganda stik imod hensigten. Folk vil have fakta, ikke meninger. Desværre har Europa-Kommissionen endnu ikke indset dette.
For nylig gjorde en af mine vælgere mig opmærksom på en af Kommissionens publikationer til skolebrug med titlen »What exactly is Europe?«. I henhold til denne publikation har Det Forenede Kongerige lige præcis nul protestanter. Ved nærmere undersøgelse fandt jeg ud af, at disse oplysninger var hentet fra Guinness European Data Book. Folk i min valgkreds, der bekender sig til den protestantiske tro, er blevet stødt over »What Exactly is Europe?«, og dette har kun medført, at EU's troværdighed er blevet yderligere undergravet.
Vi har ikke blot brug for et bedre samarbejde mellem institutionerne med hensyn til vores informationspolitik, vi må også sikre, at de oplysninger, borgerne forsynes med, er korrekte og ikke virker stødende.

Raschhofer
Da formanden fratog mig ordet ved slutningen af mit debatindlæg, vil jeg afslutte min position skriftligt.
Jeg har erklæret, at det ikke er »emballagen«, der skal skinne, men »indholdet«, der skal stemme. Hvis institutionernes kommunikationspolitik skal defineres således, at indholdet ændres ved hjælp af en skinnende emballage, så fortjener den ikke betegnelsen information, men derimod manipulation.

Wibe
Jeg hilser med tilfredshed ordførerens synspunkt, at dette Parlament skal have en fuldstændig åbenhed og indsigt i, hvordan denne institution arbejder (punkt E). Desuden har ordføreren helt ret, når han skriver, at informationskampagner ikke kan bestå af en ensidig og eksklusiv fremstilling af en bestemt holdning til et forslag, der ikke er bred opbakning om (punkt H).
Det ville være godt, hvis EU-institutionerne levede op til dette. At kun propagere for mere magt til EU, et Europas Forenede Stater, øget føderalisme, ØMU-medlemskab m.m. fra EU-institutionernes side med skatteydernes penge er ikke særlig ydmygt eller demokratisk. At føre en kampagne, f.eks. med seriefiguren »Kaptajn Euro«, for at overbevise om euroens fordele er at undervurdere borgernes intelligens og deres måde at danne sig en politisk opfattelse på.
Mange borgere føler en klar mistro over for EU. Voksende bureaukrati, voksende kløfter mellem borgere og politiske repræsentanter samt sløseri med skatteydernes penge gør, at mange borgere med al ret er mistroiske over for EU som projekt. Borgernes skepsis over for EU skyldes ikke ukendskab. Den skyldes i stedet, at man ikke mener at have indflydelse i organisationen, og det skyldes, at man frygter, at et føderalt EU bliver dybt udemokratisk og bureaukratisk, styret af markedskræfterne. Det er et spørgsmål om politiske vurderinger og ikke om ukendskab blandt EU-negative.
Hvis de politisk ansvarlige i EU's institutioner ikke indser dette, så vil det aldrig lykkes at udarbejde en informations- og kommunikationsstrategi for at opnå en tovejskommunikation med vores borgere.
Efter min mening mangler ovennævnte synspunkter desværre i Pex-betænkningen.

Konkurrence inden for luftfarten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0141/98) af Scarbonchi for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Rådets forordning:
I.om ændring af forordning (EØF) nr. 3975/87 om fastsættelse af fremgangsmåden ved anvendelse af konkurrencereglerne på virksomheder i luftfartssektoren (KOM(97)0218 - C4-0258/97-97/0137(CNS))II.om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på visse kategorier af aftaler og samordnet praksis inden for luftfart mellem EF og tredjelande (KOM(97)0218 - C4-0259/97-97/0138(CNS)) Ordfører: Ribeiro for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik ( Hughes-proceduren).
Scarbonchi
Romtraktaten giver med sine artikler 85 og 86 Fællesskabet det juridiske grundlag for at vurdere sammenslutninger og fusioner. Artikel 87 fastlægger vedtagelsen af enhver fornøden forordning om anvendelse, der skal fremme de førnævnte artikler. Den sekundære lovgivning, der er samlet i det følgende, giver Kommissionen kompetence og beføjelse til at undersøge de tilfælde, hvor konkurrencereglerne ikke er overholdt, samtidig med at transportsektoren fra starten udelukkes.
Blandt de foranstaltninger, der blev vedtaget i 1987 med den første liberaliseringspakke, er forordningerne 3975 og 3976, selvom deres udstrækning var begrænset. Den første gav Kommissionen myndighed til at gennemføre konkurrencereglerne inden for lufttransporten, at gennemføre sanktioner og at give undtagelser, men kun når det gælder ruter mellem medlemsstater. Den anden forordning gav Kommissionen lov til at vedtage undtagelser inden for bestemte kategorier og praksis, men ifølge vilkårene beskrevet i traktatens artikel 85.
Hvad retfærdiggør forslaget fra Kommissionen? Kommissionen mener, at der er sket en række nye ting siden 1989: liberaliseringen af markedet i luften fra og med 1997, det skrøbelige eksterne område, som kun hviler på bilaterale aftaler mellem medlemsstaterne og tredjelande, den fremtidige udvikling af aftalerne med De Forenede Stater, landene i Centralog Østeuropa, som mere end nogen sinde har brug for, at der etableres faste rammer som værn mod opsplitningen eller tomrummet i det nuværende system.
Disse kendsgerninger er blevet lagt til de begrundelser, der allerede blev fremsat i 1989, om den juridiske usikkerhed omkring luftfartsselskaberne. Derfor, og for at være bedre gearet til den nye lovmæssigt liberaliserede situation, for at beskytte forbrugernes interesser, for at beskytte de små og mellemstore luftfartsselskaber og for at garantere en afbalanceret konkurrence mellem de forskellige operatører i og uden for EU, beder Kommissionen i forbindelse med den transport, der tilbydes mellem Fællesskabet og et tredjeland, om at få de samme beføjelser til handling, som den har på ruter inden for EU.
Det første forslag til forordning vil udvide anvendelsesområdet til at gælde alle lufttransporttjenester, herunder de internationale ruter. Man har tilføjet en ny artikel 18 a for at løse enhver juridisk konflikt med medlemsstaterne eller tredjelande, idet man pålægger Kommissionen at rådføre sig med de kompetente myndigheder, før man udpeger en undtagelse.
Ikke desto mindre udgør netværket af bilaterale aftaler om luftservice mellem medlemsstater, tredjelande og de respektive transportører en farlig juridisk udfordring for homogeniteten og foreneligheden af konkurrencereglerne på luftområdet. Vi mangler endnu at se, hvordan denne selvmodsigende kompetence vil udfolde sig i praksis.
For det andet foreslår Kommissionen en forordning, der gør det muligt at sætte artikel 85 ud af kraft ved visse typer aftaler mellem virksomheder, beslutninger taget af virksomhedssammenslutninger og en praksis, der er aftalt for de internationale flyruter, gældende for en tidsbegrænset periode. Kommissionens beslutninger kan omfatte en fælles planlægning, en koordination af kapaciteter og flytidspunkter samt en deling af indtægterne, forhandlinger om billetpriser, fordeling af pladser og anvendelse af en fælles service.
Disse to forslag ændrer i betydelig grad anvendelsen af Fællesskabets regler for konkurrence inden for lufttransport, især internationalt. Forslagene forbedrer Kommissionens beføjelser til at overvåge alliancer mellem luftfartsselskaber. På trods af de forbehold, adskillige firmaer har udtrykt, kan Kommissionen fra nu af fremhæve sin kompetence i kraft af Romtraktatens artikel 89, og det er, selv for Kommissionen, et krav, at den, som vogter af de indgåede traktater, anvender fællesskabsretten. Den vigtigste fordel ved vores forslag for alle berørte parter: luftfartsselskaber, regeringer, juridiske rådgivere, EuropaKommissionen og, selvfølgelig, passagererne, er at opstille en homogen ramme med juridisk sikre garantier for hele Den Europæiske Union og at styrke positionen for dens transportvirksomheder inden for civil luftfart.
Blandt de stillede ændringsforslag sigter de tre vigtigste, fremhævet af Udvalget om Transport, numrene 4, 5 og 6, på at skabe en større sammenhæng i Fællesskabets lovgivning ved at revidere ordlyd og anvendelsesområde i forordningen om anvendelse af konkurrencereglerne i den maritime sektor.
Ændringsforslag 4 begrænser Kommissionens kompetence til kun at kunne anvende konkurrencereglerne på ruter, der hører ind under en lufthavn i EU. Ændringsforslaget præciserer omfanget af Kommissionens kompetenceområde, der ikke vil få domsmyndighed over for alliancer eller kommercielle aftaler mellem to ikke EU-firmaer, der ikke berører lufttrafikken i EU.
Det fjerde og femte ændringsforslag sigter på at klargøre, hvilken procedure der skal anvendes, når bilaterale aftaler mellem to virksomheder, en fra Unionen og en fra et tredjeland, er i konflikt med Fællesskabets konkurrenceregler. Det nuværende forslag til forordning angiver simpelthen, at Kommissionen i tilfælde af konflikt skal rådføre sig med de kompetente myndigheder i det pågældende land.
Med hensyn til ændringsforslagene 1 og 3, der foreslår nye præmisser, der henviser til sikkerheden i luften, de offentlige serviceydelser og det toldfrie salg, så vil jeg ikke stemme imod dem ved afstemningen. Jeg accepterer dem, idet de udtrykte opfattelser deles af alle, selvom jeg juridisk set ikke synes, de forekommer relevante i sammenhæng med disse to forordninger.
Til slut vil jeg godt komme med et par kommentarer til de tre ændringsforslag fremsat af PPE-gruppen. Dem kan jeg ikke gå ind for, idet de går imod EU's interessser, imod forbrugernes interesser, imod hensynet til en loyal konkurrence, som skal drive os fremad, under alle omstændigheder inden for lufttrafikken. Luftfartsselskaberne er imod forordningen, fordi de skønner, den vil gå imod deres egne interesser med mulighed for, at Kommissionens antimonopolmyndigheder med fuld ret kan forfølge enhver alliance mellem EU-luftfartsselskaber og et tredjeland, så snart den udbudte service går imod konkurrencereglerne.
Jeg opfordrer derfor mine kolleger til ikke endnu en gang at forsømme denne lejlighed til at give Kommissionen klare og utvetydige procedurer og beføjelser for at garantere en ensartet anvendelse af konkurrencereglerne overalt i EU, uanset hvilken luftfartvirksomhed eller alliance det drejer sig om.
Det er, kære venner, årsagen til, at vi fremsætter disse forslag, som vi har stemt om og accepteret i Udvalget om Transport og Turisme.

Ribeiro
Hr. formand, som ansvarlig for udtalelsen fra Økonomiudvalget har jeg den tilfredshed at have deltaget i dette arbejde, som jeg gerne vil takke hr. Scarbonchi for.
Denne tilfredshed hidrører fra, at vi har kunnet bidrage til, at der i det forslag, der lægges frem, er blevet indeholdt eller forstærket nogle sider af luftfartssektoren, som vi finder af største betydning, og som altid bør inddrages, når man planlægger ændringer i de forordninger, der vedrører konkurrenceregler samt aftaler og samordnet praksis.
Det drejer sig om sikkerhedsspørgsmålet, der i denne transportform må have prioritet inden for både Fællesskabets og de internationale konkurrenceregler.
Det drejer sig også om de såkaldte tjenesteydelser af almen økonomisk interesse, hvor vi henviser til artikel 7 D i den traktat, der er under ratificering, idet vi mener, at lufttransport bør betragtes som offentlig service, hvad angår de fjerntliggende regioner og øer, navnlig Azorerne, De Kanariske Øer og Madeira.
Det drejer sig endvidere om bekymringerne om og forebyggelsen af de virkninger, som de igangværende ændringer og liberaliseringen på fællesskabsmarkedet for luftfart måtte kunne have for beskæftigelsen og de ansattes samt brugernes rettigheder i denne sektor med særlig opmærksomhed på situationen for de små og mellemstore selskaber.
Det drejer sig endvidere og afslutningsvis om rækkevidden af de foreslåede forordninger, der bør finde anvendelse på den lufttransport, der går til eller fra en eller flere af Fællesskabets lufthavne, samt om høringsprocedurer og løsning af eventuelle regelkonflikter, der ikke bør udelukke deltagelse af repræsentanter fra de berørte medlemsstater.

Watts
Hr. formand, lufttransport er en vigtig sektor i vækst, idet flere og flere mennesker flyver hvert år. Takket været den stigende konkurrence falder billetpriserne i EU - i det mindste på nogle ruter - hele tiden, og flere og flere passagerer får mulighed for at komme ud at flyve.
Det er vores opgave at beskytte passagerernes interesser ved at tilskynde flere mindre selskaber til at starte og vokse og ved ikke at tillade de store selskaber at dominere markedet fuldstændigt ved at udslette al konkurrence. Derfor må vi sikre, at lufttransporten ikke ødelægges eller skades på grund af overdreven konkurrence på de områder, hvor den udgør en væsentlig transportform.
Jeg mener, at vi bør lykønske Kommissionen med dens bestræbelser på at overtale medlemsstaterne til at opgive deres bilaterale aftaler og give Kommissionen tilladelse til at forhandle for Fællesskabet som helhed.
Derfor er jeg glad for på De Europæiske Socialdemokraters Gruppes vegne at kunne tilbyde ordføreren vores støtte her i aften.
Kommissionen har beføjelser på disse områder, som vi mener bør og må udvides.
Hr. Jarzembowskis ændringsforslag på PPE's vegne synes at støtte fællesskabsmetoden snarere end medlemsstatsmetoden, men vi mener, at de vil få præcis den modsatte virkning. Vi mener, at konsekvensen af disse ændringsforslag bliver, at Kommissionens kompetence til at anvende konkurrencebestemmelserne begrænses til retten til at forhandle aftaler. Det finder vi uacceptabelt. En af konsekvenserne bliver f.eks., at ruterne over Atlanten ikke kommer med.
I min vens og kollegas betænkning - hr. Seals betænkning om virkningen af den tredje liberaliseringspakke - påpegede han, at der stadig findes en række hindringer for nye luftfartsselskaber. Det drejer sig om områder som fordeling af ankomst- og afgangstidspunkter og visse netværksalliancer. Derfor kan vi ikke acceptere hr. Jarzembowskis ønske om at begrænse Kommissionens anvendelse af konkurrencebestemmelserne til dens nuværende kommissorium. Han ved ganske udmærket, at dette vil begrænse Kommissionens mulighed for at opnå fremskridt til Schweiz og de central- og østeuropæiske lande, hvilket vi finder beklageligt.
Vi støtter således Kommissionens krav om flere rettigheder til at forhandle om f.eks. aftalerne om »luftrummets frihed«. Enhver begrænsning af Kommissionens nuværende kommissorium strider mod vores ønske om at tilskynde til en udvidelse af mandatet.
Sammenfattende mener vi, at ordføreren - og også Kommissionen - fortjener vores støtte til at forbedre luftfarten inden for Den Europæiske Union og ligeledes udenfor, fordi vi mener, at dens forslag vil sikre fri konkurrence, de vil være til fordel for forbrugerne og for konkurrerende flyselskaber. Jeg anbefaler dem over for Parlamentet.

Jarzembowski
Hr. formand, kære kolleger, vi i Det Europæiske Folkepartis Gruppe mener, at Kommissionens forslag om at udvide konkurrencereglerne inden for lufttrafikken til også at omfatte tredjelande i princippet er konsekvente, hr. kommissær, da der er en saglig forbindelse mellem den interne og den eksterne regulering, således at en ensartet regulering er nødvendig.
Kommissionen forsøger imidlertid at tage det andet skridt før det første, thi først når Rådet har gennemført en omfattende kompetenceoverførsel til Fællesskabet vedrørende indgåelsen af luftfartsaftaler med tredjelande, hvilket vi som Det Europæiske Folkepartis Gruppe går ind for, vil det være hensigtsmæssigt at overdrage Fællesskabet hele ansvaret for konkurrencereglerne i tredjelandsrelationer. Man kan ikke tage det andet skridt før det første! Er Rådet imidlertid rede til - og her kan jeg straks spørge den britiske regering eller hr. Watts, De skulle prøve at rådføre Dem med hr. Prescott - er Deres regering rede til at overdrage kompetencen til Fællesskabet?
Vi har den opfattelse, at det i den komplicerede situation, som verdenstrafikken befinder sig i, ville være hensigtsmæssigt at lade Fællesskabet regulere aftalerne om luftfart for alle medlemsstater. Men dette er Rådet ikke parat til, og jeg har heller ikke bemærket, at det britiske formandskab har fremsat det pågældende forslag i Trafikministerrådet. I flere år har Kommissionen nærmest bedt om at få overdraget kompetencen, men heller ikke det britiske formandskab er gået med til det. Men når man nægter Kommissionen dette, så kan man heller ikke udvide alle kompetencereglerne til også at gælde for tredjelandsrelationer, fordi man i så fald yderligere lader Fællesskabets og medlemsstaternes kompetenceområder overlappe hinanden til skade for luftfartsselskaberne. Dette ønsker vi ikke.
Hr. ordfører Scarbonchi, hvis AEA støtter disse ændringsforslag, som vi gør det, så må det være i de europæiske luftfartsselskabers interesse, for De ved, hvor svært det er overhovedet at nå frem til en overenskomst i AEA, fordi British Airways, KLM, Sabena og Lufthansa naturligvis helst bekæmper hinanden. Men når AEA når frem til en fælles holdning, så taler meget for, at den er rigtig. Derfor beder vi de andre grupper om at støtte vores tre forslag.
I den forbindelse, hr. kommissær, vil jeg bede Dem om at give os nærmere oplysninger om Deres planlagte afgørelser vedrørende samarbejdsaftalen mellem British Airways og American Airlines. Vi støtter Dem i Deres anstrengelser for kun at gennemføre dette under visse betingelser, nemlig under sådanne betingelser, der kan fjerne de to virksomheders dominerende stilling i den transatlantiske trafik fra og til London Heathrow og sikre rimelige konkurrenceforhold på de transatlantiske ruter.
Hr. kommissær, De har nu pludselig bestemt Dem for at kontrollere de eksisterende alliancer endnu en gang og ligeledes kontrollere de nye alliancer for at fastslå, hvorvidt de er tilladelige i korkurrenceretslig henseende. Dette ser vi positivt på, her har vi ingen bekymringer, tværtimod, vi tror, at man må foretage en ensartet kontrol af alliancerne. Men De burde enten i dag eller i de kommende uger - hvilket De jo har bebudet i Udvalget om Transport og Turisme - fremlægge Deres retningslinjer for bedømmelse og behandling af luftfartsalliancer og drøfte dem med os.
Vi ved, at konkurrenceretten er Deres domæne. Men jeg tror nu nok, at det ville være rigtigt at drøfte principperne i fællesskab. Hvad De end måtte foretage Dem for at fjerne eller forhindre konkurrenceforvridninger, så har jeg visse bekymringer, hr. kommissær: Vi ønsker at åbne markedet for konkurrence mellem luftfartsselskaberne. Vi vil på ingen måde erstatte konkurrencen - som nok er mangelfuld - med statslige indgreb. Vi må frem for alt ikke forvride konkurrencen ved hjælp af statslige indgreb eller ligefrem mekanismer til opdeling af markedet. For så vidt, hr. kommissær, er vi meget spændt på, om De kan fortælle os noget om, hvordan De vil formulere Deres principper. I øvrigt står vi som regel bag Dem, i modsætning til Rådet!

Lukas
Hr. formand, den Europæiske Kommission bør ved sin kontrol af luftfartsselskabers alliancer ikke lade disse europæiske virksomheders konkurrenceevne på verdensplan ude af betragtning. Strategiske alliancer er i dag et væsentligt middel til forbedring af den europæiske luftfarts globale konkurrenceevne. Vores luftfartsselskaber bør derfor støttes af deres myndigheder under denne omstrukturering.
Ofte kan der desværre ikke være tale om støtte, idet selskaberne tværtimod for at opnå tilladelse til alliancer påføres meget omkostningstunge, forud fastsatte betingelser, som inddragelse af slots eller indskrænkelse af frekvenser. Kommissionen bør kun gribe ind, når der rent faktisk er konstateret en overtrædelse af konkurrencereglerne. Den må i forbindelse med sin konkurrencepolitik ikke udføre handlinger, hvis virkninger skaber ulemper for den europæiske luftfart, herunder især ikke handlinger, der kan bringe mindre europæiske selskaber i vanskeligheder.

Correia
Hr. formand, ærede medlemmer, liberaliseringen af lufttransporten, afsluttet i april 1997 med capotageretten, har medført en afgørende ændring, således at denne sektor også kommer til at virke efter markedets regler.
Herfra skal dog undtages, at der i fællesskabslovgivningen findes en række bestemmelser, der sikrer, at medlemsstaterne og Kommissionen kan gribe ind over for bestemte situationer og behov. Af disse årsager, men også fordi der tages hensyn til denne sektors betydning for den europæiske økonomi, for beskæftigelsen, for de interne og intraeuropæiske forbindelser, og fordi luftfarten spiller en relevant rolle i styrkelsen af den økonomiske og sociale samhørighed, idet den muliggør hurtige forbindelser mellem regionerne og i særdeleshed adgangen til de fjerntliggende ø-regioner, har fællesskabslovgivningen sikret mulighed for, at der kan etableres tvungen offentlig service og mulighed for aftaler mellem luftfartsselskaber om fælles drift for at sikre sådanne forbindelser.
Trods det netop beskrevne er disse forpligtelser i nogle tilfælde ikke blevet opfyldt på grund af eksempelvis arbejdskonflikter, hvilket har været til skade for den fri bevægelighed til og fra disse regioner og for den økonomiske og sociale samhørighed. Jeg tænker her konkret på de hændelser, der ofte, og igen for få dage siden, har ramt de fjerntliggende regioner Madeira og Azorerne.
Jeg mener således, at et luftfartsselskab, der har eneret på en rute som følge af en offentlig service, og som kompenseres herfor økonomisk af staten, af hensyn til den økonomiske og sociale samhørighed og adgangen til en sådan region må yde denne service og betjene disse regioner på en korrekt og professionel måde.
Jeg mener i alle tilfælde, at regeringen, uafhængigt af den egoistiske og uværdige holdning hos de piloter, der sætter de privilegeredes interesser foran befolkningernes og de i selskabet øvrige ansattes interesser, burde åbne denne sektor for konkurrence mellem luftfartsselskaberne, med de samme kvalitets- og sikkerhedskrav og den samme økonomiske støtte, for at give øernes indbyggere kompensation for isolation og fjern beliggenhed.

Van Miert
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer. Som De ved, så er det i dag med stor glæde, jeg står her over for Dem. Mit indlæg i dag angår to lovforslag, som Kommissionen har tilsendt Dem, og selvfølgelig også Ministerrådet, for næsten et år siden. Det drejer sig efter vores opfattelse om at kunne anvende konkurrencereglerne, det vil sige traktatens artikel 85 og 86 direkte inden for lufttransport mellem Fællesskabet og tredjelande.
Men inden jeg gør nærmere rede for en række forhold, vil jeg gerne rette en varm tak og ros til ordføreren. Han har ikke alene udført et fremragende stykke arbejde, han har endvidere udarbejdet nogle ændringsforslag, som Kommissionen er meget glad for at kunne tage med, idet de endda forbedrer teksten med vores forslag. Ud over denne ros vil jeg selvfølgelig også rose Udvalget om Transport og Turisme.
Jeg har allerede i december sidste år og den 20. april i år i mine indlæg i Udvalget om Transport og Turisme haft lejlighed til i detaljer at fremlægge selve indholdet i vores forslag. Det skal jeg derfor ikke gentage. I mellemtiden har Det Økonomiske og Sociale Udvalg også udtalt sig, næsten enstemmigt, til fordel for vores forslag. Jeg er i øvrigt meget glad for at konstatere, at det forslag til udtalelse, som Deres udvalg har vedtaget med et meget stort flertal, synes at være meget positivt over for vores forslag. Jeg vil derfor endnu en gang rette en inderlig tak til ordføreren. På samme måde går udtalelsen fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik også i denne retning, og jeg takker Ribeiro for hans indsats.
Som De ved, mine damer og herrer, fastlægger forordning 3975 fra 1987 på nuværende tidspunkt retningslinjerne for anvendelse af artikel 85 og 86 for luftfartsselskaber, men kun internt i EU. Når der indgås aftaler mellem EU-luftfartsselskaber og amerikanske selskaber eller andre tredjelande i hele verden, har vi et problem, idet Kommissionen, der fuldt ud er kompetent, da vi har kompetencen i kraft af artikel 89, ikke råder over passende redskaber til at håndtere den type tilfælde.
Den umiddelbare konsekvens af denne situation er følgende: lange, vanskelige og komplicerede procedurer, fordi den type sager skal behandles med de nationale myndigheder. Vi behandler f.eks. nu en sag med British Airways-American Airlines med de britiske og derudover selvfølgelig med USA's myndigheder. På samme måde sagen med Lufthansa-United-SAS . Bundeskartelamt behandler også, som Kommissionen, den pågældende sag sammen med USA.
Derudover vil jeg gerne gøre opmærksom på, at sagen kan bliver yderligere kompliceret. Lad os et øjeblik antage, at der indgås en aftale mellem Alitalia og KLM. De to selskaber har hver deres forskellige aftaler med USA-selskaber. Det bliver således nødvendigt at undersøge alliancen mellem Alitalia og KLM på grundlag af artikel 87 og de to alliancer med USAselskaberne på grundlag af artikel 95. De kan forestille Dem, hvor komplekst det bliver, når to forskellige nationale myndigheder skal beskæftige sig med den samme sag! De kan således se, Jarzembowski, at det haster med at kunne råde over tilpassede instrumenter, da der er mange alliancer, ikke bare transatlantiske, men også alliancer med asiatiske selskaber, og med hvem det ellers måtte være. Så nødvendigheden er stor, og det er i virksomhedernes interesse.
Hvis vi for øjeblikket taber en masse tid, er der ikke noget at gøre ved det. Det skyldes en procedure, der er alt for kompliceret og lang og manglen på passende instrumenter, der gør det muligt at behandle sagerne hurtigt og på en gennemsigtig måde sådan, som det kan gøres i maritime spørgsmål. Jeg kan ikke se, hvorfor man ikke kan blive enige om at give Kommissionen disse instrumenter. Man kan undre sig over, hvorfor det ikke har været muligt. Og det er jo fordi, en bestemt række luftfartsselskaber ikke ønsker det, og de udfører et stykke lobbyarbejde over for deres regeringer for, at det ikke skal kunne lade sig gøre. Dette er også tilfældet i dag. Jeg beklager det, for de går imod deres egne interesser.
Nu vil jeg gerne sige et par ord om vores andet forslag, som ordføreren allerede har omtalt, nemlig undtagelser for visse grupper. Her bliver det også mere og mere klart, hvorfor det er nødvendigt med dette instrument, også på det eksterne område. Jeg tillader mig nu indtrængende at opfordre Dem til at vedtage Scarbonchis betænkning, og jeg håber, det bliver med et stort flertal, for at sende et klart og tydeligt signal til Ministerrådet, der indtil nu har afvist at behandle vores forslag, enten fordi det har blokeret dem, eller fordi de er under pres fra luftfartsselskaberne.
Jeg kommer nu til ændringsforslagene. Jeg har lige sagt, at Kommissionen kan tage Scarbonchis tre ændringsforslag til sig. Men det er mere rigtigt at sige, at vi modtager dem med glæde, for de forbedrer teksten. Der er andre ændringsforslag, f.eks. om den offentlige service osv. Jeg mener som ordføreren, at de dækker reelle bekymringer, som man må erkende, men disse indgår ikke for alvor i debatten i dag. Jeg er altså langt fra ikke at anerkende, at der er gode grunde til at have disse ting i baghovedet, men jeg vil gerne, at vi holder dem adskilt fra resten af debatten, selvom jeg selvfølgelig noterer mig dem.
Jeg kan som ordføreren ikke acceptere Jarzembowskis ændringsforslag. Jarzembowski, virkningen af disse ville være at blokere situationen endnu mere, mens problemerne stadig er der, og de er reelle. Endda selvom vi blot lader stå til, vil der alligevel gå endnu et stykke tid, inden forordningen træder i kraft. I mellemtiden er en lang række alliancer ved at blive forhandlet netop nu, og flere er på vej. Jo hurtigere vi derfor kommer til at råde over disse instrumenter, jo bedre vil det være. Det er nødvendigt at udtale sig meget klart om denne nødvendighed nu og drage konsekvenserne heraf, idet vi sender et kraftigt signal til Ministerrådet. Det er præcis, hvad vi håber kommer ud af Deres debat og af Europa-Parlamentets holdning.
Ja, hr. formand, her slutter jeg. Endnu en gang tak til ordføreren og hans kolleger for et fremragende udført arbejde.

Jarzembowski
Jeg havde bedt kommissæren om en nærmere redegørelse for den videre procedure for luftfartsalliancerne. Måske kan han gøre dette skriftligt eller drøfte sagen med mig i nær fremtid. Tiden er knap, men principperne for luftfartsaftalerne er efter min mening et centralt spørgsmål, hvor vi må styrke vores relationer!

Van Miert
Undskyld, hr. formand, men jeg har set, at tiden gik, og jeg havde afsluttet mit indlæg.
Naturligvis, Jarzembowski, men det ville uden tvivl være bedre, hvis jeg kom tilbage til Deres udvalg for at udtale mig mere detaljeret. Jeg står som sædvanlig til Deres disposition. Jeg kan i øvrigt fortælle Dem, at Kommissionen højst sandsynligt vil indtage en officiel holdning til de to alliancer, og at den vil vende tilbage hertil midt i juni.
Hvis De ønsker, at jeg får endnu en lejlighed til før denne dato at give Dem mere detaljerede oplysninger, afhænger det reelt af Dem. Jeg står til Deres disposition.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Adfærdskodeks for edb-reservationssystemer (CRS)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0089/98) af Van Dam for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 2299/89 om en adfærdskodeks for edbreservationssystemer (CRS) (KOM(97)0246 - C4-0418/97-97148(SYN)).

Van Dam
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, edb-reserveringssystemer, eller »Computer Reservation Systems« - herefter benævnt CRS'er - udgør en relativt ukendt, men meget stærk part i lufttrafikken. Disse enorme, hurtige netværk sørger for hovedparten af luftfartsselskabernes omsætning. 85 % af alle stole i linjetrafikken sælges over hele verden via de fem selvstændige CRS'er! Det ældste CRS, SABRE, blev i sin tid oprettet af American Airlines, men har nu større overskud end American Airlines.
Luftfartsselskaber, der ikke deltager i et CRS, har meget begrænsede muligheder for at sælge billetter. CRS tilbyder også abonnenterne - rejsebureauerne - og de rejsende fordelen ved hurtig information og reservering. Det er imidlertid nødvendigt at sikre, at kunderne får objektiv information, når der informeres hos rejsebureauerne om mulighederne. Siden 1989 har der været en europæisk adfærdskodeks for at sikre objektiv information. CRS'er og luftfartsselskaberne har pligt til at behandle alle parter ens.
Kommissionens forslag, som vi nu forhandler, har til formål at forbedre reglerne. Til det formål medtages abonnenterne, altså rejsebureauerne, for at fremme ærlig information og imødegå ukorrekte reserveringer. Et værdifuldt nyt element er muligheden for også at medtage togforbindelser, herunder særligt højhastighedstog, i udbuddet.
Jeg anser det for at være af stor betydning, at de rejsende på korte og middellange afstande også bliver gjort opmærksom på mulighederne for at rejse med tog. Flyvning koster megen energi og giver stor luftforurening. Der er således god grund til at overveje toget, hvis tidsforskellen ikke er alt for stor. Optagelsen af togtransporten i CRS'er skal foregå på de nødvendige rammebetingelser. Ændringsforslag 2, 4, 6 og 10, der drejer sig om dette punkt, har til formål at sikre ligestilling mellem flyog højhastighedsforbindelser.
Luftfartsselskaberne og alliancerne beholder muligheden for selv at sælge billetter uden at give neutral information. Den rejsende skal dog kunne se, at han køber hos en bestemt udbyder, derfor ændringsforslag 1. Dette princip udvides i ændringsforslag 9 til Internettet. Mulighederne for at bestille billetter via dette verdensdækkende net vokser hurtigt. Når man bladrer gennem Internetsiderne, skal det være synligt, hvem der tilbyder informationen.
CRS'erne råder over en enorm mængde markedsinformation, herunder rejsebureauernes salgstal. De udbyder denne information til salg i elektronisk form, men fordi de kun tilbyder samlede pakker, er det kun de kapitalstærke luftfartsselskaber, der har råd til at købe denne information. De opnår derved et forspring ved forhandlingerne med rejsebureauerne. Disse bureauer vil gerne råde over dele af denne information, f.eks. kun for den region, som de betjener. Ændringsforslag 7 åbner mulighed for denne form for selektivt indkøb, som herved kommer inden for rejseverdenens rækkevidde.
Et problem ved den nuværende omkostningsfordeling er, at alle reservationer medfører udgifter for luftfartsselskaberne. Ændringsforslag 8 begrænser dette til de ruter, som der rent faktisk udstedes billet til. Ændringsforslag 13 sørger for, at sammenkoblingen af billet og rute sikres.
Transportudvalget foreslår i ændringsforslag 11, at der forsat skal skelnes mellem, om den rejsende skal skifte, eventuelt med ventetid, eller om der kun er tale om, at flyet mellemlander. Alt taget i betragtning vil jeg drage følgende konklusioner. Adfærdskodeksen har siden 1989 haft en væsentlig funktion, men der var anledning til yderligere forbedringer og aktualisering. Kommissionens forslag indeholder en række vigtige forbedringer, der særligt kommer de rejsende, men også rejsebureauerne til gode. Med rette åbner forslaget mulighed for at medtage togforbindelser som et alternativ til flyrejser over mindre afstande. For at gøre togalternativet praktisk muligt skal der opfyldes en række rammebetingelser, f.eks. en aftale mellem CRS og jernbanerne. For at undgå, at kunderne fejlagtigt tror, at de får et neutralt tilbud, skal det gøres synligt, at der er tale om rådgivning fra et bestemt luftfartsselskab eller en alliance. Internettet udvikler sig til en ny salgskanal for flybilletter. Også her skal det være synligt, hvilken udbyder kunden har logget ind hos. CRS'er har en stærk stilling både med hensyn til marketing og vedrørende markedsinformation. Det må ikke udarte sig til en reel monopolstilling, fordi kun meget kapitalstærke selskaber kan købe denne information. Sidste konklusion. Med hensyn til den bedst mulige information til kunderne og bekæmpelsen af dobbelte eller fiktive reserveringer er der stadig plads til en række forbedringer.
Jeg er Transportudvalget og alle andre involverede erkendtlig for deres medvirken. Desværre kan kommissær Kinnock ikke overvære denne debat på grund af dagsordenstidspunktet. Han var så venlig at skrive, at han anså min betænknings niveau for meget højt.
Under alle omstændigheder har jeg forsøgt at behandle denne sag med den største omhu. I den forbindelse mener jeg, at det er af stor betydning, at den rejsende i fremtiden kan træffe et bevist valg mellem fly og tog. Ikke kun hensynet til den ærlige konkurrence, men også beskyttelsen af naturen og miljøet er tjent hermed.

Rehder
Hr. kommissær, hr. formand, kære kolleger, hvis man før i tiden ville rejse, måtte man begive sig hen til en skranke. Derefter havde man til opgave at foretage mere eller mindre besværlige og mere eller mindre succésrige studier af enorme folianter for rent faktisk at nå frem til sit mål. Dette arbejde har computeren i mellemtiden overtaget og gjort betydeligt lettere. Vi har med denne nye teknik muligheden for at få informationer i uvant mængde og dertil et udvalg, som faktisk i høj grad imødekommer forbrugernes behov. Dette udvalg er desuden forbundet med lavere omkostninger.
Så længe vi har computeren, må vi dog skille os af med det håb eller den tro, at computeren altid er objektiv. Nej, computeren er en ren trylleæske, og der findes efterhånden tusinder af mennesker, der kun har den ene opgave at manipulere denne computer på vegne af den ene eller den anden udbyder. Det er således ikke kun af flyselskaberne, men også af rejsebureauerne blevet forsøgt at foregøgle kunderne en objektivitet, bag hvilken man i grunden kun finder selskabernes egen stræben efter profit. Denne stræben efter profit er selvfølgelig ikke noget slemt, men den har i grunden ikke gavnet forbrugerne på nogen måde.
De fremsatte forslag, også forslagene fra min kollega van Dam, er meget fornuftige. De bringer os videre i arbejdet med forbrugerbeskyttelse. Jeg ser også, at vi i forbindelse med modal split af rejsende i jernbanetrafikken har brug for denne forbindelse, således at vi med et tryk på en knap kan få at vide, hvad der er bedst, hvad der er billigst, og også hvad der er mest miljøvenligt. Jeg kunne i parentes bemærket også forestille mig, at det kan blive til gavn for medlemmer af EuropaParlamentet.
Et sidste punkt: Revisionen af disse systemer bliver ikke afsluttet i dag. Den må gentages med jævne mellemrum, for der vil sikkert også være en og anden specialist, der forsøger at omgå disse regler.

Jarzembowski
Hr. formand, jeg vil forsøge at fatte mig i korthed. Det vigtigste er egentlig at takke ordføreren, for han har fremlagt en glimrende betænkning, der blev enstemmigt vedtaget i udvalget. Og når der er lande, hvor en valgkamp er nært forestående, er det altid meget rart at kunne sige, at en betænkning er gået enstemmigt igennem, fordi den virkelig var fagligt korrekt. Mange tak, hr. van Dam, for Deres betænkning.
Denne reform af adfærdskodeksen er meget fornuftig, den styrker informationernes objektivitet. Det vigtigste er, at højhastighedstogene nu er inddraget, således at borgerne tydeligt kan se, på hvilke ruter det er mere fornuftigt at tage toget end at flyve. Og det er jo, hvad vi ønsker på de korte strækninger: En større satsning på tog end på fly for at aflaste luftrummet og for at forbedre miljøbeskyttelsen. For så vidt er det en stor fordel.
I modsætning til Kommissionen mener jeg, at det er fornuftigt at indikere code-sharing -afgangene. Her deler jeg ordførerens opfattelse. Det har vist sig at være et godt tiltag.
Endelig finder jeg det rigtigt, at vi sammenfører de tre retsakter, for at de bliver lettere at læse og mere forståelige for forbrugerne. For så vidt er kodificeringen et anliggende, som Kommissionen bør følge op. Jeg tror, at vi kan være enige: Vi har et godt forslag, som er forbedret ved hjælp af vores kollegas forslag. Jeg håber, at Kommissionen tilslutter sig vores kollegas forslag, så kan vi alle være glade.

Stenmarck
Hr. formand, indledningsvis vil jeg markere, at jeg har en noget skeptisk indstilling til denne type af reguleringer som fænomen. Jeg tror, at vi i EU skal passe på med at regulere detaljeret i alt for stort omfang. Vi kan, helt uden at ville det, skabe en markedssituation uden nytænkning, i hvilken vi ved hjælp af lovgivning bevarer en bestående situation. Jeg er temmelig overbevist om, at hvis EU ikke havde blandet sig i problematikken omkring reservationssystemerne, så havde markedet løst dette automatisk. Rejsebureauer og flyselskaber er meget bevidste om, at kundeservice er et af deres allervigtigste konkurrencemidler. Dette er min principielle indstilling. Samtidig kan man også konstatere, at dette ikke er noget nyt fænomen, eftersom kodeksen har eksisteret siden 1989.
Min mere pragmatiske indstilling til betænkningen er, at jeg vil begynde med at lykønske ordføreren med hans meget fine arbejde med denne betænkning. Trods min grundlæggende indstilling mener jeg, at både Kommissionen og van Dam er lykkedes med at finde en overordentlig vigtig balance i denne sag.
Jeg mener, at det positive ved denne betænkning er, at jernbanen skal være med i reservationssystemet. Det tænker man måske ikke særlig meget på i denne sammenhæng, men det kan faktisk være et af de allervigtigste skridt i retning mod en liberaliseret jernbanesektor. Jernbanen vil i fremtiden konkurrere side om side med flytrafikken, og forbrugerne vil meget klarere kunne træffe et valg mellem tog og fly. Dette er på linje med, at jernbaneselskaberne i fremtiden i betydelig større udstrækning end i dag vil arbejde på et meget mere konkurrencebetonet marked.
Spørgsmålet om afgifterne må også være et hovedspørgsmål i denne betænkning. Jeg vil understrege, at jernbanen skal være med og betale sine omkostninger for at være med i CRS-systemet. Vi kan ikke endnu en gang subventionere jernbanen, men ikke de andre transporttyper.

Marín
Hr. formand, mine damer og herrer, tillad mig først på min kollega Neil Kinnocks vegne at lykønske ordføreren hr. van Dam med hans betænkning. Ikke alene har De formået at komme ind i edbreservationssystemernes mystiske fagudtryk, men De har også forstået at fremkomme med en række ændringsforslag, som forbedrer forslaget betydeligt.
Edb-reservationssystemer er komplicerede databaser, der bruges til at give en bred vifte af abonnenter - rejsebureauer, erhvervsdrivende inden for turisme, hoteller, transportvirksomheder og udlejningsvirksomheder - mulighed for at få adgang til oplysninger om luftfartsselskaber og andre tjenester og samtidig kan lette reservation og udstedelse af billetter.
Det vil interessere Parlamentet at vide, at edb-reservationssystemerne anses for at være de største brugere på verdensplan af edb-tjenester, og de giver øjeblikkelig adgang til over 140.000 rejsebureauers tjenester i hele verden. I Den Europæiske Union er der fire store systemer, og et af dem har en markedsandel på over 70 % i 10 af de 15 medlemsstater. Og det er naturligvis denne stærke centralisering, der har gjort de lovgivende myndigheder urolige. Men fællesskabslovgivningen gav også mulighed for at behandle spørgsmålet på basis af de regulerende bestemmelser om konkurrence. Selvom kodeksen har fungeret meget godt, har den revision, vi har udført for nylig, fået os til at mene, at visse forbedringer er nødvendige i lyset af de seneste fremskridt, der er sket med Internettet eller højhastighedstog. Og det er grundlaget for Kommissionens forslag om ændring af kodeksen og som hr. van Dam klart og tydeligt har vist i sin betænkning.
Som jeg sagde i begyndelsen, vil størstedelen af ændringsforslagene ændre den gældende tekst på en meget konstruktiv måde. Derfor kan Kommissionen acceptere ændringsforslagene af hr. van Dam for Transportudvalget med undtagelse af to punkter:
For det første: Den anden del af ændringsforslag 8, som handler om fakturaoplysninger på magnetiske databærere, kan efter Kommissionens mening ikke accepteres. Hvad angår oplysninger og rettigheder, mener vi, at alle databærere til fakturaoplysninger burde behandles på samme måde, og ændringsforslaget ville betyde en anderledes behandling af magnetiske databærere. Desuden mener vi, at det er overflødigt at foreslå, at deltagende luftfartsselskaber ikke må afkræves gebyrer for reservationer, der er blevet annuleret.
For det andet: Ændringsforslag 11, der drejer sig om inddeling af flyvningerne, kan efter Kommissionens mening heller ikke accepteres. Kommissionen foreslog en ny inddeling med det formål at inddrage de seneste fremskridt på luftfartsområdet. Hvis man vender tilbage til det gamle inddelingssystem, som udvalget og hr. van Dam foreslog, mener vi ikke, at der tages højde for de ændringer, der er sket på luftfartsområdet.
Ud over de to nævnte punkter mener Kommissionen, at hr. van Dam har lavet et fremragende arbejde, og jeg vil lykønske ham og også takke Udvalget om Transport og Turisme for dets nyttige arbejde i dette spørgsmål.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Handel med frø - Anvendelse af forordning (EF) 1467/94
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende to betænkninger af Graefe zu Baringdorf for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter:
A4-0128/98 om forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 66/400/EØF, 66/401/EØF, 66/402/EØF, 66/403/EØF, 69/208/EØF, 70/457/EØF og 70/458/EØF om handel med bederoefrø, frø af foderplanter, sædekorn, læggekartofler, frø af olie- og spindplanter og grøntsagsfrø og om den fælles sortsliste over landbrugsplantearter (KOM(97)0403 - C4-0459/97-97/0217(CNS)); -A4-0129/98 om Kommissionens beretning til Rådet og Europa-Parlamentet om anvendelsen af Rådets forordning (EF) nr. 1467/94 af 20. juni 1994 (KOM(97)0327 - C4-0492/97).
Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, hr. kommissær Fischler, i forbindelse med den første betænkning om direktivet om handel med bederoefrø, frø af foderplanter, sædekorn, læggekartofler, frø af olie- og spindplanter og grøntsagsfrø, i noget forkortet form frøhandelsloven, har vi for ikke så lang tid siden allerede opnået en ændring og oplevet en positiv diskussion med Kommissionen. Dengang drejede det sig om at få gennemført en forenklet godkendelse af vedligeholdelsesfrø, hvorved den genetiske erosion af truede nytteplantevarieteter i det mindste forsøges begrænset.
De ved, at disse direktiver på landbrugsområdet forhandles i henhold til artikel 43, og i så fald er Europa-Parlamentet kun en høringsinstans. Når vi har indbragt vores ændringer til disse direktiver, og Kommissionen efter at have sat sig ind i dem påstår, at den desværre ikke kan tilslutte sig Parlamentets ændringsforslag, og vi så i slutafstemningen har stemt om vores forslag, så er vi ude af billedet.
Rådet kan så under sin beslutningstagning ignorere de indholdsmæssige retningslinjer fra Parlamentet. Hvis det imidlertid ved hjælp af en fremgangsmåde lykkes os at få udsat slutafstemningen, og hvis vi når frem til et kompromis med Kommissionen, således at Kommissionen og Parlamentet har et fælles standpunkt, så har vi - også i henhold til artikel 43 - en relativt stærk stilling på landbrugsområdet, for så kan Rådet kun afvise dette fælles standpunkt, hvis der opnås enstemmighed. Enstemmighed i Rådet er en sjældenhed. Det er kun forekommet en gang, da vi ville ændre et retsgrundlag - hr. Fischler, som De nok husker, drejede det sig om mærkning af oksekød, da De havde indrømmet os artikel 100a, og Rådet så enstemmigt igen bestemte sig for artikel 43, men så til gengæld har indgået kompromis efter kompromis efter kompromis i sagen - kun for at opnå enstemmighed over for Kommission og Parlament.
Jeg håber, at vi også kan opnå overensstemmelse omkring denne lille ændring og dermed nå frem til et godt resultat, for denne gang drejer det sig ikke om en forenklet godkendelse af vedligeholdelsesfrø, altså af gamle sorter, af regionale sorter, men det drejer sig om en forenklet procedure ved godkendelse af certificerede frø henholdsvis basisfrø ved formering. Kommissionen har i nogen tid foretaget forsøg og er nået frem til det positive resultat, at der ved myndighedernes godkendelse også kan benyttes eksterne kontrollører henholdsvis inspektører, at en kontrol på højere niveau ved de statslige instanser kun er nødvendig inden for bestemte fastsatte rammer, og at dette ikke må have negative følger for godkendelsen af frøet og for den kvalitet, som dermed attesteres.
Vi har i det væsentlige fulgt denne opfattelse. Vi har kun foretaget små ændringer. En gang kræver vi, at nogle personer, der beskæftiges på dette område, skal autoriseres. Der skal altså opnås personligt ansvar gennem en stærkere integrering. Vi har fremsat forslag i spørgsmålet om, hvor stor en del af plantebestanden der rent faktisk skal undersøges ved den officielle kontrol, og hvad der skal ske ved overtrædelse. Jeg formoder, at vi kan nå til enighed med Kommissionen.
De Europæiske Socialdemokraters Gruppe har fremsat et ændringsforslag, der vedrører autorisationen, men jeg foretrækker vores ændringer, som enstemmigt blev billiget i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter. Den anden betænkning, som jeg her præsenterer, hænger sammen med denne frøhandelslov. I den forbindelse kunne vi i en toårig forhandling med Kommissionen især opnå resultater i spørgsmålet om godkendelse af frø, som lider kraftigt under den genetiske erosion.
Det drejer sig om et fællesskabsprogram til bevarelse, beskrivelse, indsamling og udnyttelse af genetiske ressourcer i landbruget. Dette program har Parlamentet foreslået Kommissionen i 1993, efter at det i Rio blev konstateret, at arternes mangfoldighed er en af de vigtigste forudsætninger for menneskehedens civilisationsmuligheder på denne klode. Vi har altså startet et program og udstyret det med en budgetlinje, og dette program skal gøre rede for den genetiske mangfoldighed hos nytteplanter og husdyr i landbruget. Herunder skal der også gøres en indsats, således at denne sikkerhed og denne sikring af den genetiske mangfoldighed - eventuelt også en forbedring af den - ikke kun garanteres ved hjælp af data og genbanker, men at landbruget så vidt muligt også tilstræber denne genetiske mangfoldighed i praksis.
Dette program blev desværre påbegyndt noget tøvende af Kommissionen. Af de ECU 20 millioner, der i løbet af fem år blev stillet til rådighed, blev budgetlinjen for 1997 tilmed standset helt. Problemet er tilsyneladende, at det her kniber med personale. Det er uforståeligt, da der på andre områder jo åbenbart findes personale, der kunne omplaceres, men åbenbart - jeg får sikkert besked af kommissæren om lidt - er dette program alligevel ikke et af flagskibene i DG VI. Hvis De retter mig, ville jeg være glad.
Programmet har et anseeligt renomme på internationalt plan. Da der i 1996 i Leipzig afholdtes en WHO-konference om den genetiske mangfoldighed, var EU den eneste region i verden, der i det hele taget kunne præsentere et sådant program. Det var interessant, i hvor høj grad Kommissionen med rette over for omverdenen roste sin indsats på dette område. Men jeg mener, at man så også må tage de nødvendig konsekvenser ved fortsættelsen og gennemførelsen af dette program.
Tillad mig at tilføje en overvejelse: Vi må knytte dette program stærkere til programmer, der følger af forordning 2078, eller til programmer for miljørigtig udnyttelse af landbruget, således at vi opnår tillægseffekter, således at vi altså sikrer denne in situ -bevarelse og -støtte af den genetiske mangfoldighed via programmerne. Og når vi så, som De har planlagt det i Agenda 2000, udstyrer disse programmer med en økonomisk effekt i form af en strukturstøtte og sørger for, at de produkter, der fremstilles på grundlag af disse dyrs og planters varietet, tilmed efterspørges på de regionale markeder som en særlig kvalitet, så først opstår der en stabilitet, som ikke - jeg tillader mig et lidt drastisk udtryk - begrænser sig til en museumsbevarelse af den genetiske mangfoldighed og en botanisk have i landskabet, men rent faktisk udgør et økonomisk grundlag for landbrugene.Jeg er overbevist om, selv med alle mulige og nødvendige udlignende foranstaltninger, at det centrale i vores bestræbelser må være at sikre det økonomiske grundlag for landbrugsaktivitet, også via anvendelse af de særlige varieteter hos planter og dyr. Kun på denne måde opnår vi den stabilitet, der er nødvendig på langt sigt.

Hardstaff
Fru formand, på min gruppes vegne vil jeg gerne gratulere hr. Graefe zu Baringdorf med hans to fremragende betænkninger. Der er mange ting ved EU, der irriterer borgerne, når det ser ud til at indføre nye regler eller fjerne eksisterende rettigheder uden at begrunde det. Denne opfattelse er normalt fejlagtig - resultatet af boulevardpressens forvrængning af kendsgerningerne. Men forslaget om at begrænse adgangen til traditionelle frøsorter, navnlig til frugt og grøntsager, som bruges af både private haveejere og kommercielt af mindre landbrug, har ført til kraftige protester fra så velkendte og respekterede organisationer som Henry Doubleday Research Association.
Mange har udtrykt bekymring over, at den store rigdom af sorter, som stadig findes i Den Europæiske Unions medlemsstater, kan blive reduceret til nogle få standardsorter i hele Europa som et resultat af Fællesskabets officielle politik. Derfor glæder Den Socialdemokratiske Gruppe sig over Kommissionens forslag om at gøre det lettere at tilføje nye sorter på listen over anerkendte sorter. De kommercielle landmænd har også været bekymrede for, at de ville blive taberne og blive tvunget til altid at købe et begrænset antal dyre frøsorter fra store frøfirmaer.
Jeg har flere sådanne firmaer i min valgkreds og anerkender værdien af deres arbejde med at udvikle afgrøder og frøsorter, der er resistente over for skadedyr og særligt velegnede til bestemte klima- og jordbundstyper. Men det er imidlertid vigtigt at finde den rette balance mellem de kommercielle og ikke-kommercielle avleres interesser og behovet for at certificere frø, der skal bevares, det vil sige planter, der er nyttige for biodiversiteten. Kommissionens forslag om at forenkle inspektionsprocessen for disse frøsorter er vi i princippet glade for, men Den Socialdemokratiske Gruppe deler ønsket hos ordføreren og hele Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om, at der skal indføres yderligere sikkerhedsforanstaltninger for at sikre, at inspektionerne foretages af kvalificeret og objektivt personale.

Mayer
Fru formand, hr. kommissær, mine ærede tålmodige damer og herrer, hr. Graefe zu Baringdorf har jo allerede sagt en del om beslutningsvejene. Jeg vil begrænse mig til spørgsmålene om frø og handel med frø. Frø er - og det ved vi alle - et vigtigt driftsmiddel for landbruget, og det er udgør egentlig også grundlaget for produktionen af næringsmidler. I sidste ende er forsyningen med gode frø altså også forudsætningen for at kunne sikre fødevarer. Frøets kvalitet har også - og det i meget væsentlig grad - betydning for kvaliteten af de senere producerede fødevarer, ofte også uafhængigt af forarbejdningstrin. Af denne årsag har kontrollen af plantefrø og sædekorn naturligvis stor betydning. I de fleste lande er vi jo i dag vant til, at godkendelse af frø overvejende udføres af den offentlige administration. Dette har imidlertid også medført, at kontrolprocessen er blevet en del tungere.
På denne baggrund har Kommissionen altså nu fremsat dette forslag. En styrkelse af egenansvaret i denne sektor har stor betydning. Avlerne og de, der formerer, skal i højere grad inddrages i dette godkendelsessystem. En forenkling er ønskelig. Forenkling betyder også, at uofficielle inspektører kan udføre de foreskrevne kontroller. I den forbindelse kommer frøfirmaerne - hr.Graefe zu Baringdorf har gentagne gange understreget dette - til at spille en særlig rolle. De er prædestinerede til at lade deres viden og deres færdigheder indgå i kontrollerne. Der er ganske vist en risiko for interessekonflikter, som man må forebygge.
Alt i alt kan vi i EVP-gruppen acceptere betænkningen. Den indeholder de nødvendige tilføjelser. Mange tak, hr. Graefe zu Baringdorf, især for Deres stædighed!

Kofoed
Fru formand, jeg vil først komplimentere Graefe zu Baringdorf for i hvert fald den første betænkning, som er ganske udmærket. Jeg er enig i, at man skal have en kontrol, som kan sikre, at det frø, der kommer i handelen, har den rette kvalitet og lever op til kravene. Mit spørgsmål til kommissæren er: Forholder det sig sådan, at et frøfirma nu kan få sine analyser foretaget hvor som helst i Europa, under forudsætning af at laboratoriet er anerkendt, at det altså ikke kun er landets egne statskontrollerede laboratorier, der kan foretage disse analyser, som visse lande påstår?
Så et par bemærkninger om diversiteten af vores frø. Jeg tager lidt afstand fra Graefe zu Baringdorfs udtalelser, for hvis man ønsker et frømarked, så bliver man nødt til at have en vis kvalitet, og man bør nøje påse, at det frø, man sælger, også har den kvalitet, der påstås. Derfor skal man være forsigtig med den store diversitet, der findes. Man skal passe på, at alt det, der findes i genbanker, ikke kommer ud i handelen og ødelægger vores marked, både verdensmarkedet og det europæiske marked.

Barthet-Mayer
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger. Den ene af de to forordninger, vi debatterer her i dag i forbindelse med betænkningen af Graefe zu Baringdorf, har til formål på EU-plan at samordne, støtte og fremme arbejdet med at konservere, karakterisere, indsamle og udnytte genetiske ressourcer inden for landbruget.
Disse genetiske ressourcer kommer til at bestå af samtlige traditionelle vegetabilske og animalske variationer, der traditionelt svarer til geografiske zoner eller mere fast afgrænsede områder. Ressourcerne repræsenterer et stort udvalg, en stor mangfoldighed af den genetiske kulturarv, af robuste og hårdføre planter og dyr. De er under alle omstændigheder langt bedre tilpassede til at gennemføre en bæredygtig udvikling inden for landbruget, som vi er temmeligt mange, der går ind for, bedre tilpasset end visse nye skabninger - jeg tænker her især på genetisk ændrede organismer - der kun er tilknyttet et eneste mål, som er en stadig opskruet rentabilitet og, vi lader os ikke narre, en stigende fortjeneste til nogle store industrigrupper.
Betænkningen af Graefe zu Baringdorf, som vi godkender, og som jeg i øvrigt gerne på min gruppes vegne vil rose, understreger således med god grund al den interesse, vi har i at beskytte de forskellige vegetabilske og animalske arter for at bevare de gener, der kunne være nyttige for landbruget i fremtiden.
Betænkningen fremhæver også - ganske vist mere indirekte - men alligevel, disse »bankers« og disse bevarende netværks rolle som en offentlig service for EU, hvilket på forhånd er en god ting.
Når det er sagt, kan jeg ikke lade være med at tænke på, at vi i Europa-Parlamentet, med den juridiske beskyttelse af bioteknologiske opfindelser, vi vedtog sidste tirsdag, paradoksalt nok hjælper med til at lade EU bidrage økonomisk til konservering af generne, samtidig med at vi med de teknologiske næringsbreve støtter en privatisering af fortjenester hentet fra netop disse gener, som vil blive bevaret takket være penge fra EU's skatteborgere. Men De vil uden tvivl mene, at jeg har negative bagtanker.

Nicholson
Fru formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren med begge betænkninger. De har bestemt givet os noget at tænke over.
Erfaringer fra min egen valgkreds får mig til at sige, at vi må dyrke frø af højeste kvalitet. For at opnå dette er der behov for strenge inspektionsforanstaltninger. Selvom ingen ønsker at have inspektionsforanstaltninger, er det den eneste måde at gennemføre en nøjagtig kontrol på.
Men selvom vi skal have inspektionsforanstaltninger, må de ikke være overbureaukratiske, for det er et af de problemer, landmændene er mest irriterede over. Disse foranstaltninger skal være så strukturerede, at de vækker tillid ikke kun hos producenten, men hos alle inden for erhvervet. Og vi må sikre balancen mellem de kommercielle og ikke-kommercielle producenter. Jeg mener bestemt, at tilfældige stikprøver er noget, vi bliver nødt til at lære at leve med. Det bliver ikke rart, det bliver ikke nemt, nogle vil protestere mod det, nogle vil ikke kunne lide det, men det er en del af livet, sådan udvikler tingene sig undertiden.
Vi skal også være lydhøre over for frøproducenterne, så jeg vil bestemt opfordre til, at netop denne forordning gennemføres på en forsigtig og fornuftig måde.

Happart
Fru formand, jeg glæder mig over, at Kommissionen nu forenkler proceduren for godkendelse af frø bestemt til masseproduktion. For at udøvelsen af kontrollen - der er overdraget staterne af de andre medlemsstater og Kommissionen, som er garant for traktaterne - skal være seriøs, vil det være nødvendigt, at staterne viser, at de er værdige til denne tillid. Det er nødvendigt, at den absolutte opretning i udførelsen af de forskellige kontroller endeligt befrier os for angsten for svindel af enhver art, der som en kræft underminerer tilliden i det EU, vi er i gang med at opbygge.
Ofte lader man forstå, at EU beskæftiger sig for meget med alting. Jeg mener, at EU spiller sin rolle som ansvarlig ved at sikre en kontrol med at konservere og bevare den fælles kulturarv for hele verden, som disse frø udgør. Disse frø vil endvidere i de kommende årtier og århundreder fungere som standardreferencer for at afhjælpe visse forvanskninger af vegetabilske arter, som vil blive underkastet genetiske manipulationer, og for hvilke man ikke kan forudsige, hvilke skæbnesvangre eller fordærvende virkninger en sådan praksis i visse tilfælde måtte have, men den er stadig ikke nødvendig for menneskets velbefindende.
Endnu en gang er det nødvendigt at være og forblive årvågen for at forhindre, at der ikke gøres uoprettelige fejl på grund af manglende forsigtighed. Vi bør således påtage os hele ansvaret for at være præcise i fortegnelserne, og i hvordan vi foretager indsamlingerne for ikke at glemme nogen som helst art eller disses primære afledninger. Jeg tror, fru formand og hr. kommissær, at vi med denne fine betænkning er på det rette spor

Gillis
Fru formand, først vil jeg gerne takke Kommissionen, fordi den tager dette emne op igen.
Det er meget vigtigt, at vi udarbejder en ajourført opgørelse over situationen med hensyn til og arten af det genetiske ressoucegrundlag inden for landbruget. Det er ligeledes vigtigt at bevare og beskytte disse værdifulde ressourcer for både frø og dyr. Mange frøsorter til både korn og grøntsager anvendes ikke længere hver dag. Vi må gøre, hvad vi kan, for at beskytte og bevare dem, så det bliver muligt at bruge dem i fremtiden. Jeg kan nævne eksemplet med den nu så berømte internationale risbank, hvor forskning i krydsningen af mange sorter, der ikke længere er i brug, og lokale rissorter har ført til udviklingen af en ny sort, som nu viser sig at give et syv gange så stort udbytte.
Tilsvarende muligheder gør sig gældende for dyr. F.eks. kan nogle sjældne kvægracer, som nu næsten er uddøde, give resistens over for sygdom og forbedrede de fødevareproducerende egenskaber, når de krydses med traditionelle racer.
Så vi må foretage investeringen, ikke kun i registre og opgørelser, men også i genbanker og bevarelsen af det, der er tilbage. Det bliver også nødvendigt at tilskynde interesserede til at fortsætte avlen med disse sjældne dyr. Det kræver økonomisk støtte, da dette arbejde udføres af kærlighed og ikke for pengenes skyld.
Sammenfattende mener jeg, at et af de vigtigste aspekter ved bevarelsen af frøsorter og dyreracer er de stadig flere muligheder inden for bioteknologien, hvor disse genetiske ressourcer kan vise sig at være til gavn for verdens hastigt voksende befolkning, hvoraf mange allerede er underernærede i mange områder på den sydlige halvkugle.
Fremgangsmåden med forskning gennem bioteknologi vil også give os frø og planter, der kan overleve og give udbytte i tørre, ufrugtbare områder med temperaturer over normalen og tynde muldlag. Den bioteknologiske forskning skal videreføres og finansieres i tilstrækkeligt omfang.

Iversen
Fru formand, jeg vil gerne begynde med at takke ordføreren for den vellykkede betænkning. Det er vigtigt, at der bliver udformet fælles regler for certificeringsområdet, både hvad angår frøtyper og kontrolinstanser. Det skal dog sikres, at man ikke mister tilliden til certificeringssystemet ved at tillade, at alt mellem himmel og jord kan blive certificeret. Det bliver for det første alt for dyrt, da processen med certificering af nye frøtyper både er langsommelig og omkostningsfuld. De frøtyper, der skal certificeres, skal kunne bruges i dyrkningsøjemed. For det andet vil behandlingstiden for en certificering blive unødigt forlænget, hvis alle typer vildtvoksende korn skal certificeres. Formålet med en certificering må bl.a. være at få afprøvet nye sorter, der er resistente over for plantesygdomme, således at man kan få nedsat brugen af sprøjtegifte.
En anden vigtig ting for mig er at få sikret, at kontrollen kommer til at foregå under pålidelige forhold. Det må sikres, at der er statskontrol med inspektørerne. Vi må sikre, at landmændene i alle medlemslandene opnår den samme behandling fra inspektørernes side. Man kan godt være lidt bekymret for den udvikling, der går i retning af en tilfældig form for udlicitering af kontrollen. Det kan hverken være i landmændenes eller forbrugernes interesse.

Wibe
Fru formand, i ændringsforslag 1 foreslår ordføreren, at de nye inspektører skal aflægge ed, før de bliver officielt anerkendt. Jeg kan personligt ikke støtte det forslag.
Jeg ved ikke nøjagtig, hvordan det er i andre lande, men i de nordiske lande er der i det mindste kun en erhvervsgruppe, som afgiver embedsløfte, nemlig dommere. Desværre ville det nok bare vække morskab, hvis vi også tvang inspektører af kartofler og blomsterfrø til at aflægge sådanne eder. Desuden ville det hverken gøre til eller fra med hensyn til mulighederne for at idømme straf ved f.eks. en forkert eller svigagtig inspektion. At afkræve edsaflæggelse af inspektører er desværre, tror jeg, at gøre det alt for kompliceret.

Fischler
Fru formand, mine højtærede damer og herrer parlamentsmedlemmer, jeg vil først takke Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og især Dem, hr. Graefe zu Baringdorf som ordfører, for den virkeligt konstruktive behandling af kommissionsforslaget. Det gjaldt jo om at sikre, at der sker en tilpasning af syv frøhandelsdirektiver fra de sene tressere og tidlige halvfjerdsere, således at handelen med frø inden for Den Europæiske Union udformes mere klart og enkelt, men også for at lette den.
Nu ligger der tre mål til grund for forslaget: For det første at udvide gyldighedsområdet for de eksisterende bestemmelser for gennemførelse af tidsbegrænsede forsøg, hvormed der undersøges alternativer til forbedring af de i disse direktiver forankrede bestemmelser. For det andet at lette optagelsen af nye planter på listen over planter, der er omfattet af direktivet, og for det tredje at fastsætte bestemmelserne om sortnavnes egnethed.
Med kommissionsforslaget forenkles desuden procedurerne for den officielle frøgodkendelse med hensyn til den klausul, ifølge hvilken plantebestande, der tjener produktion af frø, ikke altid skal kontrolleres af repræsentanter fra frøgodkendelsesmyndighederne, idet en kontrol ved andre inspektører også kan komme på tale. Også uafhængige, der får overdraget opgaverne af frøproducenter, frøformeringsfirmaer, frøforædlere og frøhandlere, kan for fremtiden fungere som frøinspektører. I den forbindelse vil jeg påpege, at det spørgsmål, der blev stillet af hr. Kofoed, skal besvares med »ja«.
Den brede tilslutning, som forslaget fik i Parlamentet, er et klart bevis for, at vi er på rette vej. Jeg vil derfor kun komme ind på det eneste aspekt, hvor der har været små kontroverser, nemlig markinspektionen. Nuvel, hr. Graefe zu Baringdorf har henvist til proceduren ifølge artikel 43. Enhver institution skal varetage sin funktion i fuldt omfang. Det er imidlertid ikke mit personlige anliggende og heller ikke mine kollegers, at vi ringeagter udtalelsesproceduren, blot fordi det kun er en udtalelse. Tværtimod vil vi naturligvis, hver gang det er muligt og rimeligt ud fra saglige overvejelser, på passende vis komme ind på de forslag, der fremsættes her i Parlamentet.
Det glæder mig derfor at kunne meddele Dem, at Kommissionen uindskrænket kan acceptere ændringsforslag nr. 4 om kontrol af de nye procedurer inden for fire år. Også ændringsforslag nr. 1 om autorisering af inspektører til udførelse af deres arbejde kan Kommissionen tilslutte sig i den af ordføreren foreslåede form, hvilket også gælder ændringsforslag nr. 5, dog med en lille ændring. Vi har imidlertid den opfattelse, at begge forslag tilsammen ikke rigtigt giver mening.
Ændringsforslag nr. 2 er acceptabelt for Kommissionen, såfremt det tilføjes, at der tages højde for den ændrede afgørelse fra 1995, som derudover i visse tilfælde forudser en forringelse af de officielle kontroller til 5 % henholdsvis 15 %.
Også ændringsforslag nr. 3 vedrørende forslaget om, at der ved overtrædelse af markinspektionsbestemmelserne fra de godkendte inspektørers side skal træffes foranstaltninger, kan Kommissionen i princippet godtage. Da de i ændringsforslaget forudsete foranstaltninger imidlertid efter Kommissionens vurdering kunne vise sig at være uafbalancerede, bør de først underkastes en omfattende undersøgelse. Endvidere bør der af hensyn til retssikkerheden ske en redaktionel revision af ændringsforslaget, og det skal desuden tilpasses til den specifikke sprogbrug.
Jeg vil nu komme ind på det andet punkt i denne fælles udtalelse. Her vil jeg også takke ordføreren for den levende interesse i forordning 1467 fra 1994, og jeg kan forsikre Dem, at Europa-Parlamentets udtalelse vil få stor betydning for Kommissionen under dens overvejelser om, hvordan der i det følgende skal gås frem med forordning 1467.
Desuden vil jeg takke medlemmerne af Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter for den principielt positive modtagelse af kommissionsbetænkningen. Betænkningen viser, at den nævnte forordning allerede nu muliggør vigtige arbejdsopgaver i medlemsstaterne, der kan bidrage til nogle af den fælles landbrugspolitiks mål, især hvad angår forholdet mellem landbrug og miljøbeskyttelse. Takket være denne forordning kan Europa nu koordinere sine anstrengelser for en bevarelse og miljørigtig udnyttelse af landbrugets genetiske ressourcer. Resultaterne spredes allerede, især via Internet. Dette er - og det har hr. Graefe zu Baringdorf påpeget - anerkendt i hele verden.
De vigtigste arbejdsopgaver til bevarelse, beskrivelse, udnyttelse og indsamling af de genetiske ressourcer i europæisk landbrug, der finansieres inden for rammerne af forordning 1467, har medført en væsentlig styrkelse af vores position i de internationale forhandlinger om arternes mangfoldighed i landbruget og om de genetiske ressourcer til landbruget. Hr. Graefe zu Baringdorf har i sin betænkning påpeget, at der skal ske en forhøjelse af budgetmidlerne til forordning 1467 og en udvidelse af det personale, der arbejder med dens implementering.
Kommissionen er udmærket klar over de pågældende problemer, og hvad angår personalet kan jeg her blot endnu en gang påpege, at vi i generaldirektorat VI fortsat har meget vanskeligt ved at dække alle disse opgavetyper. Men hensyn til den meget ofte citerede konstatering, at det uden problemer ville være muligt at varetage alle disse opgaver ved hjælp af omlægninger, vil jeg blot holde fast ved, at jeg står ved det løfte, som jeg en gang har afgivet, nemlig at vi til enhver tid er parat til at underkaste hele GD VI en offentlig screening . Så kan enhver sige, hvilke poster vi kan opgive eller flytte. Her har vi et problem, og jeg kan derfor kun appellere til budgetmyndighederne om relevant støtte til kommissionsforslaget i betragtning af forordningens anerkendte betydning.
Jeg vil dog endnu en gang takke Parlamentet for dets interesse og for den positive modtagelse af denne betænkning.

Formanden
Tak, hr. kommissær Fischler. Ordføreren har bedt om at få ordet.

Graefe zu Baringdorf
Fru formand, jeg vil kort inddrage to aspekter. For det første spørgsmålet om autorisation. I vores land er det normalt, at mennesker, der overtager statslige højhedsopgaver, bliver autoriseret. Dette er måske en særegenhed. Her drejer det sig ikke kun om en forpligtelse, men også om at sikre uafhængigheden i forhold til mulige interessesammenknytninger. Der er jo tale om inspektører, der også har deres virke i frøfirmaerrne. Dette blev også påpeget i betænkningen, og det drejede sig netop om at styrke denne uafhængighed af eventuelle pressionskilder.
For det andet har jeg endnu et spørgsmål til dem, hr. Fischler. I den anden betænkning hedder det, at vi finder det hensigtsmæssigt, at dette program - og jeg tillader mig at udvide det til alle programmer i forordning 2078 - tilbydes disse lande allerede i overgangsfasen, i tiltrædelsesfasen. Jeg vil ikke på nuværende tidspunkt bede Dem om et tilsagn, som De i øvrigt heller ikke kan give her. Lige nu drejer det sig kun om at nærme sig dette problem, fordi der i disse lande ved en ændring af landbruget jo til dels kunne gå ressourcer tabt, som vi så møjsommeligt skal genoprette. Derfor forekommer det mig, at sådan et tilbud til disse lande i overgangsfasen er ret hensigtsmæssigt i relation til målsætningen med dette program og de andre programmer, hvis sigte er at fremme et miljøvenligt landbrug.

Fischler
Fru formand, jeg vil også gerne lige komme ind på dette spørgsmål, da det forekommer mig vigtigt. Som et led i fortiltrædelsesprocessen og de nye støttemuligheder, der skal stå til rådighed fra år 2000, er det planlagt at give højeste prioritet til styrkelsen af forarbejdningssektoren, af administrationen og af landbrugsmiljøforanstaltningerne, idet der til de 10 ansøgerlande er afsat ECU 500 millioner til landbrugsformål. Jeg er gerne parat til, især nu, hvor det drejer sig om at fastsætte programmer via drøftelser med disse lande, over for landene i det mindste at nævne dette emne og gøre dem opmærksom på vigtigheden af dette punkt.

Formanden
Mange tak, hr. Fischler!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet hævet kl.19.40)

