Ligestilling mellem mænd og kvinder (2001-2005)
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0197/2002) af Figueiredo for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om EF-rammestrategien for ligestilling mellem mænd og kvinder - arbejdsprogram for 2002 (2001/2266(INI)).

Figueiredo (GUE/NGL)
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, trods de positive skridt, der på lovgivningsområdet er taget for at fremme ligestilling mellem mænd og kvinder, er der stadig mange mangler og stor forskelsbehandling og ulighed i medlemsstaternes praksis, som der må gøres noget ved.
Efter vedtagelsen i 2000 af EF-rammestrategien for ligestilling mellem mænd og kvinder og af det tilhørende støtteprogram for 2001-2005 har man med positive resultater bestræbt sig på at lade denne strategi omfatte alle Fællesskabets politikker og alle Kommissionens tjenestegrene, men det er nødvendigt at komme videre endnu. Det er således ikke acceptabelt, at der i Fællesskabets egne institutioner, heriblandt også i Det Europæiske Konvent, er mindre end 20% kvinder, altså en lavere procentdel end i det tidligere konvent, der udarbejdede chartret om grundlæggende rettigheder.
Det er særlig nødvendigt konkret at følge medlemsstaternes gennemførelse op af de retningslinjer, direktiver, henstillinger og resolutioner, der skal fremme ligestillingen, således at de beslutninger, der vedtages som et led i politikken vedrørende lige rettigheder og muligheder, anvendes mere korrekt og også omsættes effektivt i national politik både med hensyn til lovgivningen og andre foranstaltninger, således at der fuldt ud tages hensyn til politikken vedrørende lige rettigheder og muligheder.
Hvad eksempelvis angår Det Europæiske Råd i Lissabon, der fastsatte som mål, at antallet af kvinder i den erhvervsaktive befolkning skal udgøre 60% (i 2010), skal det gentages, at dette mål kun kan bidrage til lige muligheder for mænd og kvinder, hvis flertallet får stillinger af høj kvalitet og til passende løn, i hvilken forbindelse betydningen af forskellige former for teoretisk og faglig uddannelse må understreges ligesom oprettelse af et tilstrækkeligt tilbud om børnepasning og omsorg for afhængige personer samt fremme en spredning af pigers erhvervsvalg.
Her er det også vigtigt, at Rådets henstilling af 31. marts 1992 gennemføres, og det er virkelig ikke nok, at Kommissionen siger, at den vedtog en rapport herom den 4. februar 1998. Der er allerede gået fire år siden da, og det drejer sig jo om at kende situationen i dag, i hvilken forbindelse jeg gerne vil understrege betydningen af fastlæggelse af fælles indikatorer for tilvejebringelse af pasningsmuligheder for børn og for lønforskellene mellem mænd og kvinder inden for de enkelte sektorer, herunder også de forskellige former for atypisk arbejde og deltidsarbejde.
Det er ligeledes vigtigt at fastholde, at igangværende undersøgelser og dataindsamling om årsagerne til lønforskelle (på mellem 15 og 20%), som fortsat findes på trods af det eksisterende ligelønsdirektiv - der går helt tilbage til 1975 - og de foranstaltninger herimod, som medlemsstaterne har vedtaget eller skal vedtage, bør færdiggøres. Retningslinjerne for beskæftigelse, der i øjeblikket er under revision, må også indeholde præcise mål og tidsfrister, og Kommissionen må aflægge en rapport herom, som bl.a. bør omfatte de foranstaltninger, der skal træffes.
Endvidere haster det med at få opstillet mål, der skal omsættes til realistiske og målelige faser inden for de indsatsområder, der er fastsat i rammestrategien, så der kan sikres reelle fremskridt på alle områder, eftersom der stadig forekommer mange overtrædelser af lovgivningen vedrørende ligebehandling af mænd og kvinder. Det er derfor afgørende, at det nye direktiv, der er ved at blive udarbejdet om ligestilling mellem mænd og kvinder inden for andre områder end beskæftigelse, og var lovet til fremlæggelse i juni, ikke forsinkes yderligere. Ligeledes må der ske ajourføringer med forbedringer af andre direktiver, navnlig direktiverne om sikkerhed og sundhed under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer, og direktiverne om iværksættelse af principperne om ligebehandling af kvinder og mænd inden for de lovmæssige og erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger.
Et centralt punkt er, at der skal gøres en indsats for, at ligestillingen mellem mænd og kvinder integreres i de økonomiske retningslinjer, herunder også i tiltrædelsesprocessen, med henblik på at forhindre eventuelle negative følger på ligestillingsområdet af privatisering, liberalisering og nedskæringer i de offentlige udgifter på det sociale område, og det bekræftes, at det er afgørende, at der findes offentlige tjenester af høj kvalitet, samt opfordrer til, at budgetbevillingerne på det sociale område forhøjes for at forebygge social udstødelse og bekæmpe handel med kvinder.
Til slut vil jeg gerne takke alle, der har medvirket til udarbejdelsen af denne betænkning, idet jeg er overbevist om, at kampen for lige muligheder for mænd og kvinder, herunder i det politiske liv og i beslutningsorganerne, også afhænger af et større engagement og politisk vilje fra os alle.

Avilés Perea (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil gerne takke fru Figueiredo for hendes opfølgning af arbejdsprogrammet om lige muligheder. Som hun sagde - og som vi til stadighed siger i Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder - skal vi fortsat arbejde for at opnå ligestilling inden for flere områder - lige løn, lige muligheder - selv om Parlamentet hele tiden modtager forskellige rapporter og tekster af varierende art. Det er nødvendigt at fortsætte arbejdet og kræve overholdelse af programmet samt modtage data og oplysninger om udviklingen af programmet. Det vil hjælpe os meget, hvis vi kan få oplysningerne pr. land. Det har vi bedt om flere gange, og det er nødvendigt, hvis vi skal arbejde effektivt og med udgangspunkt i præcise oplysninger.
En anden vigtig ting i betænkningen er at nå målene fra Det Europæiske Råd i Lissabon, nemlig at kvinder skal udgøre 60% af den erhvervsaktive befolkning, uden at man dog skal glemme de mange kvinder, der arbejder i familiefirmaer, selvstændige virksomheder, og de kvinder, der arbejder uden at få nogen som helst anerkendelse for deres arbejde og ingen social sikring. Det er et problem vi må løse i løbet af kort tid, da det drejer sig om mange kvinder, der arbejder i små virksomheder, landbruget og fiskeriet. Det er specifikke kønsrelaterede problemer inden for forskellige områder, og det drejer sig om store problemer. I betænkningen opfordres der til at finde en løsning.
Et andet vigtigt aspekt er kønsdimensionen i forbindelse med social udstødelse og fattigdom. Jeg vil gerne lykønske det danske formandskab med at have det med i arbejdsprogrammet, således at man kan opnå fremskridt og finde løsninger på problemerne.
Jeg afventer desuden med stor interesse forslaget til direktiv om ligestilling, der er baseret på artikel 13 i traktaten. Ligeledes håber jeg ikke, at der sker forsinkelser med oprettelsen af et europæisk institut for ligestilling, og man har jo heldigvis allerede foretaget en gennemførlighedsanalyse.
Fru kommissær, min gruppe vil gerne understrege, at arbejdet skal færdiggøres så hurtigt som muligt.

Swiebel (PSE).
Arbejdsprogrammet for 2002 om lige muligheder er et glimrende dokument. Det giver god indsigt i de foranstaltninger, som Kommissionen har iværksat, og i den strategi, der anvendes. Kommissær Diamantopoulou har endnu en gang fremlagt denne strategi på den for hende bekendte, indtrængende og overbevisende måde på et møde i Parlamentets Udvalg om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder i april. Vi påskønnede i høj grad den dialog, som dengang kom i gang. Jeg vil i særdeleshed her nævne initiativet til at udvikle en systematisk politik for kønsaspektet i udenrigspolitikken. Måske kan kommissæren nu fortælle os, hvordan den aktuelle situation er på dette område.
Mere generelt synes jeg, at det skal bemærkes, at Kommissionen i øjeblikket fører an i Europa, hvad angår måden at gribe ligestilling an på. Mange medlemsstater, men også Europa-Parlamentet, kan følge dette eksempel.
I fru Figueiredos betænkning vil jeg gerne fremhæve en række elementer.
Først og fremmest punkt 3 i hendes betænkning, spørgsmålet om det såkaldte ligestillingsinstitut, for øvrigt et mærkeligt ord, som vi må erstatte med noget andet.
Vi er bekendt med gennemførlighedsundersøgelsen, der skitserer grundlaget for et institut, som beskæftiger sig med indsamling og videreformidling af information, støtter netværk osv. Kort sagt skal det spille en mæglende rolle, og det er budskabet. Det kunne være nyttigt at give kvindesagen et mere politisk ansigt i Europa og støtte det professionelle indhold af vores arbejde. Mit spørgsmål til kommissæren lyder: Deler Kommissionen denne opfattelse, og vil den udforme den nærmere? Frem for alt, vil den anmode Parlamentet om en udtalelse herom og i bekræftende fald hvornår? Jeg tror nemlig, at der er mange i Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder, som gerne vil have dette institut, men først vil have forelagt en mere konkret udformning, inden de egentlig kan bedømme det. Mit spørgsmål lyder således: Fremlægger Kommissionen en sådan udformning?
Mit andet spørgsmål vedrører punkt 5. Kan kommissæren give tilsagn om, at hun vil udarbejde en politisk analyse af situationen for gennemførelsen af EU's acquis vedrørende ligebehandling i medlemsstaterne og informere om sine planer om eventuelt at ændre denne lovgivning eller indlede traktatovertrædelsesprocedurer?
Til sidst vil jeg meget gerne vide - det spurgte fru Avilés Perea også om - hvornår kommissæren nu omsider kommer med sit direktivforslag om ligebehandling, som vi har ventet frygtelig længe på.

Dybkjær (ELDR).
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke kommissæren for det utrættelige arbejde, hun udfører på dette område. Det er jo ikke afhængigt af ligestillingskommissæren alene, det er i allerhøjeste grad afhængigt af hele Kommissionen, og jeg føler mig fuldstændig overbevist om, at vi med vor tilstedeværende kommissær har en vældig god talsmand for ligestilling. Det er ikke så nemt at få igennem, og det er klart nok, når der kun er fem kvinder ud af 20. Så ved vi jo allesammen, at vi er under den kritiske grænse for at få ting igennem, og derfor er der grund til at takke for utrætteligheden. Hvis vi skal kritisere nogen, er det i hvert fald ikke vores kommissær, det er snarere den mandlige del af Kommissionen, vi skal henvende os til.
Når dette er sagt, vil jeg også gerne takke ordføreren for den glimrende betænkning, der er forelagt her. Jeg synes generelt set, at det er en af vores meget store opgaver at blive ved med at holde disse spørgsmål på dagsordenen. EU er et politisk projekt, og det er altså også et politisk projekt, der skal gælde både mænd og kvinder, og derfor er det vigtigt, at vi hele tiden er opmærksomme på, at vi får den anden halvdel af befolkningen med, nemlig kvinderne. Når dette er sagt, skal vi selvfølgelig også skelne mellem, hvad der skal være det overordnede, og hvad der er subsidiaritet. Her vil jeg i lighed med tidligere ordførere også spørge til Ligestillingsinstituttet. Det bliver mere og mere påfaldende, at vi kommer til at mangle data, hvis ikke der er nogle initiativtagere, f.eks. i EU, der kan samle de nationale data og dermed foretage en koordinering. Dernæst er der subsidiariteten, den er også nævnt i betænkningen i forbindelse med vigtige indsatsområder, f.eks. pasningsordninger for børn. Uden dette kan kvinderne ikke komme på arbejdsmarkedet. Det betragter jeg stadigvæk som subsidiaritet, hvor vi blot kan vise "best practice" og i virkeligheden kun opfordre, men ikke gå direkte ind.

Evans, Jillian (Verts/ALE).
Hr. formand, for det første vil jeg ligesom fru Dybkjær takke kommissæren for hendes indsats. På vegne af Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance vil jeg gerne lykønske ordføreren med den meget gennemarbejdede betænkning, der holder en fin balance mellem kritik af manglerne i Kommissionens arbejde, ros for resultaterne af arbejdsprogrammet samt konstruktive forslag til det kommende arbejde. Det blev afspejlet i den støtte, som betænkningen fik i udvalget.
Som andre talere allerede har sagt, ved vi kun alt for godt, at vi har lang vej endnu med hensyn til ligestilling mellem mænd og kvinder inden for EU-institutionerne og i samfundet som helhed betragtet. Vi kunne ikke få et mere klart billede heraf end gennem udarbejdelsen af Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid. Kun 16% af medlemmerne er kvinder i et organ, der er direkte involveret i planlægningen af hele Europas fremtid.
Denne betænkning handler bl.a. om, hvordan der kan skabes ligestilling mellem kønnene på områder som arbejdsmarked, beskæftigelse, beslutningstagning, social integration, livslang uddannelse, sundhed med videre. Ordføreren har behandlet disse spørgsmål på en meget seriøs måde, og der opstilles klare retningslinjer for Kommissionen om, hvilke foranstaltninger Parlamentet gerne ser vedtaget.
Hvad angår de prioriterede områder for 2002, er jeg særligt glad for Kommissionens tilsagn om at tilvejebringe kønsspecifikke oplysninger, indikatorer for fremdriften med hensyn til lige deltagelse samt kønsspecifikke konsekvensanalyser af politikker, der endnu ikke er gennemført. Vi ved, at disse oplysninger er afgørende, når man skal udforme og vurdere ligestillingslovgivningen. Utallige gange har vi i betænkninger og udtalelser klaget over manglen på hensigtsmæssige data, som vi kunne basere vores analyser på. Som andre talere allerede har sagt, skal vi gøre noget ved dette problem nu.
Jeg vil også gerne kommentere nogle af de nye kommissionsforslag, der nævnes i denne betænkning - f.eks. den konference om kvinder i landdistrikterne, der skal finde sted i oktober. Den er utrolig vigtig i lyset af de kriser, der har været i mange af vores landdistrikter inden for specielt de seneste 18 måneder, samt i lyset af de særlige behov hos kvinder, der bor og arbejder i landdistrikter.
Et andet vigtigt emne er ligestillingsaspektet i forbindelse med udenrigspolitik og internationale relationer. Den foreslåede konference kunne ikke blot skabe opmærksomhed herom, men den kunne samtidig give os en bedre forståelse af ligestillingsaspektets betydning for alt vores internationale arbejde. Som fru Avilés Perea sagde, bør kønsaspektet være et centralt emne ved rundbordsdiskussionen om social udstødelse og fattigdom.
Arbejdsprogrammet for 2002 er mere gennemarbejdet og ambitiøst end dette års arbejdsprogram, og vi kan forhåbentlig gøre betydelige fremskridt på baggrund af denne betænkning.

Angelilli (UEN).
Hr. formand, jeg vil også gerne takke ordføreren for det arbejde, hun har udført. Først vil jeg ligesom andre af vores kolleger gerne sige, at jeg til fulde deler bitterheden over den desværre symbolske og alvorlige kendsgerning, at der i Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid - og således om fremtiden for de europæiske borgeres rettigheder, både mænds og kvinders rettigheder - på trods af alle de gode intentioner kun deltager 16% kvinder, hvilket efter min mening er et virkeligt bekymrende tal. Men jeg vil alligevel gerne fremhæve nogle vigtige målsætninger, som understreges kraftigt i betænkningen, og som kunne være med til at gøre de europæiske kvinders muligheder mere konkrete og ikke mindst til at forbedre disse muligheder.
Her tænker jeg først og fremmest på nødvendigheden af at udarbejde en evalueringsrapport om overholdelsen af alle vedtagne lovtekster - beslutninger, henstillinger, direktiver osv. for nøje at kontrollere, hvorvidt de er blevet gennemført af medlemsstaterne, så der eventuelt kan indledes nogle passende overtrædelsesprocedurer i tilfælde af manglende implementering eller manglende overholdelse af disse lovtekster. På den måde kan man bedre holde situationen under kontrol. Medlemsstaterne pålægges et ansvar, og man kan således gøre en mere effektiv indsats for at sikre, at alle betingelser er til stede for en mere ligevægtig deltagelse fra kvindernes side, både på arbejdsmarkedet og inden for politik, idet man desuden forsøger at føre en ordentlig socialpolitik, som støtter de kvinder, der arbejder - det vil sige børnepasning og hjælp til familien - for at give alle kvinder en realistisk mulighed for at forene arbejdsliv og familieliv.
Af de grunde, som jeg kort har forsøgt at sammenfatte, stemmer vores gruppe for betænkningen.

Prets (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, vi har hørt rigtig mange positive ting, men manglerne er også blevet nævnt, og dem vil jeg gerne tilslutte mig. Halvandet år efter at støtteprogrammet til Fællesskabets rammeprogram for ligestilling mellem mænd og kvinder trådte i kraft, lader gennemførelsen endnu meget tilbage at ønske, og det fremgår også af betænkningen. Områder som sociale rettigheder, erhvervsliv, deltagelse og repræsentation kan efterhånden kun give negative associationer, fordi indkomstforskellene mellem mænd og kvinder stadig er omkring 25% i den private sektor. Kun 23% af arbejsgiverne er kvinder. Integreringskvoten for kvinder i lederstillinger ligger i de fleste lande under 30%, og EU-institutionerne, hvor repræsentation af kvinder ligger mellem 13 og 30%, er jo ikke ligefrem det bedste eksempel. Og vi ved jo allerede, at konventets sammensætning heller ikke bidrager til at fremme ligestilling. Når vi stiller krav til medlemsstaterne, bør vi selv foregå med et godt eksempel.
De eksisterende EU-direktiver om ligestilling mellem mænd og kvinder skal ikke kun forbedres, men de skal også gennemføres bedre i medlemsstaterne. Det betyder også, at Kommissionen skal være bedre til at kontrollere, at ligestillingen fungerer, for ellers begynder det at ligne en farce, fordi direktiverne er der, men vi må hele tiden holde øje med, at der sker fremskridt med at få dem gennemført.

Diamantopoulou
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere og takke fru Figueiredo og hele Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder for deres store støtte og for de forslag og den kritik, der er fremsat.
Jeg vil omtale nogle af de emner, der er blevet drøftet, og som jeg finder særligt vigtige, men hvor der ikke er sket fremskridt. Der er flere af talerne, som har været inde på spørgsmålet om børnepasningsfaciliteter og alle de andre forhold, som i mange tilfælde har med familierne at gøre. Det er ganske vist et spørgsmål, som udelukkende hører under medlemsstaterne, men der er ikke altid mulighed for en intervention, men for samarbejde med Kommissionen og samarbejde på europæisk plan, så vi kan skabe en merværdi. Jeg vil således gøre opmærksom på følgende aktiviteter: For det første er der en af de fire søjler i strategien for beskæftigelse, der vedrører lige muligheder, med særlig fokus på infrastrukturspørgsmålet og med særlig finansiel støtte i mange medlemsstater. Sidste år kom der efter evalueringen af gennemførelsen af strategien for beskæftigelse konkrete anbefalinger i otte af de 15 lande, som omhandlede behovet for at forbedre deres børnepasningsfaciliteter. Bortset fra enkelte undtagelser vil medlemsstaterne ikke opstille kvantitative mål, som ville gøre det nemmere at følge deres resultater. Vi ser dog, at der sker en klar forbedring fra år til år, også via strategien for beskæftigelse. Det andet spørgsmål drejer sig om den statistiske overvågning, som vi heller ikke kan sige har været vellykket på europæisk plan. Der har nu været et snævert samarbejde med Eurostat om at inddrage spørgsmålet om børnepasningsfaciliteter i de statistiske oplysninger i forbindelse med den nye arbejdskraftundersøgelse. Der har været megen debat om definitionen, eftersom forholdene ikke er ens i medlemsstaterne, men jeg mener, at det er meget vigtigt, at dette element indgår i de officielle statistikker på samme måde som lønforskellen mellem mænd og kvinder.
Et andet spørgsmål, som har været rejst af flere medlemmer, drejer sig om et ligestillingsinstitut. Jeg er blevet spurgt, om jeg er enig. Jeg tror, vi har drøftet spørgsmålet flere gange i Parlamentets udvalg, og jeg mener selvfølgelig også, det er nødvendigt at oprette sådan et institut. Som bekendt har Kommissionen ladet gennemføre en undersøgelse, som vi allerede har fået resultaterne af, og vi har hermed fået videnskabeligt bekræftet, at der er behov for sådan et institut. Vi har også fået en foreløbig vurdering af budgetbehovene og de økonomiske betingelser, og jeg har indledt en korrespondance med formanden. Jeg vil gøre opmærksom på, at der i det hele taget er vanskeligheder forbundet med at oprette nye institutter. Jeg rejste spørgsmålet på det sidste møde i Rådet (arbejds- og socialministrene) og kan sige, at mange lande reagerede positivt på forslaget og var enige i, at der er behov for at oprette sådan et institut. De øvrige lande tog slet ikke stilling. Indtil videre har vi ikke mødt afvisende holdninger hos nogen af medlemsstaterne til oprettelsen af instituttet. Og jeg kan forsikre Dem om, at jeg så vidt muligt vil tage flere sammenhængende initiativer til en endelig afgørelse.
Et tredje spørgsmål drejer sig om gennemførelsen af lovgivningen i medlemsstaterne. Her gælder det ligesom inden for andre spørgsmål som f.eks. arbejdsmarkedet og hele lovrammen vedrørende arbejdsvilkår, at Kommissionen objektivt set har svært ved at overvåge lovgivningens gennemførelse. Den råder ikke over mekanismer, som gør det muligt at gennemføre en detaljeret overvågning af, hvad der foregår i medlemsstaterne. Den arbejder således på to planer. Det ene plan, kan man sige, er forholdsvis nemt, idet det drejer sig om at undersøge, om medlemsstaterne har gennemført den lovramme, som kræves, og om de har gjort det på den rette måde, og på det andet plan skal Kommissionen straks reagere, hvis den får en klage over manglende gennemførelse af loven, og gøre brug af alle midler, herunder indbringelse af sagen for Domstolen.
Min sidste bemærkning drejer sig om hele planlægningen for 2002. Jeg synes, vi kan se en væsentlig fremgang, for det første med hensyn til den måde, vi arbejder på. I år vil der for hele planlægningens vedkommende inden for alle områder i Kommissionen blive taget hensyn til spørgsmålet om kvinders og mænds ligestilling på forhånd, det vil sige under kommissærernes planlægning og analyse, i stedet for først at se på spørgsmålet bagefter i forbindelse med evalueringen. For det andet sker der fortsat på alle planer en indsamling af data opdelt efter køn, hvilket især er til hjælp for udviklingen af indikatorer, og for det tredje er en af de ting, som fra i år prioriteres højt i alle generaldirektorater, at personalet får en særlig uddannelse i ligestillingsspørgsmål, især det personale, som beskæftiger sig med projektering og planlægning.
I de to sidste år, hvor vi har samarbejdet, er der konstateret væsentlige resultater på lovgivningsområdet, hvor den vigtigste præstation er den sidste aftale inden for lovgivning om kønnenes ligestilling, som også giver et meget vigtigt grundlag og er os en stor hjælp i forbindelse med det nye forslag i henhold til artikel 13 om ligestilling mellem mænd og kvinder på alle områder.
En politisk kommentar: Jeg tror, dette direktiv får stor betydning og bliver meget kontroversielt, og derfor gøres der en stor indsats for at udfærdige en tekst, som er så gennemarbejdet og underbygget som muligt, så den fra første færd kan bidrage til, at debatten foregår på det rette grundlag.

Formanden.
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0214/2002) af Herman Schmid for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens meddelelse om styrkelse af den lokale dimension i den europæiske beskæftigelsesstrategi (KOM(2001) 629 - C5-0076/2002 - 2002/2034(COS)).

Schmid, Herman (GUE/NGL)
Hr. formand, fru kommissær, det glæder mig, at vi har fået endnu en meddelelse fra Kommissionen om udvikling af den lokale dimension i den europæiske beskæftigelsesstrategi. Jeg tror, at dette er overordentlig betydningsfuldt, og jeg har forsøgt at udvikle disse tankegange i min betænkning.
Der findes en ulykkelig tradition i forbindelse med beskæftigelsespolitikken, som indebærer, at man tænker i nationale baner, altså i nationale arbejdsmarkeder og økonomier, og betragter arbejdsmarkedet som et enkelt marked. På denne måde ser man bort fra de lokale arbejdsmarkeder, deres indbyrdes forskelligheder og betydning. Der er også en tendens til, at lokale arbejdsmarkeder bliver en slags restbegreb, som handler om tyndt befolkede områder eller svage dele af økonomien og socialøkonomien.
I min betænkning taler jeg om lokale arbejdsmarkeder i en anden betydning, nemlig som arbejdsmarkeder, der producerer varer og tjenester, som forbruges lokalt. Det handler om plejepersonale og håndværkere, folk, der arbejder med trafik og tekniske tjenesteydelser, lokale købmænd, småforretninger, lokale offentlige tjenesteydelser osv. og omfatter også en vigtig infrastruktur i form af uddannelse og andet. Vi taler altså om vigtige sager også set ud fra et økonomisk synspunkt.
Området er også interessant, fordi det har en slags kontracyklisk økonomisk betydning. De lokale arbejdsmarkeder påvirkes i højere grad af verdensmarkedskonjunkturernes udsving. Det betyder, at i en periode som den nuværende, hvor verdensøkonomien er træg, klarer de lokale arbejdsmarkeder sig bedst relativt set. For at økonomien skal kunne klare sådan en nedgang, som vi oplever nu, er det i særdeleshed vigtigt, at de lokale arbejdsmarkeder fungerer godt, eftersom de udgør grundlaget for de nye virksomheder, der vokser op, og de nye aktiviteter, der udvikles.
Jeg vil også understrege betydningen af disse lokale arbejdsmarkeder. I min betænkning påpeger jeg, at den udgør mindst 30% af den samlede beskæftigelse. Andelen kan være højere, alt efter hvordan det beregnes. Der er altså ikke tale om marginale problemer, men om en økonomisk meget stor, tung og vigtig del af den samlede beskæftigelsespolitik.
Jeg vil også nævne, at disse lokale arbejdsmarkeder er overordentlig vigtige for livskvaliteten og den sociale velfærd på forskellige måder Det er et arbejdsmarked, der er domineret af kvinder, hvilket er meget vigtigt ud fra et beskæftigelsessynspunkt. Hvis vi skal fremme og øge beskæftigelsen, er det ikke mindst beskæftigelsesfrekvensen for kvinder, der skal styrkes. Det er derudover oftest det arbejdsmarked, som de unge mennesker først kommer ind på efter skolen, og det arbejdsmarked, som det overordnet set er lettest at komme ind på for de nye på arbejdsmarkedet. Det lokale arbejdsmarked har altså en vigtig funktion som overgang til den øvrige del af arbejdsmarkedet.
Endelig betyder det lokale arbejdsmarked også rigtig meget for de store industrivirksomheders, måske endda for de multinationale virksomheders, integration i den lokale samfundsstruktur og bidrager med velkvalificeret personale til de virksomheder, der konkurrerer på internationalt plan. Der findes altså mange gode sociale og økonomiske grunde til at beskæftige sig mere med de lokale arbejdsmarkeder.
I EU-medlemslandene er der meget store regionale og lokale forskelle, hvilket tyder på, at der kan gøres meget. Jeg vil understrege, at det i lige så høj grad handler om storbyområderne og byområderne som de øvrige områder. I storbyerne ser man store lokale skel mellem de fattige indvandrerbydele og rigmandsbydelene og mellem de tilknyttede arbejdsmarkeder. Mange af de sociale problemer, der opstår, afspejles i beskæftigelsesudvalget.
Som afslutning vil jeg kommentere de tre stillede ændringsforslag. Jeg har foreslået lokale partnerskaber, som er åbne for mange forskellige aktører. I det første ændringsforslag ønsker forslagsstilleren at fjerne en del af disse aktører, hvilket jeg ikke kan forså. Måske får jeg en forklaring i løbet af forhandlingen.
I det andet ændringsforslag anbefaler jeg kvantitative benchmarks for uddannelsespolitikken, hvilket der ikke uventet kan herske delte meninger om. Jeg har ingen indvendinger mod det tredje ændringsforslag, og jeg støtter det gerne.
Jeg vil afslutningsvis takke de øvrige politiske grupper for et godt samarbejde i udvalget omkring dette vigtige område.

Bastos (PPE-DE)
Hr. formand, denne betænkning blev vedtaget enstemmigt i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, hvilket viser ikke blot konsensus om betydningen af at styrke den lokale dimension i den europæiske beskæftigelsesstrategi, men også kvaliteten af ordførerens arbejde, hvad jeg gerne vil takke ham for.
Dette initiativ skal fremme lokal udvikling af arbejdsmarkedet, så effektivitet og kvalitet højnes, hvad angår beskæftigelse samt ligestilling og andre aspekter som den sociale dimension, økonomisk udvikling, innovation og videnssamfundet, som jeg har nævnt det i udtalelsen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder.
Det er stadig mere nødvendigt at få vedtaget foranstaltninger, der kan styrke den økonomiske og sociale samhørighed, hvor der må ydes en særlig indsats for mindre udviklede regioner med strukturelle mangler og for de mest udsatte grupper.
Hvis disse mål skal kunne nås, er det afgørende, at de nationale og lokale handlingsplaner for beskæftigelse udvikles rigtigt, så de klart angiver de lokale myndigheders rolle og grad af medvirken, og uddannelse og information af alle aktører kan bidrage til en bedre tilrettelæggelse af de vedtagne foranstaltninger.
Medlemsstaterne må ligeledes inddrage de lokale arbejdsformidlinger i den europæiske beskæftigelsesstrategis decentraliseringsproces, da de på grund af deres nærhed er dem, der har det bedste kendskab til det lokale arbejdsmarkeds virkelighed.
Kvinder må på én gang være de lokale beskæftigelsesstrategiers aktør og målgruppe. De lokale virksomheder (som arbejdsgivere) og arbejdsmarkedets parter kan og bør gøre en indsats for at skabe bedre karrieremuligheder for kvinder og for at forene arbejdsliv og familieliv (f.eks. ved hensyn til arbejdstidens fleksibilitet, skattemæssige aspekter og socialsikring) og ikke mindst ved hurtigt at gennemføre direktiver og aftaler på dette område.
Hvis den europæiske beskæftigelsesstrategis mål om lige muligheder skal nås, må fællesskabsinitiativernes finansielle instrumenter som Equal, Den Europæiske Socialfond og EFRU styrkes i den lokale indsats.

Menrad (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil gerne ønske Herman Schmid tillykke med den glimrende betænkning om Kommissionens meddelelse om styrkelse af den lokale dimension i den europæiske beskæftigelsesstrategi. Som ordfører for Europa-Parlamentets retningslinjer for beskæftigelsespolitik for 2000 vil jeg gerne referere til det, som vi i slutningen af 1999 vedtog næsten enstemmigt på plenarforsamlingen. Det er "den særlige rolle og det ansvar, som lokale og regionale organer, andre parter på regionalt og lokalt plan såvel som arbejdsmarkedets parter har; hertil kommer, at man i fuldt omfang bør udnytte den rolle, som de offentlige arbejdsformidlingskontorer spiller, når der er tale om dels at identificere, hvilke lokale muligheder for beskæftigelse der findes, dels at forbedre de lokale arbejdsmarkeder."
Kravet om territoriale beskæftigelsespagter, der er præsenteret noget uklart i Kommissionens dokument, bliver i betænkningen fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender suppleret med kravet om at skabe beskæftigelsespagter i virksomhederne mellem arbejdsmarkedets parter. I min valgkreds blev jeg for nylig overbevist om, hvor vellykket et tilsvarende forsøg er forløbet. Bürkert-værket i Ingelfingen blev reddet. Som en modydelse for, at arbejdstagerne giver afkald på bestemte ydelser, skal der så aftales en bindende beskæftigelsesgaranti.
Ved at integrere den lokale dimension i den europæiske beskæftigelsesstrategi vil den blive forbedret betydeligt. Det handler om en europæisk koordinering af nationale og lokale beskæftigelsespolitikker, om en fælles strategi, så man kan udnytte de samfundsmæssige potentialer af kreativitet, innovation og iværksætterånd. Det handler om subsidiære løsninger, der får fleksibilitet og social sikkerhed til at harmonisere. Den rette indstilling til den europæiske beskæftigelsesstrategi er, at man skal tænke globalt og handle lokalt, og med dette i tankerne vil vi stemme for Herman Schmids betænkning.

Ghilardotti (PSE).
Hr. formand, jeg vil også gerne takke hr. Schmid for det arbejde, han har udført. Kommissionens meddelelse, som efter min mening er meget positiv, er en opfølgning på den høring, som Kommissionen selv iværksatte i 2000 om "lokal handling til fordel for beskæftigelsen". Et stort antal aktører på både europæisk, nationalt og lokalt plan deltog i denne høring, der bekræftede den tankegang, som Parlamentet har givet udtryk for flere gange tidligere, og som også er kommet til udtryk i Kommissionens holdninger, nemlig nødvendigheden og vigtigheden af at benytte sig af aktører på lokalt plan.
Hvis vi ønsker at nå det mål, som stats- og regeringscheferne satte sig i Lissabon, nemlig at gennemføre en europæisk beskæftigelsesstrategi, som i 2010 giver os en god, fuld beskæftigelse i en situation med social samhørighed, er der ingen tvivl om, at det er nødvendigt at tage højde for, benytte sig af og støtte den indsats, som aktørerne gør på lokalt plan, og dette skal ske på forskellig vis alt efter den miljøsammenhæng, som de arbejder i. For at kunne gøre dette er det nødvendigt at anspore medlemsstaterne til at følge de retningslinjer, som vi altid har opstillet på europæisk plan, nemlig partnerskab, støtte til de lokale beskæftigelsesplaner og støtte til alle aktørerne - hvad enten der er tale om arbejdsmarkedets parter, de ikke-statslige organisationer eller den tredje sektor - og her skal de offentlige institutioner have hovedansvaret. Efter min mening bør vi så afgjort - hvilket vi gør med denne meddelelse - fortsætte med at anmode medlemsstaterne om, at de i den europæiske beskæftigelsesstrategi og ved iværksættelsen af de nationale handlingsplaner lytter til de lokale aktører, for det er på lokalt plan, at man finder de ansvarlige, som personligt skal tage de aktuelle udfordringer op, nemlig de nye behov, nødvendigheden af at skabe beskæftigelse samt brugen af mobilitetsinstrumenter og videreuddannelsesinstrumenter, som er vigtige for at nå målsætningen.
Til sidst vil jeg gerne sige, at det forum, som Kommissionen har lovet at tilrettelægge til næste år, efter min mening er vigtigt. Jeg vil tilføje, at vi i PSE-Gruppen og jeg personligt er af den opfattelse, at de ændringsforslag, der er blevet stillet, er overflødige og i strid med den fælles tankegang, som meddelelsen blev vedtaget med i udvalget. Vi vil således gerne beholde den tekst, der blev vedtaget i udvalget.

Jensen (ELDR).
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil også først og fremmest rette en stor tak til Herman Schmid for det fine stykke arbejde, han har udført med sin betænkning. Vi er politisk uenige om mange ting, men når det handler om at gøre den åbne koordinering af beskæftigelsespolitikken mere åben, står vi sammen, og jeg takker især hr. Schmid for den klare påpegning af, at beskæftigelsesstrategien ikke kun skal være en topstyret proces, men en proces, der bygger op nedefra og inddrager alle dem, der i praksis arbejder med beskæftigelsespolitikken. Vi ved, at det er på det lokale niveau, at store dele af beskæftigelsespolitikken føres ud i livet - det er her, erfaringen opsamles, viden opnås, og det er her, man har en konkret føling med, hvad der virker, når målet om øget beskæftigelse skal nås. Derfor er det afgørende at opsamle de lokale erfaringer.
Til Kommissionen vil jeg sige, at jeg er glad for, at man under Socialfonden har inddraget den lokale indsats på den måde, man har. Kommissionen har lovet os en løbende redegørelse for, hvordan man vil udmønte bevillingerne på lokalt og regionalt niveau i Den Europæiske Socialfonds artikel 6, hvor der er afsat 40 millioner euro i år og til næste år. Det løfte vil vi holde Kommissionen fast på. Det er vigtigt for Parlamentet at følge udviklingen inden for dette højt prioriterede område. Jeg ser også frem til, at den åbne koordinering inddrager det lokale og regionale niveau, og at de nye nationale handlingsplaner og den fælles beskæftigelsesrapport kommer til at fortælle os, hvad der sker på lokalt og regionalt niveau. Dertil vil jeg føje spørgsmålet om mere aktiv informationsindsats fra Kommissionens side i forhold til lokale og regionale myndigheder. Målet med den åbne koordinering er ikke kun, at nogle få eksperter, embedsmænd og toppolitikere mødes og bekræfter hinanden i, at vi har en god politik. Nej, målet med den åbne koordinering af beskæftigelsespolitikken bør være at give de folkevalgte et bedre beslutningsgrundlag og vælgerne mere viden om, hvad vi står med af muligheder på beskæftigelsespolitikkens område.

Patakis (GUE/NGL).
Hr. formand, for lokalsamfundene er arbejdsløsheden og underbeskæftigelsen endnu hårdere, især i områder med en svindende økonomisk udvikling, hvor arbejdstagerne har svært ved at overleve, når produktionsprocessen indskrænkes.
I mit land har vi en arbejdsløshed på over 11%, og den er endnu højere blandt unge, hvor hver tredje under 25 år er arbejdsløs, samtidig med at der er områder, hvor arbejdsløsheden og underbeskæftigelsen ligger over 40-50%.
De forslag, der fremsættes, har ikke til formål at rette op på denne tragiske situation, men at sørge for, at arbejdsmarkedets aktører, de sociale aktører og de lokale selvstyreorganisationer holdes inden for EU's liberale politik. Formålet er at omdanne det lokale selvstyre til en organisation, der fungerer ud fra privatøkonomiske kriterier og medvirker i desorganiseringen af arbejdsrelationerne, opløsningen af de kollektive overenskomster og indskrænkningen af arbejdstagerrettighederne. Forslagene svækker arbejderbevægelsen og styrker storkapitalens muligheder for at splitte den, skabe kunstige modsætninger og opstille falske dilemmaer. De forsøger at beskytte monopolernes profit mod befolkningens protester og modstand, der rejser sig som følge af den kapitalistiske grusomhed og de liberale politikkers ufølsomhed. Vi er stærke modstandere af disse politikker og kæmper sammen med arbejdstagerne for et lokalt selvstyre og lokale sociale instanser for alle, som repræsenterer befolkningens virkelige interesser, og som arbejdstagerne kan bruge til at modstå den liberale hvirvelstorm.

Blokland (EDD).
Hr. formand, den menneskelige dimension er den dimension, der passer til beskæftigelse. Paradigmet for økonomisk vækst er derimod noget abstrakt, og det har ikke ret meget betydning i praksis. Den seneste udvikling viser en stigning i arbejdsløsheden. Men mennesket bagved, som mister arbejde og indkomst, tabes af syne. Hr. Schmids betænkning forsøger fortsat at se mennesket bag beskæftigelsespolitikkens abstraktion. Jeg vil kommentere to punkter vedrørende den menneskelige dimension af beskæftigelsesstrategien.
For det første anser jeg det for at være meget vigtigt, at der i beslutningsforslaget udtrykkeligt henvises til lokale beskæftigelseshandlingsplaners styrke. I begrundelsen peger ordføreren på den lokale beskæftigelses stabilitet og den kendsgerning, at denne er mindre følsom over for svingninger. På baggrund af min egen erfaring som rådmand i Capelle-aan-den IJssel kan jeg oplyse, at lokal beskæftigelsespolitik er effektiv. Dette rejser for mig spørgsmålet, hvilken rolle Europa kan spille, når lokal beskæftigelsespolitik fører til stabilitet. Således skabes der jo på europæisk plan rammer for fremme af beskæftigelsen. Disse rammer er langt fra borgerne i deres region. Endvidere begrænser disse rammer mulighederne for at udvikle egne initiativer i de forskellige områder. Europas rolle i den lokale beskæftigelsesstrategi er derfor efter min mening begrænset og højst koordinerende. Rollen er begrænset til udveksling af erfaringer vedrørende deltagelse af målgrupper, det er vanskeligt at nå, og den plads, som undervisning og uddannelse har ved fremme af beskæftigelsen.
For det andet henleder jeg opmærksomheden på konsekvenserne af den formulerede politik. Målsætningen vedrørende fremme af kvinders arbejdsdeltagelse og skabelsen af lige muligheder for forskellige grupper stiller os over for nye problemer. Jeg behøver blot henvise til konsekvenserne for familier, sociale kontakter, frivilligt arbejde og omsorgen for andre. Det er ikke tilstrækkeligt, at der henvises til den særlige betydning af børnepasning af høj kvalitet. Den opnåede ret for kvinder og mænd til at vælge at drage omsorg for familien er et stort privilegium i vores vestlige samfund. Presset for at deltage i arbejdsprocessen er imidlertid stort, og vi bør finde en god balance her. Deltagelse i arbejdsprocessen behøver ikke udelukke omsorg, og at arbejde med omsorg for familier kan betragtes som arbejde.
Hr. formand, til sidst vil jeg give udtryk for min støtte til dette beslutningsforslag. Europæisk politik vedrørende beskæftigelse må ikke overskygge lokale og regionale initiativer. Europæisk politik bør støtte de lokale initiativer med henblik på at lade borgere deltage i arbejdsprocessen, således at der kan findes en god balance mellem arbejde og omsorgsopgaver. Jeg tror, at borgerne er bedst tjent med det.

Caudron (NI).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg taler i dag som ny og meget midlertidig løsgænger, efter at jeg er blevet smidt ud af PSE-Gruppen på anmodning fra de franske socialister, Parti Socialiste. I mellemtiden, og det er alle udmærket klar over, er det stadig som repræsentant for venstrefløjen og socialist i ordets brede forstand, at jeg nu taler om en sag, der er meget vigtig for mig, nemlig beskæftigelse.
Jeg vil som det første takke Kommissionen for meddelelsen, som, selv om den ikke er revolutionerende, indeholder konkrete forslag, der kan bidrage til, at tingene udvikler sig i den rigtige retning. I en ultraliberal verden er det et meget interessant signal. Jeg vil naturligvis også lykønske ordføreren, vores kollega Herman Schmid, for den gode kvalitet i betænkningen og for de mange gode og relevante forslag, som jeg kan tilslutte mig, og som jeg støtter meget. Når dette er slået fast, vil jeg gerne meget kraftigt gøre opmærksom på, at det ud over Kommissionens og ordførerens konkrete forslag er vigtigt, ja, det er altafgørende at få alle til at fokusere på beskæftigelse på alle planer.
Hvis beskæftigelsen giver det enkelte menneske en plads, så ødelægger, isolerer og nedbryder arbejdsløsheden det derimod ofte. I en verden, hvor beskæftigelse alt for ofte betragtes som en regulerende variabel for den såkaldte effektivitet og den meget reelle stræben efter profit, er det på høje tid at revurdere prioriteterne og på alle planer bekræfte, at fuld beskæftigelse er mål nr. 1.
Eftersom der naturligvis ikke findes en mirakelløsning for beskæftigelsen, og det ikke er nok med klagesange, må vi fremover forene, fordoble og variere foranstaltningerne på alle planer for at nå dette mål. Det er naturligvis på verdensplan, at der skal ske noget, og indførelsen af reguleringer er helt nødvendig. På europæisk plan skal der føres en frivillig industripolitik, en forskningspolitik og en stærk socialpolitik. Der skal ligeledes iværksættes nationale socialpolitikker, der sætter beskæftigelse over alt andet. I den forbindelse har udviklingen i de sidste par måneder fjernet en række europæiske lande fra denne målsætning. Der skal desuden fastlægges lokalpolitikker, som skaber sammenhæng mellem virksomhederne, lokalsamfundene, organisationerne, fagforeningerne og borgerne. Således kan der reelt skabes nye arbejdspladser i lokalsamfundene. Således skabes der beskæftigelse for personer, der ofte er udstødte eller har problemer. Og således forenes beskæftigelse, indkomst, ydelse og livskvalitet.
Kommissionen og ordføreren bevæger sig i denne retning med konkrete forslag. Jeg gentager, at jeg tilslutter mig dem og støtter dem, og det er nødvendigt at realisere dem hurtigst muligt og undgå det lokkemiddel, hvor man tror, at alt kan løses på lokalt plan. Bekæmpelsen af en ukontrolleret globalisering, et udelukkende liberalt Europa og nationale politikker, der er underlagt børsernes og finansverdens ordrer, kræver gennemførelse af lokale beskæftigelsespolitikker. Jeg er sikker på, at ordføreren er klar over dette, men jeg ville i mit indlæg her til formiddag gerne præcisere det helt klart.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil også lykønske hr. Schmid med hans arbejde og velvillighed over for de mange ændringsforslag, som har haft til formål at styrke og udvide idéerne om den lokale beskæftigelsesstrategi og dens muligheder.
Det er rigtigt, at al beskæftigelse som sådan kan siges at være lokal. Selv om den europæiske beskæftigelsesstrategi har været koncentreret om nationalt og europæisk niveau, er det blevet mere udbredt, at målet om fuld beskæftigelse kun kan nås ved en øget inddragelse af de lokale niveauer, der er tættest på den arbejdsløse - det regionale og det lokale niveau - til fordel for både erhvervet og arbejdstagerne.
Hvis man ser arbejdsmarkedet som en vertikal struktur med europæiske, nationale, regionale og lokale planer, er alle klar over, hvor vigtigt det lokale niveau er. Kvantitativt drejer det sig måske om en tredjedel af den totale beskæftigelse. Den lokale dimension er især vigtig i landdistrikter og fjerntbeliggende områder. De lokale planer kan - og skal - spille en meget vigtig rolle for befolkningen i bestemte områder og samtidig hjælpe de mest sårbare grupper.
Der er mange muligheder for lokale beskæftigelsesaktioner, der kan gennemføres på direkte og åben måde, også med støtte fra de europæiske programmer. Under alle omstændigheder kan en kommunal eller lokal aktion åbne op for bekæmpelse af kønsrelateret diskrimination, som fru Bastos sagde, eller bekæmpelse af social udstødelse. Nogle gange skal man måske blot overbevise en virksomhed - måske den største i en by - om at ansættelse af arbejdstagere fra socialt svage grupper er lige så vigtigt som sponsorering af en sportsklub - måske en fodboldklub her lige efter verdensmesterskabet - og man skal desuden overbevise dem om, at ud fra et forretnings- og reklamemæssigt synspunkt er det på lokalt plan også yderst rentabelt. Hvis det drejer sig om et lokalområde, der er domineret af en virksomhed eller sektor, opnår man også en større beskæftigelsesgaranti for hele samfundet og muligheden for en øget spredning. Man skal dog også overbevise og involvere socialforvaltningen, da den spiller en vigtig rolle.
Afslutningsvis vil jeg understrege det vigtige bånd mellem lokale beskæftigelsesinitiativer og sundhed på arbejdspladsen. Gennem et godt samarbejde mellem den lokale administration og andre forvaltninger og administrationer opnår man en mekanisme til bekæmpelse af arbejdsulykker.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, jeg vil kommentere to punkter. Det ene handler om spørgsmålet om lige løn for lige arbejde, og det andet handler om unges beskæftigelse. Statistikken viser, at den kønsbetingede lønforskel mellem mænd og kvinder trods vedtagelsen af love mod diskrimination på nationalt plan og på fællesskabsniveau fortsat ligger på omkring 17%. I Irland er denne lønforskel steget fra 18% i 1997 til 20% i dag.
Det er stadig et meget stort problem, og hvis vi for alvor ønsker at gøre noget ved det faktum, at kun 60% af kvinderne er på arbejdsmarkedet, er vi nødt til at se på spørgsmålet om ligeløn i forbindelse med Kommissionens undersøgelse.
Jeg tror, at en sådan fremgangsmåde vil fremme kvindernes frivillige deltagelse på arbejdsmarkedet, og forhåbentlig vil den også rette op på kønsskævhederne.
Hvad angår ungdomsbeskæftigelsen, er der netop nu hundredtusindvis af unge i hele Europa, der udstødes fra arbejdsmarkedet af alle mulige grunde. Hvis vi virkelig ønsker at bryde fattigdomscirklen i Europa, skal vi løse dette problem. Vi skal yde en målrettet indsats gennem handlingsprogrammer, der engagerer de unge på en direkte og tværfaglig måde, så vi får brudt udstødelsescirklen. Ellers vil deres fremtidsudsigter fortsat være livslang udstødelse og fattigdom.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Hr. formand, for nogle år siden lovede Kommissionen at engagere sig i den lokale dimension i den europæiske beskæftigelsespolitik. Beklageligvis var der ingen finansielle midler til det, så de måtte tages fra Den Europæiske Socialfond. For Europa-Parlamentet har lokale arbejdsmarkeder højest prioritet. De bidrager i væsentlig grad til at forbedre beskæftigelsessituationen, de leverer tjenesteydelser, de forbedrer den sociale økonomi og den tredje sektor, hvad enten det er i byområder eller i svært tilgængelige regioner. De forbedrer startbetingelserne for nye virksomheder, ikke kun på det lokale hjemmemarked, men også på nationalt og internationalt plan.
Der er omsider truffet effektive foranstaltninger til at hjælpe kvinder, der er underrepræsenteret i lederstillinger, som hr. De Rossa har nævnt. Integrationen støttes. Marginale grupper og de grupper af mennesker, som socialt har størst behov for støtte - ældre, arbejdsløse, handicappede - har nemmere ved at få et arbejde på lokale arbejdsmarkeder. Lige så vigtigt er territoriale beskæftigelsespagter, hvor byer og kommuner samarbejder. Der foregår et socialt samarbejde. Men der mangler en målrettet udveksling af erfaringer og bedste praksis ud over landegrænserne.
For at kunne udnytte de lokale og regionale arbejdspladsers potentiale mere effektivt har vi brug for beskæftigelsesstrategier i virksomhederne mellem arbejdsmarkedets parter og myndighederne - hr. Menrad kom i den forbindelse med et vældig godt eksempel. Udviklingsagenturer og observationscentre vil helt sikkert støtte de lokale beskæftigelsesprojekter sammen med EU's støtteprogrammer Sokrates og Leonardo, EU-initiativer og Strukturfondene. Med konceptet om livslang læring kan man tilpasse sig de teknologiske ændringer og tilegne sig ny viden.
Min kollega, fru Lulling, som det er meget vigtigt at nævne i denne sammenhæng, og jeg støtter kravet i Herman Schmids meget flotte betænkning om at forøge de finansielle midler til uddannelsesforanstaltninger betydeligt og optimere den indholdsmæssige kvalitet.

Andersson (PSE).
Hr. formand, jeg vil også gerne stille mig i den kø, som lykønsker Herman Schmid med en god betænkning og for et godt samarbejde i udvalget.
Jeg mener, at det store problem for det fremtidige arbejdsmarked er, at vi ser, at vi inden for ganske nær fremtid vil få mangel på arbejdskraft i hele EU. Det er allerede nu tilfældet inden for visse sektorer. Samtidig er der i EU en gruppe arbejdsløse, som vi ikke formår at udnytte. I denne sammenhæng kommer den lokale dimension ind. Vi udarbejder nemlig strategier centralt, som skal anvendes lokalt, for at vi skal kunne matche arbejdsmarkedspolitikken med de behov, som vi fremover forventer på arbejdsmarkedet. Vi skal gøre det, for at de centrale målsætninger bliver kendt lokalt, men også for at vi centralt skal få kendskab til de problemer, som man har på de lokale arbejdsmarkeder. Jeg kommer selv til at få kontakt med dette. Som ordfører for cross border i Øresundsregionen kan jeg oplyse om de mål, som vi har centralt for arbejdsmarkedspolitikken, men også lytte til de problemer der findes på de lokale arbejdsmarkeder i et grænseområde. Vi må lave sådan en matchning i fremtiden.
Det er helt selvfølgeligt, at mange aktører skal være involveret på centralt niveau, men frem for alt på lokalt niveau. Nogle eksempler på sådanne aktører er arbejdsmarkedets parter, folkelige bevægelser og handicaporganisationer, for at man skal kunne udforme programmer for de udsatte grupper. Vi bør også handle gennem Den Europæiske Socialfond. Jeg har nemlig set, at Socialfonden i mange tilfælde spiller en stor rolle på det lokale arbejdsmarked, når det gælder om at støtte de strategier, som vi udformer på centralt plan.

Vairinhos (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, en god meddelelse fra Kommissionen, et fremragende arbejde fra ordføreren! Som vi ved, har de lokale arbejdsmarkeder, ressourcer, institutioner og myndigheder overordentlig stor betydning for en harmonisk og bæredygtig udvikling. Det lokale niveau udgør faktisk en merværdi, men kun hvis det effektivt er med i de beslutninger, der sædvanligvis tages på andre niveauer. Det lokale niveau må ikke reduceres til blot at gennemføre andres beslutninger, sådan som det desværre ofte sker.
Det er et faktum, at der gennem årene har samlet sig et stadig større udvalg af beskæftigelsesfremmende foranstaltninger og projekter, som det haster med at få integreret - alle de politikker, der virker på det lokale niveau, bør integreres - ligesom alle aktørerne, både på det overordnede og på det lokale plan. De lokale myndigheder kan og bør påtage sig opgaven med at sætte gang i udviklingen af partnerskaber inden for turisme, kultur, håndværk og miljø, deltage i oprettelsen af blandede virksomheder og mikrovirksomheder og involvere unge, kvinder og arbejdsløse. De er lokale frem for nogen med hensyn til information, samarbejde og uddannelse. Jeg slutter med denne appel: Ansøgningsprocedurerne og adgangen til lån må afbureaukratiseres!

Diamantopoulou
Hr. formand, jeg synes, det fremgår klart af hr. Schmids synspunkter, men også af de øvrige medlemmers udtalelser, at de kræfter, som er på vej frem i dette århundrede, er kvinderne, regionerne og de små og mellemstore virksomheder. Derfor er alle disse tre elementer noget, som skal tages meget alvorligt i strategien for beskæftigelse.
Den europæiske strategi for beskæftigelse går ganske vist ud på at udarbejde nationale handlingsplaner for beskæftigelse, men det er ret hurtigt blevet klart, at en regional og lokal planlægning er nødvendig, fordi denne dimension nu er under forandring, hovedsagelig på grund af informationssamfundet, men også på grund af de nye vilkår inden for det globaliserede marked og den nye definition af isolation - hvornår en region er langt fra eller tæt på centrum. Men også den nye tankegang med hensyn til produktionsmodellen, både på arbejdsområdet og i virksomhederne, har meget hurtigt skabt et behov for en lokal strategisk planlægning, en lokal handlingsplan for beskæftigelsen.
For at kunne udarbejde forslaget til den pågældende meddelelse har Kommissionen gennemført en meget omfattende høring. Der har været afholdt store møder, bl.a. i Strasbourg, hvor repræsentanter for de regionale myndigheder og den regionale ledelse fra hele Europa var til stede, og vi har taget deres synspunkter og forslag i betragtning. Vi tror, det er meget vigtigt, at man i den lokale planlægning kæder de lokale udviklingsmålsætninger sammen med grundpillerne i strategien for beskæftigelse, som er de samme: beskæftigelsesegnethed, tilpasningsevne, iværksætterånd og lige muligheder. Vi har således mulighed for at skabe et stort antal arbejdspladser, arbejdspladser af forskellig kvalitet og større samhørighed i lokalsamfundene.
Hvordan griber EU så ind? Hvordan kæder vi den europæiske planlægning, den europæiske strategi for beskæftigelse, den nationale planlægning, den nationale handlingsplan for beskæftigelse og de lokale beslutninger sammen? Europa-Kommissionen kan tage affære - naturligvis med respekt for subsidiaritetsprincippet og adskillelsen af kompetencer - og jeg mener, vi allerede har opnået vigtige resultater på følgende måder: For det første er der som sagt via de forskellige initiativer, det vil sige Equal-initiativet og programmerne vedrørende udstødelse og diskrimination, men især via Socialfonden, blevet givet nogle retningslinjer, og vi kan i mange lande se, at der gives støtte fra Socialfonden til integrerede projekter med en lokal indsats for beskæftigelsen. Disse forslag, som også kaldes lokale initiativer, er hovedsagelig de projekter, som vi følger på tæt hold, så vi får mulighed for at videregive denne viden, information og erfaring. Et andet element er den støtte, Kommissionen giver til de lokale aktører, som ønsker at deltage i disse programmer, så de kan få adgang til de forskellige relevante finansieringsformer. Dette foregår via helt konkrete informationsnetværk og en indsats, som jeg ved ikke har været særlig vellykket, for at bekæmpe bureaukratiet, der meget ofte er en ekstra stor belastning for de lokale handlingsplaner og for disse grupper. Kommissionen skaber også nye metodologiske værktøjer, som skal støtte de lokale handlingsplaner.
Jeg vil fremhæve den store rolle, som de nationale, men også de regionale folkevalgte forsamlinger bør spille i henholdsvis den nationale og regionale indsats for beskæftigelsen, som dog indtil nu ikke er lykkedes i det omfang, vi havde forventet.
Generelt vil jeg sige, at der med hensyn til den evaluering, vi har foretaget af gennemførelsen af de nationale handlingsplaner, er et alvorligt problem med det, som flere medlemmer også har været inde på, nemlig samarbejdet, samarbejdet mellem institutioner, initiativer, civilsamfundet og arbejdstagernes og arbejdsgivernes sociale instanser, hvor behovet for samarbejde ikke er blevet udmøntet i det omfang, vi havde forventet.
Jeg tror, det vil interessere Dem at høre, at der næste år under det græske formandskab dannes et europæisk forum for lokal beskæftigelse, hvor der også vil komme meddelelser om forløbet af de programmer vedrørende lokal beskæftigelse, som på nuværende tidspunkt gennemføres i samarbejde med EU.

Formanden.
Mange tak, fru kommissær Diamantopoulou!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0251/2002) af Gillig for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens meddelelse om fremme af grundlæggende arbejdstagerrettigheder og forbedring af de sociale styringssystemer i en globaliseret økonomi (KOM(2001) 416 - C5-0162/2002 - 2002/2070(COS)).

Gillig (PSE)
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, Kommissionens meddelelse har reelt - hr. formand, De har lige nævnt det - medført en strategi til fremme af grundlæggende arbejdstagerrettigheder og forbedring af de sociale styringssystemer i en globaliseret økonomi. Hvad betyder det?
Lad os først og fremmest huske på, at de grundlæggende rettigheder, det drejer sig om, er de rettigheder, der er nævnt i erklæringen fra 1998, som blev fastlagt under topmødet i København, og som er indført i otte ILO-konventioner, nemlig organisationsretten og retten til kollektive forhandlinger, afskaffelse af tvangsarbejde, reel afskaffelse af børnearbejde samt forbud mod forskelsbehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv.
Selv om Den Internationale Arbejdsorganisation, ILO, er den instans, der er ansvarlig for fastlæggelse og forhandling om arbejdstagerrettigheder, gjorde Det Europæiske Råd i oktober 1999 opmærksom på, at EU bør yde et bidrag til støtte for beskyttelse af de grundlæggende arbejdstagerrettigheder. EU's rolle i WTO blev således særlig fremhævet.
Det kan imidlertid konstateres, at problemerne med gennemførelsen eller manglende gennemførelse på verdensplan af disse rettigheder, der dog er grundlæggende, er helt reelle. Samtidig er der flere steder i verden en hyldest til en økonomisk udvikling, som ikke hænger sammen med den sociale udvikling, og i meddelelsen konstateres det også, at "de globale markedsstyringssystemer har udviklet sig hurtigere end de globale sociale styringssystemer". Vil vi lade det blive ved denne konstatering?
Jeg ønsker først og fremmest at hylde meddelelsen og de tilknyttede forslag og fremhæve den interesse og mulighed, der findes for at indlede en debat i vores institutioner om sammenhængen mellem globalisering/arbejdstagerrettigheder og sociale styringssystemer. I meddelelsen gøres der også opmærksom på, at selv om markedsmekanismerne og liberaliseringen af handlen er væsentlige for udviklingen, er det ikke det eneste, der kan sikre udviklingen for alle mennesker på jorden. Når det drejer sig om grundlæggende arbejdstagerrettigheder, bør denne globalisering medføre gennemførelse af offentlige reguleringer med den samme effektivitet, som gælder for de reguleringer, der gennemføres for markedet. WTO kan ikke underkende disse rettigheder. Den kan heller ikke være det eneste sted for disse globale reguleringer. Den kan heller ikke længere være den institution, der dominerer de øvrige institutioner.
På grundlag af disse overvejelser tilslutter vi os denne holdning, som skal betragtes som et supplement til Kommissionens forslag. Den bygger på nogle grundlæggende idéer, som behandles i betænkningen. Jeg vil nævne tre faktorer, som jeg mener er grundlæggende.
For det første er det nødvendigt med en definition og tydeliggørelse af forholdet mellem EU, ILO og WTO. De store vanskeligheder med at gennemføre arbejdstagerrettighederne globalt viser på den ene side den manglende sammenhæng mellem de forskellige institutioners tiltag og på den anden side svaghederne i det overordnede styringssystem, dets struktur, der ikke passer til de nuværende realiteter, og manglen på et fælles normhierarki mellem de forskellige globale reguleringer.
I betænkningen anbefales det bl.a., at samarbejdet mellem EU og ILO bliver revurderet og tilpasset - men dette arbejde er i gang, og det glæder vi os over - at ILO får observatørstatus i WTO, at ILO's beslutninger, særligt resultaterne af kontrollerne, offentliggøres, og at EU reelt tager dette i betragtning vedrørende forbindelserne med tredjelandene. Den anden retningslinje vedrører udviklingspolitikkerne. EU bør udarbejde en integreret strategi for politikkerne og fremme en samordnet bistand til fremme af de grundlæggende arbejdstagerrettigheder. Lad os blot tage et enkelt eksempel. Hvad nytter det at fremme udryddelse af børnearbejde, hvis vi samtidig ikke udarbejder uddannelsespolitikker? Hvilken nytte har arbejdstagerne af ytringsfriheden i et land, som ikke er et demokrati, eller som ikke har retsstatsprincipper?
Derfor opfordrer vi til, at EU i forbindelse med tilskyndende klausuler i stedet for sanktionsklausuler og klausuler, der ikke udelukkende knyttes til handelsaftaler, systematisk i alle de aftaler, der skal indgås med tredjelandene, uanset emne, indfører en klausul om grundlæggende arbejdstagerrettigheder.
Fru kommissær, jeg gentager en meget præcis formulering, som blev fremsat af feministerne, der sagde, at det som ikke nævnes, findes ikke. Jeg tror, at hvis de grundlæggende arbejdstagerrettigheder ikke nævnes, glemmer man dem, og de findes ikke længere.
Det tredje punkt drejer sig om udviklingen af de europæiske foranstaltninger i forhold til de regionale foranstaltninger i forbindelse med de nye reguleringsområder, som er ved at blive etableret på verdensplan, for bedre at kunne tilpasse de grundlæggende arbejdstagerrettigheder til de lokale forhold. ILO arbejder på dette, og der kan opstå en egentlig synergieffekt på dette område. I den forbindelse bør der indledes forhandlinger med repræsentanter fra udviklingslandene med det formål at fastlægge realistiske og fremsynede handlingsplaner.
Fru kommissær, vi betragter denne meddelelse som et fremskridt, og den bør være en opfordring til en ændring af de arbejdsmetoder, som EU skal udarbejde sammen med tredjelandene, særligt på basis af en holdning, hvor de reelle forhold respekteres mere.
Fru kommissær, vi ønsker ligeledes, at Rådet hurtigst muligt modtager denne sag, og vi anmoder det danske formandskab om at sætte behandlingen af dette emne på dagsordenen for det kommende møde i Rådet (socialministrene).
Hr. formand, som afslutning vil jeg takke alle mine kolleger meget, særligt de, der i de fire udvalg, der har villet afgive udtalelser, som vi på bedste vis vil forsøge at indføre i betænkningen, også har gjort det muligt, håber jeg, at gøre den bedre og opnå bred enighed.

Alyssandrakis (PSE)
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne på Industriudvalgets vegne komplimentere fru Gillig og takke Beskæftigelsesudvalget, fordi det har vedtaget en stor del af vores forslag.
Industriudvalget lægger særlig vægt på respekten for de grundlæggende arbejdstagerrettigheder og mener, at en forudsætning for, at der kan ske en forbedring af situationen, er, at der føres en mere retfærdig international handelspolitik, at spekulation begrænses, og at udlandsgælden nedbringes. Det glæder sig over de fremskridt, der er sket med hensyn til anerkendelsen af de grundlæggende arbejdstagerrettigheders universelle karakter, men er bekymrede for virkningerne af den fremskyndede liberalisering af handlen og den finansielle sektor.
Industriudvalget bifalder Europa-Kommissionens initiativ om at rejse spørgsmålet for internationale organisationer som et svar på anmodninger fra Europa-Parlamentet og fagforenings- og borgerbevægelserne, der har ytret sig i Seattle, i Genova og andre steder. Udvalget gør opmærksom på, at der ikke skete fremskridt i Doha, og opfordrer Europa-Kommissionen til at tage sin strategi op til fornyet overvejelse og EU til at intensivere dialogen med internationale organisationer. Vi går ind for anvendelse af sanktioner, navnlig over for multinationale virksomheder, som skaffer sig indtægter ved ikke at overholde de grundlæggende arbejdstagerrettigheder, og bifalder anvendelsen af den generelle præferenceordning. Endvidere mener udvalget, at de lande, som er medlemmer af Verdenshandelsorganisationen, har et særligt ansvar for at overholde de grundlæggende arbejdstagerrettigheder, og vi opfordrer WTO til at gøre det klart, at de sanktioner, som er pålagt af ILO, ikke kan anses for at være uforenelige med WTO-aftalerne. Endelig opfordrer vi Europa-Kommissionen og Rådet til at fremme respekten for andre arbejdstagerrettigheder såsom social sikring, retten til varig beskæftigelse og forebyggelse af arbejdsulykker.
Jeg vil gerne henlede medlemmernes opmærksomhed på nogle punkter i vores udtalelse, som jeg finder særligt vigtige, men som ikke blev vedtaget af Beskæftigelsesudvalget. Jeg har taget initiativ til at genopføre disse punkter med ændringsforslag 9 til 12, som jeg vil opfordre Dem til at støtte. Det drejer sig om omtalen af mere retfærdige handelsrelationer, anvendelsen af sanktioner over for multinationale virksomheder, der skaffer sig indtægter ved ikke at overholde de grundlæggende arbejdstagerrettigheder, nødvendigheden af at respektere andre arbejdstagerrettigheder samt den konkrete omtale af demonstrationerne i Seattle, Genova osv.

Roure (PSE)
Hr. formand, jeg mener, at det først og fremmest er på sin plads at lykønske fru Gillig med denne betænkning.
Den europæiske lovgivning bliver ofte dårligt modtaget hos befolkningen, og vi anmoder derfor om, at der først og fremmest tages hensyn til befolkningens interesser, særligt i forbindelse med forbedringen af de sociale styringssystemer og arbejdsvilkårene i medlemsstaterne, men også i tredjelandene.
Vi mener ligeledes, at det er farligt at sige, at det først og fremmest drejer sig om at undgå, at erkendelsen af en sammenhæng mellem handel og de sociale spørgsmål ikke bliver misbrugt til protektionistiske formål eller ikke tjener som undskyldning for øget brug af handelssanktioner. Reelt er det sådan, at de sociale spørgsmål altid kan misbruges. Men hvordan misbruges de? Hvornår er der tale om misbrug? Vi kan igen bekræfte, at arbejde er en tjeneste, som mennesket yder for at forbedre sine levevilkår og ikke omvendt.
Ændringerne medfører desværre ofte en forværring af levevilkårene for arbejdstagerne. Regeringerne forpligter sig i deres arbejdsprogrammer til at beskytte og fremme de grundlæggende arbejdstagerrettigheder, særligt ved at forbyde tvangsarbejde og børnearbejde, ved at respektere organisationsretten, retten til at danne fagforeninger og retten til kollektive forhandlinger. Det er et vigtigt punkt. Slaveri er en forbrydelse, og seksuel udnyttelse er en forbrydelse. Det er ikke arbejde. Og jeg ville ønske, at det kunne blive formuleret endnu mere tydeligt.
At fremme de grundlæggende arbejdstagerrettigheder er også at give tredjelandene mulighed for ikke længere at blive udnyttet af de rige lande. Jeg mener, at det også kan betragtes på denne måde.
EU godkendte på Det Europæiske Råds møde i Nice en social dagsorden, som gør kvaliteten i arbejdet, de faglige forhold og arbejdsvilkårene til fremmende elementer for en gunstig og integreret økonomi, der skaber mere beskæftigelse og beskæftigelse med en højere kvalitet.
Hr. formand, fru kommissær, vi erkender her, at en global gennemførelse af de grundlæggende rettigheder naturligvis er en nødvendig betingelse for, at der sker fremskridt.

Howitt (PSE)
Jeg lykønsker min ven og kollega, fru Gillig, med hendes indsats som ordfører. Hendes betænkning for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender er på mange måder parallel med min betænkning om virksomhedernes sociale ansvar. Vi har arbejdet sammen for at sikre, at Parlamentet præsenteres for en række ensartede og supplerende forslag, og det vil jeg gerne takke hende for.
På vegne af Udvalget om Udvikling og Samarbejde vil jeg fremhæve fire punkter. For det første, skønt vi glæder os meget over Kommissionens tilsagn om at medtage grundlæggende arbejdstagerrettigheder i den forbedrede generelle præferenceordning og handelsaftalerne - hvilket vi allerede har set eksempler på i handelsaftalen med Sydafrika og Cotonou-aftalen - så understreger vi i afsnit 11 i denne beslutning, at der skal lægges fornyet vægt på en praktisk gennemførelse. I al for lang tid har klausulerne om menneskerettigheder og demokrati i EU's internationale aftaler bundet os til de fineste idealer, men de er ikke blevet udsat for overvågning, rapportering og en systematisk dialog mellem parterne. Sådanne klausuler om grundlæggende arbejdstagerrettigheder skal være midlet til en reel håndhævelse, og det er Kommissionens prøve for opfølgning på denne meddelelse.
For det andet skal gennemførelsen, som vi siger i afsnit 12, også være en del af programmerne for udviklingssamarbejde - ikke bare fine ord i landestrategidokumenterne, men reelle kvantificerbare programmer, der kan hjælpe udviklingslandenes regeringer med at oprette og drive effektive arbejdstilsyn og give direkte støtte til udviklingslandenes fagforeninger samt andre grupperinger i det civile samfund og tilsynsførende grupper for at sikre uafhængige meninger ved håndtering af krænkelser i form af f.eks. børnearbejde og tvangsarbejde.
For det tredje er grundlæggende arbejdstagerrettigheder universelle. Der må ikke være undtagelser, og det betyder, at der også skal gøres en ende på de krænkelser, der systematisk accepteres i den store uformelle sektor i mange udviklingslande, og som bevidst fremmes i de såkaldte export processing zones i mange andre lande. Europa skal bidrage til denne proces.
Endelig, hvad angår virksomhedernes sociale ansvar, så glæder jeg mig over Kommissionens nye tilsagn om at fremme og vedtage OECD-retningslinjerne om multinationale virksomheder i dens hvidbog i denne uge, og jeg vil gentage - hvilket vi også gør i punkt 15 - at slutmålet er en fælles europæisk adfærdskodeks for multinationale virksomheder. Dagens afstemning og betænkning bringer os et skridt nærmere dette mål.

Oomen-Ruijten (PPE-DE)
Hr. formand, kære kolleger, i den meddelelse, som vi i dag drøfter, skitseres den strategi, hvormed EU forsøger at yde et bidrag til social udvikling. Det er godt, at det sker. Mange er bange for, at den sociale udvikling skubbes i baggrunden i en tid med globalisering. De instanser, hvor der indgås aftaler, ligger nu om dage længere væk fra gennemsnitsborgerens synsfelt og bliver også af den grund anonyme. Denne anonymitet fører til ubehag og uro. De borgere, som mener det godt med dette samfund, savner jo oversigten. Kommissionen har på en tydelig og overskuelig måde kortlagt forbindelserne mellem de forskellige aktører i det globale samfund. De mekanismer, hvormed EU sammen med ILO og WTO vil gøre en indsats for at fremme grundlæggende arbejdstagerrettigheder og forbedre de sociale styringssystemer, er der givet en oversigt over. Som ordfører for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder må jeg meddele Dem, at den udtrykkelige vægt, der lægges på kønsdimensionen som en del af de grundlæggende arbejdstagerrettigheder og opnåelsen af social bæredygtighed efter vores mening mangler i denne meddelelse. Det er rigtigt, at kønsperspektivet udgør en del af ILO's vigtigste arbejdstagerrettigheder, fordi ikke-diskrimineringsprincippet og ligebehandlingsprincippet jo er forankret deri. Men vi ved, at den bedste udvikling på det økonomiske og sociale område er en udvikling, hvor helt bestemt også kvinder deltager fuldt ud. Det er derfor grunden til, at Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder foreslår også at optage vurderinger af de kønsspecifikke følger som instrument.
Jeg vil også henlede opmærksomheden på, at selv om der tales om arbejdsmarkedets parter, belyses kvindeorganisationers rolle ikke. Og det er en mangel, fordi kvinder ikke blot inden for EU, men også uden for EU stadig inddrages for lidt ad den normale vej i udformningen af politikken.
Afslutningsvis opfordrer jeg kraftigt Kommissionen til at forstærke den fortræffelige tekst, som nu foreligger her, med en vurdering af de kønsspecifikke følger. Det vil give en bedre indsigt i den vigtige rolle, som kvinder kan spille i den sociale udvikling, og jeg takker fru Gillig mange gange, ikke blot for den gode betænkning, men bestemt også for den måde, hvorpå hun har samarbejdet med Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Hr. formand, er det utidssvarende, når vi i betragtning af de mange truende virkninger fra globaliseringen og de store forandringer på arbejdsmarkederne opfordrer virksomhederne til at forpligte sig til grundlæggende arbejdstagerrettigheder? Er det acceptabelt at stille krav om en forbedring af de sociale styringssystemer i betragtning af den økonomiske dominans? For at få borgerne med - forbrugerne, arbejdstagerne, lederne - må vi gøre begge dele på samme tid. Jeg taler på vegne af PPE-DE-Gruppen, og vi er enige i fru Gilligs grundholdninger. Vi mener, det er vigtigt at standardisere arbejdstagerrettigheder, arbejde for ikke-forskelsbehandling på arbejdsmarkedet, afskaffe tvangsarbejde, anerkende retten til kollektive forhandlinger og foreningsfrihed. Vi giver dog de frivillige ordninger i virksomhederne fortrinsret, hvis de overholdes konsekvent og bliver evalueret og er til at kende på grund af deres kvalitetsstempel. Der skal ganske vist udvikles standarder for en international certificering. Vi forventer, at private initiativer og en effektiv offentlig kvalitetskontrol er et EU-bidrag, der vil medføre, at grundlæggende arbejdstagerrettigheder får en fornem plads i den nye globale arkitektur.
For at vi kan opnå en bæredygtig udvikling, har vi brug for en to-trins-politik. For det første skal alle EU-medlemsstater og ansøgerlande ratificere ILO-konventionerne. Jeg mener, at initiativet til et fælles møde mellem ILO og Europa-Parlamentet i høj grad er værd at støtte. Vi skal nå til enighed om prioriteringen af rettigheder inden for socialpolitik, handel og miljø samt den sociale styring. For det andet skal tredjelandene også tilskyndes til at underskrive ILO-konventionerne. Det er vanskeligt at opnå med et straffekatalog, men det gøres nemmere med forskellige incitamenter, f.eks. øget finansiel udviklingsbistand eller fortrinsret til adgang til markeder, når det sociale kvalitetsstempel er opnået, fordi man så kan sige, at man ikke vil tillade børnearbejde. Min gruppe vil derfor fremhæve den særlige rolle, som arbejdsgiverforeningerne og fagforeningerne spiller i forbindelse med at fremme disse vigtige og grundlæggende arbejdstagerrettigheder.

Van den Burg (PSE).
Tak, hr. formand, på min gruppes vegne vil jeg også give fru Gillig en kompliment for denne glimrende betænkning og Kommissionen for forelæggelsen af denne meddelelse om arbejdsnormer.
Respekt for grundlæggende arbejdstagerrettigheder i en stadig stærkt globaliserende økonomi er et spørgsmål om hele tiden at gentage og kraftigt understrege betydningen deraf. Det er godt, at Kommissionen også har gjort det. På min gruppes vegne kan jeg således sige, at vi fuldt ud støtter denne betænkning.
Jeg tror også, det er godt, at Den Internationale Arbejdsorganisation (ILO) ved hjælp af denne betænkning tydeligt er i fokus. ILO er inden for FN den eneste organisation, hvor det ikke blot er tjenestemænd og nationale myndigheder, der bestemmer, men hvor arbejdsgiver- og lønmodtagerorganisationer også spiller en ledende rolle. Ikke blot rådgivende og observerende som mange ngo'er, som for øvrigt gør et udmærket stykke arbejde, nej, i denne trepartsorganisation er arbejdsmarkedets parter fuldstændig med til at styre og udvikle politik. Denne forpligtelse for arbejdsmarkedets parter, som selv spiller en væsentlig rolle i økonomien og på arbejdsmarkedet, er af uvurderlig betydning. Jeg vil gerne i EU-sammenhæng understrege dette, fordi jeg, da vi behandlede denne betænkning i udvalget, mærkede, at en række af vores kolleger ikke eller næppe ved det. Heldigvis bliver det ændringsforslag, som PPE-DE-Gruppen havde stillet, og som truede med at afvise denne bærende rolle, trukket tilbage igen. Tak for det.
Et andet af ILO's stærke punkter er, at den kombinerer lovgivning med meget praktisk og teknisk støtte på stedet. Disse to elementer gør, at ILO ikke kun er en papirjungle, men aktivt spiller en vigtig rolle i den almene debat.
Jeg tror, at det i den internationale debat skal forhindres, at sociale spørgsmål hele tiden kun skubbes over på ILO. WTO og andre organisationer må også sørge for, at de i deres politik virkelig aktivt tager hensyn til det, og de skal sørge for, at de deltager mere aktivt i verdenskommissionen, der er oprettet af Somavia.

Jensen (ELDR).
Hr. formand, fru kommissær, først vil jeg sige tak til fru Gillig for det store og meget kompetente arbejde, hun har udført med denne betænkning. Det er blevet en velafbalanceret betænkning, som jeg støtter.
Der er dele i betænkningen, hvor der er nogle grundholdninger, som jeg ikke kan være enig i. Globalisering og frihandel bliver ind imellem fremstillet som noget, der skader den sociale udvikling i verden, og jeg mener fundamentalt set, at det forholder sig omvendt. Ikke mindst for ulandene er frihandel vejen ud af fattigdom og social nød. Den sociale udvikling og arbejdstagerrettighederne udvikles bedst i lande med åbne økonomier, mens de værste eksempler på overtrædelser af grundlæggende arbejdstagerrettigheder findes i lande, der afskærmer sig fra omverdenen. Grundlæggende mener jeg altså, at frihandel gavner den sociale udvikling; men når det er sagt, skal vi selvfølgelig sikre, at ILO-konventionerne overholdes effektivt, så arbejdstagerne sikres ordentlige arbejdsvilkår, for jeg er enig med fru Gillig i, at det ikke er nok med frihandel og økonomisk vækst.
Kommissionens rapport viser, at opgaven med at sikre, at konventionerne overholdes, er en opgave, ILO ikke har evnet at føre ud i livet, og så er det, man må spørge, hvad vi kan gøre. Jeg vil afvise handelssanktioner som et instrument ifølge sagens natur, men det er vigtigt, at EU sætter spørgsmålet på dagsordenen i internationale fora. Desværre er det ikke alle lande, der deler vores syn på arbejdstagerrettighederne. Så vi må presse på.
Det er også rigtigt, at arbejdstagerrettighederne bliver en naturlig del af indsatsen til bekæmpelse af fattigdom, så vi, når vi giver ulandsbistand, også indtænker arbejdstagerrettighederne.
Endelig er det vigtigt, at vi gør en indsats på uddannelsesområdet, at vi i erhvervsuddannelserne indarbejder viden om arbejdstagerrettigheder, så de kan sætte sig igennem, både i vores del af verden og i de fattige lande.

Ainardi (GUE/NGL).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg mener, at Kommissionens meddelelse afspejler en meget stor ambition. Denne form for meddelelser risikerer imidlertid desværre at forblive ønsketænkning i forhold til den nuværende globalisering og konsekvenserne heraf.
Derfor støtter jeg i lighed med mine kolleger fuldt ud fru Gilligs betænkning, som formår at fremhæve en række forslag, der kræver præciseringer. Derfor, og det har jeg ligeledes understreget, har hun stillet spørgsmålet om betydningen af ytringsfriheden og foreningsfriheden for arbejdstagere i diktaturstater, eller spørgsmålet om forbud mod børnearbejde i mindre udviklede lande, hvor der endnu ikke findes gratis og forpligtende uddannelsessystemer.
Selv om der inden for EU findes specifikke rettigheder vedrørende børnearbejde, fagforeningsrettigheder og lige behandling, er det altid nødvendigt at kontrollere, om disse rettigheder reelt overholdes, og at fastlægge en proces, som sikrer disse rettigheder. I betænkningen understreges det forbedrede forhold mellem EU og Den Internationale Arbejdsorganisation, men også nødvendigheden af, at de grundlæggende rettigheder, der er fastlagt af denne organisation, overholdes. I betænkningen fremsættes der for øvrigt forslag, som skal skabe yderligere fremskridt.
Endelig lægges der i betænkningen også vægt på fagforeningernes væsentlige og positive rolle i forbindelse med fremme af de grundlæggende arbejdstagerrettigheder i forbindelse med WTO, og betydningen af ngo'ernes rolle understreges ligeledes. Selv om jeg er meget opmærksom på disse bidrag, og jeg glæder mig over dem, vil jeg dog alligevel insistere på den kendsgerning, at løsningen på det problem, som vi står over for, ikke må begrænses til en tilpasning eller regulering af de ødelæggende virkninger af en neoliberal globalisering. Hver dag kan man konstatere, at denne globalisering gør de fattige endnu fattigere og forværrer afstanden mellem Nord og Syd. Det drejer sig i den forbindelse hverken om en uheldig omstændighed eller en abstrakt situation. EU bør hurtigst muligt bekræfte ambitionen om at være et holdepunkt i bekæmpelsen af denne globalisering og stille et reelt alternativt forslag om de nye internationale forbindelser.
Min gruppe har stillet ændringsforslag, der går i den retning. Vi anmoder derfor om, at de ulige samarbejdsforhold samt en reform af de internationale finansielle institutioner tages i betragtning. Vi anmoder ligeledes om, at de transnationale selskaber reelt bliver straffet, hvis de overtræder ILO's bestemmelser, og det skal i endnu højere grad ske, når de drager profit af denne krænkelse på bekostning af arbejdstagerne.
Samtidig, og jeg afslutter med dette punkt, vil Det Europæiske Sociale Forum, der er en del af den globale bevægelse for en anden globalisering, finde sted i Firenze. Denne mangfoldige bevægelse vil udarbejde forslag, der særligt sigter mod at ændre reglerne for den internationale handel og de internationale finansielle institutioner med det formål at opnå en mere solidarisk udvikling. Dette forum kræver nye internationale rettigheder for lønmodtagerne i multinationale selskaber, særligt organisationsretten og retten til kollektive forhandlinger. Jeg tror, at EU her får lejlighed til at høre og støtte disse forslag.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg taler på vegne af Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance. De store konferencers fiasko såsom Seattle og Doha betyder samtidig en fiasko for de store organisationer, som på verdensplan beskæftiger sig med økonomiske processer, fordelingen af arbejde og rigdom og de sociale processer i verden, nemlig De Forenede Nationer, WTO, Den Internationale Arbejdsorganisation, men også vores egne europæiske institutioner. Den rige verdens stater skal gribe i egen barm. Vi håber, at Johannesburg bliver et vendepunkt. Et eller andet sted skal man jo begynde med at tale om bæredygtig udvikling, således at denne udvikling stilles centralt. Konstateringen af årsagerne til, at dette indtil nu ikke er lykkedes, omfatter også analysen af vores egen andel. De økonomiske processer har en global virkning. De politiske myndigheder og institutioner såsom EU har medvirket til at fjerne barriererne for en globalisering, som blev muliggjort af udviklingen af vores vestlige teknologi. Men til trods for en masse valgte politikere og tjenestemænd fra internationale institutioner er det ikke lykkedes os i samme målestok og med samme effektivitet at tilvejebringe de nødvendige regler med henblik på at lade menneskeheden som helhed og i særdeleshed menneskene i Syd leve i værdighed. Hverken i materiel henseende eller i kulturel henseende. På det handelsmæssige område kunne effektive regler med en sanktionsinstans udformes inden for rammerne af WTO. Men på baggrund af vores erfaring i EU ved vi, at det er farligt udelukkende at fremme handlen. Det medfører næsten altid social udelukkelse af de svage. Fattigdom, ødelæggelse af sociale og kulturelle strukturer og af normer og værdier kan være konsekvensen. Det benytter diktatorer, internationale mafiaer, våbenhandlere og oprørsstiftere sig igen af.
Ligesom ordføreren konkluderer jeg derfor, at hierarkiet af normer på internationalt plan er nødvendigt. Det må for os dreje sig om mere end om korrektioner, det må dreje sig om en bæredygtig og global udvikling. De rettigheder, som Den Internationale Arbejdsorganisation træffer bestemmelser om, kan i utilstrækkelig grad gennemtvinges. Jeg foreslår, at vi inden for rammerne af vores egne europæiske institutioner selv begynder at se på, om vi håndterer balancen korrekt. Det vil vi få at se, når de første diskussioner om subsidierne inden for landbruget f.eks. kommer på tale.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, først vil jeg lykønske fru Gillig med det gode arbejde og den balance, hun har opnået i en meget vigtig betænkning.
Vi lever i en global verden, i et informations- og teknologisamfund, hvor vi fokuserer på en dynamisk og højt udviklet økonomi, der kontinuerligt skaber mere og bedre beskæftigelse. Men ud over denne økonomiske trivsel prioriterer vi bæredygtig udvikling og social samhørighed højt. I EU har vi en socialmodel - den europæiske socialmodel - der er blevet udviklet i løbet af de sidste 40 år. En model, der danner grundlag for vores sociale acquis. En vigtig arv, der indbefatter fri bevægelighed for arbejdstagere, ligestilling mellem mænd og kvinder, sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen, bekæmpelse af social udstødelse og fattigdom m.m.
Disse principper har bl.a. ført til chartret om grundlæggende rettigheder, hvor man i første kapitel omtaler værdighed og i fjerde kapitel solidaritet. Med globaliseringen følger behovet for en ny regulering af økonomiske forbindelser og handelsforhold samt nye risici. De nye politikker må ikke skabe barrierer for gamle principper, men skal derimod bidrage til social udvikling og en fremme af respekten for de grundlæggende rettigheder. I ILO har man set på forskellige begreber og opfattelser, som bl.a. frie fagforeninger og konkret anerkendelse af ret til overenskomstforhandlinger, forbud mod tvangsarbejde, afskaffelse af børnearbejde og forbud mod forskelsbehandling med hensyn til beskæftigelse.
Fru kommissær, jeg mener, at gennemførelsen og udbredelsen af disse bestemmelser, og her spiller ansøgerlandene en vigtig rolle, skal udgøre en af Kommissionens prioriteter i det interinstitutionelle samarbejde med Rådet og medlemsstaterne. Jeg mener desuden, at en dialog med arbejdsmarkedets parter er et passende instrument til gennemførelse og udbredelse af principperne fra vores europæiske socialmodel.

Karamanou (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere fru Gillig for hendes fremragende betænkning og takke Europa-Kommissionen, fordi den har taget et så vigtigt og aktuelt spørgsmål op på et tidspunkt, hvor Europas fremtid og styrkelsen af Europas rolle på den globale politiske scene er til debat.
Det er i dag nødvendigt at understrege, hvor vigtigt det er, at EU øver indflydelse og tager initiativer til ratificering af ILO-konventionerne i de lande, som endnu ikke har gjort det, så de grundlæggende arbejdstagerrettigheder bliver respekteret, så den sociale dialog styrkes i alle WTO-medlemslande, så den skammelige udnyttelse af børnearbejde og den moderne slavehandel kan bekæmpes, og vi omsider kan få en fælles integreret europæisk asyl- og indvandringspolitik og bekæmpe den udnyttelse af indvandrere, som har forvandlet de moderne samfund til patricier- og plebejersamfund. Det er også nødvendigt, at Europa fungerer som et globalt forbillede og som en fremmende faktor og også gør brug af de internationale aftaler, som Cotonou-aftalen, til aktivt at fremme mænds og kvinders ligestilling, ikke kun af retfærdighedshensyn, men også som en væsentlig faktor i begrænsning af fattigdom, bæredygtig økonomisk og social udvikling, uddybning af demokratiet og stabilisering af freden.
Desværre har den kaotiske globalisering uden sociale garantier globaliseret fattigdommen i stedet for rigdommen. Verdenshandelsorganisationen taler om 1 milliard arbejdsløse i verden, og det ser desværre ud til, at vi ikke kun er gået over til markedsøkonomi, men til markedssamfund. Derfor haster det med at gennemføre politikker, som gør globaliseringen til en kilde til velfærd og begrænsning af skævheder i stedet for en trussel mod den sociale udvikling og verdensfreden.

Cauquil (GUE/NGL).
Hr. formand, denne betænkning har ambitioner om at fremme de grundlæggende arbejdstagerrettigheder, forbedre de sociale styringssystemer og skabe bedre rammer for globaliseringen. Men hvad nytter dette sociale styringssystem selv her i de rige og såkaldte civiliserede lande i Europa? De er ikke engang i stand til at sikre alle den grundlæggende rettighed til arbejde og at sikre en løn, der giver rimelige levevilkår.
Blot i løbet af de seneste dage er der dukket en lang liste over planlagte fyringsrunder op, som er blevet meddelt af nogle af de største selskaber i verden lige fra Alcatel til Hewlett Packard og Vivendi, som tidligere var den fremtidige kapitalistiske blomst, men som nu er ødelagt af egne spekulationer og en absurd forvaltning af økonomien.
Hvordan kan De i den forbindelse tro, at De kan sikre de sociale styringssystemer til fordel for de fattige lande, som konstant udnyttes, uden at De sætter den mindste forhindring for de industrielle og finansielle selskaber? Børnearbejde, som De har sagt, at De er imod, er - og det ved De udmærket - virkelighed i en række store selskaber, som praktiserer det hos de mellemliggende underleverandører i fjerntliggende fabrikker i de fattige lande, hvor kvinder og børn udnyttes til døde for en ringe løn.
Reelt styrer De ikke ret meget. Det er de store finansielle selskaber, der styrer, og som ikke blot griner af Deres anbefalinger, men som vil gå så langt som til at give Dem ordre. Vi vil derfor ikke stå inde for dette spind af hykleri og afmagt.

Hermange (PPE-DE).
Hr. formand, vi kan kun glæde os over dette dokument og takke fru Gillig for det arbejde, hun har udført. Lad os tage en meget simpel sag, nemlig børnearbejde.
ILO's seneste beretning gør os opmærksom på, at 245 millioner børn i verden er tvunget til erhvervsarbejde, hvoraf 180 millioner udfører de værste former for arbejde, det vil sige arbejde, hvor de sætter deres fysiske og psykiske helbred på spil eller deres moral. Det er vigtigt at lægge vægt på, at der sker overvejelser om de grundlæggende rettigheder. På et tidspunkt, hvor vi slår til lyd for en europæisk socialmodel, bør vi imidlertid gøre overvejelser om os selv, for vi må ikke glemme - stadig i forbindelse med børnearbejde - at det vurderes, at 2,5 millioner børn arbejder i de udviklede lande, og selv om De 15 i dag alle har ratificeret ILO-konventionerne 182 og 138 om de værste former for arbejde, er denne situation, fru kommissær, helt ny, og for øvrigt er det endnu ikke alle ansøgerlandene, der har ratificeret dem.
I udviklingslandene arbejder 10 millioner børn med eksportaktiviteter og dermed indirekte for de multinationale selskaber. Størstedelen af dem er dog beskæftiget med aktiviteter, der hører til inden for den uformelle økonomi, hvilket gør det ekstremt vanskeligt at kontrollere. Det er grunden til, at vores gruppe taler for at indføre de grundlæggende arbejdstagerrettigheder i EU's udviklingspolitik, at udarbejde en bedre definition af de mål, der er sat i forbindelse med programmerne for udviklingssamarbejde og at fremme en samordnet bistand. Det er på denne baggrund, at vi har stillet en række ændringsforslag, og vi håber, at Europa-Parlamentet vil støtte PPE-DE-Gruppens forslag på dette område.

Koukiadis (PSE).
Hr. formand, tak både til Kommissionen for det initiativ, den har taget, og til ordføreren, som med sin betænkning har pustet nyt liv i emnet.
Lige fra min første indtræden i Europa-Parlamentets forskellige organer og udvalg vedrørende socialpolitik har jeg forsøgt at påvise, at det første og vigtigste skridt, EU skal tage for at styrke ILO's betydning, er at sørge for, at organisationen bliver ligeværdigt medlem af WTO, og udvikle et varigt samarbejdsnetværk mellem EU og ILO. Det er den eneste måde, man kan imødegå det store sociale underskud i globaliseringen på.
Det er hurtigt lykkedes det globale samfund at ophæve handelshindringerne, det er endnu hurtigere lykkedes det at opstille nye regler for den globale handel samt ikke at kun afværge lovregler om sociale spørgsmål, men også at identificere tredjelandes udvikling med privatiseringer og liberalisering af markederne uden grænser. Verdensbankens programmer har fået fuldt overherredømme. Imidlertid taler organisationernes egne rapporter om fiasko for programmerne på det sociale område. Den tankegang, der hersker i tredjelande med hensyn til ophævelse af arbejdstagernes rettigheder og med hensyn til tvangsarbejde, bør afskaffes. Der bør derfor være et integreret program, hvis vi virkelig ønsker, at ILO skal spille en vigtig ledende rolle på den nye globale scene. Der skal ske en ratificering af de internationale konventioner, og der skal navnlig vedtages kontrolmekanismer vedrørende sociale spørgsmål.

Smet (PPE-DE).
Hr. formand, jeg giver en oprigtig kompliment til Kommissionen og til fru Gillig, men også til alle Parlamentets udvalg, som egentlig har udarbejdet fortræffelige betænkninger.
Globaliseringen af økonomien, som er uundgåelig, accepteres kun, hvis leve- og arbejdsvilkårene dermed forbedres. I betragtning af at EU med sin stærke økonomi er en af de vigtigste aktører i denne globalisering, har Europa også pligt til at gøre en indsats for forbedringen af de sociale vilkår. Europa kan bruge forskellige løftestænger dertil, og spørgsmålet er, hvorvidt disse løftestænger bruges effektivt.
Jeg vil stille kommissæren to spørgsmål herom.
For det første om Europa selv. Vi kender også til misbrug i vores egne lande. F.eks. børnearbejde og husligt slaveri. Det er i modstrid med de grundlæggende arbejdstagerrettigheder. Jeg har skrevet en initiativbetænkning om det huslige slaveri. Jeg har ofte stillet spørgsmål til Kommissionen for at finde ud af, hvordan den griber denne problematik an. Jeg må ærligt sige, fru kommissær, at jeg aldrig har hørt noget. Selv om De har lovet at gøre en indsats.
Mit andet spørgsmål vedrører samarbejdsaftalerne med tredjelande, hvori der for nylig også blev optaget klausuler om respekten for de grundlæggende arbejdstagerrettigheder. Udvalget om Udvikling og Samarbejde siger herom, at der intet gøres for at gennemføre disse nye bestemmelser. 
Mit spørgsmål lyder: Hvordan er samarbejdet om disse ting tilrettelagt inden for Kommissionen? F.eks. mellem kommissæren for udvikling og humanitær bistand og kommissæren for beskæftigelse og sociale anliggender. Hvorvidt inddrages De i disse sager? Hvorvidt kan De gennem Deres tjenestegrene være med til at følge disse sager op og tilskynde til, at der gøres noget ved dem? Det samme spørgsmål kan for øvrigt stilles om indførelsen og opfølgningen af klausuler om menneskerettigheder og kvinderettigheder. Jeg har aldrig glemt, fru kommissær, hvordan alle var forargede over Talebans ødelæggelse af statuer på et tidspunkt, hvor der samtidig blev myrdet temmelig mange kvinder. Også disse ting bør følges op.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Hr. formand, jeg glæder mig over muligheden for at komme med et kort bidrag til denne forhandling. Jeg glæder mig også over, at det i øjeblikket vælter ind med parlamentsmedlemmer, der ganske givet er kommet for at høre mit indlæg.
Jeg har bedt om ordet, fordi - hvilket kollegerne fra den modsatte side af mødesalen ved - de forskellige grupper har forskellige holdninger til det vigtige spørgsmål om virksomhedernes sociale ansvar. Hr. Howitt kom med en meget interessant betragtning, da han i begyndelsen af denne forhandling sagde, at han havde arbejdet parallelt med fru Gillig om denne betænkning. "Parallelt" er et glimrende ordvalg, fordi parallelle linjer er separate linjer, der ikke mødes. Det er vigtigt, at virksomhedernes sociale ansvar som emne ikke ses som en rodeskuffe for alt det, som alle ønsker, at virksomhederne skal gøre bedre. Det er også vigtigt, at de grundlæggende arbejdstagerrettigheder - ILO-standarderne - får den opmærksomhed, der kræves for at få dem gennemført, sådan som ordføreren så sigende udtrykte det. Der er helt klart behov for en stor fælles arbejdsindsats på dette område.
Jeg vil specielt takke ordføreren for at have accepteret to af mine ændringsforslag. Det ene handlede om, at globaliseringen kan være positiv og skabe muligheder for reel vækst og udvikling. Til fru Jensen vil jeg sige, at det stadig er et centralt element i betænkningen. I det andet ændringsforslag nævnte jeg, at fuld beskæftigelse er en vigtig katalysator for social samhørighed. Det er nødvendigt, at vi alle bliver mere positive og proaktive i den henseende.
Til slut vil jeg bemærke, at ordføreren har accepteret kommissærens konklusioner. Her i den modsatte side af mødesalen støtter vi ordførerens konklusioner. Der er en reel fare for, at vi opnår generel konsensus om dette punkt. Jeg vil lykønske ordføreren, fordi hun har gjort det muligt.

Diamantopoulou
Hr. formand, der sker nok en automatisk sammenkædning af den globale og den lokale dimension af beskæftigelsen.
Den foregående meddelelse vedrørte den lokale planlægning af beskæftigelsen, og som det er blevet påpeget i mange af medlemmernes indlæg, kan en stakkels arbejdstager i et land i den tredje verden gøre en arbejdstager i et af Europas randområder til gidsel. Og det er netop problemet med udviklingen af den globale økonomiske styring, der resulterer i liberalisering af handlen og af kapitalen, uden at der sker en tilsvarende global social styring. Sigtet med denne meddelelse er at bidrage til den nødvendige udformning af den sociale styring. Den politiske indfaldsvinkel i denne meddelelse er, at protektionisme ikke skal udgøre rammen. Der anvendes en positiv indfaldsvinkel, som bruger incitamenter, samarbejde og bæredygtig udvikling.
Jeg vil gerne omtale nogle af de konkrete spørgsmål, som er blevet rejst af talerne. Den Internationale Arbejdsorganisations rolle. Vi er enige i, at ILO spiller en central rolle, og har besluttet og taget skridt til at styrke vores deltagelse i ILO-programmerne, og allerede sidste år undertegnede jeg en ny samarbejdsaftale med ILO's generaldirektør, hr. Somavia, som omhandler global fremme af de grundlæggende arbejdsstandarder, mindskelse af fattigdom, fremme af "passende arbejde", social dialog, socialt partnerskabsansvar og beskæftigelse. Samarbejdet kommer også til at omfatte Cotonou-aftalerne og AVS-landene. Det er vigtigt, at vi får Parlamentets støtte til den finansielle dimension af dette samarbejde mellem Kommissionen og ILO.
Desuden ser jeg oprettelsen af det globale udvalg på højt niveau om den sociale dimension af globaliseringen som et vigtigt skridt. Udvalget er efter global enighed i ILO blevet anmodet om at behandle og foreslå innovative indfaldsvinkler til en forbedring af styringen på globalt plan.
Det næste krav drejer sig om at fremme det størst mulige samarbejde mellem ILO, Verdenshandelsorganisationen, Verdensbanken, Den Internationale Valutafond samt de to FN-konferencer om handel og udvikling.
Med hensyn til medlemsstaterne og de enkelte bilaterale eller multilaterale aftaler foreslår Kommissionen, at der inden for alle de relevante EU-områder (handel, udvikling, eksterne forbindelser og sociale anliggender) tages højde for den sociale dimension og de sociale arbejdsstandarder, mindstestandarderne. Parlamentets støtte til det nye tiltag med den generelle præferenceordning er blevet nævnt. Jeg vil gerne gøre opmærksom på tilskyndelsen til, at modtagerlandene går ud over de sociale arbejdsmæssige mindstestandarder, hvilket Kommissionen opnår ved at give dem konkrete incitamenter.
Min sidste bemærkning skal dreje sig om det europæiske initiativ vedrørende demokrati og menneskerettigheder, hvor man med helt konkrete aktiviteter støtter den bekæmpelse af børnearbejde, som mange af medlemmerne var inde på, og også bestræbelserne på at få børnearbejderne tilbage til skolen. Jeg vil slutte mit indlæg om denne meddelelse med at svare to af medlemmerne. Først fru Smet, som nævnte kontrollen med arbejdet i det indre marked i Europa. Vi har jo instituttet i Dublin, men hvad angår husligt slaveri, har vi for det første et stort problem med sort arbejde, som er meget vanskeligt at lokalisere, men jeg vil vende tilbage med en undersøgelse, der som sagt er udarbejdet om kvinder, som udfører sort husarbejde. Med hensyn til samarbejdet mellem kommissæren for udvikling og humanitær bistand og kommissæren for beskæftigelse og sociale anliggender foregår der et snævert samarbejde, der som bekendt har resulteret i, at der sidste år for hele udviklingsbistanden blev udarbejdet handlingsplaner for kønsaspektet inden for alle enkeltaktioner med tidsplaner og et konkret budget.
Den anden ting drejer sig om Kommissionens nye meddelelse om den sociale dialog og navnlig den eksterne dimension, den globale dimension af den sociale dialog, og den rolle, som arbejdsmarkedets parter, arbejdstagere og arbejdsgivere, kan spille i forbindelse med investeringer på globalt plan med henblik på overholdelse af de sociale arbejdsstandarder.

Blokland (EDD)
Hr. formand, som ordfører har jeg den ære og fornøjelse at kunne meddele mine kolleger, at Rådet og Kommissionen den 26. juni i år under et uformelt møde mellem repræsentanter for Parlamentet opnåede overensstemmelse om et udkast til affaldsstatistik, som i går eftermiddags blev godkendt af COREPER og bekræftet af formanden for COREPER over for formanden for Miljøudvalget. Dermed er der i øjeblikket ikke mere, der står i vejen for at gå med til det opnåede resultat. Rådet overtager 13 ændringsforslag fra Miljøudvalget, mens der er opnået et kompromis om alle øvrige ændringsforslag. Kompromisændringsforslagene er stillet på vegne af EDD-Gruppen, De Grønne og PSE-Gruppen, fordi kun disse grupper var repræsenteret den 26. juni, men de støttes også af de andre grupper. Jeg vil gerne af kommissær Diamantopoulou have en bekræftelse på, at der i forbindelse med denne affaldsstatistik og ved den nærmere udformning af Kommissionens og Eurostats pilotundersøgelser gøres alt for at begrænse byrden for respondenter så meget som muligt. Det gælder efter min opfattelse i hvert fald for landbrugssektoren. Endvidere modtager jeg gerne en bekræftelse af Rådets mundtlige tilsagn om at sørge for en årlig opdatering af de disponible affaldsindikatorer. Det var nemlig på den betingelse, at vi gik med til, at der indberettes oplysninger hvert andet år. Endelig, hr. formand, vinder vi i øjeblikket med denne aftale et år. Dette resultat kunne kun opnås takket være det fortræffelige samarbejde med kollegerne i Miljøudvalget og deres medarbejdere og vores uovertrufne sekretariat. Endvidere takker jeg også de syv rådsformandskaber, som jeg har samarbejdet med, samt Kommissionen og Eurostat for det fortræffelige samarbejde.

Formanden.
De skal have tak for de gode nyheder, De gav os, hr. Blokland. Rådet kan ikke bekræfte dem mundtligt, sådan som De bad om, eftersom det ikke er til stede. Men til gengæld kan Kommissionen fortælle os, hvad den mener om vores ændringsforslag.

Diamantopoulou
Hr. formand, Kommissionen kan acceptere alle de fremsatte kompromisændringsforslag og støtte alle ordførerens anbefalinger vedrørende stemmeafgivelsen.
Kompromispakkens ændringsforslag vil forbedre kvaliteten af statistikken - primært fordi medlemsstaterne vil få mere tid til at indføre metoder til indsamling af pålidelige data. Det vil specielt forbedre kvaliteten af de indsamlede data om komplicerede spørgsmål såsom landbrugsaffald og genbrug af affald.
Jeg vil gerne sige et par ord om kravet til indsamling af affaldsdata inden for landbruget. Kommissionen har også været helt klar over, at man skal finde en ligevægt mellem det vigtige datakrav og en minimering af byrden for respondenterne. Jeg vil gerne understrege følgende faktum. For at minimere den administrative byrde for de små virksomheder vil der ved undersøgelserne blive set bort fra virksomheder med færre end 10 arbejdstagere, medmindre de i væsentlig grad bidrager til affaldsdannelsen. Denne fritagelse af små virksomheder gælder for hele forordningen. Jeg vil også gerne minde om, at forordningen indeholder hjemmel for en overgangsperiode på op til tre år, og at denne overgangsperiode hænger nøje sammen med pilotundersøgelserne, der skal vise, hvordan man finder de mest omkostningseffektive metoder til fremskaffelse af data.
Kommissionen glæder sig over den foreslåede hyppighed for levering af data, hvilket skal være hvert andet år. Kommissionen bemærker, at medlemsstaterne hvert år vil opdatere nogle sæt af aggregerede data. Disse aggregerede data vedrører f.eks. nogle af de ønskede strukturelle indikatorer til Kommissionens årlige forårsrapport, som blev vedtaget af Det Europæiske Råd i Göteborg i juni 2001.

Rothe (PSE).
Hr. formand, på vegne af min gruppe vil jeg gerne trække støtten til ændringsforslag 68 og 69 tilbage. Det var et fælles forslag, som ordføreren og jeg havde stillet på vegne af vores grupper, fordi vi ville nærme os Rådet, der allerede nu ville have en løsning. Men Rådet er slet ikke kommet os i møde, og sådan som jeg opfatter en procedure med fælles beslutningstagning, mener jeg ikke, at vi skal give køb på væsentlige forhandlingspunkter under førstebehandlingen ude at få noget som helst igen. Vi stemmer imod begge ændringsforslag.
Wieland (PPE-DE)
Hr. formand, jeg vil gerne understrege, at der i ændringsforslag 13 og 35 er sket noget meget ejendommeligt. I den oprindelige betænkning står der "den konsoliderede udgave", men i forslagsmapperne - der begge er på tysk - taler man i begge ændringsforslag, der er ens, om en "kodificeret udgave". Jeg vil gerne påpege, at der er problemer med de juridiske tjenester, men at der i den oprindelige udgave, der er vedtaget i udvalget, står "konsolideret" og ikke "kodificeret". Vi må på et tidspunkt gøre noget ved det, men i det mindste vil jeg gerne føre det til protokol.

Formanden.
Sprogtjenesterne vil naturligvis foretage en omhyggelig kontrol ud fra de oplysninger, De kom med, hr. Wieland, så teksten bliver ligesom den, De så rigtigt angav.
Vedrørende ændringsforslag 14
Miller (PSE).
Hr. formand, under ændringsforslag 14, stk. 2, litra f), vil jeg gerne tilføje ordene "fartøjer på indre vandveje" efter "søgående fartøjer". Det skyldtes forsømmelighed fra min side, at disse ord blev udeladt under udvalgsarbejdet. Jeg har nævnt det over for ordføreren, der er enig med mig.

Miller (PSE).
Hr. formand, jeg ønskede først ordet efter afstemningen om anden del. Jeg vil gerne påpege, at der er en teknisk fejl i anden del af den engelske version. Hastigheden skulle være 0,15 meter pr. sekund, mens der i den engelske tekst står 0,015 meter pr. sekund. Førstnævnte tal er korrekt.

Formanden.
Den engelske udgave vil også blive rettet, hr. Miller. Den tekst, som jeg sidder med, er allerede korrekt.
(Parlamentet vedtog forslaget til lovgivningsmæssig beslutning)

Betænkning (A5-0189/2002) af Ceyhun for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets rammeafgørelse om bekæmpelse af racisme og fremmedhad (KOM(2001) 664 - C5-0689/2001 - 2001/0270(CNS)) 
(Parlamentet vedtog forslaget til lovgivningsmæssig beslutning)

Betænkning (A5-0115/2002) af McKenna for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets afgørelse om Det Europæiske Fællesskabs indgåelse af konventionen om bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne i det sydøstlige Atlanterhav (KOM(2001) 679 - C5-0666/2001 - 2001/0280(CNS)) 
(Parlamentet vedtog forslaget til lovgivningsmæssig beslutning)

Fælles beslutningsforslag

Van den Berg (PSE).
Hr. formand, i teksten til det beslutningsforslag, som vi nu vil behandle om Den Internationale Straffedomstol, står der, at statutten er ratificeret af 69 lande, men det er 76. Det skal altså rettes til 76 i stedet for 69.

Formanden.
Hr. van den Berg, hr. Lagendijk har allerede gjort opmærksom på dette problem. Under den forhandling, som jeg var formand for i går, hørte jeg i øvrigt flere parlamentsmedlemmer præcisere, at der er mange flere lande, som allerede har undertegnet Den Internationale Straffedomstols statut. Det vil naturligvis blive rettet.
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Betænkning (A5-0215/2002) af Medina Ortega for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om opfølgning af Fællesskabets politik vedrørende beskyttelse af køber i forbindelse med visse aspekter ved kontrakter om brugsret til fast ejendom på timesharebasis (direktiv 94/47/EF) (2000/2208(INI)) 
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Betænkning (A5-0217/2002) af Berenguer Fuster for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens grønbog om revision af Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 (KOM(2001) 745 - C5-0159/2002 - 2002/2067(COS))
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Betænkning (A5-0176/2002) af Busk for Fiskeriudvalget om Kommissionens rapport om overvågningen af gennemførelsen af den fælles fiskeripolitik (KOM(2001) 526 - C5-0008/2002 - 2002/2001(COS)) 
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Betænkning (A5-0228/2002) af Attwooll for Fiskeriudvalget om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om alvorlige overtrædelser af reglerne i den fælles fiskeripolitik i 2000 (KOM(2001) 650 - C5-0197/2002 - 2002/2093(COS))
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Betænkning (A5-0197/2002) af Figueiredo for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om EF-rammestrategien for ligestilling mellem mænd og kvinder - arbejdsprogram for 2002 (2001/2266(INI))
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Betænkning (A5-0214/2002) af Herman Schmid for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens meddelelse om styrkelse af den lokale dimension i den europæiske beskæftigelsesstrategi (KOM(2001) 629 - C5-0076/2002 - 2002/2034(COS)) 
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Betænkning (A5-0251/2002) af Gillig for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens meddelelse om fremme af grundlæggende arbejdstagerrettigheder og forbedring af de sociale styringssystemer i en globaliseret økonomi (KOM(2001) 416 - C5-0162/2002 - 2002/2070(COS))
(Parlamentet vedtog beslutningen)
Schierhuber (PPE-DE).
Hr. formand, i forbindelse med betænkningen om fremme af anvendelsen af biobrændstoffer til transport beklager jeg, at Parlamentet ikke har udtalt sig til fordel for en obligatorisk blanding med biodiesel. Så vidt jeg kan vurdere, skal biobrændstoffers konkurrenceevne fremmes massivt, da der er mange positive aspekter forbundet med det. Jeg vil gerne minde om afhængigheden af fossile energibærere og om import fra tredjelande. Ligeledes vil jeg endnu en gang understrege, at vi så også meget hurtigere vil kunne leve op til Kyoto-protokollen, og jeg vil også gerne lægge vægt på de positive virkninger, det vil få for landdistrikterne og landbrugets multifunktionelle rolle.
Jeg går ind for en obligatorisk blanding, fordi jeg mener, at markedsandelene på den måde hurtigere vil kunne øges. Men jeg er alligevel meget taknemmelig, for jeg tror, at de nye direktiver og de nye beslutninger her i Europa-Parlamentet er meget positive for en innovativ fremtid for landbruget og landdistrikterne, og jeg synes, dagen i dag har været en god start.

Montfort (NI)
Jeg tror rigtig meget på mulighederne for at udvikle biobrændstoffer fra landbrugsråvarer. Et af aspekterne af multifunktionaliteten i vores landbrug er evnen til at producere fødevarer og energi. Vedrørende energien er det et område, som med 570.000 t pr. år kun er i opstartsfasen, og som i de kommende år forventes at få en betydelig vækst både med hensyn til mængde, energieffektivitet og forbedring af miljøpåvirkningen.
Jeg har støttet de foranstaltninger, der sigter mod en differentieret beskatning, da afgifterne for olieprodukter i stigende grad skal betragtes som en grøn afgift, der straffer de fossile brændstoffer for deres negative eksternalitet, for ikke at være vedvarende og for deres påvirkning af drivhuseffekten. Biobrændstoffer er derimod en ren ressource, vedvarende, oprindelig og fuldstændig neutral med hensyn til drivhuseffekten.
Jeg har støttet de foranstaltninger, der giver medlemsstaterne præcise målsætninger og målsætninger om øget brug af biobrændstoffer i det samlede brændstofforbrug, og jeg beklager, at Europa-Parlamentet har ødelagt det forpligtende aspekt i disse foranstaltninger.
Endelig beklager jeg, at vi ikke har fulgt op på de bestemmelser, der skal forhindre, at de vedtagne foranstaltninger medfører øget import af biobrændstoffer og råvarerne dertil.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson og Theorin (PSE)
Vi svenske socialdemokrater stemte imod ændringsforslag 33, punkt 3a, som handler om, at løfteanordninger kun skal være beregnet til bevægelseshæmmede. Vi mener, at disse simple løfteanordninger også skal være til rådighed for en større del af befolkningen, som har behov for det.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
I betænkningen kræves det, at certificeringen af maskiner og elevatorer sker på baggrund af de højeste sikkerhedskriterier for brugerne. Vi har derfor stemt for, selv om de anbefalede foranstaltninger ikke gælder for nye maskiner og kun undtagelsesvis gælder for ældre apparater.
Selv om forpligtelsen til at vedligeholde apparater i drift i god stand understreges, kan der imidlertid drages tvivl om gennemførelsen af et sådan ønske. I Frankrig har medierne for nylig bragt historier om en række alvorlige elevatorulykker, hvor flere personer i socialt boligbyggeri er blevet dræbt. Den franske forening CGT Ascenseurs har nævnt, at den igennem længere tid har gjort opmærksom på den kroniske mangel på vedligeholdelsesteknikere, der skal vedligeholde to eller tre gange så mange apparater end for 20 år siden. Desuden kan det tilføjes, at det sociale boligbyggeri forældes i lighed med dets udstyr, og at det endnu en gang lades i stikken af de offentlige myndigheder.
Den vilje, som kommer til udtryk i betænkningen, og som vi er enige i, til at opnå det højeste sikkerhedsniveau bør derfor følges af forpligtende foranstaltninger, der forhindrer markedsføring af maskiner, der er mindre sikre, og fastsætter en forpligtelse til at knytte de fornødne tekniske midler og personer til vedligeholdelsen af disse apparater, og til at udskifte dem, så snart det er nødvendigt.

Meijer (GUE/NGL)
Dette emne er tilsyneladende først og fremmest et teknisk anliggende, hvor der ikke er tale om vigtige politiske valg. I virkeligheden forholder det sig ikke sådan, for det kan have store konsekvenser for både forbrugerbeskyttelse og for arbejdstageres velfærd og sundhed. Det europæiske maskindirektiv har to vidt forskellige målsætninger. På grundlag af traktatens artikel 95 om det indre marked skal maskindirektivet medvirke til at fremme den fri bevægelighed for varer. Heldigvis henviser stk. 3 i denne artikel også til et højt beskyttelsesniveau på området folkesundhed, sikkerhed og forbrugerbeskyttelse, og spørgsmålet er, om det også føres ud i livet. 
Selv om der stadig ikke er foretaget tilstrækkelige undersøgelser af det, ser det ud til, at det eksisterende direktiv ikke har ført til et synligt fald i antallet af arbejdsulykker. Jeg forventer heller ikke store resultater af revisionen af direktivet, og slet ikke, hvis der fortsat hersker forvirring om anvendelsen. Den første begrænsning er, at den største værdi tilkendes selvcertificering, den såkaldte Conformité Européenne, der arbejder med CE-mærket, som giver ringere garanti end de tidligere nationale godkendelsesmyndigheder såsom KEMA for elektriske apparater i Nederlandene. Den anden grund er, at bl.a. køretøjer, afbrydere, generatorer, rulletrapper og små elevatorer undtages fra direktivet.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson og Theorin (PSE)
Vi svenske socialdemokrater har valgt at stemme for beslutningen i sin helhed og for ændringsforslag 12. Vi vil med denne forklaring tydeliggøre vores standpunkt.
Ændringsforslag 12 går langt for at modvirke racisme og fremmedhad. Den svenske grundlov yder en stor beskyttelse for de grundlæggende friheder og rettigheder. Visse dele af ændringsforslag 12, særligt punkt f), kan stride imod vores grundlovssikrede foreningsfrihed. Vi vil ikke støtte en indskrænkning eller ændring af vores grundlov. Grunden til, at vi alligevel støtter ændringsforslag 12 samt beslutningen i sin helhed, er, at betænkningen er en tydelig forbedring i forhold til Kommissionens oprindelige forslag. Det er vigtigt, at Europa-Parlamentet klart tilkendegiver, at det er imod racisme og fremmedhad.

Berthu (NI)
Vi mener, at Kommissionens forslag til rammeafgørelsen om bekæmpelse af racisme og fremmedhad mangler juridisk grundlag af to årsager.
1. Det sigter mod at harmonisere strafferetsbestemmelserne og særligt bestemmelserne om straf mellem medlemsstaterne ved at begrunde dette i henhold til artikel 29, 31 og 34, stk. 2, i EU-traktaten. Men disse artikler giver ikke beføjelser til dette i forbindelse med bekæmpelse af racisme.
2. Samarbejdet mellem politiet og de retslige instanser i henhold til EU-traktatens afsnit VI sigter bl.a. mod at bekæmpe "racisme og fremmedhad", men Kommissionens forslag udvider egenhændigt definitionen af disse ord ved til faktorer som race eller national oprindelse at tilføje faktorer som "religion eller tro", der giver anledning til fjendtlighed (artikel 3). Hvis det var nok at ændre ordenes betydning efterfølgende for at udvide de beføjelser, der var fastsat i traktaten, ville det være lidt for nemt, og det ville blive opdaget.
Endelig kan man med dette tiltag om forfejlet udvidelse af definitionen af racisme frygte et tankepoliti på europæisk plan, og derfor bør det også af denne grund forkastes.

Bonde og Sandbæk (EDD)
. Indledningsvis vil vi godt fastslå, at vi på ingen måde er imod bekæmpelse af racisme og fremmedhad, altså selve målet med betænkningen. Dog har vi valgt at stemme imod forslaget, da vi er af den grundlæggende overbevisning, at spørgsmål om retlige og indre anliggender bedst varetages af medlemsstaterne selv. Vi stiller os i øvrigt tvivlende over for retsgrundlaget for denne rammeafgørelse, der med sine meget specifikke anvisninger antager karakter af en overnational vedtagelse.

Di Lello Finuoli, Frahm, Krivine, Meijer, Herman Schmid, Seppänen og Sjöstedt (GUE/NGL)
Vi er helt enige i, at der er et stort behov for at bekæmpe racisme og fremmedhad, og det glæder os, at Europa-Kommissionen anerkender behovet for at bekæmpe racisme og fremmedhad.
Der er imidlertid flere grunde til, at vi ikke støtter Ceyhun-betænkningen.
For det første nævner betænkningen stort set intet om den politiske kamp imod racisme og fremmedhad, idet den primært fokuserer på mulige retlige tiltag. Racistiske og fremmedhadske angreb og forskelsbehandlinger optræder imidlertid inden for de sociale og økonomiske områder, og de skal imødegås med foranstaltninger, der kan afskaffe disse former for forskelsbehandling, der også findes i institutionaliserede former. En rent strafferetlig strategi kan imidlertid ikke være tilstrækkelig til at bekæmpe racisme og fremmedhad.
For det andet fokuseres der i betænkningen på juridiske restriktioner over for racistiske og fremmedhadske overbevisninger og ikke på handlinger, der skyldes racisme og fremmedhad. En kriminalisering af folks tanker grænser til censur, og det leder opmærksomheden væk fra voldelige angreb på farvede mennesker og udlændinge. I stedet for en "tankepolitisk strategi" ville vi foretrække at lovgive imod hadrelateret kriminalitet, hvor racistiske og fremmedhadske motiver til kriminalitet ses som en skærpende omstændighed med skærpede sanktioner til følge.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Ducarme (ELDR)
I dag er det i betragtning af den stigende trussel, som valgresultaterne for den yderste højrefløj i Europa udgør, mere end nogensinde før nødvendigt at vise, at vi er fast besluttet på at forsvare alle værdierne og de grundlæggende principper i vores demokratiske styre.
Derfor bør repræsentanter for de demokratiske politiske sammenslutninger bekræfte deres engagement ved hverken at knytte sig til en politisk koalition eller til grupper eller partier, som har ideologier, der kan ødelægge de demokratiske principper, som er grundlaget for vores politiske system.
I den demokratiske debat og i forbindelse med valgkampagnerne bør vi ligeledes arbejde for at fordømme enhver folkeforførisk tale og holdning, som forøger den frygt, som er grundlaget for grupperingerne på den yderste højrefløj.
Derudover kunne jeg godt tænke mig, at alle de valgte medlemmer fra vores parti tilsluttede sig en adfærdskodeks med det formål at fastlægge den holdning, som de bør have til de grupperinger, som bringer de demokratiske principper i vores politiske system i fare.

Gollnisch (NI)
Ordføreren er personligt beviset på, at Europa ikke er racistisk. Hr. Ozan Ceyhun, der er af tyrkisk oprindelse, er valgt i Tyskland. Og jeg tror ikke, at der er mange børn af europæiske forældre i det tyrkiske parlament.
Vi står stadig over for den samme holdning: Europæerne er racister, fordi de afviser indvandringspolitikken. Det er den tvungne skyldighed, den moralske inkvisition og den konstante psykiske bearbejdning.
Ceyhun-betænkningen er endnu et skridt mod den moralske totalitarisme. Der findes en så bred definition af racistiske forbrydelser, at det bliver vanskeligt at sige, hvad der ikke er racistisk. Således kan en simpel henvisning til national oprindelse betragtes som en racistisk handling eller som racediskrimination. I yderste konsekvens falder det at forbeholde de offentlige stillinger eller stemmeretten til de nationale borgere ind under denne absurde lovgivning.
I betænkningen findes der også et arsenal af straffeforanstaltninger, der fordømmer tankefriheden.
Ytringsfriheden forsvinder til fordel for princippet om den obligatoriske kosmopolitisme.
Denne vildfarelse med "antiracisme" er den psykologiske drivkraft i processen med den generelle kolonisering af Europa. I denne betænkning anerkendes kun en eneste rettighed fuldt ud, nemlig retten til at tie og følge dem, der ødelægger vores frihed og identitet.
Denne betænkning er manifestet for tilhængerne af de kommende fremmede belejringer. Vi er klar til modstand.

Kirkhope (PPE-DE)
Racismen er helt sikkert et uacceptabelt fænomen. I Storbritannien har vi imidlertid udviklet vores lovgivning, så vi kan håndtere den på en måde, der passer bedst til vores forhold, og som afspejler forbedrede racerelationer (i det mindste frem til 1997).
Det er ekstremt vanskeligt at bevise forseelsen fremmedhad, og der er ingen direkte plads til en sådan forseelse i den britiske kriminalret. Under disse omstændigheder foretrækker vi at fortsætte vores egne politikker og sanktioner.
Hvis denne rammeafgørelse gennemføres, udfordrer den også traditionelle værdier såsom ytringsfriheden, og det er skadeligt, ikke fremmende, for de gode racerelationer, som vi alle ønsker.
Medlemmerne af det britiske Konservative parti bryder sig ikke om at stå uden for kampen mod racismen, men det må den af ovennævnte grunde gøre i dette tilfælde.

Krarup (GUE/NGL)
Jeg har to hovedgrunde til at stemme imod forslaget:
1. Aktioner imod den afstumpethed, der giver sig udslag i racisme og fremmedhad, bør ikke udmønte sig i strafferetlige sanktioner, som forslaget bygger på. Kriminalisering er i heldigste fald unyttig, i værste fald kontraproduktiv - og rummer desuden en række skadevirkninger, herunder en lemlæstelse af ytringsfriheden.
2. En "fælles strafferetlig tilgang i EU", som forslaget bygger på, savner hjemmel i EU-traktatens afsnit VI. Reelt er der tale om en så omfattende regulering af såvel mål som midler, at beslutning ikke kan træffes i form af en "rammeafgørelse". Hertil kommer, at "racisme og fremmedhad" ikke er omfattet af de forbrydelsestyper, der kan reguleres i medfør af artikel 31, litra e), ("organiseret kriminalitet, terrorisme og ulovlig narkotikahandel"). Rammeafgørelsen er derfor i strid med traktaten og rummer en klar krænkelse af den danske RIA-undtagelse.

Malmström, Paulsen og Olle Schmidt (ELDR)
Vi støtter hr. Ceyhuns betænkning, som er et glædeligt bidrag i kampen mod racisme og fremmedhad i Europa. Racisme er i direkte modstrid med de værdier, som EU bygger på, nemlig menneskerettigheder, ligeværdighed, frihed og demokrati. En fælles definition af racistiske og fremmedfjendtlige kriminelle handlinger ligesom en harmonisering af strafbare handlinger kan være et vigtigt redskab til bekæmpelse af handlinger, som indebærer en krænkelse eller chikane mod individer eller befolkningsgrupper. Samtidig er det vores pligt som demokrater at debattere med racisterne. Hvis vi kan aflive deres argumentation, har demokratiet og tolerancen vundet mangefold.
Ytringsfriheden, foreningsfriheden og pressefriheden er grundlæggende rettigheder og bør som en regel aldrig indskrænkes. I Sverige er frihederne grundlovssikrede, og enhver indskrænkning bør nøje overvåges. Balancegangen mellem disse friheder og et effektivt arbejde mod racisme og fremmedhad er derfor svær. Med dette i baghovedet er det med en vis tvivl, at vi støtter forslaget om forbud mod udbredelse af skrifter, og ligeledes det forslag, som i praksis indebærer, at medlemskab af visse organisationer og partier forbydes.

Marchiani (UEN)
Eftersom der tales så meget om at reducere fællesskabslovgivningen, mener jeg, at dette forslag fra Kommissionen er unødvendigt og upassende.
Hvis racisme i alle dets former skal bekæmpes, er det først og fremmest op til staterne at reagere, de stater, som for øvrigt alle har en specifik lovgivning (selv om en retslig straf absolut ikke er den rigtige løsning).
I mellemtiden er det så ikke således, at Unionen i henhold til subsidiaritetsprincippet kun må beskæftige sig med et spørgsmål, hvis det giver Europa en "merværdi"?
I dette tilfælde retfærdiggør forekomsten af handlinger, der betragtes som racistiske i staterne - hvilket er en meget usikker betragtning, eftersom der ikke er et harmoniseret kriterium for indsamling af oplysninger om ethvert tilfælde af racisme - på ingen måde denne uacceptable indblanding i de nationale straffelovgivninger.
Dette forslag er taget ud af den blå luft - der må være en slags hemmelig loge for racisme! - eller fra den ideologiske manipulation, eftersom disse frihedsødelæggende forslag, der skader ytringsfriheden meget alvorligt, kun sigter mod at tilfredsstille kravene fra dem, der påstår at beskytte menneskerettighederne.
Europa er i dette tilfælde kun en trojansk hest for en lille gruppe moralister, som benytter sig af oprør, og som reelt forsøger at fjerne deres politiske modstandere.

Titley (PSE)
Hr. formand, jeg støtter helhjertet dette beslutningsforslag, der vil have en betydelig afskrækkende effekt over for racistiske lovovertrædere. Ved at gøre det lettere at retsforfølge folk for racistiske lovovertrædelser skulle man kunne minimere den religiøse og racistiske intolerance. Ved at udvide definitionen på racistiske handlinger til at omfatte truende, nedværdigende eller fornærmende handlinger, repræsenter denne beslutning en konsolidering af principperne om frihed og menneskerettigheder - principper som EU og dens medlemsstater bygger på.

Berthu (NI)
Vi har stemt imod beslutningen om konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Sevilla, for den anerkender de bedrageriske redegørelser, der sigter mod at vildlede irerne inden den anden folkeafstemning om Nice-traktaten.
Disse to redegørelser - den ene udelukkende om Irland og den anden fra Rådet, som har kendskab til den foregående (eller tager den til efterretning, alt efter sprogversion) - sikrer tilsyneladende de enkelte lande det frie valg vedrørende sikkerheds- og forsvarspolitikken generelt og for hver aktion i særdeleshed. Men det er ikke ånden fra Nice. Hvis irerne siger ja ved den anden folkeafstemning, bliver de fanget af falske tekster, som gradvist tvinger dem til en integration, de ikke ønsker.
Jeg kan desværre ikke sige mere her, for Europa-Parlamentets administration har bestemt at forkorte de stemmeforklaringer, der overstiger 200 ord. Men de personer, der er interesseret i at kende sandheden om de europæiske anliggender, og som er trætte af, at den ikke findes i de officielle forhandlinger i Europa-Parlamentet, kan gå ind på de franske parlamentsmedlemmers hjemmeside på adressen http://www.autre-europe.org.

Figueiredo (GUE/NGL)
Det er positivt, at det ændringsforslag er blevet vedtaget - med vores støtte - der fordømmer de spanske myndigheder, der forhindrede en gruppe portugisiske borgere, deriblandt et parlamentsmedlem, i at overskride den spanske grænse for at deltage i en lovlig demonstration i Sevilla i forbindelse med Det Europæiske Råd, fordi denne handling var imod de principper og grundlæggende frihedsrettigheder, som traktaterne fastslår. Den fælles beslutning har imidlertid mange mangler, hvilket vi fik påvist i GUE's beslutningsforslag (der desværre blev afvist), og mange negative aspekter, især når den ikke kritiserer indvandringspolitikkens undertrykkende og sikkerhedsmæssige sider, når den fastholder, at stabilitetspagtens og de pengepolitiske retningslinjer skal efterleves, og når den ønsker at gå videre ad den føderalistiske vej på flere af Fællesskabets politikområder. Selv om vi har stemt for visse punkter, som f.eks. det ændringsforslag, der fordømmer de spanske myndigheders handlemåde ved den spansk-portugisiske grænse, har vi stemt imod den fælles beslutning.

Korakas (GUE/NGL)
Det Europæiske Råd i Sevilla byggede murene omkring fort Europa endnu højere med foranstaltninger, der forstærker fremmedhadet og racismen, tilslører EU's og medlemsstaternes hensynsløse liberaliseringspolitik og gør indvandrerne og de lande, de kommer fra, til syndebukke.
Det fastholder den befolkningsfjendtlige politik, der tilgodeser konkurrenceevne, privatiseringer og liberalisering af markederne, øger storkapitalens overskud og forringer arbejdstagernes situation, hvilket fremkalder en forståelig reaktion.
Det styrker EU's militarisering og enerådighed, bestemmer, at der skal sendes tropper til Bosnien og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og oprettes nye politimyndigheder, som skal konsolidere den nye verdensorden, samt at de interne imperialistiske modsætninger skal imødegås, og arbejdstagernes modstandsbevægelse og modoffensiv skal nedkæmpes.
Et tegn på denne enerådige politik var den fæstning, som blev rejst rundt om Rådets mødested, forsøget på at terrorisere borgerne og det forbud, som demonstranter fra andre lande fik mod at rejse igennem og rejse ind i Spanien.
Disse store demonstrationer, samlingen af brede samfundslag, som går imod denne politik, og dannelsen af en antiimperialistisk og antimonopolistisk front vil uden tvivl være arbejdstagernes svar på denne politik, som de vil forsøge at vælte.
KKE's medlemmer af Europa-Parlamentet har stemt imod det fælles beslutningsforslag, fordi det i bund og grund bifalder denne politik.

Krivine og Vachetta (GUE/NGL)
Det, som offentligheden vil huske fra topmødet i Sevilla, vil uden tvivl være det europæiske program til bekæmpelse af indvandring. Stats- og regeringscheferne, der plages af den yderste højrefløjs valgresultater, vedtog en omfattende mængde straffe- og sikkerhedsforanstaltninger, men fandt ikke frem til de grundlæggende årsager til indvandring og ønskede heller ikke at finde andre løsninger end udvisning for de indvandrere, der bor og arbejder i Europa. Det var for øvrigt paradoksalt, at 450 illegale landbrugsarbejdere, hvor de fleste stammede fra Algeriet, på samme tid demonstrerede i Sevilla og besatte universitetet, for at deres situation kunne blive anerkendt. De stillede de rigtige spørgsmål, nemlig om den gæld, som er stiftet i IMF af deres hjemlande, som driver befolkningen ned i den værste elendighed, om de mafiagrupper, der drager fordel af Fort Europa, og om de virksomhedsejere, der udnytter denne ulovlige arbejdskraft på bekostning af arbejdstagerrettigheder og menneskerettigheder.
Det haster med en anden politik, nemlig den om eftergivelse af gæld til tredjeverdenslandene, ophævelse af Europas støtte til diktatorer, opholdstilladelse til de illegale indvandrere og åbning af grænserne. Den spanske stat regnede for øvrigt ikke traktaterne for noget, da de under topmødet blokerede grænsen for de portugisiske borgere.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Kuntz (EDD)
Endnu en gang afspejler konklusionerne fra et europæisk topmøde, i dette tilfælde topmødet i Sevilla, det dødvande, som den fælles opbygning af Europa fortsat befinder sig i. Selv om der i løbet af 1990'erne skete fremskridt med integrationen, der fulgte en føderal tankegang, lader det til, at nationernes stemme igen har ladet sig høre siden Nice-traktaten.
Konklusionerne fra topmødet i Sevilla bekræfter dette. Størstedelen af de vigtigste sager blev således udsat på grund af de uoverensstemmelser, der opstod mellem lande, der var optaget af at sætte deres suverænitet og interesser forrest.
Vedrørende indvandringen blev systemet med sanktioner mod de illegale indvandreres hjemlande, som nogle regeringer ønskede, heldigvis ikke vedtaget. Flere lande med Frankrig i spidsen afviste sådanne systemer, som er i modstrid med landenes stærke og gamle tradition for indvandring. Sådanne systemer ville have ødelagt de historiske forbindelser med de stater, som de illegale indvandrere kommer fra.
Ingen konkret reform blev vedtaget vedrørende forvaltningen af den fælles landbrugspolitik eller om forvaltningen af Ministerrådet. Alt dette viser, at medlemsstaterne har forskellige interesser, og påviser om nødvendigt, at opbygningen af Europa ikke kan fortsætte, uden at der tages hensyn til disse realiteter.

Meijer (GUE/NGL)
Det spanske formandskab i Rådet i første halvdel af 2002 har givet samme slags resultater som den nuværende spanske regering i den nationale regeringsførelse. Det koncentrerede sig om fortiden og ikke om fremtiden. Dets prioriteter var, at myndighederne trak sig endnu mere tilbage fra økonomien, og at den autoritære og militariserede karakter af, hvad der derefter er tilbage af myndighederne, blev forstærket. Således opstår der mere spillerum for myndighederne og mindre spillerum for kritiske borgere. Det lignede et forsøg på at bringe hele EU tilbage til det 19. århundrede, tiden inden arbejderbevægelsens og miljøbevægelsens opståen og inden indførelsen af almindelig valgret. 
Heldigvis har Parlamentet korrigeret et forslag om sikkerhed for fremtrædende personer, og heldigvis er det heller ikke lykkedes det spanske formandskab i bekæmpelsen af min betænkning om markedet for offentlig transport at finde et flertal for, at storstilede privatiseringer alligevel blev gennemtvunget. 
Topmødet i Sevilla har ikke bidraget til løsningen af de finansielle problemer, som står i vejen for udvidelsen af EU, og der blev ikke opnået overensstemmelse om de 14 EU-agenturer, som der stadig skal findes et hjemsted for, men det har endnu en gang taget afstand fra indvandring uden at give en løsning herpå. Kort sagt, på mange områder lader man sorteper gå videre.

Queiró (UEN)
På topmødet i Sevilla var der tre hovedpunkter. For det første vedtagelsen af en række foranstaltninger om organiseringen af Det Europæiske Råd og af Rådet, foranstaltninger, der uden at påvirke lighedsprincippet mellem staterne vil sikre, at disse organer kan fungere bedre og mere effektivt. For det andet den positive bekræftelse af tidsplanen for afslutning af forhandlingerne med de ansøgerlande, der skal optages i EU i en første fase, i respekt for princippet om resultater og forskelle. For det tredje vedtagelsen af en fast holdning med hensyn til bekæmpelsen af ulovlig indvandring, dog uden at samarbejds- og udviklingsaftalerne med oprindelses- eller transitlandene eller disse landes deltagelse i denne indsats bringes i fare.
Da den er så væsentlig og betydningsfuld, er der også grund til at fremhæve Rådets klare holdning om behovet for at styrke Unionens indsats for regionerne i den yderste periferi på grund af disses særlige forhold.
Disse hovedpunkter er der lagt tilfredsstillende vægt på i den fælles beslutning, som er blevet vedtaget, selv om det er et kompromisforslag, hvorfor jeg har tilsluttet mig det og har stemt for.

Ribeiro e Castro (UEN)
Ved afslutningen af det spanske formandskab på topmødet i Sevilla glæder jeg mig især over det punkt, der satte fornyet fokus på regionerne i den yderste periferi, og det modsvarende punkt i den beslutning, som vi har vedtaget. Acorerne og Madeira, for Portugals vedkommende, fortjener denne opmærksomhed, så Amsterdam-traktatens artikel 299, stk. 2, ikke glider ud i glemselen eller ud af brug. I de sidste to år har hverken det portugisiske eller det franske formandskab (dengang med socialistiske regeringer) gjort noget som helst for at puste nyt liv i dette vigtige element i traktaterne - og dét på trods af, at Portugal og Frankrig, ud over Spanien, er de medlemsstater, der har regioner i den yderste periferi. Det var nødvendigt at vente på det (ikke-socialistiske) spanske formandskab og på den nye portugisiske regerings initiativ, for at denne problematik igen blev opfattet som tilstrækkelig relevant. Vi vil følge sagen året ud.

Van den Burg og Wiersma (PSE)
Ligesom vores gruppe har vi stemt imod ændringsforslag 1 fra ELDR-Gruppen, fordi det ikke falder ind under Europa-Parlamentets opgaver at foreskrive nationale parlamenter, hvordan de skal behandle de forventede udvidelsestraktater.
Uden tvivl vil Det Europæiske Råd stille forslag, som de nationale parlamenter kan reagere individuelt på. Det er op til hvert af de nationale parlamenter at beslutte, om de vil behandle disse traktater individuelt eller samlet.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Hvorfor ikke gentage det, som denne beslutning slår fast, nemlig at "alle mennesker har ret til sund og nærende føde og en grundlæggende ret til beskyttelse mod sult"? Hvorfor ikke gøre oprør mod det nævnte tal på 815 millioner mennesker, der sulter i verden?
Vores positive stemme er udelukkende afgivet på grund af dette aspekt i dokumentet.
For hvordan kan man samtidig ikke være oprørt over hykleriet i den enstemmighed blandt alle partierne, som for størstedelens vedkommende har tilsluttet sig alle de afskyelige politikker, som føres af de imperialistiske stormagter, ved at støtte deres sammenslutninger og økonomiske selskaber, som direkte eller indirekte er ansvarlige for denne situation? De materielle midler og de samlede rigdomme er fuldt ud tilstrækkelige til at sikre alle mennesker føde og vand. Men rigdommene er beslaglagt af et begrænset antal store selskaber, der ikke vil acceptere at give afkald på blot en lille del af disse rigdomme for at hjælpe den del af menneskeheden, der lider, og som blot fortsætter med at gøre sig rigere på deres bekostning.
Beslutningen stopper der, hvor problemerne starter. Det er lige netop på grund af hykleriet i udformningen af beslutningen og de usle forslag, at alle partier har kunnet tilslutte sig den.

Ferrer (PPE-DE)
Som det også skete på konferencen i Monterrey, har verdensfødevaretopmødet heller ikke givet resultater. EU og medlemsstaterne havde muligheden for at vise, ikke alene med ord, men med handling, at de forpligter sig til at bidrage til FN's bekæmpelse af fattigdom og sult i verden. Men endnu en gang blev det ved de smukke principerklæringer. Vi var ikke i stand til at vedtage foranstaltninger og afsætte de nødvendige midler. Vi bekræfter fortsat, at alle mennesker har ret til sunde og nærende fødevarer, men vi er ikke i stand til at handle for reelt at give denne ret til de fattigste. Vi begrænser os til at gentage forpligtelsen om at halvere antallet af underernærede inden 2015, men det er ikke nok. Vi lever desuden ikke op til forpligtelsen, da der ikke er vedtaget effektive foranstaltninger, og der heller ikke er afsat de nødvendige midler.
Jeg stemte derfor for beslutningen om topmødet i Rom. I beslutningen stilles løsningsforslag, der sigter på at løse de grundlæggende problemer. Det vil sige årsagerne til fattigdom og fødevaremangel i verden, og ikke kun følgerne.
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Modrow (GUE/NGL)
Jeg kan ikke helt forstå den optimistiske vurdering, der spores i rapporten om verdensfødevaretopmødet i Rom. Efter min mening er resultaterne fra konferencen, hvor 182 stater deltog, temmelig magre, og udsigterne til effektivt at bekæmpe sult som et globalt problem er dystre. Målsætningen, der blev proklameret på det foregående topmøde i 1996, om, at antallet af sultende i verden skulle reduceres fra 800 til 400 millioner inden 2015, har man i løbet af de sidste seks år kun nærmet sig i beskedent omfang. I nogle stater lykkedes det at begrænse hungersnøden, men til gengæld er der i andre regioner opstået nye områder, hvor folk sulter, f.eks. i det tidligere Sovjetunionen.
De væsentlige årsager til, at handlingsplanen fra 1996 ikke levede op til målsætningen, skyldes hovedsageligt, at den var baseret på en neoliberal politik, der ikke eliminerede de strukturelle årsager til sult og underernæring, men derimod forstærkede dem. I stedet for en globalisering og liberalisering af markederne er den strenge nedbygning af de toldmæssige hindringer, der er oprettet i Norden, lige så nødvendig for produkter fra de sydlige lande som støtten til de mindre landmænds produktion af fødevarer til lokale markeder og producenternes frie adgang til produktionsmidler som vand, land, skov eller fiskeriområder. Handel kan kun blive nøglen til global fødevaresikkerhed, hvis den ikke bliver betragtet som en ensrettet gade, hvor de store fødevare- og foderstofkoncerner bare kører derudaf i højt tempo.
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Muscardini (UEN)
Topmødet i Rom viste endnu en gang afstanden mellem den nordlige og den sydlige halvkugle. Et af de alvorligste problemer er fortsat manglen på vand, både drikkevand og brugsvand. En løsning på dette problem kunne være, at medlemsstaterne oprettede en ad hoc-fond, som kan anvendes uden mellemled til planlægning, køb, opførelse og forvaltning af vandledninger og brønde.
Bekæmpelsen af sult i verden skal ikke være et "solidaritetskapløb", som er et mål i sig selv, men derimod en bekæmpelse af den desperation, der får millioner af mennesker til at forfølge drømmen om et bedre liv et andet sted. Desværre er der ofte tale om en uopnåelig drøm, der brister på grund af den hurtighed, som fremskridtet kræver af os, og den langsomhed, som interventionerne foretages med.
Vi er sikre på, at man kan skabe en effektiv solidaritet ved at være mere opmærksom på de fattigste landes økonomiers vigtigste behov og ved at finde nogle løsninger på stedet. De forslag, der blev stillet på FAO-topmødet i Rom, går tilsyneladende i denne retning, og dem er alle de deltagende lande enige om. Det er vores opgave at holde øje med, at de gode intentioner giver sig udslag i konkrete handlinger og i målrettede og umiddelbare løsninger. I håbet om dette stemmer vi for beslutningsforslaget.

Korakas (GUE/NGL)
I dag vedtog Parlamentets plenum et beslutningsforslag, der protesterer mod den lov, som for nylig er vedtaget i USA, ifølge hvilken personer i USA's tjeneste ikke er omfattet af den nyoprettede Internationale Straffedomstols jurisdiktion, også selv om de anklages for at have begået folkedrab og krigsforbrydelser.
Der er ingen tvivl om, at indholdet af denne lov udgør en grov tilsidesættelse af de grundlæggende folkeretlige principper og er et bevis på USA's arrogante, krigslystne og imperialistiske verdensherskerprofil.
Ethvert retfærdigt menneske vil imidlertid spørge sig selv:
1. Er EU nu kommet i tanker om de folkeretlige principper? Hvorfor anvendte det dem så ikke, da det sammen med USA bombarderede Jugoslavien og efter den 11. september erklærede "krig mod terrorismen" og Afghanistan med en erklæring om, at "vi er alle amerikanere"?
2. Ud fra hvilke principper oprettede det sammen med USA den i henhold til FN-pagten ulovlige Internationale Straffedomstol for at få dømt præsident Milosevic og alle, som kæmpede imod USA's og NATO's intervention?
3. Vil EU's og NATO's ledere blive bragt for denne domstol for deres forbrydelser i Jugoslavien, Afghanistan og andre steder, hvor de måtte begå forbrydelser i fremtiden?
4. Vil denne domstol også blive anvendt til at dømme modstandsbevægelsen mod den nye imperialistiske verdensorden?
På grundlag af ovenstående problemstillinger kan KKE's medlemmer af Europa-Parlamentet ikke stemme for beslutningsforslaget.

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, det var en stor tilfredsstillelse for os alle, at Medina Ortega-betænkningen blev vedtaget med så stort et flertal. Det er meget vigtigt for mange af vores vælgere at få indført bedre bestemmelser for timeshare-branchen og beslægtede aktiviteter. Mange mennesker i EU - herunder mange fra min egen valgkreds - har haft alvorlige klager over svigagtig adfærd og dårlig behandling fra de svindlere, der opererer på dette marked. Det er meget uheldigt, fordi der også findes mange ærlige, anstændige og retskafne operatører - f.eks. dem, der er repræsenteret i Organisation for Timeshare i Europa, som har hjulpet mig i sager vedrørende mine vælgere. Jeg er sikker på, at de også har været andre behjælpelige.
Det virkelige problem ligger i at indføre bestemmelser vedrørende svigagtig adfærd og garantere en passende beskyttelse af folk i særligt sårbare situationer. Risikoen ved en sektorspecifik lovgivning for en særlig slags svig er, at man blot indfører bestemmelser for én type svig og efterlader smuthuller for nye former for svig, der er uden regulering, eller som kun reguleres af den almindelige kriminalret. Det er vigtigt, at Kommissionen undersøger det nøje og præsenterer os for bedre forslag.
Det er vigtigt for alle borgerne, at dette arbejde bliver gjort ordentligt. Nu opfordrer vi Kommissionen til at følge op på den glimrende betænkning fra min ven og kollega, Medina Ortega.

Titley (PSE).
Hr. formand, ligesom sir Neil MacCormick hilser jeg også denne betænkning velkommen, specielt efter at ændringer har gjort den skarpere. Da vi vedtog vores oprindelige timeshare-lovgivning, håbede jeg, at det ville betyde en ende på den lange række af mennesker, der kontaktede mig med deres problemer. Det var også tilfældet i et stykke tid, men så startede problemerne igen, for så snart der er indført en lovgivning på et område, går svindlerne videre til noget andet. Den seneste fidus går ud på at oprette såkaldte ferieklubber. Det glæder mig, at vi skrider ind over for dette. Det er vigtigt at huske på, at det af hensyn til strategien over for EU-borgerne er meget vigtigt, at vi skrider ind i sådanne sager, så folk anerkender, at de er en del af borgernes Europa, og at de, hvis der opstår problemer i et land, kan fremsætte deres synspunkter på betryggende vis gennem retssystemet.
Som sir Neil sagde, findes der nu heldigvis en række hårdtarbejdende organisationer i denne sektor, og situationen er blevet bedre. Vi skal imidlertid løse problemet med de svindlere, der spreder stor elendighed.

Manders (ELDR)
For det første støtter jeg fuldt ud beslutningsforslaget. Det har tydeligt vist sig, at direktiv 94/47 ikke har ført til det tilsigtede mål. Revision er således nødvendig, for det har i praksis vist sig, at forbrugerne desværre stadig ofte er ofre for bedrageri på dette marked.
På grundlag af den nuværende lovgivning er forskrifterne for minimale, hvorved bedragerne og svindlerne vanskeligt kan skelnes fra seriøse timeshareudbydere. Denne situation er også skadelig for den sidstnævnte gruppe.
For at kunne skelne mellem udbydere med gode hensigter og udbydere med dårlige hensigter har jeg stillet et ændringsforslag om, at det i tilfælde af uenighed altid er domstolen i forbrugerens hjemby, der skal have beføjelser. En sådan bestemmelse virker afskrækkende for timeshareudbydere med dårlige hensigter og fjerner angsten hos ofrene for at skulle føre en sag i et fremmed land. Mit ændringsforslag, som for øvrigt støttes af Organisation for Timeshare i Europa, har til min store beklagelse ikke fået tilstrækkelig opbakning i Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked.
Ovenstående er til dels bekræftet af kommissær Byrne i hans svar under forhandlingen og er derfor værd at overveje ved udarbejdelsen af den evaluering, der er anmodet om, eller ved udarbejdelsen af ny lovgivning.

Meijer (GUE/NGL)
Der er næsten ingen, der ved, hvad emnet brugsret til fast ejendom på timesharebasis drejer sig om. Dette forslag vedrører foranstaltninger med henblik på at forhindre svindel og bedrag. Folk tror, de kan købe en feriebolig billigt for netop den periode, hvor de selv vil på ferie. I andre uger er andre ferierejsende ejere. Eftersom det for det meste drejer sig om et opholdssted i et område med et andet sprog, andre sædvaner og en anden lovgivning end i hjemlandet, er der risiko for misforståelser. 
Noget, der er meget værre, er, at der også er al mulighed for vildledning af køberne. Da de ikke selv kan forvalte ferieboligen på grund af deres langvarige fravær, må en anden gøre det for dem. Det er sælgeren, som i virkeligheden stadig er ejer. Køberne bliver skuffede, fordi de må betale meget, og fordi det viser sig, at de ikke får mange rettigheder for pengene. I sidste instans ejer de noget, som er uegnet til deres formål, og som de ikke længere kan sælge videre til andre. Netop mod dette grænseoverskridende bedrageri er der behov for foranstaltninger, som er de samme i de forskellige europæiske lande. Også modstandere som jeg af en centralistisk EU-lovgivning, der blander sig i alting, finder, at dette er en nyttig form for forbrugerbeskyttelse.

Meijer (GUE/NGL)
Et af kapitalismens kendetegn er, at også virksomheder selv er handelsvarer. Store virksomheder, som tjener mange penge, kan opkøbe andre virksomheder. Sommetider finder dette køb sted for at lukke den anden virksomhed og overtage dens afsætningsmarked. Man kan også bruge udbyttet til gennem midlertidige prisnedsættelser at trænge konkurrenter ud af markedet og lade dem gå konkurs. Koncentration af besiddelser og magt er en del af kapitalismens logik. Vi kan derfor forvente, at der bliver færre og færre store virksomheder, og de, som overlever, vil blive endnu større og endnu mere internationale. Egentlig behøver det langtfra altid at være problematisk, hvis en virksomhed indtager en monopolstilling. 
Monopoler, som forsyner én region, og hvis salgspriser, miljøpolitik og socialpolitik kontrolleres demokratisk af det pågældende parlament og organisationer af engagerede borgere kan fungere udmærket. Sådanne monopoler fordømmes nu i EU efter amerikansk eksempel, fordi de skader den fri konkurrence, mens store magtkoncentrationer, hvor der ikke er mulighed for demokratisk kontrol, bare kan fortsætte med at vokse. 12 år med forordning 4064/89 har ikke kunnet forandre dette, og heller ikke den kommende revision og samarbejdet med nationale konkurrencemyndigheder vil gøre det. Alligevel forkaster jeg ikke denne grønbog, for det er meget værre ikke at gøre noget.

Crowley (UEN)
Jeg glæder mig over de punkter, som hr. Busk og fru Attwooll fremhævede i deres respektive betænkninger. Det er klart, at der er behov for at styrke overvågningen af den fælles fiskeripolitik samt sanktionerne for overtrædelser.
Det handler i bund og grund om, at hvis vi ønsker at kalde det for en "fælles" politik, så skal vi også sikre lige konkurrencevilkår. Det gælder for alle aspekter af den fælles fiskeripolitik. Tydeligst i erindringen hos de medlemmer, der som jeg repræsenterer kystområder i EU, der er meget afhængige af fiskeri, står Kommissionens nye forslag om en reform af den fælles fiskeripolitik.
Disse forslag kan ganske enkelt ikke overleve i deres nuværende form. Der tages alt for lidt hensyn til den socioøkonomiske indvirkning på ovennævnte regioner. Vi skaber ikke lige konkurrencevilkår gennem en yderligere underminering af de familier og samfund, for hvilke fiskeindustrien er den eneste kilde til lokal beskæftigelse, samtidig med at vi ser gennem fingre med industrifiskeriets rovdrift - specielt ikke når vi hævder at fremme en politik baseret på bæredygtig udvikling og forsvarlig miljøbeskyttelse.

Figueiredo (GUE/NGL)
Som det siges i betænkningen, afhænger gennemførelsen af den fælles fiskeripolitik meget af fiskernes og deres organisationers deltagelse i beslutningsprocessen, af hvilken årsag det er særdeles vigtigt at udbygge medbestemmelsen. Det er ligeledes vigtigt, at betænkningen fremhæver, at ansvaret for at kontrollere, om fællesskabslovgivningen gennemføres, især påhviler medlemsstaterne, og at det bør forblive sådan, om end med større samarbejde og fællesskabsbeføjelser, men ikke med total centralisering.
Betænkningen er imidlertid ganske kritisk over for, at medlemsstaterne ikke opfylder kravene om indberetning af fangster, overtrædelser og andre oplysninger inden for den fælles fiskeripolitik. Det synes, som om Portugal er det eneste land, der efterlever alle beslutninger med hensyn til både overtrædelser af reglerne og de flerårige udviklingsprogrammer. Det er derfor dybt beklageligt, at Kommissionen nu med sit revisionsforslag agter at behandle alle på samme måde, hvilket straffer Portugal, fordi det har opfyldt sine forpligtelser.

Hudghton (Verts/ALE)
Kommissionen skal øge indsatsen for at sikre lige konkurrencevilkår og bedre samarbejde mellem aktørerne. Fiskerne skal involveres i udformningen og håndhævelsen af reglerne under en ordning med forvaltning af zoner, hvilket vil gøre disse regler mere acceptable og lettere at håndhæve.
En betingelse for en effektiv overvågning og kontrol er tilstrækkelige budgetmæssige og menneskelige ressourcer. En grundlæggende kilde til bekymring i forbindelse med Kommissionens forslag til en reform af den fælles fiskeripolitik er forslaget om fri adgang til Nordsøen, hvor et havområde med stærkt udfiskede fiskebestande overlades til forvaltning gennem kvoteordninger. Uden målrettede investeringer i kontrol og overvågning risikerer vi, at Nordsøen bliver til et tagselvbord, hvilket kan reducere fiskebestandene yderligere og gøre en ende på de skrøbelige fiskeriafhængige samfund.
Jeg opfordrer derfor Kommissionen til at tage disse bekymringer alvorligt og sikre lige konkurrencevilkår. Vi bør under ingen omstændigheder lukke op for adgangen til Nordsøen, så længe de eksisterende regler for retsforfølgning ikke er retfærdige, og så længe der tildeles for få midler til at udrydde det ulovlige fiskeri.

Patakis (GUE/NGL)
Et af elementerne i den nye fælles fiskeripolitik er en reduktion af medlemsstaternes fiskerikapacitet, som overvejende kommer til udtryk i en reduktion af fiskeriflåden og i det hele taget af fiskeriet. Den er således en fortsættelse af den tidligere fælles fiskeripolitik, som allerede har haft alvorlige konsekvenser for de små og mellemstore fiskerivirksomheder. Med forslaget til revision af politikken vil disse konsekvenser blive mangedoblet, idet ophugningen af fiskeriskibe vil blive intensiveret, og der vil være færre eller slet ingen muligheder for at modernisere resten af skibene, især for de små og mellemstore virksomheders vedkommende.
Alle de bestemmelser, som tilsyneladende skal beskytte fiskeriressourcerne og bæredygtigheden, tager i virkeligheden sigte på at begrænse de små fiskeres adgang til fiskene, så de kan overlades til storkapitalens og dens fiskerivirksomheders røveriske udnyttelse. For at dette tiltag kan gå nemmere og for at undgå reaktioner, ledsages det af såkaldte foranstaltninger til førtidspensionering og omskoling af fiskere, som vil gå over til andre erhverv.
Perspektiverne for og konsekvenserne af den nye fælles fiskeripolitik bliver tragiske for de regioner i EU, som traditionelt baserer deres økonomi på fiskeriet. Med anvendelsen af de nye foranstaltninger vil der ske en langt hurtigere afgang fra fiskeriet, erhvervet vil miste en væsentlig del af sine indtægter, arbejdsløsheden vil stige, og befolkningen vil strømme fra de fjerntliggende regioner og øregionerne.

Meijer (GUE/NGL)
Det store fiskeri på havet er i de forskellige lande tilrettelagt på vidt forskellige måder. I nogle lande arbejdes der med små traditionelle skibe, i andre lande med store moderne skibe, der som kompensation skal blive hjemme en del af tiden. I nogle lande fanger fiskere fisk til menneskeføde, i andre lande fisker de med henblik på produktion af fiskemel. Overalt bebrejder fiskere i nogle lande fiskere fra andre lande, at det er dem, der fanger for mange, således at fiskene uddør i stadig større havområder. 
Nu viser det sig tilmed, at Nederlandene udarbejder ulæselige årsberetninger, at Belgien anvender uforståelige koder, at Spanien giver ufuldstændige oplysninger, og at Frankrig overhovedet ikke indleverer nogen beretninger. Kontrolforordningen anvendes forskelligt i forskellige medlemsstater, således at fiskerne behandles ulige. Det ser i stadig højere grad ud til, at vi bilder os selv ind, at vi begrænser fiskefangsten stærkt, uden at dette i virkeligheden sker i tilstrækkelig grad. I mellemtiden gøres der rigeligt oprør mod Kommissionens forslag om at gøre politikken til beskyttelse af fiskebestanden effektiv og skærpe den. Det vil sikkert stadig ikke blive gennemført. Der føres således en "Efter os syndfloden!"politik. Tror tilhængerne af en svag politik, at en sådan syndflod resulterer i flere fisk?

Van Dam (EDD)
Det er påfaldende, hvor forskellige kontrollerne med trafikforseelser i Europa er. Mens det ene land har hastighedskontrol til overflod, kontrollerer det andet land kun med henblik på grove overtrædelser. Håndhævelse sker ikke på EU-plan, men det gør fiskeripolitikken. Desværre er kontrollen med fiskerne lige så forskellig som de nævnte færdelskontroller.
Hvad der er endnu værre, nationale inspektorater viser sig ved identiske overtrædelser at pålægge fiskere fra tilstødende medlemsstater højere sanktioner end fiskere fra deres eget land.
Forskellen i arten og hyppigheden af kontroller og sanktioner i de forskellige medlemsstater undergraver den fælles fiskeripolitik. Med rette kræver de nederlandske fiskere en europæisk tilsyns- og kontrolstruktur. Harmonisering af kontrol- og sanktionspolitikken er hårdt tiltrængt, for fiskeripolitikkens troværdighed står på spil.
Nederlandske producentorganisationer kontrollerer hinanden for kvoteoverskridelser. Dette eksempel er værd at efterligne i de andre medlemsstater. Det er da vanvittigt, at vi ikke ved, om alle europæiske fiskere overholder kvoterne eller ej.

Titley (PSE)
Hr. formand, jeg støtter fuldt ud denne betænkning, der har særlig fokus på betydningen af de lokale arbejdsmarkeder. Når vi ser på beskæftigelsesfrekvensen, koncentrerer vi os alt for ofte om det makroøkonomiske miljø, skønt de individuelle lokale arbejdsmarkeder i høj grad er med til at give økonomien fremdrift og dynamik. Med EU's stigende fokus på beskæftigelsen - primært under Lissabon-strategien - er ønsket om en bottom-up-metode meget kærkomment. Lokale operatører med kendskab til lokale forhold har de bedste forudsætninger for at vurdere, hvilke ændringer der kan være behov for i de lokale økonomier. Denne betænkning kan også anbefales, fordi der fokuseres nøje på alle bestanddelene i de lokale økonomier. F.eks. er fremme af kvindernes iværksætterånd en relativt nyskabende tanke, der kunne bane vejen for fornyelse og økonomisk vækst.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
Når EU beskæftiger sig med de grundlæggende arbejdstagerrettigheder, er det uden tvivl et resultat af det pres, der kommer fra den folkelige bevægelse og de store demonstrationer i Seattle, Genova m.m. Vi gør opmærksom på, at EU's interesse er særdeles hyklerisk, eftersom retningslinjen er, at den såkaldte globalisering bidrager til overholdelsen af de grundlæggende arbejdstagerrettigheder. Der bliver således vendt op og ned på tingene, man forsøger at hævde, at kapitalens verdensherredømme, tømningen af kloden for rigdomme og den øgede udbytning af arbejdstagerne har positive konsekvenser for den tredje verdens lande! EU's holdning bliver mere og mere hyklerisk, når det fremstiller sig selv som et paradis for arbejdstagere, samtidig med at det har indledt en offensiv uden fortilfælde mod arbejdstagernes tilkæmpede rettigheder. Når hverken Kommissionens eller Beskæftigelsesudvalgets forslag tager fat i de bagvedliggende årsager til problemet, er det klart, at de virker utilstrækkelige, for ikke at sige komiske.
På baggrund af den historiske kendsgerning, at alt, hvad arbejderklassen har opnået, er resultat af kampe og ofre og ikke af borgerklassens filantropi, er det KKE's overbevisning, at en forbedring af arbejdsforholdene vil komme fra arbejdstagernes kamp og den internationale solidaritet. Og vi er endnu mere overbevist om, at kun en revolution med omvæltning af samfundet og afskaffelse af udbytningen vil kunne give en endelig løsning.
Derfor har KKE's medlemmer af Europa-Parlamentet stemt imod betænkningen.

Bastos (PPE-DE)
Denne betænkning fortjener min stemme, for den udgør et vigtigt skridt i bevidstgørelsen omkring det komplekse forhold mellem globaliseringen og fremme af arbejdstagernes rettigheder. Særligt skal fremhæves behovet for at udarbejde en strategi med henblik på at styrke globaliseringens bidrag til den sociale udvikling og til håndhævelse af de grundlæggende rettigheder. Globaliseringen rummer netop både udfordringer og muligheder og bør kunne føre til bedre leve- og arbejdsvilkår og øget udviklingsbistand til fordel for de mindre gunstigt stillede befolkninger.
Udarbejdelsen af en fælles europæisk adfærdskodeks for europæiske virksomheders transaktioner på internationalt plan er et meget vigtigt værktøj til at sikre, at de grundlæggende arbejdstagerrettigheder gennemføres. Her må EU arbejde sammen med udviklingslandenes regeringer, ligesom respekt for de grundlæggende arbejdstagerrettigheder må indgå i samarbejdsaftalerne med tredjelande.
Endnu en gang må også betydningen af lighed mellem kønnene fremhæves. Der må tages større hensyn til kvindeorganisationerne, hvor der tales om inddragelse af arbejdsmarkedets parter i definitionen af de politikker, der sigter på bæredygtig udvikling og social samhørighed.

Meijer (GUE/NGL)
Globalisering på den nyliberale måde betyder, at de virksomheder, som leverer produkter billigst, altid vinder. Det blev i lang tid betragtet som en stor fordel for forbrugerne og en form for retfærdighed.
Det viser sig i stadig højere grad, at mange af disse produkter kun kan være så billige på grund af foruroligende lave lønninger, usunde arbejdsvilkår med manglende sikkerhed, fyring af arbejdstagere, så snart man ikke har brug for dem, børnearbejde, ødelæggelse af naturen, forurening af miljøet og dyrplageri. Med rette konstaterer Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, at Verdenshandelsorganisationen WTO gør det overordentlig vanskeligt at gøre noget mod sådanne dårlige tilstande. Løsningen ses i, at EU viser sig som en stormagt for dermed at gennemtvinge bedre regler. 
Generelt er jeg ikke tilhænger af, at EU optræder som stormagt, men når det drejer sig om at gennemtvinge bedre normer for arbejde og miljø i forhold til de lave normer i USA og i den tredje verden, kan jeg helhjertet tilslutte mig det. Spørgsmålet er, om det nu bliver ved en opfordring til Kommissionen, Rådet, medlemsstaterne og arbejdsgiverorganisationerne om at følge Den Internationale Arbejdsorganisation ved de kommende WTO-forhandlinger, eller om vi også er rede til at gøre oprør mod en vedvarende uvillig WTO.

Titley (PSE)
Hr. formand, jeg glæder mig over denne meddelelse om fremme af grundlæggende arbejdstagerrettigheder. Tendensen i retning af større indbyrdes økonomisk afhængighed og globalisering er en realitet, som vi alle må slås med. Det betyder imidlertid ikke, at arbejdstagernes rettigheder og de sociale styringssystemer skal falde ved vejen. Det er derimod meget rart langt om længe at se et krav om en mere afbalanceret orden, hvor sociale aspekter betragtes på linje med økonomiske hensyn. Ønsket om, at ansøgerlande såvel som tredjeparter ratificerer ILO-konventionerne på området, er et kærkomment konkret middel til at sikre, at ILO tages alvorligt. Til slut glæder jeg mig over kravet om en udvidet dialog og sammenkædning af spørgsmål mellem ILO og andre internationale organisationer såsom WTO og Verdensbanken. Disse institutioner kan forekomme vidt forskellige, men faktisk kunne de lære meget af hinanden og arbejde mere effektivt sammen.

Formanden.
Afstemningen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.10 og genoptaget kl. 15.05)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om situationen i Somalia.

Diamantopoulou
Hr. formand, Kommissionen giver udtryk for sin tilfredshed med situationen i Somalia, hvis man kan tale om tilfredshed i forbindelse med Somalia, hvor situationen er blevet forværret gennem mange år, og der er skabt utålelige levevilkår for befolkningen og desværre også forhold, som er med til at udvikle terrorisme. Fællesskabet har hjulpet i mange år og fortsætter med at yde størst mulig bistand på trods af statens sammenbrud i 1991. Kommissionen har fortsat samarbejdet med Somalias befolkning og ydet i gennemsnit 30 millioner euro om året via programmer, som gennemføres af europæiske ikke-statslige organisationer og af FN-organisationer. Kommissionens indsats er baseret på fuld neutralitet mellem de stridende parter og er koncentreret om et partnerskabsforhold, der fungerer med de lokale myndigheder. Man kan karakterisere strategien som en metode til at dele freden. Formålet med strategien er at gøre opmærksom på fordelene ved at etablere fred og nå frem til den næste fase, som er mere aktiv og effektiv, nemlig en metode til at opbygge freden ved at opmuntre den nye administration og udvikle et mere snævert samarbejde med de regionale og lokale administrative myndigheder. Kommissionen tilskynder ligesom medlemsstaterne til en fredelig løsning på problemerne inden for rammerne af en national forsoning og har gentagne gange slået til lyd for, at volden bringes til ophør, samtidig med at den har opfordret til overholdelse af de FN-resolutioner, som indfører en våbenembargo mod Somalia. På nuværende tidspunkt er det internationale samfunds bestræbelser koncentreret om den regionale forsoningsindsats i Somalia, som gennemføres af Den Mellemstatslige Organisation for Udvikling på Afrikas Horn. Kenya står i spidsen for denne proces og får teknisk støtte fra Etiopien og Djibouti.
Som svar på opfordringerne til at indkalde repræsentanter for parterne til en konference skal det understreges, at Kommissionen sammen med medlemsstaterne allerede har tilkendegivet sin støtte til indkaldelsen af en konference under IGAD's auspicier. Dette spørgsmål har ikke kun været fremme i politiske erklæringer, men har også foranlediget Kommissionen til at stille økonomiske midler i størrelsesordenen en halv million euro til rådighed til at støtte den første fase af fredsprocessen. Selv om Kommissionen ikke er direkte med til at arrangere forsoningskonferencen under IGAD, mener den, at de regionale myndigheder, som repræsenterer dele af det somaliske samfund, skal regnes blandt de vigtige faktorer, som bør arbejde for at bilægge striden i Somalia. Vi deler det synspunkt, at modellen, der går nedefra og op, vil være et positivt supplement til bestræbelserne på at oprette en central administration. Kommissionen mener derfor, at der bør udformes en endelig institutionel model for Somalias fremtid, hovedsagelig af somalierne selv inden for rammerne af en indgående dialog og demokratiske høringer.

Gemelli (PPE-DE).
Takket være kommissæren, fru Diamantopoulou, hvis vurderinger jeg er enig i, begynder vi nu endelig at tale om Somalia. I lang tid var vi ikke i stand til at tage dette spørgsmål op, og det skyldtes også, at betingelserne ikke var til stede. Med den nationale overgangsregering kan vi i dag tale om Somalia i bevidstheden om, at der stadig er en relativt lang og meget stenet vej, som skal tilbagelægges. Jeg tror, at Somalia er det eneste land i området, der befinder sig i en sådan situation. Derfor skal vi via IGAD anmode om, at man hurtigst muligt afholder Nairobi-konferencen, hvor ikke bare repræsentanterne for den nationale overgangsregering skal deltage, men også alle andre repræsentanter og alle ledere, som kontrollerer områderne nord og syd for landet. Hvis det ikke lykkes os at inddrage det størst mulige antal repræsentanter for disse områder, tror jeg nemlig, at vores forehavende bliver en fiasko.
Jeg mener ligeledes, at vi bør takke Djibouti og Kenya, for det er lande, der længe har spillet en mæglerrolle. I dag har også Etiopien - som har stor indflydelse - sluttet sig til disse lande, og vi kan håbe, at de tre lande er i stand til at udarbejde forskellige forslag, som de kan stille de ledere, der mødes på Nairobi-konferencen. Vi håber, at det bliver forslag om et reelt fredsforløb. Vi skal selvfølgelig bestræbe os på at foreslå en løsning, som er baseret på respekten for landets integritet, selv om det er beslutningstagerne, der skal vurdere, om nogle af landets regioner skal have særlige former for selvstyre. Som kommissæren sagde, er problemerne meget store, og det er først og fremmest nødvendigt at afmilitarisere og afvæbne befolkningen, hvilket er den første målsætning. Områderne skal ryddes for miner, og det er ikke mindst nødvendigt at isolere de marginale terrorgrupper, som holder til inde i landet. Det er desuden nødvendigt at skabe et institutionssystem og iværksætte et forløb, som tager sigte på indførelsen af demokrati og respekt for menneskerettighederne. Som kommissæren understregede, skal der herske en national genforeningsånd, som i vid udstrækning inddrager alle parter. Herudover skal flygtningespørgsmålet tages op. Flygtningene skal kunne vælge frit at vende tilbage til deres hjemland uden risiko for deres sikkerhed. Et andet alvorligt problem er sundheden. Her er der tale om en meget alvorlig nødsituation, som man hurtigst muligt skal gøre noget ved.
Hvis dette - sådan som jeg tror - er hovedmålsætningerne på Nairobi-konferencen, skal denne konference finde sted hurtigst muligt og gerne i denne måned, eftersom det vil give EU mulighed for at iværksætte nogle hjælpeprogrammer, som skal gennemføres hurtigere og mere effektivt end de tidligere programmer. Hvis man skulle nå disse målsætninger, ville Somalia få mulighed for at indlede nogle drøftelser med de andre lande i området med det formål at iværksætte en uundværlig økonomisk proces. Der lader desuden også til at være håb om, at der kan indledes en demokratisk proces i Eritrea, hvilket giver EU mulighed for at benytte de instrumenter, der er taget højde for i Cotonou-aftalen, til at gøre en indsats i hele området via et foreløbigt og systematisk interventionsprogram.
Jeg tror, at netop det regionale aspekt er et aspekt, der kan skabe en synergieffekt i området og en konkurrenceånd i de lande, der ligesom Somalia har brug for hjælp og forståelse, men også for nogle modige beslutninger, som kan sikre alle repræsentanternes samlede deltagelse.

Volcic (PSE).
Hr. formand, med et fælles beslutningsforslag kan vi selvfølgelig ikke gøre andet end at ønske, at der bliver fred, og love, at EU vil være opmærksom på den politiske og militære udvikling i landet. Forslagsstillerne nævner naturligvis det internationale samfunds bistand, som er uundværlig, men minder også om, at de væbnede konflikter i de sidste par uger endnu en gang har kostet talrige civile livet. Man må dog konkludere, at den nationale forsoning er en opgave, som det først og fremmest er Somalias befolkninger, der skal løse. Der er sket et lille fremskridt i den retning. Målsætningen er nemlig at undgå ustabilitet, at undgå et stort antal flygtninge ved at forsøge at hjemsende dem og så vidt muligt at undgå - selv om dette sker ved hjælp af nogle foreløbige foranstaltninger - fattigdom og det fortsatte køb af våben, eftersom alle disse faktorer risikerer at medføre, at Somalias ustabilitet breder sig ud over landets grænser.
I dette og i mange andre tilfælde er politikken og de ofte mislykkede forsøg på at afholde en konference en fortsættelse med andre midler af de faser, hvor volden var dominerende. Selv om der er tale om et meget komplekst problem, er vi af den opfattelse, at Nairobi-konferencen bør afholdes hurtigst muligt, og at den giver nye forhåbninger. Dette er min og min kollegas personlige mening, som jeg tror, at alle parlamentsmedlemmerne deler.
Hvad resten angår, er der kun tale om ønsker. I vores forslag understreger vi det fornuftige i initiativet til konferencen, selv om vi endnu ikke kan vide, om alle parterne vil acceptere at sidde til bords med hinanden. Vi opfordrer de lande, der eksporterer våben, til at overholde FN's Sikkerhedsråds våbenembargo, selv om vi godt ved, at hvis en gruppe vil have våben, kan den sagtens finde dem på markedet. Vi ønsker en kontrol med, at der ikke finder kriminelle aktiviteter sted på somalisk område, men det står ikke klart, hvem der skal foretage denne kontrol. Overgangsregeringen? Jeg er noget skeptisk i den forbindelse, eftersom ikke engang de andre aktører på dette felt har fuld kontrol over det nationale område.
Jeg vil slutte af med at bemærke, at man med beslutningsforslaget gør EU opmærksomt på, at de værste konsekvenser af Somalia-problemet risikerer at brede sig, og man minder ligeledes somalierne om, at verden er opmærksom på deres problemer og villig til at hjælpe dem. Det er måske første gang, at der er udsigt til nogle mere rationelle og positive løsninger på krisen. Vi har pligt til at gøre opmærksom på situationen, men samtidig skal vi også tale om metoderne. I den henseende tror jeg, at den fredsmetode, som kommissæren, fru Diamantopoulou, omtalte, er en udvej på den somaliske krise, i det mindste på den alvorligste fase af denne krise.

Mulder (ELDR).
Tak, hr. formand, for ikke så længe siden var der krig i Etiopien, Ogaden-krigen, og der var krig i den nordlige del af Kenya (Rift war), og begge havde som mål at forene alle somaliere i ét land. Når vi nu betragter situationen, er den fuldstændig anderledes. Somalierne kæmper mere imod hinanden, end de kæmper imod de andre regeringer i nabolandene for at forene Somalia igen.
Som det ser ud i øjeblikket, falder landet fra hinanden i alle mulige grupperinger. Mest stabilt forekommer den nordlige del at være, og det, der for to år siden blev drøftet med hensyn til en national overgangsregering, er der egentlig ikke kommer noget ud af.
Alle er nu i krig med hinanden, og det er en farlig situation. Det betyder, at vi i Europa og også andre steder i regionen vil modtage mange flygtninge fra Somalia. Jeg ved ikke, om de er velkomne overalt, og der er en stor risiko for, at det skaber grobund for ekstremistiske grupperinger. Vi ved efter den 11. september kun alt for godt, hvad det kunne betyde.
Hvad kan EU gøre i den nuværende situation? Jeg synes for det første, at EU skal anvende de særlige regler i Cotonou-aftalen, for vi ved alle sammen, at Somalia ikke kunne undertegne den og heller ikke er medlem af den. Men de særlige ordninger herom skal anvendes. Det betyder, at vi kan mildne humanitære pinsler, og at vi kan give nødhjælp, og jeg forstår, at Kommissionen også gør dette. Men i de regioner, hvor der hersker en vis stabilitet, kan vi begynde med at reparere og anlægge veje, opføre sygehuse osv., for at en vis stabilitet vender tilbage til regionen. Frem for alt er det op til somalierne selv at løse deres problemer, det kan vi aldrig gøre for dem.
Nabolandenes rolle er også væsentlig. Vil de virkelig i lyset af deres forhistorie have, at der igen kommer et forenet Somalia? Det er for mig stadig det centrale spørgsmål. Der er allerede her talt om den kommende IGAD-konference i Nairobi. Hvis jeg har talt rigtigt, er det omkring den 14. i de sidste 10 år. Lad os håbe, at den er succesfuld denne gang. I betragtning af varslerne er jeg ikke så optimistisk som de foregående talere, men jeg tror stadig, at italienerne har et bedre kendskab til Somalia end nogen anden nationalitet i EU. Jeg håber, at de får ret.
Det er også Kommissionens opgave at skabe overensstemmelse mellem først og fremmest EU's medlemsstater. Jeg har indtryk af, at når vi f.eks. ser på Det Forenede Kongeriges holdning eller på Italiens holdning, er de temmelig langt fra hinanden. Her kan Kommissionen også udføre missionsarbejde. Jeg ønsker Dem held og lykke med det.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg tror, at jeg, hvad angår atmosfære og pessimisme, snarere tilslutter mig hr. Mulder, men jeg synes, at hr. Gemellis og hr. Volcics forslag er meget interessante. Dem kan jeg også tilslutte mig. Jeg vil ikke gentage dem. Det er naturligvis ikke noget godt tegn, at vi på ny må tale om Somalia. Det betyder, at der er nye fjendtligheder, og at vi egentlig alle sammen er meget bekymrede over, at landet på ny kommer ud i en perspektivløs krig. Det må vi undgå. Landet er nu, i hvert fald delvist, pacificeret, og derfor skal en ny krigssituation undgås. Derfor synes jeg heller ikke, at det er særlig heldigt, at den foreløbige regering opfordrer til militære interventioner. Jeg tror ikke på dem. Vi tror, at der skal anvendes andre midler.
Fru kommissær, De talte om partnerskabet med de lokale myndigheder. Vi kan i høj grad bifalde dette, men jeg vil alligevel meddele Dem, at dette ikke udelukkende må ske gennem Kenya. For i Kenya er det mændene, der bestemmer. Kvinderne i Somalia har sagt til mig, at det er dem, som sørger for vand og fødevarer i området, og det er naturligvis væsentligt. De er sikkert lydhør over for det, men disse kvinder befinder sig ikke i Nairobi. Jeg vil også anmode Dem om at tænke på flygtningene. Måske må vi også anmode Rådet om, at man holder op med at sende flygtninge tilbage til Somalia, i betragtning af at situationen egentlig slet ikke er sikker for en stor del af befolkningen.
Endelig synes jeg ikke, vi for enhver pris skal have et fælles system. Hvis vi skal gå ud fra en regional autonomi for at genopbygge den somaliske stat, kan jeg forestille mig, at man når frem til en slags føderation, således som man også måtte i Etiopien. I hvert fald tror jeg, at den nødhjælp, som De agter fortsat at give, altid vil være nødvendig, og at fredsprocessen kraftigt og enigt skal støttes fra Europas side.

Muscardini (UEN).
Hr. formand, fru kommissær, i de sidste to år har vores gruppe, UEN-Gruppen, opfordret Parlamentet og Kommissionen til at tage stilling til situationen i Somalia, når det gælder de mest presserende problemer, nemlig den øgede aktivitet fra terrorgrupper som al-Ittihad, det fortsatte pres på befolkningen fra organiserede fundamentalistiske gruppers side, truslen om nye terroraktioner i andre lande - en trussel, der underbygges af, at Somalia for kort tid siden var base for attentaterne i Nairobi og Dar es Salaam - den alvorlige politiske situation i landet, hvor repræsentanter for den såkaldte overgangsregering ikke tager klart afstand fra terrorismen, det gentagne ønske fra nogle somaliske regioners side - bl.a. Puntland og Somaliland - om at opnå fred i landet via oprettelsen af en føderal stat samt den kendsgerning, at en hel befolkning, som ikke har nogen midler at leve for, bliver kastet ud i sult og nød.
I det beslutningsforslag, som nogle af de politiske grupper har underskrevet i dag, tager man ikke højde for det, som vi gav udtryk for i vores forslag, og man tager heller ikke de problemer op, som vi har gjort opmærksom på med vores forespørgsler til Kommissionen og Rådet. Man opfordrer derimod EU til at støtte overgangsregeringen, selv om man ved, at den ikke er et resultat af demokratiske beslutninger, og at netop Nairobi-konferencen, der allerede er blevet udskudt fra april til juli, burde have til opgave at fastlægge de nye institutionssystemer og de nye betingelser for, at freds- og normaliseringsprocessen kan finde sted parallelt med bekæmpelsen af terrorisme og støtten til befolkningen.
Derfor, og fordi vi bliver stadig mere bekymrede over situationen i de forskellige somaliske regioner, terrortruslen, det politiske sjuskeri ved fremsættelsen af det fælles beslutningsforslag, som viser en alvorlig mangel på kendskab til den somaliske og afrikanske situation - man talte om en krig i Kenya, men der har ikke været krig i Kenya siden Kenyattas tid! - og de alvorlige farer ved denne situation, både for lokalbefolkningen og for alle andre lande, herunder Europa, stemmer vi imod et beslutningsforslag, som man tror kan træde i stedet for Nairobi-konferencen, og som man under alle omstændigheder vil give indflydelse på konferencens resultater.

Belder (EDD).
Tak, hr. formand, implosionen i Somalia betyder en stor risiko for landet selv og regionen, men også for resten af verden. Det uregerlige område er ikke i stand til at kontrollere sine grænser og var i hvert fald før i tiden et tilflugtssted for al-Qaeda.
Den splittede interne sikkerhedssituation og de arabiske nabolandes forskellige dagsordener kunne på ny gøre landet til basis for international terrorisme. Den farligste lokale islamiske organisation, med forbindelse til al-Qaeda, er al-Ittihad. Den vil pålægge alle 7 millioner indbyggere i Somalia en fundamentalistisk, islamisk stat. Et sandt skræmmebillede for de 64 millioner etiopiere, hvor det kristne flertal og det islamiske mindretal endnu lever i fredelig sameksistens.
Hr. formand, Somalia er gået i glemmebogen, truslen fra den internationale islamiske terrorisme gør et fornyet engagement fra USA's, De Forenede Nationers og EU's side højst presserende. Et tættere samarbejde med de regionale aktører er imidlertid påkrævet. Jeg bifalder derfor IGAD-initiativet om tilrettelæggelse af en forsoningskonference i Nairobi om Somalia senere i denne måned og håber, at alle parterne i Somalia vil deltage uden forbehold, således som det også står i punkt 5. I modsætning til opfordringen i beslutningsforslagets punkt 8 til EU om at bistå den nationale overgangsregering med at fastslå sin myndighed overalt i Somalia opfordrer jeg Rådet og Kommissionen til ikke på forhånd at udforme konferencens konklusioner. Jeg opfordrer til forhandlinger, hvis resultat ikke på forhånd er givet. Enhedsstaten må ikke forsvares på bekostning af alt, men det må den frie verden over for islamisk terrorisme derimod godt.

Bowis (PPE-DE).
Hr. formand, da jeg sad i det britiske parlament, var jeg medvirkende dirigent for den tværpolitiske Somalia-gruppe, og jeg og min kollega fra Labour repræsenterede britiske havnebyer med mange somaliske borgere, fordi der er tradition for, at folk fra det tidligere britiske Somaliland gør tjeneste i den britiske handelsflåde. Derfor har jeg fået et stort kendskab til Somalia og Somaliland, og jeg ved, hvor komplekst hele området er.
Jeg har erfaret, at der var fem stjerner i det gamle flag, et for hvert af de fem somaliske nationer - fransk Somaliland, der nu hedder Djibouti; britisk Somaliland, der nu er en del af Somalia; den britiske del af Kenya, der var beboet af somaliere; den italienske del i det sydlige Somalia, der nu i høj grad er Somalia; og den etiopiske del i Ogaden. Som tidligere nævnt har det somaliske samfund i Ogaden været årsag til en krig mellem Somalia og Etiopien, fordi de somaliske folk ønsker at blive genforenet.
Det er EU's pligt at hjælpe alle somaliske nationer. Vi har også en pligt til at forstå deres historie. Det er det, de har brug for nu. De har brug for politiske løsninger, der respekterer de fem traditioner, og de har brug for støtte til disse nationers økonomi, uddannelse, sundhed, infrastruktur og sikkerhed.
I 1996 indtog Somalia en plads som 172 blandt 174 lande på UNDP's udviklingsindeks. Det var i høj grad et af de mindst udviklede lande. Den seneste historie har vist os, at det har skabt krig og ødelæggelse. Over 100 hjælpeorganisationer arbejder i Somalia. Som kommissæren fremhævede, er EU og medlemsstaterne de største bidragydere til dette område med ca. 60 millioner euro i alt sammenlignet med 26 millioner euro fra amerikanerne. Men lad os også huske den somaliske diaspora, der hvert år sender ca. 400 millioner euro tilbage til landet.
Alligevel faldt den gennemsnitlige levetid fra 48 i 1990 til 45 i 1997. Børnedødeligheden er på 125 pr. 1000 levendefødte. Hvert ottende barn dør inden for det første leveår. 4000 kvinder dør hvert år i barselssengen. Vi står nu med problemer, der ikke bare skyldes en borgerkrig, men også hungersnød, vejret, forurenet vand, særdeles dårlig hygiejne og ørkendannelse. Kun mellem 10% og 20% af børnene går i skole, afhængig af regionerne. Kvinderne krænkes, og de har kun meget beskedne uddannelsesmuligheder. Næsten alle kvinder omskæres. En hel generation af veluddannede somaliere - læger, lærere, tjenestemænd - flygtede fra landet inden krigen og er ikke vendt tilbage igen. Den værste krise opleves i den sydlige del af Somalia i centrale områder såsom Galkayo, der blev ødelagt, da det stod allerværst til, og som nu er under genopbygning, og hvor selv gadelyset geninstalleres.
Vi må ikke glemme de fremskridt, der gøres i Somaliland. Velgørende institutioner bygger fødeklinikker, og der er også en sygeplejeskole. I Hargeisa er lønniveauet for ufaglærte arbejdere dobbelt så højt som i Nairobi. Med andre ord kan politisk stabilitet i nogle områder føre til genoprettelse, mens sulten andre steder dels skyldes sporadiske kampe, men i højere grad tørke. Så vores opgave må bestå i at støtte bistandsprojekter og projekter til fordel for bæredygtig udvikling, ligesom vi må tilstræbe at finde politiske løsninger.
Vi skal støtte overgangsregeringen. Vi skal også huske, at områder som Somaliland nu har haft to folkeafstemninger om uafhængighed - først i 1960'erne og så igen i 2001. Det er deres valg. De har valgte regeringer. Det viser, at Somalia er en kompleks region. I nogle områder hersker fortvivlelse og elendighed, men der findes også områder præget af genopbygning og stabilitet.
Vi skal redde de sultne og sårbare og støtte tiltag i retning af politisk stabilitet, men samtidig skal vi respektere de forskellige traditioner i de fem somaliske nationer, så de kan mødes til konferencer og komme til at leve som naboer med fred og fremgang.

Diamantopoulou
Hr. formand, om Europa-Kommissionens holdning til det politiske problem i Somalia kan jeg sige, at Kommissionen har erklæret sig enig i og taget positivt imod IGAD's resolution om Somalia, der går ind for landets enhed og integritet. Hvad støtten angår, har alle talernes beskrivelse af situationen været objektiv, men også meget dyster.
Der er ingen tvivl om, at EU er den største bidragyder af udviklingshjælp til Somalia, og vi har forpligtet os til at yde 200 millioner euro i perioden 2002-2007. Under planlægningen af, hvordan Somalia kan styrkes, bør der først og fremmest lægges vægt på det sociale område og især uddannelsesområdet, som også er blevet nævnt, da det er den bedste måde at bekæmpe både ekstremisme og terrorisme på. Der er ganske vist voldsomme behov for administrativ kapacitet og muligheder for at distribuere bistanden, og dette er en af de store udfordringer, som kræver fleksibilitet fra Kommissionens side, så pengene bliver fordelt korrekt.
Hvad angår den sidste bemærkning, som drejede sig om koordinering af bidragyderne og indsatsen for at hjælpe Somalia, kan jeg sige ja, EU samarbejder med FN og gennemfører en del af FN's programmer og var en af initiativtagerne til den koordinering af bistanden til Somalia, som fandt sted i Nairobi.

Formanden.
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2, modtaget fem beslutningsforslag

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0405/2002 af Almeida Garrett for PPE-DE-Gruppen, Mendiluce Pereiro, Lage og Colom i Naval for PSE-Gruppen, Isler Béguin og Maes for Verts/ALE-Gruppen, Miranda for GUE/NGL-Gruppen og van den Bos for ELDR-Gruppen;
B5-0423/2002 af Ribeiro e Castro og Queiró for UEN-Gruppen
om Angola.

Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, for få dage siden besøgte en delegation fra Europa-Parlamentets Udvalg om Udvikling og Samarbejde, ledet af dets formand og med deltagelse af bl.a. vores kollega Teresa Almeida Garrett, Angola. De havde lejlighed til på stedet at se, hvor dybt alvorligt det menneskelige drama er, som har behov for øjeblikkelig europæisk og international hjælp. Det drejer sig ikke kun om at forbedre et folks levevilkår, men om den sidste mulighed for at redde mange liv, ikke mindst børn, der hver dag dør af sult og sygdom i den mest oprørende tavshed, uden kræfter eller sjælsstyrke til blot at græde. Denne hjælp må være effektiv og hurtig. Ofte er det i det enorme bureaukrati, som vi har omskabt os til, når vi beslutter at handle, allerede for sent. Angola har brug for akut nødhjælp, hvilket f.eks. rent konkret betyder, at der skal sendes såsæd og landbrugsredskaber derned før regntiden i oktober for at undgå endnu et år med sult.
Vores prioritering er klar i det forslag til beslutning, som vi har tilsluttet os og støtter. Vi må yde akut nødhjælp, vi må bidrage til konsolidering af freden, hvilket indbefatter UNITA's omformning til et politisk parti og integrering af dets folk i nationens liv, vi må støtte den demokratiske forsoning, der må legitimeres gennem frie og demokratiske valg i respekt for de grundlæggende rettigheder, særlig informations-, forsamlings- og ytringsfriheden, og vi må medvirke til, at økonomien konsolideres og samfundet reorganiseres.
Som vi har sagt det her i salen mange gange, er Angola et stort land med muligheder for at hævde sig som en indflydelsesrig og betydningsfuld regional magt og således bidrage til den demokratiske stabilisering i den del af Afrika og til områdets økonomiske og sociale udvikling. Krigen begrænsede den vej. Alting står nu åbent og afhænger af angolanernes vilje, men også af vores støtte. At vores støtte ikke må mangle, for at deres vilje ikke skal svækkes!

Lage (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, alting syntes for snart 30 år siden at begunstige dannelsen af en ny nation i Angola: et umådeligt landområde, fabelagtige naturressourcer, lille befolkningstal og et net af små byer spredt over hele landet. Alting kunne være gået anderledes, hvis det ikke havde været for det portugisiske diktaturs blindhed og den brutale kamp om magten, der fulgte på afkoloniseringen.
Uden gudernes barmhjertighed og som offer for menneskenes vanvid, er Angola sunket ned i en af vor tids store tragedier: en tredjedel af befolkningen fordrevet, hundredtusinder af forladte børn, ødelagte byer, landets begyndende økonomiske infrastruktur brudt ned. Alle de ressourcer, som de kæmpende parter har tilranet sig, er gået til krig og grusomhed med total ligegyldighed over for befolkningen. Midt i den almindelige elendighed og lidelse er det kendt, at utallige personer med forbindelse til statsapparatet har formået på illegitim vis at skrabe ufattelig rigdom sammen.
Nu er fredens og håbets tid endelig oprundet. Det internationale samfund, og særlig EU, må ikke spare på anstrengelserne for at konsolidere freden, fremme demokratiet og komme de millioner til hjælp, der lider under sult, sygdom og elendighed. Det forslag til beslutning, som vi i dag skal stemme om, viser, at Europa-Parlamentet ikke glemmer Angola. Vi har jo også påtaget os mange moralske forpligtelser over for Angola. Vi må fordoble vores anstrengelser for at yde akut nødhjælp til den truede befolkning, især dem, der i de UNITA-kontrollerede områder befinder sig i den allerdybeste elendighed. De angolanske myndigheder - må det understreges - har også en moralsk forpligtelse til at give afkald på meget af den ophobede rigdom og hjælpe deres eget folk. De har også pligt til at sørge for, at nødhjælpen kommer frem, sikre, at den når de rette modtagere og ikke forsvinder undervejs.
Derfor, hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, er vi her i Europa-Parlamentet vagtsomme over for det, der foregår i Angola. Europa-Parlamentet ønsker, at Angola bliver et land, der kan leve i fred, et land i fremskridt, et land, der bliver en del af det internationale samfund. Angola har umådelige ressourcer, umådelige talenter og umådelige forhåbninger. Her i Europa-Parlamentet må vi stå på den angolanske befolknings side, selv om vi ofte må være hårde over for de magthavere, der har installeret sig i Luanda.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, anerkendelsen af Angola og den angolanske befolkning synes i dag lige så optimistisk og vedvarende, som tragedien i denne konflikt var frygtelig og endeløs. Tre årtier med had og barbariske handlinger har ødelagt en jord og en natur, der dog er umådeligt rige, og har på nationalt plan ødelagt et helt land og et folk både fysisk og psykisk.
EU har over for dette enorme omfang af den historiske katastrofe, som har fundet sted i Angola på et kontinent, der dog allerede var så mishandlet, og foran den genopståede optimisme, der viser sig i horisonten for dette land, mere end én rolle at spille. Det er en egentlig historisk forpligtelse, som EU skal påtage sig.
En menneskelig forpligtelse, som er ekstrem nødvendig for først og fremmest at sikre dette land, der er traumatiseret i sin grundvold af kugler og sult og under fødderne af miner, men det er også en moralsk forpligtelse i form af en langsigtet politik, som skal indledes med det samme for at konsolidere den skrøbelige genindførelse af civil og religiøs fred i Angola samt af en økonomi, der stadig er ukontrolleret, og af en gennemsigtig demokratisering af institutionerne. EU kan på denne brændte jord i Angola, hvis undergrund og ressourcer dog er så rige, med sin erfaring, tekniske midler og økonomiske garantier, støtte opbygningen af en ny model i Afrika, en model med national forsoning, som først og fremmest forudsætter, at landet baseres på uddannelse af borgerne, og dette skal ske ved skolekundskaber, overholdelse af de civile og borgerlige værdier og kravet om demokrati.
Det er ligeledes en økonomisk overgangsperiode. Det er nødvendigt at revurdere og foreslå en ny udviklingsmodel på baggrund af de grundlæggende ressourcer og de potentielle vedvarende og fornybare ressourcer. Det er kun på disse betingelser, at der kan skabes en økonomisk udviklingsstrategi, der er både troværdig og lovende. Hverken olie eller diamanter varer evigt i forbindelse med økonomi, ligesom fastholdelsen af kolonipolitikken heller ikke kan vare ved eller de europæiske virksomheders fortsatte industrielle udnyttelse. Angola har givet de vestlige lande, som var fortvivlede over landets tilstand, en opsigtsvækkende lære ved sin pludselige og håbefulde nationale genoprejsning. Det er op til vores Union, EU, fremover at give landet erfaringer og støtte til omskrivning af den fælles og urolige historie.

Miranda (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil begrænse mig til nogle enkelte aspekter, der er særlig væsentlige, eftersom det forslag til beslutning, som vi har diskuteret, og som vi har givet vores støtte til, er tilstrækkelig udtømmende, og fordi vi også vil få lejlighed til i Udvalget om Udvikling og Samarbejde at debattere en betænkning om den mission, som vi for nylig har gennemført i Angola.
Jeg vil derfor først omtale den nye, lovende politiske situation i landet, hvor freden endelig efter årtiers krig synes at være kommet for at blive. Dette overordentlig positive forhold kan vi kun hilse hjerteligt velkomment på grund af de forhåbninger, som det skaber om stabilitet, god regeringsførelse og forbedring af angolanernes livsbetingelser, på grund af de døre, som det åbner for konsolidering og styrkelse af demokratisk sameksistens, ligesom den positive betydning, det kan få for hele regionen.
Der er dog stadig vanskeligheder, og de kan få indflydelse på selve fredsprocessens udvikling. De forventninger, der er blevet skabt med underskrivelsen af memorandummet om gensidig forståelse, er enorme, og det er vigtigt, at de ikke bliver gjort til skamme. Ud over de uundgåelige traumer er de mest påtrængende problemer af humanitær karakter, men derefter følger så den nødvendige genopbygning af landet, hvis økonomi og infrastruktur er blevet fuldstændig ødelagt af krigen.
Alle beregninger er bekymrende og gør det klart, at landet ikke vil kunne løse disse problemer selv. Derfor vil jeg gerne fremhæve nogle retningslinjer, som forekommer mig afgørende i den nuværende situation. Det internationale samfund, det vil sige EU, må give førsteprioritet til den humanitære bistand til Angola, særlig fødevarer, tøj og lægemidler, og denne bistand må ydes så hurtigt og effektivt som overhovedet muligt. Dernæst må der leveres redskaber og såsæd, så der kan komme gang i landbruget, så den fuldstændige afhængighed af fødevarehjælp mindskes på sigt. Der må også ydes målbevidst støtte til genbosætning af den fordrevne befolkning, især via støtte til genopbygning af den grundlæggende infrastruktur, og i tilslutning hertil må vi helhjertet engagere os i den af de angolanske myndigheder indkaldte donorkonferences to faser. Angola forventer meget af os, og vi må ikke skuffe disse forventninger.

Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, kære kolleger, jeg var en af deltagerne i den mission, der med Joaquim Miranda i spidsen for nylig var i Angola. Jeg har derfor en klar opfattelse af det, der bør sammenfatte vores debat og vores beslutning i dag, nemlig absolut prioritet.
Vi må prioritere Angola. Allerførst humanitært, hvor vi må handle så hurtigt som muligt. Dernæst politisk, hvor den fred, der tegner sig i Angola, kan gøre dette vigtige portugisisksprogede land til en enorm stabilitetsfaktor i en meget urohærget region, lige fra Centralafrika til Sydafrika.
Dét må vi arbejde for, alle os i EU, både Unionens organer og medlemsstaterne. Vi må gøre, hvad vi kan, for at styrke de tillidsskabende faktorer.
Men vi står lige nu over for en helt klar humanitær opgave. Vi må ikke godtage, at krigen på grund af vores ligegyldighed eller træghed bliver ved med at dræbe i Angola, når våbnene takket være angolanernes egen indsats for at komme hinanden i møde, nu har været tavse i nogle måneder.
Jeg vil også gerne i den korte tid, som jeg har til rådighed, bede om lidt af jeres opmærksomhed omkring de to portugisiske børn, der er forsvundet, og begrunde det ændringsforslag, som vi har fremlagt i denne forbindelse.
Vi havde anledning til at berøre denne sag over for de angolanske myndigheder, og vi fik forklaret de vanskeligheder, som skabes af den krigstilstand, som landet var i for nogen tid siden, og som vi forstår, men vi må ikke lade denne sag blive glemt.
Vi fik at vide, at der er officielle undersøgelser i gang, og vi gav udtryk for vores tillid til, at disse undersøgelser endelig kan bringe lys over det, der skete i det barbariske overfald i november sidste år, og hvordan situationen er for de portugisiske børn, hvis de er i live, som deres familier tror, så de kan blive bragt sammen igen.
Jeg vil gerne bede om Parlamentets hjælp også i denne sag, der særlig berører os portugisere.

Junker (PSE).
Hr. formand, situationen i Angola er faktisk meget dramatisk. Billeder af sultende mennesker og døende børn går dagligt verden over. Ifølge de informationer, jeg har, er 500.000 mennesker - en halv million - truet af død. Det er et tydeligt signal om, at nu hvor krigen er slut, må den humanitære hjælp, især fødevareforsyning, have førsteprioritet.
Men det handler naturligvis også om at stoppe ødelæggelserne af infrastrukturen, for det er en vigtig forudsætning for, at landet kan blive styrket. Følgerne af de ødelæggelser, der fandt sted for at forhindre UNITA i at levere forsyninger, skal elimineres. Inden en politisk konsolideringsproces kan finde sted, må der først ydes den allermest nødvendige nødhjælp. Det er en nødvendig forudsætning for at skabe fred og betingelser for vellykkede valg.

Diamantopoulou
Hr. formand, Kommissionen har forpligtet sig til at støtte fredsprocessen og til at arbejde effektivt og ufortøvet på at finde en løsning på den alvorlige humanitære krise i Angola.
Som svar på underskrivelsen af fredsaftalen mellem regeringen og UNITA samt på en bøn om hjælp til at løse problemerne med den humanitære situation udarbejdede Kommissionen en handlingsplan for Angola for at støtte fredsprocessen.
Handlingsplanen omfatter en finansieringspakke på 125 millioner euro, der skal afhjælpe de mest presserende problemer, herunder nødhjælp, fødevarehjælp og fødevaresikkerhed, reintegration og genbosætning af flygtninge og fordrevne personer samt minerydningsopgaver.
Kommissionen yder omfattende humanitær bistand for at mindske lidelserne for de fordrevne befolkninger i Angola. Kommissionen henstiller til regeringen om at træffe yderligere foranstaltninger for at lette leveringen af nødhjælp. Kommissionen opfordrer regeringen til at prioritere en udvidelse af bistanden til hele området i diskussionerne med UNITA.
Vi er opmærksomme på det faktum, at forekomsten af land- og personelminer er en enorm hindring for adgangen til humanitær bistand, genbosætning og rehabilitering. Større sikkerhed på stedet vil gøre det muligt for Kommissionen via særlige organisationer at realisere den betydelige finansiering, der allerede er øremærket til minerydning.
Kommissionen mener, at demobiliseringen af UNITA og de angolanske væbnede styrker er et afgørende element i fredsprocessen, og i den forbindelse overvejer den sammen med andre partnere at støtte demobiliserings- og reintegrationsprogrammet for Angola.
For at skabe varig fred bør regeringen forbedre de demokratiske forhold i Angola og i særdeleshed fremme en positiv udvikling i menneskerettighedssituationen og pressefriheden. Det vil sammen med fri bevægelighed, en reform af forfatningen og valglovene samt en ordentlig optælling af befolkningen være altafgørende betingelser for at sikre frie og retfærdige valg.
Kommissionen ser også gerne, at UNITA får den nødvendige tid og plads til at omorganisere sig og blive en levedygtig politisk kraft.
Kommissionen opfordrer begge parter til at rådføre sig med alle dele af det angolanske civile samfund inklusive kirkerne med henblik på at skabe national forsoning og varig fred.
Kommissionen er rede til at støtte afholdelsen af valg, så snart forholdene på stedet tillader det.
Vi understreger, at ethvert tiltag til fremme af god regeringsførelse til enhver tid vil have høj prioritet i støttestrategien for Angola. Vi vil i særdeleshed foreslå, at man styrker retssektoren samt reformer vedrørende forvaltningen og de offentlige finanser.
EU's fremtidsstrategi for Angola under Den 9. Europæiske Udviklingsfond er i øjeblikket til forhandling med regeringen og det civile samfund. Under denne strategi vil der blive skabt sammenhæng mellem nødhjælp, rehabilitering og udvikling. Betydelige midler vil blive øremærket til fremme af genbosætning inklusive mikroprojekter samt reetablering af landbrugsproduktionen og husdyravl for at sætte skub i den socioøkonomiske genrejsning i de krigshærgede områder, specielt i det centrale højland.
EU vil fortsat støtte sundhed og uddannelse samt kapacitetsfremmende foranstaltninger inden for de provinsregeringer, der i sidste instans skal tage ansvaret for oprettelse og vedligeholdelse af sociale strukturer og systemer.
Kommissionen glæder sig over regeringens intentioner om at afholde en international konference for landets genopbygning, og den har tillid til, at synspunkter fra alle samfundsgrupper vil blive afspejlet i den kommende genopbygningsplan. Kommissionen har tilbudt at samarbejde om forberedelsen af denne internationale konference.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0403/2002 af Van Orden, Deva, Parish, Foster, Banotti, Corrie, Tannock, Gahler, Korhola, Lehne, Maij-Weggen og Sacrédeus for PPE-DE-Gruppen;
B5-0406/2002 af Maes, Isler Béguin og Lucas for Verts/ALE-Gruppen;
B5-0417/2002 af van den Bos og Mulder for ELDR-Gruppen;
B5-0418/2002 af Junker, Glenys Kinnock og van den Berg for PSE-Gruppen;
B5-0425/2002 af Belder for EDD-Gruppen;
B5-0429/2002 af Miranda, Sjöstedt, Boudjenah, Jové Peres, Fiebiger, Bakopoulos og Seppänen for GUE/NGL-Gruppen
om Zimbabwe.

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, Europa-Parlamentet har vedholdende kritiseret Mugabes diktatur i Zimbabwe - et land, der for 20 år siden var udset til at blive symbolet på et fremgangsrigt afrikansk multiracedemokrati. Efter nedslagtningen af tusindvis af mennesker i Matabeleland har ZANU-PF-regeringen imidlertid bragt landet på randen af et økonomisk sammenbrud og sult. Præsidentvalget i marts var en parodi på demokratiet med undertrykkelse af pressefriheden, og efterfølgende står oppositionslederen fra MDC anklaget for forræderi.
Mugabe har belønnet sine kammerater - eller såkaldte "veteraner" - med jord, som han har konfiskeret fra hvide bønder. Loven om køb af jord forhindrer nu også, at der høstes afgrøder til landets sultne borgere.
EU-sanktionerne er dårligt anvendt, og bl.a. deltog justitsministeren i en Interpol-opgave i Spanien, og Mugabe deltog i en konference om sult i Rom, hvilket er en klar hån af verdensopinionen. Angiveligt sender regimets ledere deres børn på dyre britiske kostskoler. Det nye partnerskab for Afrikas udvikling og EU-trojkaen har været for sløve til at skabe en regional opinion imod præsidenten - specielt i Sydafrika og Nigeria.
Skønt Zimbabwe står over for at blive ekskluderet af Commonwealth den 25. juli, synes regeringen mere optaget af at fortsætte en ulykkelig krig i Den Demokratiske Republik Congo for at sikre de mineinteresser, som Mugabes venner har i området.
Jeg vil på det kraftigste opfordre Rådet (almindelige anliggender) til på dets møde den 22. juli at forstærke sanktionerne og undlade at acceptere undskyldninger fra medlemsstater om, at deres traktatmæssige forpligtelser har forret frem for de sanktionsmæssige restriktioner. Jeg vil også opfordre Commonwealth til at udelukke Zimbabwe fra de kommende Commonwealth Games den 25. juli i Manchester.
Almindelige mennesker kan være forvisset om, at EU fortsat vil yde humanitær nødhjælp for at hindre unødvendige lidelser og et totalt sammenbrud af det civile samfund.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, Zimbabwe er et af de tilbagevendende emner, som bekymrer os. Jeg er enig i det beslutningsforslag, som vi har stillet, men jeg har alligevel nogle betænkeligheder. Mine betænkeligheder er baseret på konstateringen af vores åbenbare afmagt. Hidtil har vi ikke opnået noget med alle vores straffebeslutningsforslag. Mugabe er en person, som har overlevet to valg, som han ikke har vundet. Den moralske vinder var oppositionen. Han er en ynkværdig person, som med alle midler forsøger at anvende loven efter eget forgodtbefindende. 
Jeg foreslår egentlig, at vi begynder med at vælge midler, som passer til vores tone. Hvis vi ikke vil have krig, hvis vi ikke har midler til at føre krig, må vi ikke slå en krigstone an. Det vil jeg gerne bede vores britiske kolleger tænke på. Jeg vil gerne begynde med at tørlægge Mugabe i Congo. Han er der, han stjæler råstofferne der, og han indsætter sin hær der. Han skal forlade Congo på grundlag af de internationale aftaler i Lusaka. Vi glemmer, at han er meget vigtig for støtten til den unge Kabilas regime. Hvis vi vil have, at Congo pacificeres, skal han forlade Congo. Så har han ikke længere nogen kilder, og så må han tage sine soldater med hjem igen. Disse soldater skal betales, og det har han ikke penge til. Jeg vil gerne anbefale den slags aktioner, og jeg vil også gerne ophøre med disse smukke opfordringer til de tilstødende lande, for det hjælper altså ikke. Jeg synes, at vi efterhånden må sige til de tilstødende lande, at det ikke længere går an, at de støtter Mugabes politik. At de på den ene side hykler for god regeringsførelse osv., og at de på den anden side vedvarende viser deres loyalitet over for Mugabe. Lad os også udøve pres på dem. 
Jeg anmoder om, at Kommissionen reviderer hele sin måde at optræde på over for Zimbabwe, for vi har ikke engang kunnet anvende de få sanktioner, som der er nu. Mugabe tager på rejse, og det gør hans følge også, og det ved De.

Mulder (ELDR).
Tak, hr. formand, endnu en gang står Zimbabwe desværre på dagsordenen. Situationen forværres fra dag til dag, og egentlig står vi, Europa-Parlamentet, EU, magtesløst og ser på. Der er kun en ting, vi kan gøre, og det er i øjeblikket at yde humanitær bistand, fordi der nu hersker hungersnød. Det må der gøres noget ved, og EU kan gøre noget ved det.
Nu er der en ting, der er ændret siden sidste gang, for en måned siden, da vi på det sidste møde drøftede Zimbabwe her. Vi har i Canada haft G8-konferencen. Der blev det berømte NEPAD-initiativ for Afrika drøftet, og der blev det mere eller mindre sagt, at det er op til afrikanerne selv at sikre demokrati, menneskerettigheder osv., og at de skal udøve pres på de regeringer i Afrika, som ikke gør det.
Jeg vil sige, at Zimbabwes nabolande har en glimrende chance for nu at vise, hvad tilsagnet i sidste uge i Canada er værd. De kan udøve pres på Mugabe, og vi kan hjælpe dem med det. Disse lande får omfattende hjælp, og det kunne vi gøre brug af, men så skal også de udøve pres på Mugabe, for at situationen ændres der.
Jeg er fuldstændig enig med fru Maes, når hun siger om situationen i Congo, at Mugabe ikke har noget at gøre der, og at han hurtigst muligt skal væk derfra.

Junker (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, mens der er tegn på håb i Angola, må man sige, at situationen i Zimbabwe bliver mere og mere fortvivlet, fordi en stivsindet præsident ikke kan overlade magten til andre og accepterer dermed en fuldstændig ødelæggelse af landet og driver således sit folk ud i elendighed. Jeg vil her nævne et tal, som agenturerne i dag har oplyst, og det er meget chokerende, selv om det kun er et øjebliksbillede. 33% af den voksne befolkning i Zimbabwe er hiv-smittet. Mellem 2.000 og 5.000 mennesker dør dagligt af denne epidemi, og der er allerede 900.000 forældreløse børn i Zimbabwe, og det er også en følge af den katastrofale politik, som Mugabe og ZANU-PF fører. Der er ikke længere prævention og heller ingen behandling. Fattigdommen gør elendigheden endnu værre for disse mennesker. I Zimbabwe, hvor den lægelige bistand tidligere var et forbillede for Afrika, findes der i dag stort set ingen lægelig bistand, i hvert fald ikke en, der er almindelig udbredt, fordi læger og sygeplejersker er flygtet fra Angola, fordi hospitalerne er brudt sammen, og der er ikke længere nogen lægemidler.
Alt dette er følger af en politik, hvor de, der stadig forventer noget af fremtiden, vender ryggen til landet og i øvrigt bliver ved med at være de fattige. Den hungersnød, der er udbredt i det sydlige Afrika, er jo til dels kun en hungersnød, der er forårsaget af tørke og naturkatastrofer, der af og til hjemsøger sådanne regioner, men den er i særdeleshed skabt af mennesker og bliver brugt som våben.
Her er det virkelig nødvendigt med et massivt pres fra Europa i håb om, at der dog vil indfinde sig noget fornuft. Men dette pres skal i virkeligheden rettes mod dem, der nu afgiver flotte erklæringer inden for rammerne af NEPAD om, at de støtter god ledelse og respekterer menneskerettigheder og demokratiske værdier. Hvis det skal tages alvorligt, må de bevise, at de er troværdige ved at lægge kortene på bordet over for Mugabe, nægte ham politisk støtte og gøre det klart for ham, at han er isoleret på et kontinent, der nu forsøger at komme ud af elendigheden ved at respektere menneskeværdighed.

Belder (EDD).
"Da mine høns fortsatte med at lægge æg, overtrådte jeg formelt loven", sagde en hvid landmand i Zimbabwe. Dermed afslørede han på tragikomisk vis præsident Mugabes ekspropriationspolitiks forbryderiske vanvid.
Forbryderisk vanvid, ja, for hvordan kan myndighedernes politik ellers karakteriseres, når det simpelthen er ensbetydende med rent tyveri i stor udstrækning med måske en omfattende hungersnød på vej? Mugabes regime forbyder i tusindvis af hvide landmænd at fortsætte deres arbejde. Således mister samtidig hundredtusindvis af sorte landarbejdere og deres familier midler til livets opretholdelse. Og det endda med vinterhøsten på markerne. Forestil Dem også den usandsynlige situation, som Mugabe placerer de hvide kvægavlere i. Køer skal nu engang malkes.
For den magtsyge præsident og hans følge er landets hvide landmænd og oppositionen af samme surdej. De skal bekæmpes uden skånsel. Selv om landet dermed styrer direkte imod en humanitær katastrofe. For øvrigt havde Mugabe mod nok til at vise sig åbenlyst på verdensfødevaretopmødet i sidste måned i Rom.
På samme tidspunkt klagede en økonomisk ekspert fra Zimbabwe over, at der "ikke er en eneste regering i Afrika, der har fordømt dette tyveri af privat ejendom i Zimbabwe". Med rette tilføjede han: "Hvilken tillid kan omverdenen så have til det nye partnerskab for afrikansk udvikling?" Dette vanskelige spørgsmål stiller det fælles beslutningsforslag også til alle afrikanske ledere. Det opfordrer derfor til troværdige afrikanske aktioner mod Mugabes rædselsregime. Jeg håber og forventer, at Rådet, Kommissionen og medlemsstaterne virkelig overtager denne appel.

Nicholson (PPE-DE).
Hr. formand, det fremgår helt klart af de forrige indlæg, at Zimbabwes borgere er helt og aldeles demoraliseret. Præsident Mugabe har stået i spidsen for ødelæggelsen af et engang pulserende land. Han har tilmed kastet det, der engang var en af Afrikas stærkeste økonomier, ud i fortvivlelsens afgrund.
Skønt vi alle fordømmer dette, forholdt vi os passivt, mens hans håndlangere myrdede uskyldige hvide bønder og modtog præsidentens belønning for deres gerninger. Ingen bør passivt lade noget sådant finde sted. Og alligevel stod verden med hænderne i lommen og lod det ske. Det må være slut nu.
Jeg er enig med hr. Tannock, når han siger, at Zimbabwe skal ud af Commonwealth. Landet skal ikke have lov til at deltage i Commonwealth Games. Men vi løser ikke problemerne for Zimbabwes hårdt prøvede befolkning blot ved at vende det døve øre til og lade som om, de ikke findes, eller ved at lade præsident Mugabe rejse ud af landet og deltage i konferencer.
Det er på høje tid, at der iværksættes skrappe sanktioner. Vi skal være villige til at hjælpe og gøre det klart, at vi er rede til at hjælpe med genopbygningen af et demokratisk Zimbabwe, fordi et demokratisk Zimbabwe atter vil kunne blomstre på det afrikanske kontinent. Jeg tøver ikke med at sige dette. Zimbabwe var engang Afrikas spisekammer. Zimbabwe var engang et blomstrende land, og det kan det atter blive. Men det sker ikke, hvis vi ser passivt til og hykler for en despot som Mugabe, der ikke blot ødelægger sit land og sit folk, men som tilmed sørger for, at nødhjælpen ikke når ud til dem, der virkelig har brug for den.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, må jeg henlede Deres og tjenestegrenenes opmærksomhed på punkt 12 i det foreslåede beslutningsforslag? Jeg vil også gerne anmode om, at de britiske kolleger lige er med til at se på teksten. For på nederlandsk står der i punkt 12: "eist dat deze maatreglen de uitbreiding omvatten van de lijst van buiten de wet geplaatste individuen...". Jeg tror, at der her menes personer, som forbydes adgang til vores område, fordi det er en henvisning til sanktioner. På fransk står der: "des personnes frappées d'interdiction". Jeg tror, at der skal stå "interdiction d'accès". Jeg har ikke nogen engelsk tekst her, men jeg tror, at disse tre tekster vedrører de samme slags sanktioner. Nemlig forbuddet mod adgang til de europæiske landes, EU-landenes, område. Jeg vil gerne bede om, at disse tekster kontrolleres, og at punkt 12 får samme rækkevidde i alle sprogversioner.

Diamantopoulou
Hr. formand, ligesom Parlamentet er også Kommissionen særdeles bekymret over den farlige politiske situation og den polarisering af samfundet, der foregår i Zimbabwe.
Volden og undertrykkelsen fortsætter, oppositionen er i realiteten tilintetgjort, civilsamfundet og den selvstændige presse eksisterer ikke længere, og så er der de stærkt negative følger, som jordfordelingspolitikken har for fødevareforsyningssikkerheden, især for de mest følsomme befolkningsgrupper, og her skal især nævnes arbejderne i de store landbrugsbedrifter.
Problemerne er den politiske og sociale krise, den humanitære katastrofe, som står højt på Kommissionens dagsorden, og vi kan gøre opmærksom på, at EU også i forbindelse med samlingen i Rådet (almindelige anliggender) i juni forpligtede sig til at reagere positivt på FN's appel om at imødegå den humanitære krise i Zimbabwe og de andre lande i området. Endvidere lægger EU pres på for at få gennemført en revision af landbrugsreformprocessen inden for rammerne af retningslinjerne i det forslag, som indgår i FN's udviklingsprogram.
Den humanitære krise er blevet meget omfattende. Kommissionen har allerede iværksat en proces med henblik på at imødekomme anmodningerne om fødevarehjælp og stillet i alt 55 millioner euro til rådighed i det pågældende område. FN's Verdensfødevareprogram skal stå for administrationen af disse midler sammen med ikke-statslige organisationer. Vi gør naturligvis alt, hvad vi kan, men vi ved også fra rapporterne, at Zimbabwes regering udnytter fødevarekrisen til politiske formål. Vi har i vores kontakt til Zimbabwes myndigheder understreget, at der skal ydes hjælp til alle, som har akutte humanitære behov, uanset deres politiske holdning, og vi har gentagne gange gjort opmærksom på, at fordelingen af fødevarerne bør være upartisk.
Mange af medlemmerne var inde på det samme, som vi har understreget, nemlig at Zimbabwe har været et fødevareeksportland, og at den nuværende fødevaremangel hovedsagelig skyldes en fejlslagen politik og kun delvist tørke. For at undgå en gentagelse af krisen og en forværring af situationen i de næste år, er regeringen under alle omstændigheder nødt til at revidere sin makroøkonomiske politik og sin politik på de enkelte områder, så landet kan blive bragt tilbage til en kurs med økonomisk vækst og udvikling.
Kommissionen deltog i delegationen fra FN's udviklingsprogram i Zimbabwe, hvor landbrugsreformen blev gennemgået, og har udtrykt ønske om at støtte en gennemsigtig og retfærdig reform, der fokuserer på de fattigste befolkningsgruppers interesser, ligesom vi har fremhævet den rolle, som nabolandene kan spille ved at udøve pres, en rolle, som kan være til stor nytte. Hvis denne situation skal løses, er det først og fremmest nødvendigt at finde en forhandlingsløsning på den politiske konflikt, så der kan sættes en stopper for volden. Først når retsstaten er genetableret, er der mulighed for at ændre situationen og løse Zimbabwes presserende problemer. Derfor vil jeg gerne fremhæve vores aktiviteter, som tager sigte på at finde en politisk ordning på krisen, så volden kan begrænses og demokratiet styrkes.
Efter alle de resultatløse forsøg på mægling og den forværring af situationen i Zimbabwe, der er sket, forstår vi, at man er skeptisk med hensyn til, om initiativerne kan lykkes eller ikke. Det er imidlertid meget vigtigt at lægge stor vægt på den kontakt, som EU's trojka har haft med Southern African Development Community, SADC. Trojkaen har forsøgt at støtte de internationale initiativer til at håndtere krisen i Zimbabwe. Vi er nødt til at give disse bestræbelser noget tid, før vi dømmer dem. Under trojkaens mission fastholdt samarbejdspartnerne i SADC, at EU's sanktioner havde det modsatte resultat af, hvad der var tilsigtet. Selv om vi ikke deler dette synspunkt, er vi nødt til at tage grundigt op til overvejelse, hvorvidt vi ønsker at støtte de regionale forsøg på at imødegå krisen i Zimbabwe. EU har indført konkrete sanktioner for 20 medlemmer af regeringspartiet med et forbud mod godkendelse af pas, fastfrysning af formueelementer og indstilling af bilaterale kontakter på ministerplan. Fordi dialogen er gået i stå, og undertrykkelsen og volden fortsætter i Zimbabwe, foreslår de fleste af Parlamentets grupper, at der træffes beslutning om flere sanktioner. Kommissionen ved, at myndighederne i Zimbabwe forsøger at nedvurdere forbuddets troværdighed. Det vil dog være hensigtsmæssigt at vurdere fordelene ved en udvidelse af forbuddet til andre personer i forhold til de problemer, det vil kunne skabe for EU's kontakt med SADC.
Af ovenstående grunde er vi nødt til at fortsætte støtten til Southern African Development Community's initiativ og overvåge begivenhederne og så tage politikken over for Zimbabwe op til revision efter sommerferien. Den støtte, vi yder til Zimbabwes befolkning, vil naturligvis fortsætte via vores programmer på det humanitære bistandsområde.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag om menneskerettigheder:
Dommen over Gregory Pasko (Rusland)
B5-0407/2002 af Staes, Schroedter, Lagendijk og Turmes for Verts/ALE-Gruppen om Gregory Pasko;
B5-0413/2002 af Andreasen og Thors for ELDR-Gruppen om Gregory Pasko i Rusland;
B5-0419/2002 af Sakellariou, Paasilinna og Wiersma for PSE-Gruppen om dommen over Gregory Pasko i Rusland;
B5-0426/2002 af Oostlander og Posselt for PPE-DE-Gruppen om dommen over Gregory Pasko i Rusland;
B5-0430/2002 af Frahm og Herman Schmid for GUE/NGL-Gruppen om journalisten Gregory Pasko;
Forfølgelse af homoseksuelle (Egypten)
B5-0411/2002 af Boumediene-Thiery, Piétrasanta og Wuori for Verts/ALE-Gruppen om overtrædelser af menneskerettigheder i Egypten;
B5-0412/2002 af Hernández Mollar for PPE-DE-Gruppen om homoseksuelle i Egypten;
B5-0416/2002 af van der Laan for ELDR-Gruppen om homoseksuelle i Egypten;
B5-0422/2002 af Cashman, Karamanou, van den Berg og Swiebel for PSE-Gruppen om overtrædelser af menneskerettigheder i Egypten;
B5-0431/2002 af Vinci, Eriksson, Uca og Cossutta for GUE/NGL-Gruppen om forfølgelse af homoseksuelle i Egypten;
Pressefrihed (Belarus)
B5-0404/2002 af Schroedter og Isler Béguin for Verts/ALE-Gruppen om pressefrihed i Belarus;
B5-0415/2002 af Andreasen og Thors for ELDR-Gruppen om pressefrihed i Belarus;
B5-0420/2002 af Wiersma for PSE-Gruppen om pressefrihed i Belarus;
B5-0424/2002 af Belder for EDD-Gruppen om pressefrihed i Belarus;
B5-0427/2002 af Sacrédeus, Goodwill og Posselt for PPE-DE-Gruppen om pressefrihed i Belarus;
B5-0432/2002 af Marset Campos og Sjöstedt for GUE/NGL-Gruppen om pressefrihed i Belarus.

Schroedter (Verts/ALE).
Hr. formand, vi har en partnerskabs- og samarbejdsaftale med Rusland. Der skal etableres et intensivt energipartnerskab med Rusland. Men i Rusland er der indtil nu stadig ingen demokratisk standard. Pressefriheden og demokratiet vil stadig ikke lykkes. Sagen om Gregori Pasko er en slags prøve for retsstatsligheden i Rusland. Det er stadig sådan - ligesom i denne sag - at juridiske domme i Rusland er baseret på en hemmelig militær lovgivning fra Sovjetunionens tid, der ikke engang er registreret i deres eget justistsministerium.
Hvad har Gregori Pasko gjort? Han har ikke gjort andet end at opfylde sin pligt som journalist og borger. Han har fotograferet en ulovlig deponering af atomaffald og dermed bevist, at han har civilcourage. Derfor blev han dømt i Rusland - til flere års tvangsarbejde. Jeg mener, det er en skandale, at Europa bare ser på.
Der vil blive fremsat en anmodning om at revidere dommen. Men jeg har ikke indtryk af, at det alene vil lykkes Rusland at revidere denne dom, der helt klart er uretfærdig. Derfor mener jeg, at det er absolut nødvendigt, at man tager Putin på ordet, når han siger, at han vil tillade uafhængige medier i landet. Jeg mener, Kommissionen har et vigtigt ansvar for, at menneskerettigheder og demokratiske grundlæggende friheder bliver diskuteret som det første, når samtlige projekter skal drøftes med Rusland - og jeg vil bede fru Diamantopoulou om at give denne information videre i kabinettet - og at der som det første også bliver stillet krav om, at den russiske regering kommer med et svar på dette, og først derefter kan man gå over til at forhandle om energi.

Andreasen (ELDR).
Hr. formand, ifølge den russiske forfatning havde journalisten Gregory Pasko gjort sig strafskyldig, hvis han havde tilbageholdt oplysninger om miljøspørgsmål eller -katastrofer, som kunne bringe menneskeliv i fare. Det siger den russiske forfatnings artikel 41 og 42 - det er glimrende artikler. Det har han imidlertid ikke gjort. Tværtimod har han løbende berettet om, hvordan den russiske stillehavsflåde dumper atomaffald og gamle våben i Stillehavet og dermed skaber en truende miljøkatastrofe. For at have gjort det er han ved en russisk militærdomstol fundet skyldig i højforræderi og idømt en fængselsstraf på fire år. Alt foregik bag lukkede døre, og halvfjerds journalister blev udvist fra retslokalet. I sidste måned blev hans dom stadfæstet ved den russiske højesterets militærafdeling i Moskva.
Det er dybt tragisk for Gregory Pasko, og det er dybt tragisk for den demokratiske og menneskerettighedsmæssige situation i Rusland. Det viser, at ytringsfriheden og de principper, som vor Union bygger på, har meget trange kår i Rusland. Vi skal i Europa-Parlamentet klart udtrykke vor afstandtagen til love og domme, der indskrænker pressefriheden, og vi skal her i Parlamentet opfordre Rådet til på de kommende møder mellem EU og Rusland at give udtryk for vor alvorlige bekymring. Unionen støtter Rusland økonomisk, og i den forbindelse skal Kommissionen være meget opmærksom på, at de projekter, vi støtter, efterlever vore krav til ytringsfrihed og mediernes og domstolenes uafhængighed.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, det er ud fra deres handlinger og ikke deres ord, at I skal kende dem - jeg giver fru Schroedter ret i, at sagen om Pasko i stigende grad bliver til en test af, om der udvikler sig retsstatslighed i Rusland, eller der ikke gør, og dermed bliver det til en seriøs test af relationerne mellem EU og Rusland. Jeg har ofte indtryk af, at vores Ruslandspolitik er en pudsig blanding af bedrag og selvbedrag, hvor man ikke helt præcis ved, hvor bedraget stopper, og selvbedraget begynder. Vi har set det under NATO-topmødet i Rom. Vi har set det i OSCE. Vi har set det i Europarådet her i Strasbourg, og vi ser det også i forholdet mellem EU og Rusland.
Der bliver hele tiden talt om, at Rusland er nået langt, når det drejer sig om demokrati. Ja, man hører endda, at Rusland er et velfungerende demokrati. Men det har intet med virkeligheden at gøre. Det er Tjetjenien et bevis på. Og hr. Paskos skæbne er et tydeligt bevis på det, for hr. Pasko har gjort det, som de institutioner, jeg nævnte, hele tiden taler om. Han har kæmpet for borgernes frihed, demokrati, sundhed og sikkerhed. Han har kritiseret en forbrydelse, som har været en trussel mod mennesker og fortsat ville have været det, hvis den ikke var blevet opdaget, og han har således opfyldt sin pligt, som fru Schroedter så rigtigt siger.
Det er nu på høje tid, at vi omsider også opfylder vores pligt og helt klart tilkendegiver, at vi bakker op om borgerretsforkæmperen og journalisten Pasko. Han har bevist nogle ting, og vi må støtte ham i denne situation, hvor hans sundhed og frihed er voldsomt truet. Vi støtter ham ikke kun af humanitære årsager, men også fordi EU skal fremstå som troværdig, for Pasko har jo også kæmpet for Unionens frihedsidealer, og vi støtter ham også på grund af forholdet mellem Rusland og EU, for et reelt partnerskab med Rusland kan ikke lykkes, hvis retsstatsprincippet ikke styrkes, og der i stedet sker yderligere tilbageskridt. I den sidste tid har der allerede været betydelige tilbageskridt, og vi kan frygte, at de sidste rester af demokrati og retsstatslighed i Rusland også er truet, hvis de, der gør Pasko-sagen til genstand for en magtkamp i Rusland, hvor de tydeligt vil tilkendegive, at militær og efterretningstjeneste stadig bestemmer, får opbakning. Det er uforeneligt med de europæiske principper, og derfor handler det også om vores troværdighed.
Diamantopoulou
Kommissionen deler Europa-Parlamentets bekymring over hr. Pasko, hvis domfældelse mangler nogle af de grundlæggende elementer i en uafhængig og retfærdig rettergang såsom presseomtale. Vi håber, at de relevante russiske instanser finder en hurtig løsning, så der kan rådes bod på den uheldige personlige situation, som hr. Pasko er havnet i.
Sagen om hr. Pasko sender også et meget foruroligende budskab om selvcensur til andre journalister og medierne i almindelighed. Effekten heraf må ikke undervurderes. I den forbindelse fastslår andet afsnit i fælleserklæringen fra det nyligt afholdte europæisk-russiske topmøde i Moskva den 29. maj, at man har som fælles mål at styrke et samfund baseret på respekt for demokratiske principper og menneskerettigheder, som forsvaret af ytringsfriheden er et grundlæggende element af.
EU har tidligere rejst sagen om hr. Pasko inden for rammerne af dens intensive politiske dialog med Rusland. Kommissionen er enig i, at der er behov for en yderligere diplomatisk indsats i lyset af den seneste udvikling.
Det er klart, at EU også fortsat vil rejse det mere generelle spørgsmål om ytringsfrihed og redaktionel frihed i den politiske dialog med Den Russiske Føderation. Sideløbende hermed vil disse spørgsmål fortsat være en prioritet inden for rammerne af det europæiske initiativ for demokrati og beskyttelse af menneskerettigheder, under hvilket Rusland er et nøgleland.

Buitenweg (Verts/ALE).
Hr. formand, sidste år behandlede Parlamentet en associeringsaftale med Egypten. Associeringsaftalen skulle fornyes. Vi udtalte dengang i et beslutningsforslag vores bekymring over retsforfølgelsen af 52 mænd på grund af deres homoseksualitet. 23 af disse mænd var fængslet, og den egyptiske regering imødekom dengang EU delvist ved at løslade 22 mænd. 
Min gruppe, og jeg formoder også de andre grupper her i Parlamentet, er derfor chokeret over at høre, at retsvæsenet i Egypten nu på ny stiller 50 af disse mænd for en domstol for noget, de tidligere er dømt for. Hermed overtrædes reglen ne bis in idem således. Man må ikke dømmes to gange for samme forseelse, det er i princippet også det, Egypten siger, at det underskriver. I et brev, som Amnesty International har modtaget fra de egyptiske myndigheder, står der endvidere, at:

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, jeg blev først optaget af denne sag, da en af mine vælgere sendte mig Amnesty Internationals rapport om de 52 mænd, der blev arresteret i natklubben Queen Boat i maj 2001 for homoseksualitet, satanisme og krænkelser af Islam. Europæere og kvinder blev fritaget for anklagerne. De tilbageholdte blev angiveligt tortureret med pisk og elektrochok og truet med hunde til at skrive under på tilståelser om deres påståede homoseksualitet. Mange af de arresterede var angiveligt ikke homoseksuelle men nød blot den vestlige kulturs glæder ved at drikke alkohol og danse. Arrestationerne var delvist motiveret af et ønske om at tilfredsstille anti-vestlige følelser og aflede befolkningens opmærksomhed fra regeringens økonomiske problemer på daværende tidspunkt.
Ved den første retssag i november 2001 blev 25 idømt fængselsstraffe, men regeringen har besluttet at gennemføre en fornyet prøvelse af de såkaldt seksuelt abnorme personer. Der var en række indlysende uregelmæssigheder i den første retssag. Den egyptiske presselovgivning forbyder offentliggørelse af detaljer om igangværende undersøgelser, der kan påvirke sagens udfald, og disse bestemmelser blev groft tilsidesat med offentliggørelsen af historier om påståede homoseksuelle orgier, bøssebryllupper samt identitetsoplysninger om og billeder af alle de tiltalte. Loven forbyder ikke homoseksuelle handlinger men kun "vanemæssig skørlevned", hvilket der ikke var mange beviser på. Mændenes sag blev ført ved en statssikkerhedsdomstol i stedet for en almindelig domstol, og der blev gennemført tvungne lægeundersøgelser, hvilket er en klar krænkelse af verdenserklæringen om menneskerettigheder.
Jeg finder det indlysende, at denne fornyede prøvelse er en krænkelse af forbuddet mod dobbelt strafforfølgning i henhold til den internationale overenskomst om borgerlige og politiske rettigheder samt af ånden i artikel 2 i Euro-Middelhavspartnerskabet om respekten for menneskerettighederne.
Kommissær Patten svarede mig - ligesom den britiske viceminister i Udenrigsministeriet hr. Bradshaw - og udtrykte bekymring samt vilje til at overvåge den situation, som Parlamentet atter behandler med stor deltagelse.
Med hensyn til den tidligere forhandling vil jeg også bede kommissær Diamantopoulou benytte alle tilgængelige midler til at bevare presset på Zimbabwe.

Malmström (ELDR).
Hr. formand, i forgårs blev retssagen mod 50 mænd, der er anklaget for homoseksualitet, indledt i Kairo. Vi liberale vil kraftigt protestere mod denne retssag af flere grunde. Vi fordømmer altid diskriminering af og overgreb mod mennesker, der sker på grund af homoseksuel orientering, etnisk oprindelse, køn, religion osv.
Homoseksualitet er desuden ikke ulovligt i henhold til egyptisk lovgivning. Alligevel risikerer disse mænd hårde straffe. De har desuden allerede været igennem en første retssag, hvilket flere kolleger allerede har påpeget. Endnu en retssag strider mod alle retsprincipper.
Vi liberale vil gøre opmærksom på artikel 2 i associeringsaftalen. Vi henviser altid til denne artikel om respekt for menneskerettighederne. Er det nu ikke tid for Kommissionen til at tage denne artikel alvorligt og træffe foranstaltninger, så den virkelig kan gøres anvendelig, således at vi i visse tilfælde kan tilbagekalde eller i det mindste gennemføre sanktioner mod lande, som overtræder artikel 2? Jeg regner med, at Kommissionen vil fremføre kraftige protester mod denne retssag.

Cashman (PSE).
Hr. formand, det er med tungt hjerte, at jeg tager ordet, for det er aldrig nogen behagelig pligt at tale om krænkelser af menneskerettighederne. Det minder os om, at mennesker overalt i verden på grund af deres fødested eller forældre ikke får de grundlæggende friheder, som vi så ofte tager for givet.
Mit hjerte er også tungt, fordi jeg er en ven af Egypten. Jeg anerkender betydningen af Egypten, og jeg sætter den egyptiske regering, præsident Mubarak og ambassadøren for Den Europæiske Union utroligt højt. Men hvis vi er selektive i anvendelsen af princippet om krænkelser af menneskerettigheder, vil man kunne beskylde Europa-Parlamentet for hykleri.
Hvad beder vi om? Vi beder om elementære menneskerettigheder - retten til en retfærdig rettergang, retten til tanke-, samvittigheds- og religionsfrihed, retten til frihed for tortur og grusom eller umenneskelig behandling, retten til privatlivets fred og retten til juridisk ligestilling, og vi gentager også artikel 14, stk. 7, i den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder, der blev nævnt tidligere i dag.
Som en personlig kommentar - her taler jeg ikke på vegne af min gruppe - vil jeg sige, at hvis jeg som bøsse var blevet født i Egypten eller et andet sted, så kunne jeg, fordi jeg var anderledes, på grund af de mennesker, jeg omgikkes, eller fordi jeg sprang ud som bøsse, miste alle de menneskerettigheder, jeg lige har nævnt. Se på mig. Jeg er et menneske. Jeg bløder. Jeg ler. Jeg græder. Vi er alle ammen helt ens, men mærkeligt nok finder andre en forskel for at berøve os vores menneskerettigheder. Hvis man intet gør, ser man således gennem fingrene med menneskerettighedskrænkelser, hvor end de måtte optræde. Hvis vi kigger den anden vej, bortkaster vi vores egne rettigheder og vores ret til at kalde os civiliserede.
Jeg opfordrer den egyptiske præsident og den egyptiske regering til at gøre, hvad der er rigtigt, retfærdigt og passende og frigive de pågældende mænd.

González Álvarez (GUE/NGL).
Hr. formand, i begyndelsen af vores beslutninger er der ofte en nærmest mekanisk henvisning til andre beslutninger og internationale konventioner. I denne beslutning er henvisningerne dog yderst vigtige. Først minder man om menneskerettighedserklæringen fra 1948, der altid skal lede vores handlinger. Dernæst artikel 2 i aftalen mellem EU og Egypten i Euro-Middelhavspartnerskabet, der endnu ikke er ratificeret. Når aftalen bliver ratificeret vil vi få indflydelse på behandlingen af den sag, vi beskæftiger os med. Man nævner også punkt 6 i beslutningen fra sidste år, som på passende måde giver udtryk for vores følelser og kræver, at de egyptiske myndigheder frigiver de personer, der var fængslet på daværende tidspunkt. Der er desuden en analyse af egyptisk lovgivning, hvori det fastslås, at homoseksualitet ikke er en lovovertrædelse.
Vi kan tilslutte os betragtningerne og beslutningen om, at man tager højde for de forskellige rettigheder, ytringsfrihed, religionsfrihed, frihed til at vælge tro, seksuel overbevisning, ret til privatliv og ligebehandling i retssystemet.
Hr. formand, i Europa har der i de forgangne dage været afholdt en række store Gay Pride demonstrationer. I mit hjemland, i Madrid, deltog 250.000 mennesker i en fredelig, koloristisk, tolerant og prisværdig demonstration. Vi må derfor med al respekt for de egyptiske myndigheder give udtryk for vores følelser og de pågældende personers rettigheder.

Karamanou (PSE).
Hr. formand, retten til frit at kunne vælge og tilkendegive sin seksualitet uden frygt er en grundlæggende menneskeret, som Egypten på trods af den internationale fordømmelse ikke giver sine borgere. Hvis det islamiske samfund virkelig ønsker en dialog mellem samfundene, er det første, det skal gøre, at åbne for dialogen om forståelse af seksualitet, så folk ikke længere sættes i gabestokken for såkaldt moralsk anstødelig adfærd.
Den seneste rapport fra Amnesty International beskriver de pinsler, som tusindvis af mennesker udsættes for, når de forfølges og tortureres, fordi man mener, at deres egentlige eller formodede seksualitet er en trussel mod den etablerede samfundsorden. I over 70 lande betragtes homoseksuelle forhold som en forbrydelse, som endog kan medføre dødsstraf. Men også i EU er det nødvendigt med en udvidelse af lovgrundlaget for den antiracistiske lovgivning, så det omfatter seksuel orientering som foreskrevet i artikel 13 i Amsterdam-traktaten.
Ud fra denne betragtning bør vi hilse den græske justitsministers beslutning om ophævelse af straffelovens artikel 347, som infører diskrimination af homoseksuelle, velkommen. Vi håber, den egyptiske regering vil gøre det samme og øjeblikkeligt løslade de egyptiske borgere, som sidder fængslet anklaget for homoseksualitet.

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Hr. formand, lad os huske på, at Egypten er en af de store gamle civilisationer, der har været en støtte for kulturen og fremskridtet siden gammel tid.
I dag er landets tidligere udenrigsminister generalsekretær for Golfens Samarbejdsråd. Egypten er primus inter pares for al fremtid i Den Arabiske Liga. Ikke desto mindre står disse uheldige mænd anklaget for en lovovertrædelse, hvilket vi i EU kun kan betragte som modbydelig diskrimination. I lyset af Euro-Middelhavspartnerskabet taler vi som Egyptens venner, for dagens Egypten er stadig en af de førende forsvarere af demokratiske rettigheder samt garant for demokrati og menneskelige friheder i hele den arabiske verden. Vi respekterer landets kultur, baggrund, historie og religion. Men alligevel vil vi som landets venner og i særdeleshed på grund af vores dybe og indgående partnerskab med Egypten bede regeringen om at tænke sig om.
Ved at støtte denne vigtige resolution opfordrer vi nu Rådet og Kommissionen til på Parlamentets vegne at bede den egyptiske regering om at tænke sig om.

Diamantopoulou
Hr. formand, jeg svarer på vegne af hr. Patten. Det er et heldigt tilfælde, at jeg var den kommissær, der havde lejlighed til at præsentere denne lovgivning for Europa-Parlamentet for to år siden. Nu har vi endelig vedtaget lovgivningen mod diskrimination på fællesskabsniveau. Det var første gang, vi på fællesskabsniveau var enige om, at der ikke skulle kunne forskelsbehandles inden for beskæftigelse på grund af seksuel orientering.
Denne sag handler ikke om diskrimination, men om grundlæggende menneskerettigheder.
Europa-Kommissionen fulgte nøje sagen om de 52 mænd, der blev arresteret i natklubben Queen Boat, og resultatet af sagen gav anledning til megen bekymring. Kommissionen var især bekymret over brugen af den nationale sikkerhedslovgivning, der ikke gav nogen appelmuligheder for de 23 fængslede mænd, samt over den ophidsende sprogbrug, der blev benyttet under retssagen og i medierne, og som underminerede officielle egyptiske påstande om, at mændene primært stod tiltalt for skørlevned snarere end for deres seksuelle orientering.
Den egyptiske præsident Mubarak har for nylig bekendtgjort, at alle på nær to af de 52 mænd, der blev arresteret i Queen Boat-sagen, ikke skulle have været stillet for sikkerhedsdomstolen, og deres sag vil nu blive genbehandlet ved en almindelig domstol. Der ventes at blive truffet en afgørelse om denne henvisning den 16. juli. Det er en vigtig og potentiel positiv udvikling, skønt effekten dæmpes af muligheden for, at også dem, der blev frikendt ved den første retssag, vil få deres sag genbehandlet.
Europa-Kommissionen vil fortsat følge Queen Boat-sagen og lignende retssager. EU har allerede udtrykt sin bekymring over for de egyptiske myndigheder via de normale kanaler, og den vil blive gentaget, hvis det er hensigtsmæssigt.
EU har givet tilsagn om at forsvare menneskerettighederne, og det fordømmer retsforfølgning af personer eller grupper på grund af deres seksuelle orientering. Dette tilsagn er integreret i EU's udenrigspolitik som en principsag samt i form af konkrete foranstaltninger og aktioner.
På globalt plan støtter EU beskyttelsen af menneskerettigheder gennem tilskud til grupper i det civile samfund og ikke-statslige organisationer via det europæiske initiativ for demokrati og beskyttelse af menneskerettighederne. På bilateralt plan styrer associeringsaftalerne i stigende grad EU's relationer til tredjelande, og de kræver, at sådanne relationer "bygger på respekten for menneskerettighederne og de demokratiske principper, som de er stadfæstet i verdenserklæringen om menneskerettighederne".
Den nyligt underskrevne associeringsaftale mellem EU og Egypten indeholder en sådan klausul, og respekten for menneskerettigheder er udtrykkeligt identificeret i teksten som et "afgørende element" i denne aftale. Associeringsaftalen med Egypten udgør et vigtigt ekstra forum for begge parter for behandling af spørgsmål vedrørende menneskerettigheder og demokrati.

Schroedter (Verts/ALE).
Hr. formand, den drastiske forværrelse af situationen i Belarus viser sig også ved, at vi har haft dette emne på dagsordenen på det uopsættelige møde i to mødeperioder lige efter hinanden. Det er virkelig en undtagelse, for på det punkt er vi jo meget erfarne. Det er da utroligt, at hr. Lukasjenko som enehersker bliver ved med at tro, at han kan tillade sig at styre Belarus på en måde, der ikke er tilladt andre steder i Europa eller inden for OSCE. Efter min mening er det tydeligt, at han har mistet realitetssansen. Det seneste eksempel er pressefriheden, hvor meningsmålinger skal aftales med regeringen, ordregivere, finansieringer og metoder skal kontrolleres, og regeringskommissionen kræver at berigtige meningsmålinger, og det viser, hvor dramatisk situationen og udviklingen er i dette land.
Jeg vil gerne give et andet eksempel. Delegationen i Parlamentet modtager et brev fra ambassadøren, der dikterer os vores dagsorden. Det kan han måske gøre i sit eget parlament, men vi er demokratisk valgte medlemmer, og vi sætter selv vores dagsorden. Det viser, hvilken situation parlamentsmedlemmerne i Belarus befinder sig i. Vi fremsætter denne beslutning på baggrund af, at der i OSCE blev spurgt, om den parlamentariske forsamling bliver anerkendt. Jeg mener ikke, at den kan anerkendes, for den er ikke demokratisk valgt.

Andreasen (ELDR).
Hr. formand, mens der i det øvrige Central- og Østeuropa er sket store fremskridt for pressefriheden, går det, som vi allerede har været inde på, den gale vej i Rusland og også i Hviderusland. Disse tilbageskridt betyder, som Kommissæren sagde tidligere, en risiko for, at udviklingen i resten af området påvirkes negativt. Det er dybt bekymrende, at der i gennemsnit i de seneste år er myrdet 10 journalister om året i de to lande. Det har typisk været journalister, der var i færd med at undersøge forhold, som magthaverne ikke ønskede afdækket. Myndighedernes vilje til at opklare disse sager er sjældent stor. Parlamentet bør støtte anbefalingerne fra Den Internationale Journalistføderation, IFJ, som med rette peger på, at der er behov for, at det internationale samfund meget mere opmærksomt følger og påtaler de overgreb på pressefriheden, som finder sted. Det gælder, når regeringerne via lovgivning prøver at forhindre uafhængige og kritiske medier i at virke, f.eks. som det skete med en såkaldt "informationslov" i Hviderusland, og når de i konkrete tilfælde begrænser pressefriheden, sådan som det eksempelvis er sket over for journalisterne Nikolai Markevich og Pavel Maozheiko, der har tilladt sig at kritisere præsident Lukasjenko under valgkampen i forbindelse med præsidentvalget i Hviderusland, og som derfor er idømt strenge straffe.
Vi har klart udtrykt vor afstandtagen til love, der indskrænker pressefriheden, og vi skal påtale de konkrete krænkelser af pressefriheden overalt i verden, også i de to lande. Vi skal øge overvågningen af, hvad der sker i de to lande, når det gælder pluralisme og pressefrihed, og derudover bør det internationale samfund i langt højere grad støtte projekter, der har til formål at fremme professionaliseringen af medierne via uddannelse af fagets udøvere og ved at give fagets organisationer en stærkere rolle i den demokratiske udvikling.

Wiersma (PSE).
Tak, hr. formand, jeg er enig i, hvad fru Schroedter sagde om, at det egentlig er beklageligt, at vi inden for én måned må tale om Hviderusland to gange her på plenarmødet. Det er dårlig reklame for landet.
Sidste gang drejede det sig om problemerne med OSCE-missionen i Minsk og den snigende lukning deraf. Dette problem er stadig ikke løst. Oppe på tilhørerpladserne sidder hr. Carpenter, en af de diplomater, som har forladt Hviderusland, og som vi i formiddags havde en samtale med, og hr. Stakewitz, en af oppositionslederne i Hviderusland, og jeg synes, vi skal byde dem hjertelig velkommen her.

Nu er der atter tale om en række episoder i forbindelse med pressefriheden. De gamle tider fortsætter med at eksistere i Hviderusland. Det kommer oven i vores egne erfaringer. Alt, hvad vi gør der og forsøger at gøre sammen med OSCE og Europarådet, bliver ofte fordrejet i statsmedierne. Det værste eksempel herpå er, at jeg selv, som formand for Parlamentets delegation, ofte bliver skældt ud for at være spion for NATO. Det siger jo noget om atmosfæren i landet. Så siger jeg altid bare: Nej, jeg er spion for demokratiet og ikke for NATO, selv om jeg også er medlem af NATO-delegationen.
Jeg vil ikke sige for meget om pressefriheden. Vores beslutningsforslag er meget tydeligt. Når det drejer sig om løsninger, vil jeg gerne opfordre Rådet og Kommissionen til alligevel i højere grad at forsøge at indlede en dialog med Rusland om Hviderusland. Den Russiske Føderation har en enorm indflydelse på landet og har hidtil hele tiden nægtet at samarbejde med os for at udøve pres på Lukasjenkos regime.
Forbindelserne mellem EU og Rusland og mellem Rusland og NATO er forbedret betydeligt, men vi bør bruge disse til også at få russerne til at tilvejebringe et større demokratisk engagement i forbindelse med Hviderusland.
Vi bliver sommetider bebrejdet, at vi med vores politik og vores beslutningsforslag forsøger at isolere Hviderusland, og det hjælper blot Lukasjenko. Jeg er nok lydhør for denne bebrejdelse, men jeg tror, at man på den anden side kan sige, at Lukasjenko først og fremmest isolerer sig selv, og at vi egentlig længselsfuldt venter på et signal fra hans side, en væsentlig indrømmelse til demokratiet, således at vi igen kan reagere med en åbning over for landet. For vi vil gerne alle sammen gøre noget for Hviderusland. Der er problemer nok at løse sammen, men det skal jo muliggøres af selve regimet i Hviderusland.

Belder (EDD).
Hr. formand, præsident Aleksandr Lukasjenko i Hviderusland kan ikke tåle kritik. Dommen over to redaktører fra det uafhængige ugeblad Pagonja er endnu en gang det sørgelige bevis herpå. Deres straf - nogle års arbejdslejr - tjener til at lukke munden på alle kritiske stemmer i landet.
Sammenlægningen af forskellige hviderussiske litteraturtidsskrifter tjener samme formål. Denne tvangsforanstaltning skrev Informationsministeriet under på. Næsten alle chefredaktører blev fyret samtidig. En række af deres stedfortrædere bebudede øjeblikkeligt underdanigt, at der fremover ikke længere ville blive trykt værker af litterære kritikere af det tilsyneladende uangribelige hviderussiske statsoverhoved.
Parallelt dermed arbejder myndighederne i Minsk på en stadig strengere offentlig kontrol med borgernes elementære grundlæggende rettigheder. To nylige eksempler herpå er iøjnefaldende. Således er der nedsat et særligt kontroludvalg for "politisk-samfundsmæssige" meningsmålinger. Offentliggørelsen af pinlige popularitetstal for præsident Lukasjenko (lige netop 30% i april 2002) har bestemt forbindelse hermed.
Endvidere truer en revideret "lov om tro og religiøse organisationer" med at indskrænke religionsfriheden drastisk. Dette førte i denne uge til protestantiske religiøse lederes indtrængende appel til Lukasjenko om at gribe ind og indlede en samtale med dem.
Derfor anmoder jeg Rådet, Kommissionen og medlemsstaterne om som tilføjelse til punkt 6 i det fælles beslutningsforslag også kraftigt at støtte dette kirkelige initiativ.
En anden tilføjelse fra min side til beslutningsforslaget vedrører konkret støtte til den uafhængige presse i Hviderusland. Nu hvor denne officielt står for skud, ville samarbejdsaftaler med vestlige aviser kunne betyde en kraftig støtte til den. Udformningen og finansieringen af denne mulighed anbefaler jeg gerne over for Rådet, Kommissionen og EU-medlemsstaterne. Til beskyttelse, hr. formand og kære kolleger, af de hviderussiske borgeres grundlæggende rettigheder.

Sacrédeus (PPE-DE).
Hr. formand, for tre uger siden rettede Europa-Parlamentet en kraftig kritik mod lukningen af OSCE's kontor i Hviderusland. Det, at den højeste embedsmand, Andrew Carpenter, som har været dybt engageret i demokrati og menneskerettigheder i denne europæiske stat, ikke længere fik forlænget sit visum, indebærer i praksis, at kontoret lukkes.
Nu udtaler vi os på ny om overgreb mod menneskerettigheder i Hviderusland, mod journalister og personer, der tænker anderledes, samt mod mennesker, der ikke blot udsættes for anklager og alvorlige fængslinger, men også krænkes og fornedres og sættes uden for det officielle samfund. Der er faktisk mennesker, der har mistet livet i kampen for demokrati i Hviderusland. I yderste konsekvens er dette et udtryk for manglende tiltro til regeringens politiske og folkelige legitimitet.
Kommissionen, som her repræsenteres af kommissær Diamantopoulou, må nu grundigt overveje EU's strategi for Hviderusland. Landet er og har igennem lang tid været isoleret. Vi skal overhovedet ikke fravige vores krav om menneskerettigheder, men vi må - i det mindste på et lavere teknisk niveau - indlede en dialog med Hviderusland. Det er trods alt en europæisk stat. Det er naboland til Letland, Litauen og Polen og dermed til det udvidede EU. Det er nødvendigt med en ny strategi.
Lad mig nævne nogle punkter, som kan være en idé til sådan en strategi. For det første må en enkelt person, præsident Lukasjenko, ikke få lov til at stå i vejen for et helt folk med 10 millioner indbyggere. Dette folk skal have en europæisk vision og skal gives forhåbninger om en anden fremtid. For det andet skal det civile samfund styrkes, og lokalvalgene i Hviderusland skal prioriteres, som et udtryk for et stærkt græsrodsengagement for demokrati i dette land. For det tredje må valgene i landet være mere åbne og skabe større tiltro til, at valget faktisk er reelt og retvisende, hvilket ikke har været tilfældet tidligere. For det fjerde må vi fra EU's side handle på en sådan måde, at vi ikke øger polariseringen i Hviderusland. Vi skal stå for demokrati, men uden at landet splittes. For det femte skal vi ihærdigt fortsætte vores kamp for menneskerettigheder. Måske vil emnet om Hviderusland igen blive drøftet under debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål i Europa-Parlamentet til september. For det sjette må vi også gøre Hviderusland og præsident Putin opmærksomme på, at de har et ansvar inden for rammerne af forbindelsen med Hviderusland til at kæmpe for menneskerettigheder i dette land.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, Belarus er et land, der i historiens løb gennem århundreder har været orienteret mod Centraleuropa og har opretholdt et tæt forhold til vores nuværende fællesskab, og som i det 20. århundrede blev hårdt ramt. Først var der den storrussiske imperialisme, så stalinismen, der var særlig grusom i Belarus og Ukraine, så den nationalsocialistiske besættelse og de forbrydelser, der fulgte med - Hviderusland blev særdeles hårdt ramt af krigen - derefter den sovjetiske kolonialisme, Tjernobyl, der gav sig voldsomme udslag, og nu hr. Lukasjenko. Hr. Lukasjenko er en plage for dette land, men gud være lovet er han blevet en sjælden skikkelse i det nuværende Europa. Siden Milosevics fald har hr. Lukasjenko egentlig virket som et levn fra en epoke, der heldigvis hører fortiden til. Netop derfor skal vi gøre alt for at støtte den undertrykte demokratiske bevægelse i Belarus, arbejde på at få løsladt de journalister, der bliver forfulgt, og støtte retsstatsprincipper, demokrati og pressefrihed. Det er et af de sidste tyranniske regimer i Europa, og dette regime skal besejres på fredelig, demokratisk og retsstatslig vis.
Derfor mener jeg, det er rigtigt, at vi snarest muligt skal beskæftige os med dette land for anden gang, og vi holder ikke op, før det reelt har opnået det, vi har, nemlig demokrati og retsstatsprincipper i henhold til europæisk målestok, og er vendt tilbage til et fællesskab af frie, europæiske nationer. Det betyder helt konkret, at vi støtter borgerretsforkæmpere, at vi - som hr. Belder har sagt - støtter de uafhængige medier, og at vi sørger for, at tyranniet ikke kvæler frihedsånden, men at denne frihedsånd også kan håndhæves i Belarus.
Karlsson, Hans (PSE).
Hr. formand, retten til at udtrykke sig frit, og journalisters og mediers ret til at undersøge magtforholdet og samfundsudviklingen nøje, er naturlig for os, som bor i lande med lange demokratiske traditioner. Sådan forholder det sig ikke i alle lande i verden.
I Hviderusland bliver de, der har en anden holdning end det regerende styre, f.eks. forfulgt. Personer, som følger en anden politisk retning, end den regeringen står for, udsættes for repressalier. I Hviderusland findes der heller ingen pressefrihed. Journalister og medier forhindres i kritisk at undersøge og rapportere om både den nationale indenrigspolitik og omverden.
Der er stærke grunde til kraftigt at fordømme den måde, som styret i Hviderusland behandler ytringsfrihed og pressefrihed på. Det er vigtigt, at alle demokratiske institutioner bidrager til arbejdet med at styrke den uafhængige presse i Hviderusland. Derfor glæder det mig, at Europa-Parlamentet endnu en gang retter søgelyset mod situationen i Hviderusland.

Diamantopoulou
Kommissionen og medlemsstaterne er stærkt bekymret over situationen i Belarus med hensyn til demokrati og menneskerettigheder. I princippet skulle Belarus være blandt vores vigtigste partnere. Det bliver en direkte nabo efter udvidelsen, og det er en vigtig kommunikationskanal mellem EU og Rusland. Den systematiske undertrykkelse af oppositionen inklusive en række "forsvindinger", manglen på demokratiske kontrolprocesser og landets behandling af medierne har imidlertid fået os til at fastfryse forholdet. Vi har allerede - som anbefalet i nogle af de forslag, der er blevet fremsat i dag - advaret de belarussiske myndigheder om, at de ikke kan forvente ændringer i situationen, medmindre de træffer klare foranstaltninger i retning af respekt for menneskerettigheder og demokrati samt indførelse af retsregler.
Journalister og forfattere behandles skandaløst i Belarus. Fremgangsmåden med at udarbejde lister over skribenter, der ikke skal offentliggøres giver mindelser om en tid, vi alle troede var overstået. Det er en total krænkelse af OSCE-standarder såvel som europæiske standarder. Vi er også dybt bekymrede over lukningen af avisen Pagonya, som to parlamentsmedlemmer allerede har omtalt, samt domsafsigelsen over dens redaktør og en af hans medarbejdere, samt over anklagerne mod redaktøren på Rabochy. Alle disse mænd er beskyldt for bagvaskelse af præsidenten under sidste års valgkampagne.
Belarus nægter at samarbejde med OSCE, som beskyldes for at blande sig i landets interne affærer. Vi mener helt klart, at OSCE fortsat skal være til stede i Belarus, og at organisationen aktivt skal hjælpe landet med at gennemføre de forpligtelser, det påtog sig med tiltrædelsen af OSCE.
Kommissionen vil fortsat understrege, at medlemsstater ikke skal gøre indrømmelser til eller handle med den belarussiske regering, førend den har udvist et markant holdningsskift. Vi skal imidlertid være klar til at reagere over for et sådant skift, samtidig med at vi fortsat bruger vores instrumenter til at støtte det civile samfund samt mellemfolkelige kontakter. Både Tacis og det europæiske initiativ for demokrati og beskyttelse af menneskerettighederne er aktive på disse områder.
Jeg tvivler heller ikke på, at EU fortsat vil rejse sager vedrørende enkeltpersoner - herunder journalister, oppositionspolitikere og akademikere som professor Bandazhevsky.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0421/2002 af Linkohr, Medina Ortega og Izquierdo Rojo for PSE-Gruppen om de alvorlige begivenheder i Buenos Aires;
B5-0428/2002 af Andria og Posselt for PPE-DE-Gruppen om situationen i Argentina: finansiel, institutionel og social krise;
B5-0433/2002 af Marset Campos, Di Lello Finuoli, Miranda og Jové Peres for GUE/NGL-Gruppen om tilfældene af undertrykkelse i Argentina;
B5-0434/2002 af Gasòliba i Böhm, Sánchez García og Marieke Sanders-ten Holte for ELDR-Gruppen om situationen i Argentina;
B5-0435/2002 af Lipietz, Mayol i Raynal, Nogueira Román og Frassoni for Verts/ALE-Gruppen om situationen i Argentina.

Medina Ortega (PSE).
Hr. formand, vi skulle faktisk havde taget os af krisen i Argentina i januar måned, da den var på sit højeste, men ændringer og fornyelser af hverv gjorde det umuligt.
Den argentinske situation er forbedret siden december, men der er stadig enorme problemer. For få dage side førte nogle hændelser til to dødsfald og snesevis af sårede. I går bekendtgjorde den argentinske præsident Duhalde en fremskyndelse af valget, der vil blive afholdt i maj i stedet for oktober.
Under alle omstændigheder skal vi i institutionerne undgå at docere, når vi behandler problemerne i Argentina. Jeg mener ikke, at hverken Europa-Parlamentet eller EU's institutioner er i stand til at docere. Det er vanskeligt at gøre det over for et land som Argentina. Et land, der har været IMF's yndlingselev. Et land, vi ofte har rost, fordi det fulgte denne politik. Men eleven var vist alligevel ikke så dygtig. Det offentlige underskud er steget, de offentlige udgifter er løbet løbsk og derfor står man nu over for et sammenbrud i den finansielle sektor.
Det er vanskeligt at anbefale dogmatiske løsninger. Jeg tror ikke, at det løser noget at vende tilbage til de gamle metoder med importstøtte og de gamle afhængighedsteorier. Det kan være de tilfredsstiller os intellektuelt, men de løser ikke problemerne. Men Davos-metoden, neoliberalismeevangeliet, har heller ikke hjulpet på situationen i landet.
Jeg mener, at man må finde en meget mere pragmatisk løsning. Der findes latinamerikanske lande, der har problemer, som de dog løser. Chile er det bedste eksempel, men Brasilien med Fernando Enrique Cardoso forsvarer sig også i vanskelige situationer. Det er vigtigt, at de europæiske institutioner fremmer støtte til Argentina, som er et demokratisk land med pressefrihed, med et højt kulturelt niveau og strålende økonomiske, handelsmæssige og politiske forbindelser til EU. Man kunne forestille sig en støtte i stil med den, vi gav Tyrkiet. Tyrkiets vigtige strategiske rolle i Mellemøsten spillede muligvis en rolle. Det kan godt være, Argentina ikke ligger i et strategisk område, men hvis man ikke hjælper Argentina, kan man risikere, at resten af Latinamerika følger i Argentinas kølvand.
Jeg, og De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, mener, at det vigtigste nu ikke er at give råd eller anbefalinger, men derimod sikre, at de europæiske institutioner og vores regeringer mobiliseres og hjælper landet. Et land, der på grund af vores nære forhold, fortjener vores støtte.

Andria (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er tilfreds med den forhandling, der finder sted i Parlamentet. Her tænker jeg ikke på januar måned, hvor den argentinske krise begyndte, men på, at jeg i over to måneder med ringe held har forsøgt at få sat dette beslutningsforslag på dagsordenen. Uopsætteligheden bør efter min mening tages op til fornyet overvejelse. Om man får et godt eller magert resultat afhænger nemlig af den hurtighed, som beslutningerne træffes med, og som retningslinjerne opstilles med.
Der er ingen tvivl om, at situationen i Argentina er vanskelig og prekær. Den er vanskelig, fordi der stort set er blokeret for enhver form for økonomisk og finansielt system. Her tænker jeg navnlig på indestående i banker, som det absolut ikke er muligt at hæve, medmindre der er tale om transaktioner via kreditkort. Ved sådanne transaktioner har man dog pligt til at genskabe sin beholdning. Det er således på ingen måde muligt at bruge et indestående. Der er desuden nogle - meget tvivlsomme - muligheder for at købe obligationer med en løbetid på tre eller 10 år, hvis renter og indfrielse i øvrigt er usikre. Det skal dog understreges, at man bestemt ikke kan leve af disse obligationers renter.
Jeg vil gerne minde hr. Medina Ortega om et andet aspekt, nemlig at Argentina er et foregangsland på godt og ondt. Derfor er der risiko for, at også Uruguay, som allerede befinder sig i samme situation - for ikke at tale om Chile og Brasilien - desværre følger Argentinas dårlige eksempel.
Til sidst vil jeg gerne understrege, at det er meget vanskeligt at stille forslag. Derfor tager beslutningsforslaget udelukkende sigte på at tydeliggøre kriseaspektet. Det er til gengæld Den Internationale Valutafonds opgave i løbet af kort tid at beslutte, om den argentinske krise og den argentiske stat skal støttes eller ej. At genskabe et hævesystem og ikke mindst et kreditkortsystem, som ikke bare er teoretisk, men som også gør det muligt at bruge sit indestående i banken, kunne efter min mening være det første skridt i retning af en overvindelse af krisen.

González Álvarez (GUE/NGL).
Hr. formand, i modsætning til tre grupper i Parlamentet, har vi ikke undertegnet beslutningen, da vi ikke mener, at hele sandheden om situationen i Argentina er belyst i beslutningen. Jeg anerkender selvfølgelig, at det er vanskeligt at opnå det i en beslutning, men beslutningen er for svag. Det bedste eksempel er punkt H, "i betragtning af at den voldelige situation og ofrene i Argentina skyldes landets alvorlige økonomiske og sociale situation (...), og at der er en arbejdsløshed på over 40%". Det er rigtigt, men det er ikke hele sandheden. Undertrykkelsen har medført ofre, der er to døde, med navn og efternavn og 90 sårede. De statslige styrker tvang sig desuden adgang til Izquierda Unida-partiets hovedkvarter. Det skyldes altså ikke udelukkende fattigdom, arbejdsløshed og krisesituationen.
I beslutningen anmoder man Verdensbanken og IMF om at hjælpe Argentina ud af krisen, men af beslutningen fremgår det ikke, hvordan det skal ske og under hvilke betingelser. I vores ændringsforslag minder vi om, at Joseph E. Stiglitz, der var næstformand i Verdensbanken, siger, at et ureguleret marked, økonomisk spekulation og kapitalflugt bidrager til krisen oven i de fejl, argentinerne har begået.
Hr. formand, det er ikke retfærdigt, at størstedelen af befolkningen i et land så rigt som Argentina er fattige. Vi skal derfor hjælpe dem med at løse krisen, men vi skal hjælpe dem på den rigtige måde.

Sánchez García (ELDR).
Hr. formand, der er krise i Argentina, og når Argentina græder, er hele Amerika bekymret, og det samme gør sig vist gældende for Europa. Ikke alene fordi Argentina er en privilegeret partner i handelsblokken Mercosur, men også på grund af de stærke sociale og kulturelle bånd til det gamle kontinent.
Desværre ser vi med stigende bekymring, at den politiske og økonomiske populisme i den rige republik ikke er vellykket. Vinden, der blæser fra nogle ledere får det til at gøre ondt i knoglerne på det argentinske folk, der lider under følgerne af det økonomiske uvejr. Derfor beder vi fra Europa-Parlamentets side om international solidaritet, så vi kan hjælpe borgerne i Latinamerika til at opnå en passende økonomisk politik. Vi må hjælpe en befolkning, der dagligt lever og lider under følgerne af tidligere ulykkesvangre politiske ledere.
Vores bidrag skal sigte på at skabe social stabilitet i Argentina og fremme økonomisk regenerering for befolkningen. Det, der er godt for Argentina, er godt for alle.

McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg er enig i det, som fru González Álvarez netop har sagt. Der er brug for en ordentlig forhandling om dette og ikke blot en uopsættelig forhandling. Det her er en krise, der risikerer at sprede sig til resten af Latinamerikas økonomier. IMF og Verdensbanken har i vid udstrækning et medansvar for krisen på grund af deres uansvarlige og tossede udlånspolitik. I en tiårsperiode var Argentina deres yndlingselev, der åbnede markederne og kom penge i finansiel spekulation i stedet for produktive investeringer, samtidig med at landet øgede sin gæld helt enormt. Dollar/peso-pariteten, der blev indført gennem en forfatningsændring, gjorde eksporten alt for dyr, hvilket kvalte eksportsektoren.
Vi vil gerne have en stor hjælpepakke til sociale og produktive investeringer, gældseftergivelse og en domstol for dem, der var medskyldige i at købe landet ud. Der er tale om et land, der tidligere var den rigeste nation i Latinamerika og nr. seks i verden! Vi har også grund til at være bekymrede over visse europæeres handlinger. Spanierne kræver tilbagebetaling af de penge, de investerede i opkøb af el-, vand-, bank-, telekommunikations- og luftfartssektorer.
Det er af afgørende betydning, at der foretages en grundig undersøgelse af forbrydelserne og en retsforfølgning af de ansvarlige. Alene i løbet af den sidste uge har politiet benyttet sig af overdreven og voldelig undertrykkelse inklusiv brug af våben. To demonstranter er døde, 90 er såret, og 150 er arresteret. Der har også været en razzia imod hovedkvarteret for partiet Izquierda Unida uden så meget som en retskendelse. Disse punkter skal gennemgås, og de ansvarlige skal retsforfølges.
EU skal lægge luft til de nyliberale økonomiske programmer, der tilvejebringes. Vi skal forkaste IMF's og Verdensbankens opskrifter.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, ved skiftet fra det 19. til 20. århundrede var skibene fyldt med europæere, der udvandrede fra Europa til Argentina. Hvis De kommer til Buenos Aires i dag, vil De opleve et fascinerende mini-Europa. Alle Europas nationer er forenet i deres kulturelle rigdom og lever fredeligt sammen. I dag - 100 og 50 år senere - er det omvendt. Foran de europæiske ambassader er der lange køer af argentinere af europæisk herkomst, der vil udvandre til Europa. Det er et symbol på Europas succes og den europæiske forening, men det er desværre også et tegn på Argentinas alvorlige krise. Fordi jeg holder overordentligt meget af dette vidunderlige land, må jeg sige, at vi som europæere må beklage denne situation og være solidariske og tilbyde vores hjælp.
Men jeg mener, at fru McKenna tager det lidt for let, når hun henviser til de internationale institutioner som Verdensbanken og Valutafonden. Man må forstå, at Argentina egentlig er et land, der flyder med mælk og honning. Der er kød, honning, mælk og vin - alt sammen af bedste kvalitet og i overflod. Argentinas landbrug kunne sågar brødføde Europa. Argentina har olie og naturgas. Det eksporterer energi og er et af de rigeste lande i verden med ideelle betingelser. Men når der så alligevel opstår disse ekstreme sociale spændinger i Argentina - jeg har set brændende bydele, brændende bildæk på vejene, blokader og oprør - så må man ganske enkelt sige, at det desværre først og fremmest skyldes, at Argentina har et politisk system, der ikke fungerer. Det er ineffektivt og korrupt og forårsager enorme omkostninger. I de fattige provinser som f.eks. Missiones tjener medlemmerne af styret i provinsen mere end et medlem af Europa-Parlamentet. Jeg under dem skam deres løn, det er slet ikke det, det handler om, men Argentina har et uhyre ineffektivt system, og hvis Argentina ikke selv løser deres selvskabte problemer, som nabolandet Brasilien begyndte på, så kan vi europæere heller ikke gøre noget. Vi må yde hjælp til selvhjælp.
Bordes (GUE/NGL).
Hr. formand, mens de ukontrollerede og vilde spring i deres økonomi har gjort Argentina kraftesløst, mens 50% af befolkningen lever under fattigdomsgrænsen, mens vreden stiger i den arbejdende del af befolkningen, der har mistet deres arbejde og for størstedelens vedkommende deres løn, og som nu roder i affaldsbunkerne, har lederne i Argentina kun fundet en løsning, der består i at skyde på de arbejdsløse, der demonstrerer, hvilket har dræbt to unge og såret flere hundrede personer.
Begivenhederne i Argentina er under al kritik for så vidt, at dette land, som ikke engang var et af de fattigste lande, igennem flere år er blevet flået af store amerikanske selskaber - men også europæiske selskaber - som har skabt blomstrende forretninger ved at ruinere landet. Selv om størstedelen af befolkningen er ruineret, fortsætter en rig argentinsk eller udenlandsk minoritet med at blive rigere.
Og alt, hvad denne fælles beslutning har at sige ud over nogle svage formuleringer, som beklager den økonomiske, politiske og sociale krise, som om det drejede sig om en naturkatastrofe, er at protestere mod krænkelsen af ejendomsretten og at opfordre den argentinske regering til handling, for at den grundlæggende ejendomsret for de lokale investorer og de udenlandske investorer overholdes. Vi mener, at det er det samme som at sige, at de, som hverken ejer ejendom eller har foretaget investeringer, kun har retten til at dø, uden at Europa-Parlamentet protesterer over det.
Vi ville have stemt for beslutningsforslag fra GUE-Gruppen, som i det mindste forkaster den brutale undertrykkelse, som politiet anvender. Vi afviser med forargelse det fælles beslutningsforslag.

Diamantopoulou
Kommissionen beklager de voldshandlinger, der fandt sted i Buenos Aires.
Kommissionen er enig i, at de dybtliggende årsager til disse handlinger skal findes i en valutakrise, der udviklede sig til en erhvervsmæssig og økonomisk krise (et markant fald i handlen, investeringerne og BNP), forværredes til en social krise (arbejdsløshed, fattigdom og social udstødelse) og nu ender med manglende tillid til de nationale institutioner.
Det er meget kompliceret at analysere årsagerne til krisen i en beslutning eller en debat i Parlamentet, men på den anden side er det meget let at bebrejde de internationale organisationer.
Foranstaltningerne vedrørende den såkaldte "coralito", den lovbestemte peso/dollar-paritet, og den resulterende mangel på manøvremuligheder for valutapolitikken er f.eks. ikke i overensstemmelse med IMF's henstillinger.
Nu er der behov for reformer. De reformer, som Argentina skal gennemføre, er ikke blot nødvendige for at få hjælp fra IMF, men i særdeleshed for at få landet i gang igen. Man skal genvinde borgernes tillid til de demokratiske institutioner, genvinde de økonomiske aktørers tillid til den stabilitet og troværdighed, der sikres gennem lov og orden, og sidst, men ikke mindst skal man genskabe det finansielle systems troværdighed.
EU og dets medlemsstater har allerede forsøgt at hjælpe Argentina i de forskellige internationale organisationer, herunder i IMF og på det seneste G8-topmøde. Specielt Kommissionen har en meget bestemt idé om, hvad der skal gøres. Noget, der utvivlsomt ville hjælpe Argentina, er en dybere integration af Mercosur-landene, og EU gør en indsats for at fremme forhandlingerne med Mercosur. Til det formål vil kommissær Lamy og kommissær Patten holde et møde med Mercosur-ministrene i Brasilia den 23. juli. Forhandlingerne mellem Mercosur og EU vil utvivlsomt være med til at fremme intern samhørighed i Mercosur, hvilket til gengæld vil hjælpe Argentina.
Udtrykt i traditionelt samarbejde er de finansielle midler, vi råder over, uforholdsmæssigt beskedne sammenlignet med det problem, vi drøfter. Vores landestrategidokument har imidlertid opstillet kampen mod fattigdom samt institutionel støtte som de to hovedprioriteter.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Medina Ortega (PSE).
Hr. formand, jeg vil stille et mundtligt ændringsforslag til et nyt stk. 7 a, der lyder: "Ser positivt på præsident Duhaldes nylige udtalelse om at fremskynde valgproceduren seks måneder til foråret 2003 for at forankre den demokratiske legitimitet".
Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.

Cushnahan (PPE-DE)
Den irske regering har offentliggjort ordlyden af det spørgsmål, de irske vælgere skal forholde sig til i den hensigt at ratificere Nice-traktaten ved en folkeafstemning. Jeg tror, at medtagelsen af en artikel, der forhindrer Irlands deltagelse i en fælles EU-forsvarspolitik, er en taktisk fejl, der viser en klar misforståelse af grunden til, at de irske vælgere forkastede Nice-traktaten ved den seneste folkeafstemning. En undersøgelse af bevæggrundene hos dem, der stemte nej til Nice-traktaten, viste, at "frygten for at miste magt, indflydelse og penge" vejede tungere end neutralitetsspørgsmålet.
Endvidere er denne beslutning fra en regering, der ledes af en premierminister fra Fianna Fáil-partiet, et forræderi imod idealismen hos forgængere så langt tilbage som Seán Lemass, der gav udtryk for, at Irland ville være villig til at deltage i en fælles EU-forsvarspolitik.
Beslutningen står også i skarp kontrast til de tidligere kommentarer fra udenrigsminister Brian Cowen i Irish Examiner den 3. juli 2000:
I stedet for at lefle for euroskeptikerne i hans eget parti - f.eks. Minister O'Cuiv - såvel som uden for det, burde han udvise et beslutsomt lederskab, så vælgerne ikke forvirres yderligere.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

