
McCartin
Hr. formand, jeg vil gerne bede om Deres hjælp i forbindelse med et spørgsmål om refusion af sprogkurser for parlamentsmedlemmer og -personale. Jeg tog et kursus i irsk for nogle måneder siden og blev nægtet refusion, selvom sådanne kurser tidligere er blevet godkendt af Parlamentet. Irsk er hverdagssproget for mange i min valgkreds. Traktaterne oversættes til irsk. Der tales irsk i Domstolen og Europaskolerne. Er der sket ændringer i sprogets status? Andre mennesker fik godkendt sådanne kurser for nogle år siden. Hvis der er sket ændringer i sprogets status, vil jeg gerne vide, hvem der har truffet beslutningen og hvornår.

Formanden
Mange tak, hr. McCartin. Jeg kan ikke give Dem nogen konkret oplysning i øjeblikket; men vi har taget Deres spørgsmål til efterretning, og vi vil videresende dem ikke blot til Præsidiet, men også til det udvalg, der beskæftiger sig med beskyttelse af flersprogethed. Og senere vender vi tilbage til Dem.

Social beskyttelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0291/97) af Weiler for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om meddelelse fra Kommissionen - Modernisering og forbedring af den sociale beskyttelse i Den Europæiske Union (C4-0143/97).

Weiler
Hr. formand, kære kolleger! Socialpolitikken har i de seneste år snarere været et slags stedbarn for den europæiske politik til trods for Maastricht-traktaten. Kommissionen har meget tøvende fremlagt initiativer, og de få initiativer blev endda som regel blokeret af Ministerrådet. Den sociale dialog har heller ikke opfyldt de forventninger, som vi som politikere havde til den.
For tiden ændrer debatten sig. Stilstanden bliver brudt. For det første hænger det naturligvis sammen med, at vi har store forventninger til Amsterdam-traktaten, som immervæk har opnået, at briterne nu er i samme socialpolitiske båd som os, og at den sociale rapport bliver en del af traktaten. Desuden forventer borgerne og arbejdstagerne i Europa naturligvis, at staten i perioder med økonomiske opbrud, med større risici sikrer en sikker social beskyttelse, og jeg tror, at vi som politikere også har en forpligtelse hertil.
Jeg kan ikke acceptere de neokapitalistiske slogans, som altid påstår, at man skal sørge for mere egenforsorg, for vi må ikke glemme, at arbejdstagerne og borgerne i høj grad betaler for deres sociale beskyttelse, enten med bidrag fra deres lønindtægt eller via skatten.
At der er opstået bevægelse, skyldes sikkert også realiseringen af det indre marked. Flere og flere arbejdstagere vil også realisere og benytte sig af den frie bevægelighed, som vi har garanteret dem gennem traktaten. På den anden side oplever de, når de benytter sig af den frie bevægelighed, diskrimination på området for social beskyttelse og også diskrimination ved arbejdsgivernes udvælgelse af arbejdskraft.
Vi har efter Kommissionens meddelelse i dag fremlagt en anden betænkning, efter at den første betænkning om den sociale beskyttelses fremtid i Europa blev vedtaget i februar med stort flertal. Der foreligger nu en betænkning, som berører problemerne endnu mere konkret, med titlen »Modernisering og forbedring af den sociale beskyttelse i Den Europæiske Union«. I betænkningen hilser jeg i princippet velkommen, at Kommissionen har fremsat konkrete forslag om, at Kommissionen fortsat, det vil sige kontinuerligt, har taget sig af emnet, og jeg vil gerne fremhæve nogle særligt vigtige punkter fra betænkningen, som blev vedtaget i udvalget med stort flertal.
Vi beklager, at der trods resultaterne fra Amsterdam stadig er områder inden for den sociale beskyttelse og skattepolitikken, som kræver enstemmighed i Ministerrådet. Dette - formoder vi på baggrund af de tidligere resultater - vil fortsat føre til blokader, for vi har tidligere gjort meget dårlige erfaringer med Storbritannien og først og fremmest med Forbundsrepublikken Tyskland, som igen og igen har anvendt blokadepolitikken i Ministerrådet netop med hensyn til den sociale beskyttelse.
Vi mener, at opfyldelsen af Maastricht-kriterierne for Den Økonomiske og Monetære Union ikke er i modstrid med systemet for den sociale beskyttelse, også selvom dette til dels påstås i medlemslandene, og bestemte grupper agiterer for det igen og igen. Vi forventer dog, at Kommissionen og Rådet tager de udfordringer op, som opstår på området for sociale ydelser og på beskæftigelsesområdet som følge af Den Økonomiske og Monetære Union.
Vi forventer - jeg tror, at det er et ret vigtigt punkt for alle kolleger her i Parlamentet - at der bliver gennemført en aktiv beskæftigelsespolitik. Topmødet i Luxembourg vil være den afgørende prøve også for vores troværdighed, fordi en aktiv beskæftigelsespolitik og en reduktion af arbejdsløshedskvoten er sikringerne, de bedste garantier, også for en fyldestgørende social beskyttelse.
Vi vil ikke reducere ydelserne til arbejdsløse og bistandsmodtagere, men vi ønsker en aktivering af ydelserne inden for rammerne af generelle støtteforanstaltninger, uddannelse og muligheder for at få arbejdserfaring. Vi forventer, at Kommissionen i henhold til princippet om good practices forelægger os forslag om en fleksibel overgang fra arbejdsliv til pensionsliv og om finansiering af nye systemer.
Vi beder Kommissionen om at fremlægge en årlig beretning om udviklingen af fattigdom og rigdom, og på dette punkt vil jeg gerne med det samme sige: Jeg er parat til at acceptere forslaget fra PPE-Gruppen om, at der kun skal fremlægges en beretning hvert andet år. Det er vigtigt for mig, at denne beretning virkelig viser udviklingen af fattigdom og rigdom i Den Europæiske Union og indeholder en pålidelig analyse. Så vil jeg også gerne gå med til, at beretningen kun fremlægges hvert andet år.
Jeg påpegede endnu en gang, ligesom i den første betænkning, at det er nødvendigt med en omlægning af belastningen fra faktoren arbejde til andre ressourcer. Alle medlemsstater er i mellemtiden blevet enige om det, og jeg tror, at det er på høje tid, at vi også kommer frem til nogle resultater. Det betyder, at det kan være en CO2 skat, en merværdiafgift eller en beskatning af spekulative kapitalbevægelser. Det er nødvendigt med en ny intensiv debat om kønnenes adskillelse på arbejdsmarkedet, om mulighederne for ligestilling, hvordan ligestillingen endelig kan blive realiseret. I 1957 blev den forankret i Rom-traktaterne, og i dag - årtier senere - er den stadig ikke en realitet. Vi har brug for en pålidelig beskyttelse af atypiske og fleksible arbejdsforhold. Det, kære repræsentant for Kommissionen, som blev forelagt os med hensyn til deltidsarbejde, lever ikke op til dette krav!
Hr. Flynn, De bebudede i Deres beretning, at De ved udgangen af dette år ville stille nye kendsgerninger og analyser om udviklingen inden for den sociale sikkerhed i Europa til rådighed. Jeg vil gerne sige til Dem: Det er ikke tilstrækkeligt for os! Vi har også brug for en status over Kommissionens handlinger med henblik på, hvad De har realiseret fra den første betænkning fra februar i år, og De kan være sikker på, at vi kritisk vil følge, hvilke krav i denne nye beretning De vil realisere.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, hr. kommissær, kolleger, det, der foreligger, er en god betænkning om den måde, vi kan modernisere den sociale beskyttelse i Den Europæiske Union. Som ordfører for udtalelse fra Økonomiudvalget kan jeg med tilfredshed slå fast, at mit udvalg og Beskæftigelsesudvalget på en række væsentlige punkter ligger på bølgelængde.
For det første fremhæver vi endnu en gang, at iværksættelsen af Maastricht-kriterierne, i modsætning til hvad mange tror, ikke er til hinder for en god social beskyttelse. Sunde offentlige finanser letter rentebyrden, giver erhvervslivet gode betingelser og skaber således et godt erhvervsklima. Et større skatteprovenu giver dernæst muligheder for et bedre socialt sikkerhedssystem. Kort sagt, godt nok er ØMU'en således en udfordring, men langt fra en fare.
Dernæst tolker begge udvalg også den generelle folkelige opinion i Europa, når de foreslår at overføre beskatningen fra arbejdskraft til f.eks. miljøbelastende energiforbrug. Der er også voksende forståelse for, at det er nødvendigt i det mindste at koordinere virksomhedsbeskatning på et europæisk niveau. Adfærdskodeksen for bekæmpelse af uretfærdig skattemæssig konkurrence er et skridt i den rigtige retning.
Den såkaldte individualisering af rettigheder til social sikring er af stor betydning. Det er særligt tilfældet for medhjælpende hustruer i private erhverv. For så vidt angår pensionsordninger indtager Økonomiudvalget en lidt mindre defensiv position end kollega Weiler. Vi er af den opfattelse, at det nuværende omfordelingssystem ikke er holdbart. Kapitaliseringssystemet kan være et udmærket supplement. Derfor opfordrer vi de nationale regeringer til at undersøge, om begge systemer kan kombineres.
Endelig er der stadig en del mangler ved overførslen af rettigheder til social sikkerhed inden for Unionen. Derfor opfordrer vi Kommissionen til at revidere forordningen 19/71 vedrørende koordinationen af ordningerne på området for social sikkerhed for personer, som flytter sig til et andet medlemsland inden for Unionen. Det kan da godt være, at det indre marked er realiseret for så vidt angår goder og kapital, men det er slet ikke nogen realitet for de mennesker, der tjener til det daglige brød uden for deres eget land.
Sammenfattende er jeg glad for at kunne sige, at vi er tilfreds med de punkter i betænkningen, som er overtaget fra Økonomiudvalget med undtagelse af det punkt, der vedrører kapitaliseringssystemet i forbindelse med pensionsdannelse.

Sornosa Martínez
Hr. formand, fru Weiler, jeg lykønsker Dem med Deres betænkning, som jeg fuldt ud støtter. Den er positiv over for Kommissionens beretning og påpeger ligeledes nogle kritiske forhold, som der bør tages hensyn til med henblik på at forbedre de betænkninger, som vil blive udarbejdet fremover.
Som ordfører for udtalelse fra Udvalget for Kvinders Rettigheder forelagde jeg ni konklusioner, og jeg takker Dem for, at de er blevet medtaget og forbedret. Det drejer sig om ligestillingen mellem mænd og kvinder, kvinders udsatte stilling og skabelsen af infrastrukturer for plejeordninger for afhængige personer, idet det påpeges, at kvindernes udgangspunkt ikke er det samme som mændenes, og det er nødvendigt, at de aktioner, der skal til for at rette op på denne situation, kommer med i betænkningerne fra EU-institutionerne.
Enhver reform af de sociale sikringsordninger skal være sig kvindernes tilstedeværelse i vore dages samfund bevidst. Den almene ret til social sikring burde være tendensen i alle landene i Den Europæiske Union, og ved moderniseringen og forbedringen af den sociale sikring og for at konsolidere den europæiske model vil det være nødvendigt, når undersøgelserne af effektive modeller er blevet gennemført, at udarbejde en bindende lovgivning, som udover at sikre rettighederne, bliver et instrument, som gør at de bliver udøvet.
Fru Weiler, jeg tror, at dette er det endelige mål med Deres betænkning, og derfor lykønsker jeg Dem med den.

Andersson
Hr. formand, jeg vil begynde med at takke Weiler for en ganske udmærket betænkning, som har taget disse spørgsmål op i et utrolig bredt perspektiv. Jeg når ikke på denne korte tid at berøre alle aspekter. Jeg vil begynde med at sige, at jeg deler hendes opfattelse af, at det i grunden ikke er sådan, at Maastricht-kriterierne strider mod et socialt velfærdssystem. Tværtimod er det sådan, at gode statsfinanser og balance i statsfinanserne er en langsigtet forudsætning for, at vi skal kunne bevare og udvikle vores velfærdssystemer. På dette område ser vi fremskridt i Europa, det vil sige, at finanserne begynder at blive bedre.
På et andet område, som også påvirker de sociale tryghedssystemer, ser vi ikke de samme fremskridt. Det drejer sig om beskæftigelsen. Den høje arbejdsløshed koster vores velfærdssystemer mange penge. Ved at så mange mennesker i Europa er arbejdsløse, bliver indtægterne til vores velfærdssystemer også mindre, end hvad de ville have været, hvis vi havde kunnet reducere arbejdsløsheden og forbedre beskæftigelsen. Derfor bliver det et hovedspørgsmål for fremtiden, også for velfærdssystemerne, at vi får arbejdsløsheden ned og forbedrer beskæftigelsen.
Noget om pensionssystemerne: Det forslag, ordføreren har fremlagt, om en successiv overgang til pensionsalderen, tror jeg, er ganske udmærket. Det andet aspekt, som ordføreren tager op, er, at vi må have statslige pensionssystemer, der er så gode, at vi minimerer behovet for private løsninger. Jeg deler den opfattelse, da de statslige pensionssystemer har den fordel, at de er lige for mænd og kvinder. I de private pensionssystemer er det sådan, at kvinderne må betale mere, da de lever længere. Jeg foretrækker selv et pensionssystem, som har en grundtryghed, som man siden bygger på med en indkomsttryghed. Jeg deler også opfattelsen om harmonisering af skattepolitikken og en skatteomlægning, som indebærer, at skatten på arbejde sænkes, og skatten på miljø forhøjes.

Pronk
Hr. formand, jeg vil også gerne takke ordføreren for det store arbejde, som hun har udført med sin betænkning. Jeg mener, at fremtiden for den sociale sikkerhed er et af de væsentligste emner for den Europæiske Union i den kommende tid. Det er derfor udmærket, at Kommissionen er kommet med denne meddelelse. Medlemslandenes sociale sikringsordninger har alle haft deres egen historiske udvikling. Dermed er der også mange forskelle mellem de forskellige systemer.
Det Europæiske Folkeparti er af den opfattelse, at ansvaret for indretningen af de sociale sikringsordninger bør blive hos medlemslandene. Det er dog nødvendigt med en bedre koordination mellem de forskellige ordninger pga. personers og arbejdskraftens frie bevægelighed i Europa. Specielt nu hvor det sociale sikkerhedssystem ændres i mange medlemslande, er det godt at udarbejde en fælles konvergensstrategi. Målet med denne strategi bør være at knytte beskæftigelsespolitikken til solid social sikring.
I den forbindelse er vi ikke enige med fru Weiler, som vil undersøge tanken om en social slange med minimumrettigheder i den sociale sikring. Det er en skæbnesvanger vej. Sålænge man ikke er enig om måden, hvorpå de nationale sociale sikringsordninger kan konvergere med hinanden.
Der eksisterer en vældig forskel mellem de ordninger, som er baseret på grev Bismarcks system, og det system, som kun giver en social minimumbeskyttelse. Bismarck-systemet bygger på det professionelle system. De andre systemer søger at inkorporere alle.
Udvalget ser desværre hele tiden bort fra disse modsætninger. I Holland er der sluttet et kompromis mellem begge systemer. Men der må vi sommetider konstatere, at erhvervsrisici trues med ikke at blive opfanget, fordi man mener, at det generelle system byder en tilstrækkelig sikkerhed.
Enkerne i Holland betaler en meget høj pris herfor. Men de hollandske erfaringer viser dog også, at det er muligt at finde et kompromis mellem begge systemer. Kommissionen går dog i alt for høj grad ud fra, at systemet for social beskyttelse er tilstrækkelig og ofrer dermed fordelene for et afprøvet system som grev Bismarcks.
Ordføreren følger heldigvis ikke dette synspunkt, fordi hun, hvad det angår, er alt for vant til situationen i Tyskland. Jeg opfordrer Kommissionen til snarest at angive, hvorledes man kan slå bro over disse hovedmodsætninger i det europæiske sociale sikkerhedssystem. Det er jo mærkeligt, at jo nordligere man kommer, jo mere fremtrædende plads har den sociale beskyttelse, og jo sydligere, jo mere træder det indkomstrelaterede sociale sikkerhedssystem i forgrunden.
Meget har ændret sig i samfundet, siden Bismarck indførte sit første system, men de fem hovedrisici, som truer enhver, som arbejder, er de samme: dødsfald, sygdom, invaliditet, alderdom og arbejdsløshed. Det er nu op til os under hensyntagen til subsidiaritetsprincippet at konvergere de forskellige sociale ordninger til nye udviklinger, men samtidig ikke glemme de risici, som skal forsikres.
En række af disse risici kan også forsikres privat. Sommetider fuldstændigt, sommetider kun delvist, men andre absolut ikke eller til en alt for høj pris. Subsidiaritetsprincippet medfører to problemer, som vi skal være særligt opmærksomme på. For det første grænsearbejderne. Dem vil jeg gerne henlede opmærksomheden særligt på. Da de ikke kan tage visse forsikringer med, når de arbejder i et land og bor lige over på den anden side af grænsen, sætter de sig ofte mellem to stole. Det hindrer arbejdskraftens frie bevægelighed. Det er imod Den Europæiske Unions målsætninger. Derfor støtter jeg fru Weilers forslag om en aktualisering af forordning 148/71, som fjerner ulemperne for grænsearbejdere.
Det andet problem, som skyldes subsidiaritetsprincippet, er betalingen af den sociale sikkerhed. Betalingen af ydelsen udgør grundlaget for den sociale sikkerhed i en økonomisk og monetær union. Derfor er mere samarbejde inden for Unionen påkrævet, bl. a. for at bekæmpe grænseoverskridende bedrageri med sikkerhedssystemet samt andre former for skattebedrageri.
PPE-Gruppen vil støtte fru Weilers beslutning og anmoder Kommissionen om at komme med et forslag om, hvorledes man kan slå bro over modsætningerne mellem de europæiske sociale sikkerhedsordninger.

Hermange
Hr. formand, kære kolleger, vores sociale beskyttelsessystemer, som blev skabt lige efter anden verdenskrig, står overalt i Europa i dag over for de samme problemer med tilpasning og vedvarenhed og over for de samme udviklingsvanskeligheder. De må derfor tilpasses og bevares, alt imens de moderniseres, så vi kan imødegå det 21. århundredes tre udfordringer.
Først er der den demografiske udfordring, som efter min mening er den vigtigste med hensyn til problemerne med den sociale beskyttelse, eftersom befolkningen over 60 år i Den Europæiske Union vil stige med 50 % i de næste ti til femten år. Hvor der i dag er fire personer i den arbejdsdygtige alder til at sørge for en pensionists behov, vil der i år 2020 kun være to. Den økonomiske udfordring er også en stor udfordring, eftersom vi har mange problemer med arbejdsløsheden, hvilket vi også har set i en tidligere debat. Endelig er den sociale udfordring endnu vanskeligere at imødegå, for det drejer sig her om at genskabe den sociale samhørighed i vores samfund.
Det er ud fra denne betragtning, at jeg - såvel som min gruppe - ser med tilfredshed på de handlingsforslag, som Kommissionen fremlægger i sin meddelelse. Ud fra samme betragtning vil jeg gerne sige til fru Weiler, som jeg lykønsker for hendes betænkning, at jeg tilslutter mig hendes forslag vedrørende udarbejdelsen af en strategi for social konvergens, som skal være et sidestykke til Den Økonomiske og Monetære Union, med indførelsen af sociale minimumstandarder. Jeg tror nemlig, at det for at gennemføre den fælles valuta er absolut nødvendigt at undgå social dumping inden for Unionen.
Men vores sociale beskyttelsessystemer skal også være systemer med en naturlig solidaritet. Denne naturlige solidaritet, denne menneskelige solidaritet, som er vigtig for den mennskelige og sociale ligevægt, er uundværlig i vores samfund, og derfor er jeg imod ordførerens forslag vedrørende individualiseringen af den sociale beskyttelse i Europa, for den ville efter min mening være en fejltagelse. Jeg mener, at man ved siden af de strukturerede sociale beskyttelsessystemer aktivt skal støtte den naturlige solidaritet og navnlig en stærk familiepolitik, med henblik på at fremme en indfaldsvinkel, der er mere menneskelig, mindre strukturel og mindre kostbar for vores sociale beskyttelse.
Ud fra denne betragtning mener jeg, at børnefamilierne i vores Union skal støttes for de bidrag, som de tilfører vores samfund med hensyn til generationsfornyelse, investering i fremtiden og aktivitet til vores økonomi. Hr. formand, kære kolleger, vi vil dog stemme ja til denne tekst, idet vi husker på vores ansvar over for vores børn, så vi kan efterlade dem et Europa, der er gunstigere for deres udfoldelse.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, den bedste beskyttelse for den sociale sikkerhed er stadig skabelsen af arbejdspladser i Europa. Jeg har læst i avisen og her til morgen på det belgiske fjernsyn erfaret, at Rådet ikke eller næsten ikke har gjort noget fremskridt på dette punkt. Jeg vil gerne høre fra kommissær Flynn, på hvilke områder man måske har gjort fremskridt, hvad angår beskæftigelsestopmødet, og om emner som fornyelse af skattesystemet, en anden anvendelse af merværdibeskatningen her har nogen som helst chance. Jeg har i hvert fald forstået, at bekæmpelse af ungdomsarbejdsløsheden, således som vi har foreslået det, ikke er blevet honoreret.
Det andet punkt, som jeg ønsker at diskutere, er pensionsspørgsmålet. Kolleger, denne betænkning hedder: "Modernisering af den sociale beskyttelse« og det er vores oprigtige opfattelse, at moderniseringen af den sociale beskyttelse også kan omfatte en ny måde at indrette vores pensionssystem på. Ikke for at sænke niveauet, men for at gøre det mere moderne. Det forholder sig virkelig sådan, at ud over en grundpension kan det overlades til den enkelte at sørge for supplerende pensioner. Netop på et mere fleksibelt arbejdsmarked er det nødvendigt at give den enkelte mere indflydelse på pensionerne og de supplerende pensioner. Ikke for at give den enkelte mindre, men netop mere indflydelse. Jeg beklager stærkt, at vores ændringsforslag desangående åbenbart ikke har nogen chance, først og fremmest fordi tyskerne ikke er så langt, og ikke engang de kristlige demokrater kan støtte dette.
Kvindeudvalget har henledt opmærksomheden på børnepasningsproblemet. Vi er stærke tilhængere af børnepasning. Men vi foretrækker, at det bliver ordnet via konvergerende aftaler frem for via bindende aftaler på europæisk niveau.
Til slut vil jeg gerne fremhæve det punkt, som er fremført af hr. Pronk vedrørende grænsearbejderne, og også i den forbindelse lykønske fru Weiler med hendes betænkning. Jeg synes virkelig, at hendes betænkning er bedre end sidste års, men når vi diskuterer modernisering af den sociale beskyttelse, så bør vi også virkelig have mod til at modernisere, og det savner jeg stadigvæk en smule.

Ojala
Ærede hr. formand, fru Weilers betænkning er efter min mening udmærket derved, at den meget klart viser betydningen af den avancerede sociale sikring for væksten, konkurrencen og velfærden i Europa. I mit indlæg vil jeg dog fremhæve betydningen af de offentlige tjenester som udbyder af social service.
Jeg undrer mig over det synspunkt i Kommissionens redegørelse, at kun de private servicefortagender, som fungerer på markedsvilkår, kan være fordelagtige og kvalitative. Nordiske erfaringer har vist, at den offentlige service ofte har været mere fordelagtig end den private, både hvad angår kvalitet og nationaløkonomi. Når man sammenligner omkostninger for sundhedsplejesystemer i forskellige lande, kan man se, at USA's totalt privatiserede, forsikringsbaserede system er betydeligt dyrere end systemerne i de nordiske lande, som er etableret af stat og kommuner.
Med offentlige social- og sundhedstjenester er man også i stand til at sikre, at alle modtager servicen. Også i tyndt befolkede omåder, som ikke er interessante markedsområder for et privat serviceforetagende. Fælles tjenester garanterer også alle medborgere, at alle, både rige og fattige, får service af høj kvalitet. Dette er, synes jeg, ét af fundamenterne i ligeberettigelsen i et samfund. På denne baggrund ønsker jeg, at vi ikke altid automatisk går ud fra, at servicen skal være privat.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger! Fru Weiler har her fremlagt en betænkning for os, som nøjagtigt måler virkelig væsentlige dimensioner i den fremtidige europæiske sociale sikring og sætter dem i perspektiv. Nu kommer det an på, om Kommissionen nu også virkelig omsætter denne klare orientering til handlinger.
Jeg vil ikke gå i detaljer endnu en gang, men kun diskutere et principielt problem, som stadig er en hindring for den sociale sikring i Europa. Det er forestillingen om, at det drejer sig om at skabe et fælles europæisk system for social sikring. Jeg tror, at denne forestilling, som grundlæggerne, og det er vi jo ikke helt, formodentlig har haft, er forkert. Den skal vi gå væk fra.
Også selvom vi har et fælles indre marked, har vi stadigvæk forskellige leveforhold, ikke kun niveaumæssigt, men også kvalitativt forskellige vaner og forventninger til livet og dermed også forskellige traditioner på området for social sikring, forskellige styrkeforhold og arrangementer mellem arbejdsmarkedets parter, mellem de socialt handlende. Medlemsstaterne er blevet en del heraf som følge af historiske kompromiser, som ikke er så nemme at opløse.
Men at drage den konklusion, at det vil være umuligt at skabe en europæisk fremtid med fælles social sikkerhed, er forkert. Her skal man tænke i andre baner, man skal tænke i retning af fælles målsætninger, som fastlægges bindende. Man kan skematisk sige, at det på den ene side drejer sig om at sikre alle, som lever og arbejder i Europa, mod de risici, der er forbundet med lønmodtagerarbejdet såsom risikoen for alder, sygdom, arbejdsløshed, forringelse af kvalifikationer.
På den anden side drejer det sig om at sikre, at ingen, som lever og arbejder i Europa, skubbes ud i fattigdom og social udelukkelse set ud fra velstandsniveauet i de enkelte medlemsstater og regioner. Det er de to egentlig ganske enkle mål. Hvis man tænker på det på sådan en enkel måde, kan man også begynde at udtænke mekanismer, hvormed forskellige medlemsstater i forskellige situationer med forskellige traditioner for løsninger i fællesskab arbejder for at konvergere hen imod beskyttelse, ikke på det konkrete niveau, men beskyttelsen af disse interesser, sikringen mod denne risiko og for at garantere en reel borgerret for alle borgere i Europa i det indre marked - også for lønmodtagere. Det er på høje tid i en situation, hvor der hele tiden gøres forsøg på at underminere netop disse resultater for borgerretsstatusen, hvad angår lønmodtagerarbejdet.

de Lassus
Hr. formand, kære kolleger, gruppen Europæisk Radikal Alliance tilslutter sig fuldt ud de udmærkede konklusioner, som fru Weiler har fremlagt. Jeg vil gerne lykønske hende for således at have bidraget til at belyse den vej, som fører os mod indførelsen af en europæisk politik for social beskyttelse.
Der må gøres kraftigt opmærksom på, at den vedvarende forskel mellem de beskyttelsessystemer, der dækker borgerne i de forskellige medlemsstater, faktisk genskaber den dårlige funktion af vores indre, og såkaldt harmoniserede, marked, og dette alene på grund af den økonomiske deregulering. Denne vedvarende forskel medfører konkurrenceforvridninger og fremkalder nogle virksomhedsflytninger inden for Unionen, som er helt absurde. Vi må hastigt og konkret begynde på det sociale arbejde, som Amsterdam-traktaten har muliggjort.
Kommissionen skal efter vores mening beslutsomt påbegynde de forhandlinger, der gør det muligt at fastlægge nogle minimumgrænser, beslutsomt påbegynde oprettelsen af et fælles stabiliseringsforhold - som i øvrigt sandsynligvis fortjener en mere attraktiv betegnelse end "socialslange«, og jeg vil her foreslå "socialt bånd«, helt enkelt - og endelig skal den beslutsomt påbegynde definitionen af et højt mål for kvalitet og effektivitet, der muliggør en konvergens fra oven af medlemsstaternes politikker. Vi må beslutsomt, og overalt, give os i kast med at fjerne den forskelsbehandling i beskyttelsen, der fremkommer som følge af overgangen fra en beskyttelsesordning, der er baseret på familieoverhovedet, til en ordning, der respekterer det enkelte individs frihed. Med hensyn hertil vil jeg gøre opmærksom på den tvingende nødvendighed af direktivet om den sociale beskyttelse af selvstændige erhvervsdrivendes hustruer.
Endelig skal vi stræbe efter en større effektivitet og en nedgang i vækstraten for sundhedsudgifterne, idet vi prioriterer information og forebyggelse, ligesom fru Weiler bemærker det. Befolkningernes aldring og de lægevidenskabelige teknikker medfører dog, at man ikke skal forvente en reduktion i den absolutte værdi for omkostningerne til sygepleje. Livskvalitet og den europæiske kultur forudsætter, at vi er i stand til at anerkende særpræget for den sociale model, som vi skal skabe sammen. Der skal være ret til et minimumbeløb at leve for. Der skal være ret til ikke at betragte sundhedsområdet som en forretning.
Vi forstår alle intuitivt, at vi ikke kan fortsætte vores udvikling mod åbningen af markederne, sikringen af den frie konkurrence og dyrkelsen af individualismen, hvis vi ikke samtidig sørger for udviklingen af de mekanismer til samhørighed og ligevægt i vores samfund, som solidaritetsordningerne udgør. Kommissionen skal sørge for at befordre bevarelsen og udviklingen af disse ordninger. Den må ikke gøre disse ubetydelige ved at underkaste dem de regler, der gælder for de forretningsmæssige forsikringer.
Kommissionen skal derimod hastigt udarbejde et direktiv, der identificerer disse ordninger, idet den anerkender deres særlige almennyttige karakter og deres opbygning som interessentskaber, ikke-fravælgelsen af risici samt de sociale tjenesteydelser, der tynger tariffastsættelsen. Kommissionen skal ligeledes sikre de mest velegnede fremgangsmåder til information og forebyggelse.
Vi ønsker, at Den Europæiske Union beslutsomt skal gå i denne dobbelte retning, nemlig en større konvergens for medlemsstaternes sociale beskyttelsespolitikker og en fastlæggelse af de regler, der gælder for solidaritetsordningerne; med sikkerheden om både at tjene sine organisationers økonomiske styrke, sine borgeres sociale samhørighed og den humanisme, der udstråler fra Unionens kultur.

Jensen, Lis
Hr. formand, fru Weilers betænkning om modernisering og forbedring af den sociale beskyttelse i Den Europæiske Union lægger bl.a. op til, at der skal kræves aktivering for modtagelse af sociale ydelser. Det er vel noget af det, der er slået mest igennem i medlemsstaternes politik på området, og således også i Danmark, hvor der til stadighed sker stramninger med hensyn til, hvordan og hvornår arbejdsløse betragtes som stående til rådighed for arbejdsmarkedet. Barbara Weiler udtalte i sin indledning til dagens debat, at hun ikke mener, at ØMU'ens konvergenskriterier er til hinder for en rimelig social beskyttelse. Det er jeg nu ikke så sikker på, hun har ret i. Tænk bare på de store protestdemonstrationer, der har været i nogle af medlemslandene, hvor de sociale nedskæringer som følge af ØMU-tilpasningen har været så grove, at folk har måttet manifestere deres protest herimod. Det har jeg fuld forståelse for, også fordi ØMU'en jo langt fra har en folkelig opbakning. I Danmark har vi en forholdsvis stor offentlig sektor, og langt de fleste sociale ydelser er fortsat et nationalt anliggende. Men der hersker en usikkerhed i befolkningen om den fremtidige sociale sikring, og dette ikke mindst på grund af ØMUtilpasningen, som den danske regering jo satser så stærkt på at leve op til, selvom Danmark ikke skal med i tredje fase af ØMU'en.
Med hensyn til Amsterdam-traktaten vil jeg godt have lov at sige, at jeg er meget tilfreds med, at der stadig væk kræves enstemmighed i Rådet vedrørende social sikring, men jeg kunne godt ønske, at det ikke kun var Storbritannien og Tyskland, der blokerer. Jeg savner en klar dansk afstandtagen på området, for i den danske debat gøres der meget ud af at pointere, at social politik fortsat skal være et anliggende for medlemslandene og fortsat skal være et nationalt anliggende. Det er åbenbart ikke det, der praktiseres i Rådet af de danske forhandlere.

Raschhofer
Hr. formand, jeg glæder mig over Weiler-betænkningen om modernisering og forbedring af den sociale beskyttelse i Den Europæiske Union, fordi den fremfører to vigtige punkter. For det første: De sociale rammebetingelser i EU har ændret sig dramatisk. For det andet: Medlemsstaternes systemer for social beskyttelse kan kun finansieres fremover, hvis de straks bliver moderniseret, hvorved medlemsstaterne er ansvarlige for både finansieringen og moderniseringen.
Jeg tror, at et fælles socialsystem er en utopisk tanke i et Europa med alle de regionale forskelle, den forskellige historiske udvikling og først og fremmest de forskellige finansieringssystemer. Derfor hilser jeg også PPE-Gruppens ændringsforslag 16 velkommen. Indledningsvis talte jeg om de ændrede rammebetingelser. Kvinder er særligt dramatisk ramt heraf. I mange tilfælde er fattigdommen kvindelig. Derfor er jeg enig i de idéer i denne betænkning, som omhandler social sikring af kvinder. Det er særligt vigtigt, at opdragelses- og plejeperioder anses for at være pensionsberettigende. Alt andet vil være at straffe kvinder for, at de helliger sig familiære opgaver, og det er i sidste ende et angreb på familien.

Waddington
Hr. formand, der foreligger klare beviser på, at Europas legendariske socialmodel og medlemsstaternes socialbeskyttelsesordninger ikke lever op til de nye udfordringer i forbindelse med ændringerne inden for arbejdsmønstrene, de økonomiske, sociale og demografiske mønstre og globaliseringen af markederne. Disse nye udfordringer har været genstand for adskillige betænkninger, der er blevet forelagt Parlamentet: Høj arbejdsløshed, en aldrende befolkning, stigende social udstødelse og vedvarende ulighed af skiftende karakter mellem mænd og kvinder.
Denne meddelelse fra Kommissionen og Barbara Weilers fremragende betænkning handler om behovet for at modernisere og forbedre den sociale beskyttelse i Europa med henblik på at leve op til disse udfordringer og at skabe en menneskeværdig socialmodel. Vi er klart nødt til at søge nye metoder til at sikre en tilstrækkelig social beskyttelse, som sætter mænd og kvinder i den arbejdsdygtige alder i stand til, og giver dem et incitament til, at skaffe sig arbejde og en fornuftig indtægt, der giver dem mulighed for at forsørge deres familier og undergå livslang uddannelse samtidig med, at de beholder deres arbejde. Vi behøver en socialbeskyttelsesordning, hvori der tages højde for, at mange mennesker, især kvinder, efter pensionering står over for fattigdom, fordi de ikke har haft mulighed for at opspare erhvervstilknyttede pensioner, en socialbeskyttelsesordning med fokus på Europas børn og forholdsregler til at imødegå, at for mange af dem, f.eks. et ud af tre børn i Det Forenede Kongerige, stadig vokser op i familier, som lever under sultegrænsen.
Virkningerne af de økonomiske og industrielle ændringer er desværre alt for ofte gået ud over enkeltpersoner, familier og lokalsamfund, der bliver ofre for den nye orden uden at få tilstrækkelig støtte. Det har jeg oplevet i min egen valgkreds med lukningen af kulminer og den ødelæggende virkning, som det har haft. Disse spørgsmål skal håndteres på en streng og systematisk måde i forbindelse med den økonomiske planlægning, beskæftigelsespolitikken, udviklingen af pensionsordninger, uddannelsesinitiativer og den sociale forsorg. I denne betænkning peges der på væsentlige handlingsområder, og jeg håber, at Parlamentet ved at støtte betænkningen vil yde et vigtigt bidrag til modernisering af socialbeskyttelsesordningerne og dermed vise vores solidaritet som europæere.

Theonas
Hr. formand, jeg vil først gerne takke fru Weiler for det gode arbejde, hun har ydet. Jeg har imidlertid enkelte bemærkninger.
For det første indebærer en omlægning af finansieringen af de sociale sikringssystemer fra arbejdet til miljø- eller energiafgifter, som der fra mange sider til stadighed fremsættes ønske om, og som ordføreren også foreslår i sin betænkning, en risiko for et fuldstændigt sammenbrud af de sociale sikringsordninger, i det mindste hvad angår deres indtægtsside.
For det andet er de lokale beskæftigelsesaftaler, der tager form af arbejdsmarkedsmæssige relationer mellem de lokale myndigheder, private og fagforeninger og skal have til formål at fjerne administrative, økonomiske og lovgivningsmæssige barrierer, som ordføreren siger, ikke en løftestang til at øge beskæftigelsen, men en særlig effektiv måde at nedbryde arbejderklassens grundlæggende rettigheder og erobringer, eftersom de fleste lokalaftaler ikke forpligter til overholdelse af kollektive overenskomster eller andre arbejdsretlige bestemmelser.
For det tredje er der betydningen af Europa-Parlamentets holdning til de sociale beskyttelsesordningers fremtid. Kære kolleger, den europæiske sociale model er bogstavelig talt ved at blive omstyrtet. Unionens økonomiske og monetære politik fører til en voldsom forøgelse af arebjdsløsheden og nedbryder socialpolitikken. Vores holdning bør udtrykkes med store bogstaver som en protest mod denne forbrydelse mod de svageste sociale grupper, og den betænkning, vi forhandler her, er ikke af en sådan karakter, fordi vi ikke sætter navne på de virkeligt ansvarlige.

Ribeiro
Hr. formand, endnu en stemme, der kan slutte sig til dem, der har lykønsket ordføreren og har takket fru Weiler for hendes arbejde, for de meget gode hensigter og for de rosværdige forslag.
Jeg understreger og støtter det, der skal modernisere den såkaldte "europæiske sociale model«, der bygger på solidaritet, og beskytte borgerne mod den stigende sociale udelukkelse. Jeg understreger og støtter det, der foreslår ændringer i fremskridtet, der skal bidrage til at gøre en ende på diskriminerende behandling af kvinder. Men jeg ville også gerne - da det jo er særdeles belejligt - give udtryk for, at moderniseringen af den sociale beskyttelse ikke bør ødelægge den, ikke bør omforme den til en produktionsfaktor og til byttemiddel for et job i en konkurrencesituation, der lader hånt om sociale mindstestandarder. Den sociale beskyttelse er en samling hårdt erhvervede sociale rettigheder, der udvikles med fremskridtet. Det er ikke acceptabelt, at disse rettigheder på en snigende måde omformes og reduceres til individuelle rettigheder, godtgørelser, der gives den, der i dag kan betale, og som i fremtiden kan drage nytte af forsikringsberegninger og andre, til gavn for nye og givtige private forretninger.

Flynn
Hr. formand, vores meddelelse om modernisering og forbedring af den sociale beskyttelse i Den Europæiske Union er baseret på de rammer for en europæisk debat om fremtiden for social beskyttelse, der blev indført i oktober 1995. Debatten har været en stor succes, og Europa-Parlamentet har aktivt deltaget i de fælles overvejelser. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke Parlamentet og især dets ordfører fru Weiler for det meget detaljerede og inspirerende bidrag til debatten.
Debatten viste klar enighed på en række punkter. For det første om, at social beskyttelse er et nøgleelement i den europæiske socialmodel og en afgørende faktor, når det drejer sig om at bevare den sociale samhørighed og solidaritet. Social beskyttelse er lige så vigtig i dag, som da ordningerne blev etableret for flere årtier siden. Ja, efterhånden som arbejdssituationen bliver mere usikker, stiger behovet for en effektiv social beskyttelse. Den sociale beskyttelse skal tilpasses efter nye behov og forhold, og jeg vil gerne understrege, at dette ikke betyder, at velfærdsstaten skal opløses. Det betyder, at den skal moderniseres. Og endelig er det i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet op til medlemsstaterne at afgøre, hvilke beløb der skal bruges og hvordan.
Denne tilpasningsproces har også en europæisk dimension. Medlemsstaterne kan lære af hinanden, og i denne forbindelse spiller Kommissionen en nøglerolle. Den meddelelse, som debateres her i dag, bygger på denne proces og påpeger nogle måder, hvorpå vi kan tage fat på fire vigtige udfordringer. For det første er der behovet for at tilpasse den sociale beskyttelse efter nye arbejdsformer og for at forbedre vores ordninger, så de bliver mere effektive, når det drejer sig om at hjælpe personer med at komme ind på og blive på arbejdsmarkedet. Det er den vigtigste melding her til morgen.
Medlemsstaterne skal især sikre, at skatte- og understøttelsessystemerne i forening medvirker til at øge incitamentet til at acceptere et job. Der er en tæt sammenhæng mellem dette og Kommissionens udkast til retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 1998, hvori der lægges stor vægt på at øge den enkeltes beskæftigelsesevne. Fru Boogerd-Quaak spurgte, hvordan det gik med drøftelserne i forbindelse med beskæftigelsestopmødet. Ecofin-Rådet holdt møde i går og havde en god diskussion. Dybest set er det vigtigste for finansministrene at få gang i drøftelserne om beskæftigelsen. Det er i sig selv et betydeligt fremskridt. Men i går havde de en god diskussion, og en række ministre tilsluttede sig - i varierende grad - Kommissionens holdning. Der blev fremsat enkelte negative kommentarer om målene, men premierministeren og formanden forklarede meget tydeligt, at de globale mål er en følge af retningslinjerne og ikke er kvantitative, for så vidt angår medlemsstaterne.
Der var stor tilslutning til de tre europæiske mål ungdomsarbejdsløshed, langtidsledighed og uddannelse. Vi ser frem til mødet i Social- og Arbejdsrådet i dag, og den 17. november holder Ecofin-ministrene og arbejdsministrene et stormøde, som fører frem til arbejdsmarkedsparternes topmøde og derefter til selve topmødet. Men mødet i går var en begyndelse, og jeg er temmelig optimistisk med hensyn til, hvordan det går.
Den anden udfordring er befolkningens aldring, og det blev behandlet her til morgen. Den afhængige del af befolkningen vokser stærkt, hvilket skaber helt nye behov og fremskynder pensionsreformprocessen. Den tredje udfordring er at fremme lige muligheder ved at tilpasse socialbeskyttelsesordningerne således, at de afspejler og fremmer kvindernes stigende erhvervsfrekvens, enten gennem bedre forsorg eller et skridt hen imod individualiserede rettigheder. Her er der også en tydelig forbindelse til retningslinjerne.
Den sidste udfordring er en bedre koordinering af socialbeskyttelsesordningerne for personer, der flytter inden for Unionen. Her er der et stort behov for at forenkle de gældende regler og udvide ordningerne til f.eks. at omfatte forsikrede ansatte og selvstændige, som ikke er statsborgere i Den Europæiske Union. Så sent som i sidste måned præsenterede Kommissionen et udkast til et direktiv om beskyttelse af tillægspensionsrettighederne for personer, som flytter inden for Fællesskabet. Jeg anser dette for et betydeligt fremskridt.
Til slut vil jeg sige, at der i denne meddelelse fastsættes et ambitiøst og progressivt program. Jeg vil ikke skjule, at der skal træffes nogle ret vanskelige beslutninger og valg. Men det underliggende budskab er meget positivt. Vores socialbeskyttelsesordninger er ikke dømt til at sygne hen i lyset af international konkurrence og stramme budgetter. De har længe været en kilde til Europas styrke, en solidaritetsvektor og en produktiv faktor, og det kan de fortsat være fremover.
Men det kræver, at vi tilpasser og moderniserer vores ordninger. Fru Waddington og ordføreren fru Weiler har ret i denne henseende. Den debat, som vi startede for to år siden, har vist sig at være værdifuld. Resultaterne er allerede synlige i retningslinjerne for beskæftigelsen, og jeg håber, at Kommissionen kan regne med Parlamentets fortsatte støtte, når det drejer sig om at fremskynde denne proces. Jeg takker ordføreren og hendes kolleger for deres støtte i denne forbindelse.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Flynn.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 11.00.

Beretning om konkurrencepolitikken 1996
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0316/97) af Areitio Toledo for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens XXVI beretning om konkurrencepolitikken (1996) (offentliggjort sammen med den almindelige beretning om Den Europæiske Unions virksomhed - 1996)(SEK(97)0628 - C4-0209/97).

Martens
Hr. formand, jeg vil gerne undskylde vores kollega hr. Areitio, der ikke selv er i stand at fremlægge sin betænkning. Han er vendt tilbage til Spanien med toget, fordi han skal opereres. Lægerne har forbudt ham enhver aktivitet.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand, som formanden for min Gruppe netop har sagt, så har en beklagelig ulykke tvunget min gode ven og kollega Javier Areitio til at rejse tilbage til Spanien. Jeg vil så vidt muligt være suppleant for ham under hans fravær og i store træk forklare de bevæggrunde, der ligger bag forelæggelsen af hans betænkning i forhold til Kommissionens beretning.
For det første, i den betænkning, som hr. Areitio har fremlagt for denne forsamling, understreges det, at Kommissionens beretning er et nyttigt dokument, et dokument, som fortjener en detaljeret analyse, hvor forpligtelse til gensidig loyalitet mellem Parlament og Kommission kommer tydeligt til udtryk.
For det andet, i lyset af de oplysninger, som Kommissionen har fremlagt for os, så anmodes der i denne betænkning om flere midler til Kommissionen, samtidig med at behovet for en mere effektiv koordinering internt mellem Kommissionens tjenestegrene, og mellem Kommissionen i dens helhed og medlemsstaterne, bliver mere presserende for at kunne vurdere de virkninger, som konkurrencepolitikken, industripolitikken, handelspolitikken og politikken for det indre marked har på beskæftigelsen, forbrugerne, den kulturelle mangfoldighed og ytringsfriheden. Jeg gentager, hr. kommissær: mere koordinering mellem de tjenestegrene, som beskæftiger sig med denne politik inden for Kommissionen, og mere koordinering mellem Kommissionen i dens helhed og medlemsstaterne.
Som et konkret punkt for anvendelse af dette generelle princip anmodes der om, at der i undersøgelsen af koncentrationerne tages hensyn til bestemte immaterielle elementer, som jeg netop har henvist til, og i særdeleshed til dem, der har med beskæftigelsen at gøre, og som gør det muligt for Kommissionen at udarbejde henstillinger om den indvirkning, som konkurrencepolitikken har på den skabelse af arbejdspladser, som alle institutionerne i Unionen for øjeblikket overvejer.
Dernæst at betænkningen kommer med en detaljeret analyse af de store spørgsmål, som vedrører konkurrencen: for det første, anvendelsen af artikel 85 og 86, det vil sige om de svigagtige, konkurrenceforvridende fremgangsmåder; for det andet, misbrug af dominerende stilling; for det tredje, monopolernes rolle i lyset af de nye anvisninger i Amsterdam-traktaten; for det fjerde, kapitlet om statsstøtte, og endelig det internationale samarbejde, i en verden, hvor globaliseringen, forskellige økonomiske regioners gensidige afhængighed, tvinger os til at anvende en ny indfaldsvinkel.
Tillad mig, hr. kommissær, at understrege nogle af de betragtninger, som er indeholdt heri, ved at følge den netop anførte systematik. Med hensyn til anvendelsen af artikel 85 og 86, så har dette Parlament givet udtryk for, at det tilslutter sig fritagelsesforordningen for teknologioverførselsaftaler, men det erindrer om, at denne fritagelse er betinget af respekt af de fire økonomiske fordele, som førte til vedtagelsen af samme. Hvad er fritaget, og hvad er ikke fritaget, med henblik på at undgå uafklarede juridiske begreber, som er farlige inden for alle områder, men endnu mere inden for dette.
For det andet, at fritagelsen skal være betinget af en nøje overholdelse af de specifikke forpligtelser, som er fastlagt i forordningen.
For det tredje, respekt af anmeldelsesproceduren.
Og for det fjerde, men ikke mindre vigtigt, respekt af tærsklen på 40 % for licenstageren, især når der er tale om etablering af samarbejde med små og mellemstore virksomheder.
Som en mindre ting udtrykkes der også beklagelse over manglen på et indre marked for motorkøretøjer. Kommissionen opfordres til at iværksætte en proces for decentraliseret kontrol med de svigagtige fremgangsmåder, som vil være til gavn for den kontrol, som Kommissionen skal udføre, og der anmodes om nye kontrolinstrumenter for at kunne opdage de hemmelige karteller, som i så stort omfang undergraver konkurrencen.
Afslutningsvis - og jeg håber, at ordføren for udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender også vil sige det - anmodes der i forbindelse med anmeldelsesproceduren og aktindsigten i virksomhederne om en passende balance mellem parternes forskellige interesser: en almen interesse i at vide, hvad Kommissionen bygger sin beslutning på, og behovet for at beskytte virksomhedernes interesser, især deres forretningshemmeligheder.
Hvad angår misbrug af dominerende stilling - som er det andet af de emner, som Kommissionens betænkning behandler - vil jeg komme med to betragtninger: den første er af almen karakter: en beklagelse af, at den manglende konkurrence i dag snarere er reglen end undtagelsen; og anmode Kommissionen om, at den forstærker sin mistro for at opdage svigagtige og andre illoyale fremgangsmåder, som er til skade for konkurrencen. Konkurrence er en af grundpillerne i det indre marked, og jeg mener ikke, at der kan sættes for mange kræfter ind på dette område.
Hvad angår monopolerne, det tredje område, der behandles i betænkningen, så anmodes Kommissionen om at undersøge, hvilke virkninger Amsterdam-traktaten får på public service-forpligtelserne inden for radio- og tvvirksomhed og offentlige kreditinstitutter i Tyskland. Efter vores mening - efter Parlamentets mening - så skal der i den undersøgelse, som Kommissionen bør lave af virkningerne af Amsterdam-traktaten, lægges særlig vægt på følgende forhold: definitionen og betydningen af tjenesteydelser af almen interesse, hvad er tjenesteydelser af almen interesse; hvilke offentlige forpligtelser skal de foretagender, som får overdraget disse tjenesteydelser, have; kendetegn ved det almene tjenesteudbud; princippet om ligebehandling, kvaliteten af tjenesterne og principper for fælles interesse. Det er principper, som alle er relevante i den nye etape, som vi begynder på nu.
For det andet at man i overensstemmelse med nærhedsprincippet og de nye økonomiske tider erkender den relevante rolle, som de nationale regeringer indtager inden for nøglesektorer som telekommunikation, energi, posttjenester, transport og radio- og tv-virksomhed, ved at opmuntre og støtte de bestræbelser, der udøves for at liberalisere energimarkederne og infrastrukturen for lufthavne og havne.
Det tredje forhold, som jeg, hr. kommissær, tillægger særlig betydning, er statsstøtten. Og jeg tillægger den særlig betydning, fordi Kommissionen beklageligvis ikke har været i stand til at give dette Parlament og resten af EUinstitutionerne information om omfanget af statsstøtten i de seneste år. Og denne mangel på, denne udeladelse af information, er så meget desto mere alvorlig, eftersom omfanget af statsstøtten bliver stadig større, og indvirkningen på konkurrencen vokser.
Tillad mig at erindre forsamlingen om nogle data. For øjeblikket beløber statsstøtten sig til ECU 95.000 millioner, hvilket omregnet pr. beskæftiget vil sige, at der i form af direkte offentlig støtte - jeg henviser ikke til støtte over skatten eller långivningen - går ECU 713 pr. beskæftiget. 45 % af denne støtte går til industrien, mens 55 % går til landbruget og servicesektoren.
Og i denne forbindelse vil jeg gerne komme med en vigtig præcisering: mens betænkningen understreger nytten af statsstøtte af fælles interesse inden for så vigtige områder som regional støtte, forskning og udvikling, små og mellemstore virksomheder, uddannelse, energisektoren, energibesparelse og miljø, så beklager den , at denne form for horisontal støtte af fælles interesse har været faldende, samtidig med at støtten til enkelte virksomheder har været stigende. Og den beklager dette, hr. kommissær, fordi denne støtte kan fordreje konkurrencen på det indre marked, og på det indre marked over for de internationale markeder.
Endnu en vigtig præcisering, hr. kommissær: man bør finde en balance mellem den støtte, som kan skade markedet, og sørge for ikke at skade den europæiske industri over for industrivirksomheder uden for Fællesskabet. Vi må alle være med til at finde denne balance; en balance, som vi må forsøge at finde frem til fra dag til dag.
Som konkrete forslag mener vi derfor, hr. kommissær, at det er nødvendigt, at stabilitets- og konvergensprogrammerne undersøger konkurrencepolitikken og fastsætter en parameter, som begrænser omfanget af den offentlige støtte, som hver enkelt stat giver. Som et egentligt forslag foreslår vi også, at den metode, som Deres kollega, hr. Monti, har fastlagt for skattereglerne - et adfærdskodeks for skatteområdet - bliver udvidet til offentlig støtte.
Jeg vil slutte med at fremføre to betragtninger vedrørende det internationale samarbejde: verden er ikke længere den samme. Der er behov for en ny indfaldsvinkel. Det er nødvendigt at samarbejde med "ansøgerlandene« og med WTO for at få etableret en ramme for international konkurrence, der kan klare de nye udfordringer, som de nye teknologier og den gensidige afhængighed kræver.
Jeg lykønsker hr. kommissæren med beretningen. Jeg håber, at han vil tage hensyn til den fremragende betænkning, som hr. Areitio har udarbejdet, og som jeg har forsvaret efter bedste evne.

Thors
Fru formand, allerførst vil jeg pointere, at det er yderst vigtigt, at Kommissionen bruger alle de midler, den har, til at konkurrencen bliver reel i EU. Jeg vil endvidere gratulere Kommissionen med den afværgelsessejr, som vi kan notere, at De vandt i Amsterdam, det vil sige, at det lykkedes Dem at afværge forsøgene på at ved vage bestemmelser og generelle tjenester forplumre konkurrencereglerne og Deres beføjelser.
Sådan som også den foregående taler påpeger, er den stigende statsgæld en årsag til uro. På dette område håber jeg virkelig, at vi får en bedre forudsigelighed ved hjælp af de nye regler, som Kommissionen har bebudet. Også skattesænkninger er et ikke-neutralt konkurrencemiddel og bør derfor, som den foregående tale sagde, tilegnes større opmærksomhed.
Forudsigelighed i konkurrenceanliggender er også vigtigt. I denne sammenhæng vil jeg sige, at der råder en vis tvivl med hensyn til den nye koncentrationsforordning. Praksis antyder, at den ikke er så forudsigelig, som den kunne være.
Det juridiske udvalg har i dets udtalelse påpeget nogle spørgsmål. Vi sætter i høj grad spørgsmålstegn ved, om der findes et retligt grundlag for Kommissionens meddelelse af 10. juli 1996, det vil sige det, der vedrører nedsættelse af eller befrielse fra bøder i visse tilfælde. I modsætning til, hvad Kommissionen har angivet, findes der i retspraksis ingen eksempler på, at nedsættelse skulle være bevilget til nogen, som har indledt en sådan procedure i kartelanliggender. Derfor stillede det juridiske udvalg sig afvisende til meddelelsen og skeptisk over for det retlige grundlag. Politisk bør vi spørge os, om det er et sådant angiversamfund, vi vil have, sådan som denne meddelelse på længere sigt ville indebære.
Kommissionen er i mange sager afhængig af aktive tredjeparter. Derfor er det også vigtigt, at disse parter har rettigheder. Offentlighed skal ikke findes for offentlighedens skyld, men for at vi skal kunne afgøre, om Kommissionen behandler forskellige parter på en retfærdig måde inden for en acceptabel ramme, hvad angår Kommissionens prøvningsfrihed.
I og med at Amsterdam-traktaten forudsætter nye regler om netop offentlighed, bør også reglerne om adgang til disse dokumenter i konkurrencespørgsmål klargøres. Det juridiske udvalg opfatter, at den meddelelse, som nu er vedtaget, ikke er tilstrækkelig, og ønsker, at Kommissionen skal revidere den, så vi får en balanceret behandling på den ene side af forretningshemmeligheder og på den anden side af de vigtige rettigheder for tredjeparter.

García Arias
Fru formand, jeg vil gerne indlede mit indlæg med på vegne af min Gruppe at lykønske hr. Areito Toledo, som desværre ikke er til stede, med den udmærkede betænkning, han har lavet. Og eftersom dette er en af de mekanismer, som gør det muligt for os at kontrollere Kommissionen, og nærmere bestemt den kommissær eller de tjenestegrene, der er ansvarlige for konkurrencepolitikken, vil jeg gerne understrege Kommissionens og kommissærens gode dømmekraft ved deres fremmøde for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik med hensyn til nærværende beretning.
På så kort en tid, fru formand, vil jeg gerne blot påpege tre forhold: For det første: det er rigtigt, at vi netop har set, hvordan forhandlingen og underskriften af Amsterdam-traktaten er blevet afsluttet, og at der er blevet indføjet en artikel, som bør give anledning til en vigtig overvejelse hos alle med hensyn til, hvordan vi kan sikre de tjenesteydelser, som er af almen interesse, og hvordan vi kan afbalancere dette med en konkurrencepolitik.
For det andet: jeg vil gerne igen insistere på, at der i disse år med privatiseringer af den offentlige sektor eller dele deraf foretages en undersøgelse af de øvrige interessekoncentrationer, som kan fremprovokeres, når den offentlige kapital trækkes ud af disse sektorer. De duopoler, som i mange tilfælde er ved at blive dannet, er de virkelig ansporende for konkurrencen og for en bedre service, eller løber man ikke en risiko for at miste en vis social kontrol med det, der anses for en bedre service? Og hvad med koncentrationen inden for finanssektoren på grund af disse privatiseringer?
For det tredje: jeg vil gerne henvise til det forhold, som hr. García-Margallo omtalte i forbindelse med temaet om offentlig støtte og dens indvirkninger på den regionale udvikling og konkurrencen, ikke blandt medlemsstaterne, men derimod blandt industrisektorerne i de forskellige medlemsstater. Dette forhold er af meget stor betydning, for det går fremad for os med det indre marked, fordi vi rent faktisk anstrenger os for at foretage en sanering ved hjælp af konvergensprogrammerne, og vi risikerer at komme til at stå med en mekanisme, som er ødelæggende for det indre marked, men som desuden umuliggør den industrielle udvikling i mange områder, netop de mest forsømte områder i Den Europæiske Union, på grund af uligheden i de nationale budgetters evne til at støtte virksomhederne.
Derudover bør vi tænke over beskæftigelsen. Denne overvejelse er meget vanskelig i forhold til konkurrencepolitikken. For større konkurrence fører til en større omkostningsreduktion, og til tider har disse konkurrenceforbedrende omkostningsreduktioner, som vi alle ved, en indvirkning på beskæftigelsen og på beskæftigelsesintensiteten inden for sektorerne. Men på den anden side burde det også skabe større økonomisk aktivitet og også en forøget jobskabelse. Men i denne overvejelse tror jeg, at kommissæren, som er følsom over for disse temaer, skal gøre en særlig anstrengelse for at anvende den.
Og til slut et tema, som var meget vigtigt for Den Socialistiske Gruppe, og som er medtaget i denne betænkning, det er at gå endnu videre i temaet om en effektiv koordinering af de forskellige politikker: den økonomiske politik, konkurrencepolitikken, industripolitikken og politikken for det indre marked.
Og så den sidste nødvendige overvejelse om globaliseringen. Denne globalisering skal være retfærdig, og en af reglerne i den internationale ret på konkurrenceområdet er, at der gælder de samme love for os alle. Det ville være en selvmodsigelse, hvis Den Europæiske Union tilstræber en politik med gennemskuelighed og konkurrence, og der samtidig finder forvridninger sted i andre lande og andre økonomiske sektorer. Så ville vi gøre vores industrier en bjørnetjeneste, og dermed beskæftigelsen og den sociale udvikling i vores medlemsstater.

Konrad
Fru formand, mine damer og herrer, kære kolleger, tillad mig at fremsætte et par principielle bem?rkninger i anledning af vores konkurrencediskussion p? vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe. Ethvert nationalt etableringssted er i dag mere end nogensinde udsat for global konkurrence, og verden forvandles til en markedsplads. Det bør vi efter min mening se som en chance. Virksomheder rives ud af den nationalstatslige omklamring, og det betyder efter min opfattelse, at det udøver et gavnligt pres på politikken. Det dejlige ved den mobile kapital er, at den rusker op i alle dem, der er afvisende over for reformer, især strukturforandringer.
Fordelingen af varestrømmene viser imidlertid, hvilket land der råder over omkostningsfordele ved vareproduktionen, og faktorstrømmene er et udtryk for, hvor de effektive etableringssteder skal findes. Sådan er det, og derfor er etableringsstedskonkurrencen et kerneområde af markedsøkonomisk ordenspolitik, sådan som vi forstår det. Hertil hører sikringen af den dynamiske konkurrence, også gennem en reduktion af de markedsbegrænsende reguleringer. Hvis etableringsstedskonkurrencen mellem EU-medlemslandene udgør sikringen af den dynamiske konkurrence, betyder det også for mig, at vi skal holde os væk fra en overdreven europæisk skatteharmonisering.
Vi i Parlamentet bidrager også ofte til at skabe statslige reguleringer. Men overdreven regulering beskytter i sidste ende kun mod konkurrence, mindsker innovationspresset, lammer dynamikken i væksten, gør det svært for nye at få adgang til markedet og gør det svært at skabe nye arbejdspladser. I stedet for at hævde at beskytte de beslutningsdygtige borgere mod konkurrencerisici, skal EU - og selvfølgelig også medlemslandene - efter min mening give borgerne spillerum til at handle på eget ansvar på konkurrencemarkederne. Det er det egentlige ordenspolitiske formål med en fornuftig dereguleringspolitik, som vi efter min opfattelse stadigvæk er milevidt fra, og som samtidig kunne være den bedste politik med henblik på at skabe flere arbejdspladser. Kravet skal lyde: deregulering og liberalisering i stedet for beskyttelse mod konkurrence.
Generelt er det en forudsætning for en økonomisk fornyelse af Europa, at alle subsidier, inklusive subsidier til landbruget, kommer på vægten. Den nationaløkonomiske ineffektivitet ved subsidier er iøjnefaldende. For det første: De forvrænger den prismekanisme, som konkurrencen bevirker. For det andet: De leder kapitalen i den forkerte retning. For det tredje: De virker som regel strukturbevarende og forfordeler ikke-subsidierede virksomheder på grund af høje skatter og afgifter. Kort sagt: De undergraver de markedsøkonomiske betingelser i Europa.
Begrænsningen af subsidier i Europa, det vil sige hurtigere strukturforandringer, skaber flere arbejdspladser end noget beskæftigelsestopmøde. Beskæftigelsespolitik forbundet med statsfinansierede programmer er for mig en bekæmpelse af en mangel, der er opstået som følge af bortødslen. Derfor skal man holde sig for øje, at konkurrencepolitik skal forstås som en del af en omfattende ordenspolitik, der tilføjer markedsøkonomisk effektivitet og social udligning til et harmonisk forhold.
Endnu vigtigere end kartelforbud og fusionskontrol, hr. van Miert, her er vi vel enige, er skabelsen af en europæisk konkurrencekultur, reduktionen af subsidier, som jeg netop nævnte, etableringen af en uforfalsket konkurrence og åbne markeder indad- og udadtil. Princippet om en åben markedsøkonomi med fri konkurrence, der er nedfældet i EU-traktaten, er en varig opgave, som vi i Parlamentet og nationalstaterne skal arbejde os frem til hver eneste dag med vores politik i praksis.

Gallagher
Fru formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren med hans fremragende betænkning, som blev enstemmigt vedtaget af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Det er almindeligt anerkendt i dag, at markedskræfternes frie spil på et marked, der ikke er perfekt, ikke alene kan sikre, at visse prioriterede EU-mål, som nyder stor opbakning, bliver opfyldt.
Arbejdet for en bedre økonomisk og social samhørighed i Fællesskabet, reduktion af de regionale forskelle, i særdeleshed fremme af små og mellemstore virksomheder og sikring af deres vækst, større fokus på forskningens behov og fremtidsudsigter og bedre miljøbeskyttelse er blot nogle af de vigtige mål, som Den Europæiske Union konstant skal holde sig for øje. Disse mål er lige så vigtige for mit amt og min valgkreds i den nordvestlige del af Irland som for alle andre dele af Unionen. Konkurrencen i Den Europæiske Union og på det internationale marked er benhård. Det er derfor afgørende, at vi fremstiller og leverer kvalitetsprodukter, både inden for landbrug, højteknologi, mode, turisme, fiskeri og de mange tjenesteydelsessektorer.
Bestræbelserne på at sikre lige muligheder for små virksomheder samt udviklingen af et mere konkurrencedygtigt marked er afgørende for, at det indre marked fungerer korrekt, og at der skabes og bevares arbejdspladser på internationalt plan inden for Fællesskabet. En sund og fleksibel konkurrencepolitik er et væsentligt instrument i kampen for at standse den økonomiske, teknologiske og kommercielle krig mellem Den Europæiske Union og De Forenede Stater.
På grund af den globalisering og de ændringer, der finder sted inden for produktionssektoren, mener vi, at det er nødvendigt at definere en ny holdning inden for Unionens konkurrencepolitik, som tager højde for Verdenshandelsorganisationens voksende rolle, men ikke sætter visse grundlæggende politikker på spil. Hvad angår det indre marked og anvendelsen af artikel 85 og 86, er det i forbindelse med anti-trust-reglerne vigtigt at huske på subsidiaritetsprincippet, når man undersøger, hvilke sager der er underlagt Fællesskabets kompetence, og hvilke sager der hellere skal behandles af medlemsstaterne.

Riis-Jørgensen
Fru formand, jeg vil gerne takke hr. Toledo, som desværre ikke er til stede her i salen, for det tætte samarbejde, vi har haft. På vegne af Den Liberale Gruppe kan jeg fuldt ud støtte den forelagte betænkning. Jeg vil gerne indledningsvis komme med nogle generelle bemærkninger til Kommissionens gennemførelse af konkurrencepolitikken. Konkurrencepolitikken udgør et helt centralt område i det indre marked. En effektiv, gennemskuelig og forudsigelig forvaltning af konkurrencepolitikken er garanten for et velfungerende indre marked. Et europæisk marked, hvor vores virksomheder kan operere frit uden hindringer og unfair konkurrence, garanterer vækst og nye arbejdspladser. Men samtidig ser jeg mange udfordringer for konkurrencepolitikken i dag. Et tættere samarbejde med internationale organer som WTO er nødvendigt, ligesom medlemslandenes nationale konkurrencemyndigheder i højere grad skal inddrages som et decentralt led i forvaltningen af EU's konkurrencepolitik. Men lad mig slå fast, at en decentralisering af konkurrencepolitikken forudsætter en effektiv og stringent kontrol fra Kommissionens side, ligesom Kommissionen altid skal være den institution, som garanterer retssikkerheden.
I forbindelse med globaliseringen er det også af allerstørste vigtighed, at de nye øst- og centraleuropæiske lande fuldt ud indfører og gennemfører og overholder EU's konkurrenceregler. En udvidelse af Unionen skulle nødig føre til, at vi undergraver vores egne regler eller den europæiske konkurrencekultur. Derfor er det afgørende, at vi styrker og fortsætter det tætte samarbejde med ansøgerlandene.
Jeg er meget glad for, at ordføreren slår fast, at statsstøtte dels fordrejer dels er helt uforenelig med principperne i det indre marked. Som liberal kan jeg kun dybt beklage Kommissionens til tider betydelige eftergivenhed over for visse medlemslandes illoyale anvendelse af statsstøttereglerne. Det er som at tro på julemanden eller Santa Claus midt i sommerheden, når visse medlemslande yder kæmpetilskud til urentable virksomheder eller sektorer. Jeg må endnu en gang kraftigt opfordre Kommissionen til at udvise handlekraft og standhaftighed.
Afslutningsvis vil jeg udtrykke stor bekymring over den foreslåede gruppefritagelse for visse kategorier af statsstøtte. Hvis det nuværende forslag gennemføres, kan det meget vel føre til betydelige markedsforvridninger, i særdeleshed for de små og mellemstore virksomheder, så jeg håber meget, at kommissær Van Miert er opmærksom på dette problem.

Hautala
Ærede fru formand, Den Europæiske Unions centrale grundprincipper, som der findes en fortegnelse over i artikel to og tre, bør der i kurrencepolitikken tages mere højde for end hidtil. Konkurrencepolitikken skal ikke anvendes til at true den sociale balance og heller ikke til at true formålene med miljøbeskyttelse og beskæftigelse. I denne henseende savner vi i min gruppe en bedre balance i Unionens konkurrencepolitik.
På mange områder er vi dog enige med ordføreren og sikkert også med Kommissionen. De nuværende erhvervsstøtteformer fordrejer væsentligt konkurrencen, og de bør alle underlægges en alvorlig revurdering. De bør evalueres, og der skal realiseres en total gennemskuelighed eller transparens i dem. Oplysningerne bør være offentlige. Ofte foranlediger de nationale erhversstøtteformer og støtteformer på unionsniveau en unfair konkurrence for nogle foretagender, og andre lider under dem. Jeg tror, at en sådan komplet evaluering vil pege på, at støttepolitikken temmelig kraftigt bør rettes på en ny måde.

Blokland
Fru formand, Den Europæiske Unions konkurrencepolitik vil i den nærmeste fremtid i stadig højere grad komme til at føle følgerne af den såkaldte globalisering. Det er fristende at gå over til stivnende blokdannelse og forhøje Den Europæiske Unions ydre grænser, toldmurene, til et niveau, hvor den udefra kommende konkurrence hindres. Kan kommissær Van Miert reagere på en fundamental asymmetrisk tendens i den politik, som nogen er tilhænger af: liberalisering inden for Europa, men hindre udefra kommende konkurrence?
Medlemsstaterne i Den Europæiske Union giver stadigvæk for meget i statsstøtte til virksomheder. Statsstøtte beror på den forkerte antagelse, at virksomheder opererer på et nationalt marked. Den tiltagende verdensomspændende markedsintegration nødvendiggør en behandling pr. sektor. Netop på det punkt fører Kommissionen en stærkt fragmentarisk politik, som kommer til udtryk i alle slags årsberetninger og meddelelser. Ville det ikke være fornuftigere at forbyde al direkte statsstøtte til virksomheder i sektorer med strukturel overkapacitet. Når en virksomhed går konkurs, hjælper det de øvrige aktører i den pågældende sektor. Staten løber ellers den risiko, at skattepenge smides i et bundløst hul.
Det er dog mit indtryk, at hovedvægten lægges på en uformel koordination af statsstøtte. Planlægger Den Europæiske Kommission efterhånden at sejle denne nye kurs? Jeg ser frem til kommissær Van Mierts reaktion.

Le Rachinel
Fru formand, hr. kommissær, da jeg læste hr. Javier Areitio Toledos betænkning, gjorde jeg mig nogle overvejelser navnlig med hensyn til de modsigelser, som dette dokument indeholder.
Hvordan kan man være bekymret for de sociale konsekvenser af en ultraliberal konkurrencepolitik i en åben økonomi på vej til en globalisering på verdensplan og samtidig være fortaler for endnu mere konkurrence og internationalisering? Hvordan kan man, når man ser de virksomhedskoncentrationer og de venskabelige, eller uvenskabelige, offentlige overtagelsestilbud, som bliver hyppigere i Europa, være uvidende om, at hvis virksomhederne skal overleve i en sådan sammenhæng, vil det på langt sigt føre til dannelsen af oligopoler? Og hvordan kan man undgå at se, at disse oligopoler hverken vil være gavnlige for økonomien eller for forbrugerne? Med andre ord, hvordan kan man undgå at se, at alt for meget konkurrence dræber konkurrencen?
Hvordan kan man undgå at se, at Kommissionen, med medlemsstaternes medvirken, først på dogmatisk vis foranstalter en total liberalisering inden for alle sektorer i håbet om, at dette ikke vil kunne undgå at medføre en ensretning af de sociale, skattemæssige og økonomiske lovgivninger? Kommissionen kan dog ikke opnå denne ensretning direkte, da den bliver afvist af den offentlige mening. Hvordan kan man glemme, at de forbrugere, som skulle drage fordel af konkurrencen, også er producenter og arbejdstagere, hvis beskæftigelse er truet af denne ultraliberalisme?
Hr. ordfører, der er flere former for konkurrence. Konkurrencen mellem virksomheder, som man navnlig i Frankrig ville ønske ikke blev så kvalt af lovgivning og skatteforhold, og som tilhører lande med samme udviklingsniveau; den slags konkurrence er stimulerende og kan opfylde de mål, vi har for social samhørighed og fuld beskæftigelse. Men der findes også en utæmmet, verdensomspændende konkurrence, en ensidig åbning af markederne, indordningen under WTO og dermed under USA. Den konkurrence ødelægger vores økonomier og kaster os ud i broderkrig og arbejdsløshedens onde cirkel.

Caudron
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, hr. Areitio Toledo har gjort et omhyggeligt stykke arbejde. Hans betænkning er præget af sammenhæng. I liberalismens navn, som han forsvarer med dygtighed, foreslår han i sin betænkning nogle strukturelle handlinger og prioriteringer. Disse handlinger og prioriteringer peger alle i én og samme retning: At fjerne det, som de liberale kalder det indre markeds stivhed, at afskaffe støtten til visse sektorer inden for industrien og at være den dygtige elev med hensyn til overholdelsen af de internationale traktater.
Det er således, som jeg sagde før, ganske vist et omhyggeligt stykke arbejde, men det er en betænkning, hvor jeg er uenig på en lang række punkter. Selvom den frie konkurrence er en kendsgerning, så er den for mig og for de franske socialdemokrater ikke et formål og endnu mindre et mål i sig selv. Når man skal overholde de internationale traktater, så mener jeg og de franske socialdemokrater, at det skal ske uden masochisme og uden hele tiden at ville være de første, de bedste og de hurtigste med hensyn til denne overholdelse.
Jeg vil tilføje, at alle i dag er klar over, at konkurrenceevnen ikke kan måles med et marked uden stivhed som det eneste kriterium. Der er mange andre kriterier og mange andre midler. Det vil jeg i øvrigt komme ind på i den betænkning, som jeg er i gang med at udarbejde om den europæiske industris konkurrenceevne. Men jeg vil allerede i dag fremhæve vigtigheden af, at vi styrker vores forskningsprogrammer, hvad enten disse er nationale eller europæiske. Det er væsentligt for vores økonomis og vores industris fremtid.
Jeg vil også udtrykke min uenighed i de foranstaltninger, som, idet de fratager staten sine monopoler, risikerer samtidig at ødelægge den offentlige tjeneste, vi giver vores medborgere. Endelig vil jeg sige, at hvis det endelige mål er en afskaffelse af ubegrundet statsstøtte, så må dette ikke ske ved at fortsætte med at slå hele stykker af vores industrier ned og ved, at der hver dag bliver flere arbejdsløse. Eksempler er der nok af. Jeg vil nævne to, nemlig tekstilindustrien og skibsværfterne. De er særligt karakteristiske og stadig aktuelle.
Afslutningsvis vil jeg sige, at selvom det udelukkende statslige har vist sine begrænsninger, og i øvrigt næsten helt er forsvundet fra fire femtedele af jordoverfladen, så har den udelukkende liberalisme, der har fungeret i Europa i omkring tyve år, også vist sine begrænsninger, med 18 millioner arbejdsløse, en større utryghed og en udbredt fattigdom. Vi må derfor finde en model, der er en middelvej - og det er jeg ikke den eneste, der mener - en europæisk model, hvor beskæftigelsen er et mål, konkurrencen et middel og de universelle offentlige tjenester et vigtigt element i den nødvendige solidaritet. Jeg tror, at dette vil være en af udfordringerne på det kommende europæiske topmøde i Luxembourg om beskæftigelse.

Randzio-Plath
Fru formand. Hr. kommissær, i Deres indledning til beretningen gjorde De med rette endnu en gang opmærksom på, at konkurrencepolitikken og den frie konkurrence som sådan ikke er et mål i sig selv, og ordføreren understregede heldigvis også dette i sine overvejelser. Konkurrencen skal jo netop tjene til at understrege almenvellet og forme markedets funktionsevne, som ikke forbliver overladt til sig selv i kræfternes frie spil, også i menneskets interesse. Derfor kan konkurrencepolitikken i realiteten også være et element, som fører til øget beskæftigelse i Den Europæiske Union. Det ville glæde mig, hvis beskæftigelsestopmødet i Luxembourg den 20. og 21. november ikke kun ville stille de arbejdsmarkedspolitiske foranstaltninger i forgrunden, men også forbedringen af de makroøkonomiske retningslinjer. Desuden burde topmødedeltagerne se konkurrencepolitikken som et element, som kan anvendes konstruktivt, hvilket også kommer meget klart til udtryk i Delors' hvidbog.
I denne sammenhæng vil jeg gerne berøre yderligere to punkter. Jeg mener, at Kommissionen burde spille en endnu større rolle med hensyn til den internationale konkurrencelovgivning. Jeg anser f.eks. ikke Verdenshandelsorganisationen for en eller anden organisation, ikke for en anden partner ud over OECD, men som vores partner for vores interesser. Derfor ytrede vi som Parlament vel også med rette ønske om også at modtage en rapport fra alle andre stater om konkurrencesituationen på de globaliserede markeder. Så kan man måske også fremsætte mere konkrete forslag til, hvordan der endelig kan udformes en international konkurrencelovgivning.
Hr. kommissær, et andet anliggende vedrører ligeledes Dem: Vi taler om støttepolitikken, diskuterer den, sætter spørgsmålstegn ved dens gavnlighed. I dag skal man også tage stilling til art. 92 ff. ud fra det synspunkt, hvorvidt skattekonkurrencen i Den Europæiske Union, som vel at mærke er uretfærdig og ruinerende, ikke er en slags støtte, som er uforenelig med princippet om det indre marked og medlemsstaternes ligestilling. Jeg tror, at der her skal indføjes nye regler. Kommissionen burde også endelig tage fat i de tilfælde, som helt åbenlyst forvrænger forholdene mellem staterne i deres bejlen til virkomhederne med henblik på disses placering og dermed til arbejdspladser.

Lukas
Fru formand, det er beklageligt, at Kommissionen ikke er i stand til at fremlægge en oversigt over statslige støtteordninger, selvom det samlede volumen udgør 1, 7 % af bruttonationalproduktet. Det står fast, at den kendsgerning, at 51 % af EU-borgerne modtager støtte, er i modstrid med det indre markeds ånd. Målet for fremtidige reformer skal være at gå væk fra at uddele støtte i mange småportioner og over til målrettet støtte, som giver erhvervsområdet Europa konkurrenceevne. Bekæmpelsen af arbejdsløsheden er det centrale emne i den forbindelse. Den interne europæiske konkurrence må ikke blive forvrænget af støtten, Fællesskabets konkurrenceevne skal i stedet styrkes. Det absolut mest tungtvejende emne skal derfor være forskning og udvikling med særlig hensyntagen til SMV'erne.
EU-budgettet er et spejl, som viser misforholdene i støttemålene. Det går simpelt hen ikke an, at der alene til tobak-, oliven- og sukkerstøtte anvendes flere penge på EU-budgettet end til forskning.

van Miert
Fru formand, tillad mig først at lykønske hr. Areitio Toledo meget varmt. På grund af sygdom er han desværre fraværende i dag, men jeg vil gerne understrege, i hvilken grad han under udarbejdelsen af sin betænkning førte en konstant dialog med mine tjenestegrene og med mig selv, med henblik på at kunne fremlægge en veludført, sammenhængende og veldokumenteret betænkning for plenarforsamlingen. Det lykønsker jeg ham for.
Jeg må også sige, at jeg var imponeret af den lethed, med hvilken hr. Garciá-Margallo y Marfil på stående fod fremlagde sin kollegas betænkning. Jeg vil ligeledes takke ham oprigtigt for de spørgsmål, han stillede mig.
Fru formand, naturligvis vil jeg, med fem minutters taletid, desværre ikke være i stand til at besvare alle de relevante spørgsmål, der er blevet stillet under denne debat. Tillad mig at forsøge hurtigt at give det størst mulige antal svar.
Først glæder jeg mig naturligvis meget over, at hr. Areitio Toledos betænkning i sin helhed er i overensstemmelse med Kommissionens konkurrencepolitik. Der er selvfølgelig nogle meningsforskelle på det ene eller det andet punkt, og der er blevet stillet nogle relevante spørgsmål, men lad os konstatere, at der i sin helhed med hensyn til konkurrencepolitik trods alt eksisterer en ret stor lighed mellem vores synspunkter. Denne skyldes sandsynligvis også det meget indgående samarbejde, som har fundet sted mellem Europa-Parlamentets ansvarlige udvalg, mine tjenestegrene og mig selv. Jeg minder om, at det er på opfordring af fru Riis-Jørgensen, at vi har styrket vores samarbejde, og at mine tjenestegrene og jeg selv til enhver tid står til rådighed for Parlamentet, så vi kan forklare, hvad vi foretager os eller ikke foretager os.
Og nu hurtigt nogle svar, fru formand. Først med hensyn til ændringerne af Amsterdam-traktaten. Jeg tror, at på trods af visse forsøg så er de grundliggende regler vedrørende konkurrencen i sin helhed ikke blevet ændret. Faktisk er en henvisning til tjenesteydelser af almen interesse indeholdt i traktaten. Nemlig i artikel 7D, hvor vi havde foreslået artikel 3, og andre havde foreslået artikel 8, men lad os alligevel konstatere, at ved at denne henvisning eksplicit er indbefattet i traktaten, sikrer man faktisk en ligevægt i anvendelsen af konkurrencepolitikken, idet visse aktiviteter liberaliseres. Man stiller dog hele tiden sig selv spørgsmålet: Hvordan kan man sikre hele befolkningen tjenesteydelser af almen interesse? Det er dette aspekt, som er blevet forstærket i den nye traktat.
Den stedfortrædende ordfører nævnte også spørgsmålet om de statsejede kanaler. Jeg mener, at den protokol, der er bragt i stand, også her bekræfter Kommissionens afbalancerede indfaldsvinkel. Vi har nemlig altid sagt, at man med hensyn til finansieringen af de statsejede kanaler skulle godtgøre de public service-forpligtelser, som disse har, men ikke gå herudover, eftersom konkurrencen skal forblive loyal. Man må anerkende de statsejede kanalers særpræg i de fleste medlemsstater, både af demokratiske årsager, men også og navnlig af pluralistiske årsager. Jeg tror, at dette aspekt ved spørgsmålet går igen i protokollen.
Angående samme punkt vil jeg nævne et andet eksempel, nemlig den debat, der har fundet sted om de statsejede banker. Det er meget muligt, at den offentlige myndighed giver visse statsejede banker, og undertiden endog nogle private banker, visse forpligtelser, der skal overholdes. Også her kan der selvfølgelig blive tale om en godtgørelse, men ikke herudover. Og vi er på nuværende tidspunkt i færd med at undersøge hele situationen, og ikke kun situationen for de statsejede banker i Tyskland, men ligeledes de særlige situationer, der eksisterer andre steder, med henblik på herudfra at kunne komme frem til en sammenhængende politik på unionsplan, og idet der tages hensyn til at skabe nogle ærlige og korrekte konkurrencebetingelser. Overordnet set kan man således konstatere, at den debat, som er blevet foranlediget af forhandlingerne om en ny traktat, har ført til en styrkelse, ved hjælp af nogle ændringer her og der, af spillereglerne for konkurrence.
Og nu nogle hastige ord om statsstøtte, eftersom størstedelen af indlæggene, i øvrigt med rette, i stor udstrækning drejede sig om dette spørgsmål. Fru formand, jeg ville foretrække at komme tilbage til dette emne ved en anden lejlighed, da problemet er yderst komplekst. Jeg ville gerne kunne fortælle Dem om alle de ting, vi er i gang med at foretage os på dette område, for meget af den kritik, der er blevet fremsat, er korrekt. Der er for meget statsstøtte, og der er for meget konkurrenceforvridning.
Med hensyn til for eksempel forskning og udvikling, miljø og visse små og mellemstore virksomheder, eksisterer der rammer og særlige regler, hvilket ordføreren mindede om. Man kender disse, men man giver mindre til den slags mål, som trods alt er gode mål, end til virksomheder i vanskeligheder, som man giver alt for meget i alt for lang tid for at holde dem i live, hvilket i meget stor udstrækning forvrider konkurrencen i forhold til andre virksomheder. Ordføreren mindede om tallene, som er imponerende høje. For et stykke tid siden var det kun 7 % af støtten, der gik til virksomheder i vanskeligheder. Nu er denne sats på næsten 36 %, mens den støtte, der ydes til helt og holdent prisværdige formål, såsom miljø, forskning og udvikling eller små og mellemstore virksomheder, falder. Denne tendens bekymrer os meget, for statsstøtten til gode formål falder, mens statsstøtten til dårlige formål stiger. Dette er et sandt problem.
Og lad os desuden nævne en anden dimension, nemlig samhørighedslandene. Almindeligvis tror man, at det er disse lande, som modtager mest statsstøtte. Det er ikke rigtigt. Inden for industrisektoren modtager de kun 8 % af støtten. Størstedelen af den offentlige støtte går til lande som Frankrig, Tyskland og Italien. Jeg må gøre opmærksom på, at Det Forenede Kongerige ikke er iblandt disse lande. Jeg forstår derfor godt, at Parlamentet, og i særdeleshed ordføreren, rejser problemet. Ville det ikke være en god idé at forsøge ikke alene at sætte et loft over støttebeløbene, men også sammen med medlemsstaterne at finde ud af, hvordan disse beløb lidt efter lidt kan nedsættes. Det ville være godt at indlede en sådan debat, og det er ikke nemt, for det får mange spørgsmål til at opstå.
Der er et spørgsmål, som er blevet rejst af flere af Dem, nemlig spørgsmålet om skattemæssig støtte. Hvad foretager Kommissionen sig på området? Jo, den handler, og den er allerede i gang med at behandle en række sager. Om et par uger vil jeg for mine kolleger i Kommissionen forelægge et dokument, som ikke alene gør rede for de problemer, der eksisterer i flere lande, men også forsøger at nå frem til en sammenhængende indfaldsvinkel for alle de tilfælde, der findes på skatteområdet. Vi ved godt, at nogle regeringer giver skatteprivilegier, skattefordele, til visse sektorer og til visse virksomheder, men det drejer sig naturligvis ikke om en generel ordning. Det er skattemæssig støtte, og det skal betragtes og behandles som sådan. Mit svar til flere af Dem er således positivt, det vil sige, at Kommissionen faktisk har til hensigt at tage sig af dette spørgsmål.
Fru formand, der er blevet stillet mange andre meget relevante spørgsmål, men jeg vil gerne give udtryk for min uenighed i et ændringsforslag, som er blevet indgivet af den liberale gruppe. Vi har faktisk udarbejdet en meddelelse vedrørende det, man kalder the leniency . Når det drejer sig om at nedbryde karteller, så må de virksomheder, der samarbejder med Europa-Kommissionen, kunne nyde godt af en mere forstående holdning i betragtning af deres samarbejde.
Jeg vil nu forklare, hvad jeg mener hermed. Det hænder for eksempel, at nogle virksomheder mod deres vilje bliver trukket ind i karteller, for hvis de ikke samarbejder, slår man dem ihjel. Undertiden kommer disse virksomheder, der ikke kan klare det længere, til os og fortæller, under tavshedsløfte, hvad der foregår i deres sektor, idet de spørger os, om vi kan gøre noget. Og hvis de samarbejder, kan de så håbe på en smule forståelse? Jeg finder dette helt acceptabelt, for disse karteller bliver mere og mere avancerede. Det er ikke længere de gamle karteller af cement, bjælker og hvad ved jeg, nu bliver de til højteknologiske karteller, om jeg så må sige. Hvis Kommissionen ikke kan forstærke sin kamp ved hjælp af samarbejdet fra visse virksomheder, som frivilligt medvirker, så tror jeg ikke, at vi vil kunne udføre et ordentligt stykke arbejde, eller at resultatet på området vil blive godt.
Fru formand, jeg stopper her, for jeg kan se, at tiden for længst er overskredet. Jeg undskylder mig over for de af kollegerne fra Parlamentet, der deltog i debatten og stillede nogle helt relevante spørgsmål, som jeg dog ikke kan svare på i dag. Og lad os aftale, at hvis Kommissionen ønsker det, vil jeg vende tilbage her til Dem ved den først givne lejlighed for at komme nærmere ind på de spørgsmål, der er blevet stillet. Til sidst vil jeg endnu en gang rette en meget stor tak til ordføreren og til hans kollega, som var så venlig at træde i hans sted.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 11.00.
(Mødet afbrudt fra kl. 10.50 til kl. 11.00)

Afstemning
Posselt
Hr. formand, sidste fredag fik jeg stjålet mit stemmekort med kollega Rübig som vidne, mens jeg var udenfor et kort øjeblik. Jeg blev lovet, at det ville blive opklaret inden dette møde. Jeg har lige været på kontoret for stemmekort. Jeg fik godt nok mit reservekort, men det blev ikke engang anmeldt, at mit kort var forsvundet! Jeg vil gerne protestere imod det, og jeg forlanger, at episoden bliver opklaret!

Formanden
Hr. Posselt, jeg har fået at vide, at der var tale om en fejl fra en assistent i en politisk gruppe, der i stedet for at tage en anden kollegas kort tilbage tog Deres kort tilbage.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger! I går kom jeg med en bemærkning, som blev misforstået, nemlig at Spaniens og Portugals nationale symboler giver mig gåsehud, når jeg tænker på deres historie. Jeg vil gerne gøre det klart nu, at der hermed ikke var ment, at disse lande giver mig en særlig form for gåsehud på grund af deres nationale symboler! Jeg kender intet europæisk land, hvis nationale symbol ikke giver mig gåsehud på grund af dets lange blodige historie. For så vidt beklager jeg afstemningen.

Formanden
Hr. Wolf, jeg er lidt i tvivl om, på grundlag af hvilken artikel i forretningsordenen De har bedt om ordet.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Schulz
Hr. formand, jeg beder om Deres forståelse. Angående § 25 - jeg har afklaret det med de andre grupper forinden - begik vi en fejl under den hektiske debat. I § 25 står der i punkt b, at fremstilling, distribution, fremvisning eller enhver form for bistand til fremstilling af pornografisk materiale skal være strafbar, hvis der blev anvendt mindreårige til fremstillingen. Her i Parlamentet var vi alle enige om, at også besiddelse af sådanne materialer skal være strafbart. Køberen, forbrugeren af sådanne sjofle ting skal også kunne forfølges strafferetligt. Nu er det ikke med i teksten. Jeg vil derfor gerne bede om, at De godkender det mundtlige ændringsforslag om under punkt 25 b efter »eller fremvisning« at indføje »og besiddelse af pornografisk materiale«.
Punkt 29

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer! Den omstridte del af denne betænkning er punkt 29 og ændringsforslag 2 fra kollegerne Chanterie og Nassauer. Til dette ændringsforslag 2 vil jeg foreslå kollega Chanterie følgende: Ændringsforslag 2 går indholdsmæssigt et skridt videre end min originaltekst. Det er formuleret mere konsekvent og radikalt med hensyn til De Europæiske Fællesskabers Domstols opgave. Men det påtager sig ikke et personrelateret krav, og derfor er ændringsforslaget ulogisk. Jeg vil derfor anbefale kollega Chanterie at godkende mit mundtlige ændringsforslag og tilføje ordene »og kræver derfor, at han træder tilbage« efter »og leve op til sit moralske ansvar«. Så vil jeg trække min originaltekst tilbage og overtage hr. Chanteries forslag.

Chanterie
Hr. formand, når jeg tænker over det, er der måske to grunde til at kunne acceptere dette forslag. For det første mener jeg, det har hr. Schulz også lige sagt, at teksten i PPE-ændringsforslaget er bedre. Den anden er dog en mere grundlæggende. Jeg mener, at et enigt Parlament nu har chancen for at støtte opfordringen til hr. Wathelet om at tage hensyn til hans politiske ansvar uden dog at løbe risikoen for, at Parlamentet bliver et slags folketribunal. Hr. formand, derfor skal jeg anmode om en særskilt afstemning om på den ene side EVP-ændringsforslaget og dernæst om den tilføjelse, som kollega Schultz foreslår, som jeg iøvrigt afviser.

Schulz
Hr. formand, kollega Chanterie gjorde det klart, at han vil opfordre hr. Wathelet til at træde tilbage. Det vil jeg gerne takke ham for. Det er et nyt punkt i debatten, men det er fornuftigt. For det andet gjorde han det klart, at vi her vil spille et lille taktisk spil. Det vil jeg dog ikke være med til. Jeg anmoder derfor om, at vi stemmer om Chanteries ændringsforslag i originalteksten og derefter, fordi han nemlig ikke vil kunne få et flertal bag sig, stemmer om min originaltekst til punkt 29.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Macartney
Hr. formand, som kompromis ønsker min gruppe at trække ændringsforslag nr. 50 tilbage og støtte ændringsforslag nr. 4, der er fremsat af ELDR-Gruppen. Det vil være en hjælp for Parlamentet og bør tages først, inden ændringsforslag nr. 8. Vi holder fast ved vores anmodning om afstemning ved navneopråb.

Aelvoet
Hr. formand, min gruppe ønsker således også at støtte ændringsforslag 4, og vi mener, det er mere korrekt at forhandle det før ændringsforslag 8. Jeg støtter således hr. Macartneys standpunkt.

Gallagher
Hr. formand, jeg vil gerne støtte ændringsforslag nr. 4, der fremhæver betydningen af, at fiskerisektoren fortsat anerkendes som unik og følgelig kræver særbehandling inden for fællesskabslovgivningen. Dette gør jeg for at være kompromisvillig og af hensyn til industriens fremtid.

Baldarelli
Hr. formand, jeg tror, at det er bedst at følge den omdelte stemmeliste, og hvis nogle grupper tager deres ændringsforslag tilbage, kan vi tage det til efterretning, når vi skal stemme om det. Vi er nødt til at følge stemmelisten og skal derfor begynde med ændringsforslag 8.

Fraga Estévez
Hr. formand, jeg vil gerne som ordfører for denne betænkning fremføre følgende: alle de her tilstedeværende ved, at det har været en meget kompliceret betænkning, at man er kommet frem til et meget skrøbeligt kompromis, som er, som man siger på spansk, en "kniplingsblonde«. Jeg er som ordfører for denne betænkning nødt til at sige, at det forekommer mig meget besynderligt, at der på afstemningstidspunktet fremkommer nye kompromisforslag.
Og dernæst vil jeg gerne sige, hr. formand, at ændringsforslag nr. 8 fra Den Socialistiske Gruppe, som er det ordføreren støtter, nuancerer og forstærker afsnit 2 i kompromiset, men andre forslag som nr. 4 ændrer kompromiset radikalt.
Efter afstemningen om ændringsforslag 48, 49, 51 og 52

Formanden
Måske jeg nu, hvor De kan se resultaterne af afstemningerne, kan bede de politiske grupper tage deres anmodninger om afstemning ved navneopråb tilbage? Nu har De jo set resultaterne, og der er vel ingen grund til at gennemføre yderligere 10 afstemninger ved navneopråb for at se de samme resultater igen og igen? Det er der ingen grund til, kære kolleger, så derfor: Kan jeg bede Dem tage dem tilbage?

Macartney
Bestemt ikke, hr. formand. Dette er alt for vigtigt for den europæiske fiskeindustris fremtid til, at vi kan bekymre os om, hvorvidt vi får frokost til tiden. Vi har ret til at insistere, og det gør vi.

Formanden
Det må jeg med beklagelse acceptere.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Kjer Hansen
Hr. formand, jeg vil gerne bede om forsamlingens opbakning til en mindre teknisk ændring af punkt 12. Punkt 12 siger, at vi skal sende beslutningen til Kommissionen og Revisionsretten. Jeg har lavet en lille sjuskefejl, for jeg vil naturligvis gerne have, at vi også sender beslutningen til Rådet og til PHAREmodtagerlandenes regeringer, så vi sikrer os, at de vise ord og de skrappe krav i betænkningen bliver kendt af mange flere.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, på vegne af ELDR-gruppen anmoder jeg om henvisning til fornyet behandling i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser under henvisning til artikel 129. Begrundelsen er, at titlen ikke dækker indholdet. Beslutningen indeholder mange udtalelser om virksomhedsflytninger og direkte investeringer i Unionen og ikke i tredjelande, hvilket betænkningen har til hensigt. For det andet er beslutningen baseret på den industrielle tidsalder, mens vi nu med stormskridt er på vej ind i det 21. århundrede, hvor vi først og fremmest vil have at gøre med en digital tidsalder. Min gruppe håber således, at henvisningen til fornyet behandling i Udvalget medfører udarbejdelsen af et mere afbalanceret forslag, som indeholder ovenstående elementer. Jeg håber da også, at kollegerne vil støtte forslaget.

Hindley
Hr. formand, og resten af Parlamentet, dette er et tilintetgørende ændringsforslag. Det skal simpelthen sendes tilbage, uden at vi er blevet orienteret. De Liberale har på intet tidspunkt under udvalgsbehandlingen og bestemt heller ikke under den endelige afstemning på nogen måde tilkendegivet, at de er grundlæggende uenige i denne betænkning, sådan som de nu gør. Intet andet medlem af det pågældende udvalg har nævnt disse hensigter. Dette bør anses for et useriøst forsøg på at tilintetgøre denne betænkning, og det tjener intet formål at henvise den til fornyet behandling. Jeg anmoder Parlamentet om at forkaste forslaget.

Sainjon
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Hindley for hans indlæg, som jeg er fuldstændig enig i. Jeg vil ganske enkelt gøre opmærksom på, at REX-Udvalget i flere måneder har arbejdet seriøst, realistisk og pragmatisk med et meget vigtigt anliggende, og på, at man ikke, når man taler om investeringer i udlandet eller virksomhedsflytninger, kan se bort fra de konsekvenser, som dette kan have navnlig for Den Europæiske Unions økonomi, på socialt plan, på monetært plan og så videre. Jeg mener derfor, at denne betænkning, som fremlægges i REX-Udvalgets navn, i dag skal sættes til afstemning i vores forsamling.
(Fornyet udvalgsbehandling vedtoges)

Weiler
Hr. formand, vi skal afholde en opdelt afstemning her. Jeg er indforstået med forslaget fra PPE-Gruppen om at fremlægge beretningen hvert andet år. Jeg mener dog, at anden del af hr. Pronks forslag skal afvises. På det punkt holder jeg fast ved min originaltekst om at kræve en beretning om fattigdom og rigdom.

Formanden
Fru Weiler, De bør spørge hr. Pronk for PPE-Gruppen, om han vil acceptere en ændring af sit ændringsforslag. Jeg sætter ændringsforslaget under afstemning, men jeg kan ikke tage det ord for ord.

Pronk
Jeg tror, at den nemmeste løsning er at dele ændringsforslaget i to dele. Vi stemmer for begge dele, og jeg antager, at fru Weiler stemmer imod del to. Det synes mig at være den nemmeste løsning.
Ændringsforslag nr. 12

Weiler
Hr. formand, ændringsforslag 12 fra GUE-Gruppen bortfalder ikke. Det er et tillæg!

Formanden
Jeg mener også, at det bortfalder. Men hvis De ønsker det, kan jeg sætte det under afstemning som en tilføjelse.
Punkt 15

Mann, Thomas
Hr. formand, vi roser Dem alle for Deres hurtige gennemgang. Jeg vil dog gerne insistere på følgende: Stk. 15 i originalen - med al respekt for fru kollega Weiler - har vi endnu ikke stemt samlet om. Hidtil har vi afholdt opdelte afstemninger om § 15, og PPE-Gruppens votum består i at afvise § 15. Jeg beder om, at denne afstemning bliver gennemført endnu en gang. Det har De ikke gjort endnu!

Formanden
Hr.Mann, vi har vedtaget ændringsforslag 22, som træder i stedet for punktet. Vi kan ikke gentage en afstemning om et punkt, der er blevet erstattet af en anden tekst.
Ændringsforslag nr. 21

Weiler
Hr. formand, i går aftes var jeg egentlig blevet enig med PPE-Gruppens ordfører om, at jeg i tredje linje ville indføje »for eksempel« efter »opnå egne rettigheder til social sikring« i forbindelse med eksemplerne. Under den forudsætning havde man lovet mig at trække forslaget tilbage. Jeg anmoder derfor om de to ekstra ord »for eksempel« ved opremsningen.

Pronk
Jeg er enig i forslaget, hr. formand.

Formanden
Følgelig tages ændringsforslag 21 tilbage, og vi sætter udtrykket »for eksempel« ind i punkt 21. Jeg sætter punkt 21 med ordførerens mundtlige ændring under afstemning.
Ændringsforslag nr. 7

Weiler
Hr. formand, jeg vil gerne foreslå hr. Crowley yderligere at optage formuleringen fra mit originalforslag »og personer af samme køn, som bor sammen« i sit forslag, som jeg i princippet støtter, fordi jeg synes, det er klart.
(Hr. Crowley accepterer ikke forslaget)

Weiler
Hr. formand, jeg beder nu om, at der stemmes om mit originale forslag respektive den anden passage, for den er ikke afklaret hermed. Jeg vil under alle omstændigheder have, at der også stemmes om den anden passage, at der stemmes om diskriminationen i det sociale system af personer af samme køn, som bor sammen.

Formanden
Fru Weiler, Parlamentet har vedtaget hr. Crowleys ændringsforslag, som nu har erstattet den oprindelige tekst. Der er ikke længere noget punkt, vi kan stemme om.
Ændringsforslag nr. 14

Weiler
Hr. formand, hvad angår dette forslag, blev jeg i går enig med PPE-Gruppen om et kompromis, ifølge hvilket jeg fastholder optagelsen af ordet »omfattende plejeordninger«. Hvis ordet »omfattende« inkluderes, så vil jeg stemme for forslaget. Samtidig vil jeg gerne i anden linje - ved »bindende lovgivning« - trække ordet »bindende« tilbage.

Formanden
Fru Weiler, jeg gør opmærksom på, at Deres kommentarer vedrører PPE-Gruppens ændringsforslag 14. Først skal vi imidlertid stemme om de liberales ændringsforslag, hvor De er imod.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Weiler
Hr. formand, jeg er ked af at skulle afslutte med en kort personlig bemærkning. Denne betænkning var jo meget kompliceret, også rent afstemningsmæssigt. Jeg vil dog gerne have ført min mening officielt til protokols med hensyn til, at der ikke blev stemt om to punkter på korrekt vis. For det første drejer det sig om § 24. Jeg havde før afstemningen gjort opmærksom på, at jeg fastholder, at der stemmes om den anden del, som hr. Crawleys forslag ikke indeholder. De sagde nej. De har ret til det, men jeg protesterer mod det.
Det andet punkt vedrører det, som kollega Thomas Mann sagde om § 15. Jeg mener ligeledes, at vi ikke har stemt samlet om paragraffen. De sagde, at den komplette afstemning var tilendebragt med ændringsforslag 22 fra fru Boogerd-Quaak, ELDR. Ved afstemningens begyndelse gjorde jeg tydeligt opmærksom på, at jeg kun stemmer for dette forslag fra fru Boogerd-Quaak som tillæg og ønsker det inkluderet som et tillægspunkt. Det betyder ikke, at der blev stemt om den hele, komplette § 15. Jeg tror, hr. Mann, at vi er enige på dette punkt rent proceduremæssigt. Jeg vil gerne understrege, at jeg anser denne afstemningsprocedure for beklagelig!

Formanden
Fru Weiler, jeg tager Deres bemærkninger til efterretning, men forretningsordenen er ganske klar. Der er en række bestemmelser om afstemningernes afvikling. Deres betænkning var vanskelig på grund af de mange mundtlige ændringsforslag og kompromisændringsforslag med andre politiske grupper. Det er Parlamentet, der i sin visdom vedtager og forkaster, men Parlamentets suverænitet kan ikke anfægtes: hverken Deres eller min opfattelse kan ændre på situationen.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw og Waidelich
Vi vil gerne takke ordføreren for betænkningen. Vi vil med denne stemmeforklaring understrege vores indstilling i spørgsmålet, som er motiveret af, at vi mener, at mønterne skal være udformet sådan, at risikoen for allergier elimineres, at de synshæmmedes behov tilgodeses, samt at der tages hensyn til behovet for en forankret identitet for mønterne.
Vi mener af disse årsager, at euro-mønterne skal være fri for nikkel, at valørerne skal være af forskellig størrelse, samt at der skal være plads til national udformning på den ene side af mønten.

Berthu
Definitionen af de tekniske specifikationer for de kommende euro-mønter har netop fået Europa-Parlamentets underudvalg om valutaspørgsmål til at stille et interessant spørgsmål: Er det til nogen nytte at arbejde på at definere og fremstille de hundrede milliarder mønter, som vil være nødvendige i et monetært system af den traditionelle slags, når dette træder i kraft den 1. januar 2002, eftersom de elektroniske penge indtil da vil have vendt op og ned på dette system? Måske må vi trods alt svare ja til dette.
Men dette spørgsmål gemmer på et andet spørgsmål, som vores underudvalg om valutaspørgsmål ikke har turdet stille: Ville de elektroniske penge ikke have gjort det muligt at foretage små betalinger i hele Europa blot med et chip-kort, også selvom flertallet af valutaer var blevet bevaret? Svaret er selvfølgelig ja. Man kan således spørge sig selv, om selve idéen med den fælles valuta, som man fortalte os ville gøre det lettere for turisterne, ikke allerede er en forældet idé, i det mindste set ud fra dette synspunkt.
Underudvalget, som uden tvivl blev grebet af svimmelhed, da de stod over for disse spørgsmål, har til sidst foretrukket at slå sig på mere banale diskussioner, såsom risikoen for at få allergi på grund af nikkel i mønterne, sådan som disse defineres i Kommissionens forslag. Med hensyn hertil henviser underudvalget, med ufrivillig humor, til direktiv 94/27/EØF om anvendelsen af nikkel. Dette direktiv beskriver således denne risiko med hensyn til forskellige almindeligt brugte genstande. Således vender Kommissionens aktivisme, hvad angår underordnede spørgsmål, sig undertiden imod den på uventet vis.
Vigtigere er spørgsmålet om eksistensen af en national side på den kommende euro-valuta. Europa-Parlamentet har netop modstræbende tilladt denne for mønternes vedkommende. Men for sedlernes vedkommende er der truffet en anden beslutning: De vil ikke få nogen national side og vil således være "europæiske« på begge sider.
I modsætning til, hvad man skulle tro, så drejer det sig her ikke om en simpel sag om nationale følelser. Man kan ganske vist her se et udtryk for den idé om et ensrettet, uvirkeligt og rodløst Europa, som i virkeligheden er det sande Europas værste fjende. Men der er også en anden ting. Føderalisterne frygter, at eksistensen af en national side på euro-mønterne eventuelt vil fremme muligheden for, at der i fremtiden opstår en skæv paritet mellem en bestemt "national-euro« og en anden "national-euro«, såfremt systemet med den fælles valuta skulle vise sig at være for stift, og såfremt landene skulle ønske at gøre dette system smidigere. For at afværge denne mulighed ønsker de at afskære denne helt allerede nu og ikke lade nogen dør stå åben. På denne måde vil det ikke være muligt at fortryde, og den dag, hvor den fælles valuta er gået i stå, vil katastrofen takket være dem være fuldstændig.

Gahrton og Schörling
Vi har stemt for en »national side« på euro-mønterne, dog med skepsis. Det er nemlig åbenlyst, at baggrunden for, at Kommissionen og Rådet vil have en »national side«, ikke er, at man vil vise respekt for national, demokratisk selvbestemmelse, men derimod primært et trick for at bilde borgerne ind, at ØMU-projektet tillader en vis bibeholdelse af demokratisk selvbestemmelse, hvilket jo ikke er tilfældet. Selvfølgelig er vi modstandere af nationalistisk retorik og chauvinisme.

Hallam
Det er utroligt, at Parlamentet støtter kampagnen mod nikkelmønter på grundlag af såkaldte sundhedsaspekter uden noget som helst bevis for, at det skaber problemer.
Den måde, hvorpå hele dette spørgsmål er blevet håndteret af Kommissionen, bør give anledning til bekymring med hensyn til Kommissionens kompetence og integritet. Jeg vil stille de relevante spørgsmål og vil muligvis henvise dette til en grundig undersøgelse hos ombudsmanden eller i Revisionsretten.

Harrison
Gør dem møntet på Europas borgere! Det er min mening. Ved at gøre mønterne euro-venlige kan vi lette indførelsen af den fælles valuta - hvilket er væsentligt og gavnligt for den almindelige borger.
Lad os for det første beholde det nationale logo på den ene side af euro-mønterne. I Storbritannien betyder det, at dronningens hoved påtrykkes den ene side af euroen. Dette er i overensstemmelse med gældende britisk praksis, hvor det nationale logo er påtrykt den ene side, og dronningens hoved er påtrykt bagsiden, som er den fælles side.
Lad os for det andet undlade at bruge nikkel i de dele af mønterne, der kan berøres. Ved at følge forsigtighedsprincippet undgår vi risikoen for at skabe gener for borgere, der er overfølsomme over for materialer, som kan udløse hudreaktioner.
Lad os for det tredje reducere antallet af mønter fra 8 til 6 og graduere mønternes størrelse og værdi for at undgå, at de forveksles af blinde og andre borgere.
Ved at gennemføre disse forslag kan vi sikre os, at de er møntet på alle Unionens borgere!

Kirsten Jensen, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af Irene Soltwedel-Schäfer, der behandler de tekniske specifikationer for de fremtidige euro-mønter. Ordføreren lægger vægt på, at mønterne skal være let genkendelige, navnlig af hensyn til blinde og ældre. De danske socialdemokrater er enige heri. Betænkningen kræver, at nikkel ikke må bruges på ydersiden af euro-mønterne. De danske socialdemokrater tilslutter sig dette som et kompromis, da brug af nikkel vil være til skade for nikkelallergikere. Ved vedtagelsen af Soltwedel-Schäfers betænkning gør de danske socialdemokrater opmærksom på, at Danmark ikke deltager i den 3. fase af Den Økonomiske og Monetære Union.

Lindqvist
Da Centerpartiet er imod indførelsen af ØMU, har vi heller ingen grund til at have synspunkter om euroens udseende. Derimod mener jeg, det er en selvfølge, at mønterne skal være udformet sådan, at de ikke risikerer at skade mennesker. De bør derfor ikke indeholde nikkel. Jeg har stemt for forslag, som indebærer, at nikkel ikke indgår i mønterne.
Jeg ville have stemt ja til punkt 10 om at fjerne nikkel, men det var ikke muligt at opfatte, om det var en separat afstemning eller i blok på det punkt.

Wibe
Vist ville det være glædeligt, hvis euroen blev nikkelfri og dermed ikke sundhedsskadelig. Jeg mener dog, at euroen i sig selv vil føre til mere skade for Europa, end nikkel i mønterne vil kunne forårsage.
Da Sverige ikke vil deltage i euroens indførelse i 1999 - hvis ØMU nu overhovedet bliver til noget - så undlader jeg at stemme ved den afsluttende afstemning om betænkningen.
til indstilling af Ghilardotti (A4-0326/97)
Caudron
Jeg lykønsker Fiorella Ghilardotti for indholdet af hendes betænkning. Når man læser visse kendsgerninger og visse statistikker, kan man kun tilslutte sig et sådant tiltag.
Jeg støtter det fremsatte forslag om at overføre bevisbyrden til sagsøgte, lige så snart ofret for en tydelig kønsdiskrimination har kunnet fremlægge nogle kendsgerninger.
Disse diskriminationer går ud over kvinderne. Lad os ikke gemme os bag nogle ord! Den vigtigste af disse diskriminationer vedrører lønforskellen mellem mænd og kvinder for det samme arbejde. Når vi nærmer os det tredje årtusinde, hvordan kan vi så lade en sådan situation vare ved inden for et fælles område, som ønsker at være en økonomisk og social model for resten af verden?
Disse bemærkninger er ikke rettet mod en bestemt medlemsstat, men mod alle de femten medlemsstater, hvis lovgivning med henblik på ligebehandling uanset køn ikke har været særlig betydelig. Jeg vil gerne tilføje, at denne adfærd først og fremmest gælder for den private sektor. Skal man udlægge dette eksempel som liberalismens usynlige hånd, der sikrer en passende balance mellem udførelsen og den, der udfører?

Habsburg-Lothringen
Her vil jeg gerne udtrykkeligt holde fast ved, at min forkastelse først og fremmest er rettet mod de områder i denne betænkning, hvor der kræves omvendt bevisbyrde i arbejdsretlige spørgsmål. Det ville være i modstrid med principperne i den liberal-demokratiske retsorden.
Selvfølgelig kender enhver retsstat undtagelsen fra den omvendte bevisbyrde, som dog er begrænset til at omfatte beskyttelsesværdige interesser. En udvidelse af denne undtagelsesbestemmelse ene og alene ud fra politiskagitatoriske motiver skal dog afvises.

Kirsten Jensen, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af Ghilardotti, da en gennemførelse af et direktiv om omvendt bevisbyrde vil være et stort fremskridt for ligestillingen i medlemsstaterne. Et af kvinders (og mænds) største problemer, når de bliver diskrimineret, er, hvordan de skal bevise, at de har været udsat for forskelsbehandling på grund af deres køn. Med gennemførelsen af dette direktiv bliver det arbejdsgiverens ansvar at bevise, at der ikke har været tale om diskrimination. Europa-Parlamentets ændringsforslag til Rådets fælles holdning er en udvidelse og en væsentlig forbedring af direktivets anvendelsesmuligheder. Vi er opmærksomme på, at implementeringen af direktivet i Danmark kan føre til en ændring af dansk retspraksis på dette område, og at en konsekvens muligvis bliver, at retsplejeloven skal ændres. Vi har dog vurderet, at hensynet til ligestillingen er vigtigere i denne sag. Dansk retspraksis må så tilpasses de nye omstændigheder.

Leperre-Verrier
Der er nogle områder, hvor uforsonligheden må vige for et kompromis, især hvis dette har som konsekvens at gøre det dokument, som det skal gælde for, meningsløst. Jeg vil lade dette synspunkt gælde for Rådets holdning til nærværende direktiv, der drejer sig om bevisbyrden i sager om kønsdiskrimination. Og det af flere årsager: Fra 1988 til 1994 gjorde Kommissionen alt for, at et sådant direktiv skulle se dagens lys. Modstanden fra en medlemsstat gjorde det ikke muligt at nå frem hertil på et stærkt juridisk grundlag, navnlig med hensyn til artikel 100 og 235 i EF-traktaten, som kræver enstemmighed. Det var nødvendigt at gøre brug af aftalen om socialpolitikken for at finde et juridisk grundlag for dette direktiv. I dag gør man nogle indrømmelser, fordi samme stat har besluttet at tiltræde de sociale bestemmelser i den nye traktat og at acceptere de allerede vedtagne direktiver.
Rådet forklarer os, at det var nødvendigt at nå frem til en løsning, der tager hensyn til denne stats holdning. Resultat: Næsten alle ændringsforslagene fra Udvalget om Kvinders Rettigheder blev forkastet, selv de ændringsforslag, som Kommissionen havde godkendt ved førstebehandlingen. Problemet kunne have været mindre, hvis det ikke gik ud over selve essensen i direktivet. Med kompromiser og undtagelser skaber den fælles holdning forvirring i stedet for at afklare situationen.
Ved at reducere direktivets rækkevidde uden hensyn til retspraksis fra Domstolen, idet Domstolens kriterier vedrørende definitionen af den indirekte diskrimination (som er afgørende i dette direktiv) ikke respekteres, og idet der ses totalt bort fra de af Kommissionen godkendte foranstaltninger til positiv særbehandling osv., beder Rådet os om at godkende en tom skal.
Vi kan ikke tillade dette og har derfor støttet ændringsforslagene fra Udvalget om Kvinders Rettigheder. Disse har de gode egenskaber, at de er klare, og at de respekterer Domstolens principper.

Raschhofer
Den omvendte bevisbyrde, som foreslås i Ghilardotti-betænkningen, mener jeg af flere årsager går i den forkerte retning med hensyn til at gribe ind over for kønsdiskriminationen.
Med denne bestemmelse rokker man ved retsstatslige principper, ifølge hvilke sagsøgeren, og ikke den sagsøgte, skal bevise sine påstande. Desuden forlanger man af virksomhederne et næsten urimeligt bureaukrati for, i tilfælde af et sagsanlæg, at kunne bevise, at der ikke var tale om diskrimination. Kun sådan kan arbejdsgiveren forsvare sig mod påstande fra sine ansatte og »bevise sig fri«. Dette ville dog helt sikkert få konsekvenser for virksomhedernes ansættelsesadfærd. Det må antages, at kvindelige medarbejdere ikke engang ville blive ansat i et arbejdsforhold på grund af angst for eventuelle vanskeligheder med dem, men at en mandlig ansøger snarere ville blive foretrukket i tvivlstilfælde.
Af ovennævnte grunde kan vi ikke stemme for Ghilardotti-betænkningen.
Betænkning af Bloch von Blottnitz (A4-0288/97)
Caudron
Betænkningen af fru Bloch von Blottnitz er modig. Det er med reel interesse, at jeg har fået kendskab til dens indhold. Jeg spørger mig selv om det rigtige i denne praksis. Biodiesels tekniske resultater er ikke særligt overbevisende, men jeg tror, at fordelen ligger et andet sted, for eksempel i resultaterne for miljøet.
Denne "miljøvenlige« metode holder langt fra sine løfter. Man kan ane en betydelig reduktion af giftige udslip i fremtiden, og det er nødvendigt med en indsats på forskningsområdet.
Min anden bekymring vedrører udviklingen af en intensiv monokultur. Vi kender denne type landbrugs virkninger på jorden og grundvandet. Nettoresulatet af dette alternativ med hensyn til miljøet skal derfor være fuldstændig kendt, og det er således først i anden omgang, at det vil være en god idé at fastlægge en strategi for anvendelsen af biodiesel som brændstof.
Jeg er overbevist om, at Den Europæiske Union er bevidst om denne udfordring og om nødvendigheden af at fremskynde forskningen med hensyn til vedvarende og ikke-forurenende energi. Det haster, når man tager udviklingen i de nye industrilande i betragtning, og selvom vi må glæde os over fremskridtet i disse lande og over højnelsen af levestandarden for disse folk, så må vi hurtigst muligt finde nogle løsninger på den overhængende miljøkatastrofe, der på mellemlangt sigt vil være svær at rette op på.
I meget højere grad end den offentlige gæld vil vi skylde og sandsynligvis være skyldige i det økosystem, som vi efterlader til vores børn og børnebørn.

Sandbæk
Fru Blottnitz' betænkning om ALTERNER II-programmet fortjener ros for sin meget detaljerede gennemgang af situationen med hensyn til brugen af vedvarende energikilder i Unionen. Samtidig medvirker de fremsatte ændringsforslag til at stramme Kommissionens foreslåede planer kraftigt op. De vedvarende energiformers bidrag til det samlede energiforbrug i Fællesskabet er for tiden på kun 6 %, hvilket er helt uacceptabelt. De europæiske lande har et ansvar for, at der rettes op på denne situation - hellere i dag end i morgen. Ved behandlingen af Kommissionens grønbog om vedvarende energi anbefalede Europa-Parlamentet at indføre et krav om, at mindst 15 % af det europæiske energiforbrug skal dækkes af vedvarende energikilder inden år 2010. Det er positivt, at ordføreren genfremsætter dette forslag, men jeg mener ikke, at det er vidtrækkende nok. Der kan uden problemer etableres en endnu bedre alternativ energiforsyning. Det er simpelthen tvingende nødvendigt.
Da det første ALTERNER I-program blev påbegyndt, var der mange både tekniske og psykologiske hindringer for, at anvendelsen af vedvarende energikilder kunne udbredes. I dag ser det imidlertid anderledes ud. Den tekniske udvikling har virkelig forbedret de vedvarende energikilders effektivitet, og derfor må der nu gøres en kraftig indsats for at overvinde de psykologiske barrierer for den vedvarende energis udbredelse. Det glæder mig, at ordføreren er opmærksom på dette og med sin betænkning søger at styrke de økonomiske incitamenter, således at der kan skabes et gunstigt investeringsklima til fremme af brugen af de alternative energikilder. Vedvarende energi er som udgangspunkt altid decentral, hvilket er meget væsentligt for de mindst udviklede regioner i Europa. Det glæder mig i den forbindelse, at Blottnitz med sine ændringsforslag søger at udvide antallet af samarbejdspartnere til - udover fællesskabslandene - også at omfatte de medlemslande, vi har samarbejdsaftaler med, Cypern osv.
Et af de største problemer i Europa i dag er imidlertid det alt for store energiforbrug. Derfor må jeg beklage, at ALTERNER II-programmet udelukkende sigter mod at fremme anvendelsen af vedvarende energikilder, men ikke omhandler målet om at nedbringe det generelle energiforbrug. Det generelle energiforbrug i Europa skal også nedbringes, og dette problem løses ikke blot ved at omstille en del af energiforsyningen fra fossile brændstoffer til vedvarende energi. Ligeledes kunne man udmærket formulere en fælles målsætning for energi-effektivitet i ALTERNER II-programmet. En bedre energiudnyttelsesgrad vil give de samme miljøforbedringer som en øget brug af vedvarende energikilder. Som også nævnt af ordføreren er der stærk grund til at kritisere finansieringen af ALTERNER II. Det samlede budget for de første to år beløber sig til kun ECU 30 millioner. Med så få midler vil man ikke være i stand til at sikre et tilstrækkeligt aktivitetsniveau, og hele projektets gennemførelse er i fare. Hvis man skal leve op til Fællesskabets miljø- og energipolitiske målsætninger, er det tvingende nødvendigt, at man budgetterer med væsentlig flere midler i projektets sidste fase.
Betænkning af Imaz San Miguel (A4-0303/97)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Wibe og Waidelich
Vi vil gerne takke ordføreren for betænkningen. Vi mener, at den ændring, der foreligger i aftalen, går i den rigtige retning, omend i begrænset udstrækning. Vi vil dog fremholde vores principielle standpunkt vedrørende aftaler med tredjelande. Vi mener, at Den Europæiske Union burde ophøre med denne form for kostbare fiskeriaftaler og overgå til at støtte især udviklingslandenes egen fiskerivirksomhed. En sådan løsning ville bedre medvirke til at udvikle fiskeriets betydning for den globale fødevareforsyning, styrke disse landes økonomiske og sociale udvikling samt tillige fjerne de risici, som fiskeriaftalerne kan indebære, f.eks. at visse medlemslandes fiskerivirksomhed gives en indirekte støtte til fortsat virksomhed i en situation, hvor hele det europæiske fiskeri har behov for at blive begrænset betydeligt.

Sandbæk
Jeg er stærk tilhænger af at lave midtvejsundersøgelser eller løbende undersøgelser/ændringer af de fiskeriaftaler, som Fællesskabet indgår, især når det drejer sig om udviklingslande. Sådanne undersøgelser er nemlig en god anledning til at ændre nogle af de forhold, der måtte vise sig uhensigtsmæssige i aftalerne i forhold til lokalbefolkningen eller for fiskebestanden i området.
Jeg har valgt at undlade at stemme for betænkningen, ikke fordi jeg har afgørende indvendinger imod de 4 tekniske ændringer, der foretages til aftalen, men fordi jeg finder, at det er nødvendigt at markere, at konceptet for denne undersøgelse/ændring ikke lever op til idéen. En ændring af en aftale bør indeholde en bredere vurdering og ikke blot mindre tekniske ændringer, som tilfældet er her. Specielt burde generelle forhold og konsekvenser for lokalbefolkningen eller for fiskebestanden i området vurderes. Blandt andet har den tidligere medformand for opfølgningsgruppen for fiskeri (i tilknytning til AVS-landene) i begyndelsen af november udtalt, at 5 meget store hollandske både fisker 250 t pr. dag. Man kan ikke lade være med at gøre sig tanker om, hvordan fiskebestanden i området har det, når man hører udtalelser som denne. Og man kommer også uvilkårligt til at tænke på det projekt om overvågning af bådene i området, der blev diskuteret, da aftalen blev underskrevet. Hvordan går det med dette projekt? En række spørgsmål står således ubesvaret hen efter ændringen af aftalen, der ellers er vital for mange mauretaniere.
Betænkning af Schulz (A4-0306/97)
Habsburg-Lothringen
Hr. formand, jeg stemte for Schulz-betænkningen med temmelig bange anelser, det må jeg ærligt indrømme, fordi jeg havde på fornemmelsen, at betænkningen egentlig burde have været fremlagt i to forskellige dele. For det første som en stillingtagen, hvad angår hr. Wathelet, og for det andet hvad angår hele spørgsmålet om børnebeskyttelse. Jeg tror, at det har skadet betænkningen meget, at disse to ting er blevet forenet.
Det, som gjorde, at jeg til sidst faktisk stemte for betænkningen, var den kendsgerning, at der står i begrundelsen, som der desværre ikke blev stemt om, at definitionen på beskyttelsesværdige børn fastsættes til 18 år. Vi i det østrigske folkeparti har først og fremmest altid været fortaler for en beskyttelsesalder på 18 år i Østrig. Derfor glæder jeg mig meget over begrundelsen. Det glæder mig, at det er foreskrevet således, også selvom det derefter er blevet noget begrænset, og jeg tror, at det var derfor, at jeg til sidst stemte for Schulz-betænkningen.

Seillier
Hr. formand, i tråd med at vi stemte for Schulz' betænkning og med de talrige debatter, vi har haft siden den forfærdelige Dutroux-sag, vil jeg gerne fremsætte følgende forslag: At det meget tvetydige begreb seksuel orientering fjernes fra artikel 6 i den nye traktat om ligebehandling, for det er et begreb, der kan retfærdiggøre alt, og at vi holder os til det, der allerede står i denne artikel, det vil sige en ligebehandling med hensyn til køn. Det er tilstrækkeligt.
På den anden side vil jeg gerne henlede opmærksomheden på nogle bekymrende fænomener, der opstår i alle vores europæiske lande, og som direkte berører vores emne, nemlig at familien ikke længere er en institution. På dette område, nemlig de mest basale menneskelige relationer, ligesom for andre menneskelige relationer, ja for alle sociale relationer, er det lovgivningen, der beskytter navnlig børnene, og det er den manglende lovgivning, der tillader misbrug og udnyttelse.
Sidste bemærkning: Skal vi ikke, som Udvalget for Kvinders Rettigheder opfordrer os til, spekulere grundigt over pornografien i sig selv, og ikke kun den form for pornografi, hvor der medvirker børn, for er vi i de europæiske lande ikke vidner til en umenneskeliggørelse af seksualiteten?

Posselt
Hr. formand, jeg stemte for Schulz-betænkningen, fordi den vender sig mod en af de mest afskyelige forbrydelser, som man overhovedet kan tænke sig, og foreslår strenge foranstaltninger, selvom det i mine øjne er udtryk for en vis skizofreni, at de kræfter, som optræder mest højlydt her, er dem, som på den anden side går meget stærkt ind for løsslupne strategier inden for familiepolitikken, og dermed egentlig danner grundlag for de grusomheder, som foregår for øjnene af os. Jeg stemte for, men beklager, at hr. Schulz endnu en gang som så ofte før forbinder dette vigtige anliggende med indenrigspolitiske stridigheder, nemlig med Wathelet-anliggendet. Jeg stemte ikke for denne passage og beder også om, at mit afsluttende votum ikke tolkes som en accept af denne sammenblanding af indenrigspolitisk demagogi og et af de vigtigste anliggender i Europa.

Wiebenga
Hr. formand, jeg aflægger også en mundtlig stemmeerklæring angående artikel 29 i Schultz-betænkningen vedrørende afskedigelsen af dommer Wathelet. Jeg mener, at Europa-Parlamentet ikke har handlet korrekt ved at vedtage denne paragraf. Vi har som parlament ingen kompetence i dette anliggende. En siddende dommer bør kunne dømme uafhængigt. Også selvom vi kan foreslå, at dommer Wathelet ikke burde være udnævnt, skal han dog være i stand til at fungere uafhængigt. Der kan også her nemt blive tale om en præcedens. Næste år er der en anden dommer, som gør noget, som Parlamentet ikke synes om, og så beslutter et flertal igen at opfordre denne dommer til at gå af.
Efter min opfattelse er det ikke kun dommer Wathelet, der har taget skade. Hele Den Europæiske Domstol i Luxembourg har taget skade og i virkeligheden også Europa-Parlamentet, fordi vi ikke har respekteret de konstitutionelle forhold.

Cars
Hr. formand, et af de vigtige spørgsmål gjaldt netop, om Parlamentet skulle udtale nogen form for utilfredshed med en dommer. Selvfølgelig skal en dommer, der begår noget ulovligt, kunne afsættes. Jeg tror imidlertid, at det er et vigtigt retsprincip, at politiske instanser eller organer, f.eks. parlamenter og regeringer, ikke udtaler generel utilfredshed med dommere for på denne måde at forsøge at få dem til selvstændigt og frivilligt at frasige sig deres hverv. Hvis man begynder med det - hvilket faktisk var det, vi gjorde her i Parlamentet, da vi stemte om denne betænkning - kan det nemlig, nøjagtig som Wiebenga sagde, næste gang dreje sig om en anden sag, i hvilken vi også gerne vil udtrykke kritik mod en dommer.
Risikoen med en sådan fremgangsmåde er, at man politiserer domstolene, hvilket jeg er stærk modstander af. Som god liberal vil jeg skelne mellem domstolsvirksomheden og den politisk lovgivende virksomhed. Man skal således ikke forsøge at formå dommere til at forlade deres embeder for at kunne erstatte dem med andre, politisk mere passende.

Blokland
Jeg lyttede i går i stor enighed til ordføreren hr. Schulz. Vi støtter helt og holdent hans indsats for bekæmpelsen af seksuel udnyttelse af børn og bekæmpelsen af børnesex-turisme.
Det eneste punkt, som egentlig fra begyndelsen har givet anledning til megen diskussion, er spørgsmålet om, hvorvidt Europa-Parlamentet bør udtale sig om den tidligere belgiske justitsminister, som for nylig blev udnævnt til dommer ved Den Europæiske Domstol i Luxembourg. I anledning af denne diskussion føler jeg mig foranlediget til at motivere min stemmeafgivning.
Formelt set har Europa-Parlamentet ingen beføjelser på dette område. Derudover er det yderst usædvanligt, at Europa-Parlamentet i en generel beslutning går så stærkt i enkeltheder, når det drejer sig om et medlemsland og en enkeltperson.
Men man kan måske sige, at der her er tale om en helt speciel situation; at der i fodsporet af den kristeligdemokratiske gruppe er anledning til indstændigt at opfordre dommer Wathelet til at genoverveje sin stilling.
Derfor har I-EDN-Gruppen støttet 2 ændringsforslag. Der er dog principielt ingen forskel, men kun en gradsforskel mellem ændringsforslag 2 og paragraf 29. Det er grunden til, at vi med fuld overbevisning har støttet Schultzbetænkningen.

Bourlanges
Jeg stemte for hr. Schulz' betænkning om bekæmpelse af seksuelt misbrug af børn. Det gjorde jeg, fordi der er tale om en god betænkning, som foreslår en imponerende samling af foranstaltninger til at bekæmpe en afskyelig adfærd.
Jeg vil dog gerne udtrykke min dybe beklagelse over, at Europa-Parlamentet i forbindelse med denne betænkning kræver, at en dommer ved Den Europæiske Domstol skal gå af som følge af en afgørelse, hvis lovlighed og regularitet i øvrigt på ingen måde er blevet anfægtet, og som blev truffet af denne person, da han udøvede hvervet som justitsminister for Kongeriget Belgien.
Parlamentets vedtagelse er med hensyn hertil chokerende af to årsager. For det første griber den uberettiget ind i det belgiske parlaments privilegier, idet kun det belgiske parlament har kompetence til at vurdere det politiske ansvar, som et medlem af den belgiske regering har. For det andet respekterer den ikke det princip om magtadskillelse, som forbyder en politisk og beslutningsdygtig forsamling at kritisere en dommer, der beklæder sit embede på helt regulære betingelser ved en uafhængig domstol. Bekæmpelsen af kriminalitet sker også ved, at man nøje respekterer retten.

Caudron
Denne betænkning, som er blevet fremlagt af vores kollega Martin Schulz, omhandler et særlig alvorligt og smerteligt emne. Og jeg vil gerne lykønske ham for kvaliteten og grundigheden i hans arbejde.
Jeg tilslutter mig hele betænkningens indhold uden forbehold. Derfor håber jeg, at de fremsatte forslag ikke bare forbliver fromme ønsker eller gode intentioner, men at de bliver til beslutninger og handlinger.
Nylige sager har vist nødvendigheden af nådesløst at bekæmpe dem, der begår sådanne modbydelige handlinger inden for Den Europæiske Union. Den triste kendsgerning kaldes sexturisme. Overnationale og internationale lovbestemmelser skal bremse denne udnyttelse med fasthed. Der skal iværksættes et samarbejde på dette område med de berørte tredjelande med henblik på at forhindre seksuel udnyttelse af børn. Disse gerningsmænd og deres medskyldige skal føle sig truet, uanset hvor de befinder sig eller opholder sig, og uanset deres alder, deres sociale status eller deres formue.
Disse uhyggelige "lege« er også resultatet af en anden kendsgerning, nemlig en voksende elendighed. Det dualistiske samfund vinder frem, og det skaber udstødte og umennesker. De rigeste bruger og misbruger dette, og børnene er de første ofre.
I hvor lang tid endnu vil vi acceptere disse afvigelser forårsaget af et blindt system? I hvor lang tid endnu vil forbrydelser ikke helt blive behandlet som sådanne?
Europa-Parlamentet kan og skal medvirke hertil. Martin Schulz' betænkning giver os mulighed for dette.

Cushnahan
Hr. formand, jeg glæder mig meget over denne betænkning af hr. Schulz.
Efter Dutroux-skandalen i Belgien øgedes opmærksomheden om de pædofile netværk og det alarmerende omfang af børnesex-turisme. Offentlighedens vrede tvang de nationale regeringer og Den Europæiske Union til at handle. Desværre blev handlingerne ikke fulgt til dørs, og der er ikke sket meget siden. Det ser ud til, at de personer, som driver disse netværk, kan gøre det ustraffet, fordi de beskyttes af »højtstående venner«.
Hvis Den Europæiske Union ønsker at komme tættere på sine borgere, bør den skride til handling på dette område, da det er et spørgsmål, der bekymrer mange forældre i hele Europa.
Foranstaltninger til bekæmpelse af den sociale udnyttelse af børn vil være uden virkning, hvis der ikke stilles tilstrækkelige budgetmidler til rådighed. Ratificeringen og gennemførelsen af den europæiske konvention haster også meget, da den vil forenkle koordineringen af politiets arbejde og efterretningsaktiviteter i hele Europa.

Eriksson og Svensson
Vi stemmer selvfølgelig for en resolution, der har til hensigt at forstærke kampen mod seksuel udnyttelse af børn. Vi vil dog understrege, at den internationale kamp mod seksuel udnyttelse af børn bedst sker ved et intensificeret mellemstatsligt samarbejde og ikke ved en lovgivningsharmonisering.
Vi vil også betone vægten af, at mistænkte personers identitet ikke afsløres, før forbrydelser er blevet bekræftet ved en retssag, og at registrering af individer bruges med den største forsigtighed for at beskytte individets integritet.

Grosch
Schulz' betænkning er glimrende, når man ser på de foranstaltninger, som foreslås mod seksuelt misbrug af børn.
Den indeholder en række vigtige foranstaltninger, der desuden viser, at lovgivningerne i de europæiske lande ikke tager højde for det modbydelige aspekt ved forbrydelser mod børn.
I denne sammenhæng skal Europa-Parlamentet opfordre regeringerne til at udtale sig, og det kan opfordre hr. Wathelet til at udtale sig.
Jeg tvivler på, at det er velbegrundet at forlange hr. Wathelets fratræden.
1.Parlamentet og det berørte udvalg har aldrig hørt hr. Wathelet forklare sig.2.Hr. Wathelets personlige ansvar er aldrig blevet draget i tvivl, i modsætning til hans politiske og/eller moralske ansvar, som han må tage med sin samvittighed. Europa-Parlamentet, som ikke er kompetent på dette område, kan bestemt ikke optræde som personlig samvittighed.3.Hr. Wathelets afgang kan ikke lette et parlamentsmedlems samvittighed. Det er Parlamentets opgave at lave nogle love, disse love var tydeligt nok utilstrækkelige. Ethvert parlamentsmedlem må påtage sig sit ansvar og det politiske mod, og det sker ikke ved at udpege én ansvarlig.4.I Europa-Parlamentet lader man til at være enige om at anklage, men man var ikke enige om at følge sin egen anbefaling om at afsætte flere midler til at bekæmpe seksuelt misbrug.Jeg har derfor stemt nej til ændringsforslag 29 og ja til betænkningen.

Herman
Jeg vil ikke stemme for Schulz' betænkning af følgende årsager:
1.jeg kan ikke godtage, at et parlament forvandler sig til en domstol og tillader sig at anklage nogle personer uden at give dem den mindste chance for at forsvare sig; 2.jeg kan endnu mindre godtage dette, for så vidt som et parlament, der fortjener dette navn, burde være i stand til at modstå en lynchning i medierne uden fortilfælde. Det parlamentariske demokrati har intet at vinde, når det lader den følelsesladede offentlige mening gælde frem for de principper, der er grundlæggende for demokratiet; 3.en politikers politiske ansvar går ikke længere end til hans embede. Hans strafansvar forudsætter en fejl, som i dette tilfælde aldrig er blevet påvist; 4.hvad angår hans moralske ansvar, så skal dette, foruden at det drejer sig om et farligt sidespor, vurderes i al objektivitet. Ministeren Wathelet har sandsynligvis været den af de europæiske ministre, som har ændret sin nationale lovgivning mest for at straffe pædofili og seksuelt misbrug af børn. Hvis hr. Schulz havde gjort sig den umage at undersøge hr. Wathelets handlinger på dette punkt, så ville han være så anstændig at erkende - det håber jeg i det mindste - at størstedelen af de lovbestemmelser, han foreslår, er blevet vedtaget i hans land af ministeren Wathelet.
Hory
Ved at stemme imod den betænkning, som foreslås os, er jeg helt bevidst om, at jeg udtrykker mig imod en postuleret moralsk sandhed og imod en samling af fremherskende opfattelser, hvis fortalere ikke kan tolerere, at der overhovedet finder en diskussion sted. Jeg vil dog fremføre tre bemærkninger.
Når det drejer sig om pædofili og sexturisme i almindelighed, så forekommer det mig, at disse vigtige og alvorlige emner ville være bedre tjent med at blive behandlet uden for den stærkt moraliserende sammenhæng, som visse særligt tragiske sager har affødt. Disse sager bliver også selv udnyttet på kvalmende vis. I en betænkning, der sandsynligvis er brolagt med gode intentioner, er det kun punkt 20 vedrørende roden til ondet, nemlig fattigdommen i den tredje verden, som forekommer mig at være værdig til at blive godkendt.
Hvad angår den såkaldte Dutroux-sag, som skabte en generel atmosfære, der i højere grad var domineret af følelser og hævntørst end af fornuft, vil jeg gerne minde om, at det tilkommer retten, som befolkningen har givet beføjelse hertil, at fastslå ansvaret og eventuelt den passende straf.
Endelig mener jeg med hensyn til "sagen i sagen«, det vil sige Europa-Parlamentets opfordring til en dommer om at nedlægge sit embede af "moralske og politiske« årsager, at denne overhovedet ikke falder ind under vores forsamlings kompetence. Den radikale franske filosof Alain skrev: "Demokrati er ikke flertallets magt, men det er lovreglerne«. Vi har her en lejlighed til at minde om dette.
Mere generelt vil jeg sige, i lyset af den debat, der har rejst sig om dette emne, at det altid går tilbage for friheden, når et samfund viser de tre symptomer, som vi her kan se optræde samtidig: - når der skabes forvirring mellem den politiske magts vigtige funktioner, nemlig den lovgivende, den udøvende og den dømmende funktion;
når loven eller den lovgivende funktion ved en bestemt lejlighed får det mål at straffe en person i særdeleshed; -når lovgiveren og dommeren træffer deres beslutninger under offentlighedens tilråb og på forhånd lader denne diktere deres afgørelser; Uden på nogen måde at undervurdere de fjendtligheder fra hjertet og de indsigelser fra forstanden, som en sådan holdning kan fremkalde, så er jeg fast besluttet på at stemme nej til den betænkning, der forelægges os.

Kirsten Jensen, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater stemmer for betænkningen af Martin Schulz. Børnesexturisme og seksuelt misbrug af børn er et afskyeligt fænomen. Dels er det udtryk for en syg tankegang hos gerningsmændene, og dels volder det ubodelig skade hos de børn, det går ud over. Det er af allerstørste vigtighed, at medlemsstaterne giver kampen mod seksuelt misbrug af børn højeste prioritet. EuropaParlamentets betænkning rummer mange gode idéer til, hvordan dette kan gøres. Vi vil i særlig grad opfordre til, at tredjelande forpligtes til at overholde konventionen om børns rettigheder.

Svensson
Undertegnede har stemt »nej« henholdsvis »afholder« mig fra at stemme under punkt 29 af følgende grunde:
1.Voteringsordningen er ved Schulz' indgreb under voteringen uoverskuelig, man kan ikke forhandle om formuleringer midt under en votering.2.At kræve ansvar over for en dommer angår statens regering, ikke Europa-Parlamentet.3.Parlamentet er ingen folkedomstol. Wathelet skal i en ansvarsprocedure have mulighed for at forsvare sig.
Wibe
Dette er naturligvis en meget vigtig betænkning med hovedformålet at forhindre overgreb på børn. Jeg vil dog fremføre min reservation over for nogle af punkterne i betænkningen, blandt andet at EU skal skaffe sig en politisk linje i dette spørgsmål, at Europol skal indblandes, at et europæisk center for forsvundne børn skal oprettes og så videre.
Af princip er jeg imod denne form for føderalisme. Jeg mener i stedet, at det er medlemsstaterne, der skal føre kampen mod denne type af kriminalitet. Det er på dette niveau, at indsatsen bør skærpes.
Betænkning af Fraga Estévez (A4-0298/97)
von Habsburg
Hr. formand, tillad mig at starte med en kort bemærkning. Det er utrolig svært at høre Dem, hvis man vil have den tyske oversættelse. Lydkvaliteten er så dårlig, at man overhovedet ikke kan høre noget! Undskyld, at jeg siger det: Deres stemme er for høj, tolkene kan man ikke høre! Undskyld mig, hvis det derfor har ført til en vis forvirring. Måske kunne man bede administrationen om at ændre det, at indstille det anderledes på en eller anden måde.
Jeg stemte med begejstring for Fraga Estévez-betænkningen. Jeg beklagede kun én ting: I denne betænkning er der noget, der ikke bliver sagt, som er af generel interesse, nemlig at fiskeriets vanskeligheder står i total modstrid med det, som man fortalte os for 15 år siden. Dengang blev der sagt, at det er her, den store fremtid for menneskeheden ligger. Vi burde se det som den første advarsel, for det, som sker i fiskeriet i dag, hvor man nu er tvunget til at omstille sig, vil ske i de forskellige andre sektorer i morgen. Jeg ville blot gøre opmærksom på, at det måske ville have været godt, hvis det var blevet understreget endnu en gang i betænkningen.

Formanden
Hr. von Habsburg, med hensyn til Deres første bemærkning er det rigtigt, at vi fortsat har et alvorligt problem med akustikken i denne sal. Både fru Fontaine og jeg har flere gange rejst dette problem på Præsidiets møder. Der er gjort et første forsøg på at forbedre akustikken i denne sal, der ganske rigtigt langt fra er tilfredsstillende, faktisk meget utilfredsstillende. Jeg må dernæst fortælle Dem, at mødeformanden er i en meget vanskelig situation på grund af larmen fra salen, som gør det særdeles svært at følge med i og forstå, hvad der sker. Under alle omstændigheder lovede Parlamentets tjenestegrene os sidste gang, at der vil blive indledt en mere omfattende indsats her under ferien for at forbedre akustikken på en hel række punkter, hvilket er et både dyrt og omfattende arbejde. Vi er nødt til at få det gjort, for vi kan ikke fortsætte på denne måde og fortsat have problemer af den art, som De selv og mange andre klager over.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Wibe og Waidelich
Vi vil gerne takke ordføreren for en indsigtsfuld betænkning. Vi mener, at betænkningen indeholder vigtige dele om især bevaring af fiskeressourcerne, det kystnære fiskeris betydning samt om behovet for subsidiaritet og øget regionalisering i den fremtidige fælles fiskeripolitik. Vi mener dog, at betænkningen indeholder holdninger, som vi mener er tvivlsomme vedrørende aftaler med tredjelande samt om den fælles organisering af fiskerimarkedet.

Cushnahan
Hr. formand, når den gældende fælles fiskeripolitik udløber i år 2002, giver det mulighed for at fjerne nogle af dens indbyggede skavanker. Som den er nu, er den dybt uretfærdig for den irske fiskeindustri. Irland har 20 % af Den Europæiske Unions kystfarvande, men har kun fået tildelt 4 % af den samlede tilladte fangstmængde. I mange af vores kystområder er fiskeri det dominerede erhverv og følgelig en kilde til lokale arbejdsplader og investeringer i den lokale økonomi. Jeg beklager, at forslaget om at udvide den eksklusive zone fra 12 til 30 sømil blev forkastet, da et sådant skridt ville have afhjulpet en del af den nuværende ubalance, som de irske fiskere lider under.
Endvidere er den irske fiskerisektor ikke i stand til at fange hele sin kvote af visse bestande, fordi vores flåde er gammel og kraftigt trænger til modernisering. EU bør stille de nødvendige midler til rådighed til afhjælpning af dette problem, så vi i det mindste kan fange hele den sølle mængde, som vi har fået tildelt.

Macartney
Hr. formand, jeg vil gerne fastslå, at denne betænkning, der truer med at gøre fiskeindustrien ustabil, er skadelig for Skotland, for Europa og for fiskerne og fiskeindustrien i hele Europa. Hvis denne politik vedtages, kan konsekvensen blive et frit marked med fri adgang for alle og risiko for fiskekrige.
Der er dog et lys i mørket. For det første har den franske regering tjenstvilligt, og klart, anbefalet en direkte forkastelse - i overensstemmelse med de synspunkter, der er fremsat af de skotske fiskeres forening. For det andet har Kommissionen i det væsentlige bekræftet, at forpligtelsen til at respektere den relative stabilitet vil begrænse de tilpasninger, som Rådet vil kunne gennemføre i revisionen af den fælles fiskeripolitik i 2002.
En enkelt vigtig ting, som man kan sige om denne initiativbetænkning, er, at den heldigvis blot er udtryk for en holdning og således ikke har lovkraft - hvilket er udmærket i betragtning af, at den helt tydeligt er uforenelig med fællesskabslovgivningen.

Nicholson
Den fælles fiskeripolitik skal revideres i år 2002. Det er skuffende, at ordføreren har valgt at sætte hensynet til et mindretal af Europas fiskere højere end overvejelserne om, hvordan fiskeripolitikken kan forbedres for alle vores fiskere. De fiskere, som jeg repræsenterer i Nordirland, og fiskerne i hele Det Forende Kongerige og resten af Europa har ret til at forvente en mere fordomsfri holdning af et parlamentsudvalg.
Det er helt åbenlyst, at fiskeriet ikke ligner noget andet erhverv inden for det indre marked, og alligevel anlægger betænkningen et naivt syn på, hvordan fiskeripolitikken kan passes ind i ordningerne på det indre marked.
Betænkningen giver også det forkerte indtryk, at begrænsningen på de spanske fartøjers fiskeri i farvande, der tilhører andre EU-medlemsstater, vil falde bort i år 2002. Det er ikke fair at skabe et sådant indtryk, når det helt klart ikke er det, som revisionen skal dreje sig om.

Novo
Vi har bemærket i løbet af debatten, at vores stemme til fordel for betænkningen blev retfærdiggjort af de mange og vigtige forbedringer og ændringer, som vi har kunnet få indført i teksten.
Det ville imidlertid have været muligt at forbedre og klargøre dens indhold yderligere. Derfor fremlagde vi nogle ændringsforslag for forsamlingen, af hvilke vi fremhæver:
behovet for at præcisere, at den (ønskværdige) decentralisering og regionalisering af kompetence og forvaltning, hvad angår den kommende fælles fiskeripolitik, ikke må medføre, at de finansielle byrder overføres til de nationale budgetter; -behovet for at indføre kompensation for den fiskeforarbejdningsindustri, der presses af import af fiskeprodukter fra tredjelande.En forudgående aftale mellem De Europæiske Socialdemokraters Gruppe (PSE) og Det Europæiske Folkepartis Gruppe (PPE) fik samlet stemmer mod vedtagelsen af disse ændringsforslag. På samme måde har disse gruppers fælles stemmeafgivning (?!) forhindret, at de punkter i betænkningen (11 og 24), der gik ind for den »endegyldige indstilling af fiskeriaktiviteten« gennem oplægning af fartøjer, blev fjernet fra betænkningen, således som vi foreslog det.
Disse gruppers holdning har forhindret denne forbedring af teksten, skønt man har opretholdt anbefalingen af at tilpasse flådens kapacitet til ressourcerne gennem andre forholdsregler, der »ikke medfører en almindelig reduktion af antallet af fartøjer« (hvilket som bekendt blev foreslået af vores gruppe).

Sonneveld
Fiskeriudvalget har taget et meget lovende initiativ til allerede nu at udvikle en politik for EU's fiskeripolitik efter 2002. Problemet er, at man ved ordet politik tænker på et sammenhængende koncept af en person eller organisation. Udkastet til betænkning af fru Fraga Estévez opfyldte dette kriterium for en sammenhængende politik. Men så snart man som demokratisk instans begynder at ændre på et sådant udkast til betænkning, så viser det sig, at der har sneget sig så mange kompromiser og modsætningsfyldte elementer ind i teksten, at der er tale, om at den er langt mindre entydig.
Jeg accepterer naturligvis denne demokratiske procedure og dermed stort set også den ændrede betænkning. Men jeg vil dog påpege de efter min opfattelse mindre væsentlige aspekter i den nuværende politik. Overvejelse K vedrørende mangel på en harmonisering af betingelserne på beskæftigelsesområdet og den sociale sikkerhed, og de heraf følgende formodede forstyrrelser af ligevægten i fiskerisektoren, støtter bestemt ikke bestræbelserne henimod en bedre fremtidig fiskeripolitik.
Det mindre fiskeri gives en vis beskyttende opmærksomhed. Dog bør også denne del af fiskerisektoren udvikle sig i vores bestræbelse på at udvikle en effektiv og bæredygtig fiskerisektor. Denne del af EU-fiskeriet er heller ikke tjent med at blive holdt kunstigt i live på langt sigt.
Til slut, en ansvarlig EU-forvaltning af fiskebestandene starter ved de helt unge fisk. EU bør fastholde kontrollen hermed. For en fiskeart forekommer kontrollen at være fuldstændigt utilstrækkelig: det er glasålen i Sydeuropa.

Souchet
På trods af det store arbejde, som er blevet udført af fru Fraga Estévez, og på trods af de forbedringer, der er blevet tilføjet det oprindelige forslag, så har vi ikke kunnet stemme for betænkningen om den fælles fiskeripolitik efter år 2002. Denne er nemlig stadigvæk i alt for stor udstrækning inspireret af den spanske problematik alene. Fordi Spanien råder over en veludrustet flåde, går ordføreren ind for, at vores vande i højere grad skal lægges ind under Fællesskabet, og hun er fortaler for en fuldstændig liberalisme med hensyn til adgangsbetingelser og for en individuel tildeling af fiskerirettigheder, som er overdragelige på markedet, hvilket hurtigt ville ødelægge det princip om relativ stabilitet, som er grundlaget for den fælles fiskeripolitik.
Hvorfor undergraver ordføreren princippet om relativ stabilitet inden for fiskerisektoren, når hun ønsker at bevare dette princip inden for andre sektorer, såsom landbrugssektoren? Og for at følge denne sammenligning, hvorfor så ikke med hensyn til fiskeriet lægge vægt på det væsentlige aspekt, nemlig markedet, som ordføreren ønsker at udvikle for landbrugsprodukter?
Der er særligt to punkter, som er absolut uacceptable for os. Vi kan ikke acceptere, at fiskeriet, som det foreslås i punkt 2, bliver betragtet "på samme måde som de øvrige økonomiske sektorer ved at styrke virksomhedernes muligheder for at rationalisere deres aktiviteter«. Nej, vi må fortsætte med at anerkende fiskerisektorens unikke karakter, og med at anerkende den fundamentale rolle, som fiskerne spiller, navnlig for planlægningen af vores kystområder. Vi må klart bekræfte, at den fælles fiskeripolitik kun er berettiget, hvis den takket være tilføjelsen af en særlig ramme bidrager til at gavne bevarelsen i vores lande af fiskersamfund, som er tilstrækkeligt talrige, og som kan leve ordentligt af deres arbejde.
På samme måde kan vi heller ikke acceptere artikel 17, som foreslår "en fordeling af fiskerirettighederne mellem fiskerne« på individuel basis, og at disse skal kunne "overdrages«.
Man må naturligvis understrege det velbegrundede i Europa-Parlamentets initiativ, selvom Kommissionens manglende interesse for fiskerisektoren bliver mere og mere tydelig. Som fru Fraga understregede det, så fandt kommissæren det ikke nødvendigt at være til stede under denne debat om fremtiden for den fælles fiskeripolitik.
Fiskerne kan kun være bekymrede, når de konstaterer, at der med hensyn til fiskeripolitik næsten ikke er nogen forslag fra Kommissionens side i meddelelsen om dokumentet Agenda 2000. Fiskeriet var simpelthen blevet "glemt« i den første version af dokumentet. I den endelige version var der ud af 1300 sider kun 63 ord, som drejede sig om fiskerisektoren. PESCA-initiativet var væk. Det fiskerimæssige aspekt i formål 5a optrådte ikke længere. På samme måde er både Kommissionens arbejdsprogram for 1997 og dens arbejdsprogram for 1998, som vi lige har set, tavse med hensyn til fiskeriet.
Samtidig fortsætter Kommissionen dog med at opstille nye regler i forbindelse med de "tekniske foranstaltninger«, og det lader til, at den i strid med udtalelsen fra videnskabsmænd og miljøspecialister belaver sig på at afskaffe et fangstredskab, hvis anvendelse den allerede har begrænset på drakonisk vis, nemlig drivgarn.
Hvad kan en "fornyet« fælles fiskeripolitik således betyde i vores fiskeres øjne, hvis denne er baseret på en organiseret nedbrydelse af strukturen inden for rammerne af de flerårige udviklingsprogrammer, på en masse administrative regler (kontroldokumenter om bord), på en masse tekniske regler (tekniske fiskeriforanstaltninger) og uden nogen økonomisk godtgørelse, eftersom de midler, der er afsat til fiskerisektoren, er blevet sat ned. Hvordan vil vores fiskere kunne acceptere at vise et "blåt Europa« fornyet tillid, når dette ikke længere vil bestå af andet end regler og vilkårlighed? Det er vores pligt at lade vores fiskeri leve. Men jeg har indtrykket af, at mange personer iblandt os kun tænker på at slå det ihjel.
Betænkning af Kjer Hansen (A4-0286/97)
Fabre-Aubrespy
Man kan i dag tydeligt se, at Kommissionen, Revisionsretten og EuropaParlamentet ønsker at gøre PHARE-programmet til et egentligt instrument for før-optagelsesstrategien, i lighed med dokumentet Agenda 2000. Ud fra denne betragtning er bidraget fra strukturfondene til de kommende medlemsstater allerede eksplicit omtalt i programmet, hvilket er en udvikling, som ikke vil kunne undgå at finde sted med en uddelegering af PHARE's finansielle administration til lokalt plan.
Alt imens ordføreren overtager den af Revisionsretten fremsatte kritik vedrørende iværksættelsen af PHAREprogrammet, som ikke skal foretages af Kommissionen, men i sidste instans af de kontraherende virksomheder, og vedrørende manglen på gennemsigtighed i procedurerne for indgåelse af kontrakter, mener ordføreren, at en decentralisering af den finansielle administration er absolut nødvendig. Beslutningstagningen vedrørende PHAREprogrammet ville, når alt kommer til alt, forblive stærkt centraliseret, hvilket medfører en bevarelse af de tunge og lange procedurer, som giver dette program dets dårlige rygte. Ordføreren glæder sig desuden over, at der er opstået en reel vilje til at overdrage det økonomiske ansvar til de lande, som modtager støtte, og hun er allerede på nuværende tidspunkt fortaler for "en modig indfaldsvinkel, hvor mere udviklede PHARE-lande snarest muligt (senest i 1999) fuldt ud bliver i stand til at overtage ansvaret for deres PHARE-budgetter under overholdelse af en rigoristisk efterfølgende finansiel kontrol«!
Ordføreren foreslår os således, i forbindelse med de foranstaltninger, der går forud for de nye optagelser, at visse lande fra 1998 påtager sig hele det økonomiske ansvar for hele afdelinger af deres nationale program, idet en efterfølgende kontrol vil træde i stedet for en forudgående kontrol. Den finansielle administration kan ganske vist godt uddelegeres, men vi ved allerede, hvor dette har kunnet bære hen, navnlig i forbindelse med MEDprogrammerne eller turismepolitikken. Desuden er de finansielle regler formelle: Kommissionen alene har ansvaret for anvendelsen af pengene fra bidragyderne i Unionens medlemsstater, hvilket betyder, at Kommissionen i sidste instans beholder den finansielle kontrol over PHARE-programmet.
Som ordføreren gør opmærksom på i sin begrundelse, så er det "imidlertid vigtigt at forstå, at en omlægning og en såkaldt "tiltrædelsesrelateret« indfaldsvinkel ikke er nogen mirakelkur, som i sig selv kan omdanne PHARE til en strømlinet og effektiv maskine«!
I denne sammenhæng, og i betragtning af de tidligere erfaringer med finansielle uddelegeringer, er den decentralisering, der foreslås os, uacceptabel, helt på samme måde som den forøgelse af deltagerne i uddelegeringerne, som Revisionsretten har anmodet om. Én ting er vis: Det nuværende system er ineffektivt og alt for tungt, og det udgør en åben invitation til uregelmæssigheder og svindel med fællesskabsbudgettet. Fordi fru Kjer Hansens betænkning har for stor en tendens til at sammenblande decentralisering, uddelegering og underentreprise, giver den ikke noget svar på de spørgsmål, som indtrængende er blevet stillet vedrørende iværksættelsen og administrationen af projekterne inden for PHARE-programmet, sådan som Revisionsretten rejste disse spørgsmål. Min gruppe har derfor ikke kunnet give denne sin støtte.
Betænkning af Weiler (A4-0291/97)
Berthu
Under denne debat har vi endnu en gang hørt den påstand, at "euroen er den rigtige løsning på de konkurrerende devalueringer inden for Unionen«. I min stemmeforklaring vil jeg gerne vise, at denne almindelige opfattelse stammende fra den fælles tankegang, og som gentages ustandselig, i virkeligheden kun er optisk bedrag.
Det, som et sådant ræsonnement handler om, er de nedskrivninger af det engelske pund, den italienske lire og den spanske peseta i årene 1992-1993, som forårsagede store skader for de økonomier, hvis valuta blev ved med at hænge fast ved en høj kurs (mark, franc osv.). Nogle halvstuderede økonomer fandt en radikal løsning på dette problem: Det er tilstrækkeligt at diktere en fælles valuta for radikalt at fjerne de interne udsving i pariteterne!
Men analysen viser i virkeligheden, at en fjernelse af de legitime valutasvingninger blot ville flytte presset over til andre områder, og at skaderne til sidst ville blive endnu større. Lad os først minde om, at valutaurolighederne i begyndelsen af 1990'erne udsprang af en modsætning: På den ene side opstod der et eksternt, asymmetrisk chok (den tyske genforening), og på den anden side ønskede de europæiske regeringer at bevare nogle forholdsvis faste pariteter mellem sig inden for rammerne af EMS'en; et ønske, der herefter blev styrket af udsigten til at indføre en fælles valuta.
Denne modsætning fik systemet til at eksplodere. Selvom det asymmetriske chok ville have krævet en generel indbyrdes tilpasning af kurserne, så var det den modsatte politik, der gjorde sig gældende, og som for visse valutaer medførte faktiske devalueringer, samt at disse ikke længere deltog i EMS'en, mens den for andre valutaer medførte faste pariteter og økonomiske skader. For man må se i øjnene, at den ekstreme devaluering af liren (-30 % på visse tidpunkter) ikke var forårsaget af den italienske regerings manglende gode vilje til at manipulere sin valuta, men af det pres, der opstod som følge af et fejlagtigt kollektivt svar på det asymmetriske chok. Man må også se i øjnene, at hvis franc'en selv havde kunnet variere i stedet for at være bundet fast til marken, så havde forskellen mellem liren og franc'en ikke været så stor, og vores økonomi ville ikke have lidt så megen skade.
Endelig blev urolighederne i årene 1992-1993 forårsaget af, at principperne for den fælles valuta blev anvendt før tiden. I stedet for at drage den fornuftige konklusion heraf, at en sådan fasthed ikke er hensigtsmæssig i Europa i dag, så har man af politiske årsager draget den modsatte konklusion, nemlig at denne fasthed burde udbredes til at gælde for hele zonen.
Men de europæiske landes økonomier og samfund er ikke ens. De udvikler sig ikke helt på samme måde. Under disse forudsætninger er en ændring af de interne pariteter nyttig, så man med fleksibilitet kan foretage eventuelle justeringer af marginen. Hvis denne mulighed ikke eksisterer, hvis pariteterne er faste, vil presset flytte sig et andet sted hen og forstyrre den reelle økonomi.
Pascal Salin sagde på et tidspunkt, at valutakurserne er som halen på en hund: Man er nødt til at lade hunden logre med halen, for hvis man vil holde halen fast, så er det hele hunden, som vil bevæge sig. De føderalistiske ideologer har fået Europa til at glemme denne elementære lektie, og før eller senere vil vi komme til at bøde for dette.

Lindqvist
Det er positivt, at EU viser en stigende interesse for sociale spørgsmål i forhold til spørgsmål om handel, konkurrence, marked og økonomi. Der findes også flere gode forslag i betænkningen om årlige evalueringer af fattigdom, skatteomlægning med lavere skat på arbejde og højere skat på naturressourcer, energi og miljøødelæggelse samt lokale beskæftigelsesprogrammer.
Forslagene om fælles europæisk socialpolitik, social konvergens- og harmoniseringspolitik samt bindende lovgivning og skatteharmonisering (punkt 1, 9, 27 m.fl.) ville indebære en vidtgående overstatslighed, som jeg ikke kan acceptere. Sådanne forslag har jeg derfor stemt nej til, men i øvrigt har jeg stemt ja til betænkningen. Socialpolitikken er et nationalt anliggende.

Wibe
Betænkningen er meget god, men jeg kan ikke stille mig bag punkt 1, som har følgende indhold: «må imidlertid beklage, at der i traktaten fortsat kræves enstemmighed ved Rådets afgørelser om social sikring og skatte- og afgiftspolitik«.
Som jeg ofte har fremført, er min mening den, at sådanne vigtige spørgsmål skal besluttes på nationalt plan, hvor de kan gives en ordentlig demokratisk forankring, og ikke i en unionsmyndighed, der svæver højt over folkenes bevidsthed og kontrol.
Betænkning af Areitio Toledo (A4-0316/97)
Fourçans
Som økonom er det svært for mig ikke at være enig i hr. Areitio Toledos betænkning.
Det er sandt, at vi som regel kan stole på, at markederne foretager en optimal allokering af ressourcerne med henblik på at forbedre forbrugernes velfærd. Men for at kunne dette skal statsmagten sørge for, at markederne overholder de regler, der forhindrer dominerende positioner, overdrevne koncentrationer og, værre endnu, monopoler, der er i modstrid med den økonomiske retfærdighed og effektivitet.
Jeg er også enig i vores ordførers holdninger med hensyn til vigtigheden af at holde øje med den måde, hvorpå statsstøtten bliver tildelt. Statsstøtte kan nemlig være et konkurrenceforvridende element, men det skal dog understreges, at den i nogle tilfælde kan vise sig nødvendig. Endelig vil jeg gerne hilse den idé velkommen, der består i at integrere en parameter, der begrænser statsstøtte, inden for rammerne af analysen af programmerne for budgetær konvergens. Af disse grunde stemmer jeg for hr. Areitio Toledos betænkning.

Ribeiro
Denne betænkning åbner økonomiske nøglesektorer med offentlig service for det private initiativ - Den lægger op til en fortsættelse af liberaliseringen af energisektoren, af luftfarten og dens støttestrukturer og af havneinfrastrukturerne. Til fordel for, og under påskud af, en konkurrencepolitik.
Betænkningen afslører bekymringer angående virksomhedskoncentrationer, idet den konstaterer et stigende antal fusioner og virksomhedskøb, og den forbinder disse bekymringer med liberaliserings- og globaliseringsprocessen i verdensøkonomien, hvilket er positivt. Den omtaler imidlertid ikke de transnationale firmaers strategier i disse processer og følgerne af udnyttelse af dominerende positioner og af forvrængning af økonomiske orienteringer.
Den understreger også vigtigheden af en virkelig konkurrencepolitik på de multilaterale niveauer (EU og WTO), men den glemmer behovet for at supplere dette med anti-dumping-politikker på social- og miljøområdet.
Den overlader en efter vores opfattelse alt for stor rolle til Kommissionen, idet den lægger megen vægt på effektiv kontrol af konkurrencepolitikken og på harmonisering af lovgivningen, men dog ikke i betydningen effektiv kamp mod svindel, og den foretager et generalangreb på de statslige støtteordninger, der ses som roden til alle konkurrences onder, samtidig med, at den går ind for "broen« til stabilitetspagten.
Endelig gør den opmærksom på spørgsmålet om udnyttelse af dominerende positioner, men den fremlægger ingen udveje eller alternativer ud over den liberale logik, der netop fører til disse positioner. For mange negative punkter i forhold til meget få positive. Det er vores opfattelse. Der har afgjort, hvordan vi har stemt.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 13.05)

