Afgørelse om uopsættelighed
Formanden.
Jeg giver straks ordet til fru Roure, der vil komme med en udtalelse fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender.
Roure (PSE), ordfører. (FR) Fru formand, den 14. november fremsatte jeg her og for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender en betænkning, som Parlamentet vedtog, om et fransk initiativ med henblik på vedtagelse af en konvention om forbedring af den gensidige retshjælp i straffesager.
I dag hører Rådet os om et nyt udkast - denne gang til protokol. Efter Rådets ekstraordinære møde den 21. september, der omhandlede bekæmpelse af terrorisme, skal der fastsættes hurtige foranstaltninger. Jeg forstår naturligvis, at omstændighederne betyder, at EU så hurtigt som muligt må øge samarbejdet med hensyn til bekæmpelsen af terrorismen.
Ikke desto mindre vil jeg komme med nogle bemærkninger. Jeg vil begynde med at beklage, at Rådet ikke har vedtaget det ændringsforslag, som vi stillede, og som sigter mod at udvide princippet om, at tavshedspligten ikke kan gøres gældende over for handelsaktiviteter, advokaters finanskomité samt andre retsligt forordnede komitéer. Jeg fastholder således den opfattelse, at denne bestemmelse er væsentlig i det retlige samarbejde med hensyn til bekæmpelse af hvidvaskning af penge. Jeg beklager desuden, at Rådet ikke er nået til enighed med hensyn til dobbelt strafbarhed.
Men ud over disse forbehold er det min opfattelse, at protokolteksten indeholder meget mere præcise bestemmelser om opfølgningen på banktransaktioner. Jeg bemærker også med interesse, at Eurojust i fremtiden skal spille en større rolle med hensyn til den gensidige retshjælps virke.
Når disse bemærkninger er gjort, accepterer jeg selvfølgelig i lighed med Kommissionen, at Europa-Parlamentet i dag ekstraordinært uden betænkning og i medfør af den uopsættelige procedure vedtager den fremlagte tekst.
(Uopsættelig forhandling vedtoges) Punktet bliver opført under afstemningen torsdag den 4. oktober.

Hvidbog om reformen af EU's styreformer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om hvidbogen om reformen af EU's styreformer.
Jeg giver straks ordet til hr. Prodi, formand for Kommissionen.

Prodi
Fru formand, mine damer og herrer, den 4. september forelagde jeg hvidbogen om EU's styreformer for Parlamentet. Allerede ved den lejlighed gjorde nogle af parlamentsmedlemmerne mig opmærksom på deres synspunkter. Desuden er Udvalget om Konstitutionelle Anliggender og Retsudvalget begyndt at behandle vores forslag. Forhandlingen i dag er således en del af en debat, der efterhånden er godt i gang. Derfor vil jeg gerne komme med nogle indledende bemærkninger for at fjerne nogle misforståelser, der er opstået under denne debat, og jeg vil understrege, at jeg med glæde svarer på de yderligere betragtninger, der bliver fremsat under forhandlingen her til morgen.
Hovedformålet med hvidbogen er som bekendt at forny og forbedre de tre institutioners måde at fungere på, og de arbejder efter fællesskabsmetoden i overensstemmelse med den gældende traktat. Dette supplerer og styrker den faste politik, som Kommissionen og dens formandskab fører for at skabe nogle institutionelle ændringer, der giver Europa-Parlamentet en større rolle. Kommissionen har nemlig altid anset det for nødvendigt at give det organ, som repræsenterer folket, en central rolle i de tre institutioners samarbejde, en rolle, der er afstemt med rollerne for det organ, som repræsenterer medlemsstaterne, nemlig Rådet, og det organ, der repræsenterer EU's offentlige interesse, nemlig Kommissionen.
Kommissionen ønsker desuden at fremme Domstolens rolle, så EU bliver baseret på lovgivning og menneskerettigheder. Det er noget, vi gør en konstant og konsekvent indsats for. Det er nemlig vores målsætning at styrke Parlamentets legitimitet og dermed det repræsentative demokrati.
Hvidbogen er inspireret af denne beslutning om at styrke det repræsentative demokrati og sikre, at det fungerer på en god og hurtig måde.
Den kritik, der i de sidste par uger er blevet rettet mod den del af vores forslag, som tager sigte på en klar skelnen mellem den lovgivende magt og den udøvende magt, bunder efter min mening i en misforståelse. Jeg har f.eks. hørt påstande om, at Kommissionen beder om frie tøjler, når det gælder den udøvende magt, som ligger uden for Parlamentets lovgivningsbeføjelser. Det er ikke rigtigt, og det fremgår tydeligt, når man læser hvidbogen. Kommissionen foreslår nemlig, at både Parlamentet, Rådet og Kommissionen igen begynder at koncentrere sig om det, de beskæftigede sig med før, nemlig deres institutionelle opgaver.
Kommissionen skal derfor stille færre og mere målrettede forslag og koncentrere sig om sin udøvende funktion. Rådet skal spille sin rolle som lovgivende magt og ikke gå over til at blive en udøvende magt. Endelig har Parlamentet hovedansvaret for kontrollen af politikkernes gennemførelse og på budgetområdet. Parlamentet er derfor meget mere end bare medlovgiver.
Hvidbogens forslag er således ambitiøse, for de tager sigte på, at de eksisterende bestemmelser langt om længe skal gennemføres fuldstændigt, og de tager desuden sigte på at give Parlamentet en rolle, der er lige så stor som Rådets, nemlig en rolle, der er meget større end den såkaldte tilbagekaldelse eller call back af gennemførelsesbeslutninger, som nogle af parlamentsmedlemmerne var særligt inde på.
Vælger man en tilbagekaldelse - call back - har det nemlig den ulempe, at man kun delvist ændrer det nuværende system, som vi alle ved er meget mangelfuldt, men at man ikke fjerner de grundlæggende svagheder.
Sådan som det fremgår af hvidbogen, er det tværtimod nødvendigt med en strukturel ændring, der skaber klarhed om, hvem der er ansvarlig for politikkernes gennemførelse. Dette er væsentligt for, at man kan vide, hvem der står til ansvar for gennemførelsen, og det er i tråd med det ansvarsprincip, som er en vigtig del af de demokratiske institutioners måde at fungere på.
Det fastslås i hvidbogen, at det bør være Kommissionens rolle at gennemføre politikkerne, og der sættes spørgsmålstegn ved nødvendigheden af det nuværende system med forskriftsudvalg og forvaltningsudvalg. Den kommende udvidelse gør det i øvrigt tvingende nødvendigt at tage komitologispørgsmålet op igen.
I hvidbogen står der dog også meget klart, at betingelserne og begrænsningerne for denne udøvende rolle skal fastlægges i den nye lovgivning, som De skal drøfte på baggrund af Kommissionens endelige forslag. Der står ligeledes, at der er behov for en simpel juridisk mekanisme, så Rådet og Parlamentet på lige fod kan overvåge og kontrollere Kommissionens arbejde. Vi er allerede ved at overveje forskellige forslag til, hvordan dette system kan fungere, men på nuværende tidspunkt er det efter vores mening mere hensigtsmæssigt at lade en høringsfase gå forud for dette forslag.
Vi regner således med at få et væsentligt bidrag i den forbindelse, både fra medlemsstaternes rådgivende udvalg og som følge af Parlamentets arbejde.
I hvidbogen forpligter Kommissionen sig ligeledes til at forbedre de høringsmetoder, som den anvender ved udarbejdelsen af sine politiske forslag. Nogle havde en teori om, at disse forslag risikerer at gå ud over Parlamentets rolle. Jeg tror ærligt talt ikke, at dette har hold i virkeligheden, og det er i hvert fald ikke vores hensigt.
Vi har selvfølgelig ikke foreslået - og det vil vi heller aldrig gøre - at Parlamentets eller andre demokratisk valgte institutioners rolle skal erstattes med de spontane grupperinger inden for det organiserede civile samfund, som vi kalder "ikke-statslige organisationer".
Sådanne foreninger spiller en vigtig informations- og integrationsrolle i vores samfund, og derfor vil vi gerne benytte os af forbindelserne med dem. Disse forbindelser - og jeg vil gerne gentage, at de ikke har noget at gøre med de demokratisk valgte institutioners rolle - finder i dag sted på en uklar og forvirret måde.
Derfor skal vi skabe orden i den nuværende praksis. Det er især nødvendigt med retningslinjer, som gør denne proces gennemsigtig og mere struktureret, end den er i øjeblikket. Og det er nødvendigt med retningslinjer for vores brug af eksperter, når politikkene udarbejdes. Alle disse aspekter vil forbedre Kommissionens måde at udøve sin initiativret på.
Det, at vi råder over et målrettet og forståeligt system for både at kunne samarbejde med de demokratisk valgte organer på lokalt plan og - ganske vist på en helt anden måde - med det civile samfund, sikrer en større gennemsigtighed og en større effektivitet i forhold til den gældende høringspraksis.
Traktaten forbliver under alle omstændigheder uændret, og alle beslutninger vil stadig blive truffet af de pågældende institutioner i overensstemmelse med de gældende demokratiske bestemmelser. Hvidbogen baner således vejen for en interinstitutionel debat om, hvordan man kan forbedre alle institutionernes høringer. Vi anser dog ikke disse forslag for at være endelige, og derfor er vi åbne over for alternative forslag og idéer, når blot de tager sigte på at nå de samme resultater.
Jeg kunne også forstå, at nogle er bekymrede over de nye former for regulering, der foreslås i hvidbogen. Nogle frygter, at de vil svække Parlamentets rolle. Hvis De læser hvidbogen mere omhyggeligt, burde De dog blive overbevist om, at Kommissionen ligesom Dem er besluttet på at gøre Parlamentets rolle større og ikke mindre. Netop derfor foreslås det i hvidbogen, at der tilføjes nye reguleringsformer, f.eks. forskellige former for selvregulering, til de principper og den praksis, der sikrer den demokratiske kontrol.
Hvad angår oprettelsen af regulerende organer - der udelukkende vil kunne træffe tekniske beslutninger i de enkelte sager - kræver en sådan oprettelse naturligvis en retsakt. Parlamentet bliver derfor fuldstændig inddraget i udarbejdelsen af bestemmelserne og de nødvendige garantier i forbindelse med vedtagelsen af denne retsakt.
Vi skal således finde den rette balance mellem behovet for at fastlægge målsætningerne og de væsentlige elementer i EU-lovgivningen og behovet for at bevare fleksibiliteten og evnen til at reagere på de hurtige økonomiske og sociale ændringer.
I tråd med dette foreslås det derfor for første gang i hvidbogen, at Parlamentet inddrages i den åbne koordineringsmetodes komplekse gennemførelsesproces. Disse former for mellemstatsligt samarbejde om fællesskabsrettens grænser skal nødvendigvis finde sted på en måde, der er forenelig med de tre institutioners funktion.
Fru formand, mine damer og herrer, Europas vigtigste udfordring i dag er en politisk udfordring.
Der er ikke så længe til topmødet i Laeken, som burde vise os vejen til den næste regeringskonference. EU's styreformer er allerede en del af denne debat. At ændre institutionernes måde at arbejde på, hvilket er hvidbogens formål, og at ændre selve institutionerne, hvilket er formålet med de kommende ændringsforslag til traktaten, er selvfølgelig to forskellige emner, men de er nært forbundet med hinanden.
Det var derfor, jeg sagde, at debatten omkring de styreformsmuligheder, der præsenteres i hvidbogen, er den første fase i den kommende debat om EU.
Selv om denne fase finder sted inden for nogle faste lovgivningsrammer - og således med de begrænsninger, som dette medfører - må den ikke blot være en abstrakt debat, men skal give sig konkret udslag i nogle præcise og gennemførlige forslag. På denne måde får de europæiske borgere nemlig større tillid til EU's måde at fungere på. Dette er vigtigt, for vi bør straks genvinde vores medborgeres tillid ved at anvende de eksisterende bestemmelser på en korrekt og effektiv måde. Når vi har gjort det, er vi i højere grad berettiget til at anmode om de nødvendige ændringer af traktaten.
At handle hurtigt betyder dog ikke, at vi skal handle uden at vente på nogle modne overvejelser og valg, og det gælder navnlig dem, der finder sted i Parlamentet. Derfor er det klart, at jeg ikke har til hensigt at stille forslag, før De har afgivet udtalelse på området.
Kommissionen er klar over, at den reformproces, som hvidbogen indleder, udelukkende kan gennemføres, såfremt Europa-Parlamentet og Rådet har den nødvendige politiske vilje til at gøre en fælles indsats ved at starte med at ændre vores måde at arbejde på inden for rammerne af den gældende traktat.
Jeg går derfor ind for en dialog mellem EU-institutionerne - om nødvendigt også ved hjælp af en fælles arbejdsgruppe for Kommissionen, Parlamentet og Rådet - og denne dialog skal tage sigte på en indgående behandling af vores forslag om styreformer.
Jeg vil gerne takke Dem varmt allerede nu for Deres indsats og støtte.

Schwaiger
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, EU har i de 51 år, den har eksisteret, været en succeshistorie, lige siden starten på den europæiske integrationsproces, siden Robert Schumans erklæring. Over fællesmarkedet, den fælles valuta og spirerne til den europæiske udenrigs- og sikkerhedspolitik er vi blevet til et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, og på dette punkt er vi et forbillede for mange regioner i verden. Men hvorfor opfatter vores borgere ikke EU's forskellige institutioners handlinger på den måde, som det burde være tilfældet, som man egentlig skulle forvente? Hvorfor mangler der så tit en positiv resonans? Her må man naturligvis straks spørge, hvad det er, der er galt med EU's ydre fremtoning og med den måde, vi udformer og gennemfører vores politik på.
Det er naturligvis denne problematik, der er grundlaget for Kommissionens papir, for Kommissionens hvidbog fra 25. juli i år, og vi er meget glade for, at kommissionsformand Prodi i dag for anden gang diskuterer dette spørgsmål med os og - som det netop er sket - også tilbyder samarbejde i en fælles arbejdsgruppe. Jeg synes, det er et glimrende forslag, som vi hurtigt og konstruktivt bør tage op.
Spørgsmålet er altså, hvorfor dette billede i offentligheden i EU's medlemsstater er så - dystert vil jeg ikke kalde det - men så blakket, uden at man kan påstå, at EU går fra fiasko til fiasko. Jeg tror, det er afgørende, hvad Kommissionen skriver i starten af hvidbogen, nemlig at den atter må koncentrere sig om det centrale i sin virksomhed. EU må ikke vikle sig ind i en hel masse enkeltforslag og enkeltafgørelser, hvor man i praksis ikke længere kan følge den røde tråd i strategien i de fælles politikker.
Her ser jeg endnu et par spørgsmål, som vi må til bunds i, før vi kan finde de nødvendige svar. Vi tager gerne til efterretning, at Kommissionen underkaster sine hidtidige aktioner en kritisk vurdering - det tror jeg er nødvendigt for enhver institution - og derefter også, efter diskussion med os, vil vedtage de nødvendige forandringer.
Vi støtter også Kommissionens intention om at koncentrere sig om bestemte områder, men vi må dog sige, at Kommissionen også må gøre et tilsvarende pressearbejde. Den skal klart og tydeligt forklare borgerne, hvad EU's lovgivning er, og hvordan den skal gennemføres.
Her er der et andet vigtigt punkt, som spiller ind. Der er ingen mening i, at Kommissionen danner egne substrukturer ude i områderne, og jeg tror også, den allerede i vidt omfang er gået bort fra det igen. Den bør støtte sig til de eksisterende statslige organer på det nationale, regionale og lokale område, når det gælder gennemførelsen af EU-lovgivningen. Det bør ikke være sådan, at Kommissionen organiserer det direkte samarbejde helt ud i den sidste landkommune og den sidste mellemstore by. Dette samarbejde er vigtigt af hensyn til informationen af borgerne, men der bør også være en tilsvarende interaktion. Kommissionens rammelovgivning bør svare til gennemførelsesmulighederne på det regionale og nationale niveau, og her synes jeg, at Kommissionens første forslag fra den 25. juli sammenblander de forskellige niveauer for meget. Derfor er spørgsmålene: Samregulering? Åben koordination? Europæiske agenturer eller ej? Det er alt sammen spørgsmål, som vi bør drøfte i vores fælles arbejdsgruppe.

Swoboda
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, hr. formand, mange tak for Deres redegørelse i dag. Fra gang til gang kommer vi hinanden nærmere, og holdningerne bliver mere fælles. Men helt enige er vi ikke endnu, der er et springende punkt, hvor vi efter min mening har forskellige opfattelser.
For det første er det klart, at De i dag har bekendt Dem til det parlamentariske demokrati i en form, som naturligvis har vigtige konsekvenser for hele arbejdet, især også for det såkaldte civile samfunds rolle. Det er jo et andet noget tåget begreb, hvilket governance i øvrigt også er, men governance anvender man dér, hvor der ikke findes parlamentarisk demokrati, eller hvor det ikke så godt kan findes, som netop i forbindelse med global governance. Det civile samfund har - det tror jeg også, De gjorde klart, og det må vi insistere på - en rådgivende funktion, en støttende funktion, en hjælpende funktion, men i centrum af demokratiet, som vi opfatter det, står netop Europa-Parlamentet og naturligvis de nationale parlamenter. De er, som De også sagde, udtryk for folkets vilje, og det vil vi insistere på.
For det andet er det springende punkt, hvor der fortsat er divergerende opfattelser, spørgsmålet om alternative former for regulering. Vi er ikke så indbildske, at vi tror, at det kun er Parlamentet, der kan regulere, at det kun er Parlamentet, der kan skabe passende reguleringer, også detailreguleringer. Men hvad der er rammen, hvad der er detaljerne, hvad der er en politisk målsætning, og hvad der er den tekniske gennemførelse, det er et meget kildent spørgsmål! Derfor må jeg insistere på, at vi som Parlament altid bliver rådspurgt om dette spørgsmål, og at det ikke er Kommissionen, som træffer beslutning om det, men at det skal være en fælles afgørelse, en slags interinstitutionel aftale mellem Rådet, Parlamentet og Kommissionen. Det gælder især den såkaldte call back-position, som også er blevet behandlet i dag.
Lad mig sige helt klart og tydeligt, at vi har brug for begge dele. Vi har brug for en call back-position for Parlamentet i forbindelse med alternative former for regulering, og vi har brug for en reform af komitologien. Vi er positive over for det, som står i hvidbogen, nemlig en reform af komitologien, men det er ikke nok. Det er en nødvendig, men ikke en tilstrækkelig forudsætning for, at beslutningsprocessen på parlamentarisk niveau kan blive mere demokratisk. Her håber jeg, at jeg har forstået Dem rigtigt, nemlig at De, hr. formand, heller ikke vil fremlægge noget i Laeken uden først at have drøftet det med Parlamentet og indhentet Parlamentets mening om det. De sagde det generelt, det er fint, men jeg kan se på Deres nikken, at De også mener det sådan, og det er i sig selv et stort fremskridt i forhold til sidste gang. Det vil jeg gerne sige Dem en stor tak for.
Til slut vil jeg gerne præcisere, at det ikke drejer sig om, at vi som Parlament ønsker at blande os i Kommissionens gennemførelseskompetence, i dens eksekutivkompetence. Men vi afviser kategorisk og grundigt forsøg fra Kommissionens side - og de findes - på at blande sig i den lovgivende kompetence, at tilegne sig en del af lovgivningskompetencen. Det kommer frem i nogle bestemmelser og fraser i hvidbogen, og så må vi sige nej. Eksekutivkompetencen tilhører Kommissionen, men lovgivningen, den tilhører Parlamentet og Rådet, og det vil vi insistere på!

Malmström
Fru formand, støtten til EU falder i næsten alle medlemslande. I ansøgerlandene mindskes entusiasmen for udvidelsen. Tilliden til de europæiske institutioner er dårlig, og afstanden mellem "dem i Bruxelles" og "os herhjemme" kan føles vældig stor for den enkelte borger. Vi er alle smertefuldt bevidste om dette, og det glæder mig at finde så stor selvkritik i Kommissionens hvidbog.
Den Liberale Gruppe bifalder hvidbogen om EU's styreformer. Disse forandringer udgør en vigtig del af det omfattende reformarbejde, vi står over for de kommende år, og som skal gøre EU mere lettilgængeligt, effektivt og demokratisk. Vi ser meget positivt på hvidbogens indhold. Den påpeger problemerne og viser, hvor der er behov for ændringer.
Nogle af forslagene er helt i overensstemmelse med det, De Liberale har arbejdet for i flere år. Åbenheden og aktindsigten skal øges. De nye regler, som blev vedtaget tidligere i år i henhold til artikel 255, er et første skridt på vejen. Beslutningsprocesserne skal forenkles og tydeliggøres. Regionerne, også på det lokale plan, skal inddrages på et tidligere tidspunkt i beslutningsprocessen, og vi skal finde frem til nogle mekanismer til at høre dem regelmæssigt. Det er trods alt i regionerne og kommunerne, at størstedelen af EU's beslutninger skal gennemføres. Det er også meget positivt, at Kommissionen vil arbejde mere med rammelovgivning og styrke subsidiaritets- og proportionalitetsprincippet.
Hvidbogen er dog præget af et lavt konkretiseringsniveau. Hvordan skal tingene helt eksakt gennemføres? Hvordan skal den enkelte borger føle sig mere delagtiggjort i beslutningerne? Og hvordan, ikke mindst, skal Kommissionen bære sig ad med at håndtere det attitudeskifte, den kulturrevolution, som kræves i Kommissionen, for at alle reformer kan blive realiseret? Vi ved, at mange af hr. Kinnocks udmærkede reformforslag har mødt en nærmest formidabel modstand. Bureaukratier - Kommissionen er et stort bureaukrati - ændres langsomt. Mange venter utålmodigt på at se resultater. Vi har ikke råd til at fejle.
Hvidbogen er nu til udvalgsbehandling. Jeg håber, at mange vil føle sig opfordret til at svare og komme med synspunkter, hvad del 2 angår. Parlamentet vil fremlægge en betænkning. Det var desuden meget positivt at høre hr. Prodi foreslå en fælles arbejdsgruppe mellem institutionerne, der skal følge op på dette. Jeg håber, at Kommissionen, sammen med Parlamentet, også vil arbejde aktivt for at sprede viden om hvidbogen og ikke forventer, at borgerne finder den ved et tilfælde på hjemmesiden.
Tak for denne første del. Vi ser frem til anden del.

Voggenhuber
Fru formand, hr. kommissionsformand Prodi, næsten alle talerne i dag har spurgt, og De har også selv gjort det, hvorfor billedet af EU ikke er, som man forventer, og hvorfor folks tillid bliver mindre og mindre. Jeg er faktisk forbavset over, at der altid kan høres en undertone her, nemlig at man er krænket og føler sig misforstået, som om det var uretfærdigt, og svarene på dette fænomen har også en meget patroniserende farvning. Det skulle angiveligt dreje sig om at forklare folk tingene bedre, at præsentere vores politik bedre for folk. Til forskel fra hr. Swoboda tror jeg ikke, vi er kommet hinanden nærmere i denne sag.
Det er et meget vagt begreb, gode styreformer, og det står ikke helt klart for folk, hvad det er, De lover. De lover gennemsigtighed og åbenhed og høringer, men det er ikke det, det handler om, hr. kommissionsformand. Den store misforståelse - jeg vil næsten kalde det en historisk misforståelse - består i, at denne Kommission ikke har noget begreb om og ikke noget koncept for et europæisk demokrati. Den har ikke noget koncept for eller noget begreb om demokrati i det supranationale rum.
Ved alle disse patroniserende idéer, De udvikler her, overser De den kendsgering, at De ikke har mod til, og ikke har haft det i årevis, at påpege det demokratiske underskud i EU med den nødvendige klarhed og den nødvendige skarphed, så også De indser, at Kommissionen må give afkald på magt, hvis der skal opstå et europæisk demokrati, og at De sammen med Parlamentet må gå på barrikaderne i meget vigtigere spørgsmål, f.eks. hvad angår forberedelse af en forfatningsproces og det væsentligste indhold i en sådan proces.
Nej, et virkeligt opgør med utilfredsheden ville omfatte den nødsituation, som legitimiteten befinder sig i. Vi regerer stadig folk med forordninger, fordi vi ikke har mod til at sige, at vi gennem lang tid har lavet love. Vi kalder dem forordninger, fordi den demokratiske legitimation for disse love er meget skrøbelig, fordi magtdelingen ikke er gennemført, fordi offentligheden i lovgivningen ikke er gennemført, fordi forvaltningen ikke er bundet af lovene, og der i stedet er opstået uforholdsmæssigt store margener for skøn, som ikke er i overensstemmelse med demokratiske principper, fordi vi på mange områder - lad os som eksempel tage komitologien - har en irregulær forvaltning og ikke en regulær, uden embedsmandsstatut, uden klare loyaliteter, med meget uklare og manipulerbare udnævnelsesmetoder for embedsmændene på disse områder.
Hr. formand, De kan ikke bringe spørgsmålet om det gode teknokrati ind i den demokratiske diskurs. De bliver nødt til at spørge om det europæiske demokrati og om Kommissionens position i denne proces.

Kaufmann
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, jeg er meget glad for, at vi i dag har lejlighed til på ny at diskutere hvidbogen, for europæiske styreformer - også kaldet governance - er virkelig et centralt tema, og jeg vil gerne understrege, at efter min mening er EU's fremtidsperspektiver i høj grad også afhængige af denne problematik. Her kan jeg kun give hr. Voggenhuber ret. For mig er det centrale i hele debatten om governance spørgsmålet om demokrati og især også styrkelsen af borgernes rettigheder, særligt som formuleret i chartret om grundlæggende rettigheder. For en ting er klar, nemlig at selv den bedste politik ikke duer til noget, hvis den ikke når frem til borgerne, eller hvis vi har en situation som den nuværende, hvor borgerne siger, at det de sidder og laver dernede i Bruxelles, det er langt væk fra mig og mine daglige bekymringer!
Hr. kommissionsformand, jeg tror, borgerne med rette forventer to ting, nemlig for det første gennemsigtighed i beslutningerne og for det andet klarhed med hensyn til det politiske ansvar for beslutningerne. Det tror jeg må være et centralt udgangspunkt for fælles overvejelser, både for Kommissionen og naturligvis også for de andre institutioner. Lad mig tage eksemplet med gennemsigtigheden. I hvidbogen tales der om et tungt system med næsten 700 rådgivende udvalg, som Kommissionen støtter sig til. Hvis jeg husker ret, tog De selv fat på netop dette punkt i hvidbogen om reformen af Kommissionen og sagde allerede i juni i år, at De ville offentliggøre disse rådgivende udvalg. I den nuværende hvidbog stiller De i udsigt, at disse udvalg vil blive offentliggjort i slutningen af året. Det går jeg ind for - absolut! Det er et spørgsmål om gennemsigtighed, og det kan måske også hjælpe med til at nedbryde fordomme om Kommissionens eller de andre institutioners arbejde. Men offentliggørelse af rådgivende udvalg er én ting, overtagelse af det politiske ansvar for beslutninger er efter min mening en anden.
Et andet punkt fra hvidbogen, som jeg gerne vil kommentere, er stikordet hørings- og dialogkultur. Ja, jeg synes, det er et vældig godt forslag. Jeg tror, at både Kommissionen, Rådet og Parlamentet ville gøre klogt i i fællesskab at tænke over, hvordan man kan skabe en ny hørings- og dialogkultur i form af en stærkere inddragelse af det civile samfund. Jeg tror, det ville være bedre, hvis Kommissionen ville undlade at foreslå en adfærdskodeks for minimumsstandarder for høringer for sig selv, og vi i stedet i fællesskab kunne overveje, om der ikke inden for rammerne af en interinstitutionel aftale ville være mulighed for at forpligte alle tre institutioner i fællesskab. De talte før om en sådan dialog, om muligheden for at nedsætte en arbejdsgruppe, og jeg vil gerne tage denne opfordring op.

Dell'Alba
Fru formand, hr. kommissionsformand Prodi, jeg taler på vegne af de radikale parlamentsmedlemmer.
Hr. kommissionsformand, hvilket billede får borgerne efter Deres mening af EU, når de efter attentaterne i New York og Washington ser Chirac, Blair, Fischer og alle de andre europæiske ledere på rad og række i Washington, mens det fungerende formandskab og kommissionsformand Prodi - hvilket bestemt ikke er deres skyld - er nogle af de sidste i rækken? Det lader endda til - og det siger alt - at Berlusconi skal derover på mandag.
Alt dette er i sig selv et udtryk for et grundlæggende problem, så længe vi giver borgerne dette billede, og det skal vi enten give dem eller lade være med at give dem. Derfor burde Kommissionen efter min mening - og her er jeg enig med hr. Voggenhuber - ikke komme med så mange ord, der risikerer at være svære at tyde - navnlig med henblik på forsamlingen, som forhåbentlig bliver en positiv ting, der skaber vækst i EU - for den burde hellere koncentrere sig om de altafgørende problemer såsom repræsentationen udadtil og dens egen rolle, så den igen påtager sig sin rolle som drivkraft for den europæiske integration, en rolle, som den er ved at miste, og som den risikerer at miste i stadig større grad, og den burde være modig nok til at stille nogle ambitiøse forslag, f.eks. ved at stille spørgsmålet om, hvordan EU's ansigt udadtil skal se ud. Og det er netop, fordi vi ikke kan have 10 forskellige ansigter i så internationale sager.
Dette er således mit budskab til Dem, hr. kommissionsformand. De skal stille flere konkrete forslag, og De skal stille nogle modige forslag, også med henblik på tiden efter mødet i Laeken.

Farage
Fru formand, er den egentlige baggrund for denne glittede brochure og debatten i dag ikke, at Nice-traktaten er død? Det sørgede den irske befolkning for, og De ved, at hvis de bliver spurgt igen, vil de afvise den igen. Det er interessant at bemærke, at de var de eneste, der blev spurgt, om de ønskede traktaten.
Det er derfor, vi har en europæisk styreform, og derfor De forsøger at gennemtvinge de institutionelle ændringer ved hjælp af en anden metode. De kan kun opnå den deltagelse i det europæiske projekt, som De ønsker, gennem enighed. Og dermed mener jeg ikke enighed her i Parlamentet eller lignende institutioner, men blandt de almindelige vælgere i EU. Vi må have flere folkeafstemninger i alle medlemsstaterne. Kun på den måde kan vi opnå demokratisk legitimitet. Vi kan gøre noget ved det demokratiske underskud ved at give folk mulighed for at udtrykke deres meninger.

Cederschiöld
Fru formand, der er al mulig grund til at udvikle tankerne om, hvordan Europa skal fortsætte, men man er også nødt til at vide, hvad man skal udvikle. Det skal ikke omfatte alt, men kun det, der ikke kan klares bedre på nationalt, lokalt eller individuelt plan, såsom det indre marked, den fælles mønt, ydre og indre sikkerhed, grænser, told og visse miljøanliggender.
Demokratiforslagene er endnu ikke tilstrækkeligt konkrete. Vi har derfor brug for et tværinstitutionelt samarbejde, hvis vi vil fortsætte. Samarbejdet skal baseres på en tydelig opdeling af magten, hvor nogen kan stilles politisk til ansvar. Målene skal tydeliggøres og initiativerne tilpasses derefter. Det er absolut nødvendigt, at det er muligt at stille nogen til ansvar i et retsstatsligt, demokratisk system, og det forudsætter et fælles værdigrundlag med tydelige retningslinjer.
Et effektivt europæisk demokrati kræver diskussioner om sproggrænser og nationale grænser og dertil tilpasset uddannelse og tilpassede medier. Det foreslåede flertrinsdemokrati kan udmærket bidrage til legitimitet og større tillid, men det må ikke udarte sig til forhandlingsdemokrati eller korporativisme, som så ofte får en snert af korruption. Samarbejdet med det civile samfund kan udmærket gøre politiske foranstaltninger mere hensigtsmæssige, men politikerrollen skal adskilles meget tydeligt fra det civile samfund.
Vi håber nu, at Kommissionen fremover vil følge vurderingerne i forslaget og til hvert initiativ stille følgende fire spørgsmål: Er foranstaltningen proportional, det vil sige passende i forhold til de problemer, som skal løses? Afspejler løsningen det europæiske demokrati? Er forslaget i overensstemmelse med EU's visioner og grundlæggende principper? Kan nogen stilles til ansvar?
Jo mere borgerne inddrages i det europæiske samarbejde, jo bedre. Tro dog ikke, at legitimitet i sig selv skaber demokrati, det er demokrati, der skaber legitimitet.

Van den Berg
Fru formand, hr. Swoboda har klart givet udtryk for PSE-Gruppens holdning og stillet Kommissionen et tydeligt forslag. Som skyggeordfører for PSE-Gruppen for hvidbogen om reformen af EU's styreformer i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender vil jeg gerne begrunde vores holdning ud fra min synsvinkel.
Vi siger ja til Deres forslag om en mere effektiv styreform gennem oprettelse af autonome agenturer, forslagene om at muliggøre samregulering og selvregulering, viljen til at rådføre sig med repræsentanter fra visse sektorer og forslaget om ret til information, deltagelse og høring af borgere og det civile samfund.
Men vi siger nej til en handel mellem interessesektorerne og Kommissionen uden parlamentarisk kontrol. Det er ikke vores idé med demokrati. Vi vil på forhånd sammen med Kommissionen og Rådet beslutte, hvornår detaljeret lovgivning er nødvendig, hvornår rammelovgivning er tilstrækkelig, og hvornår vi kan tillade en form for samregulering eller selvregulering.
Selvfølgelig vil det i mange tilfælde være godt at delegere tekniske detaljer til komitologiproceduren. Men så skal det også dreje sig om tekniske detaljer, og der må ikke længere være noget politisk element til stede. Desuden skal der på forhånd træffes foranstaltninger om call back-mekanismen, som Europa-Parlamentet om nødvendigt kan basere sig på.
Inddragelsen af samfundsmæssige aktører ved selv- og samregulering kan være en meget mere effektiv måde at arbejde på. Vi skal ikke blot rådføre os med sektorerne om beslutningsprocessen. I visse tilfælde kan endog nonprofitorganisationer i det civile samfund også spille en rolle ved gennemførelsen. Men hvis sektorerne får tildelt visse opgaver, skal Europa-Parlamentets kontrol altid forblive tydelig, og Kommissionen skal være ansvarlig. Tydelighed vil altid være den vigtigste forudsætning.
Dialogen med de samfundsmæssige aktører skal være konkret og give resultat og ikke blive et snakkecirkus, der gentager sig selv. For borgerne og for PSE-Gruppen er det nemlig resultatet, der tæller, det vil sige de europæiske myndigheders demokratiske kontrol og genkendelige politiske prioritet. I øjeblikket er beslutningsprocessen i EU for diffus og for langsom, og det skaber fremmedgørelse. PSE-Gruppen, også i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, tilbyder Dem nu at bryde dette. Det kan og skal allerede gøres inden topmødet i Laeken. Kommissionen skal med Europa-Parlamentet indgå en aftale, som kan være gennemført hen imod slutningen af det spanske formandskab. Nu er det igen Kommissionens tur. Vi stoler på Dem, hr. Prodi.

Procacci
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, ved første øjekast lader hvidbogen måske til hovedsagelig at være centreret omkring et teknisk indhold. Men hvis vi ser på årsagerne til dens udarbejdelse - årsager, der burde gives mere plads til i selve teksten - bliver vi klar over, at den har en meget kraftig og yderst aktuel politisk baggrund. Allerede under forhandlingen her i Parlamentet om G8-topmødet havde jeg lejlighed til at sige, at globaliseringen - der sker meget hurtigt på alle områder - ikke rigtigt tages op politisk, og politikken er derfor utilstrækkelig og langsom i forhold til det, der foregår på de andre områder. Dette er uden tvivl en af hovedårsagerne til borgernes udbredte mistillid til institutioner på ethvert plan, både på lokalt plan, EU-plan og verdensplan. Hvis man ser bort fra de mest rabiate holdninger, var det så i øvrigt ikke en styring af globaliseringen, som befolkningen bad politikerne om i Seattle, Göteborg og Genova? Hvad andet kan vi tilbyde dem i dag end vores egen utilstrækkelighed?
Som det er i dag, er EU-projektet ganske vist det eneste konkrete eksempel, der kan opfylde disse krav, men hidtil er dets demokratiske muligheder ikke kommet fuldstændigt til udtryk. Hvidbogen er et værdifuldt instrument i den forbindelse, hvis ellers Parlamentet har samme vilje til at finde ud af, hvilke grundlæggende reformer der skal foretages af dets tilrettelæggelse, så det bliver i stand til at genskabe og styrke det demokratiske EU-borgerskab.

MacCormick
Fru formand, jeg vil gerne dreje debatten over på et emne, som ikke er blevet drøftet særlig meget, og på de bemærkninger, hr. Prodi kom med i sin indledende tale om det regionale element. Jeg vil især gøre det ud fra min egen valgkreds Skotlands synsvinkel, men ikke udelukkende.
Når man ser på Skotland, er det interessant at bemærke, at omkring 80% af det skotske parlaments kompetencer vedrører områder, hvor denne kompetence skal deles med EU. Når vi gennemfører love her, er de bindende for det skotske parlament og den skotske regering, som skal føre dem ud i livet. Sådan skal det også være, og sådan er det også i andre lignende regioner. Men det kan undertiden give latterlige resultater, f.eks. når miljølove er for detaljerede til, at det er muligt lokalt at vedtage fælles principper, som passer til lokale situationer. Vandproblemerne på øen Islay eller i Glen of Strathspey kan ikke sammenlignes med problemerne i Rhindalen. En fælles vandlovgivning, der skal passe til alle, kan få absurde følger, f.eks. for den skotske maltwhiskyindustri, på trods af at den faktisk har været miljøvenlig i de sidste 200 år.
Ifølge hvidbogen og kommissær Prodi her til morgen vil Kommissionen høre regionale og lokale myndigheder tidligt i den politiske beslutningsproces og forsøge at lovgive, så lokalkendskabet udnyttes effektivt i gennemførelsesprocessen. Det er en god idé, selv om han desværre kun brugte én sætning på den i sin åbningstale. Mange af os havde forventet, at hvidbogen ville indeholde en langt stærkere udtalelse, især i forhold til de såkaldte partnerregioner, der har deres egen lovgivningsmæssige kompetence.
EU vil ikke kunne opnå eller bevare EU-borgernes tillid - og det gælder også den skotske befolkning og vores modparter i mange lignende lande, f.eks. Catalonien, Flandern, Wales, Galicia og Baskerlandet - medmindre de regionale og lokale myndigheder, som befolkningerne i sidste ende identificerer sig med, er fuldt respekterede partnere i Europas styreformer. Vi har samme størrelse og befolkningstal som mange af de eksisterende medlemsstater, som mange af nabostaterne, og vi er større end en del af dem.
Man hører ofte, at store, vigtige regioner i store lande klarer sig bedre i EU end små medlemsstater. Det tvivler jeg på, og hvidbogen har heller ikke overbevist mig om det.

Beazley
Hr. Prodi, Deres hvidbog om EU's styreformer er en vigtig milepæl. Men som min kollega, hr. Dell'Alba, påpegede i en tidligere forhandling, er ordet "styreform" (governance), selv om det måske er ganske almindeligt på engelsk og fransk, temmelig ukendt i den italienske politiske kultur. Hvis det er tilfældet, kan det godt være, at vi er nødt til at formidle budskabet på alle EU-sprogene. Måske kan opmærksomheden henledes på de sprog, hvor ordet "gouvernance", der første gang blev brugt af sir John Fortescue i England i det 15. århundrede, da den engelske politiske klasse talte fransk, har en mindre klar betydning end på engelsk og fransk. Det bør vi se på.
Da jeg læste Deres hvidbog, slog det mig, at første trin i opbygningen af Europa er, at Kommissionen selv skal genvinde sin selvtillid og værdighed. Jeg vil gerne rose Dem, hr. Prodi, og Deres kolleger, hr. Patten, hr. Barnier og andre, for at have genvundet denne værdighed efter Deres forgængeres afgang. Men som De ved, og De påpegede selv dette i Deres tale, hersker der bekymring i Parlamentet over, at den institutionelle trekant respekteres yderligere.
Der hersker bekymring over Deres brug af det civile samfund, hvilket, som vi alle ved, i virkeligheden betyder høring af lobbygrupper. De mest effektive lobbygrupper gør deres arbejde, som ikke går ud på at repræsentere samfundet som helhed - det er dette folkevalgte Parlaments pligt - men at repræsentere deres egne interesser. Så jeg er bange for, at De ikke har beroliget de bekymrede ved at henlede opmærksomheden på dette problem, og at vi fortsat vil insistere på, at det er os, de folkevalgte medlemmer af Parlamentet, som repræsenterer samfundets interesser, og De bør ikke nedsætte grupper, som mødes direkte med Kommissionen, til formulering af politikker, som vi så blot automatisk kan underskrive.
Det er ikke vores opfattelse af parlamentarisk demokrati. Jeg beklager, at hr. Farage er gået. Han tror tydeligvis ikke på demokratisk demokrati. Han ønsker en folkeafstemning hvert femte minut. Det er absurd, at vi i mit eget land, så snart premierminister Blair tager mod til sig og konfronterer finansminister Brown, bliver bedt om ved en folkeafstemning at tage stilling til, om vi skal være med i den fælles valuta eller ej. Kan De forestille dem, hvordan vores finansielle og økonomiske fremtid drøftes i pubber over hele landet? Det er en opgave for de folkevalgte politikere.
Hvad angår Deres hvidbog, bør Europa-Parlamentet og Kommissionen være partnere i opbygningen af EU og ikke rivaler. Hvis vi tænker tilbage på tiden under Jacques Delors, Deres forgænger, havde han et klart program, en vision: det indre marked i 1992. Han opstillede en tidsfrist og førte visionen ud i livet. Vi må gøre det samme med udvidelsen og den konstitutionelle reform.
Endelig vil jeg spørge Dem, hr. Prodi, om De vil organisere en offentlig platform for lederne af ansøgerlandene, som skal med i EU? Jeg ved, at De allerede har holdt møde med den nye polske leder, men befolkningen skal i praksis kunne se, at vi har en vision om et fuldstændigt, forenet Europa, og at De, Parlamentet og Rådet arbejder sammen om at opnå dette.

Roth-Behrendt
Fru formand, jeg måtte først lige applaudere hr. Beazley for hans glimrende tale. Hr. Prodi, jeg takker Dem, fordi De i dag har gjort det klart, at De ikke vil stille forslag om ændring af den institutionelle situation uden en klar afstemning i Europa-Parlamentet som direkte valgt organ og uden dets samtykke. Det er mere, end vi hidtil har hørt, og det er jeg glad for.
Samtidig takker jeg Dem, fordi De forsøgte at udrydde nogle misforståelser. Men der er nu stadig nogle stykker tilbage hos mig. Dem håber jeg, De også kan udrydde i Deres svar. De sagde, at der ville komme færre forslag fra Kommissionen. Det er der ikke noget at indvende imod, hvis De kan forklare os, hvordan det nye vakuum skal udfyldes. For De ved og jeg ved og mine kolleger ved, at Maastricht-, Amsterdam- og Nice-traktaterne meget klart fastsatte, hvordan Europa-Parlamentets rolle på det lovgivningsmæssige område ser ud, og hvilken rolle Kommissionen og Rådet spiller.
Når De nu siger, at der vil komme færre forslag fra Kommissionen, betyder det så, at De f.eks. vil stille rammeforslag? Hr. Prodi, hvis De vil det, må De sikre, at der kommer en tilbagekaldelsesmekanisme, en call back-mekanisme, og en reform af komitologien. Dette er ikke, som De sagde, en ulempe i det nuværende system, men det er en uomgængelig nødvendighed med de idéer og forslag, De har for fremtiden. Ingen i Parlamentet ønsker rammeforslag, men hvis De vil have dem, må De følge dem op med anstændige demokratiske initiativer, så Parlamentets rettigheder ikke krænkes.
De siger, at De ønsker flere moderne initiativer som f.eks. selvregulering. Det er der ingen her i Parlamentet, der ønsker. Men hvis De alligevel vil have det, må De beskytte de demokratiske rettigheder i EU og sikre, at der findes en interinstitutionel aftale, som gør, at Parlamentets, Rådets og Kommissionens rettigheder ikke antastes.
De sagde, at hvidbogen baner vejen for en interinstitutionel debat. Ja, det gør den. Men jeg beder Dem, hr. Prodi, om klart at sige, at De ikke vil gå bag om traktaterne fra Maastricht, Nice og Amsterdam, og at De har samme opfattelse af de ting, jeg har nævnt her, som flertallet af kollegerne. Ikke en eneste lovgivningsdel må foregå, uden at Europa-Parlamentet er med. Der må ikke forekomme nogen selvreguleringer eller nogen rammeaftaler, uden at demokratiet er beskyttet.

Clegg
Hr. formand, jeg har tre punkter. For det første er denne hvidbog en smule mere beskeden, end titlen antyder. Da De første gang stillede os denne hvidbog i udsigt for over et år siden, var vi alle meget begejstrede for idéen om at få en slags endelig konstitutionel perspektivplan. I virkeligheden har De meget klogt udarbejdet en hvidbog om god forvaltning snarere end en perspektivplan om styreformer eller konstitutionel regering som helhed, og der er meget, der taler for denne pragmatiske og målrettede fremgangsmåde.
For det andet bifalder jeg i høj grad Deres meddelelse i dag om, at De ønsker at nedsætte en arbejdsgruppe på tværs af institutionerne. Jeg har altid ment, at det var en fejltagelse at prøve at behandle styreformer, som om de var en del af den lovgivning, der først præsenteres af Kommissionen og derefter drøftes i institutionerne. Dette er ikke normal lovgivning, men en stærkt politisk debat, som kræver en stærkt politisk tilgang og samarbejdsvilje i institutionerne.
Mit sidste punkt er noget, De behandler meget høfligt i hvidbogen. Jeg vil være mindre høflig. Vi kan gøre lige så meget, det skal være, på europæisk plan - i Strasbourg og i Bruxelles - for at forbedre forvaltningen og styreformerne og gøre vores beslutninger mere begribelige, legitime og forståelige. Men så længe nationale politiske institutioner og nationale politiske kulturer er fastfrosset i det 19. århundrede og enten lader, som om EU ikke eksisterer eller er et slags fjernt rumskib, kan vi aldrig komme videre med dette ærefulde forsøg på at forbedre styreformerne. Styreformer kan kun opbygges sten for sten fra bunden, fra vores nationer og regioner. Det er der, vi alle bør begynde.

Medina Ortega
Hr. formand, jeg synes, at fru Roth-Behrendt har givet udtryk for essensen af Parlamentets bekymringer.
Parlamentet mener ikke, at det er dårligt, at Kommissionen etablerer alle de høringsorganer, den ønsker, at den mødes med alle de ikke-statslige organisationer, den ønsker, at den rådspørger alle via internettet, at den taler personligt med alle borgere. Vi synes, at det er godt, og vi burde nok gøre det samme.
Det, der bekymrer os, er den anden del af hvidbogen, nærmere betegnet forslagene til forbedring af fællesskabslovgivningen. EU's traktater er - som fru Roth-Behrendt påpegede - baseret på princippet om magtens deling. Artikel 6 i traktaten drejer sig om de nationale forfatningsmæssige principper. Alle de nationale lovgivninger er baseret på princippet om magtens deling, som går ud på, at lovgivningsbeføjelserne er betroet organer, der repræsenterer folket.
Blandt de europæiske institutioner er der to organer, der repræsenterer folket: Parlamentet, som er direkte valgt, og Rådet, som består af ministre, der er ansvarlige over for de nationale parlamenter. Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber er Fællesskabets udøvende myndighed - og Parlamentet støtter og styrker Kommissionens bestræbelser på virkelig at være Fællesskabets udøvende myndighed.
Men hvis Kommissionen går ind på lovgivningsområdet og forsøger at tiltage sig beføjelser eller magt, som er eller burde være tildelt Europa-Parlamentet via traktaterne på dette område, bør Kommissionen - som hr. Swoboda og fru Roth-Behrendt sagde - have tæt kontakt til Parlamentet. F.eks. mener jeg, at hr. Prodis forslag om, at Kommissionen ved Det Europæiske Råd i Laeken kunne stille forslag om forbedring af fællesskabslovgivningen uden at afvente Parlamentets udtalelse, er farligt.
Jeg håber, at Kommissionen, før den stiller noget forslag til Det Europæiske Råd i Laeken om forbedring af fællesskabslovgivningen, sætter sig i snæver forbindelse med Parlamentet for at lytte til vores synspunkter og på den måde viderebringe Parlamentets bekymringer og interesser på dette område til Det Europæiske Råd i Laeken.

Stenzel
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, forhandlingen om Kommissionens hvidbog om nye styreformer i EU kommer på den ene side på et uheldigt tidspunkt, på den anden side på et heldigt. Uheldigt, fordi enhver debat om den indre udforming af EU og dens funktionsmåde samt om EU's legitimitet for øjeblikket overskygges af behovet for at beskytte de europæiske borgere mod international terror og vold, så disse emner trænges i baggrunden.
Tidspunktet er imidlertid heldigt af samme grund, fordi EU netop nu har chancen for at opfylde folks grundlæggende behov for sikkerhed internt i EU, for legitimitet og samtidig for handlekraft uden for EU. Gennemsigtige, åbne og kontrollerbare beslutningsprocesser kan derfor bidrage til de europæiske borgeres bevidsthed og til at forstå den europæiske merværdi. Denne merværdi bidrager Deres hvidbog til, hr. kommissionsformand Prodi.
Derfor må man især hilse de forslag i Kommissionens hvidbog velkommen, som stræber efter systematisk dialog på regionalt og lokalt niveau, som støtter en mere aktiv rolle til Regionsudvalget samt forslaget om, at man fra 2002 vil fremlægge en årsberetning om anvendelsen af protokollen til Amsterdam-traktaten om subsidiaritet og proportionalitet. Subsidiaritet og fællesskabsmetode udelukker jo ikke hinanden. Opgaveafgrænsingen mellem Kommissionen, Rådet og Europa-Parlamentet skal være klar, ligesom der må findes en balance mellem stater, regioner og EU med den institutionelle trekant.
Tanken om, at Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter skal spille en central rolle i den offentlige debat om Europas fremtid, er nærliggende. Derfor synes jeg, det er besynderligt, at Kommissionen i sin hvidbog ikke går ind på kravet om en forsamling, som det kræves i Leinen- og Méndez de Vigo-betænkningen. En åben forsamling, som udarbejder beslutningsgrundlaget for Rådet, og som Kommissionen deltager i sammen med nationale og europæiske parlamentsmedlemmer, og hvor medlemsstater og tiltrædelseslande, Regionsudvalget og Det Økonomiske og Sociale Udvalg er repræsenteret som observatører, er et velegnet og nødvendigt forum for nærhed til borgerne og gennemsigtighed, og den skal supplere og støtte de interne reformer.

O'Toole
Hr. formand, det er virkelig en skam, at hr. Farage er gået. Han har åbenbart ikke lært noget om almindelige retsprincipper, hvis han tror, at vi kan regere hele EU på grundlag af en række folkeafstemninger. Denne diskussion er måske en af de vigtigste inden udvidelsen. Den er hverken lige så indviet eller sexet som en regeringskonference, men hvis vi ikke får de egentlige demokratiske mekanismer og de almindelige retsprincipper på plads, det vil sige de kedelige, trivielle forvaltningsmæssige detaljer, gør vi demokratiet uret.
Vi skal reformere vores regeringsprocesser. Der er mange forslag i hvidbogen, som ikke udgør et problem for nogen, men spørgsmål som samregulering og gennemførelse af de almindelige retsprincipper gennem eksterne agenturer giver problemer. Vi har ikke råd til at ignorere disse spørgsmål. Overbelastningen i institutionerne er, som vi alle ved, ganske dramatisk i EU, og med udvidelsen vil den blive endnu værre. Vi skal dog, når vi reformerer disse processer - hvad enten det nu drejer sig om samregulering eller eksterne agenturer - sikre, at demokratisk kontrol er en nøglefaktor, demokratisk kontrol inden for en demokratisk ramme. Dette kræver ressourcer, både i form af penge og personale, i hvert fald i begyndelsen. Kommissionen må se dette i øjnene. Der er langtfra tale om en omkostningsbesparende indsats.
Endelig vil jeg sige, at hvis der skal fremsættes kritik af Kommissionen, og jeg er glad for, at den har indset vigtigheden af denne kritik, så må det være, at hvidbogen ikke tager Parlamentets rolle op. Jeg er klar over, at Kommissionen kan være betænkelig ved at gøre dette, fordi den risikerer at blive udsat for Parlamentets vrede. Det var en fundamental fejl i de tidlige diskussioner mellem Kommissionen og Parlamentet. Så jeg er meget glad for, at der nu er rettet op på dette, og at vi kan komme videre med at skabe den nødvendige styreform.

Karas
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, i tilknytning til det, som fru Stenzel sagde, mener jeg, at det aldrig er for sent og heller aldrig for tidligt at føre en sådan debat. Netop på nuværende tidspunkt mener jeg, at de sidste ugers begivenheder har bragt en større alvor ind i politik, og at borgerne stiller flere krav til politikken. Det er en chance for at bidrage til en renæssance for det politiske engagement, også til en seriøs renæssance for samarbejdet mellem de regerende, de ansvarlige og borgernes repræsentanter, nemlig parlamenterne.
Sådan bør vi også se på denne debat. Men når De allerede i indledningen til Deres dokument skriver, at borgerne føler større mistro, større ligegyldighed, større afmagt, så giver jeg Dem ret, men De skriver i andet afsnit, at dette problem absolut er erkendt af de nationale parlamenter og regeringerne, men at det er særligt akut for EU. Her ser jeg et problem, netop i denne formulering. Vi opfører os, Parlamentet og Kommissionen, som om det var de nationale regeringer og de nationale parlamenter på den ene side og EU på den anden side. Det er netop denne modsætning - her er medlemsstaterne, der er EU's institutioner - borgerne føler. Det er på tide at præcisere, at EU er os alle sammen! Der findes jo næsten ikke nogen europæiske afgørelser uden de nationale regeringers medbestemmelse, men der findes mange europæiske afgørelser uden Europa-Parlamentets medbestemmelse. Spørgsmålet om medbestemmelseskompetence skaber gennemsigtighed, offentlighed og vilje til dialog og er derfor udgangspunktet for en klar deling af magten og en klar opgavefordeling.
De skriver om ledelse. Jeg kræver flere initiativer fra Kommissionen, som ikke er rettet mod at finde den mindste fællesnævner i forhold til Rådet, men i stedet mod behovene i Europa. De skriver om samarbejde med regionerne, men i det belgiske formandskabs forslag til forsamlingen er Regionsudvalget slet ikke fuldgyldigt medlem af forsamlingen. Det har vi imidlertid brug for. Vi taler om flere informationer, men vores handling er begrænset til at give medlemsstaterne penge til deres informationsarbejde, og medlemsstaterne på deres side informerer ikke deres parlamenter tilstrækkeligt om deres beslutninger i Rådet og afskærer dermed borgerne fra beslutningsprocessen i EU.
Jeg kræver til slut også forslag til sanktioner i tilfælde af økonomisk misbrug af EU-midler, fordi det fører til mistro hos borgerne over for institutionerne. Hvor EU er med, må EU også stå ved det - fra EU-institutionerne ned til den mindste lille kommune.

Randzio-Plath
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, i hvidbogen opfordres Parlamentet til i højere grad at inddrage sine vælgere i den politiske debat. Hr. kommissionsformand, det indebærer, at jeg insisterer på, at begrebet demokrati også i det 21. århundrede er forbundet med ordet "parlamentarisk", ikke med ordet "konsultativ".

Vi ønsker ikke at falde tilbage til en forparlamentarisk demokratihistorie, og det bør ikke forbindes med denne hvidbog. Rammelovgivning og inddragelse af andre reguleringsmekanismer kan kun blive en god vej, hvis det er forbundet med garantier. Disse garantier skal for rammelovgivningens vedkommende udformes, så definitionskompetencen ikke overlades til et eller andet agentur, men er forbeholdt Parlamentet. Parlamentet har ikke kun ret til at insistere på dette, det er Parlamentets pligt.
De ønsker mere gennemsigtighed og medvirken gennem høringer, men hvem lukker De ude, og hvem tager De med? De foreninger og ngo'er, som har råd til at betale for ekspertise, vil have større chancer end dem, som ikke har råd til det. Vil det ikke også være sådan, at nogles standpunkter kan gøres tydeligere end andres? Er vi så ikke med til at forstærke styrkeforskellen mellem forskellige dele af det civile samfund i EU? Jeg går ind for ligestilling af aktørerne og også af institutionerne.
Jeg synes ikke, hvidbogen skaber tilstrækkelig klarhed på dette punkt. Jeg opfordrer Dem til at skabe klarhed om det, for jeg må konstatere, at i forbindelse med lovgivningen om det finansielle marked og gennemførelsen af den finansielle handlingsplan er Kommissionen villig til at give den ene medlovgiver bedre positioner end den anden medlovgiver, Europa-Parlamentet. Det synes jeg ikke er en særlig lovende vej. Denne ubalance må overvindes. Og ved den næste regeringskonference må artikel 202 naturligvis ændres, så der indføres en tilbagekaldelsesret.
Men også nu kunne Kommissionen bevise sin gode vilje og præcisere, at den ikke vil ændre balancen mellem institutionerne ad bagvejen. Det skylder vi som Parlament samfundet, for parlamentarisk arbejde er ikke kun kontrol, det er også udformning. Det har jeg ikke lyst til at overlade til et eller andet udvalg, hvis formand ikke på nogen måde er demokratisk legitimeret, hvor Parlamentet ikke har været med til at udvælge formanden, som f.eks. i USA.
(Bifald)

Perry
Hr. formand, det glæder mig meget, at De er så tolerant her til morgen. Man siger ofte, at hvis man ikke ved, hvor man vil hen, så kommer man heller ikke derhen. For det første skal vi i EU gøre os helt klart, hvad vi gør. Det er ikke vores mål at skabe et Europa, som er én stat, men at skabe en union af selvstændige stater, som samarbejder, når og hvor det er nødvendigt. I modsætning til hr. Farage mener jeg, at der er mange tilfælde, hvor det er vigtigt, at vi samarbejder i Europa.
Vi ved også alle sammen, at ingen af institutionerne er særlig velsete. Det skyldes ikke, at de er dårlige. Det skyldes, at de er komplekse, fjerne og uforståelige. Og hvis de reformer, vi gennemfører, også er uforståelige, komplekse og dunkle, vil vi blive ved at stå over for det samme problem. Jeg vil gerne sige til mine kolleger her i Parlamentet, at én ting, som den europæiske befolkning ikke forstår, er, hvorfor vi skal pendle frem og tilbage mellem Bruxelles og Strasbourg. Det er op til os at lytte til nogle af de problemer, som folk giver udtryk for over for os.
Jeg var skuffet over hr. Prodis hvidbog. Han har på det nærmeste ignoreret ombudsmandens rolle. Ombudsmanden er jo i forreste række, når det drejer sig om at behandle borgernes klager og bekymringer. I sidste måned var jeg også skuffet over svaret fra kommissær de Palacio, som jeg ellers respekterer, og som helt affærdigede reglerne for god administrativ opførsel. Vi må sikre os, at vores administration er god. Det betyder, at vi skal have fælles, gennemførlige regler for alle institutionerne.
Udvalget for Andragender har bedt Ombudsmanden rapportere til os om de problemer, som borgerne fremlægger for ham. Vi ønsker at lytte til borgerne. Jeg vil gerne hermed invitere hr. Prodi til at afsætte en eftermiddag til i Udvalget for Andragender at høre, hvad borgerne siger, hvis han virkelig er interesseret i at forstå de europæiske borgeres problemer med institutionerne og reglerne i EU. Det ville garanteret være underholdende for ham at høre, hvad folk virkelig mener.
Kort sagt: Lyt til folk, lyt til dem, der ved, hvad de taler om, fremsæt klare målsætninger, og forklar, hvad De mener, i et klart og enkelt sprog.

Ghilardotti
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissionsformand Prodi, som med sin tale skabte klarhed om nogle aspekter, der kunne give anledning til misforståelser, når man læste hvidbogen.
Forhandlingen om styreformer, som vi også fortsætter med i dag, er vigtig, fordi den tager sigte på at skabe en bredere debat om betydningen af den europæiske integration og dens målsætninger. Det er en debat, der supplerer debatten om EU's fremtid, og derfor skal den fokusere på forbindelsen mellem de generelle målsætninger og de konkrete handlinger ud fra borgernes synspunkt. Der er ingen tvivl om - og det er noget, vi alle er bevidste om - at årsagen til disse overvejelser er konstateringen af, at den europæiske integrations troværdighed på langt sigt er truet af de offentlige organers og det civile samfunds utilstrækkelige gensidige anerkendelse. Derfor er den størst mulige inddragelse af mange af det civile samfunds grupper og organisationer, så borgerne også på denne måde kommer til at deltage mere i politikkernes og beslutningernes udformning, en vigtig opgave, som alle EU-institutionerne skal løse ved at gøre en kraftig og fælles indsats.
I den henseende vil jeg gerne minde om, at netop Europa-Parlamentet - og navnlig Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender - allerede i sidste valgperiode gjorde opmærksom på, at det er nødvendigt at indlede en formel dialog med det civile samfund. For at kunne dette skal vi gøre en indsats for at finde de mest repræsentative dialogpartnere, så vi undgår, at der går inflation i høringerne, og at der sker overlapninger. Derfor anmoder vi i den forbindelse om en interinstitutionel aftale, som både indebærer en arbejdsdeling og et samråd mellem Kommissionen, Parlamentet og Rådet.
Et andet vigtigt punkt, som allerede er blevet nævnt tidligere, er behovet for at forenkle EU's lovgivningsprocedurer. Der skal således skelnes mellem politiske beslutninger og lovgivningsbeslutninger, som ikke må blive til detaljerede og tekniske beslutninger, og der skal skelnes mellem Parlamentets beføjelser og den udøvende magts egne opgaver.
Derfor er det, som De sagde, vigtigt, hr. formand, nemlig at det er nødvendigt at indføre et call back-system for den afledte ret, så vi beskytter og styrker Europa-Parlamentets rolle.

Corbett
Hr. formand, som sidste taler for min gruppe og gruppekoordinator skal jeg prøve at opsummere de holdninger, der er blevet udtrykt. Når jeg lytter til debatten, føler jeg, at vores gruppes holdninger til dette spørgsmål er meget centrale for Parlamentet som helhed. Hvis jeg skal prøve at sammenfatte dette i to sætninger, ville det være at sige ja til bedre information, høring og mere systematisk høring af ikke-statslige aktører osv., men at sige nej til delegering af beslutninger til en slags hyggelig aftale mellem Kommissionen og industrien.
Vi ville sige ja til at delegere og gennemføre teknisk lovgivning, men kun hvis der findes en tilstrækkelig tilbagekaldelsesmekanisme, hvis noget går galt. Med andre ord er der i Parlamentet betydelig sympati for meget af det, Kommissionen ønsker at opnå med sin hvidbog, men ægte bekymring for, hvad resultatet af de foreslåede tiltag kan blive.
Lad mig nævne det aktuelle eksempel om selvregulering af fodgængersikkerhed, hvor Kommissionen har indgået en aftale med bilindustrien. Det er på mange måder en glimrende aftale, og meget af det, der er aftalt, udgør et stort fremskridt for fodgængernes sikkerhed. Men hvad nu, hvis det ikke var særlig godt?
Hvad nu, hvis aftalen indeholdt uhyrlige punkter, som ikke ville være acceptable for Parlamentet, som repræsenterer borgerne? Vi repræsenterer alle borgerne i EU og ikke blot dem, der er organiseret i ngo'er. Hvad nu, hvis bilindustrien efterfølgende ikke overholder aftalen, fordi den ikke er lovfæstet? Hvad kan vi gøre for at ændre på situationen, hvis en producent ikke overholder aftalen? Det er den slags bekymringer, der er blevet udtrykt her i Parlamentet.
Jeg hilser det velkomment, at Kommissionen vil gå videre med dette, når Parlamentet har fremsat sin mening, og udforske disse spørgsmål yderligere i en arbejdsgruppe på tværs af institutionerne. Det er en meget velkommen udvikling. Jeg er meget glad for, at De gav dette løfte i dag, og jeg ser frem til at arbejde videre med dette.

Prodi
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er meget tilfreds med debatten i dag, for den viste, at vores holdninger ligger tæt på hinanden, at vi er enige på de fleste punkter, og ikke mindst, at vi har en fælles arbejdsmetode. Jeg tror, at vi har skabt forudsætningerne for i fællesskab at kunne afslutte denne reformfase, som kan foretages uden at ændre lovgivningen.
Der blev også givet udtryk for en udbredt bekymring, der ganske vist ikke hører med til debatten i dag, men som alligevel er nært forbundet med den, nemlig at EU bør tale med én stemme, og at EU bør tage højde for den voksende betænkelighed ved institutionerne, en betænkelighed, der ikke kun vedrører medlemsstaterne, men også ansøgerlandene, hvor mistilliden til EU-institutionerne hele tiden bliver større.
I den forbindelse vil jeg gerne sige, at der har været meget kritik af EU's mange stemmer, det vil sige af alle de europæiske repræsentanter, som var i Washington efter tragedien. Vi må dog ikke blande dette sammen med de mange repræsentanter, for indholdet var så afgjort det samme. I Washington talte vi nemlig kun med én stemme, og efter drøftelserne meddelte vi præsident Bush Europas holdning - der var en stærkt aktiv holdning med et specifikt samarbejde på området for retlige og interne anliggender - til det finansielle problem, som hvidvaskning af penge udgør. På disse områder foreslog vi en fælles indsats i Europa.
Hvad borgernes betænkeligheder angår, tror jeg, at nogle af disse betænkeligheder skyldes vores komplicerede arbejdsprocedurer, vanskelighederne med at forstå disse procedurer og de problemer, som vi - ganske vist kun delvist - forsøger at løse med hvidbogen ved at forbedre gennemsigtigheden og det demokratiske system og ved at gøre dette systems beslutninger hurtigere og mere effektive. Dette sker med fuld respekt for Parlamentets beføjelser, eller rettere sagt ved at gøre disse beføjelser større.
Efter denne korte debat vil jeg dog gerne gentage, at vi har til hensigt at skabe klarhed om vores respektive funktioner, men at ingen sætter spørgsmålstegn ved Europa-Parlamentets og Rådets rolle med at foretage politisk kontrol af Kommissionens gennemførelsesarbejde. Ikke alene anerkender vi denne kontrol, vi har så afgjort også brug for den, og her vil jeg gerne minde om det, som hr. Corbett sagde i det sidste indlæg.
Jeg vil også gentage - og her må jeg indrømme, at misforståelsen skyldes en fejl fra Kommissionens side, fordi den ikke udtrykte sig ordentligt - at Kommissionen ikke agter at træffe nogen beslutninger før mødet i Laeken eller på noget som helst andet tidspunkt uden at høre Parlamentet først. Vi lagde vægt på, at det er nødvendigt at træffe hurtige beslutninger, men vi skal under alle omstændigheder foretage en indgående høring af Parlamentet først.
I dag har vi dog også gjort nogle fremskridt. Fru Kaufmann og andre parlamentsmedlemmer stillede nogle yderst nyttige forslag. Forslaget om at tilrettelægge en fælles gruppe for Parlamentet, Rådet og Kommissionen for at fastlægge en institutionel adfærdskodeks i forbindelse med de eksisterende regler er en løsning, som vi efter min mening bør se nærmere på. Vi er nødt til at udtrykke os klart om den målsætning, der skal forfølges, nemlig at definere en praksis, der letter beslutningsprocessen, for jeg vil gerne gentage, at denne proces er langsom og uforståelig. Denne praksis skal gøre den systematiske anvendelse af komitologien overflødig, uden at det går ud over Parlamentets og Rådets beføjelser, for deres politiske ansvar skal tværtimod være større. Kommissionen er villig til at undersøge denne løsning. Jeg spørger mig selv helt ærligt - og uden nogen skjulte hensigter - om Rådet er villigt til at gøre det samme. Det er vi under alle omstændigheder villige til. For at dette skal kunne lade sig gøre, anmoder jeg om Parlamentets faste politiske beslutsomhed på at gennemføre denne linje. Denne forhandling er desuden en forløber for den debat om EU's fremtid, som forsamlingen skal afholde. Hvis vi allerede nu begynder at gå i den retning, der er ridset op her, vil det efter min opfattelse hjælpe os til senere at finde de mest velegnede løsninger set ud fra et institutionelt synspunkt.
Der var i dag et punkt, hvor vi formelt var uenige, og dette punkt skal drøftes inden for rammerne af det, vi nævnte, nemlig det såkaldte call back. Efter min mening er det aktuelle komitologisystem en skævvridning af demokratiet, og det var derfor, at vi kritiserede det. Dette system blander de lovgivende og de udøvende funktioner sammen, men der er ikke nogen reel politisk kontrol. Forslaget om call back forbedrer tilsyneladende situationen, men gør faktisk systemet mere forvirret, eftersom grænserne mellem vores funktioner og vores funktioners forskellighed bliver mere flydende. Jeg tror, at det er noget, som vi skal drøfte fremover i de organer, som vi har foreslået, så vi får løst dette spørgsmål. Vi skal samarbejde om at nå frem til et system, hvor Kommissionen gennemfører foranstaltningerne, og hvor Europa-Parlamentet og Rådet står for den politiske kontrol, inden foranstaltningerne vedtages. Hvis der hele tiden er denne mulighed for at tilbagekalde beslutningerne, ender det naturligvis med, at Parlamentet får en rent udøvende funktion. Jeg vil gerne gentage, at det er noget, vi skal arbejde med, for ikke alene er jeg helt og holdent i god tro, jeg er også fuldstændigt klar over, at dette er et yderst vanskeligt punkt i den demokratiske kontrol.
Vi skal bruge samme metode, når det gælder spørgsmålet om agenturerne. Kommissionen er af den opfattelse, at de i nogle tilfælde er nødvendige. Vi skal dog ikke forøge deres antal i det uendelige, men udelukkende benytte os af dem, når der er tale om nogle meget komplekse og selvstændige tekniske opgaver. Vi er dog enige med Dem i, at det er nødvendigt med en demokratisk kontrol af disse agenturer, og denne kontrol skal finde sted på tre måder, nemlig når agenturet oprettes - og Europa-Parlamentet og Rådet spiller en vigtig rolle i denne beslutning - når dets budget skal kontrolleres, hvilket Europa-Parlamentet gør, og når man kontrollerer arbejdsmetoderne i Kommissionen, som er det ansvarlige organ for disse agenturer. Dette er således Kommissionens holdning.
Der var to andre punkter, der blev taget op, og disse punkter er enten medtaget i hvidbogen eller har med hvidbogen at gøre, selv om de ikke er nævnt heri. Det drejer sig om inddragelsen af det civile samfund og spørgsmålet om regionernes og de lokale myndigheders inddragelse. Efter min mening er det absolut nødvendigt, at regionerne og de lokale forvaltninger kommer til at spille en aktiv rolle, også når det gælder den kommende forsamling. Hvis vi virkelig ønsker at kalde EU for subsidiaritetens EU, bør vi i det mindste også handle derefter, og i den forbindelse har jeg absolut ikke nogen forbehold.
Hvad angår høringen af det civile samfund, kan man se, hvis man læser hvidbogen omhyggeligt, at parlamentsorganerne og de demokratisk valgte organer ikke mister nogen beføjelser. Der er faktisk tale om noget helt andet, for på nuværende tidspunkt bliver det civile samfund hørt i det skjulte og på en indirekte måde, men vi foreslår, at denne høring bliver gennemsigtig og kommer frem i lyset, så man ved, hvordan visse idéer og holdninger er opstået, og hvor visse forslag kommer fra. Og det er efter min opfattelse et fremskridt. Jeg kan godt forstå, at det gav anledning til betænkeligheder, for når der lægges så stor vægt på denne proces, kunne Parlamentet jo tro, at dette var en erstatning for dets rolle. Jeg kan forsikre Dem for, at det er det modsatte, der er tilfældet. Vi skal nemlig høre det civile samfund, fordi det er nyttigt for både os og Dem, men "høre" betyder "høre". Det er således helt utænkeligt, at der på dette område bliver tale om en beslutningsmæssig variant, som kan forveksles eller sammenlignes med Parlamentets rolle. Det vil jeg gerne sige helt klart, for har De f.eks. nogensinde hørt Kommissionen foreslå, at det civile samfund skal have en rolle i forsamlingen, hvor det skal træffe beslutninger? Jeg mener dog, at en gennemsigtig og klar høring er et fremskridt, som vi absolut bør gøre.
Jeg vil gerne gentage, at vi aldrig har haft til hensigt at give høringen af det civile samfund en institutionel eller konstitutionel rolle, selv om vi er interesserede i at forstå, hvad der sker i samfundet, og således i at holde øjne og ører åbne og være meget opmærksomme på det, der sker. Dette var på en måde også formålet med hr. Perrys forslag om at deltage i Udvalget for Andragender, så vi også holder øjnene åbne.
De skal dog huske, at Kommissionens forslag har to målsætninger, nemlig et mere parlamentarisk demokrati og et mere effektivt demokrati. Når det gælder forbindelserne til Parlamentet, skal spørgsmålet om call back således betragtes ud fra denne synsvinkel. Vi ønsker et mere parlamentarisk demokrati, hvor Parlamentets rolle er klar og præcis, men også mere effektiv, og hvor procedurerne ikke hele tiden skaber tvivl om den udøvende funktion. Jeg tror, at dette spørgsmål kan løses ved hjælp af forslaget om, at vi samarbejder om disse emner i de kommende måneder, og at det således kan udgøre en fordel og et kommende fremskridt i vores måde at arbejde på, hvor vi i øjeblikket ikke ændrer lovgivningen, og hvor vi således afventer institutionernes store reformproces, som topmødet i Laeken giver startskuddet til.

Formanden
Mange tak, hr. kommissionsformand Prodi!
Jeg vil tillade mig at tilføje en bemærkning. I forbindelse med forsamlingen om de grundlæggende rettigheder havde vi gode erfaringer med, at det civile samfund blev hørt, men vi havde ikke nogen medlemmer med i forsamlingen.

Prodi
Hr. formand, der var sikkert tale om en oversættelsesfejl. Jeg vil gerne gentage den vigtigste sætning i sidste del af min tale, nemlig at vi aldrig har sagt - og det gentager vi her i dag - at det civile samfund skal have beslutningsbeføjelser. Disse beføjelser er forbeholdt Parlamentet, Rådet og vores institutioner. Vi ønsker simpelthen, at høringen sker på en klarere, mere gennemsigtig og mere forståelig måde.

Formanden
Mange tak, hr. kommissionsformand Prodi!
Jeg tror virkelig, det er blevet mere klart nu. Nogle af kollegerne blev faktisk noget overraskede, men nu tror jeg, vi alle sammen ved, hvordan det var ment.
Hr. minister, nu har De ordet. De ved jo, at hvis kommissionsformanden har noget mere, han gerne vil sige, giver vi naturligvis altid gerne plads til det.

Asyl og immigration
Duquesne
Hr. formand, mine damer og herrer, det er mig en stor glæde og ære i min egenskab af formand for Rådet (retlige og indre anliggender) at fremlægge status for arbejdet på asyl- og immigrationsområdet for Dem og ligeledes indvie Dem i de initiativer, der er fastsat af formandskabet for de kommende uger. Denne mulighed, som jeg i dag har for at udtale mig, er så meget desto mere formålstjenlig, fordi Parlamentet skal udtale sig om to særlig vigtige betænkninger af meget høj kvalitet som opfølgning på Rådets (retlige og indre anliggender) arbejde, nemlig hr. Pirkers betænkning om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om en indvandringspolitik i EU og hr. Evans' betænkning om Kommissionens meddelelse "På vej mod en fælles asylprocedure og en ensartet status, som gælder i hele EU, for dem, der indrømmes asyl".
Da jeg præsenterede formandskabets program for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, nævnte jeg den prioritet, der skal gives disse to områder - asyl og immigration - i løbet af dette formandskab, og det er der flere grunde til.
For det første konstaterer jeg i lighed med mine europæiske kolleger, at der findes en udtalt forventning - en berettiget forventning - hos borgerne, og det er vores pligt som ansvarlige politikere at komme med hurtige svar herpå, men efter min mening også beroligende svar. Dette vil omfatte en kontrolleret styring af indvandringen, idet man ligeledes skal bekæmpe misbrug af asylproceduren. Man må erkende, at der er en udbredt bekymring over udviklingen i stort set hele Europa. Dernæst skal vurderingen af topmødet i Tampere, som skal foretages ved udgangen af vores formandskab, gøre det muligt for os at fastslå forskellige fremskridt på området for retlige og indre anliggender, men også at foreslå foranstaltninger med henblik på så hurtigt som muligt at indhente eventuelle forsinkelser, og vi må indrømme, at disse findes. For at undgå beklagelige konsekvenser af disse forsinkelser mener vi, at man må genoplive den politiske dynamik i forbindelse med topmødet i Laeken. I den forbindelse må man besvare et antal spørgsmål, der under dække af tekniske vanskeligheder i virkeligheden er genstand for anfægtelser af politisk karakter. Jeg vil desuden takke kommissær Vitorino, der altid stiller meget intelligente forslag, og som ligeledes udviser en stor vilje til at få tingene til at skride fremad og accepterer, at spørgsmålet igen bringes op af hensyn til idéernes fremskridt på europæisk plan.
Set i dette dobbelte perspektiv har det belgiske formandskab ønsket at give en nødvendig politisk saltvandsindsprøjtning til indledningen af en indholdsrig debat på områder som iværksættelse af en fælles afbalanceret indvandringspolitik og en europæisk asylordning. Med andre ord arbejder vi og vores kolleger inden for rammerne af dette formandskab for, at Ministerrådet igen kan spille rollen som arkitekt i opbygningen af Europa og således koncentrere sig om en række politiske bedømmelser. Dets lovgivningshandling skal omsættes til en synlig operationel aktivitet og et praktisk samarbejde mellem de tjenester, der har til opgave at gennemføre loven, og de tjenester, der beskæftiger sig med immigration. Jeg kan sige, at jeg for mit vedkommende er overbevist om, at en fælles og solidarisk europæisk tilnærmelse i disse spørgsmål er den eneste relevante tilnærmelse. Man må erkende, at mange medlemstater længe har troet, at de alene kunne klare denne problematik. Og man må erkende, at resultaterne ikke har stået mål med forventningerne.
Først og fremmest asyl. Asylretten udgør selvfølgelig en prioritet for alle vores lande. Det er efter min mening Europas værdighed. Vi er fortsat opsat på at se Genève-konventionen anvendt til fulde og at få bekræftet overholdelsen heraf. Og jeg mener ikke, at vores lande i denne henseende behøver at skamme sig. Der kan ikke drages tvivl om vores indsats i forbindelse med overholdelsen af vores internationale forpligtelser. Men alle kan konstatere, at et stort antal personer anvender denne procedure som påskud for at trænge ind på vores staters territorier med andre motiver end dem, der er fastsat i Genève-konventionen. Det er også min overbevisning, at vi må forsøge at fortsætte arbejdet i lyset af denne dobbelte konstatering.
Kommissionens tjenestegrene har på få måneder gjort et stort arbejde med de direktivforslag, som vi nu skal behandle: harmonisering af modtagelsesvilkårene for asylansøgere, harmonisering af procedurerne for tildeling og fratagelse af flygtningestatus, revideringen af Dublin-konventionen, harmonisering af flygtningestatus og til sidst supplerende former for beskyttelse.
Hvis alle disse tekster skal ses som en helhed, der hænger fast sammen, er det nødvendigt at fastlægge en rækkefølge for behandlingen af disse tekster. Formandskabet har under hensyntagen til den fastsatte tidsplan i Kommissionens scoreboard og til Kommissionens meddelelse om asyl, der foreslår en behandling i to etaper, valgt først og fremmest at koncentrere arbejdet om følgende tre direktiver: harmonisering af fælles minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere, indførelse af Dublin-konventionen i fællesskabsretten og harmonisering af procedurerne for tildeling og fratagelse af flygtningestatus.
De to første tekster har været til en førstebehandling, som jeg vil betegne som lovende, og hvor medlemslandenes vilje til hurtigst muligt at gøre fremskridt på området viste sig. Vedrørende harmonisering af procedurerne havde jeg under mødet i Rådet (retlige og indre anliggender) den 27. september arrangeret en politisk orienterende drøftelse ud fra præcise spørgsmål, der krævede præcise svar. For medlemslandene drejede det sig især om at udtale sig om den opbygning, som direktivet skulle have, særligt om kriterierne til en skelnen mellem anerkendelsesproceduren og "åbenbart grundløs"proceduren, om det antal instanser, der skulle godkende disse kriterier, deres funktion og de former for klager, som de kan behandle, og om graden af præcision i kvalitetsstandarderne for beslutninger og for de myndigheder, der træffer beslutningerne. En lignende arbejdsmetode er blevet foreslået til ministrene i forbindelse med behandlingen af direktivet om familiesammenføring. Denne praksis har, selv om det er vanskeligt, medført visse fremskridt, særligt vedrørende definitionen af begrebet kernefamilie.
Det er klart, at forskellene mellem de nationale systemer, der anvendes i medlemslandene, tyder på, at enhver harmonisering på dette område ubestrideligt og nødvendigvis kræver en betydelig indsats fra alle parter. Intet medlemsland kan i det harmoniserede projekt forvente at finde noget, som kendes hjemmefra.
Men ud over de nationale forskelligheder har jeg med tilfredshed kunnet konstatere, at vi alle stræber efter et fælles mål, nemlig en hurtig og effektiv - og det er meget vigtigt - indførelse af procedurerne, hvor flygtningenes rettigheder naturligvis skal respekteres. Derfor fortsætter formandskabet arbejdet sammen med Kommissionen for så hurtigt som muligt at nå dette mål.
Jeg glæder mig i øvrigt over anbefalingerne i hr. Evans' betænkning, der sigter mod en konkretisering af bestemmelserne i Amsterdam-traktaten og af konklusionerne fra topmødet i Tampere for en indførelse af en fælles europæisk asylprocedure. Svaret på denne problematik skal være et fælles og et solidarisk svar. Europa bør følge de samme retningslinjer i forbindelse med flygtninges adgang på dets territorium og bør handle samlet mod de undergrundsaktiviteter, som det giver anledning til. Hvis proceduren misbruges, må vi naturligvis finde en løsning på den menneskelige elendighed. Europa bør handle på denne måde for bedre at kunne forebygge konflikter ved på samme tid gennem et samarbejde at sørge for indførelsen af bedre levevilkår i verden. Iværksættelse af oplysningskampagner i oprindelseslandene gør det muligt at bekæmpe illegal indvandring, men også at forhindre de kriminelle organisationer, som står bag denne moderne form for slaveri, og som ikke tøver med at gribe til alle midler, særligt vold og terror, for at nå deres mål. Udnyttelsen af flygningestrømmene til kriminelle formål er for hele EU en yderligere bekymring, som skal modarbejdes ved hurtigt at vedtage afskrækkende foranstaltninger.
I den forbindelse har vi under den åbne drøftelse med ansøgerlandene på Rådets møde den 28. september fremlagt problematikken om handel med mennesker og har ud fra de konstruktive konklusioner besluttet, hvilke foranstaltninger der skal træffes på området. Disse foranstaltninger kan og bør sigte mod en beskyttelse af ofrene på samme måde som politimæssige foranstaltninger såsom styrkelse af kontrollen ved de nuværende og fremtidige ydre grænser i Europa, men med opretholdelsen af muligheden for dem, der flygter fra straf, at opnå asyl i landene. Endelig deler jeg idéen om, at vi på tværs af de foranstaltninger, der skal træffes, skal skelne klart mellem asylansøgere, der søger international beskyttelse, og ansøgere, der søger asyl af andre grunde, som i øvrigt ofte er begrundede, og som ønsker at komme ind i EU.
I en tid med åbenhed og mobilitet drejer det sig faktisk ikke om at skabe et fort Europa, men at overveje, hvordan denne indvandring kan foregå på en gennemsigtig, realistisk og afbalanceret måde. Jeg har ikke svarene på alle disse spørgsmål, og vi har foretrukket sammen med Europa-Parlamentet og Kommissionen at arrangere en europæisk konference om migration, der finder sted den 16. og 17. oktober i Bruxelles, og jeg benytter mig af den forestående begivenhed, hr. formand, til at takke for den store støtte, som Europa-Parlamentet har givet i forbindelse med gennemførelsen af dette møde uden sidestykke, som jeg tror er et særligt vidnesbyrd om de fænomener, som er et virkeligt samfundsproblem. Europa-Parlamentets hemicykel i Bruxelles, som er højsædet for prestige, repræsenterer symbolet på et frugtbart samarbejde mellem de europæiske institutioner, et samarbejde, som i forbindelse med et emne som indvandring, var naturligt.
Jeg håber, at mange af Europa-Parlamentets medlemmer vil være til stede på mødet, hvilket vil give en indholdsrig og frugtbar debat. Denne begivenhed, som har den ære at blive overværet af ministre, højtstående tjenestemænd fra de internationale institutioner og politisk ansvarlige, giver mulighed for en dybdegående politisk debat om migration, udfordringer og konsekvenser. Der er mulighed for at vedtage de generelle retningslinjer om, hvordan migration bør behandles inden for rammerne af en fælles europæisk politik.
Denne konference er organiseret efter metoden om åbne bidrag, hvilket bør hjælpe os, og det er netop vores politiske mål, nemlig at foretage de rette valg under det europæiske topmøde i Laeken. Det handler om igen at få tilført energi til den globale anskuelse af migration.
Alle er desuden klar over, at der bag disse principielle spørgsmål skjuler sig visse tilskyndelser til økonomisk udnyttelse eller politisk udnyttelse af fænomenet, som ikke kan ignoreres. Europa er faktisk mål for store flygtningsstrømme, som har misbrugt de procedurer, der var beregnet til helt andre formål, eller som har fundet sted i største hemmelighed, hvilket naturligvis også er fuldstændigt forkasteligt. Mange af disse illegale strømme benytter sig desuden af kriminelle medskyldige såvel i udlandet som i vores egne lande. Disse misbrug giver naturligvis næring til personer, der ønsker at udnytte migrationsfænomenet til økonomiske formål eller til politiske mål, og det må vi ikke være ligeglade med.
Jeg har med tilfredshed konstateret, at de spørgsmål, som vil blive drøftet på konferencen, er spørgsmål, som er stillet i hr. Pirkers betænkning om immigration. Hvordan kan vi styre disse flygtningsstrømme? Hvordan skal vi definere en klar skelnen mellem asyl og immigration? Hvilken betydning har lempelsen af afgangsbetingelserne for indvandrere for den illegale immigration? Er der behov for en ny økonomisk indvandring i vores medlemslande? Er dette behov lige stort inden for Unionen? Hvilke konsekvenser har bekæmpelsen af sort arbejde for den illegale indvandring? Hvad er og hvordan skal vi bekæmpe de skadelige konsekvenser af en udvandring af faglærte? Hvilke associationsområder findes med oprindelseslandene? Hvilke foranstaltninger skal træffes for en egentlig integrationspolitik?
Formandskabet mener, at det ikke kun drejer sig om at løse de tekniske problemer. Alle ved, at disse spørgsmål er meget omfattende både økonomisk og politisk, men også på det menneskelige plan. Vi skal være opmærksomme på flere fænomener, herunder de illegale, som gør indførelsen af en fælles indvandringspolitik, særligt på det økonomiske område, meget vanskelig.
Hr. formand, mine damer og herrer, inden jeg afslutter dette indlæg, vil jeg gerne gøre Dem opmærksom på vores vilje til et fuldstændigt institutionelt samarbejde med Dem, Europa-Parlamentet, inden for bestemmelserne i traktaterne, og jeg håber, at vi sammen kan gøre nye fremskridt på vejen mod oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed for Europa og Europas borgere. Det er allerede tredje gang, jeg har den glæde at tale for Dem. Det er ingen byrde, men en ære, og jeg ser frem til dette samarbejde.
(Bifald)

Vitorino
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. minister, forhandlingen er i dag kommet til et afgørende punkt. Der er to uger til den europæiske konference om migration, som det belgiske formandskab har arrangeret, og to måneder til Det Europæiske Råd i Laeken, hvor der skal foretages en midtvejsevaluering af dagsordenen fra Tampere.
Begge dele bør være væsentlige skridt på vejen mod en fastlæggelse af de fælles asyl- og indvandringspolitikker. Ved vedtagelsen af de to betænkninger, der i dag er til forhandling, og hvis kvalitet og balance skal understreges - og jeg lykønsker ordførerne, hr. Pirker og hr. Evans - er jeg sikker på, at Europa-Parlamentet rettidigt vil fremlægge klare og væsentlige prioriteter.
EU har siden tragedien den 11. september stået over for en ny politisk dagsorden for retfærdighed og indre anliggender. Unionen har indtil nu modstået dette på bemærkelsesværdig vis, særlig takket være det belgiske formandskabs beslutsomhed.
Det Europæiske Råd den 21. september gav os en meget klar besked. Der skal så hurtigt som overhovedet muligt gøres alt for at styrke den interne sikkerhed i medlemslandene og for landenes indbyggere ved at give bekæmpelsen mod terrorisme førsteprioritet. Men det blev på Det Europæiske Råd den 21. september samtidig understreget, at gennemførelsen af de øvrige aspekter i målet om at fastholde og udvikle et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som er fastsat i Amsterdam-traktaten, også bør fortsættes ufortrødent. Jeg glæder mig over, at Det Europæiske Råd understregede nødvendigheden af at finde en politisk balance mellem styrkelsen af midlerne til et politi- og lovgivningsmæssigt samarbejde i forbindelse med bekæmpelsen af kriminalitet og terrorisme på den ene side og oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, det vil sig beskyttelse af borgernes grundlæggende rettigheder, på den anden side.
Jeg har altid i drøftelser med Europa-Parlamentet, men også med Rådet, understreget, at vi mere end nogensinde før har brug for fælles asyl- og indvandringspolitikker. Betydningen af disse bekræftes konstant, såvel i bestemmelserne i Amsterdam-traktaten som i konklusionerne fra Tampere. Jeg er overbevist om, at borgerne har store forventninger, ja, endog krav, i forbindelse med tilføjelsen af en europæisk værdi i de nationale politikker, hvis begrænsninger bliver mere og mere tydelige, hvad enten det drejer sig om sikkerhedspolitikkerne eller politikkerne om beskyttelse af frihederne. For at opnå sådan et mål - at definere, hvilken europæisk værdi der skal føjes til de nationale politikker - mener jeg, at vi bør tage hensyn til såvel kravene om sikkerhed som respekten for de værdier, som er identiske fælles værdier i EU, herunder fri bevægelighed, som er sikret ved Schengen-aftalerne.
Rådet har anmodet Kommissionen om at vurdere forslagene om asyl og indvandring i lyset af de terrorangreb, der fandt sted i USA. Vi er allerede godt i gang med denne opgave. Den politiske vilje, der både blev udtrykt af Det Europæiske Råd og Rådet (retlige og indre anliggender) i denne forbindelse, bør give os fornyet håb. Som ministeren understregede for lidt siden, er det korrekt, at den træghed og de forhindringer, som opstår ved visse sager, risikerer at drage alvorlig tvivl om vores evne til at træffe væsentlige beslutninger inden for de meget præcise frister, som er fastsat i Kommissionens tidsplan. Den genfundne drivkraft bør være en fordel for alle aspekter i samarbejdet om retfærdighed og interne anliggender, forudsat at medlemslandene erkender, at det er umuligt at have en europæisk lovgivning, der er en tro kopi af 15 nationale lovgivninger, og at hver enkelt bør tage et skridt mod en fælles løsning, som alle kan få gavn af.
Jeg kan konstatere, at der vedrørende det grundlæggende i dagens forhandling er mange ligheder mellem Kommissionens og Europa-Parlamentets synspunkter, som de er udtrykt i de to udmærkede betænkninger af Pirker og Evans. Hvad enten det drejer sig om de principper, der skal ligge til grund for en fælles europæisk asylordning, eller om indholdet i en sammenhængende anskuelse af indvandringen, kan vi uden vanskeligheder følge det væsentligste i Deres anbefalinger. I nogle tilfælde er vi endda forud, og forskellige anmodninger er allerede blevet besvaret i vores forslag om retsstillingen for tredjelandsstatsborgere, som opholder sig på medlemsstaternes område i længere tid, og om indrejse med henblik på beskæftigelse som lønmodtagere eller sågar også i vores meddelelse fra juli, der var en forlængelse af vores meddelelse fra november 2000, som konkretiserede en række retningslinjer.
Vi forbereder os på at følge op på andre sager, f.eks. meddelelser, som jeg regner med at forelægge til vedtagelse i Kommissionen i de kommende dage, og hvor den ene omhandler bekæmpelse af illegal indvandring og den anden hjemsendelsespolitikkerne og kontrollen ved de ydre grænser. Jeg deler desuden Deres bekymringer vedrørende nødvendigheden af at stille konkrete forslag til et egentligt partnerskab mellem Unionen og oprindelses- og transitlandene. Dette arbejde blev indledt med oprettelsen af en gruppe på højt plan, hvis opgave bliver forlænget ved indførelsen af et nyt budgetinstrument, som Europa-Parlamentet kraftigt støttede.
Som det sidste kan man have en fornemmelse af, at dette arbejde og iværksættelsen af de handlingsplaner, der er vedtaget af Rådet, ikke fører til tilstrækkelige resultater. Jeg er allerede enig i at erkende, at der generelt set bør tages bedre hensyn til indvandringens betydning under udformningen af EU's udenrigspolitik. I en vis grad må det erkendes, at vi er en smule fanget mellem opdelingen mellem anden og tredje søjle, hvilket ikke kan begrundes, for en grundig overvejelse understreger de meget tættte forbindelser mellem EU's udviklingspolitik og indvandringspolitikken.
Jeg vil også lægge vægt på den kendsgerning, at en egentlig europæisk asyl- og indvandringspolitik ikke kan eksistere, hvis de nationale politikker ud over den lovgivningsmæssige ramme støder sammen i bestræbelserne mod de fælles mål.
Det er således det mål, som Kommissionen agter at følge op på ved indførelsen af en åben koordinationspolitik, i lighed med den metode, der allerede - med succes - har været anvendt f.eks. i forbindelse med beskæftigelse. Jeg mener, at en sådan åben koordinationsmetode drager fordel af lempelse og gennemsigtighed, respekt for nærhedsprincippet, alt imens det er et kraftigt incitament til en harmonisering, som jeg næsten vil kalde spontan, af nationale lovgivninger og national praksis samt en god indikator for områder, hvor en indgriben fra Fællesskabets side virkelig er uundværlig.
Det forudsætter, at medlemslandene bliver enige i Rådet om de fælles retningslinjer, som Kommissionen har foreslået dem efter en stor høring. Det er dernæst deres opgave at gennemføre dem internt ved hjælp af de nationale lovgivningsmæssige og administrative midler, som de råder over. Medlemslandene opfordres til at forberede nationale rapporter, hvor de hvert år skal gøre status over de fremskridt, der er sket i forbindelse med gennemførelsen af disse fælles retningslinjer. Kommissionens sammendrag af disse rapporter vil gøre det muligt i hver enkelt tilfælde at fastlægge de svage punkter i denne nødvendige harmonisering, således at de fælles retningslinjer eventuelt kan finpudses og suppleres.
I juli foreslog vi den første række af retningslinjer om henholdsvis kontrol med indvandringstrømmene, indrejse af økonomiske indvandrere, partnerskab med tredjelandene og integration i vores samfund af tredjelandsstatsborgere. Denne indgangsvinkel vil blive fuldendt på asylområdet ved en første rapport om følgerne af vores meddelelse af november 2000, som De vil modtage i løbet af de kommende måneder. Kommissionen ønsker, at de nye retningslinjer bliver stadfæstet af Rådet og Det Europæiske Råd, så indførelsen heraf kan begynde uden forsinkelse, og at en første fuldstændig praksis bliver gennemført i løbet af det kommende år.
Afslutningsvis vil jeg vende tilbage til nogle grundlæggende emner, som mere end nogensinde før skal tages i betragtning i den nuværende situation.
For det første er asyl en ret, der er sikret og forvaltet af internationale instrumenter og bekræftet af det europæiske charter om grundlæggende rettigheder. Ingen kan benægte, at den kan misbruges. Og det tilkommer os - de politisk ansvarlige - at råde bod på det, ikke ved yderligere at svække de personer, der reelt har behov for international beskyttelse, men helt sikkert mere ved at harmonisere og effektivisere de procedurer og kriterier, der anvendes på nationalt plan. I denne forbindelse er indførelsen på mellemlangt sigt af en "etstedsordning", som De støtter i Deres beslutning, efter min mening afgjort et fremskridt. I mellemtiden er det nødvendigt at forbedre kvaliteten af afgørelserne ved første instans, som det anbefales i vores forslag om asylprocedurerne.
For det andet er indvandring et fænomen, som ikke kan benægtes. Det ville være overordentlig beklageligt, at nogle drager fordel af den aktuelle stemning for at ville vende tilbage til en situation med en slagordspolitik. Indvandringsproblemerne kan ikke løses med slagord. Man skal helt klart undgå den fejlagtige forestilling, som er drivkraften i de racistiske og fremmedfjendske følelser. Vi har behov for en ægte politik om styring af indvandringerne på nationalt og europæisk plan. Og retningslinjerne står klart for mig. Kanalerne til legal indvandring bør klart angives, og mulighederne skal vurderes, ud over ulykker og konjunkturel usikkerhed, ved en reel vurdering af vores samfunds strukturelle behov og modtagelseskapacitet. Det er nødvendigt med en dialog med afrejselandene, og det er vigtigt at tage hensyn til, at det er forskellige typer indvandring, vi står over for. Nogle er varige indvandringer, som anses for at blive permanent i modtagelandene, men andre - hver gang i større og større antal - er cykliske indvandringer, der forudsætter - hvilket bør opmuntres - en fastholdelse af en stærkere tilknytning til oprindelseslandet. Endelig bør troværdigheden af en aktiv indvandringspolitik underbygges af en effektiv bekæmpelse af den illegale indvandring og den tilhørende handel med mennesker. Et supplement af betydningsfulde fælles instrumenter til bekæmpelse af udelukkelse, f.eks. den specifikke problemstilling om integration af indvandrere, bør overvejes meget grundigt.
Den kulturelle mangfoldighed er i dag en af vores samfunds kendetegn, særligt i byområder, hvilket giver nogle meget store udfordringer. Den kan medføre positiv energi, hvis den er baseret på en ægte gensidig tolerance. Men den kan også medføre konfrontationer og social opdeling. Tolerancens gensidighed og respekt bliver en af de centrale punkter i den sociale balance og i de kulturelle fremskridt i de europæiske samfund.
Jeg takker allerede nu Europa-Parlamentet for at have beriget denne forhandling, som jeg virkelig håber vil føre til noget positivt. Under det belgiske formandskabs indflydelse og med det personlige engagement fra hr. minister Duquesne, som jeg takker, og som har bestræbt sig på at finde kompromisløsninger i den ægte europæiske ånd, håber jeg, at topmødet i Laeken bliver et stort skridt hen imod oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det er ikke en drøm, det er en realitet, som vores borgere efterspørger mere og mere.

Evans, Robert J
Hr. formand, som vi alle ved, har de sidste par uger været meget vanskelige, og de kommende måneder og år vil fortsat byde på mange udfordringer. Derfor er dette en meget vigtig forhandling, og det glæder mig meget, at ikke blot kommissæren, men også formanden for Rådet, hr. Duquesne, er til stede, fordi de er klar over dette spørgsmåls vigtighed.
Som hr. Duquesne antydede i sit indlæg - hvis der er noget, vi har lært af den sidste tids begivenheder, så er det, at vi ikke kan vende det blinde øje til det, der sker rundt om i verden, og håbe, at det nok forsvinder. Asylsøgernes problemer, fattige menneskers situation og elendige vilkår samt urohærgede lande i hele verden er også vores problem, og de vil manifestere sig på vores eget dørtrin, ved vores kyster og i vores parlamenter, hvis vi ikke gør noget ved dem.
På et plan manifesterer disse problemer sig som debatter i denne og andre parlamentariske forsamlinger. I værste fald finder vi lig i lastbiler i Dover, på strandene i Spanien og andre lande. Det er den vanskæbne, som overgår desperate mennesker, der bruger desperate midler til at begynde et nyt liv. Men disse mennesker griber ikke bare uden videre til denne type handlinger, de flygter fra terror, krig, tortur, voldtægt, hæslige regimer, der optræder som regeringer, og selvfølgelig i nogle tilfælde fattigdom. Samarbejdet landene imellem om at tage disse humanitære udfordringer op kan altså ikke udsættes.
Jeg lykønsker EU's regeringsledere med, at de har sørget for, at asyl nu ligger inden for Fællesskabets kompetence, og at de har opstillet en progressiv dagsorden i Tampere. Jeg lykønsker Kommissionen med disse forslag, som har sat gang i debatten om, hvordan en fælles asylpolitik skal se ud.
I min betænkning, som er forelagt Parlamentet i dag, opfordrer jeg til en fælles og bredere fortolkning af Genève-konventionen af 1951, en klarere definition af, hvem der skal anerkendes som flygtninge, en definition, der er fælles for alle 15 lande. Lad os også harmonisere behandlingen af asylsøgerne, lad os fastsætte fælles EU-standarder og derefter sørge for at gennemføre dem.
Hvis vi vedtager denne betænkning, kan vi begynde at fastsætte grundlæggende mindsterettigheder, som ministeren og kommissæren har sagt, for flygtninge, for adgang til velfærd, boliger, uddannelse, sundhedspleje - alt sammen noget, som vi i den privilegerede verden tager for givet.
I de senere år har det ind imellem set ud, som om EU-landene konkurrerer om at være mindst attraktive for potentielle asylsøgere. Fælles EU-standarder vil uvægerligt skabe en mere afbalanceret fordeling af asylansøgninger i hele EU. Det ville hjælpe min hjemby, London, og alle de større byer i Europa. Det ville også gøre det umuligt for landene at sænke deres standarder, hvilket er godt for asylsøgerne, som kan regne med en mere fair behandling. Det er noget, vi skal være stolte af, ikke skamme os over.
Desuden, og det er meget vigtigt, skal EU i fællesskab gøre meget mere for at fjerne årsagerne til, at folk søger asyl og bliver flygtninge. Regeringerne må gøre en fælles indsats for at skabe fred i de urohærgede dele af verden, uanset hvor vanskeligt det er, og for at øge hjælpen til udviklingslandene - skrappe foranstaltninger, som med tiden vil være med til at modstå det pres, der tvinger folk til at udvandre.
Af samme grund skal vi hurtigst muligt gennemføre udvidelsen af EU. Som kommissær Verheugen sagde for nylig, skal vi ikke spørge, om vi har råd til at udvide EU. I stedet skal vi spørge, om vi har råd til ikke at udvide EU.
I udvalget var der mange medlemmer af centrumhøjre og højrefløjen, som helt eller delvis stemte imod min betænkning. Jeg udfordrer hermed medlemmerne af oppositionen i dag til ikke blot at komme med en forberedt tale eller ignorere, hvad jeg siger nu, men at fortælle os, hvorfor de er imod visse dele af betænkningen, og hvorfor de ønsker at reducere retten til en fair appel som i hr. Schmitts ændringsforslag 6 og 8. Hvordan skulle dette forbedre systemet? Og til dem - måske de britiske Konservative - som stemmer imod hele betænkningen - hvis de var her, ville jeg bede dem forklare Parlamentet, hvordan vi kan tackle den aktuelle asylsituation i Europa uden en EU-politik på området. De må indse, at dette er et globalt problem, som vi ikke kan løse i de enkelte lande.
Jeg har forståelse for ændringsforslag 11 og 12 fra De Grønne, men jeg støtter dem ikke. Vi ville kunne støtte dem i en anden betænkning, der handlede om dem, der flygter fra sult eller miljøkatastrofer. Men dette er en medynksfuld betænkning, som giver anledning til tilfredshed, men ikke selvtilfredshed.
Til sidst vil jeg gerne takke mine kolleger fra min egen og andre grupper for deres hjælp og støtte til denne betænkning og for deres samarbejde. Jeg takker min egen gruppes medarbejdere for deres store indsats, og jeg hylder de ngo'er, som er kommet med værdifulde idéer. Jeg anbefaler Parlamentet at stemme for betænkningen.

Pirker
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, lad mig begynde med at sige, at jeg finder det meget positivt, at De som indenrigsminister deltager i denne forhandling og ikke har sendt en Europa-minister til at repræsentere Dem. Man mærker, at De er noget bedre inde i stoffet og har interesse i at få sat noget i gang på dette område. Hvis det sker i fællesskab med Kommissionen og Parlamentet, kan vi forvente virkelige fremskridt.
EU gør nu åbenbart alvor af det og gør for første gang et ægte forsøg på at lave en systematisering i forbindelse med indvandringspolitikken, hvor vi klart har fået igennem, at vi kan konstatere, at vi har tre grupper af indvandrere, som kræver forskellige initiativer og retlige ordninger, og at der findes tværgående aspekter.
Først lidt om de tre grupper. Vi har indvandrere af økonomiske grunde, og det beskæftiger min betænkning sig med, det vil sige økonomiske indvandrere, som kommer til de enkelte medlemsstater alt efter medlemsstaternes muligheder og behov. Vi har asylansøgere, som anerkendes som flygtninge i henhold til Genève-konventionen. Jeg går stærkt ind for, at man under ingen omstændigheder opbløder eller fjerner sig fra Genève-konventionen, hverken ved at udvide eller opbløde anerkendelsesgrundene. Det, vi har brug for, er hurtige og sikre afgørelser for flygtninge og EU-minimumsstandarder for procedurerne.
Den tredje gruppe omfatter krigsflygtningene, det vil sige flygtninge, som midlertidigt kommer til os, og som har brug for en helt anden hjælp. I forbindelse med de tværgående aspekter skal vi bl.a. beskæftige os med familiesammenføring eller med bekæmpelse af menneskesmugling og illegale indvandrere. Det er altså et komplekst system, vi har med at gøre. Min betænkning beskæftiger sig udelukkende med tilvandring af økonomiske grunde og blev vedtaget med seks stemmer imod, der var altså bred enighed. Jeg vil gerne takke for det udtalt konstruktive og positive samarbejde med de forskellige politiske grupperinger i Parlamentet, som har gjort det muligt at skabe denne brede basis for en ny formulering af tilvandringen af økonomiske grunde til EU.
Målet er at kunne afvikle tilvandringen af arbejdskraft på en styret og kontrolleret måde og opretholde stabiliteten på det sociale, økonomiske og politiske område i EU. Set i lyset af den 11. september drejer det sig imidlertid også om, at der er brug for større vagtsomhed, når det drejer sig om gæstfrihed, om hjælp, om EU's frihedsrettigheder, så de ikke misbruges af enkelte elementer mod de europæiske borgeres eller hele verdens sikkerhed.
Det må også være klart, og det har jeg skrevet i begyndelsen af min betænkning, at vi ikke kan udligne de demografiske underskud med indvandring alene, men at den eneste gode og fornuftige løsningsmodel vil være en styrkelse af uddannelsespolitikken og en forbedret familiepolitik. Det må også stå klart, at vi må lade integrationen af tredjelandsstatsborgere, som lever her legalt, komme før en ny indvandring.
Hvad er så de centrale punkter i min betænkning? Det er klart, at EU i forbindelse med indvandringen kun kan varetage visse opgaver, og at en stor del må blive liggende hos medlemsstaterne. Det skal også fremover være overladt til medlemsstaterne ud fra behov og muligheder at afgøre, hvilke og hvor mange arbejdstagere der skal have opholds- og arbejdstilladelse i medlemsstaten. Det er også klart, at der må tages højde for forudsætningerne, f.eks. om der findes arbejde og boliger, så der kan finde en integration sted.
Det er også vigtigt for os i Indenrigsudvalget, at vi har forventninger til indvandrerne, forventninger om vilje til integration og anerkendelse af værdifællesskabet. Omvendt må det så også være medlemsstaternes pligt at tilbyde hjælp til integrationen i passende omfang. På EU-niveau drejer det sig om, at vi fastsætter betingelserne for disse indvandreres indrejse og ophold og laver et sammenhængende system for visumtildeling, at vi regulerer tredjelandsstatsborgeres mobilitet mellem medlemsstaterne og dels indfører foranstaltninger mod menneskesmugling og mod illegalitet, dels indfører samarbejde og informationskampagner i og med oprindelseslandene.
Udvalget er principielt positivt over for alle Kommissionens forslag om indvandring af arbejdskraft. Jeg håber, at den brede basis, vi har fundet i udvalget, også vil holde her i salen under afstemningen.

Maij-Weggen
Hr. formand, da hr. Evans' betænkning blev skrevet, vidste vi endnu intet om dramaet den 11. september. I udtalelsen fra Udvalget om Udenrigsanliggender til denne betænkning er der imidlertid fremsat nogle anbefalinger, som netop på baggrund af den 11. september er meget relevante.
Her i Parlamentet er der meget ofte opfordret til en fælles og entydig politik vedrørende bedømmelsen af, om lande er sikre eller ej. Det kan ikke være således, at nogle medlemsstater erklærer lande for sikre og således ikke vil optage flygtninge og asylsøgere derfra, mens andre medlemsstater optager disse.
Vores medlemsstaters efterretningstjenester og ambassader bør samarbejde på dette område. Siden 1992 har der i EU været en struktur bestående af CIREA og Gruppen på Højt Plan vedrørende Asyl og Migration, men disse samarbejder ikke ordentligt. Og de samarbejder bestemt ikke ordentligt med medlemsstaterne. Vi beder derfor om en bedre og entydig struktur på dette område.
Endvidere er det uholdbart, at der er forskelle i politikkerne for tildeling af flygtningestatus i en Union med åbne grænser, og også en fælles udenrigspolitik er fuldstændigt forkert, hvis der tales med flere stemmer. På denne baggrund opfordrer jeg indtrængende Kommissionen til at ændre noget ved dette. Afghanistan er for øvrigt et godt eksempel på, hvordan det godt kan lade sig gøre.
En anden bemærkning vedrører bistanden til de lande, som modtager store grupper flygtninge. Vi bør hjælpe disse lande og frem for alt UNHCR meget bedre. Mennesker, som flygter, kan i princippet bedre blive i nærheden af deres eget land, idet de også hurtigt kan vende tilbage. Men så skal de også hjælpes. UNHCR's midler er imidlertid skåret meget ned af Kommissionen, og vi synes, at der hurtigt skal rettes op på dette. For øvrigt synes vi, at folk også skal have mere undervisning i lejrene, således at de ikke bliver yderliggående og kriminelle.
Til sidst, hr. formand, vil Udvalget om Udenrigsanliggender pege på nødvendigheden af at gøre meget mere ved konfliktforebyggelse. Hvis vi på dette område kan slutte os bedre sammen i EU, vil det være en stor fordel. På den måde kan vi undgå konflikter. De anbefalinger, som Udvalget om Udenrigsanliggender har fremsat, er vedtaget enstemmigt i udvalget. Jeg ville egentlig synes, at det var ærgerligt, hvis hr. Evans' betænkning førte til forskellige holdninger her. Jeg vil gerne opfordre ham til at samarbejde godt med de andre grupper for også at nå frem til enstemmighed. Så kan vi i det mindste støtte hans betænkning.

Marset Campos
Hr. formand, Udvalget om Udenrigsanliggender bifaldt Kommissionens meddelelse om fælles indvandringspolitik og mente samstemmende, at det var hensigtsmæssigt at anbefale, at der inddrages en række aspekter baseret på fem forudsætninger:
For det første at Europa skal påtage sig det fælles historiske ansvar for dette problem.
For det andet at indvandring skal opfattes som et positivt og uundgåeligt fænomen.
For det tredje at den symmetri, der bør eksistere mellem den frie bevægelighed for kapital og varer og den frie bevægelighed for personer, skal tages i betragtning.
For det fjerde at samtlige menneskerettigheder i deres politiske, sociale, økonomiske og kulturelle dimension skal gælde for alle mennesker, herunder naturligvis indvandrere.
Og for det femte skal lejligheden benyttes til, at EU kan spille en positiv rolle i afskaffelsen af internationale skævheder og styrke de økonomiske forbindelser med de lande, som indvandrerne kommer fra.
Udvalget dragede på basis af det i korte træk fem hovedkonklusioner:
For det første at der skal være en indvandringspolitik i EU baseret på menneskerettighederne og til gensidig fordel for EU og for de lande, hvorfra migrationsstrømmene stammer.
For det andet skal det multikulturelle samfund støttes ligesom respekten for og den positive opfattelse af indvandrernes bidrag til vores samfund og vores økonomiske udvikling.
For det tredje skal legaliseringen af alle indvandrere fremskyndes for på den måde at bekæmpe de mafiaer, der giver sig af med ulovlig indvandring.
For det fjerde skal der være en fælles, samordnet udenrigspolitik i EU, som skal være drivkraften bag bekæmpelsen af fattigdom i de lande, hvorfra migrationsstrømmene stammer.
Og som følge heraf skal for det femte budgetpost B7-677 forøges og effektiviseres med henblik på at begrænse den ulovlige indvandring og styrke demokratiet og retsstaten, og der skal gennemføres integrerede udviklingsbistandsprogrammer.

Medina Ortega
, rådgivende ordfører for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked. (ES) Hr. formand, jeg synes, at vi har fået to gode redegørelser fra rådsformanden og kommissionsformanden.
Rådsformanden har meget ærligt fortalt os, at Rådet i øjeblikket er lidt forvirret over asyl- og indvandringspolitikkerne. Kommissær Vitorino, som har gjort et glimrende arbejde på sit område, har sagt til os, at fællesskabsinstitutionerne i øjeblikket sidder mellem to stole, hvad angår indvandrings- og asylspørgsmålet: mellem første og tredje søjle. For på nuværende tidspunkt findes indvandrings- og asylpolitikkerne sådan set i EF-traktaten, men alligevel er der ikke en klar fællesskabsbeføjelse på indvandrings- og asylområdet. Og en anden mærkværdig ting er, at stats- og regeringscheferne i Tampere udtalte sig vidt og bredt om en europæisk indvandringspolitik, men vi ved ikke, om de store udtalelser vil munde ud i positiv fællesskabsret.
Retsudvalget har fremhævet den manglende sammenhæng mellem stats- og regeringschefernes erklæringer i Tampere og de forpligtelser, der rent faktisk er indgået i henhold til traktaterne. Jeg tror, at den konference om indvandring, som formanden for Rådet har meddelt vil finde sted om to uger, og som Europa-Parlamentet nok vil få passende andel i, bliver en lejlighed til, at de tre institutioner - Parlamentet, Rådet og Kommissionen - kan formulere, eller begynde at formulere, nødvendigheden af at fastsætte et fælles retsgrundlag for indvandringsproblemet, for det drejer sig virkelig om et fælles problem.
På indvandringsområdet kan man ikke tale om subsidiaritet. Indvandringsproblemet er i øjeblikket fælles for alle de europæiske lande, og kommissær Vitorino peger i den rigtige retning ved at udarbejde meddelelsen fra Kommissionen om indvandring.
Jeg mener, at Kommissionens strategi er korrekt, men det er nødvendigt, at vi styrker den set ud fra et forfatningsmæssigt synspunkt ved at ændre traktaterne i overensstemmelse hermed.

Lambert
Hr. formand, som Observationsorganet i Wien viste sidste år, er der behov for en progressiv politik og lederskab på begge de områder, der er til forhandling i dag. Jeg bifalder anerkendelsen af, at en restriktiv indvandringspolitik ikke har fungeret og virker mod hensigten. Vi behøver blot at se på stigningen i tilfældene af menneskesmugling og vanskelighederne ved at skaffe uddannet arbejdskraft.
Det er klart, at der er arbejde i EU til folk fra tredjelande. I mange af vores lande er de afgørende for landbrugsproduktionen, og mange store virksomheder beskæftiger indbyggere fra tredjelande på højtstående lederposter. Og alligevel hersker der den opfattelse, at vi gør disse mennesker en tjeneste ved at give dem lov til at komme ind i EU for at støtte vores økonomi og vores sociale sikringssystem. Lad os være ærlige: Vi ønsker, at de skal hjælpe os med at bevare vores levestandard. Hvis det lykkes, er det til gavn for begge parter. Som led heri skal vi sikre lige behandling af borgere fra tredjelande, ikke mindst på arbejdspladsen. Gennemførelsen af artikel 13 om bekæmpelse af diskrimination er også vigtig. Hvorfor skulle de arbejde her, hvis de mødes med racisme og fremmedhad?
Ifølge erhvervslivet skal rekrutteringen gøres lettere og mere fleksibel på alle færdighedsniveauer. Dette sætter spørgsmålstegn ved arbejdstilladelser, som er tilknyttet et bestemt job og en bestemt virksomhed. Desværre tog hovedudvalget ikke dette til sig. Rekruttering hæmmes også af familiesammenføringsrestriktioner, siger erhvervslivet. Min politiske gruppe har stillet ændringsforslag vedrørende den menneskelige faktor. Partnernes arbejdsrettigheder skal også forbedres, ligesom vi skal se i øjnene, at nogle migranter ønsker at blive i vores lande. En konstant udskiftning er problematisk på mange planer, og vi skal huske, at vi er mennesker, ikke bare brikker i et økonomisk spil.

Keßler
Hr. formand, den indvandring i milliontal, som har fundet sted i de forløbne årtier, er hovedsageligt sket mod staternes vilje. Den nationale indvandringspolitik mangler i de fleste tilfælde udsyn og konstruktivitet og er præget af en angst for at få for mange fremmede. Samtidig er det imidlertid en kendsgerning, at der har fundet en betydelig indvandring sted, og at der også fremover vil og også skal være indvandring. Årsagerne til det er beskrevet i detaljer på 28 sider i Kommissionens meddelelse.
Skiftet i Kommissionens politik til en aktiv, konstruktiv indvandringspolitik er meget positivt. Kommissionen anerkender, at der fortsat vil være et indvandringspres, og at en reguleret indvandringspolitik kan være fordelagtig for Europa, for indvandrerne selv og for deres oprindelseslande. Den nye politik betyder imidlertid også, at der faktisk skal indføres nogle regler, og at det ikke er tilstrækkeligt blot at administrere indvandringen under dække af, at der fastsættes generelle politiske retningslinjer eller, med ordførerens ord, hjørnesten for immigrationen. I så fald ville vi aldrig nå frem til en EU-indvandringspolitik, som det er fastsat i konklusionerne fra Tampere, tværtimod ville vi med nogle få EU-grundregler fortsat have ansvaret liggende i medlemsstaterne med de deraf følgende mangler.
En langsigtet indvandringspolitik kan mindske det pres, som er grundlaget for illegal indrejse, handel med mennesker, illegale arbejdsformer og økonomisk udnyttelse af immigranterne. Tredjelandsstatsborgere skal have samme rettigheder som EU-borgere - det er også Kommissionens udgangspunkt i meddelelsen - og de skal gennem deres arbejde bidrage til at udvikle den lokale økonomi. Kun på den måde kan vi nå frem til den ønskede integration.

von Boetticher
Hr. formand, kære kolleger, Kommissionens meddelelse om en fælles asylprocedure, en fælles standard og en fælles status for anerkendte asylansøgere har skabt den nødvendige debat, og De har jo også i første omgang udformet den meget åbent, hr. kommissær Vitorino. Mulige scenarier præsenteres, og mulighederne for en fælles procedure og fælles principper undersøges.
Jeg beklager dybt, at det ikke - som for Pirker-betænkningens vedkommende - er lykkedes at finde bred konsensus i udvalget. I Evans-betænkningen er det desværre ikke en fornuftig konsensus, men en ideologi, der har fået overtaget. Både asylgrundene og selve proceduren skal nu udvides til at gælde hele Europa, og det - hr. rådsformand, De var inde på det - selv om ca. 90% af asylansøgerne i dag udelukkende søger om asyl af økonomiske grunde og derfor bliver afvist, og selv om de nuværende undersøgelsesprocedurer varer op til otte år. Den slags udvidelser kan man vel kun beslutte, hvis man totalt har mistet forbindelsen til den hjemlige basis.
Hvad venter der os, hvis disse ordninger, som hr. Evans foreslår, bliver til virkelighed, hvis ikke-statslig forfølgelse og forfølgelse på grund af en persons køn fremover bliver anerkendt som asylgrund? Det er i praksis ensbetydende med at udstede ubegrænset opholdstilladelse i EU til de fleste familier i den islamiske verden. Hvorfor? Det skal jeg forklare Dem. Ingen vil bestride, at der i ethvert islamisk land findes fundamentalistiske grupper, som bruger islam til at diskriminere kvinders rettigheder, som vi kender dem fra vores værdiopfattelse. Derfor kan enhver kvinde i en muslimsk stat påberåbe sig forfølgelse fra ikke-statslige grupperinger. Hvis det blev anerkendt i EU, kunne hun efterfølgende også hente sin familie hertil.
Spørgsmålet er altså, om vi vil og kan løse den muslimske verdens problemer, om vi vil og kan løse problemerne med det islamiske kvindebillede i Europa. Mit svar er klart nej! Og det bliver endnu mere klart, da vi alle kender de sidste ugers problemer og risici. Samtidig vil hr. Evans - i modstrid med, hvad han oprindeligt sagde - afskaffe begrebet "sikkert tredjeland" og dermed belaste de i forvejen alt for langvarige procedurer med flere undersøgelser. Mit facit er derfor, at Evans-betænkningen i sin nuværende form er uansvarlig. Den giver medlemsstaterne tilstrækkelige argumenter for heller ikke at give os medbestemmelsesret om dette emne i forbindelse med de kommende reformer af EU.
Åbenbart er et flertal i Parlamentet ikke modent til at bære så meget ansvar. Og, hr. Evans, når De går ind for at udvide asylretten, må jeg spørge: Hvad har Deres eget parti, Labour Party i Storbritannien, gjort i denne retning i de seneste år? Det skal jeg sige Dem, det har netop ikke vedtaget disse ting på den måde. Det skyldes, at der ikke er flertal i befolkningen for det, og at Labour i givet fald måtte regne med at tabe næste valg.
Hr. rådsformand, jeg vil sige det helt tydeligt, og det er jo indlysende, at hvis vi fremover vil regulere den mindste lille detalje i asylretten på europæisk niveau, vil vi ikke kunne nå til enighed i Ministerrådet. Derfor er min udtrykkelige bøn og mit råd til Dem, at De skal begrænse Dem til at harmonisere de nødvendige minimumsstandarder!

Terrón i Cusí
Hr. formand, Europa oplever en spænding mellem lav befolkningstilvækst og reel efterspørgsel efter arbejdskraft på arbejdsmarkedet på den ene side og en befolkning, der er ængstelig over for indvandringsfænomenet, på den anden.
De ansvarlige politikere kan reagere på denne situation på to måder: ved at udnytte borgernes ængstelse til egen fordel, i det mindste på kort sigt, eller ved at forsøge på bedst mulig måde at forvalte indvandringens forskellige sider og modigt forklare årsagerne til dette fænomen, fordelene for vores samfund, de vanskeligste aspekter ved den og de nødvendige politikker.
Vi har fået nogle eksempler på det første her i formiddag. Kommissionen har heldigvis helt klart placeret sig blandt sidstnævnte med de to meddelelser, og vi kan kun lykønske kommissæren og glæde os over det. Den har desuden gjort det - og det vil jeg understrege her - i overensstemmelse med aftalerne og mandaterne fra Det Europæiske Råd i Tampere.
Da jeg kan gå 100% ind for det, som min kollega, hr. Evans, har sagt om asyl, vil jeg på de få minutter, jeg råder over, koncentrere mig om meddelelsen om indvandring og om betænkningen.
Der lægges en klar linje i dem begge to. I meddelelsen, og dermed i betænkningen, tales der om de eksterne og interne årsager til indvanding, om behovet for politikker for udvikling i fællesskab og om et nyt partnerskab med hjemlandene, om en fælles europæisk lovgivningsramme for at organisere indrejse - på en retfærdig, gennemsigtig og tydelig måde - ophold og integration - hvilket for mig er ensbetydende med rettigheder. Og først derefter, når disse bestemmelser er vedtaget, skal der tages fat på ulovlig indvandring, for vi har brug for lovlige kanaler for at gøre det.
Den handler kort og godt om, og det skal vi gå i dybden med her, når vi ser forslagene til retsakter, det 21. århundredes nye indvandringspolitikker for et nyt samfund, for en ny økonomi, som ikke kan blive en gentagelse af de politikker, der blev anvendt på de udenlandske arbejdere, der blev inviteret til industrisamfundene i 60'erne.
Jeg håber, at Rådet også vil placere sig blandt de politikere, der ønsker at tage målrettet og modigt fat på dette. Det håber jeg, og det siger jeg vel vidende, at vi taler om indvandring med fornuften og også med hjertet, og det siger jeg i bevidstheden om, at indfødte og modtagne borgere, som er inviteret af min kollega Pedro Aparicio til at være her i dag, lytter til mig og har forhåbninger til denne forhandling.
Parlamentet vil forsøge at være på højde med situationen, og selv om det nogle gange er svært for os, vil vi, i modsætning til PPE-DE-Gruppen, hvad angår asyl, støtte denne meddelelse fra Kommissionen stærkt, og vi håber til gengæld, hr. formand, at Det Europæiske Råd i Laeken vil være i stand til at genetablere en kraftig politisk dynamik, som gør det muligt for os at iværksætte denne nødvendige fælles indvandringspolitik.

Ludford
Hr. formand, min gruppe støtter kraftigt hr. Evans' betænkning og bifalder dens opfordring til indførelse af en fælles asylpolitik af høj kvalitet. En af de mærkelige ting ved EU's konstruktion er, at det i højere grad er handelslivet og de kriminelle end embedsmændene, der har udnyttet mulighederne for samarbejde på tværs af landegrænser, og det er på tide, at vores nationale offentlige forvaltninger kommer ud af starthullerne.
I mit hjemland har man i tv i de seneste måneder bragt mange indslag fra Sangatte i nærheden af Calais. I Det Forenede Kongerige kan vi tænke over, hvorfor så mange mennesker ønsker at komme til vores land, og især min hjemby, London. Jeg vil gerne tro, at det i det mindste delvis er en kompliment til vores frie og forskelligartede samfund, men vi kan ikke blot lade døren stå åben, og måske bør de franske myndigheder også tænke over, om deres system kan forbedres. Der skal være balance mellem indsatsen og det fælles ansvar for at forhindre både asylsøgernes forum shopping, og at medlemsstaterne lader sorteper gå videre.
Der er også behov for konsekvens. Det er ulogisk at afvise folk, der flygter fra Irak eller Afghanistan, fordi man mener, at de er nassere, der ikke fortjener hjælp, når der er almindelig enighed om, at regimerne i de lande er brutale og undertrykkende og ligefrem fortjener et militært angreb. Selv om det ikke er alle fra disse lande, der kan betegnes som flygtninge i Genève-konventionens strengeste forstand, men som blot flygter fra elendigheden, er der ingen grund til at dæmonisere dem. Vi må også være konsekvente i vores holdning til kvinder. Hvis vi mener, som vi gør, at kvindernes menneskerettigheder overtrædes groft i Afghanistan, skal vi tage hensyn til dette i asylbehandlingen.
Endelig må vi ikke svække eller forringe standarderne for vores asylsystemer under dække af, at vi bekæmper terrorisme, sådan som den britiske indenrigsminister har truet med at gøre. Der er tilstrækkelige muligheder for at tilbageholde og udvise folk, hvis sikkerheden er truet. Hurtige beslutninger træffes på grundlag af procedurer af høj kvalitet og effektivitet, f.eks. ved hjælp af de fungerende computere, som Det Forenede Kongerige mangler - og ikke ved at fjerne ansøgernes ret til at appellere.

Boumediene-Thiery
Hr. formand, stadfæstelsen gennem Amsterdam-traktaten af EU's kompetence på asyl- og immigrationsområdet har fremkaldt et stort og bredt håb, herunder håbet om at se en asyl- og indvandringspolitik, der bygger på værdier knyttet til de demokratiske frihedsrettigheder, respekt for menneskerettighederne og især for de grundlæggende rettigheder. I den forbindelse glæder vi os over de to meddelelser fra Kommissionen, der fremlægger disse spørgsmål i hele deres komplekse kontekst. I stedet for at anbefale en ikke-tilpasset nul-indvandringspolitik, der automatisk vil medføre en ulovlig immigration, foreslår Kommissionen i meddelelserne at vælge en fleksibel tilgang med en styring af befolkningsstrømmene og en integration af fastboende fra tredjelande.
Det er beklageligt, at vores ordfører i immigrationsspørgsmålet har koncentreret sig om at udnytte styringen af de vandrende befolkningsgrupper med henblik på at tilfredsstille EU's medlemsstaters økonomiske og demografiske interesser uden at bekymre sig om den menneskelige faktor. Indførelsen af disse forslag i en mellemstatslig sammenhæng, som hr. Pirker ønsker det, er ikke blot en tilbagegang i forhold til Amsterdam-traktaten, det er også udtryk for en foragt for den nødvendige asyl- og indvandringspolitik på EU-plan, og det er specielt udtryk for en afvisning af den daglige realitet, som man kan se hver eneste dag i Sangatte og andre steder.
Det er endvidere afgørende nødvendigt at sætte en stopper for den misforståelse, at "immigration er lig med arbejdstagere". Faktisk tager begrebet "den vandrende arbejdstager" ikke højde for virkelighedens immigration, der består af familiemedlemmer, studerende og pensionerede. Vi må huske på, at retten til at leve sammen i en familie er en grundlæggende rettighed, som medlemsstaterne ikke kan give køb på. Vi bør derfor i stedet tale om "fastboende" og - hvorfor ikke - om "EU-borgere" for at antyde deres fulde deltagelse. Det er medlemsstaternes pligt at foretage sig det nødvendige for at sikre en fuld integration af alle fastboende i EU, hvilket sker gennem en tildeling af samtlige rettigheder, herunder de politiske. Drejer det sig om ikke-regulære immigranter, kender vi ikke anden løsning, end at medlemsstaterne tager ansvaret for at legalisere dem med henblik på at bekæmpe enhver form for kriminalitet, herunder menneskesmuglere og skruppelløse arbejdsgivere.

Di Lello Finuoli
Hr. formand, jeg vil gerne slå fast, at vores gruppe går helt ind for hr. Evans' betænkning. Jeg vil dog gerne understrege to aspekter. For det første er det nødvendigt med en hurtig behandling af flygtningenes ansøgninger. Medlemsstaterne bør være klar over, at mange af deres problemer - og ikke mindst mange af flygtningenes problemer - ville blive løst, hvis disse ansøgninger blev behandlet i løbet af kort tid. Der er utroligt mange flygtninge - og utroligt mange mennesker, som er i deres fulde ret til at blive anerkendt som flygtninge - som venter i flere måneder og år uden at modtage støtte og uden arbejde, og de bliver lige så stille illegale indvandrere, som meget ofte også kommer ud i kriminalitet, hvad enten den er organiseret eller ej. Derfor er det nødvendigt at forkorte disse meget lange frister.
For det andet er vi nødt til at forstå og fastlægge, at begrebet "sikkert land" er et begreb, som kan modbevises af den specifikke behandling, den enkelte får i sit eget land. Hermed mener jeg, at begrebet "sikkert land" skal være et relativt krav, eftersom mange flygtninge flygter fra et sikkert land, fordi de er personligt forfulgt. Derfor er det nødvendigt, at dette begreb ikke er et ufravigeligt krav, men at de enkelte flygtninges behandling - det vil sige den behandling, der får dem til at flygte til et andet land - bliver undersøgt særskilt, og at den kan munde ud i en ophævelse af førnævnte begreb "sikkert tredjeland".

Angelilli
Hr. formand, jeg vil navnlig gerne takke hr. Pirker for det arbejde, han har udført.
Sådan som ordføreren selv understreger, er det vigtigere end nogensinde før at give EU's indvandringspolitik en ny indfaldsvinkel, som ikke bare består af tørre adgangsbestemmelser eller forbud, men som er bredere og mere ansvarlig, og som først og fremmest er baseret på økonomiske og demografiske vurderinger og vurderinger af den sociale og kulturelle integration.
Det er således nødvendigt at fastlægge en strategi for en bæredygtig indvandringspolitik, hvor de nationale og lokale institutioner deltager mest muligt i at definere beskæftigelsesbehovet og de arbejdspladser, der er til rådighed, ved hjælp af nogle objektive kriterier, men også behovet for indkvartering, sociale ydelser og uddannelse til alle dem, der beder om lov til at bo og arbejde i medlemsstaterne. Ved at sætte nogle grænser og opstille nogle strenge regler sikrer man de bedste betingelser for modtagelsen og den fuldstændige integrering med gensidig respekt, og det har fordele for både EU-borgerne og indvandrerne. Man undgår ligeledes nogle vanskelige sociale konflikter, og man ser strengt på illegal indvandring, der alt for ofte er ensbetydende med kriminalitet og udnytttelse.
Det skal dog understreges, at EU ikke må nøjes med at have en passiv rolle og holdning til indvandringsstrømmene, så EU blot er en betjent, der styrer trafikken. EU skal deltage med en større politisk bevidsthed, og det skal det også for fuldt ud at kunne forstå den dybere årsag til disse fænomener.
Meget ofte - eller næsten altid - er det desperation, fattigdom, sult og udstødelse, som får folk fra tredjelandene til at rejse til EU. Denne desperation er så stor, at der er mødre, som forlader deres børn og rejser til vores lande udelukkende for at tjene penge til børnene.
Netop derfor - og også på grund af Europas geografiske placering - må EU ikke bare spille en administrativ rolle, hvor det fremmer eller begrænser indvandringsstrømmene. EU skal påtage sig en stærk og ansvarlig politisk rolle i bevidstheden om, at det i forbindelse med de indvandringspolitiske valg også kan spille en rolle, der har indflydelse på den alvorlige internationale krise, vi oplever i øjeblikket.
Vi skal være bevidste om, at det kun er ved at gøre en større indsats i udviklingsstøtteprogrammerne til den tredje verden og ved desuden at undgå den såkaldte hjerneflugt, at vi kan føre den bedste fredspolitik, som går ud på at bekæmpe fattigdom og uretfærdighed.
Til sidst vil jeg gerne sige, hr. formand, at vi skal være klar over, at en indvandring, der er reguleret ordentligt, har store fordele både for EU, indvandrerne og deres hjemlande. Men vi bør holde os fra de demagogiske forslag om at føre en alt for slap indvandringspolitik, som tager sigte på en uhæmmet åbning af EU's grænser, på en ringere kontrol og på en utrolig udvidelse af asylretten for herefter måske egoistisk at lukke øjnene - hvilket vi i øvrigt har gjort i årevis - for det, der sker i Mellemøsten og i den sydlige del af verden, som om det ikke kom os ved.
Attentaterne den 11. september viste, at det, der sker i disse dele af verden, vedrører os direkte, derfor burde vi virkelig være overbeviste om, at vi med en smule logisk sans ...
(Formanden afbrød taleren)

Speroni
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at sige, at ingen lov sikrer indbyggerne i et land retten til at rejse ind i et andet land, hvis ikke dette land vil tage imod dem. Herefter vil jeg gerne give udtryk for nogle betragtninger og for en dyb bekymring i forbindelse med indvandringen. Denne dybe bekymring skyldes, at jeg så indvandrersamfund - eller enkeltpersoner fra sådanne samfund - juble efter de tragiske attentater i USA, og at jeg ved, at nogle etniske og religiøse samfund har støttet og dækket over terrorgrupper.
Derfor er det efter min mening hensigtsmæssigt - og det er med fuld respekt for størstedelen af indvandrerne, som er pæne og ærlige mennesker - at man i fremtiden anvender nogle mere selektive indvandringskriterier, som bygger på forsigtighedsprincippet, så man undgår selv de potentielle risici, som visse indvandrere kunne udgøre i EU.
Apropos EU er vi i øjeblikket ved at udarbejde en strengere, mere retfærdig og mere hensigtsmæssig indvandringslov i Italien. Det må undgås, at EU-bestemmelserne kommer til at være i modstrid med vores nationale bestemmelser, for vi ønsker ikke, at slapheden hos den venstrefløj, som de italienske vælgere forkastede, kommer til at præge vores lovgivning igen via Bruxelles.

Krarup
I Danmark er det for nylig kommet til offentlighedens kundskab, at danske myndigheder har givet opholdstilladelse til regulære krigsforbrydere. Særlig den af Saddam Husseins generaler, som stod for massakrerne mod kurderne i 1988. Det er jo en skandale, og det siger den danske højrefløj også, men mon ikke højrefløjen slår sig til tåls med, at den danske natoregering har fået militære og politiske gevinster af at give husly til krigsforbryderen? Mon ikke Saddams general for længst har tjent omkostningerne hjem? Selvfølgelig er han blevet debriefet af CIA. Det er klart nok. I al diskretion selvfølgelig sådan som flere og flere afgørende momenter i det politiske liv fungerer i stadig tættere lukkede rum.
Den barokke situation afspejler en af dobbelthederne i hr. Evans' betænkning, som jo er fuldt af sympatiske elementer. Betænkningen rummer tilslutning til og videreudvikling af de fineste retsprincipper, vi kender. Til forskel fra Pirkers betænkning, som jo er udtryk for utilsløret arbejdskraftimperalisme, sætter Evans-betænkningen det forfulgte menneske i centrum. Det er sympatisk og nødvendigt. Problemet er, at disse gode principper indgår i politiske og retlige sammenhænge, der i praksis vil gøre dem til ideologisk vinduespynt. Den fælles asyl- og indvandrerpolitik bruges først og fremmest som motor for homogenisering af landenes uhyre forskellige retstraditioner, skabelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som er det afgørende led i den europæiske superstat. Taberne i dette uhyggelige spil er demokratiet, og gevinsten for flygtningene er tvivlsom, medmindre man er general i Saddam Husseins hær.

Berthu
Hr. formand, Kommissionens meddelelse om en indvandringspolitik i EU er utroligt skuffende. Jeg taler her om den skriftlige meddelelse, idet de meddelelser, vi netop har fået fra kommissær Vitorino og i øvrigt fra Rådet var meget interessante og langt mere afbalancerede, end hvad vi normalt hører fra den kant, og de giver os håb om en ændring af politikken efter attentaterne den 11. september.
Den skriftlige meddelelse er under alle omstændigheder præget af en vis mangel på forbindelse til virkeligheden på området, og det er den samme mangel, der gør, at forslagene om familiesammenføringer stadig bliver syltet i Rådet. Det vil måske endda gå på samme måde i morgen med asylforslagene, som jeg har kritiseret, især på vores sidste mødesamling. Den skriftlige meddelelse koncentrerer sig om den legale immigration, men den formindsker eller glemmer, bortset fra visse hentydninger, den illegale immigration og den afgørende kendsgerning, at hver anden person, der i dag immigrerer til den industrialiserede verden, gør det illegalt.
Det er rigtigt, og jeg er ikke uvidende om, at der allerede er fremlagt tekster om den illegale immigration og især om menneskehandel og transportørernes ansvar, men det drejer sig om punktvise tekster, der i øvrigt for størstedelens vedkommende er fremlagt af medlemsstaterne i kraft af den initiativret, de stadig midlertidigt sidder inde med. Disse tekster vidner på ingen måde om en samlet opfattelse af problemet, og de er slet ikke på højde med udfordringen. Kommissionen har netop meddelt, at den vil fremlægge nye tekster efter attentaterne den 11. september. Så meget desto bedre. Men hvis De, mens vi venter på dem, vil læse en god tekst, der klart fremlægger de virkelige problemer med immigrationen samt de mulige løsninger, er det nødvendigt at gå tilbage, ikke til Kommissionens meddelelse, som vi har behandlet i dag, men til et dokument om en strategi for asyl og immigration, der blev fremlagt af det østrigske formandskab i en korrigeret version den 19. november 1998. Ja, jeg sagde 1998. Jeg vil opfordre oprigtige granskere til at sammenligne de to tekster, og de vil blive forbløffede over forskellen i metodisk tilgang. Jeg kan f.eks. nævne fra det østrigske dokument, at det generelt set ikke længere blot er asylspørgsmålene og problemerne med en midlertidig beskyttelse, men også og især de generelle migrationsspørgsmål, problemerne i forbindelse med at bekæmpe de illegale immigrationsnetværk og spørgsmålene om udvisning, der står i centrum i den politiske debat."
Hr. formand, kære kolleger, jeg skulle egentlig have citeret det hele, men det kan jeg ikke nå, men denne sætning alene viser os de virkelige prioriteter.
(Bifald fra højre)

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, med udgangspunkt i betænkningerne fra vores sympatiske kolleger, hr. Evans og hr. Pirker, vil jeg tale om den tilgrundliggende meddelelse fra kommissær Vitorino, den kollega, som vi sætter så stor pris på fra det fælles arbejde i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, og hvis opfattelse jeg er så lidt enig i.
Vi fører en principiel debat om asyl og indvandring i Europa. Det er det, det handler om, om principperne for asyl og indvandring i Europa. Vi må gøre os to ting klart, nemlig for det første de kvoter, der skal anvendes, og for det andet indholdet. Hvad angår metodikken, kan europæiske retningslinjer for asyl og indvandring kun være minimumsstandarder. Minimumsstandarder er det eneste, man kan forpligte hele EU på. Alt, hvad der går videre end det, vil ikke blive accepteret.
Lad mig komme med et eksempel. Der er måske nogle, som synes om det, kommissær Vitorino foreslår om familiesammenføring, men der kan ikke fastsættes bindende svar for hele EU. Her må der ændringer til.
Hvad angår indholdet, har vi brug for begrænsning og styring af indvandringen. Hr. rådsformand, De nævnte begrebet "fort Europa". Netop fordi vi ikke ønsker at bygge et fort Europa og slet ikke kan bygge det, må vi styre og begrænse indvandringen. Kommissær Vitorinos kurs lever ikke op til disse krav.
Lad mig komme med et par eksempler. Med begrebet "sikkert tredjeland" har vi i Tyskland kunnet sænke antallet af asylansøgere fra omkring 450.000 til langt under 100.000. Hr. Vitorino opgiver i praksis dette begreb, fordi han knytter betingelser til anvendelsen, som gør det uanvendeligt i praksis.
Det andet punkt er, at de materielle asylgrunde er fastlagt bindende i Genève-konventionen. Det vil være et incitament for asylansøgere, hvis vi går ud over den bindende ramme i flygtningekonventionen, som f.eks. ikke-statslig forfølgelse. Det findes der ærværdige argumenter for, men vi kan ikke give mulighed for endnu mere asyl, end det er tilfældet i dag. Problemet med asyl ligger jo i proceduren. Det er stadig sådan, at 90% af alle asylansøgere hos os ikke er politisk forfulgt. Derfor må vi se at få greb om proceduren. Hvis det lykkes at afslutte proceduren hurtigt, kan vi være mere large med asylgrundene. Det modarbejdes imidlertid af en asylprocedure i tre trin, som kommissær Vitorino foreslår.
Hr. kommissær Vitorino, hvis hr. Schily, den tyske indenrigsminister, der som bekendt ikke tilhører mit parti, handler i Rådet, som han taler i Tyskland, så har Deres forslag ikke en chance!

Marinho
Hr. formand, trods den 11. september er Kommissionens meddelelse om asyl efter min mening stadig gyldig, og den er ikke blot relevant, men også mere nødvendig end nogensinde før. Ligeledes er hr. Evans' betænkning heller ikke blevet mindre aktuel eller væsentlig. Jeg tror ikke, at vi kan vende om nu. Tværtimod må medlemsstaterne snarest muligt finde frem til fælles vurderingskriterier af asylansøgningerne og til et samarbejde mellem de administrative systemer. Jeg erkender, at vi står over for nogle udfordringer, hvis vi skal opstille brugbare fælles standarder. Denne opgave må løses ikke blot inden for EU, men også i samarbejde med tredjelande, ikke mindst de lande, som asylansøgerne kommer fra.
For at undgå de kafkaske situationer, som den europæiske presse hyppigt omtaler, må der hurtigst muligt - og det er ikke meget, vi beder om - etableres minimumsregler, der sikrer hurtigere og enklere asylprocedurer, så den langsommelighed og uvished, som asylansøgerne møder, kan forebygges. Oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed må uundgåeligt forudsætte gensidig anerkendelse af retsafgørelser, men hvis vi skal nå så vidt, må vi først have harmoniseret appelprocedurerne ved asylafgørelser.
Hr. formand, denne meddelelse, som hr. kommissær António Vitorino har ansvaret for, kommer særdeles belejligt. Med grundlag i beslutningerne fra Tampere er der ved at blive skabt en fælles asylpolitik, der, er jeg sikker på, kan regne med Rådets og Parlamentets engagerede støtte. Jeg tror, at vi gennem en fælles indsats fra Fællesskabets institutioner og sammen med det civile samfund kan nå frem til en forståelse, så vi inden 1. maj 2004 har indfriet det mål, som Det Europæiske Råd har opstillet.
Hr. formand, historien pålægger os at træffe en beslutning. Der er ikke tid til tøven. Jeg ønsker Dem held og lykke, hr. kommissær António Vitorino.

Wiebenga
Hr. formand, jeg vil give kommissær Vitorino en kompliment for den indvandringspolitik, som Kommissionen har forelagt Parlamentet. Forslaget om at nå frem til fælles betingelser for indvandrere, der ønsker adgang til EU, og om endvidere at indføre et politisk instrument, hvor medlemsstaterne opstiller måltal for arbejdsindvandring, støtter ELDR-Gruppen. Min gruppe har et par bemærkninger til det foreslåede system, hr. formand.
For det første forkaster vi "nul-indvandringspolitikken", men vi forkaster også politikken med fuldstændigt åbne grænser. Der må findes en forsvarlig ligevægt.
For det andet skal indvandringssystemet være fleksibelt. Medlemsstaterne må ikke pålægges nogen obligatoriske kvoter fra højere sted.
For det tredje må vi tage hensyn til subsidiariteten, det vil sige regionale og nationale forskelle på arbejdsmarkedet.
For det fjerde skal en fælles indvandringspolitik også ledsages af en fælles bekæmpelse af den illegale indvandring.
For det femte skal vi finde en god ligevægt mellem erhvervslivets behov for arbejdskraft på den ene side og de arbejdsløse inden for EU på den anden side.
Kort sagt, hr. formand, opfordrer ELDR-Gruppen til en afbalanceret europæisk indvandringspolitik. Pirker-betænkningen går i denne retning, og det vil jeg gerne give ordføreren en kompliment for. Hr. formand, dette vil være mine sidste ord her i Parlamentet, nu, hvor jeg er udnævnt til medlem af statsrådet i Nederlandene. Jeg takker mine kolleger for det behagelige samarbejde, og jeg ønsker Dem alle held og lykke. Europa-Parlamentet, hr. formand, er en meget vigtig institution, og jeg vil fortsat altid støtte denne institution.

Formanden
Hr. Wiebenga, også vi ønsker Dem held og lykke, og jeg er overbevist om, at staten er i gode hænder, når De sidder i statsrådet!
Kære kolleger, jeg må bede Dem om at holde Dem strengt til taletiden. Vi er nemlig håbløst bagud i forhold til tidsplanen.

Sylla
Hr. formand, jeg vil først rose kommissær Vitorino, fordi jeg tror, at hans langvarige arbejde har gjort det muligt i dag at skelne klart imellem personer, der anmoder om henholdsvis asyl og immigration, og det er godt. Jeg vil også takke repræsentanten for det belgiske formandskab, der netop har brudt effektivt med et fort Europa, der hverken er realisabelt eller ønskværdigt. Jeg vil endelig takke vores kollega, hr. Evans, for hans seriøse arbejde. Jeg tror, det er ved at anvende klare, retfærdige og præcise standarder, at man sikrer ikke alene beskyttelsen af flygtningene, men også samtidig bekæmper, at kriminelle organisationer overtager styringen af flygtningestrømmene. Jeg mener, at hr. Evans' seriøsitet bryder klart med hr. Pirkers begejstrede vision.
Hr. Pirker stiller komplekse spørgsmål, men svarene er utilstrækkelige eller snarere farlige. Denne interne arbejdsbetænkning af Pirker med analyser og forslag er en af de svageste, vi har behandlet her i Parlamentet. For det første indeholder den en lang række floskler og almindeligheder. Når de først har etableret sig, siger han, har indvandrerne en tendens til at overtage det fødselsmønster, der er fremherskende i modtagerlandet. Dette er i mine øjne et tegn på integration og svarer til en mental udvikling. Men i stedet for at glæde sig over det bekymrer hr. Pirker sig over, at kvinder fra den tredje verden, kvinder, der er immigreret sydfra, ikke begrænser sig til at føde børn. Han siger endvidere, at han går varmt ind for en ansættelsespolitik, der begrænser antallet af arbejdstagere, hvilket er ønsket af medlemsstaterne for at reducere mangelen på arbejdskraft, der især er udtalt på sektorplan. For ham er indvandrerne som Kleenex: Man bruger dem, og når man ikke længere har brug for dem, smider man dem væk.
Det er en opfattelse af mennesket, eller rettere af sorte mennesker, afrikanere og mørklødede, der kommer sydfra, som jeg ikke deler. Hr. Pirker beklager i sin betænkning familiesammenføringerne, og jeg tror faktisk, at den i dag på mange punkter er i total modstrid med chartret om grundlæggende rettigheder og med Amsterdam- og Nice-traktaterne. Over for et så komplekst spørgsmål ville vi have foretrukket, at han i stedet for at sige, at dramaet fra Dover illustrerer de mulige konsekvenser af immigrationen, havde overvejet at bekæmpe transportørerne, der i virkeligheden er vor tids slavehandlere, og at han bekæmpede bolighajerne ...
(Formanden afbrød taleren)

Blokland
Hr. formand, tiden kræver en europæisk asylpolitik. Forholder det sig imidlertid også sådan, at tiden kræver, at indvandringsstoppet ophæves, og at der føres en europæisk indvandringspolitik, således som Kommissionen og et flertal i Parlamentet mener?
Det er jeg lidt betænkelig ved. I Europa har vi stadig mange millioner arbejdsløse. Ville det ikke være bedre først at se på, hvordan disse mennesker, eventuelt gennem omskoling, kan hjælpes i arbejde?
Bortset fra dette undrer jeg mig over, hvilket retsgrundlag Kommissionen bruger til eventuelle forslag. Jeg tilslutter mig udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked.
Det sidste ømme punkt, som jeg vil lægge fingeren på, er forhindringen af migrationsstrømme af tredjelandsborgere inden for EU. Hvis der kommer en europæisk indvandringspolitik, skal disse menneskers arbejdstilladelse, i hvert fald i første instans, knyttes til opholdet i ét land. Ellers har vi skabt en løsning, som rejser mange nye problemer.

Hager
Hr. formand, jeg vil gerne - hvilket jeg af tidsmæssige grunde sjældent gør - ønske hr. Pirker tillykke med hans afbalancerede betænkning, også selv om han vist ikke er i salen lige i øjeblikket. Som hr. Pirker fremhæver, er det absolut nødvendigt at integrere økonomiske indvandrere i samfundet i medlemsstaterne for at undgå sociale spændinger. En mere intensiv kontakt mellem indvandrere og indfødte vil måske også hjælpe med til at opdage såkaldte sleepers og ville dermed kunne være et bidrag til terrorbekæmpelsen.
Jeg mener også, at det trods alle de tilbudte foranstaltninger er vigtigt at give medlemsstaterne mulighed for at finjustere tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold ud fra behovene på deres egne arbejdsmarkeder og den demografiske udvikling, fordi netop disse spørgsmål kun kan besvares lokalt.
I denne forbindelse må det fremover også være vigtigt at inddrage den forestående udvidelse i planlægningen af indvandringspolitikken. Det har ordføreren alt sammen taget højde for. Jeg ønsker hans betænkning held og lykke - vi støtter den i hvert fald.

Hernández Mollar
Hr. formand, det er første gang, at vi i Parlamentet skelner mellem økonomisk indvandring og asyl, hvilket viser at Europa-Kommissionen rammer rigtigt i de to meddelelser, for det kan hjælpe os til at styre og afgrænse forhandlingen. Det var et krav fra Parlamentets side, som er blevet opfyldt.
Jeg vil kort gøre rede for to betragtninger om de spørgsmål, der er genstand for denne forhandling. For det første at migrationsstrømmene mod Europa er resultatet af en masseflugt af borgere, som i deres hjemlande ikke finder minimumsbetingelser for at overleve, og som tragisk nok udnyttes af organiserede mafiaer, der handler med dem. Det er blevet sagt her. Begivenhederne i Dover og ved de andalusiske kyster er et tydeligt eksempel.
Men ulovlig indvandring af denne kaliber er grobund for social udstødning af denne befolkning af indvandrere og for arbejdsmæssig udnyttelse af den ud over de udbrud af fremmedhad og racisme, der kan konstateres i nogle dele af Europa. Enten løses dette problem i snævert samarbejde med hjemlandene, eller også vil enhver politik på dette område være dømt til at mislykkes.
Fællesskabsprogrammer som Phare, Tacis og Meda eller selve handlingsplanerne for indvandring og asyl er helt nødvendige. Men samtidig, og det vil jeg understrege, skal det kræves, og kræves politisk, at hjemlandene udnytter de naturlige og menneskelige ressourcer, og især at de garanterer en politisk og social stabilitet, så borgerne har tiltro til deres ledere. Der er altså tale om et delt ansvar, for ansvaret ligger ikke kun hos medlemsstaterne eller EU selv. Lande som Marokko, Algeriet og Tunesien er eksempler på det, jeg lige har sagt.
Hvad angår meddelelsen om en fælles asylprocedure, er medlemsstaternes hovedproblem på den anden side asylansøgere med grundløse ansøgninger, og Kommissionen og Parlamentet bør bestræbe sig på at lave om på de forhold, som forhindrer ensartede løsninger i medlemsstaterne.
Derfor mener jeg ikke, at det er hensigtsmæssigt at tale om en "etstedsordning", der adskiller sig fra mandatet i Amsterdam-traktaten, som vedrører en fælles asylprocedure. Det er ikke det samme. Desuden mangler der både i meddelelsen og i Evans-betænkningen en definition af begreber som "forfølgelse af andre", "forfølgelse i tilfælde af konflikt" eller "kønsrelateret forfølgelse", da vanskeligheden ofte består mere i definitionen af flygtningebegrebet end i proceduren for at identificere det.
Men der er ingen tvivl om, at vi er godt på vej. Samarbejde, solidaritet, lovgivningsmæssig gennemsigtighed og realisme over for fænomener som indvandring og asyl, der bekymrer mange af os, er de nødvendige forudsætninger for at tage fat på en af EU's store udfordringer i dette nye århundrede.

Hazan
Hr. formand, nu, hvor hr. Berlusconis udtalelser forhåbentlig har forarget os alle, idet de giver udtryk for en foragt og et had over for fremmede, tror jeg, tiden mere end nogensinde er inde til at bekæmpe racismen i alle dens underfundige udgaver.
Vi har netop denne lejlighed nu i form af Kommissionens meddelelse om en indvandringspolitik i EU og afstemningen om hr. Pirkers betænkning. Jeg vil gerne i den forbindelse nævne, at jeg glæder mig over udtalelserne fra kommissær Vitorino.
Lad os mindes en markant begivenhed for EU's borgere, nemlig topmødet i Tampere i oktober 1999, hvor man ønskede en retfærdig behandling af fastboende fra tredjelande i forhold til Unionens borgere. Vi må tage udgangspunkt i en vigtig konstatering, som vi netop har hørt for lidt siden. Myten om en nul-immigration er ikke længere et realistisk koncept, og i øvrigt bør de demografiske problemer og mangelen på arbejdskraft få os til at ændre vores opfattelse af begrebet immigration. Dette er årsagen til, at vi i dag kraftigt bør støtte Kommissionens meddelelse, fordi denne fremtidige indvandringspolitik i EU indeholder mange gode elementer, især dette at bekæmpe enhver form for kriminalitet.
Det er nødvendigt at sige, at hr. Pirkers betænkning indtager en meget kritisk holdning til Kommissionens meddelelse. Vi socialdemokrater er i modsætning til hr. Pirker overbeviste om, at vores tilgang til dette spørgsmål bør være human frem for økonomisk, for det, vi taler om her, er menneskeskæbner og ikke gemene varer.
Lad os også huske på - vi kan aldrig understrege dette kraftigt nok - at hvis en person udvandrer og med smerte forlader sit land og sine nærmeste, er det fordi vedkommende er tvunget til det, det sker ikke af ren og skær lyst. Kommissionens holdning er grundlæggende, og det, den foreslår, er en ramme.
Jeg vil slutte af med at sige, at i et EU, der undergår en konstant integrationsproces, og som nu er beriget med et charter om grundlæggende rettigheder, er der ikke længere nogen medlemsstat, der kan sige, at EU's tiltrædelsespolitik kun angår EU. Jeg gentager således min fulde og hele støtte til Kommissionens forslag, og jeg mener på den anden side, at man skal være kritisk over for indholdet af hr. Pirkers betænkning. Jeg tager for mit vedkommende forbehold over for de franske socialisters afstemning om denne betænkning.

Olle Schmidt
Hr. formand, jeg vil gerne tage punkt 15 i Pirker-betænkningen op. Her står der bl.a., at indvandrere skal respektere de værdier, som er nedfældet i EU's charter om grundlæggende rettigheder, og vise vilje til integration. Hvordan skal dette tolkes?
Der går en antiislamisk bølge gennem Europa i dag. I flere EU-lande er muslimer blevet chikaneret. Den mest hadske debat, jeg har oplevet, foregår netop nu i Danmark. Flere politikere er kommet med nogle bekymrende udtalelser. Mogens Camre, som er medlem af Europa-Parlamentet, har sagt, at alle lande i den vestlige verden infiltreres af muslimer, at nogle af dem taler venligt til os, mens de i øvrigt bliver tilstrækkeligt mange til, at de kan få os fjernet, det vil sige udrydde os. Det er en fordomsfuld og ansvarsløs udtalelse. Jeg vil gerne, hr. formand, give udtryk for min bekymring over for denne forsamling. Risikerer vi ikke med formuleringen i punkt 15 at give yderligere plads til denne type hadske udtalelser? Risikerer vi ikke, at Europas mangfoldighed går tabt? Riskerer vi ikke at røre ved religionsfriheden og ytringsfriheden? Kan man ikke forstå punkt 15 som "tilpas dig, ganske enkelt, eller tag dit tøj, og gå!". Hr. Camre har måske mulighed for at svare på dette?

Frahm
Hr. formand, jeg vil starte med fuldstændig at tilslutte mig hr. Olle Schmidts beskrivelse af den politiske situation i Danmark og også tilslutte mig den opfordring, han kom med til slut. Så vil jeg i øvrigt sige, at jeg synes, at der er utrolig mange gode ting i de udspil, der kommer fra Kommissionen, på det her område. Det var jo dejligt, hvis vores samarbejde blev brugt til, at vi styrkede de principper, vi taler så meget om: demokrati og menneskerettigheder - og jeg kunne så tilføje humanisme - i stedet for at trække hinanden ned på laveste fællesnævner. Jeg synes, at der er ganske mange gode ting i hr. Evans' betænkning, og jeg agter at støtte den, og vil opfordre til, at man stemmer for den. Men jeg synes Pirkers betænkning stadig har mange problemer. Den blev ganske betragteligt bedre gennem udvalgsbehandlingen. Og man kan selvfølgelig håbe på, at den bliver bedre i løbet af i dag, når vi stemmer om den. Men der skal yderligere meget til, før jeg vil støtte betænkningen, som først og fremmest bygger på, at EU vil være solidarisk med sig selv.

Gorostiaga Atxalandabaso
Hr. formand, hr. Evans har udarbejdet sin betænkning med stor omtanke. Han rejser med rette spørgsmålet om sikre lande ud fra humanitære hensyn og ikke ud fra diplomatiske forbindelser. Han understreger mangelen på et fælles system for medlemsstaterne, når det gælder sikre lande. Det er ikke længere acceptabelt.
Hr. Evans konkluderer, at begrebet "sikre lande" skal defineres entydigt. Jeg er enig i hans begrundelse, men vi må indrømme, at denne fremgangsmåde ikke er sikker.
Jeg vil gerne minde om, at vores kollega, hr. Pasqua, da han var Frankrigs indenrigsminister, engang sagde, at "La démocratie s'arrête là où commence la raison d'Etat." Hr. Evans, så længe der findes la raison d'Etat, er der ingen lande, der er sikre.

Duquesne
Hr. formand, jeg beklager det virkelig, for dette er interessante forhandlinger, som jeg tror viser problemets kompleksitet, men også dets politiske dimension. Det ville ikke være fornuftigt at tro, at det her kun drejer sig om at justere tekniske problemer inden for en generaliseret konsensus. Og jeg tror også, at disse vanskeligheder viser, at det er bydende nødvendigt, at vi hurtigt på EU-niveau når frem til enighed om en række essentielle tiltag.
Jeg tror først og fremmest, det ville være ufornuftigt og useriøst at benægte omfanget af den illegale immigration, samt at den er voksende. Jeg tror, det ville være ufornuftigt og politisk uklogt. Det er således meget vigtigt sideløbende med de rent lovmæssige tiltag at udvikle en politik, der aktivt bekæmper handlen med mennesker, fordi det frem for alt drejer sig om, at en stor mængde elendighed, fattigdom og angst udnyttes af velfungerende organisationer, inden for hvilke handel med mennesker kun er en ud af en række kriminelle aktiviteter. Derfor er politiforanstaltningerne og især en styrkelse af kontrollen ved grænserne afgørende nødvendig for at komme dem i forkøbet, idet vi sikrer kontrollen ved vores fremtidige ydre grænser. Jeg vil godt her minde om, at vi for øjeblikket er i gang med at afvikle den største politioperation nogensinde i EU ved vores fremtidige ydre grænser. 30 lande er tilknyttet operationen, der spænder fra Finland til Middelhavet.
Hvad angår asyl, er det ikke i Europa-Parlamentet, jeg skal lære, at det hos os er et fredet koncept, at det handler om EU's værdighed, og at det er grunden til, at EU i hele verden fortsat er et lysende eksempel. Vi kan ikke prædike demokrati og frihed i EU, hvis vi ikke selv foregår med et godt eksempel. Men samtidig kan vi heller ikke skjule for os selv, at denne værdi, der er så vigtig, udvandes af et betydeligt antal personer, der formodentlig rent menneskeligt har legitime grunde hertil, men som gør det til skade for dem, der flygter på grund af reel forfølgelse.
Det haster derfor med, at vi først og fremmest bliver enige om vilkårene for modtagelse af asylansøgere på vores landområder, og at vi ikke yderligere øger den tiltrækning, vores velstående og lykkelige lande - det har vi en tendens til at glemme - udøver på dem, der kun kender elendighed og fattigdom. Hvis vi vil undgå det, der kaldes "asylshopping", må vi derfor meget hurtigt blive enige om bestemmelserne for modtagelse.
Asyl er naturligvis en rettighed, men behøver det absolut at være så kompliceret at opnå juridiske garantier? Skal dette føre til forhalende procedurer? Eller til at man i visse lande efter fire, fem eller seks år har været ude af stand til at tage en beslutning, og at man derfor bliver nødt til at planlægge en lovliggørelse? Respekt for rettigheden er ikke uforenelig med hurtige og effektive procedurer. Det er disse spørgsmål, vi har stillet på det seneste møde i Rådet, og jeg var meget tilfreds med at konstatere, at der blandt De 15 var bred enighed om nødvendigheden af at nå til enighed på området.
Det er naturligvis også nødvendigt på EU-plan at nå frem til at fastlægge et antal bestemmelser. Jeg var lige ved at sige minimumsbestemmelser, men jeg gør det ikke, fordi jeg ved, at det for nogle betyder "uden ekstra værdi". Det, jeg mener, er bestemmelser, der ikke nødvendigvis omfatter detailspørgsmål, men som udtrykker den grundlæggende politiske enighed, der må eksistere på området. I modsat fald vil vi aldrig kunne styre dette problem. Det er derfor nødvendigt, at vi hurtigt når frem til dette punkt. Der er grunden til, at jeg har sagt, det bliver nødvendigt på topmødet i Laeken at genskabe dynamikken i EU, ellers vil vores befolkninger opfatte resultatet som negativt og skuffende. Det bliver ligeledes nødvendigt at fastlægge, hvilket solidaritetsniveau der bør opnås på EU-plan, idet den kendsgerning, at man befinder sig ved en ydre grænse, ikke bør betyde, at man nødvendigvis skal bære hele byrden af den indsats, der bør opnås enighed om.
Det er rigtigt, at immigrationen er et andet problem, men det er også rigtigt, at man ikke kan foregive, at hvis vi blot havde et immigrationssystem, der var fuldstændig frit, ville alle problemer være løst. Der findes intet sted i verden, hvor man kunne iværksætte en sådan politik, og selv dér, hvor man har det mest frie system, er man ikke i stand til løse samtlige problemer, specielt ikke dem, der er knyttet til den illegale indvandring.
Det er derfor nødvendigt, som vi vil gøre det om nogle dage på konferencen i Bruxelles, at stille en række relevante spørgsmål: Hvordan bliver den demografiske udvikling i EU? Har vi yderligere behov på det økonomiske område? Af hvilken art? Gælder det overalt på samme måde? Bør vi stille betingelser ved en eventuel immigration? Bør varigheden være begrænset eller ubegrænset? Bør vi kræve en række kvalifikationer med de skadelige følger, dette kan medføre i oprindelseslandene, der meget ofte har behov for disse kvalifikationer? Risikerer dette ikke på længere sigt at føre til en forhøjelse af antallet af inaktive, hvilket kun vil forværre budgetsituationen? Ønsker man at finde gode løsninger på alle disse spørgsmål, må man have mod til at stille dem klart og at give seriøse svar, og jeg håber, det er, hvad der vil ske på vores konference.
Til slut vil jeg sige, at det belgiske formandskab - vi er et lille land, men jeg mener, vi er karakteriseret ved realisme - det belgiske formandskab vil stille forslag præget af realisme, fordi vi mener, det er det eneste, der kan skabe de fremskridt, der er uomgængelige. Hvis vi fortaber os i ideologiske eller tekniske overvejelser, vil vi stadig om 15 år forhandle det samme spørgsmål uden at have opnået væsentlige fremskridt.
Men vi løber i så fald en enorm risiko, fordi EU's befolkning venter på svar, og den tror på EU. Den mener, at det faktisk drejer sig om en nyttig og måske endda afgørende nødvendig dimension for at løse problemerne. Giver vi ikke vores befolkninger disse svar, frygter jeg, der er en stor risiko for, at de vil ønske at være sig selv nok, og jeg frygter også at EU ikke længere - jeg håber, det er en følelse, vi alle eller i hvert fald det store flertal af os her i Parlamentet deler - kan forblive et EU med rettigheder og friheder, et modtagende EU, et åbent EU og også, fordi vores borgere bekymrer sig om dette, et forsigtigt EU, et EU, der tager sine forholdsregler, et EU, der forlanger, at alle, der befinder sig på dets landområde, respekterer retsstaten.

Fiori
Hr. formand, jeg er klar over, at det emne, vi tager op, er yderst vanskeligt, og det er det navnlig i et historisk øjeblik som dette. I de sidste to år - og her tænker jeg naturligvis på den valgperiode, som jeg har deltaget i - har vi arbejdet på at skabe et godt forhold mellem borgerne og indvandrerne, på at indføre lige muligheder og på at skabe en slags social samhørighed. Nu er vi alle opmærksomme på, at det er nødvendigt at revidere nogle af punkterne på den dagsorden, vi har arbejdet på, og det er ikke mindst nødvendigt at finde ud af, hvordan revideringen af disse punkter kan give sig udslag i en positiv fællesskabsret, der gør det muligt for os at skabe det EU, som vi ønsker.
Jeg har tre bemærkninger. Min første bemærkning er, at vi skal gøre en større indsats for at nå frem til nogle rammebestemmelser, der - selvfølgelig med medlemsstaternes samtykke - tager sigte på at fremme nogle aktioner på regionalt og lokalt plan på et tidspunkt, hvor det sandsynligvis er nemmere, men utvivlsomt også mere nødvendigt med en indsats, der skaber ligevægt i de tre aspekter, som altid har været grundlag for vores indvandrings- og asylundersøgelser. Det første aspekt er indvandringsstrømmene, som bør reguleres, og som man bør holde konstant øje med, og de andre aspekter er integrationen og bekæmpelsen af illegal indvandring, der desværre ofte er centrum for de største problemer med kriminalitet og udnyttelse af mennesker.
Min anden bemærkning er, at vi på EU-plan bør foretage nogle indgående drøftelser af emner, der er uløseligt forbundet med vores politikker, f.eks. politisamarbejdet, retssamarbejdet, kontrolformerne og de fælles edb-systemer. I den forbindelse er det nødvendigt at lægge nogle klare linjer med hensyn til de finansielle midler, som skal være tilstrækkelige, og som skal kunne måles.
Min tredje bemærkning er, at der måske er en rolle, som vi har glemt eller undervurderet. Vi skal lægge vægt på de omfattende uddannelsesprogrammer, som er grundlaget for vores kulturer og ikke mindst for den multikulturelle dimension. Når det gælder skole og uddannelse, skal vi ikke mindst tage udgangspunkt i de mindreårige udlændinge, og det skal vi uanset deres retsstilling. Disse aspekter er fundamentale for integrationspolitikkerne og for de politikker, der skal skabe det samfund, vi ønsker. Efter min mening bør vi iværksætte et omfattende uddannelses- og kulturprogram, hvor der i høj grad gives plads til interkulturel kommunikation, for det er uden tvivl begyndelsen på den form for integration, vi gerne vil have.

Ceyhun
Hr. formand, først vil jeg gerne rette en tak til kommissær Vitorino. Hr. kommissær, De har taget kravene fra mange indvandringseksperter og ngo'er alvorligt og med to meddelelser præciseret, hvordan vi politisk bør håndtere flygtningene og de klassiske indvandrere. Med Deres meddelelse om en fælles asylprocedure og en ensartet status, som gælder i hele EU, er det lykkedes Dem at stille gode forslag til harmonisering af asylpolitikken.
Nu kan vi finde konkrete løsninger ved hjælp af Deres forslag. Det har ordføreren, hr. Evans, også realiseret på fremragende vis. Jeg betragter hans tilføjelser som en god berigelse af den nuværende debat om konkrete retningslinjer. Ligeledes er det lykkedes Dem, hr. kommissær, med Deres meddelelse om en indvandringspolitik i EU at gøre det klart, hvor vigtigt det er, at den fremtidige indvandring i EU styres og reguleres i fællesskab i hele EU.
Alligevel kommer vi sandsynligvis fortsat til at diskutere nationalstaternes ønsker, som jeg tager meget alvorligt. Nationalstaterne vil selv udforme finjusteringen af indvandringen, selv om deres strategier gennem årtier har vist sig uduelige på nationalt plan. Jeg går ud fra, at det snart vil lykkes os at overbevise vores kolleger på nationalt plan om, at der ikke er noget alternativ til en EU-dækkende styring af indvandringen.

Beysen
Hr. formand, hr. kommissær, der er ingen tvivl om, at asylpolitikken og indvandringspolitikken vil undergå drastiske ændringer efter de dramatiske begivenheder den 11. september. I dette lys ville det måske have været mere hensigtsmæssigt at udsætte forhandlingen af disse betænkninger, fordi de nu ikke tager hensyn til den seneste udvikling på internationalt plan.
Der bør lægges særlig vægt på formuleringen af punkt 15 i Pirker-betænkningen. I den foreliggende tekst understreges det, at medlemsstaterne er forpligtet til at respektere tredjelandsstatsborgeres rettigheder og pligter. Dette er efter min opfattelse at gå for vidt. Integrering kan ikke gå i begge retninger, så længe der ikke er tale om gensidighed og gensidig anerkendelse. Med andre ord kan der kun integreres i begge retninger, hvis gensidighed og gensidig anerkendelse kan gennemtvinges i tredjelandene.

Krivine
Betænkningen af Pirker fortjener at blive kaldt ærlig. Den præsenterer immigrationen som et simpelt handelsproblem knyttet til behov i det kapitalistiske system. Faktisk finder betænkningen det positivt, at immigrationen ses ud fra et økonomisk perspektiv i forhold til medlemsstaternes behov og muligheder. Det kan ikke siges mere klart end i artikel 23. Enhver medlemsstat kan frit definere kvalifikationsprofilen samt det ønskede antal arbejdstagere på grundlag af de behov, der opstår på arbejdsmarkedet. Med andre ord foreslår man som EU's indvandringspolitik at indføre et kvotasystem. Med denne holdning er EU langt fra at anerkende retten til indvandring.
Det drejer sig om tilladelser til ophold begrænset af arbejdsgivernes krav og de demografiske spøgelser. Selv familiesammenføringerne skal indordne sig under særlige regler for hver enkelt gruppe indvandrere, og man giver pokker i retten til at bevæge sig frit og til at etablere sig samt i retten til leve sammen i en familie.
Indvandrerne, der allerede er voldsomt udnyttede, er nu ofre for en liberal lempelse af bestemmelserne. Jeg må konkludere, at kun en generel lovliggørelse af de illegale indvandrere, der samtidig udstyres med borgerlige rettigheder, kan gøre det muligt effektivt at bekæmpe den moderne form for slaveri, som man nu foreslår os at støtte.

Coelho
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi er helt klar over, at denne forhandling drejer sig om et af de vigtigste og "varmeste" emner i EU: den europæiske asyl- og indvandringspolitik.
Dette skyldes to forhold. For det første fordi Amsterdam-traktaten har tillagt Fællesskabet nye beføjelser ved at åbne for nye aktionsmuligheder på europæisk plan, og for det andet fordi der er kommet et stigende indvandringspres fra tredjelande, forværret af visse dramatiske hændelser i den seneste tid som f.eks. den massive flygtningestrøm fra Kosovo og tragedien i Dover.
Det er derfor af både humanitære og økonomiske årsager vigtigt, at der bliver defineret en global politik, der effektivt kan styre disse indvandringsstrømme, men som for øjeblikket ikke forefindes, hvilket EU må finde en løsning på. Det er vigtigt at være opmærksom på, at der i denne problematik indgår tre forskellige kategorier: asylansøgere, midlertidigt fordrevne og økonomisk motiverede indvandrere. Selv om symptomerne ligner hinanden, er det vigtigt at adskille årsagerne og finde forskellige løsninger. At blande disse kategorier sammen bidrager ikke til at løse problemerne, men snarere til at forværre dem. Vi ved også, at der til dette pres udefra slutter sig et pres indefra fra medlemsstaternes side, der står over for en nedgang i befolkningstallet på grund af aftagende befolkningstilvækst og en mindre befolkning i den aktive alder, idet befolkningen på over 65 år vokser, og bekymringen for, om velfærdsordningerne kan opretholdes, stiger. Løsningen kan ikke bestå i forgæves forsøg på at forebygge og standse indvandringen ved Europas grænser. Den består tværtimod i at styre og regulere den. Derfor behovet for en fælles europæisk politik, der velordnet, klart og sammenhængende kan styre indvandringsstrømmene. For at undgå, at nye problemer opstår, må den enkelte medlemsstats reelle behov for arbejdskraft kendes ligesom ressourcerne for modtagelse og integration af disse indvandrere. Man vil forstå, at vi står nærmere den tilgang, som hr. Pirker repræsenterer.
Jeg benytter lejligheden til at takke hr. kommissær António Vitorino for at have meddelt, at han i løbet af den næste måned agter at fremlægge to initiativer om bekæmpelse af ulovlig indvandring og repatriering. Til slut vil jeg gerne fremhæve, at vi må forholde os med omtanke til dette vanskelige problem, der fordrer intelligente løsninger. Det er eksempelvis fornuftigere, at vi prioriterer, at indvandrere, der kan integreres på arbejdsmarkedet, og som allerede befinder sig i EU, får lovligt ophold, end at opmuntre til en ny indvandringsbølge.

Cerdeira Morterero
Hr. formand, på nuværende tidspunkt er de europæiske institutioner og især Parlamentet helt bevidste om, at det på grund af kompleksiteten og betydningen af det spørgsmål, vi debatterer i dag, er nødvendigt med et lovgivningsprogram, som kun vil være virkningsfuldt med en fælles og koordineret europæisk strategi. Der er stort sammenfald mellem Kommissionens meddelelse og de betænkninger, som vi diskuterer i dag.
Vi må udarbejde en mere proaktiv politik i erkendelse af, at indvandringspresset vil fortsætte, og at indvandring efter faste regler vil være til fordel for EU, indvandrerne og også deres hjemlande. Vores mål er at forbedre styringen af migrationsstrømmene i snævert samarbejde med hjem- og transitlandene ved at bekæmpe ulovlig indvandring og de implicerede kriminelle grupper, samtidig med at vi garanterer ofrenes rettigheder.
Det er nødvendigt med en mere åben og fleksibel politik, der, sammen med en større samordning af politikker, som har til formål at reducere indvandringspresset og forbedre grænsekontrollen, kan føre til en begrænsning af den ulovlige indvandring, og det begunstiger mennesker med et reelt behov for den beskyttelse, som asyl giver. Vi skal i overensstemmelse med Genève-konventionen opretholde disse beskyttelsesniveauer for enhver pris, for det er et europæisk kendetegn, som vi alle sammen er stolte af.
Jeg opmuntrer kommissær Vitorino til at fortsætte med indsatsen og den fastlagte tidsplan og Rådet til at være på højde med situationen i Laeken og opfylde de forpligtelser, der blev indgået i Tampere. Det er tidspunktet for konkrete beslutninger og ikke for erklæringer, der er afbalancerede, fordi de er tvetydige. EU's borgere forventer det og har brug for det.

Santini
Hr. formand, jeg tror ikke, at man kan tale om indvandrere og indvandring uden at skelne mellem de forskellige kategorier af indvandrere. Der er mindst tre forskellige kategorier, nemlig politisk forfulgte, krigsflygtninge og indvandrere af økonomiske årsager.
Når man foretager denne sondring, bliver det straks tydeligt, at man ikke kan vedtage den samme asyllovgivning for alle tre kategorier, sådan som ordføreren, hr. Evans, foreslår. Betænkningen er ikke bare uden virkelighedsforbindelse, den fordømmer ligefrem de medlemsstater, der kræver ret til at bestemme fra gang til gang, om der skal gives asylret eller ej, og som gør dette alt efter de særlige situationer i forbindelse med de sociale og konkrete forhold, fordi de ønsker at sikre en passende modtagelse, som ikke får negative konsekvenser for nogen.
Rent instinktivt har vi alle altid været solidariske med dem, der står i den nødsituation, at de er tvunget til at forlade deres land og bede et andet land om asyl, men det risikoniveau, som ordføreren ønsker at lade gælde for alle ansøgere, er ikke altid acceptabelt. For at sige det mildt vil han tvinge regeringerne og medlemsstaterne til ikke at stille sig for meget på bagbenene og til at lukke døren uhæmmet op, idet han henviser til Genève-konventionen, som om den var en oplukningsmekanisme og en universalnøgle i stedet for det, den i virkeligheden er, nemlig en række garantier, der ligestiller asylansøgeren og asylbevilgeren.
Hr. Evans' forslag om at nå frem til en fælles minimumsstandard - sådan som han kalder det - forfladiger dette princip med sin uacceptable og overdrevne eftergivenhed. Det samme gælder for forslaget om at indføre en fælles procedure - sådan som den kaldes - der reelt fratager modtagerlandet enhver mulighed for at fastslå, om asylansøgeren er egnet. Læg mærke til, at man ikke nægter asylansøgeren nogen rettigheder, men udelukkende giver vedkommende pligt til at vise sine papirer, sådan som man gør blandt pæne mennesker.
Problemet er, at absolut uønskede gæster ofte har nemt ved at snige sig ind blandt flygtningene. Det gælder f.eks. narkotikahandlere, menneskehandlere og terrorister, der lader, som om de er indvandrere, hvorefter de går på pilotskole og sprænger skyskrabere og alle de mennesker, som er indeni, i luften.
Den forsigtighed og kontrol, som ordføreren afviser, er grundlaget for et elementært og legitimt forsvar fra medlemsstaternes og deres borgeres side. Indfaldsvinkelen i hr. Pirkers betænkning om en fælles indvandringspolitik er meget mere seriøs og fornuftig, eftersom den også er mere afbalanceret og ikke forfalder til let demagogi, og eftersom den respekterer sikkerhedsgarantierne.
Endelig vil jeg gerne sige til de kolleger fra venstrefløjen, som også i dag forsøgte at flette den sædvanlige polemik mod Berlusconi ind i deres taler, at de kommer mindst en dag for sent. De kan bare læse Arc-en-ciel. Selv om de er for sent på den i debatten, er de altid præcise, når det gælder nyttesløs demagogi og nyttesløs politisk spekulation.

Zrihen
Hr. formand, jeg takker Dem for at give mig ordet efter alle disse forhandlinger, som har været meget givende. Jeg er helt overbevist om, at vi med disse to betænkninger i dag har den dokumentation, vi behøver, for at skabe en fælles EU-politik på området asyl og indvandring. Jeg vil gerne i den forbindelse rose kommissærens udtalelser og hele Parlamentets arbejde, der virkelig viser den konkrete interesse, vi har for dette område og især under de nuværende omstændigheder. Jeg mener, at vi her i dag har været i stand til at skelne mellem det ene og det andet og måske også mellem asyl og økonomisk indvandring. Jeg er dog ikke sikker på, at vi har undgået enhver sammenblanding.
Hvad angår indvandringsstrømmene og retten til asyl, bør vi over for alt og alle slå fast, at såvel rettigheder som pligter skal deles, og det gælder både indvandrere og modtagerlande. Det drejer sig ikke på nogen måde om, at nogen udnytter huller i vores harmonisering for at skabe EU-borgere i b-klassen ved at skabe arbejdstagere i en b-zone og borgere med ustabile opholdspapirer. Jeg mener, det er vigtigt, at arbejdstagernes rettigheder uanset deres oprindelse bekræftes og konkretiseres ved at bekæmpe handlen med mennesker, som er den måde, hvorpå visse personer udnytter elendighed og håbløshed.
Asylpolitikken vil på den måde opnå større kvalitet og retfærdighed, hvis vi bestræber os på at erkende, at den skal suppleres med andre obligatoriske samarbejdspolitikker, der gør det muligt for den enkelte person at leve i værdighed og respekt i sit eget land. I alle disse tilfælde bør asylpolitikken afvise vilkårlige kriterier knyttet til den aktuelle situation. Jeg vil simpelthen gerne bede om, at vi i øvrigt tildeler politiske rettigheder til de personer, vi modtager som arbejdstagere.

Hannan
Hr. formand, jeg vil gerne bede medlemmerne tænke over følgende spørgsmål: Er det i dag hensigtsmæssigt, at alle asylpolitiske sager skal afgøres inden for rammerne af Genève-konventionen? Genève-konventionen af 1951 blev udarbejdet som en midlertidig foranstaltning. Den blev forhandlet på plads i en meget anderledes verden - en verden, der stadig var plaget af minderne om, hvordan de vestlige lande på skammelig vis nægtede at tilbyde asyl til ofrene for fascismen i Europa. Den tog først og fremmest sigte på at sikre, at flygtninge fra det kommunistiske tyranni skulle have et tilflugtssted.
Men verden har ikke stået stille. Det, at flyrejser er blevet tilgængelige for alle, har åbnet for hidtil usete migrationsstrømme. Størsteparten af dem, der søger et bedre liv i et nyt land, handler ud fra forståelige - ja, ligefrem prisværdige - økonomiske motiver. Men betingelserne i konventionen af 1951 og især kravet om, at alle ansøgninger skal behandles individuelt, selv om ansøgeren tydeligvis kommer fra et sikkert land, tilskynder økonomiske migranter til at søge adgang som flygtninge. Dette overbelaster systemet, hvilket er til skade for dem, der faktisk flygter fra uretfærdighed og uret.
Jeg støtter ligesom hr. Pirkers betænkning en grad af kontrolleret primær indvandring. Alle lande kan nyde godt af den energi og iværksætterånd, som præger de mennesker, der er parat til at krydse hele kontinenter i jagten på en bedre fremtid.
For at en sådan politik skal vinde offentlig tilslutning, skal den være retfærdig og gennemsigtig, og den skal kunne kontrolleres. Det kan ikke være rigtigt, at domstolene i medlemsstaterne ved at benytte en særlig fortolkning af konventionen af 1951 kan drive en indvandringspolitik, der ligger uden for de folkevalgte politikeres kontrol.
Hvis vi ønsker en bæredygtig politik for lovlig indvandring og samtidig vil beskytte de menneskers rettigheder, der har mest brug for asyl, skal vi fratage dommerne kontrollen med asyllovene. I stedet for at øge Genève-konventionens anvendelsesområde, som hr. Evans foreslår, skal vi tværtimod skrotte denne forældede aftale og erstatte den med noget, der passer bedre til verden af i dag.

Karamanou
Hr. formand, dagens forhandling om asyl og indvandring er meget aktuel nu, hvor usikkerhed og frygt for militæroperationer i Mellemøsten får store mængder af desperate mennesker til at forlade deres hjem. Strømmen af flygtninge er allerede nået til EU, hvor mit land, Grækenland, er første stop som den EU-grænse, der ligger tættest på Mellemøsten.
Kære kolleger, de græske øer er i disse dage under pres fra en strøm, af et hidtil uset omfang, af flygtninge og asylansøgere, hovedsagelig fra Afghanistan. Det står klart, at Grækenland lige nu løfter byrder, som slet ikke svarer til landets kapacitet. Derfor haster det, at EU tager et ansvar i denne situation og yder hjælp til Grækenland samt udarbejder en samlet og fælles plan for beskyttelse af retten til asyl og for fuld overholdelse af Genève-konventionen.
Det siger sig selv, at den ukrænkelige asylret under ingen omstændigheder må undergraves af de foranstaltninger, der skal træffes til bekæmpelse af international kriminalitet og terrorisme. Under alle omstændigheder bør den massive befolkningsstrøm imødegås med en mere retfærdig global politik med henblik på at mindske ulighederne og løse konflikterne med fredelige midler.

Roure
Hr. formand, stigningen i antallet af asylansøgere i de seneste år skaber alvorlige problemer for medlemsstaterne, der har haft store vanskeligheder med at håndtere situationen. Som viceborgmester i Lyon møder jeg dette problem dagligt, idet antallet af konventionelle asylansøgere er blevet fordoblet på mindre end et år.
Med de to meddelelser fra Kommissionen, som vi forhandler i dag, har man helt sikkert taget et vigtigt skridt fremad. Vi bør dog gå endnu længere og sætte en stopper for den nuværende situation, hvor nogle medlemsstater tillader flygtninge fra visse lande, mens andre ikke gør det.
Vi må sørge for, at de lande, der modtager flygtningene, reelt har midlerne til at gøre det. Men disse midler er blevet reduceret for nylig. Vi kan ikke længere modtage flygtningene på en værdig måde. Vi har i vores byer folk, der lever under åben himmel, og det er aldeles uacceptabelt. Vinteren er på vej, og det bliver katastrofalt. Men for at gå længere opfordrer jeg især medlemsstaternes regeringer og Rådet til at tage de modige beslutninger, der er nødvendige. At låse sig fast på alt for nationale holdninger ender med at blive uanstændigt og uansvarligt, når tusinder af flygtninges liv står på spil, og når ghettodannelsen truer visse kvarterer i vores europæiske storbyer.

Vitorino
Hr. formand, kære medlemmer af Europa-Parlamentet, jeg skal fatte mig i korthed, da jeg ved, at afstemningen nærmer sig. Først vil jeg gerne takke for alle de bidrag, der er kommet til denne forhandling, især de kritiske bidrag, og jeg vil gerne særligt besvare to kritiske bidrag, som jeg finder vigtige. Først til hr. Nassauer: Nej, Kommissionen har ikke forladt princippet om det sikre tredjeland. Vi har ikke forladt det, og vi arbejder sammen med Rådet på at definere, hvilket kriterium der skal gælde for et sikkert tredjeland, og jeg er, som De også sagde, sikker på, at hr. Schilly nok skal vise sig at være en lige så hård forhandler i denne sag, som han altid er. Hvad det andet aspekt angår, vil jeg gerne erindre om, at Kommissionen har påtaget sig at genoverveje sine forslag i lyset af den internationale situation, der er opstået som følge af terrorangrebene i USA. Det er vi i gang med, og vi vil gøre det med al mulig omhu. De resultater, som denne genovervejelse måtte give anledning til, agter vi at fremlægge for Parlamentet, men Kommissionen finder det ikke positivt, at terrorisme og indvandring sættes i urimelig forbindelse med hinanden.
Kommissionen har stillet forslag, der respekterer rettigheder, og som skal muliggøre styring af indvandringsstrømmene, men også forslag til bekæmpelse af ulovlig indvandring. Det er uberettiget at skildre Kommissionen, som om den ikke havde nogen initiativer til bekæmpelse af ulovlig indvandring. Forslaget om en rammebeslutning imod menneskesmugling, som er blevet vedtaget i Rådet i sidste uge, er et forslag fra Kommissionen. Meddelelsen om ulovlig indvandring, meddelelsen om repatrieringspolitik og meddelelsen om fælles grænsepoliti har stået på resultattavlen siden maj 2000 og fremgår af Kommissionens arbejdsprogram, der var til forhandling i Europa-Parlamentet i år. De er ikke udtryk for nødforanstaltninger på grund af terrorattentaterne, men for en sammenhængende og konsistent indvandringspolitik, som er Kommissionens politik.
Til slut vil jeg gerne takke for Parlamentets støtte. Jeg håber, at de klare synspunkter, der fremgår af denne forhandling, vil muliggøre skridt fremad på Det Europæiske Råd i Laeken. EU som helhed drager fordel heraf, så jeg takker for Europa-Parlamentets bidrag.
(Bifald)

Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg føler mig tvunget til at bede om ordet, fordi jeg finder det uacceptabelt og ønsker at protestere imod det store antal indlæg fra store grupper i Parlamentet, som har haft til formål at forbinde terrorisme med indvandring, med asylansøgere og mere end én gang direkte med indvandring fra muslimske lande.
Jeg mener, at det er en uansvarlig optræden, en tikkende bombe mod sameksistensen, og jeg vil minde om, at Europa forsyner denne verden med nogle terrorister med hvid hudfarve.

Formanden
Fru kollega, det var desværre ikke nogen bemærkning til forretningsordenen. Jeg standser forhandlingen her.
Vi går nu over til afstemning.

AFSTEMNING
Forslag til Rådets forordning fra Budgetkontroludvalget om ændring af forordning (EF) 723/97 om gennemførelse af medlemsstaternes aktionsprogrammer inden for kontrol med udgifter, der påhviler EUGFL, Garantisektionen (KOM(2001) 308 - C5-420/2001 - 2001/0130(CNS))

(Kommissionens forslag godkendtes)
   Forslag til Rådets forordning fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om ændring af forordning (EF) nr. 3072/95 om den fælles markedsordning for ris (KOM(2001) 169 - C5-0207/2001 - 2001/0085(CNS))
(Kommissionens forslag godkendtes)
  Henstilling uden forhandling (A5-0289/2001) af Harbour for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Rådets afgørelse om Det Europæiske Fællesskabs holdning til forslag til regulativ fra FN's Økonomiske Kommission for Europa om godkendelse af airbagmoduler til udskiftningsairbagsystemer, udskiftningsrat, der er udstyret med et airbagmodul af godkendt type, og andre udskiftningsairbagsystemer end dem, der er monteret i rat (10148/2000 - KOM(2000) 25 - C5-0670/2000 - 2000/0029(AVC))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
  Betænkning uden forhandling (A5-0294/2001) af Hulthén for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af den fjerde ændring til Montreal-protokollen om stoffer, der nedbryder ozonlaget (KOM(2001) 249 - C5-0251/2001 - 2001/0101(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
  Betænkning (A5-0287/2001) af Lange for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/68/EF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om foranstaltninger mod emission af forurenende luftarter og partikler fra forbrændingsmotorer til montering i mobile ikke-vejgående maskiner (KOM(2000) 840 - C5-0742/2000 - 2000/0336(COD))
Inden den endelige afstemning
Martínez Martínez (PSE). (ES) Hr. formand, jeg har fået at vide, at der er sendt bud efter en tekniker. Men teknikeren må være på vej fra Bruxelles, for han kommer ikke for at løse problemet, og jeg har stemt lige fra starten, men kortet eller apparatet fungerer ikke.

Formanden
Hr. kollega, så vil jeg foreslå Dem, at De undtagelsesvis sætter Dem på en anden plads, måske fungerer udstyret dér. Jeg vil endnu en gang bede om, at man sender Dem en tekniker.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)   
Betænkning (A5-0303/2001) af Turchi for Budgetudvalget om de finansielle konsekvenser af udløbet af EKSF-traktaten:
1. om ændret forslag til Rådets afgørelse om fastsættelse af de nødvendige bestemmelser til gennemførelse af den til Nice-traktaten knyttede protokol om de finansielle konsekvenser af udløbet af EKSF-traktaten og om Kul- og Stålforskningsfonden (KOM(2000) 519 + KOM(2001) 121 - C5-0165/2001 - 2001/0061(CNS))
2. om ændret forslag til Rådets afgørelse om fastsættelse af de flerårige finansielle retningslinjer for forvaltningen af midlerne i "EKSF under afvikling" og, når afviklingen er afsluttet, af "Kul- og Stålforskningsfondens aktiver" (KOM(2000) 520 + KOM(2001) 121 - C5-0166/2001 - 2000/0363(CNS))
3. om Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Rådgivende Udvalg for EKSF, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om EKSF-traktatens udløb: Finansielle aktiviteter efter 2002 (KOM(2000) 518 - C5-0204/2001 - 2001/2095(COS))
Inden den endelige afstemning om det første forslag

Turchi
Hr. formand, kære kolleger, af de grunde, jeg gjorde rede for i går, og i betragtning af Deres vedtagelse af mine ændringsforslag anmoder jeg Dem om at udsætte afstemningen om forslagene til lovgivningsmæssig beslutning, mens vi undersøger muligheden for en aftale med Kommissionen og Rådet om at gøre Parlamentets rolle større, sådan som der er taget højde for i forretningsordenens artikel 69, stk. 2. Jeg anmoder Dem ligeledes om at stemme for forslaget til beslutning, så vi giver tydeligt udtryk for Parlamentets politiske holdning på dette punkt.

Formanden
Dermed foreligger der i henhold til forretningsordenens artikel 69, stk. 2, et forslag om udsættelse af afstemningen, som vi stemmer om nu.
(Forslaget vedtoges) Formanden. Sagen henvises dermed til fornyet udvalgsbehandling.
Inden den endelige afstemning om det andet forslag

Turchi
Hr. formand, jeg vil gerne gentage det, jeg sagde før, nemlig at vi ikke skal stemme om forslaget til lovgivningsmæssig beslutning, men derimod om det efterfølgende forslag til beslutning.

Formanden
Dermed foreligger der i henhold til forretningsordenens artikel 69, stk. 2, et forslag om udsættelse af afstemningen, som vi stemmer om nu.
(Forslaget vedtoges) Formanden. Sagen henvises dermed til fornyet udvalgsbehandling.
(Forslaget til beslutning vedtoges)  
Betænkning (A5-0297/2001) af Linkohr for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om ændret forslag til Rådets afgørelse om fastsættelse af de flerårige tekniske retningslinjer for Kul- og Stålforskningsfondens forskningsprogram (KOM(2001) 121 - C5-0167/2001 - 2000/0364(CNS))
Inden afstemningen

Ahern
Hr. formand, på baggrund af Kommissionens reaktion på forhandlingen i går aftes og især min kollega hr. Mombaurs indlæg om udløbet af Kul- og ståltraktaten, protokollen til Nice-traktaten og den juridiske usikkerhed, den nu er omgærdet af, vil jeg gerne bede ordføreren kommentere følgende: Er han for, at ansvaret overdrages til vores egne juridiske tjenestegrene, sådan som Kommissionen tilsyneladende har tænkt sig?

Formanden
Hr. Linkohr har ordet i sin egenskab af ordfører.

Linkohr
Hr. formand, det kan jeg som ordfører kun tilslutte mig. Netop fordi jeg heller ikke selv er jurist, kunne jeg godt tænke mig at høre, hvordan Kommissionen vil forholde sig, hvis Nice ikke bliver ratificeret før udløbet af traktaten, for så opstår der efter almindelig menneskelogik et juridisk vakuum, og det burde man få undersøgt. Derfor vil jeg gerne støtte fru Aherns krav.
Nu, hvor jeg har ordet, vil jeg gerne gøre Dem opmærksom på, at ændringsforslag 1-5 beror på en misforståelse. Dem har vi slet ikke stemt om i udvalget. Indholdsmæssigt er de vel indeholdt i Turchi-betænkningen - der er altså ikke noget at være bekymret for - men jeg anbefaler, at vi ikke stemmer om dem i dag, og hvis jeg har ret til at forlange det, forlanger jeg det også.

Formanden
Det vil jeg gerne sende til afstemning i salen. Vi stemmer om hr. Linkohrs forslag om ikke at stemme om ændringsforslag 1-5.
(Forslaget vedtoges) Inden den endelige afstemning

Linkohr
I så fald beder jeg om, at vi stemmer om den lovgivningsmæssige beslutning, især på grund af punkt 8 og 9, som vi netop har stemt om. Efter min mening er det nok, hvis vi foretager undersøgelsen i forbindelse med Turchi-betænkningen, men på grund af punkt 8 og 9 vil jeg virkelig lægge vægt på, at vi nu faktisk stemmer om beslutningsforslaget. Jeg opfordrer Dem til at stemme for.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Stemmeforklaring Betænkning af Turchi (A5-0303/2001) og Linkohr (A5-0297/2001)

Bordes, Cauquil og Laguiller
De to betænkninger om afviklingen af EKSF-traktaten konstaterer beklageligvis, at Rådet anmoder Parlamentet om "at give det decharge angående aktiviteter, det ingen mulighed har for at kontrollere". Faktisk kan Parlamentet stemme, som det har lyst til, det er alligevel Rådet, der bestemmer. På denne måde erkender man helt klart, at Parlamentet kun tjener til at give visse beslutninger en uægte demokratisk fernis.
De to betænkninger nævner i øvrigt, at man ophæver det sociale afsnit inden for EKSF lige netop nu, hvor man står over for tiltrædelsen af lande, hvis kul- og stålsektorer EU har planer om at omlægge med henblik på at gøre dem "rentable", hvilket vil sige profitable for eventuelle vestlige investorer.
På trods af det "sociale afsnit" i EKSF-traktaten har omlægningen i Vesteuropas kul- og stålsektor betydet afskedigelse af hundredtusinder af arbejdere, et drama for mange. Visse regioner som Lorraine har skullet bruge år på at komme sig efter lukning af virksomheder og nedlæggelse af arbejdspladser. Man kan forestille, hvad dette vil betyde for arbejdere i Polen, Den Tjekkiske Republik og Ungarn, for hvem man ikke engang stiller forslag om godtgørelse eller førtidspensionering.
I stedet for at overføre restbeløbet ved afviklingen af EKSF til en forskningsfond, der på den ene eller anden måde kommer ledelsen til gode, skulle man afsætte hele det således frigjorte beløb til fortsat at udbetale lønninger til de lønmodtagere, man forbereder sig på at kaste på gaden i forbindelse med de kommende omlægninger.
Dette er grunden til, vi har stemt imod disse to betænkninger.
(Mødet udsat kl. 13.24 og genoptaget kl. 15.00)

Våbeneksport
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0309/2001) af Titley for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Rådets anden årsberetning udarbejdet i henhold til punkt 8 i de operative bestemmelser i adfærdskodeksen for våbeneksport i Den Europæiske Union (13177/1/2000 - C5-0111/2001 - 2001/2050(COS)).

Titley
Hr. formand, den 11. september viste, at vi lever i en meget usikker verden. Vi fandt ud af, at verdens sikkerhed, stabilitet og økonomi var langt skrøbeligere, end vi hidtil havde troet. Hvor vi end ser hen - på bekæmpelsen af terrorisme, rædslerne på Balkan, mareridtet i en lille by i Schweiz, de nærmest anarkistiske tilstande i dele af Afrika - så er der en ting, der er fælles for alle disse steder, nemlig de enorme mængder våben, der er frit tilgængelige. Det er en af hovedårsagerne til den manglende stabilitet i verden, og vi må gøre noget, før denne tidevandsbølge af våben skyller ind over os alle.
Adfærdskodeksen for våbeneksport var et betydeligt fremskridt til regulering af denne branche. Det fremgår klart af den anden årsberetning, at der er et stærkt stigende samarbejde mellem medlemsstaterne, både med hensyn til at gennemføre kodeksen og at nå til større fælles forståelse af, hvordan kodeksen skal tolkes. Det er også klart, at våbeneksportpolitikken i stigende grad tilpasses sikkerheden.
Våbenkontrolpolitikkerne er blevet meget mere gennemsigtige. De fleste EU-stater, bortset fra Østrig, Grækenland og Luxembourg, udarbejder nu deres egne årsberetninger, om end de er af stærkt varierende kvalitet. Det er værd at bemærke, at ngo'ernes Safer World fremhæver Det Forenede Kongeriges årsberetning, som blev indført af daværende udenrigsminister Robin Cook som et eksempel til efterfølgelse for andre lande.
Kodeksens indflydelse rækker ud over EU. Alle ansøgerlandene, EØS, EFTA-landene, Canada og Tyrkiet tilslutter sig nu principperne i kodeksen. Medlemsstaterne forsøger også at anvende disse principper i bredere internationale fora.
Det ville være en fejltagelse at undervurdere vigtigheden af, hvad man har opnået, eller af den betydelige holdningsændring, der finder sted i medlemsstaterne på dette område. Ikke desto mindre er der områder, hvor kodeksen skal styrkes. Kodeksens principper vil konstant blive undermineret, hvis der ikke træffes foranstaltninger til at kontrollere våbenhandlere og kræve, at de har en licens. Det er utroligt, at man i mange lande skal have våbentilladelse til et haglgevær, men ikke til at handle med våben. Visse våbenhandlere har lovlige virksomheder, men mange er ikke andet end dødens købmænd. En indsats på dette område bør have topprioritet. Ligeledes vil kontrollen med våbenfabrikanterne i EU uvægerligt blive hæmmet af mangelen på kontrol med produktionen uden for EU. Der er desuden brug for et mere harmoniseret system til registrering af den endelige bruger, certificering og håndhævelse.
Kontrol med den officielle eksport er vigtig, men den ulovlige våbenhandel er det største problem. Jeg bifalder medlemsstaternes indsats for en FN-konference om ulovlig handel med håndskydevåben og lette våben, som minder Parlamentet om, at definitionen omfatter ting som jord-til-luft-missiler, der affyres fra skulderen.
Jeg beklager meget USA's holdning til denne konference og den amerikanske våbenlobbys indflydelse. Vi kan blot håbe på, at den sidste tids begivenheder vil få USA til at tænke over behovet for et globalt samarbejde om at fjerne årsagerne til denne usikkerhed. Der skal slås ned på den ulovlige handel globalt.
Større åbenhed er vores garanti for sikkerhed på dette område. På trods af de store fremskridt vil jeg gerne nå frem til, at alle lande udarbejder en offentligt tilgængelig årsberetning om våbeneksport i et fælles format. Rådets årsberetning bør være mere detaljeret som anført i min betænkning. Vi opfordrer naturligvis til øget granskning af medlemsstaternes våbenpolitikker.
Det glædede mig meget, at medlemsstaterne sidste år aftalte en fælles liste over militært udstyr, som kodeksen finder anvendelse på. Vi har nu brug for en fælles liste over ikke-militært sikkerheds- og politiudstyr, og jeg accepterer gerne ændringer vedrørende dette emne. Listen skal imidlertid være meningsfyldt og danne grundlag for effektive foranstaltninger på området. Den skal ikke være en generel hensigtserklæring.
Vi kan ikke vinde kampen mod terrorisme - som vi alle taler om i øjeblikket - medmindre vi har kontrol med våbnene, som er denne dødelige handels redskaber. Det er den udfordring, vi står over for, og den er endnu vigtigere i dag, end den var på samme tid sidste år, da vi drøftede den første årsberetning.

Van Hecke, Johan
Hr. formand, først og fremmest vil jeg over for hr. Titley udtrykke min glæde over hans meget solide og konstruktive betænkning. Hans bestræbelser og andre kollegers konstruktive bidrag har sørget for, at vi næsten nåede til enighed i Parlamentet om et meget følsomt emne, nemlig styringen af våbenhandlen.
I lyset af terrorangrebene i USA vokser erkendelsen af, at den enorme spredning af våben i verden fører til ustabile lande, som danner grobund for terrorisme. I Titley-betænkningen bemærkes det med rette, at EU's adfærdskodeks fra 1998 er et vigtigt skridt frem mod en mere kohærent og mere gennemsigtig europæisk politik vedrørende våbeneksport.
Men samtidig peges der på en række mangler og lakuner, hvoraf jeg gerne vil nævne fem.
For det første er medlemsstaternes årsberetninger ikke harmoniseret. Nogle lande såsom Storbritannien og Irland giver en udførlig beskrivelse af de udstedte licenser og af mængden og værdien af de eksporterede våben. Andre lande såsom Østrig og Grækenland giver overhovedet ingen oplysninger om de udstedte licenser. På denne måde er en hensigtsmæssig, effektiv evaluering naturligvis vanskelig. Årsberetningen bør derfor leve op til en række standarder. For hver udstedt licens bør der gives en detaljeret beskrivelse af materialet, modtageren og den endelige forbruger. For licenser, som nægtes, bør der mere udførligt gøres rede for årsagen til afslaget.
For det andet tror jeg også, at der bør være en bedre kontrol med de endelige forbrugere af våben fra Bulgarien, idet disse i virkeligheden sluses videre til Liberia og oprørerne i Sierra Leone. EU-medlemsstaters ambassader kunne spille en stærkere kontrollerende rolle på stedet. Der bør også komme straffeforanstaltninger for transitlande, som bryder våbenembargoer.
For det tredje skal der efter min opfattelse være bedre kontrol med EU-virksomheders licensproduktion af militært udstyr i udlandet eller inden for rammerne af industrimæssige samarbejdsaftaler. Det må ikke være sådan, at en tilladelse til våben nægtes et bestemt land, og at våbenproducenter viger uden om dette forbud ved at levere våbenkomponenter, som derefter samles på stedet.
En fjerde mangel er, at der overhovedet ingen kontrol er med private våbenmæglere, som der er kommet stadig flere af siden afslutningen af den kolde krig. Af de 500 millioner lette våben, som er i omløb på verdensplan, er 40-60% illegale ifølge FN.
Den sidste mangel ved EU's adfærdskodeks er, at den ikke er juridisk bindende. I øjeblikket er det en uforpligtende gentlemanaftale. Den, som overtræder adfærdskodeksen, kan ikke pålægges nogen sanktioner.
Til sidst, hr. formand, vil jeg gerne udtrykke håb om, at EU's adfærdskodeks udgør grundlaget for en verdensomspændende adfærdskodeks for våbeneksport. Det giver slet ingen mening, at Europa bestræber sig på at styre våbenhandlen, mens Kina og Rusland ubegrænset fortsætter med at eksportere våben til kriseområder. FN-konferencen i juli var på det område en forpasset lejlighed, og jeg tror, at dette emne skal være en permanent del af den transatlantiske dialog.

Wiersma
Hr. formand, som det kunne forventes af hr. Titley, har han udarbejdet en glimrende betænkning om adfærdskodeksen for våbeneksport, hvilket vi giver ham en kompliment for. Betænkningen støttes naturligvis fuldt ud af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Jeg vil derfor begrænse mig til ikke så meget teknikkerne i betænkningen, men mere til en række generelle bemærkninger.
Under afstemningen i Udvalget om Udenrigsanliggender den 11. september om Titley-betænkningen indløb de første beretninger om de afskyelige terrorangreb i USA. EU reagerede passende og sammenhængende derpå. Alle disponible midler anvendes på tværs af søjlerne.
Man kunne ønske den samme handlekraft også på andre områder. EU kan godt, hvis bare viljen er til stede. Når det drejer sig om våbeneksporten, må vi nøjes med en adfærdskodeks, som begrænses væsentligt af artikel 296 i EU-traktaten, som beskytter de nationale sikkerhedsinteresser. Det er et så vagt begreb, at medlemsstater, hvis de vil det, mere eller mindre kan gøre, hvad de vil. Det er for øvrigt aldrig blevet helt klart for mig, hvori disse nationale sikkerhedsinteresser kan adskille sig fra EU's sikkerhedsinteresser.
Våbeneksportaftalerne præges desuden af en stor grad af frivillighed, men også af f.eks. ineffektive aftaler om den endelige brug af eksporterede våben. Dermed mangler der en bred og effektiv politik på EU-plan. Ikke alle relevante oplysninger stilles til rådighed, og det forhindrer, at politikken er gennemsigtig. Årsberetninger er udmærkede, men fælles aktioner er naturligvis bedre.
Hr. Titleys betænkning nævner en række områder, som der skal lægges vægt på, såsom den destabiliserende spredning af håndvåben. Med disse skabes der et stort kaos i dele af verden. Handlen med disse våben er med til at opretholde et fænomen som børnesoldater.
Min gruppe vil have, at dette bliver et prioriteret område, også i samarbejde med ansøgerlandene, landene i forbindelse med stabilitetspagten og lande som Ukraine og Rusland. For vi ved, at mange af de håndvåben, som er i omløb i verden, stammer fra disse lande.
EU må anvende alle midler for sammen med disse lande at tackle den ofte kriminelle handel med våben. Også her er der behov for en ny international koalition. I lyset af den 11. september er det vigtigt, at også aftalerne om eksporten af såkaldte varer med dobbelt anvendelse skærpes.
Jeg er spændt på de diskussioner, som uden tvivl allerede finder sted herom bag kulisserne. Borgerne vil vide, hvordan eksportpolitikken anvendes for at forhindre, at den forkerte viden falder i de forkerte hænder. Se blot beretningerne om terrorisme og brugen af masseødelæggelsesvåben. Også på dette punkt er et bedre samarbejde med Østeuropa og Samfundet af Uafhængige Stater nødvendigt.
Hvad vil der ske med eksporten af krypteringssoftware? Kommer der nye aftaler herom? Det mindste, man kan bede Rådet og Kommissionen om, er at angive, hvilken rolle en bedre organiseret våbeneksportpolitik kan spille i bekæmpelsen af terrorismen.
Efter min opfattelse må debatten om artikel 296 gerne genoptages. Våbeneksport skal blive en væsentlig del af den nye EU-sikkerhedspolitik. Først da vil den virkelig fungere effektivt.

McKenna
Hr. formand, jeg bifalder meget af denne betænknings indhold, især behovet for åbenhed, spørgsmålet om den endelige brug af våbnene og den ulovlige våbenhandel. Som hr. Titley nævnte, er kontrollen med håndskydevåben vigtig. Det er et stort problem, som de tragiske begivenheder i Schweiz har vist.
Der er behov for en mekanisme til at kontrollere ikke-militært sikkerheds- og politiudstyr. Men jeg støtter ikke idéen om en europæisk forsvarsindustri, og vi skal se på, hvordan vi kan komme af med forsvarsindustrien. De tragiske begivenheder i USA for nylig har faktisk virket som en saltvandsindsprøjtning på våbenindustrien. Jeg vil nævne én bestemt virksomhed, da den er relevant for Irland, og det er Raytheon. Denne virksomheds aktier er steget med 40% som følge af begivenhederne den 11. september og derefter.
Vi må se på spørgsmålet om våbenproduktion som helhed. Jeg nævnte Raytheon, fordi det er ironisk, at nobelpristagere på trods af fredsprocessen i Nordirland stod på podiet og bød velkommen til Derry Raytheon, en af verdens største våbenfabrikker. Det er rystende at invitere våbenfabrikanter eller fabrikanter af våbendele til et sted, hvor folk hver dag slår hinanden ihjel med våben, således at disse produkter derefter kan transporteres til andre dele af verden for at skabe ødelæggelse og afsavn. Vi ønsker ikke fred her og krig i andre dele af verden. Vi skal forsøge at gøre en ende på våbenhandlen, og tanken om statsstøtte til en industri, der er ansvarlig for død og ødelæggelse i hele verden, er uacceptabel.
Hvad angår torturvåben, har vi en situation, hvor disse våben sendes til visse dele af verden forsynet med et EU-stempel. Det er fuldstændig uacceptabelt. I mit eget land, Irland, har der i den seneste tid været en stigning i våbenproduktionen, navnlig med amerikanske våbendele. Denne produktion omfatter hovedsagelig dele, men uanset om der er tale om dele eller våben til endelig brug, bør vi ikke acceptere våbenproduktion. Der findes langt mere fordelagtige måder at skabe beskæftigelse på i et givet område end produktion af noget, der bruges til at slå andre mennesker ihjel med.

Marset Campos
Hr. formand, vores gruppe er i princippet enig i betænkningen af Titley, som har udført et glimrende arbejde i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik.
Der er visse områder, hvor vi ikke er enige, f.eks. det, som forsvarsindustrien har nævnt, men generelt er denne bestræbelse på at opnå gennemsigtighed og på at sikre, at EU spiller en afgørende rolle, jeg vil sige hovedrolle, i den globale afvæbningsproces og ligeledes i fredsbestræbelserne positiv, og derfor mener vi, at det er en god betænkning.
Der er imidlertid aspekter, som kunne forbedres, især i betragtning af den triste begivenhed den 11. september, som har afstedkommet, at USA uden forbehold fremmer våbensalg til dem, som de mener er mulige venner i kampen mod terrorisme.
Vi mener, at det er på tide at indtage en klar holdning om gennemsigtighed og undgå denne dobbelthed, og derfor har vi gennem vores medlem, hr. Brie, stillet en række ændringsforslag, som netop har til formål at rette op på disse fejl - f.eks. at der gennem tredjelande sælges våben til lande, som bryder EU's aftaler, f.eks. Tyrkiet eller Israel, ved at bombardere eller angribe palæstinenserne, eller Pakistan - og derfor er det hensigtsmæssigt, om der er mere kontrol med disse salg.
Vi mener også, at det er vigtigt - det sagde hr. Titley i sit indlæg - at inddrage terrorisme som mål.
Og endelig mener vi, at det for at kunne forbedre gennemsigtigheden er påkrævet, at Kommissionen selv udarbejder en rapport, som klarlægger disse aspekter, så EU's rolle bliver meget mere vigtig og afgørende for, om der opnås en fredelig og afvæbnet verden.

Paisley
Hr. formand, de, der påstår, at de ønsker at bekæmpe terrorisme, bør stoppe deres hykleri og fordømme dem, der er skyld i de største blodsudgydelser under dække af at være frihedskæmpere.
I Dublin pralede Gerry Adams i denne weekend med, at IRA's ugerninger er begået af frihedskæmpere og ikke terrorister. Det er ikke så sært, at Wall Street Journal forleden bragte en artikel, hvor Adams blev sammenkædet med bin Laden. Ord er ikke nok. Der skal handling til for at rense de europæiske nationer, der både har bevæbnet og hjulpet terroristerne, og som har nægtet at udlevere disse kriminelle til retsforfølgelse.

Carrilho
Hr. formand, indtil for få uger siden forekom den skelnen relativt klar, som foretages mellem på den ene side konventionelle våben, herunder lette og tunge våben, og på den anden side masseødelæggelsesvåben, altså nukleare, kemiske og biologiske våben. Nu er det især selve våbenbegrebet, som det kommer til at dreje sig om, når et rutefly kan laves om til et missil, hvis det blot styres med et fuldstændig ødelæggende formål. Vi kan blive fristet til at antage en på én gang relativistisk holdning til midlerne, men en hypersikkerhedsfikseret til procedurerne.
Jeg tror snarere, at vi mere end nogensinde bør undgå at drage konklusioner, der ikke begrundes politisk. I denne situation tror jeg, at det må stå klart, at vi må øge tempoet i opbygningen af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der får de nødvendige beføjelser og baseres på et effektivt fælles engagement. Denne politik må bygge på samhørighed, hvilket også betyder tillid mellem medlemsstaterne, og på sammenhæng mellem de opstillede mål og den konkrete indsats.
Vi har i dag at gøre med en problemstilling, nemlig våbeneksporten, der mere end nogensinde er det område, hvor disse principper bør finde anvendelse. Det ville naturligvis være bedre, hvis vi slet ikke behøvede tale om våben, men det er desværre ikke den verden, som vi lever i. EU's adfærdskodeks, vedtaget i 1999, udgør det grundlæggende instrument til hensigtsmæssige procedurer og kontrol på dette felt. Hvad angår Rådets anden årsberetning, udtaler ordføreren apropos de operative bestemmelser i adfærdskodeksen sig positivt om større åbenhed og større sammenhæng i medlemsstaternes våbeneksportpolitik samt tredjelandes vedtagelse af de fælles principper, men han peger også på, at vi må gå videre og sætte ind mod ulovlig handel med større kontrol af mæglervirksomheden og af, hvor våbnene ender. Jeg vil derfor gerne give min støtte til denne betænkning, idet jeg endnu en gang pointerer, at der må være samhørighed og sammenhæng på dette område.

Maes
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er naturligvis godt, at en sådan betænkning om våbenhandel eksisterer. Således er det også godt, at der findes en europæisk adfærdskodeks. Men jeg håber, at de dramatiske omstændigheder, som vi i øjeblikket oplever, også giver os lejlighed til at komme et skridt videre. F.eks. for at kunne gennemtvinge denne adfærdskodeks, således som hr. Titley med rette siger i sin betænkning. Og endelig også for at gøre fremskridt med kontrollen med våbenhandlen. For vi siger nok kontrol med våbenhandlen, men hvis man ingen kontrol har med certificeringen af den endelige bruger, kan man heller ikke kontrollere, om denne våbenhandel er legal eller ej.
Også EU-landes licensproduktion i tredjelande er et sådant tema. I sidste instans skal vi nå dertil, at vi har negative lister over lande, som vi under ingen omstændigheder leverer våben til, at dette kontrolleres, og at der også iværksættes sanktioner.

Morgantini
Hr. formand, jeg værdsætter hr. Titleys indsats og det arbejde, han har udført for at give plads til det civile samfunds holdninger til våbeneksport.
Jeg vil dog gerne understrege, at der er nogle mangler, og det gælder først og fremmest de lette våben. FN-konferencen i juli var en fiasko, og EU burde efter min mening gøre en kraftig indsats for en våbenreduktion. Hvad gennemsigtigheden angår, er den efter min mening stadig alt for subjektiv, og det er nødvendigt med en obligatorisk parlamentsafstemning om våbeneksport.
Desuden er der ikke nogen henvisninger til OCCAR-aftalen, som i virkeligheden dækker over et industrisamarbejde, og hvormed man f.eks. kan omgå den italienske lovgivning om, at muligheden for våbeneksport er betinget af respekten for menneskerettighederne. I øvrigt bør politikken for kontrol med våbeneksport være forbundet med EU's fælles udenrigspolitik.
Selv om jeg anser hr. Titleys betænkning for at være vigtig, mener jeg kort sagt - det er min personlige mening og ikke Titley-betænkningens opgave - at EU i disse tragiske tider burde gå ind for en nedrustning og ikke en oprustning.

Fava
Hr. kommissær, De må undskylde, at jeg kun henvender mig til Dem, men Rådets pladser er tomme.
Jeg vil gerne sige, at jeg finder Rådets årsberetning meget interessant og adfærdskodeksen meget vigtig. Jeg synes ligeledes, at den igangværende forhandling er yderst hensigtsmæssig, selv om vi må spørge os selv, hvor effektivt alt dette er. I denne debat bør vi være modige nok til at uddybe nogle spørgsmål, der endnu ikke er blevet løst.
Det første spørgsmål - som alle kollegerne allerede har understreget - er nødvendigheden af at gøre denne kodeks til en lov, det vil sige til et juridisk bindende instrument, eftersom det hele i dag er overladt til EU-medlemsstaternes gode vilje, og det gælder endda beslutningen om, hvorvidt man ønsker at udarbejde en årsberetning eller ej. Ikke alle medlemsstater var af den opfattelse, at de behøvede at udarbejde en sådan årsberetning.
Et andet uløst spørgsmål er EU's system til at kontrollere den endelige brug og den endelige modtager af de eksporterede våben og den mellemhandel eller ulovlige handel - "ulovlig handel" er måske et mere velegnet udtryk - som er den egentlige forretning på våbenmarkedet.
Det er alvorligt, at alt dette ikke sker, og det er alvorligt, at denne kontrol ikke finder sted, når man f.eks. tænker på, at Taleban-styret i Afghanistan formodentlig kæmper med våben, som de har fået fra Vesten og fra nogle af EU-landene.
Det sidste punkt er ansøgerlandene. Hvilken sikkerhed har vi for, at ansøgerlandene overholder denne adfærdskodeks til punkt og prikke?
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, der er kun én risiko forbundet med disse spørgsmål, nemlig - sådan som en af vores kolleger understregede - vores hykleriske forglemmelse af, hvor langt en gentlemanaftale er fra at være en lov.
Derfor vil jeg gerne slutte af med at gentage, at så længe denne kodeks ikke bliver til en lov, er det os, der har skylden, og den nødvendige henvisning i denne betænkning til de demokratiske værdier og til beskyttelsen af menneskerettighederne risikerer blot at være en nyttesløs anmodning.

Schroedter
Hr. formand, betænkningen er mere kritisk over for våbeneksporten, end en betænkning af Titley nogensinde før har været. Alligevel må vi konstatere, at kravene ikke fører til målet, hverken hvad angår den parlamentariske kontrol, eller hvad angår gennemsigtigheden. Inden for den parlamentariske kontrol er der netop ikke noget krav om en formel bestemmelse om en udtalelse fra Europa-Parlamentet, og det er det mindste, hvis vi skal skaffe os en vis mulighed for indflydelse.
Når det gælder gennemsigtigheden, er jeg endnu mere bekymret. Her taler hr. Titley om gennemsigtighed i form af en rammeaftale. Vi ved imidlertid, at rammeaftalen mellem seks EU-stater om fremme af forsvaret for industrien og et globalt forsvarsmarked lige netop er den mest uigennemsigtige procedure, der nogensinde har eksisteret, at den cementerer det, der hidtil har været tilfældet, nemlig fravær af parlamentarisk kontrol og debat, ikke engang om indgåelsen og ratificeringen af denne aftale. Det skal ændres.

Korakas
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at våbenproduktion og -handel i endnu højere grad end narkotika- og oliehandel sikrer den multinationale, navnlig den amerikanske, kapital store fortjenester. For at øge omsætningen og fortjenesten fremprovokeres og opildnes spændinger, væbnede sammenstød og massakrer befolkninger imellem, så man fremmer produktionen og forbruget af alle former for våben og krigsmateriel. De, der sidder på regeringsmagten, samtykker og bidrager i allerhøjeste grad til dette, eftersom våbenlevering som bekendt giver en god provision, der betales af producenterne.
Hvilke hensigter ordføreren, hr. Titley, end måtte have under de nuværende omstændigheder, hvor vi ser en generel militarisering og et udbrud af krigsgalskab, hvor NATO får ny struktur, og EU militariseres, og terrorangrebet i USA udnyttes på det skammeligste, er kodekser af denne art om ikke blår i øjnene på hele verden, så i det mindste ren snak og hykleri. Vi mener, at der er behov for streng kontrol, begrænsning og måske endda forbud mod fremstilling af alle former for militært udstyr. Det skal ikke kun handle om eksporten, som det siges i betænkningen.
Men i sidste instans er dette op til folkebevægelsen, fredsbevægelsen på globalt og nationalt plan, som vi har set vokse frem i den sidste tid. Og gudskelov for det!

Patten
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Titley for endnu en glimrende og for ham karakteristisk intelligent betænkning, som vi har læst med meget stor interesse. Som det fremgår af hans betænkning og tale, er spørgsmålet om våbeneksport yderst komplekst, og det kræver, at alle arbejder tæt sammen, hvis vi skal gøre noget ved dets mange aspekter.
Der var en række gode indlæg i forhandlingen, hvoraf nogle henviste til de rystende begivenheder den 11. september og deres følger.
Jeg vil gerne svare hr. Paisley. Da han ikke sidder på sin plads, vil mine bemærkninger måske nå ham på englevinger. Jeg er enig i det, han sagde om definitioner. Det er et ekstremt vigtigt punkt for os. Nogle af os fra Spanien og Det Forenede Kongerige har personlige erfaringer på dette område, nogle af os har venner, som er blevet myrdet af terrorister. Der findes ikke gode terrorister. Der kan ikke skelnes mellem god og dårlig terrorisme. Hvad er en terrorist? En terrorist er en mand eller kvinde eller - desværre - et vildledt barn, som om morgenen begiver sig af sted for at dræbe uskyldige mænd, kvinder og børn i en politisk sags tjeneste - gerningens propaganda. Og det kan ikke retfærdiggøres. Det kan aldrig retfærdiggøres. Der er aldrig nogen formildende omstændigheder, ligesom der heller aldrig er nogen formildende omstændigheder, når en stat begår udenretslige drab. Så jeg håber, at vi, når vi begynder at tale om definitioner, husker, hvad terrorisme virkelig er. Vi vil have meninger om de politiske årsager til terrorisme. Vi vil have stærke meninger om vigtigheden af at prøve at finde politiske løsninger på visse problemer. Men jeg håber, at vi ikke vil være moralsk i tvivl om, hvad en terrorhandling er.
Under forhandlingen af sidste årsberetning sagde jeg, at de nationale regeringer har det endelige ansvar for våbeneksporten. Det er dog også klart, at visse aspekter af våbenhandlen falder ind under den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som Kommissionen deltager fuldt og helt i. Kommissionen gør alt, hvad der står i dens magt, for at sikre gennemførelsen af disse henstillinger, som ligger inden for Fællesskabets kompetence, og vi er klar til at samarbejde med medlemsstaterne, når det drejer sig om fælles ansvarsområder, f.eks. i forbindelse med varer med dobbelt anvendelse.
Som Parlamentet ved, har de associerede lande i Central- og Østeuropa, Cypern, Tyrkiet, Malta og vores EØS/EFTA-partnere udstedt erklæringer, hvor de tilslutter sig kriterierne og principperne i EU's adfærdskodeks for våbeneksport. EU har løbende bistået ansøgerlandene i deres bestræbelser på at bringe deres lovgivning og forvaltning helt på linje med bestemmelserne i kodeksen. Desuden presser EU fortsat på for at få verdens førende våbeneksportører til at følge principperne og kriterierne i vores kodeks. Vi ville i høj grad bifalde idéen om udarbejdelse af en international adfærdskodeks for våbenhandel, forudsat at den bygger på de samme principper som EU's kodeks.
Kommissionen støtter kraftigt det ærede medlems opfordring til fastsættelse af fælles regler for EU's kontrol med den lovlige handel med håndskydevåben og lette våben samt effektive EU-kontrolforanstaltninger til bekæmpelse og afskaffelse af smugleriet af disse våben. I denne sammenhæng hilser vi den aftale velkommen, der blev indgået på FN's konference om ulovlig handel med håndskydevåben og lette våben i juli 2001. Selv om den endelige tekst langt fra lever op til EU's oprindelige forventninger, er der tale om et stort fremskridt. Det er et skrøbeligt og hårdt tilkæmpet kompromis, som det ikke ville have været muligt at opnå for blot et par år siden. Hvis alle de involverede parter ville indtage en mere positiv holdning, ville aftalen blive et mere effektivt redskab til at gøre noget ved deltagernes bekymringer i fremtiden.
For første gang har det internationale samfund opstillet nogle principper for nationale og internationale foranstaltninger til at begrænse den ulovlige handel med håndskydevåben. De har til formål at sikre en pålidelig kontrol med produktion, eksport og transit af våben, at mærke dem på en sådan måde, at det bliver lettere at spore deres oprindelse, at kriminalisere produktion og handel uden licens, at regulere våbenhandlernes aktiviteter og at destruere overskudslagre og alle konfiskerede våben.
Der skal holdes en ny konference senest i 2006 - jeg har på fornemmelsen, at den senere tids begivenheder kan betyde, at datoen fremrykkes - og i den mellemliggende periode skal der afholdes møder hvert andet år, hvor der gøres status over opfyldelsen af målsætningerne. Vi vil sammen med medlemsstaterne arbejde hårdt for at sikre en aktiv og ambitiøs opfølgning.
EU's forpligtelse til konkret handling på området håndskydevåben illustreres af en række igangværende eller planlagte projekter i forskellige dele af verden. I Cambodia yder EU teknisk, administrativ og økonomisk støtte til regeringen og udvalgte ngo'er med henblik på at fremme indsamling, kontrol og destruktion af våben. Vi støtter også Operation Rachel, et fællesprojekt for Sydafrika og Mozambique til indsamling og destruktion af våben fra borgerkrigen. Vi leverer udstyr til politiet i Georgien og Ossetien som et led i et program, der omfatter frivillig aflevering og efterfølgende destruktion af håndskydevåben i regionen. Vi støtter endvidere FN's regionale center for fred, nedrustning og udvikling i Lima, som arbejder på at fremme kontrollen med håndskydevåben i Latinamerika og Caribien. Vi overvejer også yderligere projekter på Balkan, i Afrika og i det sydlige Stillehavsområde.
I løbet af de sidste par måneder har Kommissionens tjenestegrene arbejdet på et udkast til EU-lovgivning om en række ikke-militære produkter, f.eks. torturinstrumenter, som kodeksens bestemmelser efter vores mening bør gælde. Arbejdet er nu næsten afsluttet, og Kommissionen har til hensigt snart at fremlægge et forslag for Rådet. Dette er første skridt på vejen til at løse problemet.
Udarbejdelse af en mere omfattende liste, som kunne omfatte produkter, der også bruges civilt - instrumenter til intern undertrykkelse, f.eks. udstyr til opretholdelse af ro og orden - ville kræve betydeligt flere ressourcer. Hvis vi skal påtage os en sådan opgave - som omfatter den mulige endelige brug af produkterne og måske den endelige brugers identitet - har vi brug for flere ressourcer. Vi vil selvfølgelig nøje lytte til, hvad Parlamentet mener om dette. Hvis vi skal opnå resultater på dette område, kræver det, at medlemsstaterne og Parlamentet stiller yderligere ressourcer til rådighed til dette formål.
Jeg vil gerne gentage min tak til det ærede medlem hr. Titley for en vigtig betænkning. Jeg håber, at vi år for år fortsat kan reagere konstruktivt på, hvad han har at sige.
Enhver, der ser på volden rundt om i verden, den vold, der ofte skyldes staters sammenbrud, fra Somalia til Sudan, Sierra Leone og Afghanistan, enhver, der ser på den situation, der opstår, når stater bryder sammen, ved, hvor stort et ansvar handlen med håndskydevåben bærer for den fortsatte vold og for, at volden bliver langt mere dødelig. Denne betænkning er derfor vigtig, og jeg håber, at vi i de kommende måneder og år kan reagere tilstrækkeligt konstruktivt på den.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Christopher Patten.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Den politiske og humanitære situation i Afghanistan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om den politiske og humanitære situation i Afghanistan.
Jeg giver straks ordet til kommissær Patten.

Patten
Jeg vil gerne selv begynde med Kommissionens bidrag og så hen mod slutningen bede kommissær Nielson sige noget om den humanitære situation, som han har været direkte involveret i på grund af sit ansvar for ECHO. Hvis jeg er nødt til at gå, inden diskussionen er afsluttet, skyldes det ikke manglende påskønnelse af vigtigheden af det, vi diskuterer - jeg mener, at dette emne vil dominere den internationale dagsorden i de næste par måneder - men fordi jeg skal deltage i et vigtigt møde med vicepremierministeren for Den Russiske Føderation inden topmødet mellem EU og Rusland for at diskutere, hvordan vi indleder drøftelser om et fælles europæisk økonomisk område. Vi skal i aften prøve at nå til enighed om et kommissorium for vores arbejde inden topmødet med præsident Putin i morgen.
Der kommer andre rapporter om EU-trojkaens besøg, som jeg i sidste uge deltog i sammen med Belgiens udenrigsminister, idet Belgien har formandskabet, og med Spaniens udenrigsminister, idet Spanien skal overtage formandskabet. Besøget demonstrerede vores engagement i de emner, vi drøftede. Sammen med min ven og kollega, hr. Solana, besøgte vi Pakistan, Iran, Saudi-Arabien, Egypten og Syrien i løbet af fire et halvt handlingsmættede, søvnløse døgn.
Jeg vil gerne lige sige et par ord om det besøg og komme med et par bemærkninger om den politiske situation i Afghanistan, idet jeg overlader de meget vigtige humanitære spørgsmål til kommissær Nielson. Derefter vil jeg gerne sige noget om det udkast til forordning, som Kommissionen har vedtaget i dag.
Der var tre hovedformål med trojkaens besøg. For det første ønskede vi over for de islamiske lande, vi besøgte, at slå fast, at kampen mod terrorisme ikke er Vestens kamp mod islam. Det er ikke Europa og Nordamerikas kamp mod klodens fattige lande. Det er en kamp, der udkæmpes af ordentlige regeringer i lande overalt i verden, mod dem, der forsøger at få deres politiske budskab igennem ved hjælp af død og ødelæggelse. Det er efter min mening en kamp mellem dem, der er for civilisation, for en række forskellige religiøse fundamenter, og dem, der repræsenterer de kræfter, der altid har været imod civiliserede værdier. Det slog vi kraftigt fast i alle de lande, vi besøgte.
For mig er det meget vigtigt, at vi indser, at hvis det skal lykkes os at få det budskab igennem rundt om i verden, at menneskerettigheder er universelle, herunder retten til ikke at blive myrdet af terrorister - hvis det skal lykkes os at få det igennem rundt om i verden, er det meget vigtigt, at vi ikke giver indtryk af, at vi har monopol på disse dyder, at vi i Europa er perfekte, når det drejer sig om disse ting. Det er også ekstremt vigtigt, at vi ikke indrømmer, at menneskerettighederne har forskellig vægt alt efter, hvilket kontinent man befinder sig på. Det er nøjagtigt lige slemt at blive tortureret, uanset hvilken slags land man befinder sig i. Det er nøjagtigt lige slemt at blive spærret inde som journalist eller redaktør, fordi man er uenig med regeringen, uanset hvilket land man befinder sig i. Disse rettigheder har universel gyldighed. Efter min mening svækker vi vores argumentation, hvis vi giver indtryk af, at forskellige civilisationer på en eller anden måde har fundamentalt forskellige holdninger til menneskerettigheder.
Det andet budskab, vi prøver at få igennem, er, at vi må håbe, at der kan komme noget godt ud af de rystende begivenheder, af ugerningerne den 11. september. Modgang skaber undertiden mulighed for at være konstruktiv, positiv og opbygge en bedre fremtid. Noget af det, vi sagde i Pakistan, Iran og andre steder, var, at vi nu har muligheden for på baggrund af det forfærdelige, der er sket, at åbne nogle døre og vinduer, som har været lukket alt for længe.
For det tredje siger vi, at det er en kliché, en banal sandhed, når folk taler om, at intet nogensinde bliver det samme efter den 11. september, ligesom efter Berlinmurens fald. Men det er faktisk sandt. Intet bliver nogensinde helt det samme igen. Og vi skal bl.a. sikre, at intet nogensinde bliver det samme, ved denne gang at få det multilaterale, det internationale samarbejde til at fungere en hel del bedre i kølvandet af de frygtelige begivenheder, end det måske har gjort siden 1940'erne. Det er den udfordring, vi står over for. Når vi drøfter konventioner mod terrorisme i FN, skal vi sikre, at alle underskriver og gennemfører dem. Det er den slags praktiske udfordringer, vi står over for i de kommende uger, måneder og år, når disse begivenheder ikke længere er på avisernes forsider.
Det var de tre ting, som vi - den eneste trojka på fire personer, der findes - insisterede på i alle de lande, vi besøgte.
Hvad angår den politiske situation i Afghanistan, som vi drøftede i både Pakistan og Iran, var der selvfølgelig forskellige opfattelser af situationen. I Iran er der f.eks. meget stærke meninger om Taleban-regimet. Det er ikke overraskende i betragtning af antallet af iranske diplomater, der for omkring tre år siden blev dræbt af Taleban i Afghanistan. Der er generel enighed om, at den politiske situation i Afghanistan stadig er meget flydende. Der er rapporter fra nabolandene om, at Taleban-bevægelsen er i konstant tilbagegang. Der er også rapporter, som taler om Taleban-militsens militære sejre og om en tilbagevenden til, hvad der går for at være en slags barsk normalitet i Kabul.
Taleban-regimet viser fortsat ingen virkelige tegn på, at det er parat til at udlevere Osama bin Laden eller at gennemtvinge, at han frivilligt forlader landet. Oppositionen, Den Nordlige Alliance, har erklæret sig parat til at støtte USA og internationale koalitioner.
Efter kommandør Massouds død den 8. september - og jeg ved, at han var på et vigtigt besøg her i Parlamentet for ikke så længe siden - er der større usikkerhed med hensyn til denne alliance. Men det er sikkert, at der ikke findes en egentlig militær løsning på problemet i Afghanistan. I både Pakistan og Iran, hvor der, som jeg sagde, er forskellige holdninger til situationen i Afghanistan, var der enighed om, at kun en bredt sammensat afghansk regering, der består af repræsentanter for alle fraktioner og etniske grupper i landet, og som tager hensyn til sikkerheden i nabolandene, kan begynde processen, der skal bringe Afghanistan tilbage til det normale og bane vejen for genopbygning. Dette kan måske ske gennem Loya Jirga-mekanismen (den store forsamling). Det ville være op til det afghanske folk at bestemme, hvilken type Loya Jirga-proces, de ønsker, og hvilken rolle forskellige politiske personligheder skal spille i en sådan udvikling.
Jeg gentager, at der er enighed om, hvad resultatet skal være, nemlig en bredt sammensat regering. Det er langt sværere at finde ud af, hvordan man får etableret en sådan bredt sammensat regering, men der er også enighed om, at resten af verden ikke - selv ikke i skikkelse af De Forenede Nationer - kan pålægge Afghanistan en politisk løsning. Vi kan og bør sigte mod at fremme en politisk løsning, og når vi har sikret den, må vi ikke bare forsvinde. Vi skal sikre, at en bedre regering skabt af det triste, forbitrede land, kan regne med langvarig støtte fra det internationale samfund til at genopbygge Afghanistan af ruinerne, som skyldes den middelalderlige grusomhed, landet har været udsat for i de sidste par år.
Jeg vil gerne drøfte endnu et punkt. Vi har i dag i Kommissionen vedtaget et udkast til forordning om specifikke foranstaltninger rettet med bestemte personer og enheder med henblik på at bekæmpe international terrorisme. Udkastet til forordning omfatter alle de enkeltpersoner og organisationer, der potentielt har forbindelse til angrebet den 11. september, og som er omfattet af den ordre, præsident Bush udstedte i sidste uge. Men det har form af en rammeforordning, som skal gøre det muligt at gribe ind over for finansieringen af terroristnetværk. Denne forordning, der er fremsat på grundlag af artikel 308, er meget presserende af grunde, som jeg vist ikke behøver at forklare Parlamentet.
Under disse omstændigheder ville vi være meget taknemmelige, hvis Parlamentet ville overveje en nødprocedure, som om muligt kan afslutte forligsprocessen i denne uges mødeperiode. Vi ville så kunne fremlægge udkastet for Rådet (almindelige anliggender) på mandag.
Jeg ved, at formanden for Kommissionen vil skrive til Dem om dette, fru formand. Vi forstår godt problemerne. Vi ønsker ikke på nogen måde at begrænse undersøgelsen af denne vigtige foranstaltning, men hvis det kunne ske meget hurtigt, ville det sende det rette signal. Det ville være en mulighed for at vise, at Fællesskabets institutioner under usædvanlige omstændigheder kan handle virkelig hurtigt. Det ville således ikke blot sende et signal om vores målrettede indsats efter angrebet den 11. september, men vi ville også vise, at EU-institutionerne kan reagere på krisesituationer.
Hermed vil jeg afslutte mit indlæg. Indtil videre har vi med de forslag, som min ven og kollega, hr. Vitorino, stillede for nogle uger siden, vist, at selv om folk undertiden gør nar af vores langsomme reaktionsevne, så kan vi faktisk reagere meget hurtigt og gennemgribende, når det virkelig gælder, og vi kan vise, at vi er en multilateral organisation. Hvis der er nogen institution her i verden, hvis der er nogen gruppe af lande her i verden, der kan vise fordelene ved at være en multilateral organisation, ved at skændes om fiskekvoter eller budgetter i stedet for at slå hinanden ihjel, så er det EU. Det giver os efter min mening et øget ansvar for at vise lederskab i de kommende uger og måneder, og jeg håber, at vi med denne forordning er i stand til det.

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru formand, som hr. Patten sagde, er det mindste, man kan sige om situationen i Afghanistan, med fire grupper fra flyvevåbnet og søværnet på vej mod Omanbugten og Den Persiske Bugt, at det er en usikker situation.
Selv præsidenten for Pakistan - et land, hvor der i de seneste dage har været voldsomme støttedemonstrationer for Taleban-styret - har sagt meget tydeligt, at Taleban-styrets dage er talte.
Det er klart, at tilbuddet om at åbne styringen af tre provinser i Afghanistan og de mange menneskers vilde flugt fra landet for ikke at blive mobiliseret mod den internationale alliances mulige intervention, er et tydeligt bevis på denne situation.
Hvis vi til dette lægger den beslutning, der blev truffet i Rom i går om at oprette et øverste råd for national enhed med det formål at danne en provisorisk regering og udnævne en statschef, kan vi konkludere, at tingene udvikler sig dag for dag i dette land.
Hvordan bør EU's holdning være set i lyset af det, fru formand? Jeg mener, at EU med denne krise i regionen bør fremstå som en stabiliserende og modererende faktor. EU skal bidrage til, at der indføres et demokratisk styre i Afghanistan. EU skal medvirke til, at menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, som Taleban-styret fornægter, overholdes fuldt ud i landet, sådan som det blev foreslået af den mission, som kommissær Patten gennemførte med trojkaen.
Og EU skal samtidig indgå i den internationale alliance, som FN's generalsekretær omtalte i går under åbningen af Generalforsamlingen.
Og endelig, fru formand, skal EU yde sit bidrag til en enorm humanitær indsats. Vi må ikke glemme, at 25% af de 22 millioner afghanere udelukkende vil overleve på grund af den internationale bistand. Men det er vigtigt, fru formand, at EU ikke begår en række fejl.
For det første at støtte nogle ledere, som ikke har tilstrækkelig folkelig opbakning, som det skete under Afghanistans første krise for 10 år siden.
For det andet må EU ikke begå den fejl at gennemføre vilkårlige aktioner uden konkrete mål. For vi må ikke glemme, fru formand, at målet ikke bør være at få kontrol over et område, som godt nok er strategisk, men derimod at lade være med at støtte ekstremistiske elementer, som kan fremprovokere en opløsning af styrerne i f.eks. Saudi-Arabien, Pakistan eller Egypten og gøre bin Laden til en martyr eller en politisk eller, hvad der ville være endnu værre, religiøs eller åndelig militær leder.
Endelig mener jeg, fru formand, at vi skal støtte hr. Pattens forslag fuldt ud og optræde med størst mulig omhu og effektivitet for at støtte de forslag, som Kommissionen har vedtaget i dag.

Van den Berg
Fru formand, Afghanistan er et land med en gennemsnitlig indkomst pr. indbygger på 800 dollar. Dermed er det det fattigste land i Asien og det sjettefattigste land i verden. Der er omkring 5 millioner mennesker, der er afhængige af fødevareprogrammer. Der bor millioner på den iranske side. Der bor millioner på den pakistanske side. Grænserne er nu lukkede, men det forventes, at endnu 1 million vil flygte.
WFP og UNHCR er i klemme, for de kan ikke arbejde i landet. Der er stadig en række internationale ngo'er, som har gode strukturer, og som endnu kan tilbyde hjælp. Kommissionen har i de forløbne år ydet stor bistand gennem ECHO-programmet. Jeg vil gerne om lidt høre kommissær Nielson fortælle udførligt herom. Vi ved, at vi egentlig er i en frygtelig klemme. Europa må gøre mere. Vi kan ikke overskride grænserne. Vi kan for en del bruge strukturen i selve landet. Også UNHCR og WFP er i klemme.
Jeg vil egentlig støtte hr. Lubber, UNHCR's højkommissær, som sagde: "Vi har egentlig også brug for en ny koalition, der så at sige behandler dette store humanitære drama, som afspiller sig." Jeg frigør mig bevidst fra forhandlingen om sikkerhedsproblemerne i morgen, som er meget bredere.
Men nu konkret i dette område. Vi bliver nødt til at operere i Iran. Vi bliver nødt til at operere i Pakistan sammen med UNHCR. Vi bliver nødt til at gøre det i europæisk sammenhæng. Vores medlemsstater har på nuværende tidspunkt alle sammen givet for få penge. De tøver. De afventer. Kommissionen har taget gode initiativer dér. Jeg roser derfor kommissær Nielson og Kommissionen, men det er nødvendigt at bygge denne koalition nu. For hvis vi ikke er i stand til at gribe dette humanitære problem an i fællesskab, kommer der et tidspunkt, hvor vi får forelagt den politiske regning. I deler verden. I står på jeres egen side, men ikke på vores side. Det er ikke deres problem, men det er vores fælles ansvar at gribe ind dér. Jeg håber, på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne, at det lykkes Kommissionen i nært samspil med alle involverede, de internationale ngo'er, UNHCR, WFP, i Iran, i Pakistan, med de politiske initiativer, som kommissær Patten netop har nævnt, at sende dette signal i tide, nemlig en ny koalition for humanitær støtte i regionen.

Nicholson of Winterbourne
Fru formand, kommissær Patten havde ret i, at vi ikke har noget udestående med islam. Men vi har et udestående med dem, der misbruger islam, og som bruger islams principper som våben mod uskyldige. Vi har heller ikke noget udestående med det afghanske folk. Vores udestående er med bin Laden, som har søgt tilflugt i Afghanistan, og med Taleban-styret, og det er næsten det samme, og vi beklager afghanernes situation. De er allerede en af jordens fattigste nationer. 2 millioner afghanske flygtninge har søgt tilflugt i Den Islamiske Republik Iran, og de har været der i nogle år nu. Det er sørgeligt at se, hvor lidt international hjælp der er givet til disse flygtninge og til deres værter, den iranske regering.
Disse flygtninge flygtede fra akut sult og den yderste brutalitet i Afghanistan for at søge tilflugt i Iran, og der er nu enorme nye flygtningestrømme på vej. Den psykologiske terror, som vores nye alliance har skabt over for terrorisme i regionen, er nu årsag til mange flere millioner flygtninge. Vi må spørge os selv, hvordan vi kan redde liv.
Vi har altid støttet ngo'er. Vi har måske ydet mindre støtte på tværs af institutionerne. Jeg beder hermed indtrængende Kommissionen om at undersøge nøje, hvordan vi bedst koordinerer vores indsats med FN's, navnlig UNHCR og WHO, for det er kun FN, der kan yde støtte i den størrelsesorden, der er nødvendig i en sådan situation, når det gælder fødevarer, tøj, husly og at dække basale behov.
Jeg beder Kommissionen om at hjælpe de flygtninge, der allerede er flygtet, og som befinder sig in situ andetsteds. Det gælder også de 3,5 millioner irakiske flygtninge i området. Vi må gøre alt, hvad der står i vores magt, for at hjælpe.

Lagendijk
Fru formand, når det gælder de humanitære aspekter af denne katastrofe, kan jeg fuldstændigt tilslutte mig hr. van den Bergs ord. Jeg vil imidlertid tilføje et aspekt. Det er samtidig et spørgsmål, egentlig et spørgsmål til Rådet, men dette er ikke til stede. Altså vil jeg stille et spørgsmål til kommissæren. Et særligt punkt i forbindelse med bistanden er beskyttelsen af hjælpearbejderne. Det er overordentligt farligt at yde den bistand, der er nødvendig. Ved Kommissionen, om europæiske lande er rede til at støtte disse hjælpearbejdere militært?
Så er der spørgsmålet om det politiske forhold mellem EU og Afghanistan. Hvad er dette forhold ikke? Lad os også her være tydelige. Det er ikke at bevæbne Den Nordlige Alliance. Det er heller ikke at vælte Taleban militært, og det er ikke engang blot at lege sygeplejerske for de sårede og fordrevne, efter at den amerikanske storebror har slået dem. Hvilken rolle spiller EU så, eller hvilken rolle bør EU spille? Lad mig nævne tre eksempler.
For det første tror jeg, at det ville være godt, hvis EU ligesom i de forløbne to til tre uger ville udøve sin neddæmpende indflydelse på USA, for at der ikke falder unødige civile ofre, når Taleban væltes. En overordentlig vigtig forudsætning for hvilken som helst bred koalition i fremtiden.
Lad os for det andet ikke, og det gælder både for USA og for Europa, begå den samme fejl som for 15 år siden, da vi støttede mujahedinerne i kampen mod den russiske tilstedeværelse i Afghanistan ved at fylde landet med våben og derefter forlade landet. Det kan ikke være rigtigt. Jeg tror, at Joschka Fischer, Tysklands udenrigsminister, udtrykte det udmærket, da han sagde, at vi ikke længere kan tillade os at have nogen sorte huller på verdenskortet.
Nu kommer mit vigtigste punkt. Jeg synes, at ét punkt skal være det vigtigste ved enhver bistand, militær, finansiel, politisk eller økonomisk, nu og i fremtiden, til den afghanske opposition, hvad enten den nu er kongelig eller ej, nemlig at der er knyttet visse betingelser til denne bistand. Det kan ikke være sådan, at der snart kommer et regime, som også ignorerer demokratiet og menneskerettighederne. Den lærestreg, vi fik af den kolde krig, er eller bør efter min opfattelse være, at ikke alle vores fjenders fjender er vores venner. Netop venner bør på en åben og kritisk måde gøres opmærksom på, at demokrati og menneskerettigheder skal respekteres. Og det bør derfor gælde for enhver støtte til hvilken som helst afghansk opposition.
Hvis endelig kampen mod Taleban eller omstyrtningen af Taleban også sker for at bekæmpe et fremmed regime, som i fem år har undertrykt menneskerettighederne, f.eks. når det gælder kvinders rettigheder, synes jeg, at det er en berettiget motivering for denne kamp, men så skal vi også være konsekvente, og så skal det også have konsekvenser for andre lande i området. Det kan ikke være sådan, at et land som f.eks. Saudi-Arabien slipper fri, fordi landet nu udgør en del af vores koalition, for også der krænkes menneskerettighederne groft, og også dette regime er antidemokratisk. Jeg tror, at de virkelige konsekvenser af den 11. september først er draget, hvis vi udviser ærlighed og også tager fat på dette land, dette område, og at vi først da har et virkelig holdbart argument mod den indvending, som nu høres i området, nemlig at vores bekymring for Afghanistan er selektiv forargelse.

Frahm
Fru formand, jeg kan sådan set tage tråden op, hvor min gode kollega, hr. Lagendijk, sluttede. Hvem er det, vi samarbejder med, når vi gerne vil styrke demokrati og bekæmpe totalitære regimer, og hvad er det, vi samarbejder om? Vi vil jo nok i løbet af de næste par dage i langt højere grad blive klar over, hvad der er muligt. Vi ved jo stadigvæk ikke, hvordan USA vil reagere. Vi ved stadigvæk ikke, om USA vælger at bruge revolvermetoderne, altså først og fremmest vil søge efter at få hævn, eller om vi faktisk får en mulighed for en tilbundsgående bekæmpelse af terrorisme som opfølgning på det forfærdelige, der skete den 11. september. Men med hensyn til hvem vi skal samarbejde med, så vil jeg meget opfordre til, at vi sætter fokus på det helt specielle forhold, at der er tale om en befolkning, der er udsat for en voldsom undertrykkelse, og, at vi skal være opmærksomme på, at halvdelen af denne befolkning er dobbelt undertrykt. Jeg taler om den kvindelige del af befolkningen.
Jeg vil gerne fremhæve, at der faktisk findes kvindeorganisationer, som stadigvæk forsøger, også i Afghanistan, at kæmpe for kvinders rettigheder. En af disse organisationer, RAWA, søger at skabe mulighed for skolegang for både drenge og piger, og vi ved jo, at analfabetismen i Afghanistan er meget høj, 96% for kvinder og 72% for mænd, så det er jo i sig selv en nyttig ting at slås for. De forsøger også at skabe dokumentation, lave fact-finding i Afghanistan, så vi udenfor får en chance for rent faktisk at vide, hvad der sker. Og når vi så får den viden, så er det op til os at bruge den, og det vil jeg gerne opfordre til, at vi gør. At vi bruger den viden, at der findes demokratiske og modige kvinder, og at vi samarbejder med dem i vores forsøg på at fjerne grobunden for terrorvirksomhed i bl.a. Afghanistan.

Bonino
Fru formand, kære kolleger, der er ingen tvivl om, at reaktionen på det, der er sket, skal omfatte flere aspekter, og jeg vil ikke komme ind på de militære reaktioner eller dem, der vedrører den interne sikkerhed, eftersom jeg selvfølgelig ikke har den nødvendige ekspertviden. Jeg vil heller ikke komme ind på de humanitære reaktioner, for jeg er sikker på, at EU og hele det humanitære internationale samfund vil være i stand til at løse problemet på en omfattende, effektiv og kompetent måde, sådan som det altid har være tilfældet.
Problemet er ikke den humanitære formålstjenlighed eller effektivitet, som efterhånden har været bekræftet i flere år, men snarere den politiske løsning på det spørgsmål, vi står over for. Jeg er glad for at kunne sige dette her i salen i dag, for Parlamentet og Europa-Kommissionen har været de eneste, sjældne institutionelle undtagelser, som i de senere år altid har været opmærksomme på Afghanistan-problemet, og som i de senere år har stillet medlemsstaterne og Ministerrådet en lang række forslag, også på det politiske plan. Vi kan kun beklage, at man aldrig har lyttet til os eller fulgt vores råd, og jeg må endda sige, at man ikke engang har taget os i betragtning.
Vi har gentaget i flere år, at problemet uden tvivl skyldes den dramatiske overtrædelse af menneskerettighederne, men Kommissionen og Europa-Parlamentet har sagt siden 1997, at der i Afghanistan eksisterer et problem med terrorisme og narkotika, det vil sige et meget alvorligt geopolitisk problem. På en måde kan vi således kun beklage de store internationale institutioners ligegyldighed.
I dag er vi dog nået så vidt, at det efter min mening er nødvendigt at træffe et valg. Der er tidspunkter i historien, hvor det er nødvendigt at vælge side uden så mange "hvis'er" og "men'er", og når vi skal vælge side, skal vi ikke gøre det på grund af religiøs fanatisme, diktaturer eller andre former for nationalisme, men derimod for at støtte De Liberale demokratier med alle deres fejl og mangler, om man vil, men også med hele deres styrke og deres evne til at skabe nogle systemer, som er mere velegnede til beskyttelsen af menneskerettighederne i verden.
Det, der bekymrer mig, er den politiske løsning. Jeg er bange for, at vi begår en fejltagelse, hvis vi tror, at det kun er terrorismen, der er vores fjende, og i særdeleshed kun Osama bin Laden. Jeg tror tværtimod, at problemet er meget mere komplekst, nemlig at vores fjende i dag består af den eksplosive cocktail af religiøs fanatisme som grundlag for autoritære og diktatoriske styrer. Det er nødvendigt at gøre en indsats og gå mere i dybden, så vi ikke bare tror, at vi kan løse problemet ved at fange Osama Bin Laden, selv om dette er rimeligt, legitimt og nødvendigt.
Man er ved at forberede en "hellig alliance" mod terrorismen med en række usandsynlige - for ikke at sige tvivlsomme - allierede, nemlig en række regimer, der risikerer at komme med i denne alliance, og som hver især har deres egne grunde og måske laver en liste over deres egne terrorister - hvad enten de er ægte eller falske - for bedre at kunne undertrykke systemkritikerne, som måske er verdslige og demokratiske. Vi skal passe på, at vi ikke skærer alle over én kam!
Jeg spørger mig selv, om det ikke ville være fornuftigere og mere hensigtsmæssigt også at sørge for en organisation af demokratiet på verdensplan, nemlig af det liberale demokrati, som vi kender, og som selvfølgelig har sine fejl - hvilket jeg gerne vil gentage - men som efter min mening er den institution, vi skal sørge for på mellemlangt sigt.
Når vi taler om kvinderne i dag eller om krænkelser og genital lemlæstelse af kvinder, har vi ikke nogen organisation, vi kan henvende os til. Men det er den store udfordring, vi skal tage op, nemlig at skabe, eksportere og overbevise om demokrati og frihed.

Belder
Fru formand, befolkningen i Afghanistan og også hele den civiliserede verden har fordel af, at Taleban-regimet bringes drastisk til ophør. I selve landet udøver talebanerne psykisk terror og foretrækker en fortsættelse af borgerkrigen frem for en afhjælpning af akut hungersnød. Set udefra fortjener deres hurtige forsvinden fra den politiske scene den største anbefaling, fordi Taleban eksporterer terrorisme. Se blot deres gæst Osama bin Ladens værk, og bemærk også, at de i vid udstrækning eksporterer narkotika.
Den afghanske historie og den politiske realitet i dag viser imidlertid, at Taleban-regimet kun kan fordrives af interne oppositionskræfter. Derfor anser vi den amerikanske regerings nuværende Afghanistan-strategi med at give finansiel og materiel støtte til en så bred koalition som muligt mod Taleban-regimet omkring eksilkongen Zahir Shah for at være det mest plausible udenlandske bidrag til denne politiske og militære kraftanstrengelse. Derfor opfordrer jeg til ubetinget europæisk støtte til denne strategi.
Det glæder os også særdeles meget, at præsident Bush har afsat 100 millioner dollar til bistand til den enorme skade, som afghanske flygtninge lider. Lad denne gestus på grund af medlidenhed med det hårdt ramte afghanske folk være begyndelsen til en Marshall-plan for dette land, som er ødelagt i bund og grund af vedholdende væbnet vold. På denne måde betaler det internationale samfund for sin skyld i den nuværende situation i Afghanistan og dæmmer op for muslimsk terrorisme og narkotika.

Morillon
Fru formand, hr. kommissær, når jeg nu tager ordet i denne forhandling, har jeg, efter Dem, fru formand, også pligt til at mindes kommandant Massoud. Mange kolleger har haft lejlighed til at møde ham her for seks måneder siden på Deres invitation, hvor de opdagede, at han ikke blot var en kriger, berømt for sin taktiske sans og sin exceptionelle karisma, men at han også kunne være en statsmand og en mand for den fred og forsoning, man har ventet på i hans land gennem mere end 30 år.
Det er mit håb i dag, at denne mand, min ven, der sagde, han var parat til at give sit liv til gavn for det afghanske folk, ikke er død for ingenting. Jeg beklager naturligvis, at han ikke blev hørt tidligere, da han bad om international hjælp til at befri sit land for Taleban-styrets åg, og at han på det tidspunkt forkastede udviklingen af denne totalitære fundamentalistiske islamiske bevægelse, der bekendtgjorde sin intention om at dominere på verdensplan.
Det, kommissær Patten netop har sagt om den politiske situation i Afghanistan, bekræfter min analyse af, at Massouds projekt for at iværksætte en løsning på det afghanske drama kunne være på rette vej. Så snart Pakistan tvinges til at ophøre med sin politiske og militære støtte til Taleban-styret, vil dette bryde sammen af sig selv under pres fra det samlede afghanske folk, sådan som kommandant Massoud havde forudset det. Beviset herpå ser jeg i den aftale, der netop er blevet indgået i Rom mellem oppositionsstyrkerne og den tidligere konge, Zahir Shah, hvis prestige stadig er temmelig stor i hans land. Et andet bevis herpå er udtalelser fra selveste Mullah Omar, der i går meddelte, at kongen ville blive styrtet, samt endelig den nyhed, vi netop har modtaget, om et frafald på 700 soldater under Taleban-guvernøren i Djavan-distriktet ved grænsen til Turkmenistan, hvilket medførte, at Badgis-provinsen kom under oppositionens kontrol. Begejstret over realpolitikken har det internationale samfund, og jeg beklager at måtte sige det, herunder EU indtaget en i det mindste forsonlig holdning til Taleban-styret ud fra det synspunkt, at det reelt udøvede magten og ikke kunne gøre det uden støtte fra den samlede afghanske befolkning. Jeg sammenlignede på det tidspunkt denne holdning med den, de vestlige regeringer mente at være nødt til at indtage til De Røde Khmerer i Cambodja, før deres afskyelige barbari blev kendt. Takket være den samme blinde tolerance har vi ladet denne hvepserede fyldt med islamisk terrorisme udvikle sig på det afghanske territorium, og Massoud gjorde opmærksom på dens ondskab. Det drejer sig nu om at ødelægge den, hvilket jeg håber vil ske i løbet af de kommende dage. Men for at ødelægge et hvepsebo skal man ikke brænde hele huset. Det er derimod nødvendigt at spare det afghanske folk og i stedet give det alle de former for støtte, der er nødvendig for at oprette et stabilt styre, der bygger på national forsoning.
Det er min fornemmelse, som kommissær Patten netop har styrket, at det er i den retning, Unionens bestræbelser vil udfolde sig, og det glæder jeg mig over. Men jeg glemmer ikke den dramatiske humanitære situation, der råder i hele området. Jeg tænker på hundredtusinder af flygtninge, der er anbragt ved den pakistanske grænse, men også på dem, der i månedsvis har befundet sig fuldstændig blottede i den nordlige region. Jeg hører, at russerne har oprettet en luftbro med humanitær nødhjælp i lufthavnen Douchambe i Tadsjikistan. Jeg ønsker ikke, at Unionen glimrer ved sit fravær i dette projekt, hvor også EU's hjælp er ønsket. Det, befolkningsgrupperne ønsker, er naturligvis fødevarer, men også medicin, tæpper og tag over hovedet, men især at vi viser vores solidaritet. Da krisen var på sit højeste i Bosnien, forstod EU at levere forsyninger nedkastet med faldskærm i de mest isolerede og mest truende områder. Det er det, befolkningen i Panshir forventer i dag. Har vi og har De, kommissær Nielson, viljen og midlerne hertil?

Sauquillo Pérez del Arco
Fru formand, jeg er helt enig i mange af de ting, der er blevet sagt, og derfor vil jeg ikke gentage dem. Men jeg mener, at de skal tages i betragtning, for hele verden afventer, hvad EU gør.
Og jeg mener, at vi i betragtning af den erklæring, som Parlamentet i sin tid fremkom med om situationen i Afghanistan, og faren for begrænsning af civile frihedsrettigheder, som kommissær Patten sagde, skal forblive forenede og have en fælles holdning mod terrorisme.
Men noget, der allerede er blevet sagt, bekymrer mig også: den dramatiske situation, som er opstået efter disse attentater. På den ene side den afghanske befolkning, som står over for en alvorlig krise, der, som Kommissionen så rigtigt har sagt sammen med FAO og Verdensfødevareprogrammet (WFP), der for nylig har besøgt Afghanistan, består i, at landet har hungersnød på grund af en alvorlig krise i landbrugsproduktionen, som kan betyde mange menneskers død. Dertil skal lægges den konstante fare, som landbefolkningen svæver i, på grund af de personelminer, der er spredt ud over landet, og situationen for de tusinder af flygtninge, som befinder sig i de tilgrænsende lande - og jeg tænker ikke bare på dem, der er i Pakistan og Iran, men også på dem, der er i Usbekistan og Tadsjikistan - og som skal hjælpes.
Men jeg er også bekymret over - og det er det, jeg vil tale om, fru formand - situationen for befolkningerne i de øvrige udviklingslande, især afrikanere, som vil lide særligt under de økonomiske følger af denne krise.
Ifølge oplysninger fra Verdensbanken vil attentaterne henvise yderligere 10 millioner mennesker til fattigdom som følge af den økonomiske nedgang og især tabet af indtægter på grund af faldende eksport, nedgang i turismen, prisfald osv.
Jeg mener, fru formand, at EU og Parlamentet på nuværende tidspunkt bør indgå i en stor koalition mod terrorisme. Men vi skal også oprette - og det ville være et signal til hele verden - en international koalition mod den fattigdom, armod og fortvivlelse, som millioner af verdens borgere lever i, for de støtter sig mange gange til de fanatikere, der organiserer terrorhandlinger.
Derfor vil jeg opfordre til, at vi samtidig med koalitionen mod terrorisme udsender et signal, især til de afrikanske og asiatiske folk, om en koalition mod armod, fattigdom og fortvivlelse.

Staes
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, som formand for Europa-Parlamentets delegation for forbindelserne med Centralasien vil jeg i denne forhandling udtrykkeligt henlede opmærksomheden på det, som sker i lande som Turkmenistan, Usbekistan, Tadsjikistan, Kasakhstan og Kirgisistan. Disse lande er og vil som de første blive ramt af flygtningeproblemet som følge af, hvad der nu sker i Afghanistan og i den del af verden. Der er således absolut behov for europæiske drøftelser om at stille nødhjælp til rådighed. Hr. Morillon har meget berettiget gjort opmærksom herpå. Kære kolleger, Centralasien er en skrøbelig region. Det er en meget skrøbelig region. Det er en skrøbelig region i økonomisk henseende. Det er en skrøbelig region med hensyn til menneskerettighederne. Det er en skrøbelig region med hensyn til opbygning af det civile samfund og de demokratiske institutioner. Det er en region, som i årevis har bedt om vores hjælp i kampen mod fundamentalismen og mod narkotikahandlen. Derfor, kære kolleger, må vi sørge for, at vi tilbyder denne region tilstrækkelig hjælp. Og hvad gør vi? I budgettet for 2002 indskrænker vi budgetmidlerne til denne region. Jeg opfordrer således mine kolleger i Budgetudvalget og på hele plenarmødet til atter at rette op på dette budget og give Centralasien, hvad området har ret til.
Jeg beder Dem meget udtrykkeligt herom.

Deva
Fru formand, vi står over for en krig mod terrorisme, som alle frihedselskende folk må gå ind for. Som De ved, er jeg født i et land, der kender til terrorisme, med 65.000 døde - og husk venligst, at LTT-selvmordsbomberne i Sri Lanka ikke er muslimer - men verden har indtil videre vendt det blinde øje til 23 års terrorisme.
Tragedien den 11. september har endelig gjort dem, der elsker demokrati og frihed, opmærksom på denne skjulte kræftsvulst, nemlig terrorisme. Denne kræftsvulst næres ikke af religion, men af grådighed, had, misundelse og uvidenhed.
Den afghanske forfatning af 1963, som blev promulgeret af kong Zahir Shah, er et eksemplarisk dokument. Jeg takker min kollega, Edward McMillan-Scott, fordi han tog initiativ til og ledede en delegation til Rom, der skulle indlede forhandlinger om en koalition mellem kongen og Den Nordlige Alliance, og det glæder mig at kunne sige, at den nu er underskrevet, som general Morillon lige har nævnt. Jeg vil gerne lykønske general Morillon, fordi han inviterede Shah Massoud hertil, så vi i april havde mulighed for at møde ham.
Forfatningen af 1963 slår fast, at frihed er ethvert menneskes naturlige ret - denne ret er ubegrænset, undtagen når det gælder andres frihed, men tanke- og ytringsfriheden er uvurderlig - at alle afghanere har ret til at trykke og offentliggøre deres idéer, at alle afghanere har ret til gratis uddannelse, og at alle arbejdsdygtige afghanere har ret til et arbejde.
Dette er meget fjernt fra den nuværende tragedie i Afghanistan, hvor kvinder tæves, nægtes uddannelse, holdes hjemme som slaver, og hvor hver ottende kvinde dør i barselseng. Det er en stat, som regeres med uvidenhed, hvor religionen, som de kun ved lidt om, bruges til at underkue og terrorisere deres eget folk. Krigen mod terrorisme er en krig, som skal befri det afghanske folk fra 28 års slaveri.
Jeg hylder præsident Bush og den britiske premierminister for deres beslutsomhed - sammen med det demokratiske parti og Ian Duncan Smith, der er leder af det britiske Konservative parti, og som var på besøg i Parlamentet i dag - for at besejre og udslette international terrorisme. Men dette må ikke udelukkende blive en angelsaksisk affære. Hvis EU og Parlamentet skal leve op til deres forpligtelser, skal de være med til at sikre de mest basale menneskelige aktiviteter, retten til at leve uden at blive terroriseret, friheden til at leve uden daglige dødstrusler. Vi må ikke tro, at vi i Europa ikke udgør terrormål. Vi kender allerede til planer om at angribe Genova, Paris og andre steder. Hvornår lærer vi, at det også er vores krig?

Fernández Martín
Fru formand, kommissær Patten og kommissær Nielson, mine første ord er en påmindelse om de tusinder af uskyldige ofre i New York, Washington og Pennsylvania, ofre for et angreb begået mod vores principper, mod vores demokrati, mod vores systemer af frihedsrettigheder, mod vores opfattelse af sameksistens, mod vores økonomi, med andre ord et angreb mod tolerancen mellem mennesker og idéer.
Det europæiske svar har denne gang været hurtigt, øjeblikkeligt for Parlamentets vedkommende. Svaret fra Kommissionen og Rådet var lige så hurtigt, som kommissær Patten lige har mindet os om i forbindelse med trojkaens besøg. Et svar, som bør være fast, energisk, afpasset og selektivt, aftalt med FN, og som kræver politiske, militære, politimæssige, efterretningsmæssige, diplomatiske, retlige og økonomiske foranstaltninger, der i en eller anden form er blevet vedtaget eller er ved at blive vedtaget. Det må også forlanges, at det er foranstaltninger, der vedtages og fastholdes på kort, mellemlangt og langt sigt.
Jeg vil gøre opmærksom på, at hændelserne er af et sådant omfang og af en sådan alvor, at de beslutninger, der blev truffet her for få dage siden, og som endnu ikke er trådt i kraft, allerede er blevet overgået af begivenhederne. Jeg husker nogle holdninger fremsat her af nogle talere i forbindelse med betænkningen af Watson om det europæiske mandat for eftersøgning og pågribelse for knap tre uger siden. Hr. Massoud, som besøgte os for kort tid siden, er blevet myrdet og vil ikke komme til at opleve, at de mål, som han talte om her, bliver opfyldt.
Som medlem af Udvalget om Udvikling og Samarbejde anmoder jeg om, at der iværksættes en omfattende operation til humanitær bistand, som det er nødvendigt at indlede omgående for at redde millioner af fordrevne og flygtninge i Afghanistan, Pakistan og andre lande i området. Den humanitære katastrofe, der nærmer sig, kan overgå alle tidligere eksempler på menneskers grusomhed.
Jeg vil slutte, fru formand, med at påpege, at fattigdomsbekæmpelsen i verden, som vi har insisteret på så mange gange, nu er særligt relevant, og at vi bør gøre den til en af vores største prioriteringer, hvis vi ønsker at afhjælpe problemet på kort, mellemlangt og langt sigt.

Knolle
Fru formand, de skrækkelige billeder fra New York i dag for nøjagtig tre uger siden har brændt sig fast i os. De hurtige solidaritetserklæringer fra Europa og fra NATO-partnerne er ikke glemt. Nu, hvor USA har bevist, at man ikke fører cowboypolitik, men nøje afvejer hvert skridt i kampen mod terroristerne, senest nu burde der sendes tak og anerkendelse over Atlanten. Men hvad sker der tværtimod?
F.eks. kritiserer vi USA i Tyskland og drister os sågar til at opstille forholdsregler. Man er allerede ved at lægge afstand til USA, og her og der dukker sågar en modbydelig antiamerikanisme op. Det skammer jeg mig over som tysk europæer, også i betragtning af at der blev myrdet godt 100 tyskere den 11. september i New York. Jeg har forståelse for, at USA ikke vil involvere sine 19 NATO-partnere, muligvis med undtagelse af Storbritannien, i kampen mod terroristerne og deres håndlangere, selv om det i dag er blevet klart, at situationen falder ind under betingelserne for NATO-aktioner.
Med folk, der har betænkeligheder, kan man, og det siger jeg også som faldskærmsjægerreserveofficer, ikke føre og vinde en kamp. Dette er et fattigdomsbevis for Europa, især eftersom de ødelagte tvillingetårne i New York har deres symbolske modstykker stående overalt i Europa! Et muligt mål for USA's modangreb kunne være Afghanistan. Indbyggerne i dette land, som er blevet mishandlet gennem årtier, forlader deres hjemland i massevis. De vegeterer i flygtningelejre i Pakistan. Disse mennesker fortjener fuld solidaritet fra EU og fra Parlamentet.
EU's hjælp bør komme ubureaukratisk og hurtigt. Man må tage højde for, at vinteren er meget streng i de egne. Hvis vi ikke hjælper nu, må det frygtes, at de mange unge flygtninge vil følge efter tilfældige fundamentalistiske rottefængere. Europa-Parlamentet bør overveje, om det ikke ville være fornuftigt hurtigst muligt at sende en parlamentarisk delegation fra Parlamentets Udviklingsudvalg til Pakistan. Direkte indtryk er nu engang bedre end tykke rapporter!

Tannock
Fru formand, Afghanistan må være det ultimative eksempel på en tragisk og mislykket stat, og alligevel er der vilje til at bibeholde den som en enhedsstat på tværs af etniske skel. Landet har lidt under 28 års kommunistisk diktatur efterfulgt af fanatisk islamisk teokrati, som har gjort det til en paria, fordi talebanerne huser terrorister og henretter tusindvis af mennesker. Der er over 2 millioner flygtninge uden for landets grænser, og ca. 5 millioner er flygtninge i deres eget land. Mange af disse vil flygte ud af landet, hvis fjendtlighederne mellem USA og dets allierede og Afghanistan selv bryder ud. Verdensfødevareprogrammet hæmmes af det vanskelige terræn, den ødelagte infrastruktur og Taleban-styret, som forhindrer kvinder i at deltage, som har foretaget vilkårlige arrestationer af hjælpearbejdere for at have drevet kristen missionsvirksomhed, og som forbyder den kommunikation med omverdenen, der er så afgørende for internationale hjælpeprogrammer. På trods af alt dette nåede ca. 218 t fødevarer frem til Kabul i sidste uge og afværgede dermed en krise. Det er klart, at Vesten nu må overveje, hvad der skal ske for at skabe permanent stabilitet i landet, når Taleban-styret er fjernet.
I sidste uge var jeg så heldig sammen med to af mine kolleger fra Parlamentet at mødes med den tidligere konge af Afghanistan i Rom. Han har boet i EU det meste af sit liv. Vi var de første folkevalgte vestlige politikere, der besøgte den kongelige familie, siden krisen brød ud. Han udviste en meget stor fædrelands- og pligtfølelse over for sit tidligere hjemland, og han gik så vidt som til at sige, at han ville tjene Afghanistan i enhver kapacitet, hans folk måtte vælge via deres klanforsamling, Loya Jirga, som han har arbejdet på i de sidste to år. Han bekræftede, at han nu modtager vigtig støtte fra oppositionen, den forenede front, og fra Den Nordlige Alliances styrker, og at han vil være med til at indføre en intern aftale, som passer til hans land. Han er den eneste acceptable afghanske figur, som kan forene alle de krigsførende fraktioner, og han demonstrerede, da han regerede landet mellem 1933 og 1973, sin evne til at regere i overensstemmelse med forfatningen, med tolerance og mådehold, og han brugte endda den engelske sportsmodel til at forene ellers uforenelige etniske grupper.
Da mine kolleger og jeg havde talt med ham i halvanden time, stod det klart for mig, at Zahir Shah på trods af sin fremskredne alder er både stærk og rask nok til at påtage sig opgaven. Han har også klogt taget afstand fra genindførelse af monarkiet, idet det er noget, hans folk skal bestemme. Jeg opfordrer kraftigt Parlamentet til at støtte kongens mission på dette vanskelige område.

Khanbhai
Fru formand, jeg fordømmer uden forbehold terrorisme og mord. Jeg er enig med mine kolleger i, at det ikke har nogen berettigelse, og at ingen har ret til at udføre sådanne handlinger. Terrorister vælger vold frem for valg, de påfører uskyldige civile død og lidelse, og de retfærdiggør deres handlinger med religion, race eller politisk suverænitet.
Islam er ligesom andre store verdensreligioner som jødedommen og kristendommen en livsform for over 1 milliard mennesker i verden. Millioner af muslimer fra Indonesien til Nigeria, fra Centralasien til Californiens forstæder vidste intet om Osama bin Laden før den 11. september. For disse millioner og for islam hører terrorister som ham og andre ingen steder hjemme, uanset hvor de er, og hvor de kommer fra.
Disse terrorister har ingen bemyndigelse til at handle på vegne af noget folk eller nogen race eller religion. Vi skal derfor bekæmpe terrorisme og terrorister og ikke uskyldige civile, der lever fredeligt, og som skal have lov at tro på det, de ønsker. Menneskelivet er dyrebart, og drab på uskyldige civile, uanset hvor det foregår, er simpelthen uacceptabelt. Fornuft uden følelse fører til en steril reaktion, følelse uden fornuft fører til en voldsom reaktion. Lad os stå fast og være beslutsomme. Lad os bekæmpe terrorismen ved at fjerne de årsager, der undfanger, føder og nærer terrorisme.

Nielson
Fru formand, situationen var allerede slem, og nu er den endnu værre. Jeg er helt enig i, hvad der er blevet sagt her i eftermiddag om situationen i Afghanistan.
Vi satte Afghanistan på listen over såkaldte glemte kriseområder, da vi fastsatte ECHO's program og prioriteringsområder for 2001. Vi havde et udgiftsniveau på ca. 23 millioner euro, som ville have dækket perioden indtil nytår for den allersidste aktivitet, vi finansierede i landet. Faktisk var der 29 europæiske ngo'er, der ydede humanitær hjælp i Afghanistan. De var der alle den 11. september. Den 11. september var jeg på vej til en mission i Afghanistan og til Pakistan. Jeg skulle have holdt møde med dr. Massoud og Taleban-styret og være rejst rundt i landet for at se det ngo-arbejde, som vi finansierer. Jeg måtte aflyse rejsen. Den næste dag tog vi toget tilbage fra London til Bruxelles, men vores bagage var allerede om bord på flyet til Islamabad.
Situationen er nu forværret, som jeg sagde. Vinteren nærmer sig. Vinteren er så dominerende en faktor, at selv i normale år går den militære kamp mere eller mere i stå, simpelthen fordi det er så vanskeligt at komme omkring. Så den humanitære indsats står nu over for en virkelig skræmmende udfordring.
De forskellige hjælpeorganisationers og ngo'ers personale er alle trukket ud af landet. Men det er meget opmuntrende at se, at de lokale hjælpearbejdere fortsætter med at uddele fødevarer - hvis fødevarerne da ikke er overtaget af Taleban - kører sundhedsklinikkerne videre og sørger for undervisning, hvor det er muligt. Det er yderst vanskeligt at få korrekte oplysninger, men vi kan se, at de prøver at holde disse aktiviteter i gang selv i den aktuelle situation.
Selvfølgelig har truslen om et angreb udefra medført store flygtningestrømme. Det har også haft den virkning, at vi ikke kan regne med, at disse mennesker får adgang til de forskellige fødevarelagre som før, fordi de er flygtet ud på landet i millionvis og ikke længere har samme adgang til mad som i byerne. Den interne situation er altså meget slem, og de mennesker, der når frem til grænsen, ser endnu svagere ud, end de gjorde tidligere. Ca. 6 millioner afghanere anses for at være fuldstændigt afhængige af fødevareleverancer udefra.
Hvis det ikke er muligt at så, inden vinteren sætter ind - og det er det mest sandsynlige - står vi over for en meget alvorlig trussel om mindre end et halvt år, også hvis det lykkes at skabe stabilitet. De logistiske problemer med at skaffe, hvad der er brug for, er selv under de mest optimale forhold uhyggeligt store.
Vi har støttet de forskellige FN-organisationer meget aktivt og deltaget i mødet med den afghanske støttegruppe i Berlin den 27. september. FN har iværksat et FN-donorberedskab til støtte for nødhjælpen. Der skal bruges omkring 580 millioner amerikanske dollars på beredskabet fra nu af og til marts næste år for at sikre humanitær hjælp til og beskyttelse af ca. 7,5 millioner afghanere. Der er brug for 120 millioner dollars straks. Finansieringen af denne appel ser faktisk ud til at være et mindre problem end det overordnede spørgsmål om at nå ud til de fordrevne og flygtningene.
Der er i debatten modstridende holdninger til, om der skal lægges vægt på at holde de flygtende inden for Afghanistans grænser eller på at opfordre Pakistan og Iran til at åbne deres grænser, sådan som UNHCR har til hensigt. Det er min personlige vurdering, at vi kun kan påvirke disse menneskers valg i meget ringe omfang. Der kan ske ting, og vi må være meget fleksible for at kunne gøre, hvad der er brug for, efterhånden som situationen udvikler sig.
Vi har aldrig før måttet udarbejde en nødplan med så få kendte og så mange ukendte faktorer. Behovet for at holde fødevarehjælpen i gang var et centralt emne på dette møde. Alle var enige om, hvor presserende det var, men de var også enige om, at udsigterne til, at man faktisk kunne levere denne hjælp, var ret dårlige. De fleste deltagere mente, at fødevaredistribution uden tilstedeværelsen af udenlandske hjælpearbejdere kunne udsætte de afghanske partnere for unødig risiko. Det, jeg sagde før om, at de lokale afghanske hjælpearbejdere fortsatte det arbejde, de udførte, før de udenlandske hjælpearbejdere måtte forlade landet, gælder uddeling af eksisterende fødevarelagre og andre lagre.
Det er en langt sværere og mere krævende opgave at styre de konvojer med nye forsyninger, der kommer ind i landet, i betragtning af landets situation i dag.
Det ser anderledes ud i den nordøstlige del, der styres af Den Nordlige Alliance, end i resten af landet. Men fra et humanitært synspunkt er det åbenbart, at vores aktiviteter skal rettes mod hele landet. Sådan må det være.
Vi finansierer hjælpen til Afghanistans befolkning på tre måder. For det første - og dette siger jeg, for at der ikke skal være nogen misforståelser - har vi i de sidste 10 år ydet humanitær hjælp for over 400 millioner euro til flygtningene i Afghanistan og i nabolandene. Det drejer sig om ECHO-midler, aktiviteter til at begrænse følgerne af tørke, fødevarehjælp, ophjælpning af landbruget, af vand og sanitet, støtte til de internt fordrevne og til flygtningene i Pakistan samt en forebyggende indsats mod fordrivelse og støtte til dem, der vender tilbage. Der er altså ikke kun tale om fødevarehjælp. Det er lykkedes ECHO og de andre organisationer, som arbejder med vores penge, at opbygge en portefølje af meningsfulde aktiviteter, som de har kunnet videreføre.
Jeg vil gerne tilføje, at én uheldig international sag ikke er repræsentativ for situationen i de 29 organisationer, som Kommissionen finansierer. Det er en svær situation, men det er vigtigt at bemærke, at de organisationer, som vi finansierer, ikke kan anklages for samme grad af aktivitet. De kunne arbejde sammen med de udenlandske hjælpearbejdere indtil den 11. september og opbyggede en portefølje af aktiviteter, som jeg glædede mig meget til at se. Jeg hylder også min forgænger på denne post for at have lagt grunden til dette gode samarbejde med de europæiske humanitære ngo'er.
Vi har i år afsat 23 millioner euro til ECHO, som kanaliseres gennem ngo'er og forskellige FN-agenturer. Som jeg sagde, ville dette have været tilstrækkeligt til at videreføre dette aktivitetsniveau frem til slutningen af året. Så skete den forfærdelige terrorhandling. Vi reagerede omgående med yderligere 4 millioner euro. De er øremærket til foranstaltninger via Verdensfødevareprogrammet, UNHCR og Internationalt Røde Kors.
Nu kræves der en større indsats. Vi vil henvende os til budgetmyndigheden for at få grønt lys for at bruge midler fra nødbudgetreserven som i tidligere år, når ECHO's normale budget ikke dækkede de behov, der opstod på grund katastrofesituationer. Vi annoncerede for en uge siden 25 millioner euro i Kommissionen. De er et led i denne operation og rettes mod den aktuelle flygtningesituation. Vi vil bede om flere penge, men dette er omfattet af de normale procedurer for at få adgang til yderligere bevillinger.
Den anden post er EF-støtte til de mennesker, der har måttet forlade deres hjem. Her finansierer vi aktiviteter, som skaber et miljø, der er med til at fremme bæredygtig genhusning af de tilbagevendte, samt aktiviteter, der skal overtale folk til at blive i deres landsbyer. Denne budgetpost afsætter midler fra oktober til et budget på 19 millioner euro i Pakistan og 2 millioner euro i Iran. Midlerne kanaliseres gennem afghanske ngo'er og FN-agenturer.
Den tredje post er EF-fødevarehjælp og -sikkerhed. Siden begyndelsen af året er der på denne post afsat 30.000 t fødevarehjælp til Verdensfødevareprogrammet og 7.000 t til ngo'er. Kommissionen beder nu om yderligere 7 millioner euro til Verdensfødevareprogrammet for Afghanistan.
Lad mig svare på nogle af de spørgsmål, der er blevet stillet. Fru Nicholson nævnte, at vi bør gøre mere gennem UNHCR og WHO for at udvide det brede grundlag og forbedre organiseringen af denne hjælp. Hvad angår hr. van den Bergs bemærkninger, er operationen i Afghanistan ud fra et kommercielt synspunkt, om De vil, en god lejlighed til samarbejde mellem FN-organisationerne og de meget professionelle og relativt store og specialiserede ngo'er, som nu i nogle år har deltaget i operationen. Det, der nu er brug for, er konkrete handlingsplaner. Vi hører nu i medierne om en konvoj, der er på vej mod nord gennem Khyberpasset. Det er en slags prøveordning, som også kan brede sig til Kabul og endnu længere for at se, hvad der er muligt. Men der findes ingen overordnet plan. Det var en reaktion på UNHCR's forslag under drøftelserne med donorerne om bedre planlægning, så man ved, hvad der skal gøres, og ikke hæmmes af bureaukrati, som hr. Knolle kaldte det. Det er ikke her, problemet ligger. Jeg vil gå så vidt som til at sige, at det generelt ikke er problemet for vores arbejde med humanitær hjælp. De bedes venligst huske på, at ECHO's budget bruges op hvert år, og vi vil i år bede Dem om mere på grund af denne situation. Der er tale om meget lidt bureaukrati her.
Ordet beskyttelse blev nævnt. Her står vi over for et forfærdeligt dilemma. Vi kan ikke tvinge de frivillige organisationer, der arbejder med vores penge, til at gøre noget, de ikke vil. På den anden side har vi som bidragyder et problem, f.eks. hvis de ønsker at gøre noget meget dristigt, som kan skabe problemer for dem, så vi gør blot, hvad vi kan med hensyn til sikkerhed, uden at stille spørgsmål. Tjetjenien er et godt eksempel. Russerne nægter stadig vores ngo'er adgang til radiostationerne, og det udgør et stort problem lokalt. Det er et spørgsmål om balance, og vores ansvar som bidragyder til en aktivitet berører i høj grad sikkerhedsspørgsmålet. Men igen er samarbejdet med FN delvis en løsning på dette problem, men det er ikke muligt på nuværende tidspunkt at levere humanitær hjælp til den Taleban-styrede del af Afghanistan under en eller anden form for militærbeskyttelse.
Det er nødvendigt med en meget åben form for humanitært hjælpearbejde, hvor usikkerhed med hensyn til, hvordan man kommer rundt i landet, ikke spiller ind. Men det er ekstremt vanskeligt. Jeg er enig med fru Frahm og fru Bonino i det, de sagde om kvindernes situation. Det er den mest ekstreme form for mangel på og overtrædelse af menneskerettighederne, som vi har set. Det er en del af den konflikt, som de befinder sig midt i, og man må håbe, at fornuften får overtaget efter det, vi nu skal igennem.
Hr. Belder nævnte narkotikaeksporten. Det skal helt objektivt siges, at Taleban har gjort en utrolig indsats for at nedbringe opiumproduktionen, og det er måske et af de bedste eksempler i verden på, at de har gjort det, som det internationale samfund ønskede. Det er udtryk for en helt anden dagsorden, men det er faktisk en kendsgerning, og jeg syntes derfor, jeg ville nævne det.
Hvad angår hr. Morillons henvisning til den afdøde leder af Den Nordlige Alliance, Ahmed Shah Massoud, har vi ikke noget bedre svar end det, som kommissær Patten så udmærket fremførte, nemlig at der er behov for et bredt grundlag for at forme Afghanistans fremtid. Det er den holdning, vi bør indtage. Hr. Morillon spurgte mig også, om jeg var i besiddelse af den beslutsomhed og de midler, der skal til for at gøre det nødvendige. Vi er afhængige af, at de internationale hjælpeorganisationer gør, hvad der er nødvendigt, på stedet. Vi har ufortøvet skaffet de nødvendige bevillinger, og vi deltager aktivt i regionen sammen med ECHO's permanente repræsentanter på stedet. Vi deltager så vidt muligt i debatten om, hvordan tingene skal organiseres, og hvordan situationen skal forstås.
Som svar på hr. Staes' spørgsmål kan jeg sige, at der vil blive taget hensyn til de centralasiatiske lande, der grænser op til Afghanistan mod nord, i den pakke, jeg nævnte, og vi drøfter ressourcer ud over de 25 millioner euro, som vi har nævnt. Med hensyn til dialogen med budgetmyndigheden offentliggør vi ikke andre tal end disse 25 millioner euro, men det vil være en del af pakken, som vi vender tilbage til meget snart.
Tak for Deres tålmodighed. Der er tale om en ekstremt krævende situation. Jeg ser dette som noget, der, når vi ser tilbage på historien og vores eget eksperiment i Europa, viser, at vi organiserede os, så vi kunne gøre, hvad der var nødvendigt i Europa efter Anden Verdenskrig, og vi klarede det. Det problem, vi diskuterer her i dag, og de udfordringer, det medfører, fortæller os, at Europa nu må se at blive organiseret og finde ud af, hvordan vi opnår det, verden har brug for.

Formanden
Jeg takker Dem.
Forhandlingen er afsluttet.

Retningslinjer for det transeuropæiske transportnet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens meddelelse om retningslinjer for det transeuropæiske transportnet.
Jeg giver ordet til Loyola de Palacio, som taler på vegne af Kommissionen.

De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, kommissærkollegiet vedtog på sit møde i dag et forslag til revision af de transeuropæiske transportnet og en revision af finansforordningen, som gør det muligt at fordoble fællesskabsfinansieringen af disse projekter, så den dækker op til 20% af dem.
Det transeuropæiske transportnet er rygraden i vores indre marked siden dets oprettelse med Maastricht-traktaten, og takket være de retningslinjer, som vi vedtog i fællesskab i 1996, har EU en sammenkædning af europæiske net, som sikrer forbindelsen mellem alle vores regioner og letter bevægeligheden for personer og varer.
Disse transeuropæiske net er Europas første forsøg siden Romerriget på at få et overordnet og integreret overblik over dets infrastrukturer.
Den revision, som vi foreslår i dag, har til formål at ajourføre udviklingen af dette system og tilføje nye prioriterede projekter, der løser problemerne i forbindelse med de udfordringer, som vores fælles transportpolitik har foranlediget i de seneste år.
Liberaliseringen af transportsystemerne og den stigende efterspørgsel efter mobilitet har skabt en uligevægt mellem de forskellige transportformer og bidraget til flaskehalse i nogle af vores infrastrukturområder. På topmødet i Göteborg og i hvidbogen om transport, som blev vedtaget den 12. september, er disse sygdomstegn blevet klarlagt, og det er blevet forlangt, at Kommissionen omgående skal træffe foranstaltninger for at lindre dem.
I sit forslag anbefaler Kommissionen, at de prioriterede projekter, ud over de såkaldte Essen-projekter, skal omfatte otte nye net til jernbanetransport, kombineret transport, transport ad indre vandveje og intelligent transport, nemlig Galileo-projektet, mens tre af de første, som er fuldført, skal tages ud.
De nye projekter skulle være: for det første en jernbane gennem Pyrenæerne, som gør det muligt at overvinde den naturlige barriere, der adskiller Den Iberiske Halvø fra resten af kontinentet.
For det andet et højhastighedstog, kombineret øst-vest-transport, fra Paris til Wien, som senere skal gå videre til Budapest, og som vil supplere vores net og åbne døren for udvidelsen.
For det tredje at gøre Donau sejlbar mellem Straubing og Vilshofen, hvilket vil forbinde Nordsøen med Sortehavet, hvorved forbindelsen mellem Donau og Rhinen forbedres.
For det fjerde Galileo-systemet til satellitpositionsbestemmelse, hvis prioritering er blevet anerkendt af flere på hinanden følgende Europæiske Råd og af Parlamentet.
For det femte en fast forbindelse mellem Tyskland og Danmark via Femer Bælt efter øresundsmodellen, som vil forbedre de nordiske landes forbindelse med resten af kontinentet.
For det sjette højhastighedstogsinteroperabilitet på det iberiske net ved at tilpasse sporbredden til resten af det europæiske kontinents, hvilket vil gøre det muligt at skabe plads i luften og på jorden.
For det syvende udvidelse af Brenner-projektet München-Verona til Napoli ved at tilføje strækningen Bologna-Milano.
Og for det ottende udvidelse af sydhøjhastighedstoget til Nîmes, hvilket vil skabe forbindelse mellem Syd- og Nordeuropa.
Den samlede investering, der er nødvendig til disse projekter, hr. formand, mine damer og herrer, bliver på over 66 milliarder euro, som naturligvis hovedsageligt bør finansieres med nationale, regionale, private og offentlige midler og muligvis også fællesskabsmidler. Deres geografiske udbredelse dækker hele vores område og vil få afgørende betydning for vores økonomis konkurrenceevne.
Vi benytter også denne revision af de transeuropæiske net til at lave nogle mindre tekniske tilpasninger af eksisterende projekter, som manglede at blive gennemført efter forligsproceduren om pakken med retningslinjer fra 1996.
I hvidbogen om transport har vi forpligtet os til, at denne revision, som er den mest påkrævede og prioriterede, i 2004 efterfølges af en anden, der skal gå mere i dybden med projekterne for Unionens nye lande. Det ville være for tidligt, mine damer og herrer, at gøre det nu, da der til trods for de forberedende arbejder, som er temmelig fremskredne, stadig mangler vigtige oplysninger, som vi kun kan få i udvidelsens sidste fase.
Derfor vil det være Parlamentet, der skal gennemgå den næste revision, og det er et politisk løfte, som jeg igen bekræfter over for Parlamentet.
Hr. formand, det er meget tilfredsstillende for mig med dette arbejde at efterkomme Rådets mandater og de nye prioriteringer i vores fælles transportpolitik. Nu, da hvidbogen og revisionen af de transeuropæiske net er forelagt, tror og håber jeg, at Parlamentet inden for rammerne af den fælles beslutningsprocedure vil give sine bidrag, hvis merværdi er indlysende.
Jeg ved, mine damer og herrer, at hvis dette er det, som Kommissionen har vedtaget i dag, er der på nuværende tidspunkt andre kendsgerninger, nemlig de følger, som begivenhederne den 11. september har for lufttransportsektoren, der måske vil kræve Deres opmærksomhed. Jeg vil naturligvis besvare alle spørgsmål i den forbindelse.

Jarzembowski
Hr. formand, kære fru næstformand, tak fordi De giver os denne midtvejsredegørelse. Vi er utilfredse med medlemsstaterne, for medlemsstaterne har i praksis ladet Dem i stikken i det sidste halvandet år. Vi har ventet på midtvejsredegørelsen om de transeuropæiske net siden 1999. Vi takker Dem, fordi De nu har fremlagt den.
Vores første spørgsmål er, at De jo i Deres redegørelse har udtalt, at De vil tilføje, men at De også vil insistere på, at hidtidige projekter, som medlemsstaterne endnu ikke har realiseret - f.eks. basistunnellen i Brennerpasset - nu endelig skal gennemføres. Mit spørgsmål til Dem er, hvordan vi i fællesskab, måske med en ændring af finansieringen, skal klare, at så vigtige projekter som basistunnellen i Brennerpasset som et af de gamle projekter, men også nye projekter som forbindelsen mellem Frankrig og Spanien gennem Pyrenæerne eller den faste forbindelse over Femerbælt mellem Danmark og Tyskland virkelig bliver opført.
Mit andet spørgsmål har De allerede strejfet, fru næstformand. Hvornår vil De fortælle os i udvalget eller i salen, hvordan Deres politik til bekæmpelse af en ny konkurrence inden for subsidier til fordel for lufttrafikken bliver? På den anden side er spørgsmålet, hvordan flyselskaberne kan hjælpes efter de tragiske begivenheder den 11. september.

Piecyk
Hr. formand, jeg tror, vi kan være helt enige i kommissærens principielle kommentarer. Jeg kan tilslutte mig hr. Jarzembowski, men jeg vil gerne spørge kommissæren, om hun kan være enig med mig i, at vi kan lære af de erfaringer, vi hidtil har gjort med TEN.
En erfaring er f.eks., at når stats- og regeringscheferne vedtager en liste, er den ikke automatisk kvalitativt bedre end det, Parlamentet har vedtaget og prioriteret. Kan vi drage nytte af denne erfaring? Jeg synes i hvert fald, at det initiativ, som kommissæren har præsenteret i hvidbogen, nemlig en stor koncentration på jernbaner og vandveje, i høj grad er værd at støtte. Spørgsmålet er, om vi ikke skulle checke alle de finansieringsinstrumenter, som vi har for TEN, ikke kun pengene, i denne henseende. For hvis det kun er for de transeuropæiske net, at jernbanerne og vandvejene prioriteres, så må man også se på de andre fonde, f.eks. Samhørighedsfonden og andre, og kontrollere, om man ikke også her konsekvent skulle tage disse nye prioriteringer med i overvejelserne. Det var mine to spørgsmål.

Bouwman
Fru kommissær, De har netop nævnt en række projekter, som fortsættes, f.eks. højhastighedstoget Paris-Wien-Budapest i østlig retning og foranstaltninger for at gøre Donau sejlbar. Jeg undrer mig over, om det nu egentlig falder ind under sådan noget som tilvejebringelse af transeuropæiske net at gøre Donau sejlbar. Det gør f.eks. reparation heraf, for der er allerede en forbindelse på nuværende tidspunkt. Det var altså det første spørgsmål.
Desuden er det blevet stadig tydeligere for mig, at der ved forbindelser inden for ansøgerlandene navnlig anmodes om nord-syd-forbindelser og ikke kun om forbindelser fra Europa i øst-vest-retning og længere væk. Mit spørgsmål lyder derfor, om der i øjeblikket findes planer om at tilvejebringe flere nord-syd-forbindelser i de nuværende ansøgerlande.

De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, tak for Deres spørgsmål. Jeg vil indlede med at svare hr. Jarzembowski.
Jeg finder det yderst nødvendigt, at vi præsenterer Parlamentet og Rådet for et nyt system til transportinfrastrukturafgifter og især en ændring af det gældende eurovignetdirektiv, hvad angår finansiering af vejinfrastrukturer.
Der er ingen tvivl om, at vi i forslaget til ny finansiering af infrastrukturer bl.a. vil anbefale, at infrastrukturerne ikke bare skal dække omkostninger til vedligeholdelse eller bygning af disse, men også de såkaldte eksterne omkostninger i overensstemmelse med Costa-betænkningen, som i sin tid blev vedtaget af Parlamentet. Det drejer sig om omkostninger ved trafikpropper og ulykker eller miljøomkostninger, som naturligvis kan defineres og beregnes.
I det forslag vil vi desuden indføre en mulighed for i EU også at anvende den såkaldte schweiziske model - jeg understreger, ikke som et almindeligt system, men i undtagelsestilfælde, f.eks. Brenner-tunnellen eller store projekter med store anlægsudgifter, som desuden har en stor miljøpåvirkning, der skal reduceres mest muligt - det vil sige, at afgifter eller dele af en afgift fra en eksisterende infrastruktur skal anvendes til at oprette en fond, som gør det muligt at finansiere bygning af en alternativ jernbaneinfrastruktur. Dette er et væsentligt spørgsmål. Det er ad disse kanaler, at vi håber, at projekter, der er meget vigtige for sammenkædningen og struktureringen af hele det europæiske område, kan gennemføres.
Andet spørgsmål: De projekter, der omtales her, vil blive analyseret af Dem inden for rammerne af den fælles beslutningsprocedure. Jeg vil sige, at det faktum, at et projekt er en del af de transeuropæiske net, betyder, at EU kan tilskynde staterne - der til syvende og sidst er dem, der skal gøre de store investeringer - eller regionerne til også at planlægge deres store anlægsarbejder ud fra ikke bare en national interesse, men en interesse for transeuropæisk sammenkobling og derfor med en grænseoverskridende holdning. Der er derfor, jeg sagde, at denne indsats for transeuropæiske net er det første rationelle forslag af denne type siden Romerriget.
Det vil være muligt ved hjælp af samfinansiering, hvis maksimum nu er på 10%. Den kan nå op på 20%, hvis de forslag for nogle særligt vigtige og bekostelige projekter, der er stillet her, vedtages, men desuden fordi tilstedeværelsen i disse transeuropæiske net letter adgangen til finansiering via Den Europæiske Investeringsbank.
Endelig vil jeg sige til hr. Bouwman, at vi i dette nye forslag inddrager ikke bare nord-syd-akserne, som har været de væsentligste i de andre transeuropæiske net, fordi de var mest nødvendige, men også øst-vest-akserne, især grundaksen Paris-Stuttgart-Wien, som til sin tid skal fortsætte til Budapest. Vi inddrager også Donau og dens bedre forbindelse med Rhinen, hvorved vi skaber en syd-øst-nordvest-akse, som gennemløber hele Unionen.
Men der er ingen tvivl om, at der ved revisionen i 2004, når Unionens nye lande allerede er optaget, vil blive lagt endnu mere vægt på øst-vest-elementet, uden at nord-syd-elementet, som altid og under alle omstændigheder skal bibeholdes, går tabt.

Formanden
Netop, fru næstformand, hverken nord eller syd må gå tabt. Nogle gange bliver det sagt, at nord ikke må gå tabt, men det må syd heller ikke.
Jeg vil for alles skyld angive den rækkefølge, hvori jeg vil give Dem ordet. De første tre bliver hr. Ripoll, hr. Izquierdo og fru Langenhagen, de næste tre hr. Varela, hr. Savary og hr. Rübig. Og efter næstformandens svar går vi over til næste punkt på dagsordenen.
Jeg giver derfor ordet til hr. Ripoll.

Ripoll y Martínez de Bedoya
Fru næstformand, tak for Deres fremmøde. Jeg vil stille Dem to meget korte og konkrete spørgsmål.
Kan De for det første bekræfte, at hele det spanske højhastighedsnet er inddraget i de transeuropæiske net? Og i bekræftende fald, hvilket omfang og hvilke konsekvenser har dets inddragelse for den europæiske sammenkædning og set ud fra et spansk synspunkt?

Izquierdo Collado
Hr. formand, fru kommissær, værdien i at informere hurtigt består i overraskelseseffekten ved gode nyheder. Og jeg må lykønske Dem med den nyhed, De har givet os i dag, som var direkte forbundet med mit første budgetmæssige spørgsmål, som jeg skal ændre nu.
Men jeg vil understrege, at jeg tillægger overgangen fra 10% til 20% i projekterne stor betydning.
Mit spørgsmål er: Hvordan har De gjort det? For det interesserer os af hensyn til Parlamentets fremtidige handlinger og anmodninger. Altså, hvor har De fået de 10% fra? Kan man forvente noget lignende for de øvrige transportformer?
For det andet miljøpåvirkningen. Da De i 1999 mødte frem som kandidat til kommissærposten, erklærede De, at De ville være yderst opmærksom på miljøpåvirkningen. Agter De med netop disse projekter at bibeholde det niveau og naturligvis ikke mekanisk være underlagt viljen hos staterne, som normalt inddrager virkeligt skadelige effekter for miljøet på nogle områder?
Og for det tredje har vi endnu ikke nået at fordøje de projekter, som De lige har fortalt os om, men jeg vil stille Dem et spørgsmål uden nogen særlig hensigt ud over at få kendskab til Deres umiddelbare holdning: Mener De, at afsondretheden bekæmpes med Deres forslag, og at det derfor skaber samhørighed?

Langenhagen
Hr. formand, de frygtelige erfaringer i USA sætter efter min mening Galileo, det europæiske satellitnavigationssystem, i et nyt lys, politisk og økonomisk. Hidtil har medlemsstaternes støtte til deres gode initiativ ofte været modstræbende. Tror De, at medlemsstaterne nu vil have en større vilje til hurtigt at implementere Galileo?

De Palacio
Hr. formand, hele Den Iberiske Halvøs højhastighedsnet med europæisk sporbredde indgår i nettene. Den Iberiske Halvøs indsats for netop at integrere sig i det europæiske jernbanenet vil være meget stor, og den vil gøre det muligt at gennemføre interoperabiliteten og dermed virkelig gøre jernbanetransport - i de to former: person- og godstransport - til et alternativ til andre transportformer.
Anden følge: Jeg har netop sagt, hr., at det naturligvis tjener til at integrere Den Iberiske Halvø mere i resten af EU, ligesom Rhinen-Rhonen-projektet og jernbaneprojektet Paris-Stuttgart-Linz-Wien og senere Budapest vil integrere Øst mere i resten af EU.
Men jeg kan sige det samme om Den Skandinaviske Halvøs forbindelse med det europæiske kontinent gennem den nye forbindelse, der er et alternativ til Øresundsbroen, til Øresundsforbindelsen, som også er godkendt i de nye planer.
Derfor, hr. Izquierdo Collado, tjener det til at integrere periferien i centrum, og på den måde skaber det samhørighed.
De 10% og 20% er finansieringsmuligheder. Det betyder ikke, at der bevilges hverken 10% eller 20%. Det sker, at der bevilges 5%, det er maksimum.
Andet spørgsmål. Vi må se, om Rådet og Parlamentet støtter det.
Tredje spørgsmål. Det gælder alle transportformer, for disse transeuropæiske net indeholder ikke kun de elementer, som jeg har nævnt. Generelt er der sammenkobling mellem havne og de tilstødende landområder, det vil sige jernbaneforbindelser, vejforbindelser, den intermodale forbindelse, ikke bare fra søhavne, men også fra flodhavne, modale sammenkoblinger mellem jernbane og lufthavn, til sammenkobling med luftfartssektoren og sammenkobling mellem jernbane og vej, navnlig inden for godstransport. Jeg vil sige, at en række fælles elementer, som jeg ikke har omtalt, også er inddraget i disse net.
Og især skal flaskehalsproblemerne løses. For med flaskehalse opnår man mange gange med en mindre budgetmæssig indsats nogle meget større effekter. 10% af vejnettet og 20% af jernbanenettet er ofte udsat for flaskehalsproblemer. Det betyder ikke, at 20% af det europæiske jernbanenet er en flaskehals. Men der er punkter, elementer i jernbanenettet, der gør, at 20% af det europæiske jernbanenet ender med at være udsat. Og naturligvis vil vi forsøge at sikre, at finansieringsprocenterne bliver størst mulige i disse tilfælde.
Hvad angår miljøpåvirkningen, står jeg ved det, jeg har sagt. Det har vi alt sammen forberedt efter fælles overenskomst med fru Wallströms kabinet og med Kommissionens Generaldirektorat for Miljø, og vi er blevet enige om, at vi i fællesskab vil fortsætte arbejdet med at udvikle og fremme det.
Fru Langenhagen, vi skal have en forhandling om Galileo. De er bekendt med min personlige interesse for projektet, som efter min mening er et strategisk set afgørende projekt for EU.
Efter min mening, men det er et personligt synspunkt - som ganske vist deles af tjenestegrenene og Kommissionen som helhed - giver det, der skete den 11. september, os endnu større grund til at fortsætte med projektet. Det er klart, at man ikke kan lade alle anvendelser bero på et enkelt system, der afhænger mere og mere af det amerikanske GPS-system. Det er nødvendigt med et andet system, der supplerer og styrker det eksisterende system, som er det amerikanske. Det er ikke et spørgsmål om at konkurrere med amerikanerne, det er et spørgsmål om at deltage, sammen med amerikanerne, for at gøre hele systemet sikrere.
I hvert fald ved De, at Rådet skal udtale sig endeligt om disse spørgsmål på dets sidste møde i december, og jeg håber, at vi den dag én gang for alle fejer uklarheder og tvivl til side og iværksætter et projekt, der er afgørende for EU's fremtid.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, tak til kommissæren. Jeg vil også lykønske hende med den umiddelbarhed, hvormed hun møder op i Parlamentet for at give os de vigtige oplysninger, som hun har givet os i dag.
Selv om hun allerede har givet et generelt svar om Spanien, vil jeg, hvis De tillader det, gerne konkretisere et aspekt, som har meget at gøre med afsondrethed, eller med afsondrethedens afsondrethed, om De vil - med den galiciske Finisterre. Jeg vil gerne spørge hende, om de nye retningslinjer, som Kommissionen har vedtaget, inddrager forbindelserne med den selvstyrende region Galicien i Spanien og i jernbanehøjhastighedsnettet, og hvis det er tilfældet, om hun kan forklare hvordan.

Savary
Tak, fru kommissær, for disse friske oplysninger om de transeuropæiske netværk. Jeg vil gerne tage et spørgsmål op og i øvrigt glæde mig over, at det bliver behandlet, nemlig passagen over Pyrenæerne. Det er en sag, der har langt mindre mediebevågenhed end Alperne, men formentlig langt mere kritisk. Allerede i dag er antallet af lastbiler, der hver dag passerer Pyrenæerne mellem Den Iberiske Halvø og Frankrig, større end antallet, der passerer Alperne. Vi kommer derfor til at se en meget kritisk situation med atlantiske infrastrukturer, der halter bagefter.
Med hensyn til spørgsmålet om passage eller en central jernbanetunnel tror jeg, dette er en rigtig god idé, men vi må ikke glemme, at denne tunnel ikke skal gennemføres lige med det samme, idet vi først skal have lavet Lyon-Torino- og Brennerpasset. Jeg går personligt ind for - og jeg vil gerne høre Deres mening om dette punkt - at vi meget hurtigt opretter infrastrukturer i Pyrenæernes to yderpunkter, især mellem Baskerlandet og Atlanterhavskysten. Det forekommer mig, at det er dér, tingene først skal ordnes, idet befolkningen og aktiviteterne dér er åbningspunktet for såvel jernbane som landevej for Den Iberiske Halvø.

Rübig
Hr. formand, fru næstformand, tak for Deres initiativ. Borgerne vil se synlige broer i forbindelse med udvidelsen. En bro, som den slovakiske regering ønsker sig, er en forbindelse af de to store lufthavne Wien og Bratislava til en stor lufthavn, som skal tilknyttes bedre med en transrapidforbindelse. Det kunne faktisk være den første del af den strækning, De nævnte, mellem Paris og i sidste ende Wien. Jeg tror, det ville være et meget vigtigt initiativ at fortsætte til Budapest.
Dér har vi også knudepunktet med skibsfarten på Donau, og i sidste ende ville det være et tredobbelt knudesystem. Tror De, det ville være muligt at finansiere sådanne knudepunkter med dette program?

De Palacio
Hr. formand, mange tak, hr. Varela. Hvis De mener den galiciske del af højhastighedsnettet, er den inddraget ligesom sammenkoblingerne med Portugal i det omfang, det drejer sig om at tilpasse og lave europæisk sporbredde på alle anlæg, hvad enten de er nye eller er tilpasninger af eksisterende linjer, det skal være helt klart. Desuden er der en række andre projekter, som har indflydelse på denne del af Europa, nemlig spørgsmålene om havne og andre spørgsmål, som jeg ikke vil tale om nu.
Hr. Savary, jeg er helt enig i Deres bekymring over Pyrenæerne. Når man er ansvarlig for EU's transport og tager et landkort, kan man se, hvad der sker. Man kan se, at der er en barriere, en væg, med en passage til højre på kortet, altså i øst, og en anden passage til venstre, i vest, og derimellem er der ikke noget. Der er ingen jernbane. Det ser ud til, at Canfranc-passagen nu bliver lavet, men i øjeblikket er der ikke noget mellem de to passager. Kommissionen skønner, at vi fra nu til 2010 skal lette passagen af 100 millioner t mere mellem Den Iberiske Halvø og resten af det europæiske kontinent.
Det er nødvendigt allerede nu at tale om, forberede og arbejde på et jernbaneprojekt, som vil skabe en stor passage gennem Pyrenæerne, ikke i den østlige eller den vestlige ende, men i den mest centrale del, som rækker videre end det, den eventuelle idriftsættelse af Canfranc-passagen kan bidrage med, som virkelig gør det muligt at fragte meget gods ad jernbane.
Vi taler om store beløb. Som De siger, må både den franske og den spanske regering uden tvivl overveje alternativer, for den store centrale passage gennem Pyrenæerne vil først stå færdig mellem 2015 og 2020, altså om 15-20 år, for den type projekter skal planlægges så langt ud i fremtiden, og de skal behandles og iværksættes med den tidshorisont.
Derudover eksisterer i hvert fald et af Essen-projekterne fortsat med det baskiske "Y", som også er en forbindelse med europæisk sporbredde, der giver adgang til Den Iberiske Halvø.
Til hr. Rübig vil jeg sige, at Wien-Bratislava-motorvejen er blandt projekterne (jeg har ikke talt om det, fordi det er et mindre spørgsmål), hvilket betyder, at en del af Wien-Bratislava-motorvejen løber gennem østrigsk område. Der er ikke planlagt nogen jernbanesammenkobling, men jeg vil sige til Dem, at alle disse aspekter naturligvis vil blive behandlet meget grundigere ved revisionen i 2004, når i hvert fald første etape af udvidelsen er gennemført, hvis der er flere etaper.

Formanden
Mange tak, fru næstformand.
Forhandlingen er afsluttet.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B5-0333/2001).
Vi har ikke halvanden time, vi har højst en time og et kvarter. Derfor anmoder jeg de ærede kolleger om at samarbejde mest muligt, så vi kan nå flest mulige spørgsmål. Hr. Vitorino repræsenterer Kommissionen.
Første del

Formanden


Manuel Medina Ortega
Spørgsmål nr. 27 af (H-0700/01):
Om: Illegal indvandring i Den Europæiske Union via Marokko Hvilke foranstaltninger vil Rådet træffe til kontrol af den illegale indvandring i EU via Marokko for at undgå en gentagelse af de dramatiske hændelser denne sommer, som har kostet flere mennesker livet i EU-farvande?

Vitorino
Hr. formand, kære medlemmer af Europa-Parlamentet, hr. Medina Ortega, samarbejdet med Marokko om indvandring indføjer sig i den aktionsplan, som Rådet vedtog i slutningen af 1999. Vi er de første til at understrege, at dette samarbejde må forudsætte et bredt og differentieret syn i relation til ikke blot retlige og indre anliggender, men også udenrigs-, udviklings- og bistandspolitiske spørgsmål.
I dialogen mellem EU og Marokko har vi udpeget tre fundamentale områder: økonomisk og socialt samarbejde, indvandrerforhold samt forebyggelse og bekæmpelse af ulovlig indvandring, herunder fra landene syd for Sahara med Marokko som transitland. En aftale om disse tre prioriterede områder bliver emne på det møde, der skal finde sted i samarbejdsrådet mellem EU og Marokko den 9. oktober. Til de konkrete aktioner regner vi med den nye budgetpost, der er blevet oprettet i 2001, B-7-6-67, der råder over en bevilling på 10 millioner euro for 2001, og som for en stor del faktisk retter sig mod konkrete samarbejdsaktioner over for Marokko.
Forholdet til Marokko skal ses i et bredere perspektiv, nemlig relanceringen af Barcelona-processen. Vi erkender, at der kun er sket små fremskridt i forbindelse med denne procedure. Vi er fuldstændig klar over, at den internationale situation og herunder vores forhold til Marokko fordrer en relancering af Barcelona-processen. Det er også, hvad det kommende spanske formandskab allerede har tilkendegivet ønske om.
Det er Kommissionens opfattelse, at relanceringen af Barcelona-processen nødvendigvis må indebære, at der vedtages et regionalprogram for retlige og indre anliggender, som omfatter indvandringsproblematikken, men også andre spørgsmål som f.eks. styrkelse af retsstaten, god forvaltningsskik og retssamarbejde.

Medina Ortega
Jeg takker for Deres forklaringer, men jeg vil understrege, at spørgsmålet er vigtigt. Her i sommer er 30 eller 40 mennesker, som vi kender til, druknet som følge af disse ulovlige indvandringsnet.
Det anslås, at 4.000 eller 5.000 mennesker sidste år druknede i forsøget på at krydse det område, der adskiller Marokko og Spanien.
Derfor vil jeg igen spørge, hr. kommissær, om der, uden at afvente resultatet af Barcelona-processen og de bredere genforhandlinger om associeringen, er en mulighed for at indgå en meget praktisk aftale om politisamarbejde og kontrol, således at de marokkanske myndigheder kan forhindre, at denne massakre, som allerede har et voldsomt omfang, fortsætter.

Vitorino
Hr. formand, jeg er helt enig i hr. Medinas synspunkt om, at vi er vidner til et menneskeligt drama, om at vi ikke kan forvente at finde en ideel løsning, om at man må bane vejen undervejs.
Men for at bane vejen er det nødvendigt, at de to parter er enige om de mekanismer, der skal anvendes. Det er noget, der endnu ikke er nået til et punkt, som jeg finder acceptabelt. Vi har store forhåbninger til, at der på associeringsrådet i næste uge bliver gjort fremskridt for at fastlægge de konkrete samarbejdsmekanismer, inklusive politisamarbejde og grænsekontrol.
Jeg vil i hvert fald understrege, at en meget stor del af den budgetpost, som jeg har talt om, i 2001 er blevet anvendt til aktioner til samarbejde med Marokko, idet der er sket en forøgelse af landets administrative kapacitet til kontrol af den illegale indvandring, som ikke kun er et menneskeligt problem. Det er også et politisk problem, især for Spanien. Men det er også et problem for Marokko, for Marokko er i dag et transitland, hvor der opholder sig et stort antal illegale indvandrere fra Afrika syd for Sahara, og det har meget skadelige sociale følger for det marokkanske samfund.
Jeg mener, at vi fra i næste uge vil have bedre samarbejdsperspektiver, for det håber jeg bliver resultatet af mødet i associeringsrådet.

Formanden


Olivier Dupuis
Spørgsmål nr. 28 af (H-0730/01):
Om: Løsladelse af Arbin Kurti og andre kosovoalbanere, der stadig tilbageholdes af myndighederne i Beograd Ud af de godt 2000 kosovoalbanere, der blev kidnappet og taget som gidsler af de militære og paramilitære styrker under det daværende styre i Beograd i dagene op til den internationale politiaktion i Kosovo for over 28 måneder siden, holdes 229 stadig tilbage i serbiske fængsler. Blandt dem holdes omkring 100 tilbage for ikke-politiske forbrydelser, mens de 129 andre - heriblandt studenterlederen Arbin Kurti - holdes tilbage for politiske forbrydelser. I februar 2001 vedtog parlamenterne i Serbien og Jugoslavien en amnestilov, der banede vejen for løsladelsen af 30.000 serbere og omkring 400 kosovoalbanere. Ved udgangen af april 2001 blev 143 fanger løsladt fra Gjakova-fængslet. Med hensyn til de øvrige kosovoalbanske fanger meddelte de serbiske retsmyndigheder, at deres sager ville blive behandlet hurtigt med henblik på løsladelse. Trods dette klare tilsagn fra myndighederne i Beograd og trods Kommissionens og Rådets gentagne løfter om at udvise beslutsomhed for at gøre en ende på denne uudholdelige situation, er den endnu ikke blevet løst.
Har Rådet besluttet ikke længere at betragte løsningen af denne situation som en prioriteret opgave? Hvilke tiltag vil det, hvis det ikke er tilfældet, tage for straks at få løsladt Arbin Kurti og de 129 andre kosovoalbanere og for at få overført de omkring 100 ikke-politiske kosovoalbanske fanger, der stadig sidder fængslet i Serbien, til UNMIK, der er den eneste kompetente instans i denne sag?

Vitorino
Europa-Kommissionen er fortsat meget optaget af dette emne, og jeg kan forsikre det ærede medlem, at vi benytter enhver lejlighed til at lægge pres på dem, der kan træffe beslutninger på dette område.
Som det ærede medlem ved, er der allerede sket store fremskridt, og det bifalder vi. De resterende fangers sager er ved at blive gennemgået, og hvor tilståelserne ikke understøttes af bevismaterialet, bliver fangerne løsladt. Hvor der ikke er grundlag for domfældelse, appelleres sagerne. IRKK overvåger forholdene for de enkelte fanger og opretholder kontakt med deres familier.
Hvad angår overførslen af fanger fra arresten i Serbien til FN-missionens faciliteter i Kosovo, drøftes denne sag af de relevante myndigheder. Samtidig arbejdes der på en reform af domstolene med hjælp og vejledning fra internationale organisationer som Europarådet og OSCE, som nu begge er til stede i Beograd.
Retsstatsprincipperne og overholdelse af mindretalsrettighederne er afgørende for forholdet og hjælpen til den tidligere republik Jugoslavien og nabolandene.

Dupuis
Hr. formand, hr. kommissær, jeg takker Dem. Når det er sagt, er det dog nødvendigt at minde om en række punkter. Deres kolleger i Kommissionen har ved mange lejligheder talt om at prioritere overførslen af disse kosovoalbanske gidsler fra Serbien til Kosovo. De talte endda om det, da den kriminelle Milosevic stadig var ved magten. Gennem næsten et år har vi nu haft et andet styre i Beograd, og det er således så meget mere uforståeligt, at disse problemer stadig ikke er løst.
De taler om anklagepunkter og appelprocedurer, men det er blevet fastslået og bekræftet, selv her i salen, at myndighederne i Beograd ikke er kompetente, at UNMIK er den eneste kompetente instans til at behandle denne sag, og at overførslen dermed juridisk set er afklaret, og at det således er tilstrækkeligt blot at gennemføre den, og denne afklaring er foretaget for to år siden, hr. kommissær. Det kan synes lidt længe for os, men jeg tror, det er ekstremt længe for dem, der endnu befinder sig i Beograds fængsler. Især hvad angår Arbin Kurti, der var studenterleder, forstår jeg virkelig ikke, hvilke klager og andre elementer, der stadig kan hindre hans overførsel.

Vitorino
Med hensyn til de konkrete tilfælde vil jeg sige, at det direkte ansvar for at følge processerne påhviler IRKK. Kommissionen stiller spørgsmålet ud fra et generelt politisk synspunkt, og jeg kan garantere medlemmet af Parlamentet, at vi hele tiden over for myndighederne i Forbundsrepublikken Jugoslavien har insisteret på, at beslutningerne skulle tages så hurtigt som muligt. Jeg vil gerne understrege, at der findes sager, hvor der er begået forbrydelser. I disse tilfælde er det op til retsvæsenet at afgøre de anklagedes skæbne, sigte dem og fremføre appeller for at gennemføre hele den retslige proces fuldt ud.
Hvad angår den politiske forbindelse, kan jeg garantere medlemmet af Parlamentet, at vi ikke på noget tidspunkt er ophørt med at insistere på en hurtig løsning af alle de situationer, der er til vurdering, og jeg vil gerne her understrege, at der rent faktisk sker fremskridt, men at ventetiden altid er for lang, når man er sigtet, især hvis det er ubegrundet, men Kommissionen vil på sin side fortsat insistere på, at der bliver taget en beslutning så hurtigt, det overhovedet er muligt i de situationer, der stadig vurderes.

Formanden


Lennart Sacrédeus
Spørgsmål nr. 29 af (H-0737/01):
Om: Retssag i Kabul I begyndelsen af september indledtes retssagen ved en islamisk domstol i Kabul i Afghanistan mod flere tyske EU-borgere plus to borgere fra USA og to fra Australien, der alle sammen er medarbejdere i hjælpeorganisationen Shelter Now International. Anklageren kræver i overensstemmelse med landets islamiske lovgivning dødsstraf for at have drevet kristen missionsvirksomhed. Samtidig anklages 16 afghanske borgere for at have konverteret fra islam til den kristne tro. Selv i dette tilfælde kræver anklageren i overensstemmelse med Afghanistans islamiske lovgivning dødsstraf.
Hvilke foranstaltninger har Den Europæiske Union truffet over for talebanstyret i Afghanistan med henblik på samtlige anklagedes retssikkerhed og beskyttelse på baggrund af Den Europæiske Unions universelle arbejde for religionsfrihed som en umistelig bestanddel af menneskerettighederne, således som de er nedfældet i FN-charteret, Europarådets konvention samt EU-charteret om grundlæggende rettigheder?

Vitorino
Hr. formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, den tyske regering har i denne sag specifikt anmodet om, at EU ikke vedtager nogen holdning eller aktion i forhold til de otte bistandsarbejdere, herunder hjælpeorganisationen Shelter Now International, der nu er stillet for retten i Kabul, i Afghanistan, anklaget for at have udbredt kristendommen over for afghanske muslimer.
Regeringerne i de tre lande, hvis borgere er omfattet af denne situation, Tyskland, Australien og USA, har besluttet at handle i fællesskab i denne fase og har givet udtryk for, at de foretrækker at finde frem til strengt bilaterale løsninger på dette problem. Medlemmet ved jo, at domsforhandlingen over de otte personer er ved at blive gennemført. I den aktuelle situation og på baggrund af den nuværende atmosfære mener Kommissionen ikke, at det hverken vil være hensigtsmæssigt eller gavnligt at give udtryk for nogen anden kommentar i denne sag, eftersom det er det valg, som de involverede borgeres regeringer har truffet, men selvfølgelig vil både Kommissionen og alle medlemsstaterne fortsat omhyggeligt og opmærksomt følge situationens udvikling.

Sacrédeus
Tak for svaret. I hr. Vitorinos svar blev der ikke nævnt noget om de 16 afghanere, som er stillet for retten anklaget for at have skiftet religion fra islam til kristendommen. Disse mennesker risikerer dødsstraf i henhold til islamisk lov.
Mit spørgsmål til hr. Vitorino lyder som følger: Har vi i EU i vores kamp mod dødsstraffen, i vores kamp for religionsfriheden, på nogen måde handlet for disse mennesker, som rent faktisk risikerer dødsstraf? På hvilken måde handler EU mod alle de arabiske og muslimske lande - det handler stort set om dem alle - hvor det faktisk er forbundet med dødsstraf at skifte religion fra islam til kristendommen?
Uanset hvad der skete i USA den 11. september, må vi jo ikke trættes i vores bekæmpelse af dødsstraffen. Mit spørgsmål lyder: Hvad er der sket med disse 16 udsatte afghanere?

Vitorino
Hr. formand, jeg tror ikke, at medlemmet kan være i tvivl om min eller Kommissionens holdning til dødsstraf eller religionsfrihed. Hvis De havde mulighed for at høre, hvad jeg sagde eksempelvis under debatterne om EU's charter om grundlæggende rettigheder, blev svaret givet dér, ikke blot retorisk, men i form af klare og utvetydige retlige bestemmelser. Jeg erkender, at vi ikke har nogen specifikke oplysninger om de 16 afghanere, som De nævner, men disse 16 afghanere bliver åbenbart først senere stillet for en domstol, altså ikke samtidig med de otte borgere fra Tyskland, USA og Australien. Vi støtter naturligvis den holdning, der er kommet til udtryk fra trojkaen "Afghan Support Group", en fælles forbindelsesgruppe, som Tyskland i øjeblikket står i spidsen for, og som har udsendt en utvetydig erklæring til støtte for ngo-medarbejderne, hvad enten det måtte dreje sig om borgere fra de stater, som jeg har nævnt, eller afghanere, der er omfattet af denne situation.

Formanden
Mange tak for Deres tilstedeværelse og deltagelse her i spørgetiden, hr. Vitorino.
Vi går nu over til anden del. Vi har 20 minutter pr. kommissær og ikke et øjeblik mere, det bliver 20 pr. kommissær. Goddag og velkommen, hr. Bolkestein.
Anden del
Spørgsmål til Frits Bolkestein

Luis Berenguer Fuster
Spørgsmål nr. 30 af (H-0707/01):
Om: EF-varemærket - appelkamre Hvornår vil der blive truffet forholdsregler over for de medlemsstater, som ikke har oprettet appelkamre i forbindelse med EF-varemærket?

Bolkestein
Hr. formand, siden det ærede medlem, hr. Berenguer Fuster, stillede et lignende spørgsmål i december sidste år, har Kommissionen sendt en åbningsskrivelse til Spanien, Frankrig, Luxembourg, Italien og Grækenland, hvor den minder om behovet for at opfylde forpligtelserne til at oprette appelkamre i forbindelse med EF-varemærket.
De græske myndigheder har oplyst Kommissionen om, at den relevante forordning, som opretter appelkamre i forbindelse med EF-varemærket, blev godkendt i september. Frankrig har udtalt, at et dekret om dette spørgsmål vil blive godkendt senest 31. oktober 2001. Kommissionens tjenestegrene undersøger i øjeblikket disse oplysninger.
Hvad angår de tre resterende medlemsstater, Spanien, Luxembourg og Italien, har Kommissionen endnu ikke modtaget oplysninger, der godtgør, at disse medlemsstater har vedtaget de nødvendige bestemmelser. Kommissionen overvejer derfor at iværksætte en overtrædelsesprocedure for manglende overholdelse af EU-retten i henhold til artikel 226 i EF-traktaten.

Berenguer Fuster
Tak for Deres oplysninger, hr. kommissær. Jeg refererer selvfølgelig til Spaniens tilfælde, da jeg naturligvis ikke har tilstrækkeligt kendskab til Italiens og Luxembourgs.
Kommissæren svarede mig den 13. december 2000, at hvis der ikke blev givet et tilfredsstillende svar, ville Kommissionen indlede en overtrædelsesprocedure i henhold til traktatens artikel 226. I dag har han sagt til os, at Kommissionen ikke har hørt noget om, at de tre lande, herunder Spanien, som, hvad værre er, er hjemsted for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked, har taget noget skridt til at oprette det, som de har forpligtet sig til, og som de har undladt siden november 1996.
Hvis det er sådan, hvis det skete for et år siden, hvis der i næsten et år ikke er blevet givet et tilfredsstillende svar, hvorfor venter Kommissionen så med at indlede overtrædelsesproceduren?

Bolkestein
Jeg kan forestille mig hr. Berenguer Fusters utålmodighed, for ikke at sige irritation over, at hans lands regering endnu ikke har taget de nødvendige skridt til at oprette denne domstol. Det er korrekt, at der er tale om en overtrædelse. Jeg vil gerne understrege, at Kommissionen ikke tøver med at iværksætte en overtrædelsesprocedure, men kun som ultimum remedium, som det hedder på latin, det vil sige, kun når alle andre muligheder for at løse problemet på en mindelig måde er udtømt.
Jeg noterer mig, at hr. Berenguer Fusters tålmodighed ligesom Kommissionens er ved at være opbrugt. Vi vil gøre det, han foreslår, og det, som Kommissionen også har til hensigt. Lad os gøre en sidste anstrengelse for at overtale den spanske regering - navnlig i lyset af landets kommende formandskab, hvor det ikke ville se godt ud, hvis Kommissionen skulle iværksætte denne procedure - til at få bragt dette i orden, inden Kommissionen benytter sig af denne sidste mulighed.

Formanden
Da spørgsmål nr. 31 og 32 vedrører samme emne, vil vi behandle dem under ét.

Alexandros Alavanos
Spørgsmål nr. 31 af (H-0728/01):
Om: Åbningsskrivelse vedrørende gennemførelse af direktiv 89/48/EØF i Grækenland I Kommissionens svar på min forespørgsel E-1336/01 om anerkendelse af eksamensbeviser på grundlag af direktiv 89/48/EØF understregede den ansvarlige kommissær, Bolkestein, bl.a. følgende: "Kommissionens afgørelse i sagen ventes inden for de nærmeste måneder, dog senest til efteråret, hvis der er behov for yderligere undersøgelser hos de græske myndigheder". Ifølge offentliggørelser i pressen den 9. august 2001 har Kommissionen sendt en åbningsskrivelse til Grækenland, hvori den påpeger et problem i forbindelse med det præsidentielle dekret om gennemførelsen af direktiv 89/48/EØF i Grækenland.
Hvilke juridiske argumenter lægger Kommissionen til grund for sin vurdering, når den siger, at den manglende anerkendelse af eksamensbeviser udstedt af uddannelsesinstitutioner, der er aktive i Grækenland på grundlag af franchiseaftaler, er i modstrid med Fællesskabets direktiv? På hvilke punkter er det præsidentielle dekret om gennemførelsen af direktiv 89/48/EØF i Grækenland uforeneligt med direktivet? Foreligger der et svar eller henvisninger fra den græske regering til en juridisk argumentation i forbindelse med de punkter, som nævnes i åbningsskrivelsen?

Konstantinos Hatzidakis
Spørgsmål nr. 32 af (H-0750/01):
Om: Gennemførelse af direktiv 89/48/EØF i Grækenland Grækenland er af Domstolen blevet dømt for manglende gennemførelse af direktiv 89/48/EØF om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed. Kan Kommissionen oplyse, om Grækenland gennemfører Domstolens afgørelse, og hvis ikke, hvilke foranstaltninger agter Kommissionen så at træffe med henblik på harmonisering af den græske lovgivning med fællesskabsbestemmelserne?

Bolkestein
Hr. formand, som svar på hr. Alavanos' mundtlige spørgsmål omhandler den åbningsskrivelse, der er sendt til den græske regering, og som det ærede medlem nævner, en nyligt iværksat overtrædelsesprocedure vedrørende uforeneligheden af det præsidentielle dekret nr. 165 af 23. juni 2000 med direktiv 89/48 på visse områder. På den anden side omhandler den procedure, der blev nævnt i spørgsmål E-1336/01 tidligere, mere specifikt de problemer, der er i forbindelse med den fejlagtige anvendelse af direktiv 89/48 på psykologiprofessionen. Kommissionen mener ikke, at eksamensbeviser udstedt i Grækenland af en anden medlemsstat på grundlag af franchiseaftaler vedrører undervisning, som tilvejebringes af eller i Grækenland, men undervisning, som tilvejebringes af eller i en anden medlemsstat, da den græske uddannelsesinstitution, hvor den pågældende undervisning har fundet sted, kun er midlertidig og uden nogen form for autonomi.
Med andre ord er det ikke den græske institution, der udsteder eksamensbeviser, men derimod universitetet i den anden medlemsstat, og hvis disse eksamensbeviser vedrører professionel uddannelse inden for rammerne af direktiv 89/48, er de således omfattet af dette direktiv. Formålet med åbningsskrivelsen er at få medlemsstatens svar på specifikke spørgsmål. Grækenland har endnu ikke svaret på denne åbningsskrivelse, og der er derfor endnu ikke grundlag for iværksættelse af en overtrædelsesprocedure. Kommissionen kan derfor ikke besvare denne del af det ærede medlems spørgsmål.
Da hr. Hatzidakis' spørgsmål handler om noget lignende, vil jeg nu med forlov besvare dette. I den dom, som det ærede medlem henviser til, har EF-Domstolen dømt Grækenland for ikke at meddele, hvilke foranstaltninger der er truffet til gennemførelse af direktiv 89/48 - det direktiv, som jeg nævnte i mit svar på det foregående spørgsmål. Kommissionen iværksatte således en ny overtrædelsesprocedure mod Grækenland med anmodning om fastsættelse af bøder. Denne anden procedure blev afsluttet, da Grækenland efterlevede Domstolens dom.
Det gjorde Grækenland ved at fremsende det præsidentielle dekret nr. 165 af 23. juni 2000 til Kommissionen. Som jeg understregede i mit svar på det foregående mundtlige spørgsmål, som blev stillet af hr. Alavanos, mener Kommissionen, at visse bestemmelser i direktiv 89/48 ikke er gennemført korrekt. Kommissionen har også modtaget klager fra enkeltpersoner, hvis rettigheder heller ikke er blevet overholdt efter gennemførelsen af direktivet. Kommissionen har derfor iværksat en ny overtrædelsesprocedure, denne gang for forkert gennemførelse og anvendelse af direktivet, og den åbningsskrivelse, jeg nævnte lige før, er blevet sendt til Grækenland. Vi forventer at modtage de græske myndigheders bemærkninger snarest. Der er i øjeblikket ved at blive indført en særlig procedure til anerkendelse af psykologiprofessionen, og denne profession er sammen med en række andre professioner genstand for en særlig gennemførelseslovgivning om problemer vedrørende anvendelse af direktiv 89/48, som Kommissionen også er blevet gjort opmærksom på i denne sammenhæng. Det er mit svar på hr. Hatzidakis' spørgsmål.

Alavanos
Tak til kommissæren for hans udførlige svar, også set ud fra en teknisk synsvinkel. Nu må vi blot se, hvordan regeringen vil svare på Kommissionens træk. Kommissæren er jo godt klar over, at jeg har rejst dette spørgsmål mange gange, og jeg vil blot fortælle ham, at undervisningsministerens officielle svar er, at jeg stiller de forkerte spørgsmål til de forkerte kommissærer og får forkerte svar. Jeg vil derfor afvente den græske regerings svar.
Jeg vil imidlertid spørge Kommissionen: Hvorfor taler vi kun om psykologerne, og hvorfor kun om folk, der har eksamensbeviser fra et fransk universitet, når Kommissionen også har fået mange klager fra andre faggrupper og fra studerende ved andre institutter, som får eksamensbeviser fra udenlandske universiteter, og hvor en del af deres studier gennemføres i Grækenland?

Bolkestein
Jeg kan forsikre hr. Alavanos om, at Kommissionen har set på dette spørgsmål i det bredest mulige perspektiv og ikke har begrænset sig til psykologer.
Det grundlæggende spørgsmål er spørgsmålet om, hvorvidt et eksamensbevis udstedt af en anden medlemsstat efter studier, der fysisk foregår i Grækenland, svarer til et lignende eksamensbevis udstedt i Grækenland efter studier ved et græsk universitet eller ej. Det handler altså om ækvivalensen mellem et rent græsk eksamensbevis og et eksamensbevis udstedt af et universitet i en anden medlemsstat, men hvor undervisningen er foregået i en græsk institution. Denne assimilering, denne ækvivalens er formålet med direktiv 89/48, som jeg har nævnt flere gange i eftermiddag. Kommissionen tager højde for dette og har bedt Grækenland forklare, hvorfor dette direktiv ikke er omsat og anvendes i overensstemmelse hermed. Direktivet handler ikke kun om psykologer, og i den forbindelse kan jeg forsikre hr. Alavanos om, at hans frygt er ubegrundet.

Hatzidakis
Hr. kommissær, De bør vide, at det, vi her taler om, ikke kun vedrører nogle enkelte borgere i Grækenland. Det vedrører tusindvis af akademikere, der er uddannet ved europæiske universiteter, idet den græske stat, fordi den har et efter min opfattelse vanvittigt uddannelsessystem, sender dem til udlandet for at studere, hvorefter den ikke vil anerkende deres eksamensbeviser. Det involverer faktisk mange tusinde unge, som går glip af en professionel karriere, fordi den græske stat har denne indstilling. Derudover vil jeg gerne sige, at jeg glæder mig over Deres konstatering af, at Domstolens dom ikke er efterkommet korrekt, og da de græske borgere hører dette, vil jeg gerne spørge Dem, hvilke juridiske konsekvenser det vil få, hvis den græske regering fastholder sin holdning? Hvad vil Kommissionens næste træk være? Bare så borgerne ikke er i tvivl.

Bolkestein
Jeg er meget opmærksom på, at dette berører et stort antal unge mennesker. Jeg må indrømme, at jeg ikke har talt dem, men hvis hr. Hatzidakis siger, at tusindvis af unge mennesker er berørt, så er jeg sikker på, at han har ret. Det understreger vigtigheden af dette spørgsmål. Om uddannelsessystemet er absurd, vil jeg lade hr. Hatzidakis om at bedømme. Jeg er sikker på, at han har politikervenner i sit land, som kan tage sagen op i Grækenlands nationale parlament. Men vi befinder os i Europa-Parlamentet. Det er helt berettiget, at hr. Hatzidakis gør os opmærksom på denne uheldige situation, og jeg takker ham for hans bidrag til debatten.
Hvad angår retsmidlerne, vil Kommissionen, som jeg sagde tidligere i mit svar til hr. Alavanos, benytte de retsmidler, der står til vores rådighed. Kommissionen har ikke noget specielt ønske om at trække medlemsstaterne i retten, men hvis EU-retten ikke overholdes, har vi ikke noget alternativ.
Jeg vil derfor sige til både hr. Hatzidakis og hr. Alavanos, at hvis den græske regering ikke anvender reglerne korrekt, som de skal, vil Kommissionen efter grundig overvejelse og meget bestemt benytte sig af muligheden for at indlede en retssag.

Formanden


Ari Vatanen
Spørgsmål nr. 33 af (H-0738/01):
Om: Ulovlig skat på biler i Finland I 1998 anmodede Kommissionen Finland om at ændre skattereglerne for biler og motorcykler. Tjenestemænd ved Kommissionen har imidlertid indrømmet, at det ikke er lykkedes Finland at afskaffe diskrimineringen i nævneværdig grad. Det seneste udspil i denne sag kom i september 2001, hvor Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender modtog et andragende undertegnet af spørgeren og 17.000 andre finske statsborgere med en anmodning om en revision af det ulovlige skattesystem.
Hvornår agter Kommissionen at iværksætte foranstaltninger for at tvinge Finland til at rette sig efter EU's påbud efter at have været medlem af Unionen siden 1995 og begynde at gennemføre bestemmelserne vedrørende det indre marked som fortolket af De Europæiske Fællesskabers Domstol?
Agter Kommissionen at gå rettens vej i den pågældende sag, idet nye kendelser afsagt af Domstolen næppe vil kaste nyt lys over denne sag, især efter den seneste kendelse vedrørende Portugal (C-393/98)?
Skatten på flyttevogne er ligeledes en hindring for personers frie bevægelighed inden for Fællesskabet. Vil Kommissionen sørge for, at dette ulovlige forhold afhjælpes i den nærmeste fremtid?
Spørgsmål til Günter Verheugen
Bolkestein
Hr. formand, mit svar er som følger: Kommissionen er i gang med at undersøge åbningen af en procedure mod Finland på grundlag af traktatens artikel 126, der udvider den procedure, der blev åbnet i 1998. Denne sag vil blive behandlet på et møde i Kommissionen i den nærmeste fremtid. Den nye procedure vil også indeholde problemerne i forbindelse med gennemførelse af direktiv 83/183 om tildeling af skattefritagelse ved flytning. Samtidig har Kommissionens tjenestegrene skrevet til samtlige medlemsstater for at gøre dem opmærksomme på Domstolens kendelse nævnt i hr. Vatanens spørgsmål, nemlig kendelsen i sagen Gomez-Valente af 22. februar 2001, og Kommissionen deler det ærede parlamentsmedlems synspunkt, ifølge hvilket det drejer sig om en kendelse, der har følgevirkninger ud over selve tvistens kontekst, og at den åbner vejen for en behandling af brugte køretøjer, der i højere grad er i overensstemmelse med de krav, der gælder for EU's indre marked. Kommissionen bemærker dog, at proceduren for at sikre, at ovennævnte kendelse respekteres, må være uafhængig af andre procedurer, som den har indledt eller har til hensigt at indlede.

Vatanen
Hr. formand, tak for Deres indsats. Deres svar har beroliget mig, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at også at takke Kommissionens tjenestemænd for deres indsats.
Kommissionens tjenestemænd har indrømmet, at Finland åbenlyst overtræder EF-reglerne og reglerne om det indre marked. Finnerne venter desperat på de EU-rettigheder, de har krav på, og som de er blevet lovet. Hr. kommissær, jeg håber, at De ikke er for tynget af dette, men deres håb hviler på Deres skuldre. Vi ved, at vi kan regne med Dem.

Bolkestein
Jeg vil gerne begynde med at takke hr. Vatanen for hans venlige ord. Jeg kan mærke vægten af alle de bilister i Finland på mine skuldre - det er virkelig en tung byrde.
Sagen kompliceres af, at dette er et område, som endnu ikke er harmoniseret i EU. Kommissionens retsgrundlag er på den ene side artikel 90 i traktaten, som forbyder forskelsbehandling på skatteområdet, og på den anden side to direktiver vedtaget i 1983. Artikel 90 giver EF-Domstolen vide beføjelser. Da fortolkningen af Domstolens domme ikke altid er ensartet, er det på tide at finde frem til en syntese af alle de forskellige fortolkninger for klart at bestemme, hvordan vi skal handle i fremtiden.
Dette behov for syntese er en af grundene til, at jeg i Kommissionens arbejdsprogram for i år har medtaget en meddelelse om beskatning af motorkøretøjer. Det er min hensigt, at denne meddelelse, som forhåbentlig offentliggøres i slutningen af i år eller begyndelsen af næste år, skal omfatte alle problemerne i forbindelse med beskatning og prissætning af køretøjer, så vi kan se dem i et bredere perspektiv og løse det finske problem, som hr. Vatanen nævner. Jeg håber, at dette besvarer hans spørgsmål.

Formanden
Mange tak for Deres store samarbejde med Parlamentet, hr. Bolkestein.
Spørgsmål nr. 34 af Anne E.M. Van Lancker (H-0765/01) bortfalder, da det er opført på dagsordenen for indeværende mødeperiode.

Formanden


Nelly Maes
Spørgsmål nr. 35 af (H-0695/01):
Om: Loven om anvendelsen af mindretalssprog i Slovakiet I en officiel holdning fra Den Slovakiske Republiks udenrigsministerium, som blev tilsendt os af Slovakiets ambassadør i Bruxelles, hedder det, at loven om anvendelse af mindretalssprog i Slovakiet fra 1999 giver mindretal visse rettigheder. Hvis over 20% af indbyggerne i en landsby taler et andet sprog, kan den officielle kommunikation ske på deres eget sprog. Vi har personligt kunnet erfare, hvordan denne lov virker i praksis. I landsbyer med over 20% slovakiske indbyggere, kan indbyggerne udøve alle officielle handlinger på det slovakiske sprog. Tilsyneladende virker loven således. Hvis vi imidlertid også oplyser, at der f.eks. i samme landsby bor 75% ungarere, og at de i tilfælde af fødsel, vielser og dødsfald kun kan få slovakiske dokumenter, da borgmesteren for den pågældende landsby ved officielle og offentlige lejligheder ikke vil tale det ungarske sprog, stiller vi et stort spørgsmålstegn ved gennemførelsen af denne sproglov, der lyder så godt på tryk.
Undersøger Kommissionen i forbindelse med Slovakiets tiltrædelse af EU, om loven iværksættes, hvordan dette sker og hvordan dette fremmer arbejdet?

Verheugen
Hr. formand, Kommissionen følger meget opmærksomt situationen omkring brugen af mindretalssprog i Slovakiet. Kommissionen mener, at Slovakiet har gjort store fremskridt, når det gælder udvikling af en positiv mindretalspolitik og udarbejdelse af de nødvendige retlige bestemmelser med samtidig oprettelse og drift af de nødvendige institutioner.
Vedtagelsen af loven om mindretalssprog i den officielle kommunikation var et vigtigt skridt i denne forbindelse. Dermed blev den nationale lovgivning tilnærmet til de gældende internationale standarder, og de specifikke anbefalinger fra Organisationen for sikkerhed og samarbejde i Europa, Europarådet og Kommissionen blev opfyldt.
Et andet vigtigt fremskridt var ratificeringen af Det Europæiske Charter om Regional- og Mindretalssprog. Det skal særligt fremhæves, at Slovakiet vil give det ungarske mindretal så vidtgående frihed som muligt i overensstemmelse med den fleksibilitet, der er en del af chartret.
Alligevel er der efter Kommissionens observationer stadig behov for store anstrengelser for at sikre, at de gældende bestemmelser også i praksis altid anvendes i fuldt omfang. I nogle områder ser det ud til, at mindretallene ikke gør brug af de rettigheder, som er indrømmet dem i loven om mindretalssprog i den offentlige kommunikaiton, fordi de ikke kender til dem. Det ser især ud til at være tilfældet i kommuner med en stor andel af sigøjnere i befolkningen.
Kommissionen vil også fremover presse på for at sikre, at Slovakiet fortsætter sine anstrengelser med at gennemføre lovens bestemmelser, forbedre politikken på dette område og stille de nødvendige midler til rådighed. De iagttagelser, som De personligt har gjort, overrasker mig ikke. Det er kun et bevis på de vanskeligheder med gennemførelsen, som jeg beskrev. I den næste fremskridtsberetning for Slovakiet, som kommer i november, vil vi komme nærmere ind på dette emne.

Maes
Jeg tror, at De har ret, nogle dele af befolkningen er sikkert ikke fuldt underrettet om eksistensen af de nye juridiske muligheder. Men vi må alligevel stille os selv det spørgsmål, om der også altid er den rette vilje til i praksis at lade borgerne benytte de muligheder, som loven giver. I den henseende ville det sandsynligvis være godt, hvis vi ikke blot i rapporterne, men også i kontakterne med de slovakiske myndigheder gør opmærksom på, at dette er et meget følsomt emne. For os kan en bedømmelse af mindretalspolitikken ikke være en bedømmelse af ting på tryk. Den skal også vedrøre rettigheder og kendsgerninger.

Verheugen
Jeg er helt enig i det, De netop sagde! Jeg kan bekræfte, at vi kommer ind på dette spørgsmål i alle vores kontakter med den slovakiske regering. Det har jeg selv gjort gentagne gange i samtaler med den slovakiske regeringschef, det slovakiske parlament og i øvrigt også under offentlige foranstaltninger i Slovakiet og over for den slovakiske presse. Det budskab, vi formidler i Slovakiet, er, at vi mener, at den måde, som den talmæssigt overlegne slovakiske gruppe behandler sine mindretal på, er kendetegnende for, hvor stærkt demokratiet og retsstatens principper er gennemført i dette land.

Formanden


Gary Titley
Spørgsmål nr. 36 af , overtaget af Bill Miller (H-0714/01):
Om: Atomkraftværket Ignalina, Litauen Hvad er Kommissionens holdning for øjeblikket med hensyn til lukningen af reaktor 2 i atomkraftværket Ignalina i Litauen?

Verheugen
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, Kommissionens opfattelse af dette spørgsmål er helt i overensstemmelse med Rådets og - så vidt jeg kan vurdere - også med Europa-Parlamentets. Det litauiske parlament vedtog i 1999 en national energistrategi. I denne forbindelse besluttede man, at blok 1 i atomkraftværket Ignalina skal lukkes inden 2005, og at den endelige beslutning om tidspunktet for lukningen af blok 2 i overensstemmelse med den nationale energistrategi skal træffes i 2004.
Kommissionen gav i sin tid udtryk for, at blok 2 efter Kommissionens opfattelse bør lukkes senest i 2009. Det er logisk, for hvis 2005 er seneste lukningsdato for blok 1, så følger det af den forventede levetid for de to atomkraftværksblokke, at 2009 må være seneste dato for lukningen af blok 2.
Hvad angår blok 1, har Kommissionen taget til efterretning, at Litauen har indledt omfattende forberedelser for lukningen og indstillingen af driften. Jeg går ud fra, at lukningen faktisk vil ske inden 2005.
Med hensyn til blok 2 har Kommissionen erklæret - som jeg sagde før - at lukningen bør foretages senest i 2009. Desuden bør tidsplanen for beslutningen om lukningstidspunktet efter Kommissionens og medlemsstaternes opfattelse bringes i samklang med tidsplanen for Litauens tiltrædelse af EU. Det talte jeg så sent som for et par dage siden udførligt med den nye litauiske regering om - det var faktisk hovedemnet for samtalerne i Vilnius - og jeg fik det indtryk, at den litauiske regering og det litauiske parlament har forstået budskabet, nemlig at de nu må overveje, hvordan tidsplanen for beslutningerne om blok 2 i Ignalina må revideres i forhold til deres egen tidsplan for tiltrædelsen til EU.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at pege på, at der efter Kommissionens opfattelse ikke er mulighed for kompromiser, når det gælder Ignalina. Ignalina er et atomkraftværk af samme type som Tjernobyl, som efter eksperternes generelle overbevisning ikke kan moderniseres og bringes op på et acceptabelt sikkerhedsniveau. Det er vores faste overbevisning, at dette atomkraftværk af samme type som Tjernobyl udgør en ægte fare for menneskene, og vi vil derfor ikke kunne fravige dette krav.

Miller
Jeg takker kommissæren for hans svar. Jeg var især glad for det, han sagde om, at der ikke er plads til kompromiser. Ligger EU's holdning helt fast, så der ikke er sandsynlighed for, at den ændres i den nærmeste fremtid?
Jeg vil også gerne rejse spørgsmålet om international finansiering af lukningen. Skal den dækkes af Kommissionens eget budget? Hvad sker der, hvis der ikke er penge nok til lukningen?

Verheugen
Deres første spørgsmål kan jeg som ønsket besvare med et klart nej. EU's holdning til dette spørgsmål kommer ikke til at ændre sig.
Med hensyn til det andet spørgsmål er situationen den, at der til nedlæggelsen af blok 1 er dannet en international fond, som administreres af Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling, og som hidtil har fået stillet 220 millioner euro til rådighed. Sammen med den litauske ministerpræsident indbød jeg sidste år til en donorkonference i Vilnius. Resultatet var som sagt disse 220 millioner. Jeg må dog tilføje - og det tager lidt af glansen - at af disse 220 millioner euro stammer de 165 millioner fra vores eget budget, så det beløb, som det internationale samfund var villig til at lægge oveni, tager sig forholdsvis beskedent ud. Ikke desto mindre er de penge, der står til rådighed, nok til at begynde nedlæggelsen planmæssigt og finansiere alle de opgaver, der er forbundet med det.
Jeg må gøre opmærksom på, at nedlæggelse af et sådant atomkraftværk er et projekt, som varer mange årtier, og at de økonomiske forpligtelser, som det vil betyde også for os, kommer til at strække sig over årtier.
For blok 2 er situationen noget mere kompliceret, fordi det litauiske parlament jo endnu ikke har vedtaget en fast dato for nedlæggelsen. I de samtaler, jeg nævnte, har jeg informeret den litauiske regering om, at Kommissionen naturligvis også i dette tilfælde er indstillet på at yde den nødvendige hjælp og også vil være indstillet på at organisere international hjælp. Det er helt klart, at et land som Litauen ikke selv kan klare denne gevaldige opgave med at nedlægge et sådant atomkraftværk. Det ville i øvrigt heller ikke være fair at forlange det af Litauen, for det var ikke Litauen, der ønskede dette atomkraftværk. Tværtimod, litauerne protesterede mod værket. Det var det tidligere Sovjetunionen, som byggede dette kraftværk, hvor det nu står, og helt sikkert ikke for at forsyne Litauen med strøm, men først og fremmest - efter vores vurdering - til militære formål. Der er altså tale om en arv fra det tidligere Sovjetunionen, som tynger et fattigt land som Litauen. Det er i vores interesse, at denne arv forsvinder.

Korhola
Hr. formand, har Kommissionen til hensigt at opstille en fælles sikkerhedsstandard for atomkraftværker, som forpligter både EU's medlemslande og ansøgerlandene, eller frivilligt at begynde at lave lister over et områdes kraftværker efter name and shame-princippet?

Verheugen
Som De ved, har Kommissionen ingen kompetence, når det gælder den nukleare sikkerhed. Der findes ingen EU-standarder for reaktorsikkerhed, hvilket jeg selv overordentligt beklager, men hidtil har det ikke været muligt at ændre denne situation. Rådet har selv beskæftiget sig intenst med spørgsmålet, netop fordi Kommissionen ikke er ansvarlig for spørgsmål omkring reaktorsikkerheden. Rådets arbejdsgruppe for atomspørgsmål har beskæftiget sig med sikkerhedssituationen i østeuropæiske atomkraftværker og kom kort før sommerferien med en rapport om det, som sikkert også står til rådighed for Parlamentet.
Jeg vil anbefale Dem at studere denne rapport. Det fremgår naturligvis ikke af rapporten, at vi har skabt europæiske standarder, men det fremgår, at EU med hensyn til sikkerheden i de østeuropæiske atomkraftværker stiller krav, som EU mener er berettigede. Som et resultat af nogle undersøgelser, som er blevet foretaget langt tidligere, nemlig i begyndelsen af 1990'erne, er der opstået en liste over atomkraftværker, som den De foreslog. Disse atomkraftværker, som efter EU's opfattelse ikke kan moderniseres, som altså ikke kan gøres sikre, ligger i Litauen, i Slovakiet og i Bulgarien. Som De ved, har vi gjort det til en forudsætning for at indlede optagelsesforhandlinger, at spørgsmålet om nedlæggelse af disse atomkraftværker bliver reguleret.

Formanden


Brian Crowley
Spørgsmål nr. 37 af (H-0743/01):
Om: Påstået udtalelse Ifølge forlydender i medierne i juni og juli 2001 skal kommissær Verheugen have udtalt privat, at hvis den tidligere tjekkiske regeringschef og nuværende formand for det tjekkiske deputeretkammer Vaclav Klaus blev regeringschef igen, ville Den Tjekkiske Republiks chance for tiltrædelse af EU blive skadet.
Vil Kommissionen lade denne påståede udtalelse stå, eller vil den afvise den? Mener Kommissionen ikke, at sådanne udtalelser er upassende, og at de i ringe grad bidrager til at opbygge tillid mellem EU og ansøgerlandene på et tidspunkt, hvor der er brug for forståelse og støtte under integrationsprocessen?
Spørgsmål til Loyola de Palacio
Verheugen
Den hændelse, De refererer til, er en rent indenrigspolitisk hændelse i Den Tjekkiske Republik, den er udtryk for den indenrigspolitiske strid mellem regeringen og oppositionen. Kommissionen kan i sådanne tilfælde ikke gøre andet end at afholde sig fra enhver stillingtagen, fordi den kategorisk afviser at lade sig trække ind i indenrigspolitiske stridigheder, hvad enten det er i medlemslande eller ansøgerlande.

Crowley
Hr. formand, for det første er kommissæren meget spøgefuld i sine svar. Han er citeret direkte. Det er ikke en intern sag, men noget han blev indblandet i, da han ganske vist under private former sagde, at hvis hr. Vaclav Klaus blev premierminister igen, ville Den Tjekkiske Republiks chance for tiltrædelse af EU blive skadet. Den tjekkiske premierminister sagde i et radiointerview umiddelbart efter, og jeg citerer direkte, hvad han sagde: "Jeg gentager, at denne udtalelse ikke blev fremsat offentligt, men ikke desto mindre er den ikke blevet dementeret."
Hr. kommissær, benægter De, at De er kommet med en sådan udtalelse? Og i sager, der udelukkende vedrører det tjekkiske folk, som f.eks. valg af leder, hvilken holdning de skal indtage med hensyn til tiltrædelsesforhandlingerne med EU, og især på et tidspunkt, hvor det er nødvendigt at opbygge tillid både i EU og i ansøgerlandene, synes De da, at det er korrekt, at De som tjenestemand og medlem af kommissærkollegiet blander Dem i det tjekkiske folks demokratiske ønsker eller for den sags skyld i noget lands ønsker?
Vi har alle på grund af vores politiske overbevisning vores præferencer, når det gælder valgresultatet, men nogle af os må dæmpe vores udtalelser og meninger på grund af vores stilling. Jeg vil derfor endnu en gang bede Dem om enten at benægte eller indrømme, at De fremsatte den udtalelse, og også om at forklare, hvorfor De blandede Dem på den måde.

Verheugen
Jeg har altid ment, at en gentleman ikke ønsker at vide, hvad to gentlemen har talt om privat. Hvis De vil ændre det, er det Deres sag. Jeg bekræfter ikke noget i denne sag, og jeg dementerer heller ikke noget i denne sag. Den eneste mulighed, Kommissionen har for at forhindre, at den bliver trukket ind i en indenrigspolitisk strid, er at tie.
Jeg vil imidlertid gerne sige noget om det egentlige indhold i Deres spørgsmål. Jeg har gennem mange år haft et meget tillidsfuldt og tæt forhold til den tjekkiske parlamentsformand. Den sidste længere samtale, i øvrigt under fire øjne, fandt sted for blot et par dage siden. Under denne samtale nævnte den tjekkiske parlamentsformand ikke den hændelse, som er udgangspunktet for Deres spørgsmål. Men det er vigtigt for mig at konstatere, at i de mange, mange samtaler, jeg har haft med ham, har hr. Klaus altid givet klart udtryk for, at han selv og hans politiske venner ønsker og støtter, at Den Tjekkiske Republik skal blive medlem af EU. At hr. Klaus nogle gange giver udtryk for andre meninger, end dem der er flertal for i Europa, er velkendt, men det er helt bestemt hans gode ret, og det må vi som demokrater acceptere.
Det sidste punkt er, at naturligvis har EU ret til at sige til ansøgerlandene, hvad EU accepterer, og hvad Unionen ikke accepterer, så de er opmærksomme på, at der er nogle kriterier, der skal opfyldes, før man kan indlede optagelsesforhandlinger og afslutte optagelsesforhandlinger, og det vigtigste af disse kriterier er det politiske kriterium. Det siger, at et land skal garantere, at det er et demokrati, at det er en retsstat, respekterer menneskerettighederne og deler EU's værdier og mål.
På grundlag af denne vurdering er det sket, at man har sagt til et land, som har ansøgt om medlemskab: "Vi kan ikke indlede optagelsesforhandlinger med jer, fordi I ikke opfylder disse politiske betingelser." Altså må Deres spørgsmål, om denne form for indblanding findes, besvares med et helt klart ja. Københavnskriterierne forlanger det ligefrem.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Jeg giver ordet til hr. Crowley, som har et kort indlæg til forretningsordenen.

Crowley
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Kommissæren besvarede ikke mit spørgsmål, da han sagde, at han ikke ville afsløre, hvad der foregik mellem to gentlemen. Og derefter forklarede han netop, hvad der foregik mellem to gentlemen - ham selv og hr. Klaus. Han har derfor udvist manglende respekt for Parlamentet ved ikke at give et direkte svar på et direkte spørgsmål. Det er skammeligt.

Formanden
Vi har lyttet til indlægget til forretningsordenen eller rettere til hr. Crowleys erklæring.
Da den tid, der var afsat til spørgetid til kommissær Verheugen, er udløbet, besvares spørgsmål nr. 38, 39 og 40 skriftligt.
Formanden. Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 41 og 42.

Reinhold Messner
Spørgsmål nr. 43 af (H-0710/01):
Om: Alpekonventionen - den økologisk sårbare region Alperne Alpekonventionen indeholder i sine kapitler om miljø og transport en definition på den økologisk sårbare region Alperne.
Mener Kommissionen, at denne definition og de her tilstræbte transportpolitiske mål også udgør en del af EU's transportpolitik for denne sårbare region?

De Palacio
Hr. formand, Kommissionen er bevidst om, at det er vigtigt med en passende definition af begrebet sårbare områder, især når det drejer sig om miljømæssig integration af transportstrømmene i Alpeområdet.
For øjeblikket eksisterer der en række definitioner på sårbare områder, som især er udarbejdet af FN og findes i Alpekonventionen og i fællesskabslovgivningen om miljøbeskyttelse.
Kommissionen mener, at de sårbare bjergområder, særligt Alpeområdet, sådan som de sædvanligvis betegnes, helt klart er områder, der skal prioriteres, når der iværksættes fællesskabsforanstaltninger, som skal reducere transportens miljøpåvirkning og fjerne sammenhængen mellem stigende transport og økonomisk vækst.
Derfor er der i hvidbogen om den europæiske transportpolitik for 2010, som blev vedtaget den 12. september, en særlig opmærksomhed på de sårbare områder, særligt bjergområderne, hvad angår afgiftspolitik og finansiering af infrastrukturer og politikken for det transeuropæiske transportnet.
Denne indstilling svarer i vid udstrækning til retningslinjerne i Alpekonventionen og dens protokol om transport.

Messner
Fru kommissær, jeg vil gerne stille et kort tillægsspørgsmål. Jeg var ikke helt tilfreds med svaret. Jeg er især interesseret i vores aktuelle aktioner. Skal vi vente, til nye teknologier, f.eks. brændselscellen, løser i det mindste dele af de store problemer, som vi har med transittrafikken i Alperne, eller skal vi ikke nu ved hjælp af det instrument, der hedder omkostninger, i det mindste i Alperne delvist tvinge den tunge trafik fra vej til jernbane?

De Palacio
Hr. formand, i overensstemmelse med hvidbogen om transportpolitik for de kommende år håber Kommissionen inden et år og helst inden næste sommer at kunne præsentere Parlamentet og Ministerrådet for et nyt afgiftssystem, det vil sige en ændring af eurovignetdirektivet, hvor netop denne type spørgsmål vil blive behandlet i overensstemmelse med Costa-betænkningen, som blev vedtaget af Parlamentet for nogle måneder siden. Og hvor der i afgiftsberegningerne kan inddrages begreber som f.eks. eksterne omkostninger, nogle miljøomkostninger, der sagtens kan beregnes.
Dermed også krydssubsidiering, det vil sige, at en del af afgifterne for eksisterende infrastrukturer kan anvendes til at oprette en fond, der gør det muligt at finansiere alternative infrastrukturer, særligt i Alpeområdet til projekter som Brenner-tunnellen eller Lyon-Torino-forbindelsen.

Formanden
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 44, 45 og 46.

Formanden


Giuseppe Di Lello Finuoli
Spørgsmål nr. 47 af (H-0746/01):
Om: Mont Blanc-tunnellen og driftsgarantier Mont Blanc-tunnellen forventes genåbnet inden for de kommende måneder. Hvilke tekniske garantier har Kommissionen - set på baggrund af den katastrofe, som forårsagede lukningen af tunnellen - opnået med hensyn til overholdelse af EU's bestemmelser vedrørende miljø og bæredygtig transport i den "nye" tunnel?
Hvad er Kommissionens opfattelse af den nye italiensk-franske ledelse for den fremtidige, nye struktur?

De Palacio
Hr. formand, Kommissionen har ikke beføjelse til at give grønt lys for genåbningen af Mont Blanc-tunnellen, det hører ikke ind under vores kompetenceområde.
Opgaven med at undersøge, om sikkerheden er god nok til en genåbning, påhviler operatørerne og de nationale ansvarlige i henhold til deres beføjelser i Frankrig. Derfor er det dem, der skal kontrollere, at alle sikkerhedsbestemmelser er overholdt.
Ifølge Kommissionens oplysninger vil der i oktober stadig blive gennemført afprøvninger for at kontrollere, at sikkerhedsforanstaltningerne fungerer korrekt, f.eks. ventilationssystemet, den elektroniske styreenhed og uddannelsen af driftspersonale og nødhjælpspersonale. En af de vigtigste foranstaltninger, der skal iværksættes, er den, der vedrører afstanden mellem køretøjerne, når tunnellen passeres. Denne foranstaltning vil desuden bidrage til at begrænse gennemkørslen af lastbiler på denne strækning.
Hvad angår organisering, skal det som noget vigtigt nævnes, at de to oprindelige virksomheder, franske ATMB og italienske SITMB, har oprettet et enkelt selskab, der tager sig af driften af tunnellen.
Hvad angår den bæredygtige mobilitet og det store antal operatører, der utålmodigt afventer genåbningen af Mont Blanc-tunnellen på grund af de alvorlige forstyrrelser, som dens lukning skabte, og mætningen på de færdselsårer, som trafikken er blevet omdirigeret til, skal det siges, at genåbningen af tunnellen på kort sigt vil være meget positiv for bæredygtig mobilitet, miljø og sikkerhed. Men jeg vil understrege, at tunnellen først kan åbnes, når sikkerheden er i orden.
På lidt længere sigt vil den absolutte prioritering om at opretholde en kontrol med landtransportstrømmen i Alpeområdet uden at forhindre den frie bevægelighed og den økonomiske udvikling, konkret adgangen fra den italienske halvø til resten af det europæiske kontinent, blive baseret på de ting, som jeg nævnte for et øjeblik siden, nemlig at passagen af Alperne lettes med nogle store jernbaneakser, som gør det muligt at transportere en stor del af godset ad jernbane.

Di Lello Finuoli
Fru kommissær, jeg vil gerne understrege, at der eksisterer en EU-lovgivning, som skal overholdes, at den nye tunnels tekniske karakteristika næsten er de samme som den foregåendes, at 97% af Chamonix' befolkning sagde nej til en genåbning - som uundgåeligt skader og fortsat vil skade alle de private virksomheder på grund af forureningen af alle disse befolkningsgruppers typiske eller almindelige økonomiske aktiviteter - og at den italienske regering snart sætter vejafgiften ned om natten, hvilket vil øge forureningen. Hvilke garantier giver EU's miljøbeskyttelseslovgivning de nævnte befolkningsgrupper?

De Palacio
Hr. formand, hvad angår sikkerhedsbestemmelserne henviser jeg til det, jeg lige har sagt. Ifølge de oplysninger, jeg råder over, er betingelserne for gennemførelse af kontrol og tunnellens sikkerhed blevet forbedret, og der foretages afprøvninger, og når alle krav er opfyldt, og instrumenters og systemers pålidelighed er påvist, bliver tunnellen åbnet. Det er, hvad jeg kan fortælle Dem om sikkerhedsbestemmelserne.
Men jeg må understrege, at Italien og Frankrig er de kompetente forvaltninger. Og i Italien og Frankrig er der muligvis, som følge af den interne institutionelle fordeling, nogle andre regionale eller lokale forvaltninger, som også har en rolle at spille.
Derfor vil jeg sige til Dem, at Fællesskabets væsentligste frihed er den frie bevægelighed for varer og personer. Og jeg skal sige, at vi skal garantere Italiens sammenkobling med resten af det europæiske kontinent, at det drejer sig om på bedst mulig måde at fordele trafikken på de forskellige passager gennem Alperne og på de forskellige transportformer.
På grund af aftalen med Schweiz er der i øjeblikket andre muligheder for adgang, som også kan anvendes af nord-syd-trafikken og af trafikken fra Italien til resten af kontinentet.
Mont Blanc-tunnellen er et af elementerne, men ikke det eneste, og den trafik, der er flyttet fra Mont Blanc-tunnellen, medfører utvivlsomt en overbelastning af andre områder - og jeg kan nævne andre tunneller, som De kender endnu bedre end jeg. Det drejer sig under alle omstændigheder om at gennemføre Lyon-Torino-projektet og Brenner-tunnellen, som er afgørende elementer, men som kommer til at tage nogen tid.

Isler Béguin
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg forstår godt Deres forsvar for at passere Alperne. Jeg må dog sige, De ved det sikkert allerede, at den offentlige debat om åbningen af Mont-Blanc-tunnellen kører på fuldt tryk, og at EU-borgerne, franske og italienske, appellerer til os netop for at tale en anden sag, nemlig en virkelig bæredygtig transport, som ikke er en transport ad vej.
Tror De virkelig helt ærligt, efter at De nu har præsenteret transporten ad vej som en bæredygtig transport, på baggrund af de undersøgelser, der er foretaget, at åbningen af Mont-Blanc-tunnellen vil være i tråd med for det første de krav, vi har stillet, og for det andet de forpligtelser, vi har indgået, især i forhold til Kyoto?

De Palacio
Meget kort. Mine damer og herrer, jeg forstår, at de mest direkte berørte befolkninger ringer til Dem, men jeg kan fortælle Dem om andre befolkninger og andre mennesker, der anmoder om det modsatte, nemlig at Mont Blanc-tunnellen bliver åbnet hurtigst muligt. Med det vil jeg sige, at der som i så mange andre tilfælde helt tydeligt er interesser, der nogle gange er modstridende.
Hvad angår spørgsmålet om sikkerhed, fastholder jeg det, jeg har sagt. Det er ikke os, der skal lave vurderingen. Vi har hverken beføjelse eller kapacitet til at udføre den type opgaver.
Det tredje spørgsmål om vedvarende mobilitet er målet med den hvidbog, jeg forelagde, og som Kommissionen vedtog den 12. september. Men det mål nås naturligvis ikke med en frivillig handling eller med Kommissionens godkendelse, det skal godkendes af Parlamentet og Ministerrådet og dernæst føres ud i livet. Og det vil være de forskellige bestræbelser, der skal gøres i en række år, som sikrer fremskridtet. Men vi må tænke på, at transport nogle gange løser problemer, der er opstået på grund af andre beslutninger. Beslutninger, der vedrører byplanlægningspolitik, udviklingspolitik, produktionsformer og andre politikker, som skal skabe territorial ligevægt og lignende, hvor transporten skaber muligheder i et givet øjeblik, løser problemer og giver sit bidrag. Men jeg vil understrege, at årsagerne mange gange skal findes andre steder end i transportpolitikken.

Formanden


Luisa Morgantini
Spørgsmål nr. 48 af (H-0747/01):
Om: Mont Blanc-tunnellen og jernbanetransport Mont Blanc-tunnellen forventes genåbnet inden for de kommende måneder. I mellemtiden fortsætter lastvognstrafikken med at påføre samfundet store sundhedsmæssige, økonomiske og miljømæssige udgifter ikke mindst i bjergområderne, hvor forureningsniveauet er tre til seks gange højere end andre steder. Hvilken konkret indsats gøres der for at beregne de virkelige omkostninger ved vejtransport, det vil sige inklusive de samfundsøkonomiske og miljømæssige aspekter? Hvilke initiativer er der truffet for at få indført en særskat (sådan som det er sket i Schweiz og Østrig) til beskyttelse mod og udbedring af skaderne på samfund og miljø og med henblik på at gøre jernbanetransporten, der stadig rummer et stort potentiale, konkurrencedygtig?

De Palacio
Hr. formand, i Kommissionens overvejelser om Alpeområdet bliver transportens høje miljøomkostninger for dette område altid fremhævet.
Der er blevet gjort et omfattende arbejde i form af en række undersøgelser udført af Kommissionen og undersøgelser udført inden for rammerne af fjerde og femte rammeprogram for forskning, hvor transportomkostningerne i Alperne og andre områder er blevet undersøgt, herunder projekter vedrørende informationssystemer for transport i Alperne, den strategiske multimodale europæiske modellering og Alp-net-projektet, der er i gang i øjeblikket. Problemet blev også behandlet i rapporterne fra gruppen på højt plan, som Parlamentet godkendte med sin beslutning i Costa-betænkningen om transportinfrastrukturafgifter, som jeg har omtalt tidligere.
I sin nye hvidbog om fællesskabspolitik vurderer Kommissionen ikke blot de aktuelle omkostninger ved transport ad vej, den mener også, at det er vigtigt at løse transportproblemerne i Alperne gennem en lang række foranstaltninger, som jeg allerede har nævnt. I den sammenhæng undersøger vi muligheden for at skabe en ordning, som gør det muligt hurtigst muligt at afprøve afgifterne i sårbare bjergområder som Alperne.
Disse initiativer burde ikke bare muligvis få indflydelse på den aktuelle trafikmængde, men især fremme brugen af mindre forurenende køretøjer og på den måde bidrage til at nedbringe de negative virkninger af trafikken både for menneskers helbred og fauna og flora i de pågældende områder og desuden muliggøre den krydsfinansiering, som jeg også talte om for et øjeblik siden.
Vi mener, hr. formand, som jeg har sagt gentagne gange, at balancen mellem de forskellige transportformer i Europa er afgørende, ikke blot for vores borgeres livskvalitet og miljøbeskyttelsen, men også for den økonomiske udvikling, for uden balance mellem de forskellige transportformer vil vores vejnet og vores transportakser bryde sammen.

Formanden
Mange tak, fru kommissær. Jeg kan forestille mig, at medlemmet føler, at hun har fået svar.
Da den tid, der var afsat til spørgetid til Kommissionen, er udløbet, besvares spørgsmål nr. 49-82 skriftligt.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
Jeg giver ordet til hr. Staes, som har et indlæg til forretningsordenen.

Staes
Hr. formand, jeg har her foran mig et tidsskrift eller i hvert fald en avisartikel, og deri står følgende ord: "Jeg er ikke enig med antislaverikonferencen i Durban. Den fremmer følelsen af at være offer hos mennesker, som i forvejen har den idé, at de trækker det korteste strå. Jeg er ikke glad for hele denne konference i Durban, for slet ikke at tale om den måde, hvorpå Mellemøsten blev behandlet. At sådan en som Castro blev tiljublet der, viser, at vi har at gøre med et antivestligt møde". Hr. formand, det er ikke mine ord, men ord udtalt af et medlem af Kommissionen. Vi vil om lidt lytte til en redegørelse fra Kommissionen og fra Rådet om Durban. Jeg vil gerne have, at Kommissionen fortæller os, om den støtter hr. Bolkesteins udtalelser til den nederlandske avis De Volkskrant.

Formanden
Vi værdsætter medlemmernes ønsker om at bringe deres egne emner på bane, men vi er faktisk forpligtet til at holde os til dagsordenen.

Konklusionerne fra FN-konferencen om racisme
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om konklusionerne fra FN-konferencen om racisme.
Jeg giver ordet til formanden for Rådet, hr. Michel.

Michel
Hr. formand, ærede medlemmer af Parlamentet, jeg er glad for i dag at have lejlighed til at gøre den første status over de opnåede resultater på den tredje verdenskonference mod racisme, racediskrimination og det tilknyttede fremmedhad og intolerance, der blev afholdt i Durban fra 31. august til 8. september.
Durban-konferencen kan betegnes som en succes på flere punkter på trods af den vanskelige politiske kontekst, i hvilken forhandlingerne fandt sted og på trods af, at denne konference på forhånd var blevet annonceret som en fiasko.
Først og fremmest med hensyn til de konkrete resultater: Det er den første FN-konference med det formål at bekæmpe racisme, der er nået frem til en vedtagelse i enstemmighed af en politisk erklæring og et handlingsprogram. Durban-konferencen var frem for alt en lejlighed til at styrke den essentielle kamp imod racistiske afledninger, tendenser til diskrimination og intolerance, som er den daglige virkelighed for millioner af mennesker, der alt for ofte er tavse ofre for angreb på deres værdighed.
Selv om der i de vedtagne tekster kun blev gjort få fremskridt, hvad sagens kerne angår, kommer der i de teoretiske overvejelser om bekæmpelse af racisme tydeligt en stærk politisk vilje til at udrydde racisme til udtryk. Der opfordres samtidig til gennemførelse af et imponerende antal konkrete foranstaltninger, som sigter mod global bekæmpelse af denne svøbe. Således består flertallet af de 220 artikler i handlingsprogrammet af forebyggende, uddannelsesmæssige og beskyttende foranstaltninger, som sigter mod at udrydde racisme på alle niveauer, og af strategier, som stræber efter en fuldstændig og total lighed for alle mennesker i verden.
Som eksempel vil jeg nævne et par foranstaltninger, som skal styrke de nationale og regionale institutioner til bekæmpelse af racisme og opmuntre dem til, at de øger deres indbyrdes samarbejde. Andre foranstaltninger fremmer opdragelsen til respekt for menneskerettighederne, mentalitetsændringer og ikke-diskriminerende adgang til undervisning. Endnu andre foranstaltninger stiller de politiske partiers rolle i centrum, for at de udvikler interne adfærdskodekser, som forbyder deres medlemmer at aflægge offentlige erklæringer, som tilskynder til racisme.
Desuden er der også foranstaltninger, som skal fremme bekæmpelse af racisme på arbejdspladsen. Handlingsprogrammet indeholder ligeledes en række lovmæssige, juridiske, regulerende og administrative foranstaltninger, som skal forhindre racisme og beskytte mod denne plage. Tiden var for kort til at afslutte alle forhandlinger på en god måde. Således kunne diskussionerne om visse vigtige punkter såsom kastesystemet eller racediskrimination ved anvendelse af dødsstraf ikke afsluttes.
Det er imidlertid lykkedes EU at få optaget vigtige temaer såsom ligestilling mellem kønnene, en bedre beskyttelse af børn og bekæmpelsen af menneskehandel, hovedsageligt med kvinder og børn, i alle endelige tekster. Jeg vil også her fremhæve de vanskeligheder, som følger af brugen af begrebet "race". I dag står det fast, at enhver teori, som støtter, at der findes forskellige menneskelige racer, er videnskabeligt forkert. EU ønsker, at sprogbrugen følger denne udvikling.
(NL) Den mener, at brugen af begreber, som indebærer eksistensen af forskellige racer, skal undgås. Vi vil ikke benægte den menneskelige races mangfoldighed, men fremhæve dens enhed og således bekæmpe de nuværende former for racisme, som ofte er baseret på den slags påstande. Men på grund af den stærke modstand fra visse lande har vi ikke kunnet opnå væsentlige fremskridt på dette område. EU insisterede i en sidste tale på at gøre rede for sin principielle holdning til dette emne, og det vil derfor blive optaget i rapporten om konferencen.
Hvad angår strategierne, opfordres landene til at udforme en politik og en handlingsplan til bekæmpelse af racisme og til at gennemføre handlingsprogrammet fra Durban. De opfordres også til fortsat at samarbejde inden for de juridiske, internationale rammer, navnlig med komitéen vedrørende afskaffelse af alle former for racediskrimination og FN's Højkommissariat for Menneskerettigheder, som er ansvarligt for opfølgningen af gennemførelsen af de tekster, som blev vedtaget i Durban.
(FR)Jeg mener at kunne bekræfte, at det politiske indhold af det kompromis, der er opnået om årsagerne og oprindelsen til racismen, udgør en anden essentiel succes på Durban-konferencen.
Jeg har lige så vel som De læst visse udtalelser. Jeg vil bestemt ikke føre polemik om dette emne, men jeg vil dog gerne sige følgende om tilgivelse og undskyldninger. Man lader til at bebrejde dem, der forhandlede i Durban - jeg var der, og jeg må erkende, at jeg kæmpede hårdt for at opnå denne tekst - at de sagde, at det selvfølgelig hverken var vores generation eller generationen før den, der var aktørerne, hverken i en kolonisering, der alt for ofte blev ledt på vildspor, eller i slaveriet. Til disse personer vil jeg dog alligevel sige følgende: Hvordan kan man stille sig tilfreds med en så simpel og banal konstatering som denne og nægte at skabe retfærdighed, ved at dømme ved udeblivelse, for dem, der stadig i dag bærer de endnu ikke helede ar? Som svar på det, jeg har læst i pressen, vil jeg sige, at det drejer sig ikke om her fromt og naivt at dyrke en følelse af uretfærdighed. Nej, det drejer sig om på vores forfædres vegne at erkende, at den fortræd, der er begået, var moralsk diskutabel eller endda dadelværdig. Det drejer sig også om at sige til tidligere og nuværende ofre, at vi godt ved, vores historie ikke altid var ærefuld, og at vi med denne indrømmelse, der naturligvis foretages på andres vegne, ønsker at erkende, at de har ret til formildende omstændigheder. Når det er sagt, drejer det sig om at foreslå et ægte partnerskab, der bygger på en gensidig respekt, der ligger langt fra en mæt og veltilfreds protektrices ydmygende nedladenhed.
Jeg vil derefter vende tilbage en stund til resultatet. Jeg mener, at resultatet fra Durban åbner positive perspektiver for at fortsætte nord-syd-dialogen. EU har erkendt og fordømt de umådelige lidelser forårsaget af tidligere og nuværende former for slaveri og menneskehandel overalt, hvor det har fundet sted, samt de mest forkastelige aspekter af kolonialismen. Unionen har erkendt, at slaveri og handel med mennesker var forbrydelser mod menneskeheden, og at det vil de altid være. Durban var ligeledes lejligheden til at se vores fælles fortid i øjnene. Nogle så beklagelse, andre anger, og andre igen så undskyldninger. Jeg mener, at det, der frem for alt er vigtigt, er viljen til at afslutte de mørkeste kapitler i vores fælles historie med henblik på at kunne opbygge en ny forbindelse, der bygger på gensidig respekt, solidaritet og partnerskab. Der blev fremført en anmodning om, at der afsættes flere midler til de initiativer, der tages af udviklingslandene, især det nye afrikanske initiativ.
Der er også et andet element, som jeg ikke vil forbigå i tavshed. Durban var endelig en succes, fordi samtlige EU-medlemsstater under hele den vanskelige forhandlingsproces forblev samlet. Der blev iværksat en intensiv koordination med støtte fra Rådets sekretariat, og de associerede stater blev systematisk holdt underrettet. Det var dette tætte samarbejde, der gjorde det muligt for formandskabet, der var behørigt udstyret med et mandat fra sine EU-partnere, at forhandle delikate kompromiser med repræsentanter for de pågældende geografiske grupper samt med konferencens formand og generalsekretær, henholdsvis fru Zouma og fru Robinson.
En jævnlig koordination med den vestlige gruppe bar ligeledes frugt. EU og EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik gik styrket ud af Durban-konferencen. Durban leverede beviset på, at EU er i stand til at tale med én stemme angående det vanskelige, men essentielle spørgsmål for menneskehedens fremtid: bekæmpelsen af racisme og for at respektere den menneskelige værdighed. EU manifesterede sig som en medspiller og en uomgængelig mægler. Unionen fremstod som en enhed præget af samhørighed, og den koblede åbning med fasthed i forhold til omstændighederne. EU's troværdighed såvel som dets internationale position er blevet styrket. Beviset er den ekstreme fleksibilitet og åbne indstilling, EU udviste i diskussionerne om Mellemøsten. Vægten i disse forhandlinger hvilede reelt overvejende på EU efter USA's og Israels udvandring.
Genåbningen af fredsprocessen i regionen er en af EU's prioriteter. EU vurderede i øvrigt, at Durban-konferencen, der var koncentreret om bekæmpelsen af racisme, ikke var det rette forum at behandle dette spørgsmål i. Da de arabiske og islamiske lande insisterede kraftigt på at behandle dette spørgsmål i Durban, accepterede EU at deltage aktivt i at udarbejde en tekst, der kunne opnå konsensus og blive fremlagt af det sydafrikanske formandskab. Det lykkedes EU i denne tekst at bevare de principper, det anså for at være afgørende, det vil sige en afbalanceret tekst med en kraftig opfordring til at genoptage forhandlingerne og til at ophøre med voldshandlingerne, samtidig med at den udtrykte sin bekymring over den voksende antisemitisme og islamofobi i verden. En passus om holocaust blev bevaret, hvorimod udtrykket "zionisme er lig med racisme" forsvandt, hvilket var vilkårene og forudsætningerne.
Det var, hvad der blev opnået i Durban. Det drejer sig nu om at se fremad og iværksætte de forpligtelser, vi overordnet er gået ind for i Sydafrika. Jeg vil gerne fremhæve, at alle bør være klar over denne konferences positive indhold. Enhver af os og især af medlemsstaterne bør nu gøre en indsats for at udmønte den eksemplariske succes, Durban-konferencen har været for EU. Jeg tror således, at man kan være relativt tilfreds.
Jeg vil gerne sige, at man endnu bedre kan måle denne konferences succes, hvis man et øjeblik forestiller sig, hvad dette ville have betydet som meddelelse eller som negativt signal, hvis Durban ikke var lykkedes. Jeg tror, at det i den kontekst, vi kender i dag, bestemt ikke ville have hjulpet. Jeg mener derfor, at vi har gjort vores pligt, jeg mener, vi har gjort præcis det, vi skulle, på ekstremt vanskelige vilkår. Jeg er meget glad over, at det er lykkedes, på EU's vegne med støtte fra Kommissionen, med støtte fra Rådet og med støtte fra de 15 medlemsstater, men også, og det er meget vigtigt, med støtte fra de 13 ansøgerlande, at vi har været i stand til at redde denne konference. Hvis dette ikke havde været muligt, tror jeg, det ville have haft forholdsvis skadelige konsekvenser i lang tid fremover.

Diamantopoulou
Hr. formand, hr. minister, mine damer og herrer, konferencen i Durban var et stort skridt fremad i bestræbelserne på at få en global forståelse, en global politisk enighed, hvad angår kønsdiskriminering, racisme, fremmedhad og intolerance. Jeg må allerførst lykønske det belgiske formandskab, som jo består af personer med navne, så derfor vil jeg især komplimentere vicepremierminister Michel, der var konferencens primus motor, og som var i stand til hele tiden at bevare medlemsstaternes interne samhørighed, samtidig med at han havde fået den store opgave at forestå forhandlingerne på globalt plan.
Jeg vil gerne takke Europa-Parlamentet og dets delegation for deres vigtige medvirken i konferencen og den store rolle, de spillede under alle forhandlingerne, og sige, at Kommissionen er tilfreds med Parlamentets bidrag og indsats for at støtte formandskabet.
Jeg vil gerne over for Parlamentet undskylde, at jeg ikke kunne være personligt til stede på konferencen. Det skyldes, at der blot tre dage før dens start opstod sygdom i familien, så jeg var forhindret i at komme.
Det var en meget følelsesladet og vanskelig konference. Da USA forlod konferencen, inden den sluttede, fik EU rollen som hovedtaler og måtte løfte de tungeste byrder under forhandlingerne. På denne konference blev EU's medvirken bragt op på verdensplan, da det lykkedes EU, i den meget fjendtlige atmosfære, der herskede, at bringe vigtige forhandlinger til ende, alt imens EU opretholdt samhørigheden mellem medlemsstaterne og bevarede et fremragende forhold til og samarbejde med ansøgerlandene. Konferencen betragtes som en succes, især hvis man sammenligner den med de tidligere forsøg, der blev gjort i 1978 og 1983. Der blev udsendt et globalt budskab og stillet konkrete forslag med global konsensus.
Det, man kunne bemærke, er, at det var en forkert dagsorden, som dominerede forhandlingerne i alle konferencens otte dage. Konferencens vigtigste mål var at formulere en tidssvarende definition af racisme og fastsætte foranstaltninger til bekæmpelse heraf på verdensplan, og dette mål ville være en stor sejr, som ville gøre det muligt for os at imødegå de aktuelle problemer. Men disse to ting var ikke særligt fremtrædende - hvis overhovedet - på dagsordenen.
De emner, som dominerede, var derimod Mellemøsten og fortidens uret. Selvfølgelig kan man ikke glemme fortiden. Vi er nødt til at have et grundigt kendskab til fortiden, så vi kan tage ved lære af den og undgå at gentage den. Men når den forgifter relationerne, samarbejdet, enigheden og vejen frem, virker den som en stor hindring. Der var en fjendtlig atmosfære på konferencen, både på det statslige plan og mellem de ikke-statslige organisationer. Og vi må erkende, at vi blev præsenteret for tekster, der var skrevet i et hadefuldt sprog, som på ingen måde kan bidrage til forsoning, ikke kan bygge bro mellem staterne og mellem fremtid og fortid, og som under alle omstændigheder bør undgås, især på internationale konferencer med deltagelse af samtlige verdens stater.
Jeg vil gerne sige et par ord om de ikke-statslige organisationer. Europa-Kommissionen er hele tiden gået ind for, at de ikke-statslige organisationer skulle deltage i konferencen. Vi mener, at de kan yde et værdifuldt bidrag til såvel udformningen som gennemførelsen af politikkerne. Der blev afsat et betydeligt beløb på 3,7 millioner euro for at støtte FN, nærmere bestemt Højkommissariatet for Menneskerettigheder, så de ikke-statslige organisationer fik bedre mulighed for at deltage, især organisationer fra lande, som ikke kunne dække deres udgifter. Vi må sige, at der hersker skepsis med hensyn til resultatet af deres deltagelse, og jeg tror, der var en vis skuffelse over det endelige kommuniké, den endelige udtalelse fra de ikke-statslige organisationers forum, som Mary Robinson nægtede at fremlægge, fordi det indeholdt opildnende formuleringer.
Naturligvis må vi ikke skære alle over én kam. Vi bør nævne, at de store og betydningsfulde ikke-statslige organisationer på racismeområdet såsom Amnesty International og Human Rights Watch og mange andre ikke-statslige organisationer erklærede sig uenige og tog officielt afstand fra opildnende og betænkelige formuleringer. For desværre var forummet fuldstændig domineret af meget konkrete og specifikke emner. Jeg ved allerede, at visse medlemsstater er ved at tage den måde, organisationerne finansieres på, op til revision, og Kommissionen agter at gøre det samme.
Selv om mange lande af interne årsager ikke kunne bidrage fuldt og helt og positivt til Durban-konferencen, må vi sige, at der blev opnået en enighed, som kan danne grundlag for et videre samarbejde på verdensplan. Som ministeren også gjorde rede for, er der udsendt et klart signal om bekæmpelse af racisme på verdensplan, og alle landene har forpligtet sig med hensyn til nationale handlingsplaner, som vedrører lovgivning, politiske partiers grundlag, uddannelse, beskæftigelse og det sociale og kulturelle liv.
Men vi kan ikke slappe af. Begivenhederne efter den 11. september har vist, hvor nemt og ofte kritikløst racismen og fremmedhadet kan blusse op. Noget, vi lærte i Durban, var, at vi ikke må fordømme helheder, hvad enten det er nationaliteter, samfund eller religiøse minoriteter. Vi kan ikke pålægge helheder af mennesker en samlet skyld, kun fordømme konkrete politikker eller andre ledelser, som er ansvarlige for politiske fejltrin.
Kommissionen vil fortsat sætte sine kræfter ind på at bekæmpe racisme i samarbejde med medlemsstaterne på grundlag af en konkret og meget ambitiøs dagsorden, nemlig gennemførelsen og integreringen af den antidiskriminationspakke, som blev vedtaget sidste år, frem til 2003 i alle medlemsstaterne, gennemførelsen af det særlige antidiskriminationsprogram, som allerede er sat i gang, og arbejdet i Observationsorganet for Racisme og Fremmedhad med hjemsted i Wien, som skal bidrage effektivt til denne sag.

Cornillet
Hr. formand, fru kommissær, hr. minister, der er mange, der har spurgt sig selv om det nyttige i at indkalde konferencen i Durban. Men det er nødvendigt, at det internationale samfund eksisterer, og at det mødes for at diskutere, selv om der sommetider kan dukke modstridende interesser op, og jeg mener ikke, det nødvendigvis er nogen løsning at udvandre. Konferencen i Durban har i det mindste haft en berettigelse, idet den har samlet det internationale samfund om et fælles emne, der uafviseligt optager alle lande. Denne svøbe er global, og intet land undslipper i en eller anden form racismen eller diskriminationen. Den har derfor været en lejlighed til at gøre status, fastlægge en diagnose, men hvad ville en diagnose være uden en terapi?
Hvad kunne vi forvente af Durban-konferencen? Jeg ved endnu ikke, hr. Michel, om den på længere sigt vil være en succes. Det, vi ved, er, hvilken fiasko den ville have været, hvis den havde manglet en sluterklæring, en global vilje til at bekæmpe racismen og til at finde relevante instrumenter til at føre denne kamp. Målet i Durban var at opregne en række globale instrumenter, at fastlægge en køreplan, at udvikle nye strategier til at bekæmpe racismen samt handlingsprogrammer - som De allerede har nævnt, hr. minister - i hvilke medlemsstaterne kan hente inspiration i henhold til subsidiaritetsprincippet, som er afgørende på området, til at bekæmpe racisme og diskrimination.
Hvad har vi så lært af konferencen? Jeg mener, vi har undgået tre faldgruber.
Den første, som De allerede har nævnt, er selvfølgelig Mellemøsten. Enhver fornuftig person ved udmærket, at det ikke er i Durban, Mellemøstens problemer løses. Der var ganske vist forsøg på at gøre dette emne til det vigtigste. Jeg mener, at man heldigvis har undgået denne faldgrube.
Den anden faldgrube er kompensationen. Visse havde ønsket, at kompensationen blev det vigtigste mål på konferencen. Det var en ren fordærvelse, for ikke at sige et forfald, fordi der var en risiko for, at udviklingshjælpen blev reduceret til en form for kompensation. Som hr. Michel præcist understregede det, er vi alle klar over visse landes historiske vægt på området. Det er nødvendigt, at vi arbejder for en solidaritet mellem mennesker og på ingen måde en evig skyld, der rent økonomisk ville ophøre, idet enhver afmålt kompensation naturligvis ender med at blive betalt en eller anden dag.
Endelig er den tredje faldgrube listen over ofrene. Nogle ønskede at udarbejde en sådan liste. Dette ville for os have en værdi for romani- og sintibefolkningen samt for dalitterne. Risikoen ved at udarbejde en liste over ofrene er naturligvis, at man derefter opretter et hierarki over ofrene, og nogle kan blive betragtet som mere ofre end andre, hvilket forekommer mig at være aldeles uproduktivt, når det gælder racisme og diskrimination.
Men erklæringen endte med at blive acceptabel, og jeg vil gerne her helt officielt takke hr. Michel for den afgørende rolle, han har spillet som mægler og forklarende fortaler, hvis jeg kan risikere denne neologisme. De fremhævede heldigvis selv, at EU - og jeg tror ikke, det udelukkende har at gøre med USA's udvandring - lagde hele sin vægt ind, fordi De selv var meget engageret, og at Europa ikke blot var 15 lande, men også 13 andre lande. Reelt var det en samlet blok af menneskeheden, der arbejdede med dette emne.
Som kommissæren nævnte, blev ngo'erne delvist latterliggjort. Dette skaber reelt et problem for deres repræsentativitet. Heldigvis var essentielle partnere som Amnesty International og Human Rights Watch ikke tilknyttet den endelige erklæring, men det bliver måske nødvendigt, at vi foretager en raffinering af den støtte, vi kan give til ngo'erne, der i det mindste i høj grad fralagde sig ansvaret i Durban.
Vi er meget opmærksomme på det helt konkrete, hr. minister. EU er måske ikke den, der er længst bagefter, når det gælder bekæmpelse af racisme og diskrimination, men der er stadig meget, der skal gøres. Lad os derfor i de 225 artikler hente midlerne til de handlinger, vi kan sætte i værk.
Endelig vil jeg gerne slutte med at fremhæve Parlamentets utilstrækkelige repræsentation. Dette punkt er med i den fælles beslutning. For at sige det kort er Unionen repræsenteret ved sin formand, Det Europæiske Fællesskab er repræsenteret som observatør både for Kommissionen og for Parlamentet. Der er helt sikkert noget at arbejde for, således at Europa-Parlamentet kan komme til at indtage en bedre position ved internationale konferencer som andet end blot en observatør tilknyttet Kommissionen. Dette punkt skaber under alle omstændigheder problemer i forbindelse med en genforhandling af den interinstitutionelle aftale af 5. juli 2000. De finder dette forslag i den fælles beslutning, der øjeblikkeligt vil blive sat til afstemning i Parlamentet.

Moraes
Hr. formand, det centrale i min politiske gruppes holdning til Durban-konferencen er en fornyet vilje til at bekæmpe racisme og finde ud af, hvad der var positivt ved denne konference. Jeg siger fornyet, fordi racismen i sine mange skikkelser har stukket hovedet frem igen i forbindelse med de tragiske begivenheder i New York og Washington. Der er nu fare for en ny bølge af islamofobi og antisemitisme, hvis vi ikke gør noget ved racismen og dens grundlæggende årsager.
Det illustrerede det tragiske ved denne konference, for jeg følte, at jeg deltog i to konferencer. Den ene var en historisk konference, hvor delegationer som vores egen EU-delegation var fast besluttede på at slå fast, at racisme er et vigtigt menneskerettighedsspørgsmål. Vi var fast besluttede på for første gang at definere racisme i dens mange internationale skikkelser, hvad enten det drejede sig om kastesystemet, som er en nutidig form for slaveri, eller om forskelsbehandling af minoriteter i EU og ikke mindst i ansøgerlandene. Vi var fast besluttede på at gøre noget ved racisme, at vise, at vi i EU med artikel 13 kunne fortælle resten af verden noget om, hvordan vi forholder os til vores egne problemer.
Men jeg deltog også i en anden konference, som var meget forvirret, præget af individuelle nationale dagsordener og en manglende vilje til at definere racisme i forskellige lande, fordi man var pinligt berørt over, hvad racisme betød i de lande. Forvirringen opstod, fordi det meget misforståede spørgsmål om erstatning og ikke mindst det meget destruktive spørgsmål om zionisme og problemerne i Mellemøsten overskyggede konferencen.
Vi må stå fast på, at den første konference med de idealer, vores delegation havde defineret for den, tages op igen i Parlamentet i dag. Det kræver en fælles front. Det kræver, at vi ikke blot siger, at Durban var præget af kaos, og at vi derfor vil lade det blive ved det. I stedet må vi i et enigt EU, Kommissionen og det belgiske formandskab, som gjorde en fremragende indsats, deltagerne i konferencen og alle os i Parlamentet, som ønsker at gøre noget ved racisme, stå sammen om at tage den oprindelige dagsorden op igen. Denne dagsorden er nok pinlig for visse lande, men handlingsprogrammet findes, så vi kan udnytte det og gøre noget ved det. Spørgsmålet er ikke, om det har været en fiasko eller ej, men om vi nu kan gøre det til en succes ved her i Parlamentet at stå fast på, at vi skal vende tilbage til handlingsprogrammet og gøre fremskridt.

Ludford
Jeg er enig med formanden for Rådet og kommissæren i, at konferencen kan beskrives som en betinget succes. Den fik dårlig presseomtale - og det var i nogle tilfælde fortjent - men det er forkert at sige, at det ikke var værd at afholde en international konference om racisme. For første gang blev der efter 25 års forsøg opstillet internationale menneskerettighedsstandarder for dem, der udsættes for forskelsbehandling på grund af race. Det er virkelig noget at fejre. Vi har nu et grundlag, som vi kan bygge videre på med henblik på at tackle en af de største trusler mod frihed, retfærdighed og sikkerhed i verden, herunder Europa.
Konferencen begyndte godt nok dårligt. For det første var der ngo-forummet. Selv om mange af forummets møder var vældig gode og inspirerende, blev ngo'erne taget som gidsler af fortalere for slaverierstatninger og dem, der mener, at zionisme er lig med racisme. Disse temaer dominerede også regeringskonferencen. Der blev fremsat grove antisemitiske tilkendegivelser - f.eks. cirkulerede der vittighedstegninger, der kunne have optrådt i Julius Streichers publikationer fra 1930'erne. Det dokument, som blev udarbejdet af ngo-forummet var så dårligt, at generalsekretæren Mary Robinson ikke kunne anbefale det over for regeringerne. Visse ngo'er, herunder Amnesty International, måtte tage afstand fra det. Det var en stor skam, fordi så mange mennesker var rejst til Durban med den seriøse hensigt at fortælle verden om reelle daglige lidelser. Jeg husker især en kvinde, som talte om problemerne for migranter i Kina. Der var også enkeltpersoner fra mange grupper, som er udsat for individuel forfølgelse, f.eks. romanier og dalitter, der også kaldes kasteløse.
Visse stater udviste ganske vist en grad af kynisk hykleri, idet de skjulte sig bag dæmoniseringen af Israel og USA. Det gjaldt bl.a. visse afrikanske lande, der selv har et forfærdende generalieblad, når det gælder etnisk diskrimination og overtrædelser af menneskerettighederne, og arabiske lande, som var uvillige til at indrømme deres egen rolle i slavehandlen. Denne manglende ærlighed svækkede konferencen.
Der er delte meninger om, hvorvidt det var rigtigt af USA og Israel at blive væk. Man kan sige, at Israel var i en umulig situation. Men USA's fravær fik i hvert fald EU frem i forreste linje. Man kan så spørge sig, om EU var helt forberedt på dette. Men under hr. Michels fremragende ledelse, som er blevet nævnt, var EU-delegationen situationen voksen. Jeg vil gerne give hr. Michel særlig ros, selv om vi er liberale kolleger. Han kom for at deltage i to dage, men blev i en uge. Han udviste et stort personligt engagement for at sikre, at EU talte med én stemme og var fast - nogle gange måske for fast - besluttet på at nå til enighed. Det lykkedes.
I forbindelse med Mellemøsten var tonen i det store hele afbalanceret. Jeg mener også, at man ramte den rigtige tone ved at tale om slaveri som en forbrydelse mod menneskeheden.
Det var tydeligt, at erstatning ikke var det rette middel til at give slavernes efterkommere oprejsning. Ironisk nok ville det være afroamerikanere, som ville søge denne erstatning, ikke afrikanerne, som ikke var udsat for slavehandel.
Endelig var en af skuffelserne på Durban-konferencen, at EU, fordi der blev fokuseret på internationalt diplomati og ikke på den hjemlige situation, havde svært ved at komme til at fremhæve sin egen stadig større succes med at bekæmpe racisme. Det er en skam, at EU som sådan ikke er repræsenteret i FN-systemet, hvor Kommissionen og Parlamentet kun er observatører, selv om formanden for Rådet gjorde et vældig godt stykke arbejde. Det var en skam, at kommissæren var forhindret i at deltage af private årsager. Vi må finde ud af, hvordan vi kan styrke alle de europæiske institutioners evne til fortsat at føre an i arbejdet for internationale menneskerettigheder og imod forskelsbehandling.

Boumediene-Thiery
Hr. formand, kære kolleger, deltagelsen i Verdenskonferencen i Durban var vigtig for højtideligt at erklære fornyelsen af en alliance imod at afvise diskrimination og respekten for værdigheden i menneskerettighederne og især for at engagere sig i en ny forsoning, der er den eneste vej fremad for at genskabe fremtiden og freden. Denne konference var, som De sagde det, hr. minister, klar i sit mål, kompleks i sin rækkevidde og nødvendig for at skabe fremtiden. Ngo-forummet blev afholdt parallelt hermed. Selv om den afsluttende erklæring kan synes overdreven, er den dog kun afslørende og ikke udtryk for et brud, men for en bred mangfoldighed af ngo'er. Vi lagde især mærke til, at der manglede globalist-ngo'er og næsten samtlige immigrations-ngo'er fra Europa. De eneste tilstedeværende var solidaritets- og antiracisme-ngo'er. Derimod bemærkede vi også, hvordan de internationale ngo'er dynamisk sagde fra over for en magt, krævede fastholdelse af principper og endda konsolidering af en eksisterende magt, hvilket er årsagen til, at de undertiden arbejder som lobbygruppe, og at de har fået tilnavnet "gongoer" (governmental ngo's). Men i denne mangfoldighed finder man en vis magternes logik. På den ene side den, der kommer fra de rige, udviklede lande og tidligere kolonimagter, og på den anden side den, der stammer fra de fattige og tidligere dominerede lande, hvor magten den dag i dag endnu kun er en smule demokratisk, men alt for ofte stadig med de nordlige landes velsignelse.
Ordene har en betydning. Man må vide, hvordan man skal anvende dem for at kunne finde en udvej. Det afgørende spørgsmål er definitionen af begreberne "slaveri", "kolonialisme", "racisme", "folkemord", "apartheid" og "militær besættelse". Alle disse ord afslører dagligdags dramaer, konsekvenser og i øvrigt diskrimination.
Vi konstaterer, at den endelige tekst taler om anger og beklagelser, men undlader at udtrykke undskyldninger og langt mindre at planlægge skadeserstatninger, at bekræfte befolkningernes ret til at leve i fred og lighed og uden at henvise til international ret. Man kan i sidste ende beklage en minimalistisk sluterklæring, der sigter mod at stille alle tilfreds, i og med at den bevarer en vis ligevægt. Denne erklæring sætter ikke blot spørgsmålstegn ved disse store internationale møders troværdighed og effektivitet, den rejser også spørgsmålet om det direkte demokrati, idet den reelt fremhæver problemet med det deltagende demokratis begrænsede repræsentativitet.
En sidste kommentar til denne såkaldte gidseltagning af konferencen. Hvem tager hvem til gidsel, hvorfor og i hvis interesse? Lad os huske på, at USA ikke ville deltage i dette møde, og at de ofte har truet med at trække sig ud. Hvor hård ngo-erklæringen end var, var den en god undskyldning for at undgå spørgsmål, der berørte de store interesser, man ikke ønskede at udsætte sig for, såsom skadeserstatningerne. Adskillige stater, herunder EU's medlemsstater, var hemmeligt lettede over at se konferencen fokusere på Mellemøsten-spørgsmålet, hvilket gav dem mulighed for at undslippe spørgsmålet om undskyldninger og at udskyde behandlingen af den koloniale gæld. Vi må ikke glemme, at de rige lande i nord har bygget deres velstand på negerslaveriet og kolonierobringerne, og at de ikke alle er parate til at erkende dette eller til at bøde på fortidens forbrydelser.
I øvrigt berører spørgsmålene om diskrimination af kvinder, børn, homoseksuelle og vandrende befolkningsgrupper samt det moderne slaveris standhaftighed endvidere en række lande, der fortsat fører en undertrykkelsespolitik og nægter at se sig selv på anklagebænken. Men disse magter støttes stadig alt for ofte, og de foretrækker ligeledes at fokusere på et spørgsmål som Mellemøsten, hvor de kan gøre en god figur, i stedet for at gøre status over menneskerettighedssituationen i deres eget land.
Men det vigtigste på denne konference blev opnået. Nu må vi håbe, der kommer en reel opfølgning, der gør det muligt at etablere og konkretisere projekter, retningslinjer og handlingsprogrammer med henblik på at forebygge og eliminere situationer, der muliggør diskrimination, samt endelig at sørge for, at vores smukke taler omsættes til realiteter.

Sylla
Fru kommissær, hr. formand, sluterklæringen og det handlingsprogram, der blev vedtaget i Durban, blev kun mulig takket være EU's konstruktive og afgørende rolle og den belgiske minister Louis Michels diplomatiske talent og sans for syntesen, for ikke at tale om hans naturbegavelse for dialektikken. Jeg tror virkelig, EU har spillet sin rolle fuldt ud, og man kan kun glæde sig over det arbejde, der er udført. Men på trods af kommissærens undskyldninger, som jeg accepterer, beklager jeg, at der ikke var en EU-kommissær til stede. Jeg tror, at en kommissær kunne have repræsenteret Dem dér. Jeg beklager ligeledes den meget ringe tilstedeværelse af repræsentationer for industrialiserede lande, og jeg tror, at det af en lang række lande er blevet opfattet som manglende interesse for konferencen. Måske kunne deres tilstedeværelse have afværget den amerikanske og den israelske delegations udvandring. Dette er så meget mere skadeligt, i og med at vi i Europa har set en stigning i den racistiske vold og en større tilknytning til dem, der taler for populisme og fremmedhad, for slet ikke at nævne Haiders FPÖ i Østrig. Idet man efterlod dette tomrum, væltede det ind med andre politiske magtgrupper forklædt som ngo'er. Hvis derfor det overvældende flertal af ngo'er har spillet en afgørende rolle i forberedelsen af konferencen og har været en kraftkilde af forslag, der indeholdt krav, er jeg ikke enig med fru Boumediene-Thiery, når hun nedtoner det, der skete. Der var nemlig en lille gruppe ngo'er, der morede sig med at blande zionisme og racisme sammen, og som endda endnu værre lod tekster og skrifter cirkulere - og jeg har haft lejlighed til at vise hr. Michel dem - der helt klart roste Shoahens gerninger. Og dette kan man ikke her i denne forsamling nedtone. Disse ngo'er eller såkaldte pseudo-ngo'er var der hverken for at forsvare palæstinenserne eller for at forsvare antiracisterne, de var ikke engang for fred mellem israelere og palæstinensere. Jeg mener, det er godt, at sluterklæringen anerkender palæstinensernes ret til at råde over et landområde, samtidig med at man afviser enhver sammenblanding af zionister og racister, sådan som det var tilfældet i Durban.
Dette får mig ligesom Dem, fru kommissær, reelt til at forlange, at vi ved en fremtidig konference helt præcist ved, hvem disse ngo'er er, hvad deres mål er, og hvordan de finansieres. Visse organisationers alt for betydningsfulde repræsentativitet får mig til at stille spørgsmål om deres finansiering. Men denne konference har især gjort det muligt at måle betydningen af visse fordringer, og her benægter jeg rigtigheden af det, mine kolleger, fru Cornillet og fru Ludford, har sagt. Jeg mener, at erkendelsen af slaveriet og handlen med negre som forbrydelser imod menneskeheden var centrale på konferencen, og det var godt. Det var også kun retfærdigt, at 350 år som fanger i lastrummet, med razziaer, deportationer og ydmygelser blev anerkendt som forbrydelser imod menneskeheden. Det var det mindste, man kunne gøre på denne konference. I lighed med Frankrig ville jeg ønske, at samtlige lande og tidligere kolonimagter erkender eller presses af deres nationale parlamenter til at erkende, at slaveriet og handlen med negre er forbrydelser imod menneskeheden. Personligt har jeg min tvivl. Som hr. Michel sagde, tror jeg, hvad angår økonomiske skadeserstatninger, især når man ved, at der bag dette legitime afroamerikanske krav skjuler sig magtfulde amerikanske advokatlobbyer. Tværtimod er der faktisk enighed om, at det kontinent, der har lidt mest under slaveriet og kolonisationen, kan blive hjulpet, idet gælden annulleres og gennem en viljefast og påtrængende nødvendig politik for at bekæmpe aids og analfabetismen. Dette skylder vi i det mindste det afrikanske kontinent. Endvidere findes der, som hr. Michel også sagde, værdifulde medspillere, der forpligter sig i forbindelse med det nye afrikanske initiativ til at føre en god forvaltning. Det gælder således om her og nu at tage fat i dette krav om at give dem et konkret svar og sætte sig til forhandlingsbordet.
Jeg beklager endelig, at dødsstraffen i USA ikke blev nævnt, og til dels også, at USA udvandrede, fordi landet ikke ønskede, at man talte om racisme i deres eget land. Jeg beklager, at man ikke talte om diskrimination i forhold til seksuel adfærd. Jeg beklager, at man ikke talte om kastebegrebet, og jeg beklager, at denne erklæring ikke er bindende.
Det bliver fra nu af EU's opgave for det første at skabe opmærksomhed om udnyttelsen af de nye teknologier som internet, der tilskynder til racehad, at fremskynde en iværksættelse af artikel 13, at undervise i vores historiebøger om udryddelsen af indianerne i Amerika, om slaveriet, om kolonialismen og Shoahen, men også om massakrerne i Sabra og Chatila. Jeg tror, racismen og antisemitismen har et punkt til fælles med terrorismen. Der er på den ene side de, der skrider til handling, og på den anden side de, der giver dem ideologiske våben. Således skal vi også bekæmpe den gruppe, der består af Vlaams Blok, FN, FPÖ og andre, der giver ideologiske våben til dem, der skrider til handling, og som ender med at angribe den enkeltes fysiske integritet. Også på dette område har vi et ansvar.

Andrews
Hr. formand, resolutionen fra Verdenskonferencen mod racisme i Durban er ikke ligefrem det, mange af os havde håbet på. Jeg beklager, at den amerikanske delegation trak sig ud. Det var ikke ligefrem noget, der gavnede dem, i betragtning af landets historie på dette område. Denne kompromiserklæring gør det meget klart, at der skal gøres meget mere, især i forbindelse med vores forståelse af andre kulturer og religioner. islam er, som jeg har sagt det mange gange før, blevet dæmoniseret på mange måder, for det meste af folk, som ikke ved noget om islam.
Durban var ikke en fiasko, men det var heller ikke ligefrem en stor succes. Konferencen understregede dog, hvor nødvendigt det er at gøre racisme til en forbrydelse, hvad jeg tit har opfordret til her i Parlamentet. Konferencen var med til at sætte fornyet fokus på racismespørgsmålene, som hovedsagelig skyldes uvidenhed og frygten for det ukendte. De europæiske regeringer er forpligtet til at udvise lederskab på områderne racisme og fremmedhad, og politikere og lokale ledere svigter på dette område i lokalsamfundene. De udviser fejhed og manglende mod til at tage dette specielle problem op. Der er lang vej igen i EU, men vi har i det mindste gjort en rimelig god begyndelse i Durban, og deltagerne i Durban fortjener stor ros.
Resolutionen omtaler handling mod islamofobi, og jeg støtter dette uden forbehold. Jeg vil gerne her i Parlamentet gentage, at jeg er en ven af islam. Muslimer rundt om i verden har fordømt disse terrorhandlinger uden forbehold. Vi må alle sikre, at der ikke på nogen måde kommer en form for reaktion mod de muslimske samfund i EU. Disse terrorhandlinger blev ikke udført i islams navn. Det var simpelthen brutale terrorhandlinger, der var nøje planlagt og målrettede. Jeg vil gerne minde forsamlingen om, at enhver religion - og for den sags skyld enhver politisk bevægelse - har sine fundamentalister.

Cappato
Hr. formand, jeg vil også gerne starte med at lykønske formanden for Rådet, hr. Michel, for efter min mening er de vedholdende og stædige forsøg, man gjorde på at undgå det flove resultat, der var ved at opstå under konferencen, først og fremmest hans fortjeneste.
Efter min opfattelse var det rigtigt af USA's delegation og den israelske delegation at opgive konferencens arbejde, men det var også rigtigt af Dem, hr. rådsformand, at blive der for at opnå dette resultat, for de to ting er i virkeligheden ikke i modstrid med hinanden.
Jeg tror, at USA's og Israels valg fik verdens befolkning til at forstå den risiko, der var, nemlig at en gruppe lande, der for en stor dels vedkommende ikke er demokratiske, og som slet ikke respekterer deres egne befolkninger, udnyttede konferencen til at vælge side, når det gælder international politik.
Derfor er jeg enig i meget af det, som mine kolleger sagde, nemlig at den mest farlige og udbredte form for racisme i dag - også i EU's medlemsstater - er den opfattelse, at demokratiet og retsstaten ikke er positive værdier for visse af verdens befolkninger, men udelukkende for Europa, Vesten og USA, og at de ikke også bør eksporteres og overholdes nøje i andre lande.
Billedet af diktaturer, der undertrykker deres egne befolkninger, som tilhører deres egen race og deres eget folk, og af diktatorer og deres repræsentanter i FN, som tror, at de kan lære andre noget om racismebekæmpelse, udgør rent faktisk de grænser, som det internationale samfund skal overskride.
Vi må ikke acceptere alt dette, og jeg tror, at den amerikanske og israelske delegations valg og navnlig hr. Michels vedholdenhed - men også Rådets i det hele taget - understregede dette.
Til sidst vil jeg gerne tilslutte mig dem, der i den forbindelse anmoder om, at man foretager en omhyggelig undersøgelse af de ikke-statslige organisationers ansvar - selv om man selvfølgelig aldrig skal skære alle over én kam - for der er ingen tvivl om, at dette ansvar eksisterer, og det skal undersøges, også i betragtning af EU's og Europa-Kommissionens gavmildhed over for de ikke-statslige organisationer.

Gorostiaga Atxalandabaso
Hr. formand, Verdenskonferencen mod racisme har sammen med det FN-sponsorerede internationale årti for verdens indfødte folkeslag været en enestående lejlighed til at overveje de udfordringer og farer, som disse folkeslag og alle statsløse nationer er udsat for.
Desværre kan jeg ikke tilslutte mig hr. Michels optimistiske holdning, selv om jeg bestemt anerkender hans vigtige rolle. Jeg var i Durban ved denne særlige lejlighed, og jeg kan derfor over for Parlamentet bevidne den meget snigende trussel mod de indfødte folkeslag, der prægede hele den foreløbige dagsorden for Durban-topmødet, hvor der i paragraf 27 står, at betegnelsen "indfødte folkeslag" på Verdenskonferencen mod racisme ikke kan fortolkes som værende af betydning for rettigheder i henhold til folkeretten. Med denne paragraf prøvede FN-topmødet at udelukke alle disse folkeslag fra retten til selvbestemmelse, som anerkendes af FN selv og af internationale aftaler. Som svar på denne utilstedelige forskelsbehandling og intolerance tog ngo-forummet i Durban meget skarp afstand fra dette nye udtryk for nykolonialisme, som på langt sigt vil betyde en decimering af disse sårbare folkeslags kulturer og civilisationer. Denne snigende aktion blev på racismekonferencen forberedt med henblik på fremtiden, ikke fortiden.
Som ngo'ernes sluterklæring tydeligt viser, er fortidens strukturelle racisme, nutidens nykolonialistiske manifestationer og nægtelse af den grundlæggende ret til selvbestemmelse roden til de indfødte folkeslags lidelser.

Van Hecke, Johan
Hr. formand, sjældent har hensigten med en FN-konference været så god, og sjældent er en FN-konference blevet så dårligt forstået. Jeg tror, at det for en stor del har at gøre med den mindre gode forberedelse. Diplomater og embedsmænd skulle være kommet længere, tror jeg, med at opnå en overensstemmelse på forhånd. Det ville have sparet verdenssamfundet for mange penge, meget tid og mange pinlige scener. Særligt uheldigt var det, at en række delegationer forlod konferencen, for uanset hvilken berettiget grund de end måtte have, er det altid forkert at gå i utide. På denne baggrund var det så meget mere overraskende, at der takket være Louis Michels stædighed - således kender vi ham i Belgien, og således kender verden ham også nu - alligevel kom en god sluterklæring ud af det.
En sluterklæring, som indeholder en række vigtige bestemmelser, som, hvis de føres ud i livet, kan ændre livet drastisk for hundredtusindvis, millioner af mennesker. Regeringer opmuntres til at tillade mindretal at vedkende sig deres eget sprog, kultur og religion, gribe ind over for polititjenester, som opfører sig racistisk, og tilpasse deres retssystemer, således at de ikke er diskriminerende mod visse grupper. Romani- og sigøjnerbørn skal med det samme have undervisning. Med hensyn til indvandringspolitik må der ikke diskrimineres på grund af race. Også bestemmelserne om Mellemøsten er gode og afbalancerede, idet både palæstinensernes ret til en uafhængig stat og Israels sikkerhed fremhæves. Og endelig, to århundreder efter at slavehandlen fandt sted, har Europa undskyldt for den. Lad os da ikke glemme, at mindst 10 millioner afrikanere blev forflyttet til Amerika i, hvad der er den største tvungne folkevandring i menneskehedens historie. Millioner omkom under slavejagten eller på et af de berygtede fragtskibe.
Kommissær Bolkesteins udtalelser sidste weekend i en nederlandsk avis er derfor fuldstændigt malplacerede. "Jeg er ikke tilfreds med FN-konferencens undskyldninger i Durban," sagde han. "Jeg har aldrig selv haft en slave, hvorfor skulle jeg så undskylde?" Den slags udtalelser, hr. formand, vidner om en vestlig arrogance, som ikke tager hensyn til den kendsgerning, at den amerikanske velfærd bl.a. er opbygget gennem slavernes arbejde, og at den europæiske velfærd bl.a. er opbygget med råstoffer fra de tidligere kolonier.
Må dette være et alibi for regeringer i udviklingslande til at slippe uden om deres ansvar og skyde al skylden over på fortiden? Nej, på ingen måde. Men når vi tidligere end andre begynder at give lektioner i civilisation, må vi også være så intellektuelt ærlige at beskrive dette kapitel i vores historie, som det var. En forbrydelse mod menneskeheden.

Sauquillo Pérez del Arco
FN's konference om racisme har i dag særlig relevans i disse krampagtige tider, hvor man taler og handler blodtørstigt med henblik på en konfrontation mellem civilisationer. Vi overværer væbnede konflikter, som hidrører fra og næres af racemæssige og etniske konfrontationer, og vi lytter målløst til påstande, der på grund af deres indhold og udgangspunkt er uacceptable, om nogle civilisationers overlegenhed i forhold til andre.
Derfor vil jeg særligt lykønske formanden for Ministerrådet, hr. Louis Michel, med hans målbevidste indsats for at sikre, at Durban-konferencen, som jeg deltog i på vegne af Parlamentet, fik et positivt resultat. Han gjorde med sin optræden EU's urokkelige holdning til racisme og fremmedhad klart for omverdenen.
Uden at underkende de sociale, politiske og økonomiske problemer, som racediskrimination skaber i Europa, vil jeg fokusere på et aspekt - udviklingsperspektivet - som er blevet glemt en smule på grund af de seneste lammende begivenheder og også under konferencen, i anledning af konflikten i Mellemøsten og alvoren af de begivenheder, der fandt sted dér, nemlig anerkendelsen af lidelser forårsaget af Europas historiske erfaringer og ryggesløsheden ved slaveriet og slavehandlen, som vi i dag betragter som en forbrydelse mod menneskeheden.
Størstedelen af de etniske konflikter, der fører til tusinder af ofre og beklagelige humanitære forhold, finder sted i udviklingslande, hovedsageligt Afrika. Derfor mener jeg, at konferencens succes vil afhænge af, om vi er i stand til i dag at virkeliggøre alt det, som står i sluterklæringen.
I denne beslutning anmoder vi Kommissionen om finansiel støtte til forvaltningerne i udviklingslandene, så de kan iværksætte nationale handlingsplaner til afskaffelse af alle former for forskelsbehandling, sådan som det blev aftalt dér. Der skal skabes fora, der skal oprettes observatorier i Afrika, provinsobservatorier, regionale observatorier.
Vi anmoder også om støtte til, at FN kan følge op på resultaterne fra Durban og sikre, at kampen mod racisme forbliver på den internationale dagsorden, indtil racismen er udryddet.
Jeg mener, at det er vigtigt, at vi fortsat arbejder på at virkeliggøre det, som erklæringen slår til lyd for.
USA burde naturligvis ikke have forladt konferencen, men det var ikke første gang, USA forlod den, landet havde forladt den ved to tidligere lejligheder. Derfor var det ikke nogen vigtig begivenhed. Det vigtige er, at Europa-Parlamentet med én stemme højt og tydeligt gentager sit budskab mod racisme og for lighed og integration over for journalister og medier.

Maes
Formanden, rådsformanden og kommissæren vil nok undskylde mig, for på et minut kan man ikke sige meget. Men store bestræbelser fører heller ikke nødvendigvis til vigtige resultater. Manglende bestræbelser kan derimod fører til katastrofer.
Derfor giver jeg rådsformanden en kompliment for hans bestræbelser i Durban. Det ser ud, som om vores kommissærer af og til ser på en anden konference, når hr. Bolkestein siger, at en sådan konference fremmer følelsen af at være offer hos mennesker, som i forvejen har den idé, at de trækker det korteste strå. Det er naturligvis ærgerligt.
Fru Diamantopoulou, De siger, at denne konference egentlig havde en fjendtlig atmosfære. Så meget vigtigere er det, at vi er helt klar over, at latent racisme og latent fjendskab altid er til stede i mennesket, og at man skal passe meget på, at en erkendelse af identitet - og jeg ved, hvad jeg taler om, for i vores grupper er det meget vigtigt - ikke kører af sporet.
Fra det øjeblik, hvor identitet bliver til en erkendelse af merværdi og undervurdering af andre, og hvor man indprenter denne følelse i en hel gruppe og overfører den til andre grupper, får man etniske og racistiske spændinger. Store konflikter kan være følgen deraf. Jeg er ked af det, men vi kan ikke sige, at dette ikke er tilfældet i Europa. Se på de racistiske partiers succes i nogle af vores lande. Se på konflikterne på Balkan. Se på, hvilke spændinger der findes i ansøgerlandene.
Vi må arbejde herpå med stor tålmodighed og beslutsomhed. Måske er Durban en begyndelse. Det var bestemt ikke slutningen, for det store arbejde skal vi gøre i vores egne samfund.

Pirker
Hr. formand, fru kommissær, hr. formand for Rådet, jeg synes, det er meget positivt, at denne konference i Durban har fundet sted, at der har været brede diskussioner, at man har formuleret en resolution, at der kom en konklusion. Hvad jeg nogle gange savner i denne diskussion er, at der skues for lidt fremad, at der ikke gøres overvejelser nok om konkrete initiativer til en præventiv bekæmpelse af racisme, så man måske helt kunne forhindre, at den opstod. Jeg vil gerne her kræve, at netop EU foregår med et godt eksempel, og jeg vil gerne, fordi det er aktuelt i dag, pege på to områder, hvor vi konkret kunne gøre det, nemlig asyl- og indvandringspolitikken.
Hvis det virkelig lykkes os at gennemføre det, vi er i gang med, nemlig en fælles asylpolitik med minimumsstandarder, hvor der træffes sikre og hurtige afgørelser, så vil vi ikke længere have den situation, vi har i dag, med ghettoer, hvor asylansøgere venter i årevis, må påtage sig illegalt arbejde, bliver udstødt. Hurtige afgørelser fører til hurtig hjælp og hurtig integration af de flygtninge, der er blevet anerkendt, og forhindrer den udstødelse, der finder sted i dag. Det ville være forebyggelse af racisme!
Jeg håber også, der kommer fremskridt i indvandringspolitikken. Hvis medlemsstaterne alt efter deres muligheder og under forudsætning af, at der findes arbejde og boliger og uddannelsesmuligheder, modtager tredjelandsstatsborgere og tilbyder hjælp til integrationen, så er det også en foranstaltning mod udstødelse, mod diskriminering og for integration, og jeg tror, vi bør tage fat på sådanne konkrete initiativer, hvis det skal lykkes os at forebygge racisme og diskriminering. Det er en chance for EU!

Ceyhun
Hr. formand, fru kommissær, hr. minister, racismekonferencen i Durban blev fra starten af overskygget af en politisk diskrimineringsstrategi. Arabiske stater forsøgte at tillægge Israel racisme. Dermed ville de gøre den arabiske verden til offer for en israelsk racisme, som så skulle fordømmes på konferencen. Det var en nederdrægtig strategi. De forsøgte at gøre den vigtige konference til et instrument for deres sag. Et tilbundsgående opgør med denne strategi og med hele konferencen blev imidlertid standset af de frygtelige begivenheder den 11. september.
Nu har vi en situation, hvor hele den arabiske verden risikerer selv at blive sat i den racistiske gabestok. Der er risiko for, at alle mennesker af arabisk oprindelse eller fra den islamiske kulturkreds bliver bebrejdet en lille terrorgruppes gerninger. Det kan ske åbent og voldeligt. Det er der desværre allerede eksempler på. Det kan imidlertid også ske i det skjulte i form af en grundlæggende mistro. Under alle omstændigheder er der tale om en snigende gift, som trænger ind i vores åbne samfund og belaster det.
Det ville være en sejr for terroristerne. Derfor må vi ikke lade det ske! Lad os ikke følge det dårlige eksempel, som overskyggede konferencen i Durban. Netop vi medlemmer af Europa-Parlamentet må vogte os for overilet at kategorisere mennesker efter nationalitet og religion. Lad os være et forbillede! Lad os fortsætte med at være åbne og tolerante. Men terroristerne skal ikke tage fejl: De vil konsekvent blive forfulgt, og det uanset race og religion. Vi her kan gøre noget mod racismen. Lad os handle efter det og være et godt eksempel. Det er meget mere værd end alverdens konferencer! Netop når vi nu efter Durban fører denne debat, bør det også slås fast!

Stenzel
Hr. formand, EU har et særligt ansvar, når det gælder bekæmpelse af racisme og racistisk diskriminering. Det handlingsprogram, som blev vedtaget i Durban den 8. september, er et vigtigt budskab og et bidrag til opinionsdannelsen i kampen mod racisme og fremmedhad. Det er positivt, at denne konference i sidste ende trods alt kunne enes om en fælles deklaration.
Trods massive forsøg, ikke fra alle, men fra nogle ngo'er og også fra nogle stater, på at gøre konferencen til et ensidigt fordømmelsesforum mod Israel og bruge spørgsmålet om slaveri og kolonialisme som anledning til erstatninger må det betragtes som en succes, at man undgik den slags ekstreme positioner i slutdokumentet, og at der overhovedet kom et slutdokument.
Her bagefter må man imidlertid spørge sig selv og overveje, om EU's rundhåndede støtte til ngo'erne i størrelsesordenen 3,7 millioner euro, som jeg i princippet synes er rigtig, altid er gået i de rette lommer, især eftersom forsimplede agitatoriske argumenter, som f.eks. at zionisme er lig med racisme, også hører til visse staters politiske ordforråd, eksempelvis Syriens.
Tre dage efter konferencen i Durban kom så det hidtil største terrorangreb på den civiliserede verden. Ingen ringere end den ægyptiske præsident Mubarak havde peget på, at netop spørgsmål om menneskerettigheder ofte misbruges af terrororganisationer til at opbygge deres internationale net. Men det skal understreges, at menneskerettigheder, bekæmpelsen af racistisk diskriminering og fremmedhad er udelelige og har global betydning. Det kan ingen vide sig sikker imod, som de etniske konflikter på Balkan og de seneste tragiske begivenheder i Nordirland har vist.
Handlingsplanen fra Durban er et vigtigt dokument for enhver stat, men også for EU som helhed, som har et stort ansvar i denne forbindelse og især også i forbindelse med FN. Jeg håber, EU vil få en mere synlig rolle på dette område!

Karamanou
Hr. formand, de tragiske begivenheder, der fandt sted den 11. september, gør forhandlingen om resultaterne af FN-konferencen om racisme særligt aktuel. Desværre ledsages den globale mobilisering til bekæmpelse af terrorisme tilsyneladende af et opblusset fremmedhadssyndrom, som fru Diamantopoulou netop sagde, og af en tendens til at fjendtliggøre hele befolkningsgrupper, især muslimske og arabiske. Som vi kan læse i den internationale presse, mener et flertal af den nederlandske offentlighed, det vil sige 62% af befolkningen i et land med en langvarig demokratisk tradition, at terrorangrebene på New York og Washington skaber alvorlige problemer for den sociale integrering af muslimske befolkningsgrupper i Holland. Samtidig går man i Tyskland ind for en reform af lovrammen for religiøse organisationers virke. For et par dage siden blev en 19-årig muslim og en taxachauffør i Storbritannien udsat for et umotiveret overfald. Under forhandlingen tidligere i dag om asyl og indvandring var der mange af Parlamentets medlemmer, der gav udtryk for "islamofobiske" holdninger.
Alt dette er yderst foruroligende. Europas erfaringer fra de frygtelige krige, vi har haft i det 20. århundrede, har klart vist, hvilke risici racisme, fremmedhad og nationalisme skaber for freden og demokratiet og for den menneskelige værdighed. I lyset af de seneste begivenheder bør EU og medlemslandene foretage en yderligere styrkelse af de retlige mekanismer, som de råder over til bekæmpelse af racisme, og tage initiativ på globalt plan til at mindske den kløft, der er mellem landene, og forkaste vold som middel til konfliktløsning. Bekæmpelsen af terrorisme og udøvelsen af retfærdighed må under ingen omstændigheder drage vores demokratiske landvindinger og respekten for de grundlæggende frihedsrettigheder og menneskerettighederne i tvivl.
Til sidst vil jeg gerne lykønske formanden, hr. Michel, og hele den europæiske delegation med deres indsats, som har bidraget til det vellykkede resultat af FN-konferencen i Durban.

Korhola
Hr. formand, at racisme er forkert, hersker der bred kulturel enighed om. Ingen ønsker at blive beskyldt for racisme, det hører til blandt de stærkeste og stærkest ladede ord, som kan bruges ikke kun til at kæmpe mod uret, men også meget let til at slå og stemple med.
Ngo-forummets skyggeerklæring forud for racismekonferencen, hvori man beskyldte Israel for racisme - uden samtidig at fordømme antisemitismen - skabte et fordrejet udgangspunkt for FN's konference. Vi har også her i Europa-Parlamentet med egne øjne set, hvordan antisemitisme ses som utilsløret racisme i palæstinensiske lærebøger. Tonen i debatten var urimelig over for Israel, når man tager landets fortid med i betragtning og de fjendtligt indstillede landes indlysende ønske om at nægte Israel retten til at eksistere i det hele taget. Jeg vil skam ikke benægte palæstinensernes problemer og den uret, de har oplevet, det må der rettes op på, men man finder ikke en løsning ved at forvanske kendsgerningerne i den ene eller den anden retning.
Det er tragikomisk, at man, når man fordømmer diskrimination, selv gør sig skyldig i det samme. Denne urimelighed gennemhullede desværre ngo'ernes troværdighed og skadede racismekonferencens betydning. Som tilhænger af det civile samfund og borgerorganisationer beklager jeg dybt, at vi ved ubesindighed har svækket vores egen troværdighed og forudsætninger for at handle. Jeg lægger stor vægt på, at de mest ansete menneskerettighedsorganisationer som Amnesty International og Human Rights Watch straks undsagde sig ngo-mødets tekst. Samtidig vil jeg gerne takke repræsentanten for det belgiske formandskab, som i sit indlæg på EU's vegne sagligt konstaterede, at forviklingen i Mellemøsten er politisk og slet ikke bør behandles på en racismekonference.
Hvad skulle man så have talt om? Hvad blev trampet ned af politiseringen? Ifølge Amnesty var mange kritiske ting som f.eks. flygtninges skæbne, menneskehandel, undertrykkelse gennem kastesystemet og romanibefolkningen rettigheder i fare for at blive overset. Og sådan gik det desværre også. De indiske kasteløse forsøgte f.eks. kraftigt at gøre opmærksom på deres nød på ngo'ernes racismeforum. Diskriminationen af de kasteløse er ifølge dem selv skjult apartheid.

Sousa Pinto
Hr. formand, konferencen i Durban var af stor betydning for bekæmpelsen af racisme og fremmedhad, og den mundede ud i et klart og stærkt budskab af helt indiskutabel aktualitet. Det 20. århundrede var vidne til de mest forfærdelige forbrydelser i racistiske doktriners navn, forbrydelser, som, bør vi erindre, fandt sted i Europa, hvis civilisation også var de store menneskerettighedserklæringers vugge.
Men konferencen i Durban var meget mere end en øvelse i pligtopfyldende erindring af fortiden. Durban fik os også til at huske på, at vores tid har vist sig ude af stand til udrydde racisme og fremmedhad som samfundsfænomener, der også i Europa stadig medfører ofre og giver anledning til voldelige konflikter. Desværre er der dem, der er faldet for en manikæisk og historisk lidet korrekt opfattelse, der på forvrænget og forsimplet måde gør Europa ansvarlig for al ondskab og undertrykkelse i forbindelse med racisme, herunder brug af slaveri.
Europa forkaster ikke sin historie, hverken de lyse eller de mørke kapitler, men bør heller ikke samtykke over for grove manipulationer. Europa bør ikke acceptere, at historien bliver genstand for en regnskabsaflæggelse, at fortiden sættes på anklagebænken, så denne domfældelse gør nutiden uskyldig, skjuler det aktuelle ansvar for, at afskyeligt og anakronistisk slaveri stadig forekommer, og mere generelt for, at de grundlæggende menneskerettigheder systematisk krænkes.
At dømme historien med nutidens øjne er skadelig demagogi, der forsimpler det, der er komplekst, og derved krænker sandheden. Manikæisme fører let til fanatisme og til mobilisering af alskens korsfarere, der læser historien som én lang kamp mellem det gode og det onde. Fanatikeren har pr. definition ingen samtalepartnere, kun fjender. Historien er ikke en opsummering af forbrydelser, der kræver dødsstraf, og erstatninger, der skal ydes efter gældende lov. Vi afviser dette meningsløse forehavende.
EU's ansvar for at hævde de for den menneskelige værdighed iboende og universelle værdier er på én gang internt og internationalt, fordi det ligger i selve kernen af vores fælles projekts eksistensberettigelse. Vores kollektive, europæiske ansvar kommer til udtryk i en uforbeholden bekræftelse af, at vi befinder os i den første kamplinje for den universelle hævdelse af menneskerettighederne og imod racisme og fremmedhad, og at vi er besluttet på at fastholde og uddybe en konstruktiv rolle på den internationale scene for menneskehedens frigørelse fra al diskrimination, der bygger på had, fordomme og uvidenhed.

Michel
Hr. formand, ærede medlemmer af Parlamentet, jeg vil alligevel hurtigt svare talerne med en række overvejelser og måske med et antal mere præcise oplysninger.
For det første er jeg enig med parlamentsmedlem Johan Van Hecke i, at når man har tilrettelagt en sådan konference, tror jeg, man skal sørge for, den er forberedt til mindste detalje. Jeg tror, at vi til en vis grad har betalt dyrt for, at vi oven i denne konference har fornemmet et vist antal mangler. Jeg tror faktisk, at vi ankom med denne vigtige pakke artikler og ændringsforslag, der ikke i tilstrækkelig grad havde udtømt de vanskelige temaer i Genève. For at anvende et udtryk, som De kender, var der stadig for mange resterende punkter fra Durban, hvilket naturligvis i højere grad komplicerede opgaven. Jeg mener derfor, at denne forberedelse selvfølgelig er ekstremt vigtig.
Og så til den anden overvejelse i forbindelse med en konference af denne type. Jeg er ikke sikker på, at man skal udarbejde et dokument, der på udtømmende vis behandler hver eneste specifik situation. Jeg er ikke sikker på, at dette ikke kan føre til mangler, og at det endelig ikke kan udvande indholdet af det endelige dokument. Det, jeg mener, er, at hvis man havde haft en mere koncentreret tekst med en række anvendelige fælles principper, tror jeg, man kunne være kommet ud med en endnu stærkere tekst. Man kan endda spørge sig selv, om EU ikke på et givet tidspunkt kunne udføre dette arbejde, det vil sige, at man ud af det arbejde, der blev udført i Durban, trækker essensen, hvilket ville gøre det muligt og meget lettere i samtlige medlemsstater at fortælle, hvad der blev opnået i Durban.
Grunden hertil er, at jeg har hørt adskillige talere stille spørgsmålet: "O.k., det var Durban, og hvad så bagefter?" Jeg må dog sige Dem, mine damer og herrer, at "bagefter" først og fremmest afhænger af medlemsstaterne. Som fru Boumediene nævnte det, hvis en stat vil komme med undskyldninger, fremsætte eller give udtryk for anger eller beklagelser, er det i sidste ende op til denne stat at vide, hvor langt den kan gå.
For det andet mener jeg, at hver enkelt stat meget let med udgangspunkt i arbejdet fra Durban kan gøre status og udarbejde et specifikt handlingsprogram inspireret af disse principper og ud fra, hvad man blev enige om i Durban med henblik på at bekæmpe racismen. Jeg hørte i øvrigt for lidt siden kommissæren meget udtryksfuldt gøre opmærksom på, at man også i Kommissionen planlægger meget konkrete tiltag. Jeg tror, at Kommissionen allerede for længe siden er begyndt at arbejde på dette. Jeg tror altså, at der bliver en opfølgning, et "efter Durban", hvis vi ønsker det. Det er i virkeligheden det sædvanlige spørgsmål om den politiske vilje.
Jeg vil naturligvis også gerne benytte lejligheden til at takke talerne for deres alt for rosende ord om min indsats. Jeg tror, jeg har været omgivet af meget kompetente folk fra Kommissionen, Rådet og selvfølgelig fra min egen delegation. Jeg har også kunnet regne med samtlige delegationer fra de forskellige europæiske lande. Jeg mener, vi har gjort, hvad der var logisk at gøre, og jeg mener, det er helt normalt.
Jeg vil gerne svare en række talere på, hvad der mangler i dokumenterne. Ja, det er klart, at der selvfølgelig mangler en række punkter. Hvorfor er der f.eks. ikke afsat en paragraf til kastesystemet i de dokumenter, der blev vedtaget i Durban? Jeg ved, dette emne er af særlig betydning for EU, og jeg deler i øvrigt dette synspunkt. Som De ved, er EU optaget af situationer med vedvarende diskrimination over hele verden, og det ville således være normalt, at vi også udtrykte os om dette emne. Vi fulgte derfor opmærksomt udviklingen af dette problem, og vi støttede en paragraf, der især blev fremført af Svejts, om dette spørgsmål, i hvilken der henvises til diskrimination baseret på slægtskab og beskæftigelse, hvilket præcist beskriver den diskrimination, de urørlige er ofre for i adskillige lande i verden. Desværre, på trods af alle bestræbelser fra EU og andre lande, især fra Sydamerika, var det ikke muligt at opnå Indiens godkendelse af en sådan paragraf. Da grundlaget for denne konference, som De ved, var konsensus, blev teksten derfor fjernet, og det beklager jeg. Men man må også tage hensyn til realiteterne. Man kan ikke opnå alt.
For lidt siden var der en, der talte kraftfuldt - og det er et problem, jeg personligt er meget optaget af - om dødsstraffen. Som De ved, er afskaffelse af dødsstraf en af EU's prioriteter. Jeg mener, det er godt, at vi er opmærksomme på dette, og at vi forsøger at udnytte enhver mulighed, der byder sig på internationalt plan for at skubbe til debatten om dette spørgsmål. Det var tilfældet på denne konference. EU støttede en paragraf i handlingsprogrammet, der henviste til racediskrimination i anvendelsen af dødsstraffen. Men efter at have været konfronteret med en stærk modstand fra USA under den forberedende proces blev denne paragraf ligeledes afvist af adskillige lande, især asiatiske. På grund af manglende tid til mere dybtgående forhandlinger og dermed manglende konsensus var det heller ikke her muligt at bevare denne paragraf. Jeg kommer naturligvis med disse eksempler for at overbevise Dem om, at vores prioriteter er blevet fremsat og udtrykt i Durban, men desværre var det ikke muligt at opnå alt.
Måske skulle jeg lige sige et par ord om ngo'ernes adfærd under hele konferencen. Som det er blevet fremhævet i de dokumenter, der blev vedtaget i Durban, har det civile samfund og dermed ngo'erne en vigtig rolle at spille i forbindelse med bekæmpelse af racisme. Det er grunden til, at ngo-forummet afholdt før den mellemstatslige konference var særlig vigtigt for EU. Det er i øvrigt årsagen til, tror jeg, at EU havde finansieret en stor del af deltagerne på dette forum. Desværre - selv om det gav anledning til interessante diskussioner, jeg deltog især i en debat, som jeg fandt yderst interessant - forløb dette forum ifølge en proces, der undertiden var tvivlsom og undertiden overhovedet ikke demokratisk. Ekstremistiske organisationer lod til at have monopoliseret dette diskussionsforum, hvilket tvang medlemsstaterne til at ignorere forummets konklusioner. Visse organisationer som Amnesty International, Human Rights Watch og FIDH tog i øvrigt afstand fra disse resultater. Endvidere skal det siges, at en vis aggressivitet og forkastelig verbal vold, som nogle ngo'er gav udtryk for, rejser spørgsmålet om den undertiden betingelsesløse støtte, EU, men også medlemsstaterne - det er tilfældet for mit land - yder til disse organisationer. Jeg tror også, det bliver nødvendigt at indlede en diskussion med dem om deres forpligtelse til at aflægge regnskab for deres repræsentativitet og for grænsen for deres ansvar.
Jeg har allerede haft lejlighed til at sige, at jeg havde et meget fint forhold til størstedelen af ngo'erne, og jeg erkender i øvrigt, at de spiller en specifik rolle. Jeg hørte for lidt siden fru Boumediene anvende et relativt nedbrydende begreb - med al respekt, frue, men vi kan være fundamentalt uenige. Personligt agter jeg ikke som demokratisk valgt politiker at give afkald på mit privilegium, der består i at påtage mig mit politiske ansvar over for borgerne. Jeg er valgt, og borgerne kan dermed straffe mig. Det er, hvad jeg kalder ansvar, og jeg skal på den anden side stå til regnskab over for borgerne. Det er mine to grundlæggende pligter. Jeg har ikke til hensigt at lade mig fratage dette privilegium, fordi den dag, denne mekanisme med politisk ansvar ikke eksisterer længere, har vi heller ikke længere noget demokrati. Og det kan jeg ikke acceptere.
Jeg vil gerne tage et andet emne op, som jeg tror blev nævnt af hr. Sylla, nemlig diskrimination på baggrund af seksuel tilbøjelighed, der udgør en af de mange former for diskrimination. EU gik ind for at dokumentere de mange former for diskrimination, som visse grupper af mennesker er ofre for. Dette koncept er tydeligt nævnt i teksterne.
Men med hensyn til at definere de mulige kilder til disse mange former for diskrimination var vi ikke i stand til og var det ikke muligt at indføre koncepter, der er vigtige for EU, såsom diskrimination på baggrund af seksuel tilbøjelighed. Denne idé mødte kraftig modstand fra visse lande, som De kan forestille Dem. De eneste elementer, der kunne accepteres af alle, var kilderne til diskrimination citeret i verdenserklæringen om menneskerettigheder, hvilket vil sige race, hudfarve, køn, sprog, religion, politisk holdning og enhver anden holdning, national eller social oprindelse, formue, fødsel og enhver anden situation.
Hvilken eventuel opfølgning kan vi få på konferencen? Jeg vil slutte med følgende: Jeg har haft lejlighed til at sige Dem, at det er op til hver enkelt stat at sikre en opfølgning på konferencen, men det blev dog også besluttet, at ansvaret for opfølgningen primært ligger hos Højkommissariatet for Menneskerettigheder. Adskillige tiltag skal sættes i gang, især oprettelsen af en antidiskriminationsgruppe under Højkommissariatet og udnævnelsen af fem fremragende og uafhængige eksperter, som vil få til opgave at overvåge gennemførelsen af bestemmelser indeholdt i handlingsprogrammet og den politiske erklæring. Disse eksperter vil blive udnævnt af De Forenede Nationers generalsekretær.
Jeg ville naturligvis give Dem disse præciseringer, først og fremmest fordi jeg vil rose parlamentsmedlemmerne for relevansen i deres indlæg, og dernæst vil jeg sige, at deres stærke overbevisning har tjent som motor for og en bemærkelsesværdig støtte til at forsvare de synspunkter, vi har givet udtryk for på Deres vegne i Durban.

Formanden
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2, modtaget seks forslag til beslutning.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet udsat kl. 20.20 og genoptaget kl. 21.00)

Køretøjer med mere end otte siddepladser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0312/2001) af Miller for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om særlige bestemmelser for køretøjer, der anvendes til personbefordring og har flere end otte siddepladser ud over førerens plads, og om ændring af direktiv 70/156/EØF og 97/27/EF (C5-0278/2001 - 1997/0176(COD)).

Miller
Fru formand, jeg byder alle, der er her igen i aften, velkommen. Jeg kan se en hel del kendte ansigter. Jeg vil gerne prise min skyggeordfører, hr. Harbour, som igen deltager i et sent møde sammen med mig. Vi tilbringer vist flere aftener sammen med hinanden, end vi gør med vores hustruer.
Jeg vil også gerne sige tak til en række mennesker, der har arbejdet på denne betænkning, ikke blot i Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, men også i Kommissionen og i Rådet. Det var ikke et vanskeligt forlig, men det var vellykket, og jeg er meget tilfreds med resultatet. Jeg vil også gerne takke Parlamentet på vegne af omkring en tredjedel af EU's befolkning, for jeg forventer, at afstemningen i morgen vil få det rette resultat.
Der er ca. 35 millioner registrerede handicappede i EU og 120 millioner ældre. De to grupper udelukker naturligvis ikke hinanden, men udgør ca. en tredjedel af befolkningen i EU. Resultatet af morgendagens afstemning vil være meget afgørende for deres fremtidige livskvalitet. Det har i årevis været umuligt for handicappede at komme omkring i EU's byer, som de skulle. De har for længe været spærret inde i deres hjem. Hvis dette direktiv vedtages i morgen, åbnes døren. Det vil være et lille skridt på vejen til frihed for en masse mennesker, der, som jeg sagde før, har været spærret inde. Jeg vil gerne overbringe Parlamentet disse menneskers tak.
Jeg er godt klar over, at nogle af mine kolleger i højre side af salen har haft problemer med dette direktiv, først og fremmest på grund af det tekniske indhold. Det forstår jeg udmærket. Jeg vil dog på dette sene tidspunkt bede dem om at overveje, hvad det er, vi gør, for hvis direktivet vedtages i morgen, er det noget, som alle i Parlamentet kan være stolte af, fordi det vil forbedre livskvaliteten for EU's borgere. For en gangs skyld ville vi gøre en forskel. Alt for ofte taler vi her i Parlamentet om store planer, ordninger, forslag osv., som ikke har betydning for folks liv. Her er en lille ting, som har betydning for EU-borgernes liv, og det er noget, vi alle bør være stolte af.
Jeg har forstået, at mine kolleger i højre side af salen vil undlade at stemme i morgen. Det er beklageligt, men det er i det mindste bedre end at stemme imod under andenbehandlingen. Jeg vil imidlertid bede dem om at overveje sagen igen og stemme for, da jeg hele vejen igennem har prøvet at udelade de tekniske detaljer og udelukkende koncentreret mig om politikken og filosofien om at gøre handicappede mobile igen. Det er et mål og en målsætning, som alle må kunne tilslutte sig.
Jeg har ikke så meget mere at sige, for vi har allerede drøftet dette indgående. Kommissæren kender betænkningens indhold ud og ind og kan sikkert recitere det lige så godt som jeg.
Til sidst vil jeg gerne rette en stor tak til alle, der har bidraget til udarbejdelsen af denne betænkning, og som i morgen vil være med til at vedtage den.

Harbour
Fru formand, det har endnu en gang været en sand fornøjelse at samarbejde med min ven, hr. Miller. Jeg vil gerne rose ham for hans målrettethed og især for den mesterlige måde, hvorpå han har håndteret forligsprocessen. Det er første gang, jeg har været med i en trilog, så jeg har kunnet studere processen undervejs. Som han ganske rigtigt siger, er vi nået frem til et meget tilfredsstillende resultat. Jeg støtter fuldt ud det endelige kompromis og de fordele, det medfører. Det er vigtigt, at vi efter fem lange år får afsluttet denne proces.
Om et øjeblik vil jeg omtale nogle af de vigtigste spørgsmål. Det er dog vigtigt at tilføje, at for at kunne levere den type goder, som hr. Miller talte om, skal vi huske på, at der også er behov for en lang række andre forbedringer i infrastrukturen i den offentlige transport. Busserne er kun en del af det. Det har vi ikke kunnet gøre noget ved, men andre udvalg vil måske se på det.
Hvad med principperne? Hr. Miller har ret i - for jeg havde givet ham et tip - at vi undlader at stemme i denne sag. Betænkningen bliver vedtaget i morgen. Vi ønsker bestemt ikke at stå i vejen for dette eller at stemme imod forligsproceduren, men i denne side af Parlamentet mener vi, at de principper, der fik os til at stemme imod sidste gang - og min kollega, hr. Rübig, som skal tale senere, er en af veteranerne fra den forrige proces - var helt konsekvente. Vi vil altså ikke lægge hindringer i vejen. Betænkningen vil blive vedtaget med vores betingede støtte.
Hr. Miller har spillet rollen som manden, der rider på den sidste dinosaur, hvis jeg må udtrykke det sådan. Kommissær Liikanen fortalte os ved andenbehandlingen, at han ikke forestiller sig, at en så kompleks forordning fremlægges for Parlamentet igen. Det er den helt rette indstilling.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at sige til Parlamentet, at jeg på vegne af Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi har stillet forslag til andre udvalg og til Kommissionen om måder, hvorpå Parlamentet kan spille sin politiske rolle ved at granske og fremlægge idéer til regler for motorkøretøjer. Vi har foreslået, at Kommissionen årligt fremlægger en omfattende rapport om dens planer for fremtidige regler for motorkøretøjer med angivelse af, hvornår den vil anvende forslagene fra Den Økonomiske Kommission for Europa, og om den frivillige reguleringsproces, som vi har talt om.
Det vil give Parlamentet mulighed for i sine forskellige udvalg at undersøge det politiske indhold og aldrig mere i fem år blive begravet i den slags komplekse, tekniske regelsæt - en proces, som vi endelig afslutter i aften.

Koukiadis
Hr. formand, et af formålene med direktivet er at forbedre bevægelseshæmmedes adgang til offentlige transportmidler. Hvad dette angår, har der været stærk uenighed mellem Europa-Parlamentet og Rådet. Europa-Parlamentet har insisteret på, at der skal indgå bestemmelser, som gør det nemmere for bevægelseshæmmede, især kørestolsbrugere, at anvende transportmidlerne, og har fået medhold, og det samme gælder ordføreren, hr. Miller. Den enighed, der er opnået i Forligsudvalget, bekræfter Europa-Parlamentets holdninger og viser endnu en gang, at vigtige spørgsmål såsom livskvalitet kun kan fremmes ved hjælp af modige politikker, som ikke er fanget i de teknokratiske og økonomiske løsningsmodellers konservative greb.
Udkastet til direktiv udvider begrebet "bevægelseshæmmet passager", så det omfatter alle passagerer, som har vanskeligt ved at benytte offentlige transportmidler, navnlig ældre og handicappede. At være bevægelseshæmmet forudsætter ikke nødvendigvis et medicinsk problem. Dette er vigtig nytænkning, som uden tvivl bør danne udgangspunkt for tilsvarende justeringer, så livskvalitetspolitikken får et reelt indhold. Mere konkret kan handicap også antage forskellige former og ikke kun omfatte motorikken, men også mentale og sensoriske handicap. Begrebet omfatter således også almindeligt gangbesværede, små personer, gravide m.m. Desuden anføres det, at køretøjernes arealer med hældning skal have skridsikker belægning. En anden interessant ting er, at det ikke er tilstrækkeligt at fastsætte standarder for køretøjet. Hvis målet er en sikker påstigning for passagererne, skal dette også opnås via den lokale projektering af infrastrukturen. Hvis passagererne befinder sig i niveau med bussens gulv under påstigningen, skulle det garantere sikkerheden for alle bevægelseshæmmede. Jeg tror, at den enighed, som blev opnået, vil præge andre tilsvarende bestræbelser.

Rübig
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, i forbindelse med dette direktiv drejer det sig først og fremmest om en strid om principper. Ønsker vi i fremtiden i EU harmoniseringsprincippet eller princippet om gensidig anerkendelse eller den tredje variant - hvor skal vi bruge det ene og hvor det andet? Med dette direktiv om EF-typegodkendelsesproceduren har vi kun opnået en lille delvis succes, for ud over det direktiv, som nu fastlægges, gælder de enkeltstatslige typegodkendelser naturligvis fortsat parallelt. Det er det, vi ønsker, og jeg vil gerne takke hr. Miller for, at han har arbejdet så intensivt for det.
Det gælder naturligvis ikke for enkeltstatslige typegodkendelsesprocedurer, som er det fremherskende i dag og også vil være det fremover. Succesen er meget beskeden, og vi vil derfor undlade at stemme i morgen, fordi vi ikke synes, det er vidtgående nok, fordi vi på dette område havde ønsket en generel ordning for alle busser.
Jeg må også sige, at Kommissionens forslag indholdsmæssigt, teknisk og ingeniørteknisk var rigtig, rigtig godt, men logistisk helt uacceptabelt. Under førstebehandlingen fik vi 160 sider detaljerede forslag fra Kommissionen, vores medlemmer udarbejdede 110 ændringsforslag til det, og jeg tror ikke, at Parlamentet og i sidste ende det europæiske niveau kan klare en sådan detaljerigdom.
Nu har vi sågar - og det er den status, der bliver besluttet i morgen - normeret krumningen på bussens bagvæg til maksimalt 150 mm. Det er en virkelig sensationel succes på højde med den europæiske enhedsagurk!

Liikanen
Fru formand, jeg vil gerne lykønske Parlamentet og især Forligsudvalget og ordføreren hr. Miller med, at de er nået til enighed med Rådet om dette meget vigtige direktiv.
Jeg vil gerne understrege, at Det Europæiske Fællesskab med dette direktiv sætter tempoet og gør det muligt for branchen at konkurrere under fælles regler om at fremstille sikre og mere handicapvenlige busser til rutetrafik og turistbusser til gavn for alle europæere, der benytter offentlig transport.
Dette direktiv udgør et vigtigt fremskridt på tre områder, nemlig det indre marked, transportpolitikken og socialpolitikken i Fællesskabet. De forbedrede adgangsforhold til busser til rutetrafik og turistbusser for passagerer med nedsat mobilitet vil sikre, at flere af vores borgere kan benytte offentlig transport.
Jeg vil gerne svare på hr. Harbours spørgsmål. Jeg modtog et brev baseret på hans forslag fra formanden for udvalget, hr. Westendorp y Cabeza, og jeg har sendt ham et detaljeret svar, som støtter dette initiativ.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag middag.

Galileo
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0288/2001) af Langenhagen for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om GALILEO (Hughes-proceduren) (KOM(2000) 750 - C5-0110/2001 - 2001/2059(COS)).

Langenhagen
Fru formand, hr. kommissær, vi er sent på den. Tiden løber fra os, og den løber især fra Galileo-projektet. Jo længere EU tøver med at sætte det europæiske satellitnavigationssystem i gang, desto mere uinteresseret vil industrien og også befolkningen reagere. Den sidste risiko er så, at Galileo en dag bliver begravet. Når jeg tænker på nogle af de statements, jeg har mødt i de forløbne år, hvor jeg har beskæftiget mig med det europæiske satellitnavigationsprojekt, vokser min bekymring.
Parlamentets udtalelse om Kommissionens meddelelse har ganske vist ikke lovgivningsmæssig karakter, men den har en vigtig retningsvisende funktion. Parlamentet vil - med bredt flertal, håber jeg - vedtage min betænkning i morgen og dermed støtte den holdning, at et selvstændigt europæisk satellitnavigationssystem er absolut nødvendigt, ikke mindst i lyset af den særlige situation, som verden og Europa befinder sig i efter den 11. september. Det er også den principielle holdning i Rådet, som konklusionerne fra Stockholm på ny bekræftede.
Men hvordan kan man udrydde den tvivl, som hele tiden dukker op, også i de foreliggende ændringsforslag? Det grundlæggende spørgsmål er altså nu som før: Hvad skal vi med et selvstændigt europæisk satellitnavigationssystem, når amerikanerne allerede har leveret en funktionsdygtig model i form af GPS-systemet?
Lad mig nævne nogle centrale argumenter. For det første er det amerikanske system designet til militæret, med de ulemper, det medfører, med hensyn til konstant rådighed, nøjagtighed og også retssikkerhed. Det drejer sig om pålidelighed, og den skal også være sikret under kriser. Det må være klart for os alle, at Europas suverænitet og sikkerhed ville være alvorligt truet, hvis navigationssystemerne blev unddraget europæisk kontrol. Her har vi helt klart brug for et selvstændigt civilt system, som imidlertid skal stå åbent for alle - jeg understreger alle - potentielle brugere. Derfor kan jeg desværre ikke tilslutte mig de ændringsforslag, som GUE-/NGL-Gruppen har stillet igen, og som kræver en rent civil anvendelse.
For det andet går vi ind for fri konkurrence i EU, men også i verden. Så må man undre sig, når vi beredvilligt accepterer en udenlandsk stats monopol og udsætter vores brugere for en forsyning, som muligvis ikke er optimal. Her må vi engagere os i borgernes og brugernes interesse.
For det tredje ville EU komme massivt bagud inden for højteknologisektoren, hvis man afstod fra at have sit eget system. Det kan ikke være det, vi ønsker. Nej, vi ønsker tværtimod at se Europa i spidsen, og til den ende skal vi bruge Galileo.
For det fjerde skaber Galileo arbejdspladser i Europa. Disse arbejdspladser er højt kvalificerede arbejdspladser, og de opstår inden for et fremtidsområde, nemlig højteknologien. I forbindelse med opbygningen af infrastrukturen og de forskellige anvendelsesmuligheder kan der i de kommende år opstå op til 100.000 arbejdspladser og opnås en høj fortjeneste på markedet.
Hvorfor er Galileo altså vigtig for Europa? I min betænkning har jeg udførligt beskrevet fordelene og de positive aspekter for de forskellige anvendelsesområder. Disse fordele bliver endnu mere overbevisende, hvis det lykkes at inddrage andre lande i arbejdet. For nylig udtrykte Kina sig f.eks. positivt på mødet i Bruxelles. Europa er i stand til at udvikle sit eget system. Vi vil ikke beholde godbidden Galileo for os selv, men også tilbyde den til partnerne, hvis de ønsker den, og vi vil lade partnerne få del i de store fordele.
Vi har lige fra begyndelsen af lagt stor vægt på, at systemet skulle være kompatibelt med andre systemer, for vi ønsker at udbyde en optimal nytteværdi. Industrien har vist sig interesseret. Det bevises ikke kun af de hensigtserklæringer på 200 millioner euro, som Kommissionen har modtaget, men vi må ikke overbelaste vores industri. Uden et klart og tydeligt signal fra det politiske system, uden grønt lys fra os kan og vil industriens tog ikke sætte sig i bevægelse. Det forarbejde, som Kommissionen og Den Europæiske Rumorganisation har ydet, fortjener den største ros. Nu venter jeg spændt på Kommissionens finansierings- og forvaltningskoncept som krævet i betænkningen. Dette koncept vil være en yderligere byggesten og en bæredygtig søjle for opbygningen af et selvstændigt satellitnavigationssystem.
Galileo er et fællesskabsprojekt. I øvrigt Fællesskabets første projekt på dette område! En vision for fremtiden! Lad os tage fat i stedet for at vente på, at der skal blive to torsdage i én uge, for Galileo vil revolutionere transporten og mobilitetssektoren, ligesom internettet har gjort det. Succeshistorier - og dem har vi da allerede nogle stykker af i Europa - kræver overvejelse, mod og beslutningskraft. Lad os udnytte dette historiske øjeblik ved afstemningen i morgen!

Turchi
Fru formand, kære kolleger, som rådgivende ordfører for Budgetudvalget om Kommissionens meddelelse om Galileo vil jeg i mit indlæg udelukkende komme ind på projektets finansielle aspekter.
På nuværende tidspunkt opfylder Galileo ikke erklæringen om finansieringsplanlægning, som blev vedtaget af de tre institutioner den 20. juli 2000. Ifølge denne erklæring skal budgetmyndigheden have nøjagtige oplysninger om de finansielle konsekvenser af hvert eneste nyt forslag fra Kommissionen for at kunne vurdere forslagets indvirkning på lofterne i de finansielle overslag.
Desuden fremgik det klart på et møde mellem trafikministrene i april 2001, at EU havde store problemer med at skaffe de resterende 1,5 milliarder fra den private sektor til ibrugtagningsfasen, det vil sige fra 2006 til 2007.
Kommissionen hævder til gengæld, at den ved indkaldelsen af interessetilkendegivelser for at fastlægge de nødvendige betingelser for oprettelsen af et offentligt eller privat partnerskab fik svar fra flere europæiske industrikonsortier, som ikke gav udtryk for eventuelle problemer.
Jeg vil gerne understrege, at jeg principielt støtter Kommissionens indfaldsvinkel. Men jeg bliver alligevel nødt til at advare Dem om risikoen for, at Galileo får en større indvirkning på det almindelige budget end først antaget.
Budgetmyndigheden bør efter min mening have et klart billede af Galileos finansieringskilder, før den giver bevillinger til projektet. Fastlæggelsen af de private finansieringskilder og finansieringsbeløb bør ske samtidig med fastlæggelsen af den offentlige finansiering, og finansieringsbehovet bør senest være dækket i 2002.
Såfremt de udgifter, der finansieres over det almindelige budget, skal ændres, bør Parlamentet desuden kræve en forudgående høring af budgetmyndigheden. Dette vil sikre, at det ikke går ud over andre aktiviteter, der finansieres over udgiftsområde 3, såfremt det ikke skulle lykkes Galileo at tiltrække de af Kommissionen forventede investeringer.
Ifølge min indfaldsvinkel bør EU til gengæld have mulighed for at benytte Galileo-systemets satellitnavigationstjenester i en krisesituation, så det ikke er nødt til at anvende de andre systemer, der først og fremmest er til militær brug, og som USA og Rusland leverer, nemlig GPS og GLONASS. Galileo-systemet ville i øvrigt stadig være foreneligt med disse systemer.

Piétrasanta
Fru formand, kære kolleger, vi skal nu udtale os om iværksættelsen af Galileo-programmet i henhold til de beslutninger, der er truffet af især Det Europæiske Råd på mødet i Stockholm den 23. marts 2001. På dette møde blev der lagt vægt på det nødvendige i øjeblikkeligt at lancere dette program for satellitbaseret navigation. Vores udvalg erkender den interesse, der er for at realisere et sådant program, hvis væsentligste karakteristika er, at det er europæisk og af civil oprindelse og dermed uafhængigt af systemer, hvis baggrund er militær, som det er tilfældet med USA's GPS og det russiske system Glonass, samt at dets pålidelighed og præcision er større end de to eksisterende systemer.
Vi foreslår i øvrigt at iværksætte følgende punkter i løbet af faserne for henholdsvis validering 2001-2005, etablering 2006-2007 og operationelt fra og med 2008, hovedsageligt styret af Den Europæiske Rumorganisation og Kommissionen.
Det er for det første nødvendigt at sørge for en præcis opfølgning af finansieringen, der fra begyndelsen er vurderet til ca. 3 milliarder euro, tilknyttet udvælgelsen af partnere, især industrielle, og af deres deltagelse samt en dybtgående analyse af costbenefitelementet og af det økonomiske afkast samt af beskæftigelsen. Vi kræver i den forbindelse en meget høj grad af gennemsigtighed og en konstant underretning af Parlamentet.
For det andet insisterer vi på, at anvendelsen af de strukturer, der installeres under afviklingen af programmet, og dets gennemførelse begrænser sig til det civile område, og vi må huske på, at det er absolut nødvendigt i dette tilfælde at udvikle anvendelsen af rummet i befolkningens tjeneste og interesse.
For det tredje må iværksættelsen af Galileo-programmet ikke kunne skade hverken rettigheder eller beskyttelsen af privatlivet. Det må under ingen omstændigheder anvendes til at overvåge borgerne. Det skal især udvikles med henblik på at beskytte miljøet og at bevare sikkerheden, beskytte borgernes liv og naturressourcerne, registrere fra begyndelsen, hvilket vil sige forebygge katastrofer, naturlige eller forårsaget af menneskelig adfærd. Det skal også være en del af fremskridtene inden for EU's forskning i fastlæggelsen af det sjette rammeprogram.
Endelig foreslår vi, og dette punkt er vigtigt, oprettelsen af et rådgivende etisk udvalg, som skal have til opgave at garantere, at de førnævnte krav overholdes, og som skal bistå Kommissionen og Den Europæiske Rumorganisation i deres beslutninger. Jeg står fast på - og jeg beder kommissæren om at give os sit syn på dette punkt - at det er civile strukturer, der opretter systemet. Det er klart, at man ikke kan sige: "Vi stemmer ikke for Galileo, hvis militæret anvender det en dag", fordi når man opretter et system for transport, kommunikation osv., kan hvem som helst anvende det. Det, der er vigtigt, er, at EU er uafhængigt, og at det ikke afhænger af Sovjetunionen eller USA.
Disse forskellige bestemmelser forekommer os at være realistiske betingelser, som bør ledsage og retfærdiggøre iværksættelsen af Galileo, og vi ville også gerne høre fru de Palacios mening om oprettelsen af et etisk udvalg.

Rack
Fru formand, fru næstformand for Kommissionen, mine damer og herrer, konkurrence sætter skub i forretningen, det har vi kunnet se på bilindustrien i de sidste 100 år. Det faktum, at der findes mindst tre stærke produktionscentre, USA, Europa og Asien, har været en stor gevinst for sagen og for alle parters forretning.
Airbus er et andet godt eksempel på, hvad man kan opnå, når man udsætter sig selv for den internationale konkurrence, når man ikke på forhånd stiller sig tilfreds med, at der er en anden, der producerer et godt produkt, som man kan købe eller måske sågar benytte gratis, som med GPS-systemet. Det er ikke anderledes med det emne, vi diskuterer i dag, satellitnavigationssystemet Galileo. Naturligvis er det ikke dårligt, at GPS-systemet findes. Naturligvis er det ikke dårligt, måske sågar godt, at det i mange tilfælde stilles gratis til forbrugernes rådighed. Men det er på ingen måde godt, at der stort set kun findes et amerikansk system. Det russiske Glonass hører vel ikke helt til i samme kategori. Vi europæere har ingen virkelig ret til systemet. De eksempler, der har været hidtil, har vist, at navigationen i flere tilfælde pludselig har manglet hos os.
Næsten endnu vigtigere og især set fra min position som universitetslærer helt centralt er det, at vi ikke virkelig har del i den teknologiske innovation, hvis vi ikke selv udvikler, hvis vi ikke selv forsker, og hvis vi ikke selv gør forskningen så anvendelsesmoden, at den kan anvendes i den industrielle produktion. Vi har brug for begge dele, vi har brug for adgangen, og vi har brug for den teknologiske udvikling. Vi må ikke tale om et videns- og uddannelsessamfund og så ikke tage det næste logiske skridt. Vi har især brug for de talrige anvendelsesmuligheder på det trafikale område. Det kræver vist ikke nærmere forklaring. Jeg skal indrømme, at der også er en dråbe malurt i bægeret i forbindelse med Galileo. Finansieringsspørgsmålet er fortsat ikke helt på plads. Industrien sidder stadig og lurepasser og venter på offentlige midler, og de offentlige kasser henviser til Maastricht-kriterier, tomme lommer og mere af samme skuffe. Forhåbentlig vil det før eller siden lykkes at nå frem til et virkeligt public and private partnership i forbindelse med dette emne.
En sidste bemærkning til det prekære tema double use eller kun civil anvendelse. Jeg forstår ikke blåøjetheden i visse ændringsforslag. Verden er ikke kun god. Det viste den 11. september med al grusomhed.
Afslutningsvis vil jeg takke og udtrykke min anerkendelse til de to damer, som har bidraget meget væsentligt til aftenens betænkning, ordføreren Brigitte Langenhagen og trafikkommissær Loyola de Palacio. De har på intet tidspunkt mistet orienteringen i forbindelse med dette tema.

Savary
Fru formand, lad mig først rose vores ordfører, fru Langenhagen, der har udført et fremragende stykke arbejde, der i øvrigt blev belønnet ved en bemærkelsesværdig afstemning i Transportudvalget. Jeg håber, det vil foregå på samme måde i morgen ved afstemningen i plenarforsamlingen, for det drejer sig om en yderst vigtig sag, der er et historisk spørgsmål for EU. EU er en stor magt. EU er en stor magt inden for luft- og rumfart, men EU er ikke en stor luft- og rumfartsmagt, fordi Unionen ikke indtil i dag har haft en politik på området, og som Brigitte Langenhagen sagde, er Galileo starten på området, da det er det første fællesskabsprogram. Det drejer sig om et program, der er så meget mere vigtigt, fordi det på én gang er garanten for at vedligeholde vores strålende teknologi og aktiviteten inden for vores industri i løbet af de kommende år, fordi det handler om 150.000 nye arbejdspladser.
Det vil betyde Unionens politiske uafhængighed, idet det amerikanske GPS, som De ved, fratog os sendefrekvensen under krigen i Kosovo, og som situationen ser ud i dag, kan vi ikke regne med en total pålidelighed i det amerikanske system i de kommende år. Jeg mener derfor, at det er altafgørende at kunne måle, hvor vigtig Galileos succes er for at sikre Unionens troværdighed i de kommende år på et område, hvor konkurrencen inden for luft- og rumfarten er stadigt voksende, især over for de nye konkurrenter som Kina og Japan.
Vi er ligeledes bekymrede for finansieringen af denne operation, forsinkelserne ved igangsættelsen og dens fortsatte udsættelse. Lad os sige det helt klart: Inden for rumfarten som på alle andre områder, der har at gøre med transport, sker der ikke noget uden offentlig finansiering og påvirkning fra det offentlige, hvad enten det drejer sig om direkte offentlige finansieringer, eller som i den amerikanske model den dobbelte finansiering - som man kalder det - hvor militæret finansierer det civile. Vi må være bevidste om denne situation. Hvad angår infrastrukturen er det meget vanskeligt at finde privat finansiering, det må vi også være forberedte på, dette påhviler ikke bare Kommissionen, men også medlemsstaterne. Rådet må absolut være bevidst om dette forhold. Det er årsagen til, at PSE-Gruppen ikke ønskede at mangedoble forhindringerne. Vi vil hverken stemme for ændringsforslagene fra GUE eller fra De Liberale angående finansieringsmetoden, ifølge hvilken Galileo-programmet bør standses, hvis den private finansiering ikke er tilstrækkelig, for det drejer sig for os om et program, der er afgørende for Unionens fremtid og for EU's fremtidige rumpolitik.

Sanders-ten Holte
Fru formand, allerførst er det på sin plads at takke for alt det arbejde, som fru Langenhagen har udført i hele denne vanskelige sag. Det har været en meget lang vej, ujævn og besværlig, og der er bestemt lang vej endnu. Men i morgen træffer vi en vigtig beslutning, hvilket igen bringer os et lille skridt nærmere målet. Internationale udviklinger understreger betydningen af at have sit eget system, men samtidig også af at have et godt internationalt samarbejde, således at der også opstår interoperabilitet i systemet.
Der er stadig tre punkter, som ELDR-Gruppen anser for at være vigtige. For det første ledelsesstrukturen. For ELDR-Gruppen er det vigtigt, at ledelsen er gennemsigtig, og vi er glade for et vigtigt skridt fremad fra Rådets side, nemlig forslaget om at nå frem til et fællesforetagende i overensstemmelse med traktatens artikel 171.
Det andet punkt er bekymringen om finansieringen. Vi er stadig ikke helt overbeviste om, at det går i den rigtige retning. Vi accepterer, at der i begyndelsen må bidrages med offentlige midler, men erhvervslivet må også investere. Der må være en balance. Der er stadig ingen bindende aftale med den private sektor, og der er stadig usikkerhed herom. Derfor har vi stillet et ændringsforslag, som jeg beder om Deres støtte til, for at EU ikke bliver et sikkerhedsnet. Og i betragtning af de høje udgifter forventer vi et bidrag til udgifterne til brugen.
Bedre geografisk tilgængelighed og pålidelighed må være de faktorer, som erhvervslivet må vælge, og det må det være rede til at investere i. Det gør netop systemet til et udmærket system.

Bouwman
Fru formand, fru kommissær, der er gjort et stort stykke arbejde. Der er udarbejdet en betænkning. Det har også taget meget tid. Blot anvendes der en masse argumenter, og lad mig sige det helt klart og ligeud: Jeg er overhovedet ikke enig heri. Der anvendes forkerte argumenter for at sælge et projekt.
Jeg begynder med teknikken. En række mennesker siger, at der her er tale om en overlegen teknik. Det er absolut ikke sandt. GPS er et lignende system. Dette system er noget bedre, fordi det anvender jordbaserede kontrolstationer. Det er derved noget mere pålideligt, og der er mulighed for kommunikation. Men den næste generation, GPS II - troede De, at amerikanerne var tossede? - og GPS III, får nøjagtigt det samme. Overhovedet ikke noget problem.
Når vi ser på de niveauer, som det drejer sig om, handler det om et første niveau, som er et system med åben adgang. Det er gratis. Det kan sammenlignes med GPS. Når man ser på kriterierne, er de lige strenge, lige nøjagtige med hensyn til horisontalitet osv. Systemerne CAS I og CAS II er kommercielle og beregnet på myndighederne, den sidste del også til militær brug. Jeg vil endnu en gang nævne et punkt, som folk her åbenbart ikke er orienteret rigtigt om, nemlig at også CAS II-systemet vil kunne afbrydes regionalt, hvis det bruges til militære formål. Det vidste De måske ikke endnu, men det er tilfældet. Alt i alt er det ikke mere nøjagtigt, og det kan også afbrydes.
Kort sagt kan alle de tekniske aspekter, der nævnes, også for transport, i øjeblikket udmærket anvendes med det nuværende system.
Når det gælder militær anvendelse, er vi enige om, at vi i hvert fald ikke vil have det. Jeg vil ikke nævne argumenterne udførligt, men jeg synes ikke, at det på nuværende tidspunkt er rigtigt, i betragtning af den 11. september, endnu en gang at pege på nødvendigheden af et sådant system. Jeg synes, det er lidt upassende. Det er meget tydeligt, at man i Udvalget om Industripolitik er gået med til formuleringen om civil brug, mens man ikke er gået med til den i Udvalget om Transport. Jeg er spændt på, hvad vi i morgen får at se med ændringsforslagene.
Hvad angår finansieringen, har Rådet foretaget en undersøgelse. Det viser sig, at der egentlig ingen forretningspartnere er. Der skal skaffes 1,5 milliarder. 200 millioner frigøres nu indirekte, og det antydes, at disse er der. Problemet i den forbindelse er, at det er de samme, som har frigjort mange milliarder til UMTS. Jeg tror, når jeg lytter til fru Langenhagens første ord, at Galileo begraves om nogen tid.

Markov
Fru formand, fru kommissær, fru Langenhagen, Galileo-projektet er teknologisk interessant og har helt bestemt mange potentielle anvendelsesmuligheder. Hidtil har vi haft de tilsvarende russiske og amerikanske systemer, som imidlertid er konciperet og udviklet og også drives ud fra en militær synsvinkel. Det amerikanske system indebærer virkelig den reelle risiko, at man i perioder, hvor USA bruger det til militære formål, kobler europæerne eller alle civile brugere af, hvilket også skete under Golfkrigen!
Galileo-projektet præsenteres nu som et civilt projekt, som skal danne grundlag for EU's uafhængighed af USA på et teknologisk vigtigt område. Der er også i min gruppe meget forskellige vurderinger af Galileo. Men vi er enige om én ting, nemlig at vi ønsker en rent civil benyttelse. Vi har stillet ændringsforslag, som netop skal slå fast, at systemet udelukkende er til civil brug. Hr. Rack, jeg er ikke blåøjet, og jeg tror heller ikke, at verden kun består af gode mennesker. Men hvis vi ikke gør det på den måde, har vi samme problem som med det amerikanske system, nemlig at man lukker for det civile område, når systemet skal bruges militært. De løser ikke det problem, som De angiveligt ønsker at løse.
For det andet er jeg også betænkelig med hensyn til finansieringen. Der skal bruges europæiske skattepenge til udviklings-, validerings- og etableringsfasen, i alt 1.730.000.000 euro. Industrien vil så sætte ind i etableringsfasen, med midler på 1,5 milliarder euro, men hidtil er der kun tilsagn om 200 millioner euro. Det svarer til 13%. Driftsøkonomisk set ville ingen virksomhed kunne tillade sig at udvikle sådan noget, hvis den kun havde en så lav egenkapitaldækning. Det vil De betale med offentlige midler, og det synes jeg er utilstedeligt!
For det tredje er der endnu et aspekt i dette Galileo-projekt. Amerikanerne stiller GPS-systemet gratis til rådighed. De vil have, at brugerne fremover skal betale det europæiske system. Hvor tror De så, De kommer hen med Deres højt besungne konkurrence? Konkurrencen vil ende sådan her: Hvis jeg skal betale for noget, som jeg kan få gratis på den anden side, vil jeg ikke betale det, og De vil ingen brugere have. Så har De smidt alle de offentlige skattemidler ud af vinduet! Fru Langenhagen, De talte før så smukt om en godbid, og hr. Savary talte om det historiske. Denne historiske godbid koster Dem alt i alt 3,2 milliarder euro. Det synes jeg afgjort er for dyrt på nuværende tidspunkt på dette stadium!

Queiró
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger, udviklingen af et europæisk program for satellitstyret radionavigation rejser forskellige spørgsmål, som vi bestemt bør tage stilling til. Der er tale om et verdensomspændende projekt baseret på avanceret teknologi, og som involverer umådelige offentlige og private finansielle ressourcer. Den strategiske betydning af de politiske beslutninger, der skal træffes, forklarer i vid udstrækning Rådets tøven trods det engagement og den entusiasme, som både Kommissionen og Europa-Parlamentet har vist i deres holdninger og i de dokumenter, der er udarbejdet.
Det er faktisk heller ikke noget beskedent problem. For det første fordi et projekt af denne betydning fordrer et snævert internationalt samarbejde. Dette samarbejde er afgørende, ikke blot fordi der forskellige steder i verden skal opstilles kontrolcentre og kommunikationsudstyr for de ca. 30 satellitter, der skal opsendes, men også fordi et sådant projekts succes selvfølgelig afhænger af, om det kan fungere sammen med de andre systemer, der findes: det amerikanske GPS-system og, i mere begrænset omfang, det russiske GLONASS.
For os er der derfor ingen mening i at basere argumentationen og behovet for et system som Galileo på mistro i Europa og hos europæerne over for USA på grund af det næsten-monopol, som dette land har i øjeblikket, og som kunne få det til ensidigt og uden plausible årsager at afbryde datatransmissionen via satallit eller indføre inkompatibel selective availability for disse datas nøjagtighed til ulempe for de civile brugere. Sagen er jo, at GPS-systemet og den satellitstyrede radionavigation, som det muliggør, har være benyttet med succes over hele verden og især i Europa. Hertil skal føjes, at modtagelsen af GPS-signalerne har været ganske gratis for brugerne, og at enhver borger for rimelige priser kan få adgang til den nødvendige sektor.
Grundene til, at EU bør satse på at udvikle, etablere og anvende et sådant system, er derfor af en anden karakter. De har først og fremmest at gøre med den impuls, som Galileo kan betyde for den europæiske højteknologiske industri og de dertil knyttede tjenesteudbydere, idet der kommer en sund økonomisk konkurrence i denne sektor, der kan få afgørende betydning for dens udvikling. Systemet vil også betyde en enorm støtte til fremme af Europas teknologiske potentiale og styrke den dermed sammenhængende grund- og anvendelsesorienterede forskning. Det er også værd at nævne det værdifulde bidrag, som et projekt af dette omfang vil have for oprettelse af nye arbejdspladser (mere end 100.000), hvor vi her taler om højt kvalificerede arbejdspladser. Endelig vil systemets etablering og anvendelse muliggøre udvikling af et offentlig-retligt partnerskab af enorm strategisk værdi for så væsentlige sektorer som transport (både land-, sø- og lufttransport), forvaltning af lufttrafikken, eftersøgning og redning, meteorologi, mobiltelefoni og meget andet. Det er af de årsager, som er opregnet ganske kort her, at vi giver vores støtte til Galileo-projektet, idet vi håber, at vi hermed bidrager til opbygningen af et ægte fremtidens Europa.

Van Dam
Fru formand, fru Langenhagen mener, at satellitsystemet Galileo har en lys fremtid. Med hendes måde at argumentere på kan jeg godt forstå det. Jeg er imidlertid af den opfattelse, at der ud fra en kritisk synsvinkel er knyttet stærke skyggesider til dette projekt.
De beregnede udgifter til dette projekt er meget betydelige. I hvert fald nu, hvor den private sektors bidrag langtfra er tydeligt afgrænset og lovet. Til trods for den kendsgerning, at der ifølge Kommissionen kun kan anlægges 150 km skinner til højhastighedstoget for det oprindeligt nødvendige beløb, er ethvert beløb for højt, hvis der ikke er tydelige fordele derved. I dette tilfælde skulle fordelene navnlig befinde sig i forbindelse med pålidelighed og pris.
Som tingene ser ud nu, er det langtfra usandsynligt, at Galileo bliver en kopi af de eksisterende systemer, i hvert fald hvad angår funktionalitet. Til trods for den civile tilgang vil systemet på længere sigt også få en militær komponent. Det er jeg ikke i tvivl om.
Dermed bortfalder den fordel, som Galileo skulle have frem for de eksisterende systemer, uafhængig af militær brug og derfor mere pålidelig. Hvad der er tilbage, er en situation, hvor vi får de samme tjenester til højere priser.
Det vigtigste aspekt for os er imidlertid, at systemet kan komme til at spille en uønsket rolle i forbindelserne mellem EU og USA. Det har navnlig i militær henseende mere end én gang vist sig, at EU ikke tilvejebringer noget uden USA. At drive en kile ind i forbindelsen med USA er ikke blot meningsløst, men også meget farligt. Derfor opfordrer jeg til, at den eksisterende mulighed benyttes, og at potentielle brugere ikke bibringes nogen illusioner. For det er i høj grad et spørgsmål om, at anvendelsen af satellitsignaler bliver bedre og mere effektive, end det er tilfældet nu.

Mastorakis
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at foruden kommissæren er både formanden og ordføreren kvinder, hvilket jeg ser som et særdeles godt tegn for Galileos virke fremover, selv om han var en mand.
Jeg vil derfor komplimentere ordføreren, fru Langenhagen, og især fremhæve det synspunkt, at de politiske beslutninger på alle faser af planlægningen, iværksættelsen og anvendelsen af systemet bør drøftes og træffes på EU-plan alene, idet ansøgerlandenes rolle naturligvis også skal fastlægges. Det står ligeledes klart, at det internationale samarbejde med USA og Rusland er nødvendigt, ikke kun for at begrænse de enorme udgifter, men også fordi frekvensspørgsmålet således reguleres på en måde, der garanterer troværdigheden, idet frekvensbehovet dækkes, og der således også sikres en tilstrækkelig bredde af de tjenester, som stilles til rådighed via Galileo.
Vi er ganske vist nødt til at have flere oplysninger om organiseringen, administrationen og finansieringen af den instans, som skal forvalte programmet. Der skal være integrerede og realistiske forslag, især med hensyn til den private kapitals rolle. Så vidt vi ved på nuværende tidspunkt, er man ikke særlig optimistisk med hensyn til mulighederne for at tiltrække privat kapital, da det endnu ikke er opklaret, om systemet vil tilbyde tjenester mod betaling, hvilket er en betingelse for private investeringer, eller det skal være gratis, hvilket er en betingelse for, at det kan konkurrere med GPS, som leverer tjenesterne gratis.
Kan man forestille sig, at medlemsstaterne anmodes om at betale store beløb fra deres nationale budgetter, så de oprindelige bevillinger ikke går tabt? Kommissionen mener, at dette spørgsmål snart bør besvares. Endvidere bør der snart findes en løsning på uafklarede spørgsmål, nemlig tekniske spørgsmål såsom integreringen af EGNOS med en tilsvarende økonomisk analyse og juridiske spørgsmål, på såvel fællesskabsplan som nationalt plan, vedrørende strafforfølgelse af forsætlig interferens og forvrængning af signalet samt spørgsmålet om, hvordan en myndighed, som kan træffe beslutninger angående sanktioner, skal fungere. Under alle omstændigheder tror vi, at der nu vil ske hurtige fremskridt med Galileo.

Hedkvist Petersen
Fru formand, fru kommissær, jeg vil gerne indlede med at takke ordføreren, fru Langenhagen, for hendes arbejde med betænkningen. Jeg har bedt om ordet i dag, fordi jeg mener, vi har brug for nogle tekniske systemer, som kan give et bedre miljø. Den tekniske udvikling går hurtigere og hurtigere. Pc'er og mobiltelefoner har ændret vores arbejdsliv og hverdag på dramatisk vis. Vi har også lært, at teknikken hele tiden ændres og skaber nye hjælpemidler, og virksomhederne udvikler hele tiden nye produkter, som kan anvendes inden for flere forskellige områder i samfundet.
Et europæisk satellitnavigationssystem kan betyde gode muligheder for at udvikle transportsektoren, især når det handler om kombineret transport, hvor forskellige transportformer skal virke samtidig på en smidig måde. Også inden for luft- og søfart samt vej- og jernbanetransport kan den nye teknik anvendes til at gøre trafikken mere effektiv og miljøvenlig.
Jeg er virkelig enig med ordføreren i, at Galileo vil betyde, at Europa kan være med til at udvikle og ligge i spidsen for en ny teknisk industri. Rumindustrien er placeret flere steder i Europa i dag, bl.a. i det nordligste Sverige, og jeg mener, det er vigtigt, at vi anvender den allerede eksisterende infrastruktur, således at omkostningerne i forbindelse med dette projekt kan holdes nede i fremtiden.
De store tekniske gennembrud er oftest sket efter udvikling gennem forskning med støtte fra den offentlige sektor, ofte med henblik på anvendelse til militære formål. De midler og ressourcer, som er nødvendige for at udvikle helt nye teknikker, er ofte ikke til stede i private virksomheder. Det gælder i høj grad Galileo-projektet, hvor en fælles finansiering fra EU-landene udgør grundlaget, men hvor den private sektor også skal yde sit bidrag.
Det enestående ved Galileo er, til forskel fra GPS-systemet, at det udvikles til civile formål og ikke militære. Det er efter min mening en afgørende forudsætning for Europa-Parlamentets støtte til projektet.

De Palacio
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil indlede med igen at takke for størstedelen af Europa-Parlamentets konstante og målrettede støtte til Galileo-programmet om satellitbaseret radionavigation.
Beslutningen i den glimrende betænkning af Langenhagen, som jeg takker for arbejdet, er et troværdigt bevis.
Tillad, at jeg fremkommer med nogle bemærkninger til forslaget til beslutning, som er baseret på Kommissionens meddelelse fra november 2000.
I slutningen af juni fremsendte Kommissionen forslaget til forordning om vedtægterne for fællesforetagendet Galileo til Parlamentet og Rådet. Jeg vil understrege vigtigheden af dette forslag, som tager sigte på, at der i begyndelsen af 2002 oprettes en fælles forvaltningsstruktur for programmet. På grund af tidsplanen er det væsentligt, at Parlamentet kan afgive sin udtalelse om dette forslag inden årets udgang.
I overensstemmelse med konklusionerne fra Rådet (transport) i april har vi iværksat en undersøgelse af de tjenester, som Galileo kan tilbyde, de indtægter, det kan frembringe, og metoderne til inddrivning af disse. Undersøgelsen afsluttes i de kommende uger, så Rådet (transport) i december kan træffe de nødvendige beslutninger om programmets fortsættelse.
Vi vil naturligvis fremsende resultaterne af undersøgelsen til Parlamentet, og jeg håber, at nogle af de medlemmer, som har udvist størst tilbageholdenhed over for programmet, på den måde får en bedre forklaring og en større tiltro, og at vi dermed får mere støtte. Jeg ved, at flertallet af Parlamentet støtter det, men jeg ved også, at nogle af Dem har udvist stor tilbageholdenhed for ikke at sige modstand.
Som det fremgår klart af forslaget til beslutning, er internationalt samarbejde et væsentligt aspekt i Galileo-programmet. Målet er at garantere Galileos interoperabilitet med eksisterende satellitbaserede radionavigationssystemer som det amerikanske GPS eller, under forberedelse, det russiske GLONASS. Her vil jeg sige - nogle af Dem har talt om, hvorvidt det er nødvendigt eller ej - at idéen er, at de skal være kompatible og supplere hinanden.
Jeg vil sige, mine damer og herrer, at netop efter det, der skete i sidste måned, er nødvendigheden af et andet system, som kan supplere det eksisterende system og skabe større sikkerhed og på et givet tidspunkt blive ikke bare et supplement, men et alternativ i eventuelle uønskede situationer - når vi oplever en eksponentiel vækst i de anvendelsesmuligheder, der har indflydelse på alle de områder af vores liv, der er forbundet med Galileo - efter min mening meget påtrængende, ikke bare for Europa, men for hele verden, herunder brugerne i USA.
Det er også vigtigt at kunne regne med tredjelandes støtte for at kunne råde over de nødvendige frekvenser, hovedsageligt inden for rammerne af verdensradiokonferencerne - den næste finder sted i 2003. Som De ved, afhænger tildelingen af frekevenser af, om de konsolideres i netop 2003. I påkommende tilfælde bør deltagelsen i udviklingen af Galileo-programmet lettes.
Hvad angår de data, som Galileo udsender, er det klart, at de internationale instrumenter og fællesskabsinstrumenter, der har til formål at beskytte dem, vil blive taget i anvendelse. Som det understreges i Langenhagen-betænkningen, mener vi - og det er en af særegenhederne ved GPS-systemet - at Galileo bør levere et offentligt signal, det vil sige et robust og præcist signal, der ikke kan afbrydes af militære spørgsmål, som det sker i det andet tilfælde, og følsomme anvendelser, hvad enten de er offentlige - toldmyndigheder, retlige undersøgelser og andet - eller private - bankoverførsler.
Lad mig til sidst resumere programmets næste faser. Rådet skal i slutningen af året, efter at det har modtaget Parlamentets udtalelse, vedtage vedtægterne for fællesforetagendet Galileo og træffe beslutning om fortsættelsen af programmet, som skal udvikle nævnte fællesforetagende i snævert samarbejde med Den Europæiske Rumorganisation. Som en af Dem sagde, er det nødvendigt, at der én gang for alle gives grønt lys for Galileo-projektet. Udviklingsfasen, som vil vare fra 2002 til slutningen af 2005, skal gøre det muligt at opsende de første satellitter for at afprøve systemet rigtigt og sikre, at modtagersektoren går i gang med klargøringen af modtagerne.
Som De ser, er der stadig meget at tage fat på. Deres støtte er helt nødvendig, og under alle omstændigheder vil vi holde Parlamentet fuldt ud orienteret om alle vores skridt i forbindelse med dette projekt.

Formanden
Tak, fru næstformand.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag middag.

Energieffektivitetsmærkning af kontorudstyr
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0298/2001) fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om et fællesskabsprogram for energieffektivitetsmærkning af kontorudstyr (6760/1/2001 - C5-0246/2001 - 2000/0033(COD)) (Ordfører: McNally).

McNally
Fru formand, det glæder mig at fremlægge min anbefaling til andenbehandling af Energy Star-aftalen. Som De ved, er Parlamentet allerede blevet hørt vedrørende selve aftalen i en temmelig kompleks procedure. Dette er nu den fælles beslutningsprocedure om forordningen til gennemførelse af aftalen.
Jeg vil gerne takke Kommissionen, Rådet og mine kolleger, navnlig skyggeordførerne, for deres hjælp med at komme igennem denne temmelig komplekse procedure. Og jeg retter en særlig tak til det svenske formandskab, som har udvist usædvanligt stor hjælpsomhed.
Rådets fælles holdning tager højde for de fleste punkter, som Parlamentet fremsatte under førstebehandlingen. Der kommer en tidligere revision end forventet, vi bliver orienteret om nye teknologiske fremskridt på energieffektivitetsområdet, der rapporteres til Parlamentet. Desuden er de amerikanske myndigheder helt indforstået med, at Parlamentet deltager i diskussionerne om Energy Star-programmet ud fra Kommissionens synsvinkel. Dette er nedfældet i et tillæg til aftalen, som Parlamentet har bedt om, og som opfylder vores ønske om, at USA skal vide, hvordan tingene fungerer i EU.
Dette er jo ikke den eneste foranstaltning, som skal træffes på energieffektivitetsområdet. Jeg har forstået, at den fælles holdning er blevet ajourført efter indførelse af det nye økomærkningssystem. Jeg er som ordfører parat til at acceptere den nødvendige lille ændring.
Selv om det glæder mig, at det ser ud til, at denne aftale træder i kraft, vil jeg ikke overdrive dens vigtighed. Det er et nyttigt redskab, men det er et forholdsvis beskedent forslag - en frivillig ordning på grundlag af en amerikansk model. Jeg ved, at mange af mine kolleger er enige med mig i, at vi fremover bør indføre EU-ordninger i stedet for at prøve at hægte os på ordninger, som er udviklet i andre lande, f.eks. USA.
Selv om det er et beskedent forslag, er det alligevel velkomment. Computerudstyr sælges overalt i verden, og den opdragende, bevidstgørende effekt af at se Energy Star-logoet på computere er umagen værd. Vi ved, at energieffektiviteten bl.a. øges ved at øge folks bevidsthed om problemet.
Der er dog brug for meget mere. Alle i Parlamentet ved, at energieffektivitet er det vigtigste aspekt af energipolitikken. Det er det femte brændstof - kul, gas, vedvarende energi, atomkraft - med et potentiale på 30% er energieffektivitet det femte brændstof.
Hvis nogen fra en fremmed planet så os handle, som om vi vidste det, ville de tro, vi var dumme. Men vi er ikke dumme - vi er kloge, og det er derfor, at intelligent energi - et udtryk, som jeg håber, alle kender - og hr. Wijkman, hr. Turmes, fru van der Laan og jeg gør vores bedste for, at det skal blive almindeligt kendt - og et energiintelligent Europa er afhængige af energieffektivitet.
Vi forventer, at kommissæren fremlægger en række foranstaltninger, der er langt mere vidtgående end Energy Star. Det drejer sig om efterspørgselsstyring og to vigtige direktiver - et om husholdningsapparater og et om kontorudstyr, som ikke er fremstillet i USA. Jeg håber, at begge disse direktivudkast bliver vedtaget i løbet af efteråret under det belgiske formandskab.
Vi har været meget samarbejdsvillige i forbindelse med Energy Star-programmet. Der er kun et enkelt ændringsforslag, som måske kan trækkes tilbage. Hvis kommissæren her i aften kan give os tilstrækkelig garanti for og accept af ånden i ændringsforslaget, hvori hun bliver bedt om at tage yderligere skridt til tilbagetrækning af ineffektivt udstyr, er det meget muligt, at vi kan godkende den fælles holdning uden ændringer.

Liese
Fru formand, fru næstformand for Kommissionen, kære kolleger, jeg vil på min gruppes vegne først gerne takke ordføreren fru McNally, som har løst denne teknisk vanskelige opgave og også har ført hårde forhandlinger med Rådet, fordi det drejede sig om Parlamentets rettigheder. Det var så at sige en præcedenssag, hun måtte forhandle her, og det har hun gjort med stort engagement og også med stor succes for Parlamentet.
Jeg vil også gerne takke næstformanden for Kommissionen, som jo generelt går meget energisk ind for et europæisk bidrag til at løse vores energiproblemer. Jeg tror, vi alle er enige om, at en mere effektiv udnyttelse af energien er et meget vigtigt bidrag til at løse vores energiproblemer. Den moderne teknik giver os instrumenter til at spare på energien og udnytte den mere effektivt. Hvis det gøres rigtigt, er det til alles fordel. De omkostninger, der er forbundet med disse tekniske innovationer, er så små, at de tjener sig ind i løbet af måneder, maksimalt få år, så det samlet set er en fordel for forbrugeren, og for industrien er det også en mulighed for at markedsføre deres innovationer.
Her drejer det sig om en metode, nemlig mærkning. Det er et vigtigt skridt, fordi vi her også har indflydelse på de verdensomspændende standarder, for Energy Star benyttes jo ikke kun i USA og Europa, men også i andre lande. Da jeg fik overdraget opgaven som skyggeordfører for PPE-DE-Gruppen, spurgte jeg de virksomheder i min valgkreds, som beskæftiger sig med dette emne, altså f.eks. forhandlere og producenter af computere, hvad de mente om sagen. De sagde, at mærkningen alene næppe ville betyde så meget, fordi forbrugerne ikke ser særlig meget på energiforbruget, når de køber computere og lignende artikler, men mere på mange andre faktorer. Derfor ville det måske være fornuftigt at drøfte, hvordan vi kan finde andre midler til at fremme det energieffektive udstyr og efterhånden få fjernet de store energislugere fra markedet.
Det foreliggende ændringsforslag siger jo, at en sådan vej f.eks. kunne være en frivillig aftale med industrien. Kun hvis det ikke fungerer, bør man overveje lovgivning. Det mener jeg er meget, meget vigtigt, fordi vi, som ordføreren sagde, ganske vist taler om en aftale med USA og om mærkning, men løsningen på problemet ligger ikke alene i denne mærkning. Derfor beder jeg kommissæren om i sin tale at gøre det helt klart, at Kommissionen har i sinde at gå videre, og også at sige, hvornår vi kan forvente andre forslag. For jeg tror ikke, nogen af os ville være tjent med, at vi måtte føre en lang forligsprocedure på grund af et ændringsforslag. Hvis der tegner sig et godt resultat i aften, kan vi undgå forligsproceduren. I modsat fald ville det være nødvendigt med en forligsprocedure, hvilket vi nok alle ønsker at undgå.

Martin, Hans-Peter
Fru formand, den 11. september ændredes verden, i hvert fald sådan som vi kendte den. Pludselig bliver en forordning, som vi har syslet med her i Parlamentet gennem længere tid, til en lille mosaiksten i den forandrede verden. Vi ved, at 11% af strømforbruget - mellem 10 og 15% i andre lande - i private husholdninger og på det offentlige område - hvis man regner det med - bidrager til at holde fuldstændigt unødvendige kraftværker i gang, fordi der kunne findes helt andre muligheder omkring standbyfunktionen. Overført til Europa svarer det til seks til 10 store kraftværker - det kan også være atomkraftværker.
Når man tænker på, at de første bombefly måske er på vej mod Afghanistan lige nu, og man gør sig overvejelser om, hvordan et eventuelt modtræk så kunne se ud, ser man, at en så lidt spektakulær sag som den foreliggende forordning ville kunne give os her i Europa større sikkerhed, også større sikkerhed - når vi tænker på konsekvenserne af den 11. september - med hensyn til den stigning i oliepriserne, som må forventes at komme. Derfor er jeg set ud fra den synsvinkel meget glad for det arbejde, Eryl McNally her har udført.
Det andet aspekt, som der nu også bør være særlig lydhørhed over for, ville være, at vi kunne skabe en konjunkturstimulus, som Kommissionen tager særlig højde for i det ændringsforslag, som den foregående taler henviste til - så vi altså finder en måde, hvor vi ikke blot udmærker det gode udstyr, men hurtigst muligt fjerner det dårlige udstyr fra markedet.

Chichester
Fru formand, jeg vil gerne begynde med at lykønske fru McNally med, at hun så ihærdigt har holdt denne betænkning på Parlamentets dagsorden og ført den ud i livet.
Jeg bifalder fremgangsmåden med en frivillig kodeks, som er vedtaget i dette forslag. Det er en mere pragmatisk fremgangsmåde til opnåelse af forbedringer. I modsætning til fru McNally kan jeg ikke se, at der kan ske noget ved at vedtage foranstaltninger, der allerede gælder i USA. Det er et af vores mål i EU at opnå fælles standarder på det indre marked. Hvorfor skulle vi ikke i den forbindelse prøve at udvide disse fælles standarder til også at gælde vores største handelspartner på den anden side af Atlanterhavet? Bare fordi det er opfundet i USA, behøver det ikke at være noget skidt. Det er meget vigtigt, at vi gør det lettere for folk at træffe et valg, når de køber ind, ved at fortælle dem, hvad energieffektivitet er. Det er min erfaring, at mærkning konkret påvirker ens valg. Det påvirkede i hvert fald mit valg i sommer, da jeg skulle købe nyt køleskab og fryser til mit hjem. De gamle var blevet meget larmende og dyre. Måske var mit motiv også, at jeg ønskede at bruge mindre elektricitet fra et franskejet elektricitetsværk, men det er en anden sag.
Jeg vil gerne slutte med at støtte bemærkningerne til ændringsforslaget, nemlig at vi alle forventer, at Kommissionen kommer med et tilsagn vedrørende den frivillige kodeks. Det er en sund og fornuftig fremgangsmåde.

De Palacio
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil indlede med at takke fru McNally for hendes arbejde med denne forordning. Jeg ved, at hun har arbejdet tæt sammen med sine kolleger i Parlamentet og Rådet for at opnå den position, som vi befinder os i i dag. Jeg håber, at vi tillige opnår en aftale om teksten, som er acceptabel for alle. Jeg er sikker på, at der ikke er nogen, der ønsker en forligsprocedure, hvis det aktuelle problem kan løses på en bedre måde, eftersom vores holdninger ligger meget tæt op ad hinanden.
Dette forslag er integreret i Kommissionens handlingsplan til forbedring af EU's energieffektivitet. Kontorudstyr til kommunikation står for en stor del af elektricitetsforbruget i den tertiære sektor, og vi er alle enige om, at brug af effektivt og økologisk kontorudstyr kan bidrage til strategien for bæredygtig udvikling, som blev vedtaget på Det Europæiske Råd i Göteborg.
Det foreslåede program om koordinering af mærkningen, Energy Star-programmet, vil medføre store begrænsninger i elektricitetsforbruget og CO2-emissionerne, og derfor vil det være meget rentabelt. Som fru McNally så rigtigt sagde - jeg vil understrege, at jeg er helt enig med hende - er energieffektivitet det vigtigste. Det vigtigste er at udnytte energien godt, det er på det område, vi har de største margener, og det sagde vi i grønbogen om Unionens energiforsyning.
Efter en lang forhandlingsperiode blev der i december 2000 endelig underskrevet en aftale med USA om koordinering af programmerne for energieffektivitetsmærkning af kontorudstyr. Nu har vi brug for denne forordning for netop at gennemføre aftalen med USA.
Dette program er allerede en succes i USA, og det er blevet vel modtaget af fabrikanterne, som for størstedelens vedkommende har monteret energibesparende indretninger i deres produkter og forøget forbrugerbevidstheden om kontorudstyrs energitab ved brug af standbyfunktionen.
På grundlag af den positive erfaring på den anden side af Atlanten er Kommissionen overbevist om, at Energy Star-mærkningsprogrammet vil betyde, at ineffektivt udstyr gradvist vil forsvinde fra fællesskabsmarkedet af sig selv.
Jeg og vi forstår udmærket Europa-Parlamentets bekymringer over virkningen af den foreslåede forordning på dette konkrete punkt. Bekymringer, som afspejles i det ændringsforslag, som fru McNally fastholder. Der skal ikke herske tvivl om, at jeg under andre omstændigheder ville sige, at jeg er enig med hende, men i dette tilfælde vil jeg imidlertid anmode Parlamentet om at afvise det, eller endnu bedre, fru McNally om at tage det tilbage. For selv om jeg er enig i indholdet af det, mener jeg, at dette instrument ikke er det mest hensigtsmæssige til denne type foranstaltninger. Energy Star-programmet er ikke ligefrem det rigtige sted for denne tilskyndelse til fornyelse, modernisering, tilbagetrækning af det mest ineffektive udstyr.
Jeg vil sige til Parlamentet, fru formand, mine damer og herrer, at vi netop er i gang med at forberede et rammedirektiv om mindstekrav til effektivitet bl.a. i sektoren for kontorudstyr til kommunikation, et direktiv, som i løbet af det kommende år forhåbentlig bliver forelagt for Parlamentet og Rådet.
Jeg har givet udtryk for Kommissionens holdning i dette indlæg, og jeg håber, at fru McNally som følge heraf kan tage sit ændringsforslag tilbage, og at vi dermed kan undgå en forligsprocedure og i dag vedtage denne betænkning om Energy Star-programmet.

Formanden
Tak, fru næstformand.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag middag.

Innovation i en videnbaseret økonomi
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0234/2001) af Rübig for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om innovation i en videnbaseret økonomi (KOM(2000) 567 - C5-0740/2000 - 2000/2336(COS)).

Rübig
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, hvorfor er innovation sådan en vigtig ting i EU? Vi ser alle, at vi for tiden har lette problemer i økonomien. Hvis vi ønsker, at konjunkturen skal bedres igen, så må vi tage initiativer, så beskæftigelsen vokser igen, tage initiativer, så arbejdsløsheden falder, og tage initiativer, så vi også fremover kan leve i velstand.
Jeg tror, at man også må kunne bedømme det objektivt. Derfor bør vi anvende benchmarking. Jeg er meget taknemmelig for, at kommissæren tillægger innovationsindikatorerne en central betydning, for her kan man få et godt billede af, hvad der præsteres i de forskellige lande. Og naturligvis metoden med bedste praksis - at se, hvor i nabolandene, i De 15's Europa, der bliver arbejdet bedre end i ens eget land. Det oplevede jeg allerede i skolen, at man kan lære noget af de bedste i klassen. Vi bør ikke kun blive i Europa, men især også i ansøgerlandene se på, hvad de gør bedre end vi. Netop inden for de tekniske uddannelsesgrene på universiteterne ligger der en enorm viden, ligger der en stor innovationskraft, men naturligvis også i USA, Japan, Indien og mange andre lande, som vi absolut kan drage fordel af.
Det drejer sig om, at innovation ikke kun finder sted inden for økonomien, men også på det sociale, det kulturelle og især det politiske område. Vi vil gerne have, at den offentligt støttede forskning korrigeres, så vi i fremtiden kan gøre den mere markedsorienteret, eller mere borgerorienteret er måske et bedre udtryk. Hvor findes der fremover tjenesteydelser eller produkter, som borgerne gerne vil have, som de har brug for? Denne markedsforskning er meget vigtig for os i fremtiden, så vi kan se, hvor vi skal lægge hovedvægten i innovationspolitikken.
Innovation betyder imidlertid også, at man hele tiden løber en risiko. Derfor må vi sørge for, at den nødvendige risikovillige kapital er til rådighed. Netop i tider, hvor det er vanskeligt, bliver de finansielle midler også knappe. Vi ved alle, at med Basel II kommer der måske også en yderligere restriktion især til de mindre virksomheder. Trods alt har vi - her vil jeg gerne korrigere teksten - 18 millioner små og mellemstore virksomheder med under 250 ansatte i Europa. Dem skal vi være særligt opmærksomme på, for de skaber i sidste ende 80% af skatteydelserne, og to tredjedele af de beskæftigede arbejder i disse virksomheder. Innovation skal starte i de små enheder. Vi har brug for subjektiv innovation, det vil sige at kombinere kendte teknikker med hinanden, nye kombinationer, nye overvejelser af, hvor de anvendes, og hvor de kan forbedres.
Et af de centrale punkter er imidlertid den livslange videreuddannelse og erhvervsuddannelse. Netop videreuddannelsesinitiativerne bliver stadig vigtigere, og derfor bør vi også koncentrere os om at se, hvordan vi bedst kan formidle viden. Med eLearning - det generelle fagbegreb - men nok langt mere med eEntertainment, tror jeg. Det skal være sjovt at lære, det skal være interessant at lære, man skal blive nysgerrig af at lære, men det skal også være et eventyr at lære. Her bør vi fremover formidle et oplevelsesindhold, som først og fremmest koncentrerer sig om europæisk indhold, ved at vi på internettet og i uddannelsesprogrammerne giver vores europæiske værdier, vores europæiske viden en central placering og også er villige til at gå ind i den internationale konkurrence.
Vi har imidlertid også brug for nye systemer i skolerne. Vi har brug for nye kvalitetsmanagementmetoder hos lærere og elever. I virksomhederne er ISO 9000 allerede en selvfølge. Jeg kunne godt forestille mig, at man også kunne opnå markante fremskridt i skolerne med disse nye procesteknikker. Men også i virksomhederne har vi brug for en lettere adgang til finansiering. Vi har brug for iværksættere og iværksættermentalitet, og vi har brug for lettere vilkår for generationsskiftet i virksomhederne. Her skal der skattelettelser og risikovillig kapital til, fordi en virksomheds livscyklus består i grundlæggelse, overdragelse og i sidste ende afslutning. Vi bør fremover gøre os tanker om alle disse tre faser.

Zorba
Fru formand, jeg vil gerne komplimentere hr. Rübig, som har udarbejdet denne betænkning med et åbent sind, og jeg er enig i, at nyskabelse har med iværksætterånd og beskæftigelse at gøre. Imidlertid har vi ikke kun brug for den til glæde for økonomien, den vidensbaserede økonomi i det moderne samfund, men også til gavn for videnssamfundet og -kulturen. Innovation udgør nemlig ikke alene en økonomisk og erhvervsmæssig, men også en uddannelsesmæssig og kulturel faktor. Og innovation er resultatet af gensidige og sammensatte påvirkninger mellem uddannelse, forskning, offentlig administration og borgerne.
Innovationsprocesser forudsætter en dynamisk samfundsmodel, der er åben over for forandringer. Innovation afhænger ganske rigtigt ikke alene af teknologiske, men også af organisationsmæssige forhold. Det kræver især et gunstigt miljø, hvis nye initiativer, nye opdagelser og videnskabelige applikationer skal opstå. Derfor har vi brug for sociale enheder, som kan samarbejde. Vi har brug for et tæt samarbejde mellem virksomheder og videnskabelige institutter og mellem virksomheder og skoler og universiteter, ligesom vi har brug for mediernes bidrag, så innovationskulturen kan gro i samfundet som helhed. For innovation bør være alle borgeres ejendom. Det er den måde, hvorpå vores samfund skal gå i nye retninger, bane nye veje.
Europa har brug for en tilgang til innovation, som tjener hele samfundet direkte. Vi må imidlertid konstatere, at der er flere negative strukturelt betingede faktorer, som hindrer os i at gå så langt, som vi burde. Vi er temmelig langt bagud, og det er efter min opfattelse en bitter, men ærlig konstatering. Derfor har vi også brug for de foranstaltninger, som foreslås i betænkningen, og for velegnede uddannelsessystemer, hvor innovation kan vokse og gro. For innovation er en analyse- og sammensætningsproces, hvorfor unge, især studerende, bør spille en rolle. Det bør undgås, at de unge blot bliver modtagere af overleveret doktrin. De bør i stedet være aktive parthavere i innovationsprocesserne som led i deres studier, både inden for og uden for læreanstalten.
Vi bør dyrke denne kultur på alle niveauer af uddannelsessystemet. Inden for de højere uddannelser er det vigtigt at gennemføre tværfaglige programmer. Vi må bringe de naturvidenskabelige og de teoretiske fag tættere på hinanden, selv om det kan forekomme vanskeligt. Vi må også indse, at der er brug for en bedre forbindelse mellem universiteternes forskningsinstitutter og mellem de videnskabelige biblioteker via internettet. Dette er noget, jeg gerne vil fastholde, da vi stadig er langt fra at have et effektivt biblioteksnet i Europa, og det er noget, som er absolut nødvendigt.
Til sidst vil jeg gerne sige, at vi bør træffe foranstaltninger til beskyttelse af den intellektuelle ejendomsret, for det er den, der kan styrke og fremme det incitament, som vores videnskabsfolk har til innovation. Derfor er det også meget vigtigt, at vi fremmer anvendelsen af den europæiske patentret.

Mann, Thomas
Madame la Présidente, på topmødet i Lissabon sidste forår satte stats- og regeringscheferne sig et ambitiøst mål. EU skulle blive verdens mest dynamiske og konkurrencedygtige økonomiske område. Her har innovation en central nøgleposition. Den er genstand for en fremragende betænkning af Paul Rübig, som jeg på PPE-DE-Gruppens vegne udtrykkeligt vil lykønske ham med. Hans betænkning er grundig og præcis, den er kreativ og indsigtsfuld.
Kun med en innovationsoffensiv kan man skabe de nødvendige betingelser for at indhente USA's og Japans forspring, for at stoppe en massiv afvandring af forskere og opnå international konkurrenceevne. Konkret handler det om ændring af uddannelsessystemerne. Unge mennesker skal kunne inddrages tidligt, gennem naturvidenskabelig undervisning i skolen og målrettet dyrkelse af deres talenter. I læreplanerne skal der gennemføres projekter af samme type som professionelt management, f.eks. grundlæggelse af juniorvirksomheder. Der er brug for nye informationssystemer, højere teknologiske kvalifikationer i uddannelsen og videreuddannelsen af arbejdstagere og studerende.
Paul Rübigs hjertesag har altid været genoplivning af de små og mellemstore virksomheder. Dette særlige anliggende er vigtigt med de 18 millioner virksomheder, som vi har på SMV-området. Arbejdstagerne går udtrykkeligt ind for støtteprogrammer til SMV i EU, fordi over 70-80% arbejder på dette område. SMV har brug for noget, nemlig skattemæssige forenklinger, fjernelse af bureaukratiske forhindringer, aktiv støtte til innovative produkter og produktioner. Det, som tæller, er at få integreret forskningen i virksomhedsstrukturerne. Adgangen til startkapital er vigtig, for unge mennesker skal jo grundlægge dem eller drive dem. De skal være i stand til at inddrage alle de aktuelle problemer i den såkaldte new economy. Jeg håber, vi i fællesskab har lært noget af det.
Med dette grundlag, fru formand, kan EU yde et solidt bidrag til det stærke, vidensbaserede økonomiske område, som er vores mål.

Paasilinna
Fru formand, hr. Rübigs papir er et rigtig godt dokument. Det støtter vi. Også Kommissionens dokument er godt, det er fornøjelig læsning. Vi lever nu i en vidensbaseret økonomi - en viden, der baserer sig på innovation. Også da vi behandlede emnet eEurope, havde vi en vidensøkonomi, så vi forædles hele tiden ligesom deltagere i en skønhedskonkurrence. Det næste skridt er naturligvis det civiliserede samfund, som vi alle, såvel ingeniører som sanglærere, stræber imod.
Vel er det sandt, at bureaukrati er en hindring for dette innovationsarbejde. Man burde kunne få programmer, der virker som en overhalingsbane for innovation, det er det første, der er behov for. For det andet er det væsentligt at få skabt en konstruktiv og belønnende atmosfære, og det er svært. For det tredje burde man i handlingsprogrammet øge støtten til innovative virksomheder og individer, specielt inden for de små og mellemstore virksomheders sektor, for - som sagt - 80% af skatterne og 60% af arbejdspladserne kommer derfra. For det fjerde skal beskyttelsen af arbejdstagernes skabende indsats være i orden, således at der ikke opstår forhindringer her, og også aflønningen skal sikres. Begge disse omstændigheder er vigtige.
En inspirerende atmosfære er desuden - det vil jeg godt gentage - meget vigtig, og den er ikke særlig almindelig. En inspirerende atmosfære kræver også, at virksomhederne går ind for ligeværd, tillid og retfærdighed. Det ville også være godt at oprette innovationsbanker, hvor man fra virksomhedernes og fra anden side kunne købe og skaffe sig innovation, som kan omsættes i praksis, og hvor opfindere og innovatorer kunne aflevere ideerne. En sådan fremgangsmåde ville også kunne fremskynde nytten af innovation og skabe en god og rationel samarbejdsstruktur.

Plooij-van Gorsel
I Lissabon og i Stockholm blev det aftalt, at Europa skal blive verdens mest dynamiske og konkurrencedygtige vidensbaserede økonomi. Af de 17 millioner virksomheder i Europa hører hele 99% til de små og mellemstore virksomheder. Disse sørger for mere end 70% af beskæftigelsen, 50% af investeringerne og 60% af Unionens rigdom. De små og mellemstore virksomheder er dermed den vigtigste økonomiske faktor i den europæiske økonomi. Disse virksomheders konkurrenceevne afhænger i høj grad af deres innovationsevne. I øjeblikket arbejder Parlamentet hårdt på det sjette rammeprogram, hvori deltagelsen af de små og mellemstore virksomheder bør garanteres på minimalt samme niveau og helst højere. Jeg har således foreslået, at det disponible budget til de små og mellemstore virksomheder forhøjes til 15%. Det er i øjeblikket kun 10%. Men de små og mellemstore virksomheders deltagelse skal efter Den Liberale Gruppes opfattelse finde sted inden for de tematiske programmer. For det garanterer, at store og små virksomheder samarbejder, for små virksomheder har ikke knowhow og personale til at gøre det alene. Det begrænsede forskningsbudget, som er til rådighed, må ikke for størstedelens vedkommende anvendes til ledsagende politik i medlemsstaterne. For det er ikke nogen europæisk opgave.
Det er vigtigere at gøre deltagelse i det sjette rammeprogram mere enkel for de små og mellemstore virksomheder. Derfor bør deltagelsesreglerne forenkles og standardiseres, for at alle generaldirektorater mere effektivt og hurtigere kan behandle forskningsanmodninger inden for hele det sjette rammeprogram.
Til sidst, fru formand, vil jeg meddele Dem følgende: Europa er god til at omsætte euro til forskning, men svigter for det meste, når forskning skal omsættes til euro, og det bør ændres i fremtiden.

Belder
Fru formand, Kommissionen og ordføreren støtter kraftigt et mere innovativt Europa. Denne betænkning opfordrer til forstærkning af nettene i europæisk sammenhæng. Denne spredning af indsamlet viden må ikke føre til mindre konkurrence, en anden faktor i forbindelse med innovation. For på hvilke områder forstærker samarbejde egentlig innovationsevnen?
I hvert fald er skattefordele ikke noget godt incitament. Det opdeler markedet og kan føre til en forskydning af aktiviteter til den billigste region. En markedsbestemt attraktivitet er bedre.
Ordføreren understreger endvidere betydningen af undervisning. Et område, som udelukkende medlemsstaterne har noget at skulle have sagt om. Det er i den forbindelse ikke den internationale orientering eller selve undervisningens og forskningens mobilitet, men resultaterne, som fortjener belønning.
Nationale initiativer til et innovativt miljø og belønning af resultaterne skal forbedre konkurrencestillingen. Hvad gør de europæiske regioner til et attraktivt miljø for innovation? Den tilstedeværende viden, arbejdsmarkedet og andre lokale faktorer. En myndighed må således have en fremtidsvision for ønskede regionale profiler. Specialisering i de enkelte regioner kan imidlertid forstyrres af enten skatteforanstaltninger eller ensartede foranstaltninger. Disse ville føre til kvalitetstab for Europa som helhed.
Kommissionsforslaget er, i højere grad end betænkningen, præget af en realistisk holdning nedefra. Om nødvendigt kan en fælles politik spille en supplerende rolle til fremme af net. På denne måde kan Unionen støtte de foranstaltninger, som øger medlemsstaternes innovationsevne individuelt og i fællesskab.

Kauppi
Fru formand, hr. kommissær, ærede kolleger, viden og kundskab er grundlaget for den økonomiske konkurrenceevne og for hele samfundets velbefindende. De ambitiøse målsætninger fra Lissabon truer med at forblive floskler og foregå ligesom jordisk ære, hvis ikke man baserer EU's succes på den globale konkurrence på et højt niveau af uddannelse og forskning.
En helhedsbetonet innovationspolitik har mange aspekter, som også mange af mine kolleger har fremhævet i deres indlæg. Som europæiske lovgivere bør vi specielt være opmærksomme på at forenkle lovgivningen og administrationen. Jeg tilslutter mig såvel hr. Rübigs som også andre kollegers synspunkt om, at en forenkling er nødvendig. Entreprenør- og udviklingsarbejdet begrænses for meget af administrative forhindringer, og det lider specielt små og mellemstore virksomheder under. Ud over en form for arbejdsreform har vi også behov for en fuldstændig reform af administrationen, hvilket allerede har fået en god start i hvidbogen om administrative modeller.
Som jeg også selv konstaterede for et par dage siden, er vores kære konkurrenter, USA og Japan, nået længere end EU med at fremme og udvikle innovation, bl.a. fordi man i betydeligt højere grad end i Europa belønner eksperimenteren og risikotagen. Vi skal skabe forhold, som fremmer det personlige initiativ og foretagsomheden. Man kan allerede fremme iværksætterånden blandt skoleelever og studerende. I vores uddannelsessystemer skaber man kun forudsætninger for f.eks. indførelse af juniorvirksomheder som en særlig forsøgsmodel.
Jeg anser også udviklingen af den menneskelige kapital for vigtig. Den er en betydelig innovationsfaktor. Et ægte videnssamfund skal være inden for alle borgernes rækkevidde, et løft af hele befolkningens vidensniveau er derfor vigtigt. Den intellektuelle ejendomsret til innovation skal også beskyttes bedre, hvilket allerede er blevet nævnt også i andre indlæg. Jeg har også tidligere i mit arbejde understreget vigtigheden af at indføre et fællesskabspatent for hele EU. Et fællesskabspatent ville sikre et nyt patent beskyttelse i hele Unionen og ville samtidig nedbringe virksomhedernes administrative omkostninger betragteligt.
Og sidst, men ikke mindst: Vi har behov for en tankegangsrevolution, for at slippe af med den ortodokse tankegang og handlemåde. Vi må skabe forhold, som muliggør frembringelsen af en stor flok nye idéer, hvoraf måske den ene gennembrydende innovation udvikler sig. Ny teknologi er ikke nøglen til en god fremtid, vi har inden for alle brancher - såvel i virksomhederne som i den offentlige administration - brug for ukonventionelle tanker.

Martin, Hans-Peter
Fru formand, hr. kommissær, min landsmand Paul Rübig har igen med usædvanlig flid og et efterhånden nærmest foruroligende vedvarende engagement forfattet en betænkning, hvor der står næsten alt det, som er godt og rigtigt. Måske netop derfor vil du sikkert lade mig sætte spørgsmålstegn ved noget af det.
Der blev spurgt, hvorfor innovation er så vigtig for EU. Det gav ordføreren et bredt svar på. Man kunne naturligvis også spørge ham: hvilken innovation? Hvilken innovation er der størst efterspørgsel efter i øjeblikket? Den militærteknologiske naturligvis, så man kan finde Osama bin Laden. Er det den, vi mener? Er det innovation inden for overvågning, så vi i fremtiden kan finde de såkaldte sleepers? Eller er man ikke nødt til at definere innovation? Er det ikke med det europæiske værdisystem innovation inden for uddannelse og social læring, vi er ude efter? Og hvordan får vi det? Ville det ikke være en innovation langt om længe at få at vide, hvor mange penge der bliver brugt på innovation? Hr. kommissær, ved De det?
Jeg har forsøgt at finde frem til størrelsen af fremtidsinvesteringerne i et stort land, Forbundsrepublikken Tyskland. Man ved, hvad der bliver brugt på administration, man ved, hvad der bliver investeret i overførselsbetalinger, men når det kommer til fremtidsinvesteringer, ved man det ikke. Investeringsmidler kan man aldrig få nok af, det er vi alle enige om, for det er kun dem, der virkelig kan sikre fremtiden. Men spørgsmålet er: Hvilken fremtid? Hvor vil vi hen? Og er tiden efter den 11. september ikke netop et ideelt tidspunkt til at sætte spørgsmålstegn ved visse ting, som kun har været teknologifikserede, og i stedet sætte forskning i gang inden for de sociale innovationer? Er tidspunktet nu ikke kommet til at løse os fra gamle instrumenter som bruttonationalproduktet og i højere grad sætte det innovative instrument well being factors i centrum?
Et par spørgsmål til en god betænkning. Alligevel endnu en gang tillykke, Paul!

Kratsa-Tsagaropoulou
Fru formand, vores ordfører har nævnt, hvor vigtig innovation er for opnåelsen af de ambitiøse mål, som blev sat af EU i Lissabon, og jeg vil gerne rose ham for hans grundige betænkning og ligeledes komplimentere de foregående talere.
Imidlertid bør både medlemsstaterne og Europa-Kommissionen selv opjustere deres vurdering af innovationens betydning for den økonomiske og sociale udvikling. Forsinkelserne med hensyn til iværksættelsen af strukturfondenes innovative foranstaltninger og midler, som trækkes tilbage, er et sørgeligt bevis på, at innovation ofte ikke kommer længere end til papiret. Der er derfor brug for en beslutsom og samordnet politik, så innovation kan trænge ind i hele vores økonomiske og sociale netværk og frigøre borgernes kreative evner.
Derfor vil jeg særligt understrege, at princippet om lige muligheder bør præge hele denne politik. Først og fremmest mener jeg ikke, at innovation er de unges forpligtelse eller egenskab, men at innovation skal berøre alle aldre via livslang læring og andre måder, som tidligere talere har været inde på. Især vil jeg nævne nødvendigheden af at tilskynde kvinder til at gøre en individuel og kollektiv indsats ved f.eks. at oprette virksomheder, men også tilskynde ikke-statslige kvindeorganisationer til at indlægge innovative indfaldsvinkler i deres samfundsaktiviteter, som har en positiv indvirkning på den sociale samhørighed og jobskabelsen. Der bør også sikres lige muligheder ud fra en geografisk synsvinkel i betragtning af de store innovationsmæssige skævheder mellem EU's regioner. Der bør, både fra EU's og fra medlemsstaternes side, tages særligt hensyn til de mindre begunstigede regioner, hvilket normalt vil sige EU's bjergegne og øområder.
Det innovationsunderskud, som Europa har i forhold til USA og Japan, kræver årvågenhed og mobilisering af kræfter. Også politikken for forvaltning af innovationen i EU bør have en innovativ karakter. Særlige enheder som den, der blev oprettet til forvaltning af de innovative foranstaltninger i henhold til Den Europæiske Socialfonds artikel 6, er et positivt skridt, men de skal være permanent bemandede for at være effektive. Europa-Kommissionen bør desuden lægge særlig vægt på formidlingen af resultaterne af god praksis. Derfor bør der findes banebrydende metoder med en klart større gennemslagskraft og effektivitet end dem, som de hidtil anvendte politikker råder over, og EU's medlemsstater, men også ansøgerlandene, bør i samarbejde med Europa-Kommissionen træffe alle nødvendige foranstaltninger til formidling af god praksis og indførelse af alle de nye modeller, som indgår i de bedste staters resultater.

Liikanen
Jeg vil gerne takke ordføreren, hr. Rübig, for en fremragende betænkning og Parlamentet for en forhandling, som er præget af kvalitet og engagement.
Det er almindelig anerkendt, at politikker, der fremmer innovation, er afgørende for økonomisk vækst. Det glæder mig meget, at jeg i dag kan præsentere de allernyeste resultater af EU's innovationspræstation, nemlig resultattavlen for innovation 2001, der blev oprettet som opfølgning på sidste års rapport.
Resultattavlen kan bruges som udgangspunkt for EU's strategi til fremme af den overordnede konkurrenceevne i kraft af et fælles system med 17 indikatorer til måling af et lands præstation. Jeg vil også gerne sige, at jeg er enig i ordførerens udtalelse, der understreger vigtigheden af uddannelse og oplæring, hvilket også andre talere har nævnt. Resultattavlen er udvidet med en indikator for livslang uddannelse, hvilket var et ønske i betænkningen.
EU's præstation med hensyn til vækst og levestandard i forhold til USA og Japan understreger de vigtigste udfordringer, som EU står over for, når det gælder øget konkurrenceevne. I de sidste 25 år har EU ikke, bortset fra nogle midlertidige cykliske udsving, kunnet følge med USA, når det gjaldt forbedring af levestandarden. Forskellen er nu endnu større, end den var for et kvart århundrede siden. Sammenlagt kan forskellen i levestandard tilskrives to faktorer: 2/3 skyldes beskæftigelsesgraden, og 1/3 skyldes produktiviteten. Jeg vil se nærmere på produktivitetsforskellen.
Indtil midten af 1990'erne blev produktivitetsforskellen mellem EU og USA stadigt mindre. I anden halvdel af 1990'erne begyndte forskellen igen at vokse på grund af den hurtige produktivitetsvækst i USA. Indtil begyndelsen af 1990'erne var det kapitalintensive industrier, der førte an i produktionsstigningen. Dette ændrede sig i midten af 1990'erne, hvor forskning og innovation blev de vigtigste faktorer. Det var først og fremmest forskningstunge industrier, der opnåede store produktivitetsforbedringer i slutningen af 1990'erne.
Den overordnede strategi til at forbedre konkurrenceevnen kræver, at vi bliver bedre til at forene EU's og de enkelte medlemsstaters indsats med henblik på at udvikle mere effektive politikker til at fremme og støtte innovation. Der skal udvikles nationale innovationspolitikker, og eksisterende politikker skal styrkes, så vi sikrer en mere konsekvent indsats på tværs af EU. Der er derfor brug for regulær benchmarking for at måle og sammenligne EU-staternes præstationer, identificere de største styrker og svagheder og sætte os i stand til at formulere og justere innovationspolitikkerne derefter.
I EU som helhed halter vi stadig bag efter USA og Japan på de fleste områder. Vi er langt bagefter, når det gælder private investeringer i forskning og udvikling. Den hurtige vækst inden for forskning og udvikling i Japan og USA siden 1994 har øget afstanden til Europa foruroligende. USA's udgifter på dette område ligger nu 7,4% over Europas.
Europas patentaktivitet på det højteknologiske område er også for svag. De amerikanske virksomheder anmelder flere højteknologiske patenter i Europa end europæerne. Japan anmelder næsten lige så mange patenter i Europa som USA. Denne ubalance på patentområdet skal der omgående gøres noget ved. På individuelt medlemsstatsplan ser billedet anderledes ud. Jeg må sige, at for mange indikatorer er de EU-lande, der har de bedste præstationer, også blandt de bedste i verden og undertiden meget bedre end USA og Japan.
Lad mig give nogle eksempler. Det Forenede Kongerige, Irland og Frankrig er f.eks. førende i verden, når det gælder uddannelse af forskere og ingeniører. Nederlandene, Sverige og Danmark ligger i front, når det gælder privat internetadgang. Finland, Nederlandene og Sverige er førende inden for offentlig forskning og udvikling, og Sverige er også et godt stykke foran, når det gælder udgifter til forskning og udvikling i erhvervslivet.
Der er dog stadig store forskelle på innovationspræstationen i de forskellige medlemsstater. Lande som Danmark og Finland, hvis præstation i forvejen var stærk, ligger stadig i spidsen af feltet, når de måles i forhold til innovationsindekset, det vil sige målt på tendenser og ikke kun på resultattavlen. Grækenland og Spanien er hurtigt ved at indhente EU's gennemsnit fra et temmelig lavt udgangspunkt. Men det er vigtigt og positivt, at der sker ændringer. De fire største EU-økonomier (Frankrig, Tyskland, Det Forenede Kongerige og Italien) er i bedring, men langsommere end EU-gennemsnittet.
Vi kan lære forskellige ting af disse resultater. EU bør for det første investere i uddannelse og oplæring, som det er blevet sagt her flere gange. For det andet bør EU forbedre sin præstation på det højteknologiske område og fremme foretagsomheden. For det tredje bør EU hjælpe med at øge forskning og udvikling i erhvervslivet ved at opmuntre medlemsstaterne til at indføre eller øge de nødvendige incitamenter. Endelig bør EU fremme brugen af teknologi på alle samfundsområder, bl.a. de offentlige forvaltninger.
Det glæder mig, at flere af disse aspekter er godt dækket ind af hr. Rübigs betænkning. Jeg mener, at denne betænkning vil være med til at skabe enighed om den fremtidige udvikling. Som resultattavlen for innovation viser, er det også nødvendigt. Betænkningen er et udtryk for Europas ønske om at nedbringe EU's innovationsunderskud og nå det mål, der blev sat i Lissabon, og den bidrager dermed i høj grad til at forbedre EU's generelle konkurrenceevne.
Jeg håber, at der vil blive lejlighed til at vende tilbage til disse emner i Kommissionens rapport om konkurrenceevne 2001, som fremlægges om et par uger.

Formanden
Tak, fru næstformand.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag middag.

Konsumption af varemærkerettigheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0311/2001) af Hans-Peter Mayer for Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked om problematikken omkring konsumption af varemærkerettigheder (SEK(1999) 2033 - C5-0354/2000 - 2000/2187(COS)).

Mayer, Hans-Peter
Fru formand, jeg vil kort præsentere den grundlæggende problematik og de væsentligste punkter i min betænkning. Det centrale udsagn lyder: Kommissionen opfordres til senest den 31. december 2002 at gennemføre en omfattende undersøgelse af virkningerne af en eventuel overgang til princippet om international konsumption. Nera-undersøgelsen, som Kommissionen fremlagde i 1999, beskæftiger sig ikke tilstrækkeligt med dette aspekt. Varemærkeretten har kun virkning på det område, som den er garanteret for. Den EF-dækkende konsumption gælder for EF-varemærket og nationale varemærker i de tilfælde, hvor indehaveren af mærkeretten for første gang har markedsført sit produkt inden for Fællesskabet. Hvis mærkeindehaveren markedsfører sit produkt uden for Fællesskabet, er mærkernes retsvirkning i Fællesskabet endnu ikke udtømt. Han kan derfor forbyde parallelimportører at indføre produktet i Fællesskabet. Han kan altså takket være den gældende EF-dækkende konsumptionsordning lave to forskellige priser, en lav pris for lande uden for Fællesskabet og en højere pris for selve Fællesskabet.
Denne opspaltede prispolitik er imidlertid ikke i overensstemmelse med målsætningen for mærkeretten. Hovedformålet med mærket er nemlig at gøre det muligt at skelne produktet fra andre, gøre det kendt og signalere en bestemt produktkvalitet. Man kunne også tale om reklamevirkningen. Det kan ikke være målet med at tildele EF-varemærket, at markedet skal opspaltes til ulempe for forbrugerne i Fællesskabet. Heller ikke ud fra en konkurrenceretlig synsvinkel er der noget at indvende mod parallelimport. Hvorfor skulle det så kunne forhindres under påskud af varemærkeretten? Det er ikke i orden.
Vi må gøre noget for igen at få mere konkurrence og lavere priser inden for mærkeartiklerne. En undersøgelse fra den svenske konkurrencemyndighed siger det samme, ligesom et diskussionsoplæg fra den irske konkurrencemyndighed. Også en høring i Underhuset bragte overvejende argumenter for den internationale konsumption for dagen.
Hertil kommer en væsentlig ny faktor, nemlig den tiltagende handel over internettet. Den nuværende konsumptionsordning kunne være en hindring for e-handel. Det er nemlig ikke sikkert, om internetsalg med efterfølgende forsendelse af mærkeprodukter er tilladt ud fra en varemærkeretlig synsvinkel. Retssikkerhed og forbrugerbeskyttelse er imidlertid essentielle betingelser for udviklingen af handlen over internettet.
Hertil kommer, at der a) findes mærker, som faktisk ikke svarer til et produkt. Prøv f.eks. at bestille "en Siemens" - det kan være en lampe, en vaskemaskine eller et atomkraftværk. Der findes b) mærker, som betegner gruppeprodukter, f.eks. Adidas-sko, hvad enten der er tale om sandaler eller højhælede sko. Der findes c) mærker, som kræver absolut identitet, f.eks. inden for medicin. Her må der ikke være så meget som et miligrams forskel i forhold til det indhold, som mærket betegner.
Alle disse punkter er tilstrækkelig begrundelse for at kræve, at Kommissionen udarbejder en selvstændig undersøgelse. I denne forbindelse er det også vigtigt at drage sammenligninger med de vigtigste handelsnationer i verden og studere og grundigt analysere konsekvenserne for arbejdsmarkedssituationen i EU.

Fourtou
Fru formand, jeg må først og fremmest rose ordføreren, der stillet over for yderst stejle holdninger har forstået at lytte og foreslå et alternativ, der var acceptabelt for alle i form af et forslag om supplerende bearbejdning. Denne holdning er så meget mere vigtig og nødvendig, som denne betænkning behandler afgørende problemer knyttet til globaliseringen og integrationen i EU. Ud over forbrugernes og producenternes direkte interesser drejer det sig reelt om EU's økonomiske placering inden for verdenshandlen. Nogle går ind for en totalt liberaliseret handel, mens andre, heriblandt jeg selv, finder, at EU's system for konsumption opfylder kravet om at udvikle integrationen på det indre marked, en privilegeret løsning for at styrke EU i den globale konkurrence. Ud over konceptet om integration er idéen i denne betænkning at støtte innovationen, og guderne skal vide, at vi har talt om dette i den foregående betænkning, at støtte innovationen og kreativiteten i Fællesskabet. Varemærket er i virkeligheden det vigtigste og mest effektive instrument til at beskytte den intellektuelle ophavsret, fordi det garanterer forbrugerne et produkts autenticitet og kvalitet. Det sikrer det forebyggende arbejde, styrer investeringerne og dermed produktskabelsen. En ændring af systemet ville føre til en nedgang i investeringerne i forskning og udvikling af produkter i EU, og indvirkningen på beskæftigelsen kunne være dramatisk. Det nuværende system muliggør endvidere en bedre beskyttelse imod efterligninger, idet de kanaler, der anvendes af parallelimportører, ofte er de, der anvendes til transport af piratprodukter. Ud fra de undersøgelser, der for øjeblikket er tilgængelige, og jeg siger udtrykkeligt "for øjeblikket", er der intet relevant element, der giver os mulighed for at begrunde en ændring af systemet, som kunne være skadeligt for innovationen. Jeg håber, at den supplerende bearbejdning, vores ordfører har foreslået, vil bekræfte denne holdning.

Berenguer Fuster
Fru formand, jeg vil indlede med at lykønske hr. Mayer med den betænkning, som han forelægger i dag. Jeg ved udmærket, at det ikke er den betænkning, som han gerne ville have vedtaget, og selv om det ikke er nogen trøst for ham, vil jeg sige til ham, at jeg også ville have foretrukket, at den betænkning, som Parlamentet ender med at vedtage, havde været den, som hr. Mayer oprindeligt udarbejdede.
Til trods for de magtfulde interesser optaget af at forhindre verdenshandel med mærkevarer, til trods for en usædvanlig rapport fra en konsulent, der påstår, at forbrugerne ikke umiddelbart ville drage fordel af at erhverve varer til lavere priser og til trods for en lunken holdning hos Kommissionen, som ikke synes interesseret i at finde en løsning på et problem, der har en meget negativ indvirkning på de europæiske borgere, har ordføreren, hr. Mayer, været i stand til at udarbejde en betænkning, hvori der opfordres til fortsat at søge udveje, der kan forhindre, at mærkevarefabrikanter fastholder unormalt høje priser på de europæiske markeder.
Da Domstolen i juli 1998 afsagde Silhouette-dommen, opstod der et voldsomt røre i lande, som havde anerkendt princippet om international konsumption af varemærket. Enten ved lov, som i Sverige, eller ved retsvidenskab, som i mit land, Spanien.
Juridisk set er dommen uangribelig fra det tidspunkt, hvor det påpeges, at artikel 7 i varemærkedirektivet ved at indføre princippet om EF-dækkende konsumption indirekte indfører forbud mod international konsumption. Men dette er et paragrafrytteri, som ikke forbyder at erkende, og det gør dommen, de skadelige virkninger, det har for forbrugerne, at varemærkeindehaverne kan forbyde import af deres egne produkter, hvis de kommer fra tredjelande.
De påstande, der benyttes af dem, der går ind for forbud mod international konsumption af varemærket - bekæmpelse af forfalskning, opretholdelse af auraen af prestige, flytning af indtægter fra fabrikanter til importører - støder sammen med den virkelighed, der afspejles i de dokumenter, som ordføreren har udarbejdet.
Når parallelimport fra tredjelande er tilladt, falder priserne på mærkevarer. Tallene for prisstigninger i Tyskland, da tysk lov forbød international konsumption, er et slående bevis på det. Og selv om der ikke er meget videnskabelig værdi i mine erfaringer, kan jeg fortælle, at jeg har haft lejlighed til at konstatere, at et produkt, som jeg køber i Spanien til 10 euro, kun koster 1,5 euro i USA.
Af disse grunde, og selv om der har været modstand mod at opnå enighed om en mere ambitiøs beslutning, er det vigtigt, at Kommissionen tager et initiativ til gavn for forbrugerne og stiller forslag for at styrke verdensmarkedet ved at tilskynde til nedbrydning af handelshindringer, som ikke bare er toldmæssige, men mange gange består i konkurrenceforvridende praksis udført af virksomheder, som ønsker at fastholde deres egne fordele.

Thors
Fru formand, hr. kommissær.
Jeg må beklage, at jeg hverken har læst bogen No Logo eller The Economists specialudgave Pro Logo. Det er dog tydeligt, at vi er inde i en meget interessant diskussion om varemærkerne og deres betydning for en opdeling af markederne i verden. Vi, som ønsker en globalisering, der fremmer alle parter, ser faktisk frem til en international konsumption af varemærkerettigheder, i overensstemmelse med den oprindelige Mayer-betænkning. Det samme gør sig gældende, hvis man er tilhænger af en effektiv konkurrencepolitik, som ordføreren nævnte. Den europæiske konsumption i dag tillader nemlig, at markederne kan opdeles, og den giver fordele for producenterne, men ikke for forbrugerne.
Forskellige undersøgelser kan give forskellige resultater. Kommissionen forholder sig relativt negativt til den internationale konsumption i sin undersøgelse. På den anden side har vi også de erfaringer, som den tidligere taler henviste til, det vil sige, at der findes flere lande, hvor varerne er blevet dyrere, efter at man indførte fællesskabskonsumption. Dette gælder f.eks. Tyskland, Sverige og Storbritannien. Jeg beklager også, at det ikke var muligt at gå videre med denne sag under det svenske formandskab, som prioriterede den højt.
Jeg håber derfor, at vi nu rent faktisk får udarbejdet en betænkning om dette emne. Jeg håber også, at kommissæren kan udtale sig om mulighederne for at tage spørgsmålet op i WTO-regi, hvor der meget snart starter en ny runde.
Jeg tror endvidere, det er vigtigt, at man ikke blander dette spørgsmål sammen med spørgsmålet om piratproduktion, som er en helt anden sag. Der findes nye måder at overvåge ægtheden af varer gennem en egentlig, detaljeret identifikation, som muliggør en helt ny slags overvågning. Jeg håber derfor, at Kommissionen kan støtte de bestræbelser, som er hovedlinjerne her i Parlamentet i dag, og som er hovedlinjerne i ELDR-Gruppen.

Whitehead
Fru formand, på dette tidspunkt er kortfattethed snarere en pligt end en dyd. Selv om jeg ikke var medlem af det udvalg, der har udarbejdet betænkningen, vil jeg tale, fordi min kollega, fru McCarthy, som var medlem, er opholdt af de alvorlige begivenheder, som bliver drøftet ved vores partikonference i Brighton netop nu.
Jeg taler som interesseret i forbrugerforhold. Ligesom fru Thors var jeg en overgang formand for den tværgående forbrugerbeskyttelsesgruppe. Parlamentets regler tillader ikke, at vi udtrykker disse meninger på samme måde som før. Det store flertal, som hr. Mayer fik samlet i Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, var selvfølgelig for en reaktion, der, som min kollega sagde, ikke levede op til hans forventninger. Den levede heller ikke op til mine forventninger, og den bør heller ikke have levet op til Parlamentets forventninger.
Den vigtigste henstilling her er, at konsekvenserne af overgangen til brugen af princippet om international konsumption undersøges nærmere. Det er også udmærket, men hvor længe skal det vare, når en parallelimportør forhindres i at give forbrugeren et kvalitetsprodukt til en pris, som er til fordel for begge parter? Det her svarer ikke til forfalskninger, som en anden taler antydede. Det er ikke konkurrence at sælge med tab for at svække rivaliserende produkter, og der er heller ikke tale om at forringe disse produkters kvalitet. Det er ganske simpelt handelshindringer, som ikke svækker de såkaldte grå markeder, men gør dem endnu mere forvirrende og komplekse.
Der skal være tale om en undersøgelse, som fortæller os om bagsiden af det, der fremstår som en respektabel branche. Jeg forventer egentlig ikke mere af kommissæren i aften, end jeg allerede har hørt fra ham privat. Men sagen må ikke ende her. Silhouette-sagen var ikke det sidste ord i denne sag, og det er hr. Mayers betænkning heller ikke, hvilket jeg er sikker på, at han er enig i. Ikke desto mindre roser jeg ham.

Bolkestein
Fru formand, dette er et vigtigt emne, og det er blevet drøftet forskellige steder på forskellige tidspunkter. Det er vigtigt, at Fællesskabets konsumptionssystem for varemærker sikrer en afvejning af forbrugerpriserne og beskyttelsen af varemærkerettigheder. Det er blevet sagt af dem, der støtter en ændring til et konsumptionssystem på EU-plan, at en ensidig ændring til international konsumption af varemærkerettigheder ville påvirke forbrugerpriserne væsentligt.
Kommissionen er ikke overbevist om, at det ville være tilfældet. Ifølge Nera-undersøgelsen, som blev gennemført af et konsulentfirma i London, og som blev fremlagt for Kommissionen i februar 1999, ville priserne under et internationalt konsumptionssystem sikkert ikke være særligt forskellige fra de gældende priser. Hr. Berenguer Fuster og ordføreren nævnte påståede prisstigninger på film, parfume og kameraer i Tyskland. Så snart dette blev kendt, fremlagde de pågældende brancher statistiske oplysninger for Kommissionen for at vise, at priserne ikke var steget som påstået, men var uændrede eller i nogle tilfælde faldet. De påståede oplysninger vedrørende Tyskland er ikke, hvad de ser ud til, og understøtter faktisk Kommissionens argumentation og ikke argumentationen for international konsumption.
Den svenske og britiske regering har også gennemført en prisundersøgelse. Det er meget interessant at bemærke, og af stor betydning for denne forhandling, at for de produkter, hvor det var muligt at sammenligne priserne i EU og USA, var det billigste marked ofte i EU. For visse produkter var USA ligefrem det dyreste marked. Desuden var der betydelige prisforskelle mellem medlemsstaterne. Generelt var priserne i Tyskland og Frankrig lavere end i Det Forenede Kongerige og Sverige. Disse forskelle findes i EU, hvor der benyttes regional og ikke international konsumption af varemærkerettigheder. Med andre ord gælder der det samme konsumptionssystem for alle EU's medlemsstater, men alligevel er der en prisforskel på 40% på elektronikvarer i Sverige og Tyskland. Det viser med al ønskelig tydelighed, at det indre marked ikke fungerer, som det skal, men det viser også, at prisforskellene ikke har noget at gøre med, om konsumptionssystemet er regionalt eller internationalt.
Prisforskellene i EU er normalt større end prisforskellene mellem EU-staterne og USA. Med andre ord er argumentionen for tesen om, at international konsumption ville føre til et prisfald meget svag. Faktisk tror Kommissionen slet ikke på dette. Jeg vil også gerne tilføje, at priselementet kun er ét aspekt af konsumptionsspørgsmålet. Det er også meget vigtigt at overveje varemærkeindehavernes legitime interesse i deres hjemmemarked. For mange virksomheder er varemærket deres mest værdifulde aktiv, og det er ikke noget vi bør tage let på. Varemærker er også værdifulde for forbrugerne, da de er et tegn på kvalitet.
Kommissionen besluttede i maj 2000, at der i hvert fald ikke for tiden er grund til at foreslå, at det nuværende system ændres. Kommissionen mener, at der nu er en god balance mellem de interesser, der står på spil, og at det nuværende konsumptionssystem for hele EU på en hensigtsmæssig måde beskytter varemærkeindehavernes legitime rettigheder. Kommissionen har naturligvis noteret sig hr. Mayers betænkning og de lange og vanskelige diskussioner i Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked. Der blev fremsat mange argumenter for og imod en ændring af systemet. Kommissionen genkendte alle disse argumenter fra tidligere diskussioner i andre fora.
Alle de nævne aspekter er undersøgt og analyseret grundigt af Kommissionens tjenestegrene, og efter min mening er der ikke kommet noget nyt frem, som kræver yderligere undersøgelse, eller som giver Kommissionen grund til at tage sin beslutning op til fornyet overvejelse. Det skal dertil siges, at Kommissionen har til hensigt at overvåge konsumptionsspørgsmålet nøje, og vi vil helt sikkert træffe de nødvendige forholdsregler, hvis der skulle dukke nye og vigtige grunde op til at overveje at afskaffe det nuværende konsumptionssystem. I mellemtiden er Kommissionen selvfølgelig parat til at dele sine erfaringer med Parlamentet fra sager om muligt misbrug af varemærkerettighederne, men for at gøre betænkningen mere nyttig og afbalanceret agter Kommissionen at tage alle relevante elementer op til overvejelse.

Formanden
Tak, fru næstformand.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag middag.
(Mødet hævet kl. 23.20)

