Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt torsdag, den 28.11.1996, for genoptaget.

Mindeord
Formanden
Mine damer og herrer, kære kolleger, det er med sorg, at jeg må meddele Dem, at Alain Poher er afgået ved døden her til morgen.
Alain Poher var medlem af vort Parlament lige fra begyndelsen i 1952. Han udøvede herefter indtil 1978 en lang række hverv her i Parlamentet. Han var bl.a. formand for Den Kristelig-Demokratiske Gruppe og dernæst formand for Europa-Parlamentet fra marts 1966 til marts 1969. Han stod derefter i spidsen for det franske senat. Formand Poher var igennem hele sit liv en af de varmeste fortalere for den europæiske konstruktion. Han var en utrættelig forsvarer for den, idet han politisk drog lære af den anden verdenskrigs katastrofer.
På Europa-Parlamentets såvel som på egne vegne vil jeg gerne overbringe formand Pohers familie såvel som Frankrigs myndigheder min mest oprigtige medfølelse.
Jeg vil nu anmode Dem om at ære ham ved et minuts stilhed.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra foregående møde er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
(Protokollen godkendtes)

Pasty
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne bede om en smule opmærksomhed.
Sidste tirsdag hensatte et frygteligt og fejt attentat mit land i sorg. Dette attentat resulterede i fire døde: en fransk statsborger, en canadisk statsborger og to marokkanske studerende. Endnu en gang er der blevet begået en barbarisk handling på europæisk territorium.
Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på dette for implicit at undgå en form for banalisering af terrorismen. Terrorismen hjemsøger flere europæiske lande med blodsudgydelser: Spanien, Det Forenede Kongerige, Irland og Frankrig. Vi bør ufortøvet vise vor beslutsomhed, når det gælder om at tilintetgøre ondet. Der er her tale om at styrke koordineringen af de europæiske politistyrker og retssystemer, for vore borgere vil ikke tillade, at grænsernes ophævelse giver sig udtryk i en forøgelse af terrorhandlingerne.

Formanden
Hr. Pasty, Parlamentet deler Deres bestyrtelse over den forbrydelse, der blev begået i Frankrig, og er enig med Dem i, at man ikke må banalisere terrorismen i Den Europæiske Unions medlemslande. Jeg tilkendegav i sidste uge vor beklagelse og bestyrtelse over dette attentat over for den franske regering.

Howitt
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen i henhold til artikel 19, stk. 4. Jeg vil bede om Deres øjeblikkelige hjælp til Ken Wilkinson fra Basildon i min valgkreds. Han er en ud af mindst 72 britiske lastbilchauffører, som sidder fast i Thessaloniki i den blokade, der er iværksat af græske landmænd. Jeg har forhandlet med de græske myndigheder og med embedsmænd i det britiske konsulat i weekenden og glæder mig over, at der er sat en færge ind, som i aften begynder at evakuere de chauffører, der sidder fast i blokaden.
Men for øjeblikket kan de ikke komme frem til færgen, og der er risiko for, at chaufførerne vil blive tvunget til Athen, men stadig vil være hindret af blokaden. Hvis de ikke kommer derfra før onsdag i denne uge, vil de ikke kunne nå hjem til jul. Hr. Wilkinson og hans kolleger er ved at løbe tør for penge og brændstof og har det meget koldt om natten. Jeg har hørt, at der er chauffører, der er meget vrede, og at man ikke kan udelukke en voldelig konfrontation.
Hr. formand, jeg beder Dem ikke om at kommentere enkeltheder i dette spørgsmål, men om at henvende Dem til den græske regering og anmode den om at gøre alt, hvad den kan, for at hjælpe de lastbilchauffører, der uforskyldt sidder fast i blokaden, så de kan komme hjem.

Formanden
Hr. Howitt, jeg forstår Deres bekymring for en borger i Deres valgkreds og for alle berørte lastbilchauffører. Og jeg beundrer samtidig Deres opfindsomhed med hensyn til fortolkningen af forretningsordenens artikel 19.
Mine damer og herrer, jeg har på fornemmelsen, at det nu vil fortsætte i samme stil. Det vil jeg ikke tillade. Jeg vil nu naturligvis give ordet til dem, der har anmodet om en bemærkning til forretningsordenen - hvilket også er min pligt -, men tro endelig ikke, at jeg vil lade være med at afbryde Dem. Nu kan det nemlig være nok!
Hr. Cabezón Alonso til forretningsordenen.

Cabezón Alonso
Hr. formand, i løbet af de nærmeste dage og før årsskiftet vil den endelige fredsaftale mellem Guatemalas regering og den guatemalanske Unidad Revolucionaria Nacional blive underskrevet, således at der nu bliver fred i dette mellemamerikanske land. På samme måde som EuropaParlamentet har protesteret i anledning af krænkelser af menneskerettighederne i landet, beder jeg nu Parlamentet om at sende sine lykønskninger i anledning af denne fredsaftale.

Formanden
Det var ikke til forretningsordenen!

Arbejdsplan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fastsættelse af arbejdsplanen.
Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen på mødet den 5. december 1996 i overensstemmelse med artikel 95 i forretningsordenen, er omdelt.
Tirsdag:

Formanden
Gruppen Europæisk Radikal Alliance har anmodet om, at betænkningerne af Christodoulou for Budgetudvalget om finansieringen af udvidelsen af Den Europæiske Union samt af Rehder for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om alternative strategier for udvikling af forbindelserne på landbrugsområdet mellem Den Europæiske Union og de associerede lande med henblik på disse landes fremtidige tiltrædelse tages af dagsordenen. Fru Lalumière har ordet for at begrunde denne anmodning.

Lalumière
Hr. formand, vor gruppe så gerne, at Christodoulou-betænkningen såvel som Rehderbetænkningen blev taget af dagsordenen, og grundene hertil er stort set de samme.
Rent faktisk er der tale om to betænkninger, der vedrører den fremtidige udvidelse af Den Europæiske Union med landene i Centraleuropa, hvilket er et emne af væsentlig betydning. Disse betænkninger behandler en række punkter, der godt nok er vigtige, men som ikke desto mindre er ret så tekniske. Her tænker jeg især på Christodoulou-betænkningen, der vedrører de budget- og regnskabsmæssige aspekter i forbindelse med udvidelsen.
Det billede og det indtryk, som disse betænkninger giver, risikerer at fremstå meget negativt i de centraleuropæiske lande, al den stund disse betænkninger her er udskilt fra de generelle betænkninger, der er forelagt af bl.a. hr. Oostlander.
Derfor forekommer det os politisk uheldigt at behandle hr. Christodoulous og hr. Rehders betænkninger tirsdag. For selv om der skulle blive fremsat væsentlige ændringsforslag, der måske ville ændre disse betænkninger, så vil det politiske budskab, der sendes til landene i Centraleuropa, alligevel kunne risikere at blive et dårligt budskab.
Derfor ønsker vi fornuftigvis, at disse betænkninger bliver taget af dagsordenen og behandlet igen senere inden for en bredere politisk ramme.

Santini
Hr. formand, dersom ARE-gruppen ikke havde fremsat dette forslag, ville vi i Gruppen Union for Europa have gjort dette.
Den måde, hvorpå drøftelserne af denne særdeles vigtige betænkning er foregået - særlig i Landbrugsudvalget - har ikke på nogen måde overbevist os.
Det er sandt at vi alle brændende ønsker udvidelse og integration, men det hastværk, hvormed disse to betænkninger er blevet fremmet, får os til at mene, at det måske ikke på denne måde vil være muligt at nå disse mål på grundlag af et tilstrækkeligt kendskab til de faktiske forhold.
For så vidt angår Landbrugsudvalget har hr. Rehder - måske på grund af for megen god vilje og beredvillighed - i for høj grad udvidet emnekredsen og derved tabt visse konkrete parametre, på grundlag af hvilke vurderingen vedrørende udvidelsen bør foregå, af syne. Vi er følgelig klar over og overbevist om, at disse to betænkninger kræver henvisning til fornyet udvalgsbehandling med henblik på en mere uddybende og konkret gennemgang.
Gruppen Union for Europa støtter følgelig forslaget om denne henvisning til fornyet udvalgsbehandling og om at tage disse betænkninger af dagsordenen.

Christodoulou
Hr. formand, dette drejer sig overvejende om min egen betænkning. Den har været til behandling i Budgetudvalget flere gange og i ganske lang tid, og der er to årsager til, at den ikke bør henvises til fornyet udvalgsbehandling.
Den første er, at denne betænkning er en interimsbetænking, hvilket den nødvendigvis må være. For der mangler mange elementer, der kan supplere det billede, den giver, og det ville tage Kommissionen meget lang tid at udarbejde alle disse. Her taler vi nok om år og ikke måneder. Herefter skal der skabes en generel ramme, som viser nøjagtigt, hvilke problemer der er tale om, og giver en beskrivelse af den politik, der bør føres på det følsomme finansielle område, og disse ting kan ikke udsættes, da der ikke kan træffes nogen form for beslutning uden kendskab til de faktiske elementer, som tilsammen udgør de finansielle virkninger.
Desuden er jeg nødt til sige, at fr. Lalumières bemærkning om, at spørgsmålet kan give et negativt indtryk i de central- og østeuropæiske lande, er strudsepolitik. Det, vi siger her, er, at vi bør beskrive sandheden, som den er, så de, der skal træffe beslutningerne, ved, hvad sagen drejer sig om. Derfor bør denne undersøgelse behandles nu og ikke senere.

Rehder
Hr. formand, jeg kan naturligvis godt forstå mine kollegers ønske om en fornuftig diskussion. Men jeg forstår ikke - nu hvor vi har haft dette emne oppe i næsten et helt år -, at disse kolleger ikke har bedt om at få ordet i denne sag endnu, hverken i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter eller her i Parlamentet.
Men man kan da ikke sige, at det er negativt, som det blev sagt her, når vi i forhold til Østeuropa taler om et partnerskab, om venskaber osv. Jeg tror ikke, at man har læst grundigt nok på sagen. Jeg tror snarere, at man her prøver på - og det svarer til hr. Santinis og hans venners anmodning - helt at undgå at indføre reformer i landdistrikterne, dvs. at forpurre en fornuftig og reformeret landbrugspolitik. Derfor er jeg for, at vi arbejder videre som før på kollegial vis.

Formanden
Jeg foretager nu afstemning om forslaget om at tage Christodoulou-betænkningen af dagsordenen.
(Forslaget forkastedes)

Formanden
Jeg foretager nu afstemning om forslaget om at tage Rehder-betænkningen af dagsordenen.
(Forslaget forkastedes)

Andrews
Hr. formand, jeg er glad for, at vi beskæftiger os med menneskerettighederne. En ung irsk kvinde, Roisin McAliskey, blev arresteret for nogle uger siden og sendt til England. Hun har siden da været anbragt i mindst fire forskellige fængsler, heriblandt et fængsel udelukkende for mænd, skønt hun er gravid i fjerde måned og slet ikke rask. Hun er mistænkt for at have begået en forbrydelse i Tyskland, men er ikke dømt. Den brutale behandling, hun har været udsat for i de engelske fængsler, er skandaløs, og jeg beder Dem om at rette henvendelse til de britiske myndigheder, så der kan blive gjort noget ved denne sag. Roisin McAliskey er datter af et tidligere parlamentsmedlem fra Westminster, og den behandling, hun har været udsat for, strider imod alle menneskerettighedsprincipper hos såvel Europarådet som Europa-Parlamentet. Jeg beder Dem indtrængende om at tage affære på hendes vegne, så hun får en mere menneskelig og anstændig behandling.

Formanden
Jeg gør gerne min indflydelse gældende i enhver sag, som jeg får præsenteret. Men det havde De også kunnet gøre skriftligt. De havde ikke behøvet gøre det i form af et indlæg i plenum.

Forebyggelse af narkotikamisbrug
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0398/96) fra Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om et EFhandlingsprogram vedrørende forebyggelse af narkotikamisbrug som led i indsatsen inden for folkesundhed (1996-2000) (Ordfører: Burtone).

Burtone
Hr. formand, kære kolleger, forslaget til EF's handlingsprogram vedrørende forebyggelse af narkotikamisbrug er nu ved at være afsluttet. Ved førstebehandlingen havde vi - dette må rent ud erkendes - næret højere ambitioner, men nu har lovgivningsforløbet, også på grund af et omfattende initiativ fra visse gruppers side, rent faktisk ændret ved den rækkevidde og det omfang, vi tidligere havde givet arbejdet i Udvalget og senere her i salen. Men vedtagelsen af handlingsprogrammet og den fælles plan, som er kommet ud af dette i Forligsudvalget, er dog fortsat et dokument med politisk, social og moralsk profil.
Det europæiske samfund blomstrer nemlig på fuld kraft, og de ulykkelige forhold for mange unge narkomaner, som lider under bivirkningerne både på det sociale og det sundhedsmæssige plan på grund af deres narkomani, bliver et forhold, der må prioriteres af Parlamentet og de europæiske institutioner. Europa siger endnu en gang nej til den lette genvej, der består i lovgivning om narkotika, og dette nej er blevet bestemt gentaget i det kompetente udvalg på området, i Forligsudvalget og her i salen. Vi har sagt nej, fordi en accept af lovgivning er det samme som at bane vejen for et nederlag, kaste håndklædet i ringen og således bedøve staternes samvittighed.
Ved at gøre dette vælger Europa måske den længste og mest besværlige, men også den mest opmuntrende vej. Bekæmpelse af narkotika er bekræftelse på en egen politik, som har til formål at nedsætte efterspørgslen efter narkotika i vort fællesskab. Med henblik herpå påtager dette sig forpligtelse til at beskæftige sig med ungdommens problemer. Men med hvilke midler? I min begrundelse har jeg udtalt, at instrumenterne er blevet omformet, men man må også se på de positive sider. De opdragelses- og uddannelsesmæssige aktioner, der danner grundlag for det program, der er blevet lanceret, peger først og fremmest på familien, men tillige på skolen og fritidsområderne, hvor der skal iværksættes forskellige former for ungdomspolitik, som fuldt ud kan beskytte fremtidens unge generationer.
Særlig opmærksomhed er vist over for risikogrupperne, dvs. de unge, der lever i udkanten af byer i forfald, og som ikke har en livskvalitet, der svarer til vor tids. Der er også vist opmærksomhed over for de voksne unge, der mere end nogen andre er i risiko for at blive afhængige af de nye syntetiske narkotika. Med dette energiske initiativ ønsker Parlamentet at styrke de strukturer, som allerede arbejder videre med disse spørgsmål, de emner og de problemer, der skal påvises, og for at indføre nye strategier for bekæmpelse af narkotikamisbrug. Det Europæiske Iagttagelsescenter for Narkotikamisbrug skal styrkes, gøres mere operativt og organisationsmæssigt mere sammenhængende med ikke-regeringsorganisationerne og alle, der kæmper i forreste linje mod narkotika, og som har behov for forslag og retningslinjer med henblik på at arbejde bedre.
I programmet påpeges tillige uddannelsen, fordi arbejdet er et fundamentalt redskab til nedbringelse af ungdommens problemer. Jeg har sagt, at der findes grænser, og jeg vil på ny meget stærkt og uden omsvøb gøre opmærksom på disse. Vi måtte tillige rette vore bestræbelser mod forebyggelse på sekundært og tertiært plan, fordi Parlamentet mange gange har sagt, at det vel er rigtigt og dets pligt at kurere, redde og genindsætte de unge, der skal ud af narkotikamisbruget, i samfundet. Dette betød tillige at give et svar vedrørende den primære forebyggelse, fordi unge, der kommer ud af narkotikamisbrug er de første til at bevidne, at man kan gøre dette.
Til slut, hr. formand, vil jeg sige, at Parlamentet, der allerede har indsat programmet for forebyggelse i en stærkere politik for bekæmpelse af de »narkomafiaer« der lever af narkotikamisbruget, stærkere må støtte og tage hensyn til de mange samfund og sammenslutninger af frivillige, som allerede har vist et så stort engagement på dette område.

De Coene
Hr. formand, på den socialistiske gruppes vegne ønsker jeg at takke hr. Burtone for hans engleagtige tålmodighed og at ønske ham til lykke med det opnåede resultat. Europa-Parlamentet er alligevel blevet enig med Rådet og Kommissionen om et handlingsprogram vedrørende forebyggelse af narkotikamisbrug. Modsætningerne var store, også her i Parlamentet, selv om det må siges, at et lille flertal, der ikke er besværet af kendskab til sagen, kan påtvinge et stort flertal sin vilje i kraft af den gældende medbestemmelsesprocedure.
Hvorom alting er, i de fleste medlemsstater er der en voksende erkendelse af, at det i narkotikabekæmpelsen er vigtigere at bekæmpe efterspørgslen end at bekæmpe udbudet. Kampen mod udbudet kan måske forsvares ud fra et lovgivningsmæssigt eller endda moralsk synspunkt. Men det har kun ringe virkning i det lange løb. Kun 10 % af udbudet bliver opsnappet. Narkotika kan fås overalt. Lad os tage dét som udgangspunkt, og lad os ikke nære den illusion, at vi på længere sigt kan opnå et narkotikafrit samfund, selv om vi kunne ønske det. Den, der tør se realiteterne i øjnene, kan på en meget mere effektiv måde gøre noget for forebyggelse og sundhedspolitik. Det, der tæller, er sundhedsforholdene i hvert enkelt land, og et land bliver ikke mere sundt ved at pålægge hashbrugerne strenge straffe eller ved, under stor ståhej og trang til at gøre sig synlig, at lukke grænserne. Den, der objektivt analyserer resultaterne i hvert enkelt land, kommer til den konklusion, at en imposant politik sjældent fører til lige så imposante resultater. Vi kan nu frigøre 29 mio ecu, lad os bruge dem på nyttig vis. Den nuværende handlingsplan er da også noget mere realistisk og pragmatisk end den, som oprindelig blev foreslået. I den nuværende plan er narkomanen et sygt menneske og ikke længere en kriminel; der er taget højde for opsøgende arbejde blandt misbrugerne og på gadeplan, der er opmærksomhed over for en dialog med de unge, og der er støtte til en risikobegrænsende politik med hensyn til individet og samfundet. Det er godt. Men vi må ikke tro, at vi nu foretager det store spring fremad. Statsoverhovederne og regeringslederne samles i Dublin. Forhåbentlig bringer dette møde godt nyt for de mange millioner arbejdsløse, for alle de unge, der i dag har ringe fremtidsperspektiver, for de børn, hvis forældre mister deres arbejde, fordi sociale eller skattemæssige spilleregler ikke er harmoniserede. Hvis Europa ikke kommer fremad, vil forebyggende planer desværre ikke betyde meget.

Dell'Alba
Hr. formand, jeg tager ordet til forretningsordenen.
Jeg har opmærksomt lyttet til hr. Burtones politiske tilkendegivelser, men når han som ordfører for et forligsudvalg vedrørende et handlingsprogram for bekæmpelse af narkotika hævder, at Parlamentet i dette dokument handler imod lovgivningen, vil jeg spørge ham om, på grundlag af hvilken betragtning og hvilken artikel han støtter sine udtalelser. I modsat fald anmoder jeg ham om at trække disse tilbage, i det mindste vedrørende den tekst vi her drøfter.

Formanden
Strengt taget var det ikke til forretningsordenen, hr. Dell'Alba. Jeg giver nu upåtalt ordet til fru Oomen-Ruijten.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, lad mig allerførst komplimentere hr. Burtone for den måde, hvorpå han har udfærdiget denne betænkning. Jeg må sige, at han har præsteret et særdeles godt stykke arbejde. Vi har under forhandlingerne og ved afstemningen ved andenbehandlingen haft nogle problemer. Jeg vil slå fast, også over for hr. De Coene, at i det øjeblik, der var tale om en udvidelse af dette forebyggelsesprogram med en række konkrete projekter, som PPE-gruppen også i sin tid stemte imod, fordi vi fandt, at de ikke passede ind i den retlige ramme, hvilket Rådet også har bevist over for Dem, at det, som De ønskede, i hvert fald ikke var rigtigt, trods alle de avisskriverier, der har været om mig i Nederlandene.
I den kommende weekend bliver det fælles handlingsprogram drøftet i Dublin. Der vil man se på, hvad vi i fællesskab kan gøre for at angribe narkotikamisbruget i Europa. Jeg ved, at der er en række af mine kolleger i Parlamentet, som siger: «hvis man nu bare legaliserer det hele, så løser man nok problemet«. Hr. De Coene og andre af mine kolleger har fremsat et beslutningsforslag, hvori de siger, at brugeren i hvert fald må kunne råde frit over disse stoffer. Hr. De Coene har skrevet under herpå. Denne imposante politik, for nu at bruge hr. De Coenes ord, vil jeg ikke støtte. Og jeg skal sige hvorfor. En sådan imposant politik fører i hvert fald i Nederlandene til - jeg ved naturligvis ikke, om De læser de nederlandske aviser - at et uangribeligt institut som Jellineklinikken konstaterer, at det nu er 30 % af de sytten- og attenårige, der allerede har prøvet at tage stoffer. Det samme viser en undersøgelse fra sundhedsvæsenet i provinsen Groningen, som er repræsentativ for Nederlandene. Og når jeg sammenholder disse resultater med den accept, der kommer til udtryk i den store adgang til bløde stoffer - også for mindre børn - så må jeg sige: Skulle vi nu ikke, inden vi roser det nederlandske eksempel i for høje toner, i fællesskab på grundlag af dette handlingsprogram, se på, hvad der giver de bedste resultater: Den heltemodige optræden i form af accepten i Nederlandene eller den bekæmpelse, der finder sted i en række andre medlemsstater. Det kunne jo også være, at der kunne findes en mellemvej.
Jeg vil opfordre Kommissionen til - på grundlag af undersøgelserne i Det Europæiske Narkotikacenter i Lissabon, hvor de nuværende lovgivninger bliver sammenlignet, og med hr. Burtones handlingsprogram i hånden - at se på resultaterne af den førte politik og på, hvordan vi kan opnå gode resultater på sundhedsområdet: antallet af narkodødsfald, antallet af HIV-smittede, tal som er lave i Nederlandene, hvordan vi kan opnå sådanne lave tal også i andre lande. Men på den anden side, hvordan kan vi begrænse de bivirkninger, der er i Nederlandene: det enorme antal børn, der forsøger sig med narkotika (tre gange så mange som for fire år siden), hvordan kan vi bringe dette tal ned. Det vil jeg gerne have en reaktion på.

Formanden
Jeg ser af beskaffenheden af nogle af anmodningerne om at få ordet, at jeg åbenbart må gøre opmærksom på forretningsordenen. Personlige bemærkninger - det drejer det sig jo åbenbart om her - er først tilladt ved afslutningen af forhandlingen. Hvis De vil fremsætte en personlig bemærkning, bedes De anmode mig om dette på grundlag af artikel 108. Denne artikel handler jo dette. Så vil De blive hørt ved afslutningen af forhandlingen, OK? Jeg mener, at også hr. De Coene reagerede på en personlig bemærkning, det samme gælder hr. Burtone. Det klarer vi alt sammen ved afslutningen af forhandlingen, men kig lige først på forretningsordenen. Det drejer sig nemlig om en personlig bemærkning og ikke om en fortsættelse af forhandlingen.

Baldi
Hr. formand, kære kolleger, der må lægges afgørende vægt på forebyggelse, oplysning og uddannelse. Dette er, hvad der fremgår af det EF-handlingsprogram, der er vedtaget med henblik på forebyggelse af narkotikamisbrug, og som skal bidrage til bekæmpelsen af narkotikamisbrug, særlig ved at støtte samarbejdet mellem medlemsstaterne og samordningen af deres politik og programmer.
Det fælles udkast, der er vedtaget i Forligsudvalget og stærkt støttes af hr. Burtone - som jeg siger tak for det enorme og fremragende arbejde, han har udført - viser de aktioner, der skal iværksættes, og som først og fremmest vedrører oplysninger, forskning og vurderinger med det formål at forbedre kendskabet til narkotika og narkotikamisbrug samt følgerne heraf, særlig ved at udnytte de oplysninger, der leveres af Det Europæiske Iagttagelsescenter for Narkotika og Narkotikamisbrug i Lissabon, og for det andet oplysning og opdragelse og uddannelse til sundhed med henblik på en forbedring af oplysningerne og denne opdragelse og uddannelse med henblik på forebyggelse af narkotikamisbrug og risiciene i forbindelse hermed, særlig i forhold til de unge i denne forbindelse og de særlig sårbare grupper, herunder stofmisbrugerne.
Andre vigtige sider af sagen er: behandlingen af stofmisbrugere som syge og ikke som kriminelle, forebyggelsen, som skal tage hensyn til alle former for narkotika og psykotrofe stoffer, herunder de nye syntetiske former for narkotika, og nødvendigheden af at mobilisere alle de berørte sektorer ved støtte til et tværfagligt samarbejde mellem den offentlige og den private sektor, herunder ikke-statslige organisationer.
Af fundamental betydning finder jeg ligeledes endelig forskningen i nye samordnede strategier, der har sammenhæng med andre fællesskabsprogrammer og med den fortsatte fremlæggelse af de resultater, som efterhånden opnås, for at undgå meget negative situationer - som f.eks. i Italien - så som udbredelsen af AIDS, indespærring, social udstødelse, øget småkriminalitet og øget prostitution.
Man må følgelig tage hensyn til den sammensatte karakter af fænomenet og de risici, der er forbundet med det, samt den grundlæggende betydning af de mange reaktioner fra sundhedsvæsenets og samfundets side, som er af væsentlig betydning for beskyttelsen af sundheden og livskvaliteten.

Eisma
Hr. formand, også den liberale gruppe tilslutter sig det resultat, som er opnået i forligsudvalget. Vi vil gerne komplimentere ordføreren, hr. Burtone, for hans indsats. Men vi gør os alligevel klart, og det håber jeg også, at fru Oomen gør, at det her ikke drejer sig om kampen mod narkohandelen, men om folkesundheden. Det er efter min opfattelse det politiske område, hvor diskussionen af narkotikaafhængigheden hører hjemme.
Narkomaner er først og fremmest mennesker med et sundhedsproblem og ikke kriminelle, der skal retsforfølges. Vægten må ligge på forebyggelse og hjælp og ikke på straf. Strafforfølgelsen må koncentreres om narkohandelen og den organiserede kriminalitet. Lad os være enige om det.
Jeg er da også meget glad for, at udvalgets endelige tekst giver mulighed for denne pragmatiske og humane indsats, rettet mod forebyggelse og begrænsning af risiko.
Et andet positivt punkt er efter min mening, at betænkningen erkender vigtigheden af samarbejdet mellem de nationale sundhedsmyndigheder og behandlingsinstitutionerne, for netop behandlingsinstitutionerne og de nationale sundhedsmyndigheder kender de daglige problemer og kan optræde effektivt.
Hr. formand, til sidst vil jeg sige, at der nu sker fremskridt i sundhedsministeriet, men jeg må desværre konstatere, at der nu dukker andre sager op, og her tænker jeg på det fælles handlingsprogram i søjle tre. Dette nye franske forslag sigter helt og fuldt på strafforfølgelse og underkender betydningen af en human og pragmatisk fremgangsmåde. Vi håber, at denne del, hvorom der stadig er megen uenighed mellem især Frankrig og Nederlandene, kan klares på en god måde til støtte for narkomanerne.

Tamino
Hr. formand, på De Grønnes vegne er jeg bedrøvet over, at den tekst, der er blevet vedtaget af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, er blevet omformet under forligsproceduren. Endnu en gang har vi været vidne til forskellige opfattelser i Rådet og Europa-Parlamentet. Ikke desto mindre må vi dog sige, at der er sket visse betydelige fremskridt for så vidt angår både opfattelsen af forebyggelsen og den måde, hvorpå narkotikamisbrugsproblemet angribes. Jeg tænker herved særlig på den vægt, der lægges på, at den syge ikke er kriminel, at fængselsmiljøet tværtimod ofte er et sted, hvor risikoen for narkotikamisbrug udvikles, og at programmet skal omfatte alle former for narkotika uden forskel.
Jeg vil dog erindre om, at alkohol er farligere end hash, og at denne volder mindre skader og har færre negative virkninger i samfundsmæssig henseende. Der må ligeledes tages stilling til de strategier, der gør det muligt at redde menneskeliv. For vort vedkommende er der f.eks. her tale om kontrolleret udlevering af narkotika og mere i almindelighed afkriminalisering af misbrug. Af stor betydning er ligeledes samarbejdet med de ikke-statslige organisationer og dialogen med de unge.
Jeg vil derfor sige tak for det arbejde, der er udført af de parlamentsmedlemmer, der har deltaget i Forligsudvalget, idet jeg håber, at dette bliver udgangspunktet for en ny politik inden for bekæmpelsen af narkotikamisbruget.

Hory
Hr. formand, jeg vil gerne delagtiggøre vor kollega, hr. Burtone, i den skuffelse, som de radikale modstandere af forbudssystemet i dette Parlament føler.
Vi kan ikke som han glæde os over, at kompromiset har ført den svækkelse af vor holdning til protokols, der allerede kom frem mellem første- og andenbehandlingen. Mellem disse to behandlinger mistede vi alt det, der vedrørte risikominimeringspolitikken. Vi mistede det, der vedrørte narkotikabehandlingsfriheden, men også og frem for alt den under ét negative dom, der endelig blev fældet over repressions- og forbudspolitikken.
For det er nødvendigt her at henlede opmærksomheden på, at disse forbudsårtier har ført til et stadig voksende narkotikamisbrug, til en stadig voksende omsætning for den organiserede kriminalitet, til en forøgelse af de småog mellemstore forbrydelser, der er forbundet med nødvendigheden af at skulle finansiere narkotikamisbruget, og endelig bag det forbudspåskud, der fører til hemmelighedsfuldhed, til en spredning af AIDS.
Det er resultatet af forbudspolitikken. Vi har mistet det mellem første- og andenbehandlingen. Dér står vi altså i dag. Vi kan gå ind for størsteparten af hr. Burtones fortræffelige intentioner, men jeg er bange for, at de vil forblive besværgelsesformularer, så længe vi ikke radikalt sætter spørgsmålstegn ved konsekvenserne af forbudspolitikken.
Jeg ønsker endelig, hr. formand, i relation til fru Oomen-Ruijtens ord for lidt siden at henvise til forretningsordenen.

Vanhecke
Hr. formand, ærede kolleger, vi taler her om anvendelse af omkring 27 eller 29 - der er ikke nogen, der ved det - mio ecu. Det er i hvert fald betydeligt mere end en milliard belgiske franc. Nu kan det på europæisk plan måske virke som en klatskilling, men det er bestemt ikke en klatskilling for de skatteydere, som må betale denne milliard, franc for franc, sammen med de mange andre milliarder. Og jeg kan ikke på ære sige, at jeg kan gå ud fra, at alle disse skattepenge bliver anvendt fornuftigt og forsvarligt.
Kernen i min indvending er, at så godt som alle de foranstaltninger, der er indeholdt i denne betænkning, og hvor jeg, i parentes bemærket, desværre ikke kan finde et forsvar for den traditionelle familie, i øvrigt lige så lidt som den dog så simple konstatering af den beklagelige, men reelle forbindelse mellem narkohandel og den store indvandring - jeg vil altså sige, at alle de nævnte foranstaltninger kunne gennemføres meget bedre og meget mere effektivt i de enkelte medlemsstater.
I kampen mod narkoen har Den Europæiske Union dog en rolle at spille, men det er ikke en rolle som en slags stordistributør af rene narkosprøjter. Det er derimod en rolle, der skal sikre et gennemført samarbejde mellem de forskellige politimyndigheder i kampen mod den internationale narkokriminalitet og en streng kontrol af de indre og ydre grænser. Men Den Europæiske Union vil og kan som bekendt ikke påtage sig denne rolle - tværtimod. Kontrollen ved grænserne afskaffes, og de tilbageblevne rester betragtes af europafanatikerne som en slags forbrydelse mod menneskeheden.
Jeg erindrer også om, at Nederlandene inden længe overtager formandskabet, og alle og enhver ved, hvilken dyster betydning ordet »koffieshop« har fået i det land. Jeg forholder mig altså, mildt sagt, meget skeptisk over for de resultater, som forligsudvalget har fremlagt i dag. Vi kan ikke godkende betænkningen som sådan.

Heinisch
Hr. formand, mine damer og herrer. I tider med voksende konkurrence, hvor unge mennesker samtidig ser stadig færre muligheder til at få del i samfundets velstand, forsøger de at flygte fra de store krav, der individuelt stilles til dem, ved hjælp af narkotikamisbrug. Narkotika bliver til trøst og til flugt fra virkeligheden. Det irske formandskab har prioriteret narkotikapolitik i EU meget højt. Jeg hilser handlingsprogrammet med de specifikke henstillinger velkommen. I stedet for heroinmisbrugere ser vi i stadig større grad polytoksikomaner. Derfor skal der også tilbydes differentierede hjælpemuligheder. Heraf følger imidlertid også det uundgåelige krav om bindende samarbejde mellem alle dem, der er med til at tage sig af narkomanerne. Det er fortsat vigtigt med omfattende oplysningsarbejde i især vore skoler. Dialogen med risikoudsatte børn og deres forældre, allerede i børnehavealderen, er et meget vigtigt punkt som led i det forebyggende arbejde.
Narkotikamisbrug, ulovlig narkotikahandel og den dermed forbundne følgekriminalitet virker destruktiv på samfundet. Derfor skal det være Den Europæiske Unions stadige anliggende at bekæmpe dette. På national og regional plan skal man åbent kunne debattere narkotika, her må der ingen tabuer være. Vi må fremme harmoniseringen af lovbestemmelserne i medlemslandene. Det hollandske formandskab mærker et stærkt pres fra mange EU-lande, og jeg håber, at Nederlandene med sin tolerante politik tilslutter sig strengere fortolkninger inden for narkotikapolitikken.
Som praktiserende apoteker afviser jeg ethvert forsøg på at udlevere hash via apoteket. En sådan praksis ville stille narkotika på linje med lægemidler, og det synes jeg er meget farligt. For mig er det helt uomgængeligt, at narkotika er ulovlig. Det fremmeste mål for enhver narkotikapolitik må være at hjælpe stofmisbrugerne, dvs. behandling. Den centrale opgave er og bliver imidlertid det forebyggende arbejde med nye veje og koncepter. Her skal alle ansvarlige i samfundet især inden for uddannelse og pædagogik løfte sin del af opgaven. Eksemplets magt er den mest effektive måde at forebygge på.

Crowley
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig de øvrige taleres komplimenter til hr. Burtone for det store arbejde, han har gjort med denne betænkning.
Der er imidlertid et par grundlæggende holdningsmæssige forskelle, som må fremhæves, og hvis betydning ikke bør undervurderes. For det første er den eneste måde, hvorpå vi kan løse hele narkoproblemet og de sundhedsproblemer, der følger med, ved helt at fjerne efterspørgslen. Hvordan kan vi så bedst nå dette mål? Den bedste strategi vil være en grundig undervisning i alle de farer og risici, der er forbundet med narkomisbrug. Jeg håber, at man i alle medlemsstater vil begynde så tidligt som muligt - måske med de 8-9-årige børn - og give dem mere undervisning i skolen, hvor man fortæller dem om alle farerne.
Vi må heller ikke undervurdere familiens grundlæggende, opdragende rolle. Forældre og formyndere bør have adgang til information, så de kan lære at genkende faresignalerne og også fortælle deres egne børn, hvad de bør gøre.
Endelig må vi aldrig undervurdere det personlige ansvar og den rolle, det spiller. Der, hvor jeg er mest uenig med denne betænkning, er, hvor den klassificerer alle narkomaner som syge snarere end kriminelle. Det er almindeligt kendt, at narkomaner foruden at bruge kriminaliteten til at dække deres egne behov, faktisk også deltager i andre illegale og kriminelle handlinger. Deres misbrug kan ikke bruges til at fritage dem for ansvaret for deres kriminelle handlinger.

Amadeo
Hr. formand, Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen er endelig nået til en vis forståelse, der har bevirket vedtagelse af EF-handlingsprogrammet vedrørende forebyggelse af narkotikamisbrug. Den meget vigtige rolle, familien og skolen efter vor opfattelse skal spille gennem en holdbar forebyggelseskampagne, står fast, og det pågældende program skal kunne omfatte alle stoffer fra de lette til de hårde og udvide handleområdet inden for risikogrupperne.
I en sådan debat indgår det kåde udfald, som nylig er gjort af lederen af den italienske regeringskoalition, som måske for at plante et noget for løvrigt »oliventræ« har talt om liberalisering af hallucinationsfremkaldende stoffer. Jeg vil her erindre om, at når spørgsmål om f.eks. narkotika, homoseksualiteten og dens retlige stilling, gensplejsning og abort har mødt vanskeligheder i nutidens samfund, er der givet ikke tale om et sammenstød mellem på den ene side frihed og på den anden side fordølgelse, men tværtimod om to forskellige måder at forstå friheden og samfundet på. Frihed betyder selvsagt ikke, at enhver kan gøre, hvad han vil, den er ikke et resultat af etisk ligegyldighed, men tværtimod en følge af religion og moralsk bevidsthed. Den er følgelig noget andet end udslag af en ren og skær subjektiv vilje.
Hvorledes skal man besvare følgende spørgsmål? Er et samfund godt, hvori narkotika, endda heroin, mere eller mindre legalt frit kan forhandles? Er det tilladt at indføre en statslig hashrus? Er det positivt at øge de unges bevidsthed? Der er her tale om spørgsmål, som skal underkastes en kulturel debat, og som ikke bør være eller blive genstand for en ren og skær politisk propaganda.

Blokland
Hr. formand, teksten til den fælles holdning fra Rådet og Parlamentet er klar. Ordføreren har taget hårdt fat, og der blev opnået et kompromis. De skarpe kanter er slebet af de politisk følsomme ændringsforslag, og det er jeg glad for. Disse ændringsforslag ville i virkeligheden pålægge medlemsstaterne en bestemt form for narkopolitik, og vel at mærke en meget liberal eller skadebegrænsende politik. I Nederlandene har vi nu i en rum tid gjort erfaringer med en sådan politik, og selv om procenten af misbrugere af hård narkotika i Nederlandene ikke er høj internationalt set, være dermed ikke sagt, at en liberal narkopolitik er en god politik. Hvis vi ser på procenten af narkotikamisbrugere i befolkningen, så spiller talrige sociale faktorer ind, og ikke blot spørgsmålet om, hvorvidt bløde stoffer er lette at få fat i.
I den tekst, som forligsudvalget nu har vedtaget, findes der nogle steder stadigvæk henvisninger til følsomme områder. Jeg tænker her især på projekter for ombytning af injektionsnåle med henblik på at undgå AIDS og uddeling af metadon som en mulig afvænningsstrategi. I sig selv er det forhold, som bør have plads i en integreret bekæmpelse af afhængigheden, forudsat at der finder en stram styring sted. Heldigvis nævnes disse punkter nu kun som led i evaluering og undersøgelse og ikke som en konkret politik. Vi kan derfor godt tilslutte os disse punkter. De kan i øvrigt netop rummes inden for traktatens artikel 129. På grund af det forøgede antal foranstaltninger i bilaget og på grund af den brede definition af begrebet forebyggelse er dette program ganske vist blevet meget omfattende. Hvis man sammenholder dette med de begrænsede midler, der er til rådighed for dette program, så kan medlemsstaterne ikke gøre andet end at foretage et valg blandt de foranstaltninger, som bilaget tilbyder. Den enkelte medlemsstat må nu foretage sin egen prioritering. Det kan let bringe det forebyggende programs effektivitet i fare. Det ville være beklageligt.

Sichrovsky
Ærede hr. formand! På egne og de øvrige løsgængeres vegne vil jeg gerne støtte Forligsudvalgets holdning. Ikke desto mindre tror vi, at der her tages nogle ting op, som der burde gås endnu længere med. F.eks. er vi enige med medlemmerne af Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet i, at alkoholisme i stor grad undervurderes. I nogle lande er det endda sådan, at de unge skal betale mindre for alkoholholdige end for alkoholfrie drikkevarer.
Et andet problem er definitionen af stofmisbrugere som syge mennesker. Uanset hvor rigtigt dette er, skal der udarbejdes nye metoder her, så vi også kan behandle disse syge mennesker. De eksisterende metoder, som lægevidenskaben tilbyder, er efter vor erfaring ikke tilstrækkelige til at gøre en stofmisbruger rask igen. Definitionen alene gør ikke, at de patienter, som vi nu har i stedet for kriminelle, også får en passende behandling.
Vi ser også et problem i uddelegeringen af det oplysende arbejde til skoler og universiteter og i den stigende problematik med den sociale deling i Europa. At bedre stillede har adgang til bedre skoler og dårligere stillede til mindre gode skoler, ved vi af erfaring. I disse skoler, hvor de dårligere stillede kommer, er det ofte slet ikke muligt at udøve forebyggende arbejde eller at give dokumentation og information.
Endelig er der også punktet om et tættere samarbejde med de lande, hvor narkotika bliver produceret. Bare at sende penge til disse lande er ikke tilstrækkeligt. Man må udarbejde programmer, der skal hjælpe dem med at få stillet om til andre produkter.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, narkotika er noget, der alvorligt bekymrer os alle, Europas borgere. De tanker, drøftelser og udvekslinger af synspunkter, der er kommet frem under den lange procedure med vedtagelsen af dette program, har været frugtbare og gjort det muligt konkret at forbedre EF-instrumentet for forebyggelse af narkotikamisbrug. Vi er overbevist om, at programmet er troværdigt og tager hensyn til alle de fremgangsmåder, der følges i medlemsstaterne.
Vi har ikke til formål at tage ideologisk eller moralsk parti for den ene eller den anden og ej heller fastlægge én og kun én tilgang til, hvad der skal forstås ved narkotika og forebyggelse af narkotikamisbrug, samt hvilke former for politik man skal føre inden for denne sektor. Vort formål er mere at understrege den sammensatte karakter af problemerne i forbindelse med narkotikamisbrug og acceptere, at der foregår debatter mellem fagfolk, videnskabsmænd og teknikere vedrørende de forskellige former for og midler til at angribe problemet.
På Kommissionens og min kollega, kommissær Flynns vegne vil jeg sige Europa-Parlamentet tak for den støtte, det har givet programmet, og særlig ordføreren, hr. Burtone, for det arbejde han har udført i denne forbindelse.
Jeg vil ligeledes tilføje nogle bemærkninger vedrørende forligsproceduren. Endnu en gang har alle institutionerne spillet deres rolle helt ud ved behandlingen af særlig vigtige problemer. Kommissionen vil særlig fremhæve to punkter. Det første vedrører deltagelsen af de forskellige aktive institutioner og organisationer inden for nedbringelsen af efterspørgslen efter narkotika, som kan komme til at deltage i de aktiviteter, der er omhandlet i programmet. Jeg vil fremhæve, at Kommissionen i medfør af artikel 5, stk. 2, litra f), i afgørelsen vil foreslå metoder til samarbejde om gennemførelsen af programmet med deltagelse af offentlige og private organisationer, ikke-statslige organisationer, herunder frivillige organisationer og behandlingssamfund samt sammenslutninger, der yder social bistand. For så vidt angår de øvrige programmer inden for sundhedssektoren vil Kommissionen naturligvis fremme samarbejdet mellem arbejdsgrupper fra de forskellige medlemsstater med særligt henblik på aktiviteten inden for de europæiske netværk, der bistår borgerne inden for forebyggelse af narkotikamisbrug.
Det andet punkt, jeg ønsker at understrege, hr. formand, vedrører videregivelsen af oplysninger til EuropaParlamentet vedrørende iværksættelsen af programmet. Den modus vivendi mellem institutionerne vedrørende iværksættelsen af akter, der er vedtaget efter proceduren i artikel 189 B i EF-traktaten udgør, således som det er tilfældet med dette program, grundlaget for at give Parlamentet de ønskede oplysninger. Yderligere forpligter Kommissionen sig til hvert år at give Europa-Parlamentet de samme oplysninger som dem, der er omhandlet i artikel 5, stk. 4, i afgørelsen, hvori det hedder, at Kommissionen skal give det udvalg, der nedsættes i samme artikel, meddelelse om alle afgørelser og beslutninger, der er truffet i forbindelse med de enkelte projekter.

De Coene
Hr. formand, jeg vil godt lige komme med en bemærkning, fordi en af talerne, fru OomenRuijten, hele to gange i denne debat har påstået, at jeg personlig skulle have underskrevet et beslutningsforslag vedrørende legalisering af narkotika. Jeg ved, hvilket beslutningsforslag det drejer sig om, men jeg skal gentage, at jeg ikke har underskrevet dette, og vil derfor henstille til mine kolleger, at de, hvis de nævner mit navn, først lige orienterer sig bedre!

Burtone
Hr. formand, jeg skal fatte mig i korthed, særlig for at overholde en pligt over for mig selv, men tillige af institutionel karakter og en korrekt optræden over for Europa-Parlamentet, som jeg altid har udvist under mit hverv som ordfører.
Jeg tillader mig at gøre hr. Dell'Alba opmærksom på, at han, hvis han havde været mere opmærksom under mit indlæg, ikke ville have sagt noget, som kunne give anledning til polemik, og som måske allerede har udviklet sig hertil.
Her i aften har jeg også her i salen omtalt et forløb, en debat og valg, som Europa-Parlamentet har haft her for nylig. Som den ivrige parlamentariker, hr. Dell'Alba er, vil han sikkert erindre, at visse parlamentarikere i et ændringsforslag havde fremsat et forslag til legalisering af visse stoffer, og at Parlamentet ganske klart og utvetydigt forkastede dette. Jeg tilføjer, at alt dette ikke kan rummes i selve betænkningen, fordi det netop omtalte ændringsforslag blev forkastet. Det må De tage konsekvenserne af.

Hory
Hr. formand, vor kollega, hr. De Coene, nægter at have underskrevet et forslag til henstilling, som jeg for min del har underskrevet. Der er tale om det forslag, som fru Oomen-Ruijten henviste til, og som jeg gerne vil vende tilbage til. Jeg vil støtte mig til vor forretningsorden og især til dens artikel 46, der gør det muligt for et vist antal medlemmer sammen at fremsætte forslag til henstilling, der efterfølgende bliver henvist til behandling i det kompetente udvalg, inden sagen bliver bekendtgjort for plenum.
For nærværende er det pågældende forslag til henstilling et officielt dokument fra Europa-Parlamentet, der bevæger sig frit inden for vort Parlament, og jeg kan heller ikke acceptere, at fru Oomen-Ruijten latterliggør den stilling, der indtages af medunderskriverne af dette forslag til henstilling, ved at sige, at vi har ønsket at indtage en liberal stilling, der gør det muligt for forbrugeren at vælge frit mellem alle typer narkotika. For det er ikke sandt. Efter min mening udgør en liberalisering af narkotikamisbruget og den aktuelle bekæmpelse af narkotikamisbruget, især i mit land, to former for dogmatisme, der er fuldt ud på linie med hinanden. Og jeg forsvarer en stillingtagen, som jeg finder er den pragmatiske fornufts stillingtagen, og som går ud på en kontrolleret legalisering og frihed til recepter i behandlingsøjemed.
Jeg vil gerne, hr. formand, fordi der rigtignok er tale om en personlig omstændighed, henlede Deres opmærksomhed på et særligt punkt. Jeg håber, at der er tale om en oversættelsesfejl, i alt fald til fransk, når fru Oomen-Ruijten skulle have sagt, at den stilling, som hendes kolleger indtager, er stupid, for jeg mener, at vi skylder den almindelige parlamentariske høflighed at undgå at anvende en sådan sprogbrug over for de holdninger, som denne eller hin måtte indtage, selv om jeg erkender, at der ville være meget at sige om relevansen eller kløgten ved en række af disse. Vi skal altså drøfte dette forslag til henstilling, og lad så fru Oomen-Ruijten i alt væsentligt spare på sine argumenter indtil da, som vi så frit vil kunne imødegå.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, til den sande liberale hr. Hory vil jeg sige, at han med sin politik sørger for, at mange unge kommer på stoffer. Det er jeg ikke tilhænger af. Til hr. De Coene vil jeg sige, at jeg er meget ked af, at jeg har nævnt Deres navn i denne forbindelse, men jeg vil næsten tilføje, at nu er vi igen kvit, for mit navn er af Dem uretmæssigt citeret i flere aviser i Nederlandene, men alligevel, min oprigtige undskyldning.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.

Mærkning og præsentation af levnedsmidler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0406/96) fra Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 79/112/EØF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklame for sådanne levnedsmidler (C4-0628/96-00/0380(COD)) (Ordfører: Schnellhardt).

Schnellhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, forligsproceduren vedrørende direktiv 79/112/EØF om mærkning af levnedsmidler blev afsluttet den 16. oktober under triloger. I alt fem af EuropaParlamentets ændringsforslag var i modstrid med Rådets holdning og skulle dermed forhandles. Resultaterne er set med Parlamentets og, tror jeg, forbrugernes og levnedsmiddelproducenternes øjne meget tilfredsstillende.
Lad mig kort ridse de enkelte ændringer op. I forbindelse med ændringsforslag nr. 18 blev Parlamentets væsentlige forslag accepteret uden videre, blot ville Rådet i forbindelse med brugen af producentlandets varebetegnelse tilføje yderligere information som beskrivende oplysninger direkte sammen med varebetegnelsen. Dette kunne Europa-Parlamentets delegation ikke acceptere. Den løsning, der blev fundet, er i tråd med EFDomstolens dom i sauce bearnaise-sagen, men giver alligevel mulighed for supplerende oplysninger. Disse supplerende oplysninger kan imidlertid kun tilføjes, hvis de øvrige bestemmelser i dette direktiv ikke er tilstrækkelige til at informere forbrugerne korrekt.
Til de øvrige bestemmelser hører også artikel 6 om ingredienslisten. Dette imødekom Europa-Parlamentets anliggende om ved køb af produkter med producentmærkning at sikre forbrugerne tilstrækkeligt med en bred vifte af oplysninger, men samtidig ikke tillade en sand strøm af forvirrende og ensidige oplysninger, der falder uden for det kendte mærkningsmønster. Desuden tror jeg, at man snarere vil tage afstand fra at anbringe forvirrende oplysninger end gribe til forbud mod producentmærkning.
Resultatet af ændringsforslag nr. 5 er også blevet forbrugervenligt. Dette ændringsforslag vedrører artikel 6 og fastsætter visse undtagelser fra kravet om ingrediensangivelse. Selv om Rådet ville regulere undtagelserne ved komitologiprocedure, kunne Parlamentet komme igennem med sine tanker om, at undtagelserne skulle reguleres af selve direktivet. Mens ændringsforslag nr. 7 ikke udløste nogen større diskussion - for Rådet og EuropaParlamentet enedes om de formuleringer, som Parlamentet fremsatte ved førstebehandlingen -, skulle ændringsforslag nr. 8 beskytte de personer, som reagerer allergisk på gluten. For at give disse personer de nødvendige oplysninger anmodede Parlamentet om, at ingrediensen stivelse skal have tilføjet, om den er af »vegetabilsk« eller »animalsk« oprindelse. Trilogen resulterede i, at direktivet nu ændres således, at stivelse eller modificeret stivelse altid skal suppleres med en oplysning om dens særlige oprindelse, såfremt denne ingrediens kan indeholde gluten.
Forhandlingerne om ændringsforslag nr. 10 var lidt vanskeligere. Parlamentet ønskede egentlig ikke at tillade nogen undtagelser i forbindelse med oplysning om mængden af en ingrediens, når den pågældende ingrediens er angivet i varebetegnelsen eller som billede på etiketten. Men vi er meget tilfredse med resultatet, da der blev tilføjet, at disse oplysninger skal med, når de er afgørende for at vælge levnedsmiddel og vejlede forbrugerne, altså f.eks. i forbindelse med den berømte salami-pizza, men at de ikke behøver at være med i forbindelse med f.eks. malt whisky, hvor det er mindre væsentligt, hvor meget malt der er i whiskyen.
Egentlig ville mit indlæg nu have været færdigt, hvis jeg i weekenden ikke havde modtaget en fax fra Det Europæiske Vinforbund om, hvordan jeg skulle forholde mig her i forbindelse med dette direktiv og min redegørelse. Derfor må jeg her sætte et par ting på plads, da Forligsudvalgets forslag til afgørelse gang på gang sættes i sammenhæng med mærkning af alkoholholdige drikkevarer. En sådan sammenhæng findes slet ikke. Kommissær Bangemann sagde efter andenbehandlingen helt tydeligt, at han gerne vil forelægge et forslag til mærkning af alkoholholdige drikkevarer. Dermed tog han hensyn til Parlamentets ønsker, og han gik den sædvanlige institutionelle vej, ifølge hvilken Parlamentet skal behandle et ændringsforslag endnu en gang, hvis et direktiv ændres i væsentlig grad. Det er faktisk følgen af denne udtalelse, og kommissær Bangemann bekræftede som led i forligsproceduren skriftligt, at han vil gøre dette.
Der er derfor overhovedet ingen sammenhæng mellem dette resultat og det, som Kommissionen senere vil forelægge. I det store og hele synes jeg dette er et tilfredsstillende resultat for forbrugere, producenter samt for Parlamentet. Jeg tror heller ikke, at Rådet ser noget problem i dette resultat.

Whitehead
Hr. formand, jeg vil komplimentere ordføreren for det gode resultat. Jeg har næsten de samme, blandede, erfaringer som han med forligsprocedurerne her i Parlamentet. Nogle gange bliver der gjort fremskridt, andre gange fortaber de sig i bagateller. I den foreliggende sag er der sket fremskridt, og i den forbindelse vil jeg gerne rose hr. Schnellhardt, som igennem lang tid har været ordfører for denne betænkning, og ligeledes formanden for Forligsudvalget, hr. Imbeni, samt alle de øvrige, der har deltaget. Jeg støtter alt, hvad hr. Schnellhardt har sagt med hensyn til, hvor vigtigt det er for forbrugerne, at der nu indføres en mærkning, hvor angivelserne er klare og uden dikkedarer. Jeg tror, det har stor værdi. Jeg tror, det har særlig stor værdi for de mennesker, der lider af glutenallergi: de vil nu få en advarsel, som udtrykkeligt fremgår af mærkningen.
Jeg vil gerne gå videre med det punkt, som min kollega, hr. Schnellhardt, afsluttede sit indlæg med. Det drejer sig om mærkning af alkoholholdige drikkevarer. Den oprindelige tekst, som Kommissionen fremlagde, indeholdt en henvisning til mærkning af alkoholholdige drikkevarer. Vi er alle her i forsamlingen klar over, hvilket pres der lægges på Kommissionen, på Rådet og på parlamentsmedlemmerne, så snart det drejer sig om alkoholholdige produkter. Pludselig er de ikke længere blot et forbrugsgode, men en vidunderlig kulturel oplevelse. I betragtning af, at den største bryggerikoncern i Det Forenede Kongerige ligger i min valgkreds, skulle jeg være den sidste til at stille spørgsmålstegn ved værdien af alkoholholdige drikke indtaget med måde. Men jeg er nødt til at sige, at jeg mener, de bør mærkes korrekt som ethvert andet levnedsmiddel. De indebærer risici og farer ligesom ethvert andet levnedsmiddel eller enhver anden drikkevare. Da Rådet fremlagde den fælles holdning, var den del, der omhandlede alkoholholdige drikkevarer, på mystisk vis blevet fjernet fra teksten, og derfor ventede vi, at Rådet ville komme med et forslag ved andenbehandlingen. Da fik vi imidlertid at vide, at der muligvis ville komme et forslag fra Kommissionen, og kommissær Bangemann sendte den 31. oktober en skrivelse til vor formand, hr. Collins, hvori han meddelte, at Kommissionen nu ville forpligte sig til snarest at fremlægge et nyt forslag til direktiv om mærkning af alkoholholdige drikkevarer. Og hvor er det så henne? Jeg forstår, at kommissær Monti skal svare i dag. Jeg tror, det vil være en stor hjælp for Parlamentet, hvis han kunne komme med en tilkendegivelse af, hvordan det går med dette forslag på nuværende tidspunkt. Støttes det stadig i sin helhed af Kommissionen, og hvornår får vi det at se? Med denne ene protest vil jeg helhjertet anbefale direktivet og alle, som har arbejdet med det, og jeg tror, det vil betyde store fordele.

Thyssen
Hr. formand, ærede kolleger, mærkning af et levnedsmiddel er et nyttigt instrument, og det er derfor vor pligt at omgås den med omhu. Den er nyttig, fordi den uden at forstyrre det indre marked giver forbrugeren mulighed for at foretage et fornuftigt valg blandt et omfattende udvalg af varer. Men hvad hjælper det at oplyse forbrugeren gennem mærkningen, hvis han ikke forstår de oplysninger, der er rettet til ham af den simple grund, at mærkningen er affattet i et sprog, han ikke behersker?
Ifølge mærkningsdirektivet fra 1978 var det tilstrækkeligt, at oplysningerne på etiketten var anført i et for forbrugeren forståeligt sprog. De to Peters-domme, der i mellemtiden er afsagt, har dog skabt tvivl og ført os ud i en vanskelig situation, hvor vi må tage et tilfælde ad gangen. Den, der har fulgt med i Peters-sagens retslige smertensvej, ved, hvad jeg taler om.
Jeg er glad for, at det er lykkedes os at overbevise de andre institutioner om, at det er nødvendigt med bedre garantier, og at medlemslandene i fremtiden eksplicit får mulighed for at kræve ét eller flere sprog.
Det nye mærkningsdirektiv, som vi formelt skal vedtage i morgen, forener principperne for det indre marked med principperne for forbrugerbeskyttelse. Forhandlingerne har taget megen tid, men nu er resultatet i hus, og jeg ønsker at takke alle, der har taget del i forligsforhandlingerne, for det gode samarbejde, specielt ordføreren hr. Schnellhardt, og jeg ønsker til lykke med resultatet.
Hvad angår varebetegnelsen, er der en tydelig fremgang. Direktivet fra 1978 var vagt og tvetydigt - og i den henseende vanskeligt foreneligt med det indre markeds principper. Jeg håber så blot, at ånden i béarnaisedommen er til stede, når Kommissionen indfrier sin rolle som vogter af traktaten i denne sag.
Den kvantitative ingrediensangivelse er et andet eksempel på en mere afbalanceret information, og den har min velsignelse. Endelig finder jeg også, at det er et rigtigt valg, at mærkningen af produkter, der har været underkastet genmodifikation, bliver fastsat i den særlige forordning for novel-foods.
Nu mangler så ikke blot de alkoholholdige drikkevarer, men også oplysning om næringsværdi. Hvad oplysningen om næringsværdi angår, må der inden længe træffes et valg. Her skal man turde spørge sig selv, hvad nytten er, hvis forbrugerne ikke kender nok til ernæringslære. Forbrugeren må nødvendigvis også selv bære et ansvar, hvis han bekymrer sig om den rette ernæring, men han må have visse informationer til sin rådighed. Ernæring og overernæring er efter min fornemmelse et aspekt i forbrugerbeskyttelsen, som indtil nu har været for lidt fremme. Jeg vil da også spørge kommissæren, om han ikke også mener, at tiden er inde til at gøre mere brug af beføjelsen for på det forebyggende område vedrørende folkesundheden at gøre en indsats med hensyn til forbrugeroplysning ud over mærkningen og stimulere en adækvat forbrugeroplysning på ernæringsområdet.

Eisma
Hr. formand, jeg kunne tænke mig at indbyde Dem til et øjeblik at stille Dem på min plads. Så vil De kunne se, at man ikke herfra kan se på skærmen, hvornår det er ens tur. Jeg har allerede en tre-fire gange i træk foreslået, at man også placerer én her, men det synes ikke at være muligt. Hvis der ikke er penge til det, har jeg da en gammel skærm stående derhjemme, som jeg gerne vil sætte her.
Jeg vender tilbage til den sag, vi drøfter i øjeblikket, og jeg må komplimentere hr. Schnellhardt for hans betænkning og det kompromis, der er opnået. Det har næsten været en livsopgave at være ordfører for en sag, som det har taget så længe at behandle. Det er et godt kompromis, og jeg finder også, at forbedringerne af mærkningen af levnedsmidler er en logisk følge af vort indre marked. Hvis det ikke er muligt at harmonisere indholdet af levnedsmidlerne, må det i det mindste være muligt at oplyse forbrugerne om de ingredienser, de kan komme ud for i levnedsmidler. Og jeg finder, at det er lykkedes at klare denne opgave temmelig godt i kompromiset. De tre aspekter, hvor Parlamentet især har fået medhold, skal jeg ikke gentage. De er udførligt behandlet af alle tidligere talere. Jeg vil også i lighed med andre endnu en gang understrege det ansvar, som nu påhviler Kommissionen, og jeg vil spørge hr. Bangemann, der her er repræsenteret ved sin kollega hr. Monti, om han vil stå ved det løfte, han gav under forberedelserne og forligsproceduren om så hurtigt som muligt at fremsætte et nyt forslag vedrørende mærkningen af alkoholholdige drikke. Må jeg bede hr. Monti om endnu en gang at bekræfte dette i sit svar til Parlamentet.

Formanden
Vi må se, hvad vi kan gøre med skærmen, hr. Eisma.

Bébéar
Hr. formand, kære kolleger, siden 1992 er der blevet gjort et enormt stykke arbejde for at ændre det direktiv, som vi drøfter her i aften. Det arbejde, der er gjort af successive ordførere, det være sig fru Langenhagen ved førstebehandlingen eller hr. Schnellhardt ved andenbehandlingen, bør roses. Det har rent faktisk gjort det muligt for vort Parlament at kunne udtale sig ved to lejligheder.
I forbindelse med indeværende mødeperiode skal vi stemme om et fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse, således som det er blevet godkendt af Forligsudvalget. Personligt kan jeg og min gruppe gå fuldt ud ind for at stemme for vedtagelsen af denne tekst, og målet med mit indlæg befinder sig også på et andet plan.
Uden for denne aftale har et politisk kompromis ladet Europa-Parlamentets endelige godkendelse af det fælles udkast afhænge af, at Kommissionen forelægger et nyt særforslag om alkoholholdige drikkevarer. Jeg spørger derfor mig selv, hvorfor denne kobling er blevet foretaget? Hvorfor har Europa-Parlamentets delegation ved forligsmødet gjort sig til talsmand for en anden holdning end den, der blev vedtaget af Parlamentet ved de to drøftelser, hvor alle parter udtalte sig om problemet vedrørende mærkning af alkoholholdige drikkevarer, herunder den drøftelse, der fandt sted i oktober 1993 om Langenhagen-betænkningen og den drøftelse, der fandt sted i oktober 1995 om Schnellhardt-betænkningen?
Vi forstår ikke, hvorfor den holdning, som Parlamentet vedtog i mødeperioden i oktober 1995, i dag bliver sat til debat med henblik på et nyt forlig, der ikke mere vil være et udtryk for en parlamentsbeslutning.
Der er ikke indtil nu blevet givet noget svar på de spørgsmål, som flere af mine kolleger og jeg selv har stillet herom. Kan vort Parlament på dette sidste stade af forhandlingerne acceptere, at der bliver tilføjet et punkt, som det allerede har udtalt sig om, og som er blevet accepteret af institutionerne, ministerrådet og Kommissionen?
Jeg anbefaler således, at vi samtidig med, at vi vedtager det fælles udkast, som er forelagt os, afviser at gå fra vort ord og afviser enhver anmodning om at forelægge en yderligere tekst.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, med udsigt til den endelige vedtagelse behandler Parlamentet her det fælles udkast til handlingsprogram, som er resultatet af forligsproceduren vedrørende ændring af direktiv 79/112/EØF om mærkning af levnedsmidler.
Jeg vil sige Parlamentets delegation tak for dens meget effektive deltagelse i søgningen efter et kompromis inden for rammerne af forligsproceduren. Særlig siger jeg ordføreren, hr. Schnellhardt og formanden for Udvalget om Miljø og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, hr. Collins tak.
Kommissionen er glad for at kunne acceptere teksten til det foreliggende kompromis. Denne ændring af direktiv 79/112/EØF vil langt om længe gøre det muligt dels betydeligt at forbedre forbrugerinformationen og dels styrke den frie bevægelighed for levnedsmidler på enhedsmarkedet.
Søgningen efter løsninger, der kan sikre forbrugerne tilstrækkelig information, skal dog fortsættes ud over overenskomsten i dag, og jeg finder, at indlæggene fra parlamentsmedlemmerne i denne drøftelse har vist interessante nye veje i denne henseende.
I lighed med Parlamentet finder Kommissionen det nødvendigt at finde en hurtig løsning på problemet vedrørende fortegnelsen over ingredienserne i alkoholholdige drikke.
Kommissionen havde ved vedtagelsen af den fælles holdning i Rådet accepteret, at dette punkt, som indgik i dens oprindelige forslag, blev udskilt, for ikke at sætte vedtagelsen af hele forslaget som sådant på spil.
Da det i øjeblikket er umuligt at finde en kompromisløsning med medlemsstaterne, men under hensyn til visse kritikpunkter mod det oprindelige forslag, forpligter Kommissionen sig til hurtigst muligt at forelægge Parlamentet og Rådet et nyt forslag til direktiv om ændring af direktiv 79/112/EØF med henblik på fastlæggelse af reglerne for etikettering vedrørende ingredienserne i alkoholholdige drikke.
Endelig kan jeg, også for så vidt angår udtrykkelige krav, der er fremsat, bekræfte over for Parlamentet, at Kommissionen formentlig om kort tid som bebudet vil vedtage det nye forslag, og fremsendelsen til Parlamentet og Rådet vil ske i begyndelsen af 1997. Parlamentet vil således få mulighed for ved førstebehandlingen at give udtryk for sin mening om dette vigtige emne.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.

»Told 2000«
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0390/96) fra Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets beslutninger om vedtagelse af et EF-handlingsprogram på toldområdet («Told 2000«) - (C4-0598/96-95/0087(COD)) (Ordfører: von Wogau).

von Wogau
Hr. formand, mine damer og herrer! Det foreliggende fælles udkast til beslutning om vedtagelse af et handlingsprogram for toldvæsenet i EF er efter min mening et godt kompromis. Takket være et intensivt forarbejde kunne vi allerede på Forligsudvalgets første møde få et resultat i stand, som er acceptabelt for alle parter. Vore krav blev ganske vist ikke opfyldt helt i alle tilfælde, men i det store og hele kan vi imidlertid være tilfredse. Målet for handlingsprogrammet Told 2000 er i første række at få et ens beskyttelsesniveau for alle Unionens ydre grænser. Effektiviteten af toldprocedurerne og -kontrollen skal styrkes. Hvis det indre marked skal fungere ordentligt, er dette af afgørende betydning. Et andet vigtigt mål er at beskytte Fællesskabets finansielle interesser. Programmet har et budget på 50 mio ecu for perioden 1996 til 2000.
De ændringsforslag, som Europa-Parlamentet stillede, sigtede først og fremmest mod at fremskynde toldsamarbejdet i EF-regi, forbedre kontrollen og informatisere systemerne i størst mulig grad. Den fælles beskyttelse af de ydre grænser må imidlertid ledsages af en åbning af de indre grænser. Jeg har derfor lagt særlig vægt på det ændringsforslag, der angår fremmen af videreudviklingen af det indre marked til et ægte europæisk hjemmemarked. Realiseringen af det europæiske hjemmemarked har højeste prioritet. På et sådant bortfalder alle de forskelle, der stadig hersker på mange områder mellem medlemslandenes hjemmemarkeder, og som hindrer den frie bevægelse af arbejdskraft, varer, tjenesteydelser og kapital.
Lad mig fremhæve endnu et par ting fra handlingsprogrammet, som vi har kæmpet særlig for. Blandt andet indførelsen af en pligt til at bære Fællesskabets tolv stjerner på toldembedsmændenes uniformer, hvilket nu står i artikel 2. Dette skal gøre toldembedsmændenes EF-tilhørsforhold synligt for alle. Noget helt afgørende er naturligvis bekæmpelse af svig. Vi ønskede en hurtig informatisering af toldprocedurerne. I artikel 8 er det f.eks. nu formuleret som mål, at procedurerne for fællesskabsforsendelser skal være edb-styret inden 1998. I artikel 9 forpligter Kommissionen sig bl.a. til i partnerskab med medlemsstaterne at undersøge mulighederne for at udbygge de edb-midler, der er velegnede til at lette informationsudvekslingen mellem toldembedsmændene og toldadministrationen.
Netop i forbindelse med den interne transit i Fællesskabet er dette af særlig betydning, når vi gang på gang oplever, at lastbiler, der er fuldlastede med cigaretter, kommer ind i Fællesskabet og så pludselig forsvinder ud i det blå. Der er folk, der tjener store penge på dette; andre, nemlig de, der hæfter for forsendelsen som f.eks. speditørerne, er taberne i dette spil.
Jeg vil gerne lige nævne et sidste punkt. Det drejer sig om den fælles uddannelse af toldembedsmænd, som vi har fremsat forskellige forslag til. Det handler f.eks. om oprettelsen af et europæisk toldakademi. I punkt 11 pålægges det Kommissionen at undersøge et sådant akademis hensigtsmæssighed. I en erklæring, som er vedlagt forslaget, forpligter Kommissionen sig til at undersøge mulighederne for at fremme en langtidsudveksling af embedsmænd mellem de nationale toldadministrationer.
Vi har fremsat en stribe andre forslag til forbedring af handlingsprogrammet. Det kommer de efterfølgende talere sikkert ind på. Jeg vil i den forbindelse takke de øvrige medlemmer af delegationen og især formanden, fru Fontaine, samt medordfører Wemheuer fra Budgetkontroludvalget, for det fremragende samarbejde. Jeg henstiller til plenarforsamlingen, at den godkender Forligsudvalgets fælles udkast.

Wemheuer
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær Monti! Der er et indre marked, der er en europæisk toldtarif, og den told, der opkræves, er Den Europæiske Unions egne indtægter. Det er alt sammen fælles. Så er der 15 forskellige nationale toldadministrationer, som skal sørge for, at det hele fungerer. Dette er - ikke bare - i min politiske gruppes øjne en anakronisme.
Vi er imidlertid ikke så virkelighedsfjerne, at vi tror, at man kan indføre kun én toldadministration. Det er helt klart. Men vi ønskede, at fællesskabstrækket bliver lidt tydeligere. Vi ønskede et handlingsprogram, som konkret viser, hvordan toldadministrationerne bedre kan samarbejde.
Hvis jeg kun holdt mig til det døde bogstav, kun til det skrevne ord, kunne jeg nu ikke på min gruppes vegne anbefale at stemme for dette program. Men jeg holder mig ikke til udkastets bogstav, og jeg holder mig heller ikke til Rådets holdning, som på ingen måde har opmuntret mig, nej, jeg holder mig til Kommissionens ånd. For der har vi mærket en enorm støtte til vore krav, til vort anliggende, også på de punkter, hvor vi ikke fik vor vilje. Denne støtte kom især fra kommissær Monti og GD XXI.
Dette har gjort, at jeg også på min gruppes vegne kan tilslutte mig det indgåede kompromis. Jeg synes, at der er noget, der er endnu vigtigere end det, der står på papiret, og det er det, som vi opnåede under behandlingen af dette program, og det, som vi opnåede under behandlingen i undersøgelsesudvalget om proceduren for fællesskabsforsendelser, nemlig at gøre opmærksom på et problem og virkelig ændre bevidstheden om noget, og ikke blot for et øjeblik at sige, at her skal der ske noget. I den forstand vil vi også følge gennemførelsen af det handlingsprogram, som vi nu stemmer for, meget nøje.

Fontaine
Hr. formand, kære kolleger, tillad mig som medformand for delegationen at komme med et lille indlæg i denne forhandling for at understrege den i sidste ende positive - og jeg vil endog sige i mange henseender eksemplariske - karakter af dette forlig.
Her og dér, jeg vil i øvrigt sige mere dér end her, dvs. mere i Rådet end i Parlamentet, rejser der sig undertiden spredte stemmer, der rakker ned på den procedure til fælles beslutningstagning, der er fastsat i Maastrichttraktaten, med den begrundelse, at den skulle være for tung og for kompliceret. Det er helt rigtigt, og vi er alle i den rette position til at være klar over dette, at den er meget tung og meget kompliceret, men alle ved, at det er fejl, som der sagtens kunne rettes op på inden for rammerne af regeringskonferencen, og man må for at bruge det velkendte udtryk vare sig for at kaste »barnet ud med badevandet«.
Ved udgangen af disse to forsøgsår fordrer objektiviteten, at vi må konstatere, at den europæiske lovgivningsmyndighed har gjort betragtelige fremskridt. Jeg beklager blot, at vore medborgere ikke er tilstrækkeligt bevidste herom.
I det forlig, som optager os i dag, nemlig forliget om handlingsprogrammet »Told 2000«, var der ikke tale om noget nemt arbejde, for Rådet havde fra starten reduceret programmets rækkevidde betragteligt. Det hovedansvarlige udvalg, Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik såvel som de udvalg, der var blevet anmodet om en udtalelse og her i særdeleshed Budgetkontroludvalget, har arbejdet meget hårdt. De har udført et enestående stykke arbejde, og jeg vil gerne i særdeleshed og særligt inderligt rose ordførerne, Karl von Wogau og fru Wemheuer, fordi det i særlig høj grad er takket være dem, at vi er nået frem til et resultat.
Vore prioriteter var inspireret af to imperativer: et, der gik på, at det skulle være et fællesskabsanliggende og et, der gik på kvaliteten. Med disse to mål klart for øje har vi på mange af de punkter, som Europa-Parlamentet gik varmt ind for, og som Karl von Wogau lige har nævnt, kunnet finde acceptable kompromiser, fordi institutionerne i sidste ende har accepteret at tage hensyn til den andens mening og gøre det nødvendige, for at aftalen kunne færdigbehandles. Det er, hvad ophavsmændene til Maastricht havde i tankerne, da de skabte den fælles beslutningstagning. I den henseende - og det er allerede blevet understreget - har samarbejdet med kommissær Monti været meget værdifuldt, og jeg vil også gerne takke ham herfor. Alle har, hr. kommissær, erkendt betydningen af Deres bidrag og især betydningen af den erklæring fra Kommissionen vedrørende toldembedsmændenes mobilitet, der meget belejligt ledsager det fælles udkast til forlig.
Jeg har gennemgående en følelse af, at Kommissionen i dag gennem disse forlig er ved at finde den rolle, som man kunne forvente af den, dvs. rollen som en forligsmand, der baner vejen for forliget. Tilbage står for mig at ønske, at medlemsstaterne, når de iværksætter programmets aktioner - og vi vil være meget opmærksomme herpå, som fru Wemheuer med rette erklærede - er sig meget bevidste om den stimulation, som disse aktioner vil være, når det gælder om at fremme den europæiske tanke. Jeg tror virkelig, at det er takket være programmer som Told 2000, at bevidstheden om en sand europæisk identitet vil danne sig i vore borgeres sind, hr. formand.

Garosci
Hr. formand, jeg kan kun gentage, hvad fru Fontaine allerede har sagt vedrørende Forligsudvalget til behandling af programmet »Told 2000«, hvori Parlamentet opnåede forståelse takket være det fremragende samarbejde med kommissær Monti med henblik på opnåelse af et bedre resultat vedrørende dette vigtige program.
Parlamentet havde først og fremmest villet sikre, at enhedsmarkedet kom til at fungere godt, ved at skabe ensartede betingelser ved de ydre grænser med henblik på gennemførelse af et virkeligt internt marked, således som kommissæren ynder at kalde det, et hjemmemarked.
Blandt de øvrige spørgsmål har vi henledt opmærksomheden på toldpersonalets bevægelighed, udveksling af oplysninger og erfaringer, symbolet med de 12 europæiske stjerner på toldpersonalets uniformer, den lette genkendelsesmulighed for de endelige brugere, forbedring af kontrollen, overgang til edb inden for tjenesterne, også med henblik på bekæmpelsen af svig, samt endelig forbedringen af uddannelsen inden for toldsektoren ved indførelse af en slags toldakademi.
Parlamentets delegation har koncentreret sin strategi om to nøglepunkter, der var blevet nævnt af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og Budgetkontroludvalget. Parlamentets fremgangsmåde har bestået i så vidt muligt at udnytte toldvæsenets overgang til en fællesskabsinstitution, kvaliteten af kontrolforanstaltningerne og som allerede nævnt den helt nødvendige overgang til edb inden for systemerne højst mulig prioritet.
På disse punkter har kommissæren vist sig særdeles beredvillig, og dette har gjort det muligt at etablere et endeligt program, som vi er meget opmærksomme på, og til hvilket vi nærer stor tillid, således at den europæiske borger allerede fra Parlamentets interne toldvæsen erkender at deltage i en stor fælles husholdning.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, den tekst til Parlamentets og Rådets udkast til beslutning om vedtagelse af et handlingsprogram for toldvæsenet i EF - «Told 2000« - og som forelægges Dem til behandling i dag i den sidste fase af proceduren med fælles beslutningstagning, er den, der kom i stand på mødet i Forligsudvalget den 10. oktober. Den fælles tekst betegner et kompromis mellem holdningerne i Parlamentet og i Rådet. Som ethvert kompromis er den et produkt af til tider divergerende holdninger. Den betegner i Kommissionens øjne et godt kompromis, for så vidt som den på en og samme tid er en grundlæggende akt og et effektivt arbejdsinstrument. Jeg håber derfor, at Parlamentet vil kunne vedtage den i denne mødeperiode, og jeg siger oprigtigt tak til ordføreren, hr. von Wogau, og den anden ordfører, hr. Wemheuer, for deres ihærdighed og det betydelige arbejde, de har udført. Må det yderligere være mig tilladt at sige tak til fru Fontaine, der med stor effektivitet - med sin velkendte effektivitet - har fungeret som formand for Forligsudvalget.
Jeg har kaldt dette for en grundlæggende akt, og det er den, fordi den i en retsakt giver udtryk for en fast forpligtelse til inden for en fællesskabsramme at styrke samarbejdet mellem medlemsstaternes toldmyndigheder og disse og Kommissionen med henblik på at opbygge et toldvæsen, der er i stand til at sikre en effektiv beskyttelse af Unionens finansielle interesser og yde operatørerne inden for verdenshandelen en kvalitetsservice på ensartet niveau overalt på Fællesskabets toldområde. Når man vil nå dette mål, må man overvinde den rene og skære harmonisering af regler, som allerede har fundet sted med vedtagelsen af Fællesskabets toldkodeks, for at nå frem til en tilnærmelse af arbejdsmetoderne og nå op på et ensartet kvalitetsniveau under udførelsen af toldprocedurerne og -kontrollen.
Jeg har tillige betegnet programmet som et effektivt arbejdsredskab. Det er det, mener jeg, for så vidt som det fastsætter den fælles retlige organisatoriske og finansielle ramme, der er nødvendig for at stille denne tjeneste til rådighed med henblik på den bedst mulige styring af enhedsmarkedet.
I denne ånd har Kommissionen til hensigt at gøre programmet »Told 2000« til et af de vigtigste instrumenter med henblik på effektiv iværksættelse af den overgangsreform, som Kommissionen, som De ved, meget snart vil iværksætte.
Den tekst, der er forelagt Dem til behandling, indeholder forskellige forbedringer, der har været ønsket af EuropaParlamentet. Jeg nævner fire grundlæggende forbedringer, nemlig anerkendelsen af nødvendigheden af at udbygge enhedsmarkedet med henblik på i fremtiden at skabe et virkeligt Heimatmarkt - jeg kan kun benytte det originale udtryk hr. von Wogau - ønsket om at se Fællesskabets symbol med de 12 stjerner på uniformerne, nødvendigheden af på fællesskabsplan at fastlægge fælles kriterier for toldtjenesternes virke og endelig medlemsstaternes klare forpligtelse til at stille de økonomiske midler til rådighed, som er nødvendige for programmets gennemførelse og særlig den endelige overgang til edb senest i 1998.
Kommissionen vil for sit vedkommende sørge for at drage størst mulig fordel af det retlige og økonomiske grundlag, der stilles til dens rådighed med henblik på gennemførelsen af de opgaver, der tillægges den ved Parlamentets og Rådets fælles beslutning.
Den erklæring, Kommissionen har afgivet til protokollen vedrørende beslutningen - og som vedrører fremme af udviklingen af udvekslinger af medlemmer af toldpersonalet på lang sigt - er det første eksempel herpå. De evalueringsrapporter, De vil modtage, vil gøre det muligt for Dem at bedømme, om denne forpligtelse er blevet til virkelighed.
Endelig takker jeg for de venlige ord, der er blevet Kommissionen til del. Jeg er glad for at understrege, at dette er et betydeligt øjeblik for indholdet af enhedsmarkedet, og dets identitet samt et godt eksempel på, at de institutionelle mekanismer vel er komplicerede, men dog har vist, at de kan bære frugt, dersom de håndteres rigtigt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.

De politiske partiers forfatningsmæssige stilling
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0342/96) af Tsatsos for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om de europæiske politiske partiers forfatningsmæssige stilling.

Tsatsos
Hr. formand, hvor der udøves offentlig magt, må der også være legitimering og kontrol. Dette er en demokratisk betingelse og et demokratisk krav. Men hvor nationalstaten tidligere havde monopol på udøvelse af den offentlige magt, er der som led i den europæiske foreningsproces skabt en helt ny instans, der udøver offentlig magt, nemlig Den Europæiske Union.
Men hverken legitimeringen eller kontrollen af den nye europæiske magt bør være de enkelte europæiske borgeres opgave. Borgerne handler effektivt via de politiske partier, som er de rette organisatoriske former, når en kollektiv vilje skal udformes og denne vilje påvirke institutionerne. Landenes politiske partier er og bliver de vigtigste faktorer, når det drejer sig om legitimering og kontrol af medlemsstaternes repræsentanter i Unionens organer. Men samtidig kræver den europæiske politiske procedure også europæiske politiske partier. De er nødvendige for selve foreningsprocessen, for legitimeringen af Unionens institutionelle organer og for gennemsigtigheden af den politiske praksis.
Traktatens artikel 138 A udgør et historisk udgangspunkt, da den gør de europæiske politiske partier til en institution i EU-universet og en afgørende faktor såvel for den europæiske foreningsproces' videre forløb som dens støtte i de europæiske borgeres tillid. Der findes ganske vist allerede europæiske politiske partier; de er imidlertid stadig på udviklingsstadiet og har fortrinsvis karakter af paraplyorganisationer. Fremtiden vil også vise os nye organisatoriske former, som vil være i stand til at leve op til den kommende politiske udvikling.
Denne forhandling finder sted i en tid, hvor der sættes spørgsmålstegn ved partiernes og navnlig politikkens betydning, noget som i sidste instans drager selveste demokratiet i tvivl. Det er på tide, at vi reagerer, og dette er formålet med min betænkning. Betænkningen forsøger at tage det andet store skridt på den vej, som ophavsmændene til artikel 138 A har indledt. Artiklen skal dog føres endnu mere ud i livet. Det ville være et væsentligt fremskridt, hvad angår troværdighed og retssikkerhed, hvis denne virkeliggørelse byggede på to bestemmelser i form af en tilføjelse til artikel 138. Disse bestemmelser skulle give mandat til vedtagelsen af en rammeforordning om de europæiske politiske partiers retlige stilling, rettigheder og pligter og en tilsvarende ramme for deres økonomiske anliggender.
Jeg skal kommentere disse to spørgsmål hver for sig:
For det første, hvad angår det institutionelle spørgsmål, er det af grundlæggende betydning for forståelsen af de bestemmelser, som min betænkning kræver indført, at de har karakter af rammeprincipper - og jeg lægger vægt på »ramme«.
For det andet indeholder beslutningsforslaget et forslag om vedtagelse af minimumskrav, som bør være opfyldt i en politisk forening, for at den kan udfylde den rolle, der beskrives i artikel 138 A, og den med rette kan gøre krav på at blive kaldt et europæisk parti.
Disse begrebsmæssige karakteristika er ikke et forsøg på at få en endegyldig definition af et sådant parti, da vi gerne vil undgå, at den nuværende situation lægger hindringer i vejen for den fremtidige udvikling. Den præcisering, vi søger at opnå, fremmer retssikkerheden og gennemsigtigheden. Derfor kræver vi i beslutningsforslaget, at den politiske forening er aktiv i mere end én medlemsstat. Derfor tales der også om den politiske forenings formål, som bør være deltagelse i Europa-Parlamentet. Og derfor understreges det, at det politiske parti er mere end en støtteforening for Parlamentets grupper og er en selvstændig politisk instans, hvis virke foregår blandt borgerne, ved sit samfundsmæssige grundlag.
Beslutningsforslaget taler om de europæiske borgeres rettigheder. Her bør der ikke være misforståelser. For eksempel er partiernes ret til ligebehandling ikke de enkelte partiers ret, men indirekte, og dog ganske klart, borgernes ret. Det er dem, der bør have mulighed for at spille en rolle, inden for de politiske partier, på lige vilkår.
Endelig taler beslutningsforslaget om partiernes forpligtelser. Heller ikke dette bør komme bag på os. Når vi for eksempel kræver af partierne, at de har programmer og organisationsstatutter, der er tilgængelige for offentligheden, men især når vi kræver en demokratisk opbygning, er dette blot for at sikre borgernes politiske rettigheder.
Og for nu at komme ind på det brændende spørgsmål om de europæiske politiske partiers økonomi er tilskuddene fra de parlamentariske grupper til partierne en praksis, som ikke kan fortsætte. En sådan økonomisk støtte kan kun accepteres til partiaktiviteter med direkte tilknytning til Parlamentet og gruppen, og der er ikke retsligt grundlag for finansiering af andre partiaktiviteter, som ikke har relation hverken til Parlamentet eller til den parlamentariske gruppe.
Derfor indeholder beslutningsforslaget også et krav fra Parlamentet til EU-lovgiverne om en bestemmelse, der styres af følgende principper: at der er et klart retsgrundlag; at der er absolut gennemsigtighed med hensyn til alle økonomiske kilder; at støttesystemet ikke forbyder dannelsen af nye partier, og at der vedtages retfærdige kriterier.
Mit beslutningsforslag udgør naturligvis ikke fremtidens regler. Det angiver blot nogle retningslinjer, påpeger følsomme områder, sætter rammer og understreger den rolle, som Parlamentet bør kræve at spille. EuropaParlamentet bør, med den fremtidige udvikling for øje, men uden at forcere denne, bygge på sine hidtidige erfaringer og forsvare en politik, der sikrer udviklingen af begrebet »europæisk parti«, på trods af de mange angreb, dette udsættes for.
Vi håber, at regeringskonferencen vil tage vore tanker og forslag til sig. Vi ønsker en dialog med Kommissionen om de næste skridt, uanset hvad regeringskonferencen beslutter. Vejen til etableringen af europæiske politiske partier bør stå åben. Alle, som vil hindre dette, må stå til ansvar over for historien. Der er ingen mening i, at vi allerede nu begynder at gætte på, hvad regeringskonferencen vil beslutte. Som medlemmer af EuropaParlamentet har vi en historisk pligt til på befolkningernes bud at kræve, hvad demokratiet har brug for. Det er denne historiske pligt, min betænkning handler om.

De Giovanni
Hr. formand, hr. Tsatsos' betænkning er en meget vigtig betænkning, der, som han selv nævnte, falder sammen med vanskelige konjunkturer, der er præget af krise i forholdet mellem de europæiske institutioner og borgerne, og det er følgelig rigtigt, at man skal bestræbe for at opbygge de former for politisk formidling, som er omhandlet i denne betænkning, og som skal fornyes. I denne forbindelse kan de europæiske politiske partiers virke naturligvis blive et meget vigtigt led i denne formidling og tillige blive et konkret udtryk for borgerskab.
Ingen tænker naturligvis på muligheden for at opbygge partierne fra oven, og den der husker blot en smule fra historien, er helt klar over, hvor kompliceret og vanskelig et partis fødsel er. Det er følgelig klart, at de europæiske politiske partier faktisk først opstår, når der er et europæisk civilt samfund, men det er på den anden side af stor betydning, at man allerede nu fastlægger en forfatningsmæssig ramme for de europæiske partier og deres rolle og funktioner. I betænkningen kræves der som netop nævnt af ordføreren en rammeordning af de europæiske politiske partiers retsstilling og deres økonomi i forbindelse med en mulig funktionel anvendelse af traktatens artikel 138 A, som givet er et glimrende retsgrundlag, selvom det senere skal suppleres.
Endelig vil jeg gøre en bemærkning om finansieringen af partierne, et emne, som også ordføreren har beskæftiget sig med, og som med rette nævnes som nødvendig i betænkningen. Vi ved også, at dette emne er meget vanskeligt og vækker en vis fjendtlighed i den offentlige mening. Men vi må tage stilling til det, netop fordi demokratiet har omkostninger, og det samme gælder politikken.
Det virkelige problem er et andet, nemlig åbenheden og reklamen, men derimod ikke afkald. Hvis vi nemlig skulle give afkald herpå, ville vi uden tvivl gå i retning af en krise for demokratiet. Jeg finder, at der i betænkningen søges givet et positivt svar på dette problem.

Martens
Hr. formand, ærede kolleger, det er i dag præcis fem år siden, at Rådet i Maastricht traf beslutning om at anerkende de europæiske politiske partier. Men siden da er der ikke sket noget, bortset fra fremlægningen af hr. Tsatsos' betænkning, som jeg gerne vil komplimentere ham for, samt enkelte tiltag fra lederne af de nuværende europæiske politiske partier. Der er ikke taget nogen initiativer. Kommissionen og Rådet har forholdt sig tavse uanset den politiske vilje. Jeg er i hvert fald stadig overbevist om, at der den 9. december 1991 var en stærk politisk vilje - det har jeg kunnet konstatere - hos de statsoverhoveder og regeringschefer, der dengang var samlet i Maastricht.
I dag har jeg sammen med de øvrige gruppeformænd i Parlamentet modtaget en juridisk udtalelse, hvoraf det fremgår, at vi kun kan træffe en lovmæssig beslutning vedrørende anerkendelse af de europæiske politiske partier på grundlag af traktatens artikel 235 A, og det forudsætter enstemmighed i Rådet. Der er altså ikke henlagt nogen beføjelse til Parlamentet, til Den Europæiske Union, om at fastsætte regler for de europæiske politiske partiers konstitutionelle stilling.
Tillige fremsættes der mange indvendinger, og man kan konstatere en betydelig mistro. Vi skulle efter sigende ønske store summer til valgkampagner for de europæiske politiske partier. Det er slet ikke hensigten. Vi beder ikke om flere penge. Min påstand er blot, at de nuværende europæiske politiske partier er alt for afhængige af parlamentsgrupperne. Det er ikke en sund tilstand. Hvad vi beder om i dag, er et gennemskueligt finansieringssystem, ikke flere penge, men et gennemskueligt offentligt finansieringssystem med åbne regnskaber og kontrol.
Hr. Tsatsos har i sin betænkning helt klart sagt: Vi må sondre mellem parlamentsgrupperne her i Parlamentet og de europæiske politiske partier. De har deres egen rolle. De politiske partier på europæisk plan må spille en rolle i samfundet. De skal sørge for oplysning. De skal fremme en offentlig diskussion. De skal især fremme den europæiske politiske meningsdannelse i samfundet. For at kunne klare denne konstitutionelle opgave skal de europæiske politiske partier naturligvis opfylde nogle fundamentale betingelser. Hr. Tsatsos har nævnt dem: De skal have organisationsvedtægter og et politisk principprogram, der er frit tilgængeligt for de europæiske borgere. De skal respektere grundprincipperne i traktaten. Det gælder især grundprincipperne for demokrati, overholdelse af menneskerettighederne, retsstaten, dem skal de overholde. Deres interne beslutningsproces skal være demokratisk og åben for alle borgere i Den Europæiske Union, der vil give udtryk for deres politiske vilje. Derfor er PPE-gruppen en stor tilhænger af muligheden for personligt medlemskab, og vi har stillet et ændringsforslag herom. Men vi mener også, at flertalsbeslutninger er nødvendige i de europæiske politiske partier. Begge dele gælder allerede nu i Det Europæiske Folkeparti. Jeg har gennemført begge dele, det personlige medlemskab, men også flertalsbeslutningerne, i den interne politiske beslutningsproces.
Jeg vil derfor frem til nogle beslutninger. Jeg føler, efter at jeg her til eftermiddag har læst den juridiske udtalelse - jeg har først fået denne i eftermiddags, men den er dateret den 27. november - at jeg mere end nogensinde er overbevist om, at traktatens artikel 138 A bør have tilføjet et stykke to, sådan som hr. Tsatsos har foreslået, og sådan som visse regeringer har foreslået, hvori det bestemmes, at lovgivningen kan tilvejebringes med medbestemmelsesret. Jeg tror ikke, vi kommer ud af problemet, hvis vi skal arbejde sådan, som det foreslås i stk. 2 i beslutningen. Det er jeg helt overbevist om. Hvis vi vil opnå fremgang, må vi arbejde med blikket rettet mod beslutningerne på regeringskonferencen i Amsterdam. Hvad vor gruppe angår, vil jeg tage de nødvendige initiativer med henblik på at søge at overbevise de regeringsledere, som hører til vor politiske familie, om at de skal tilvejebringe en sådan tilføjelse, ellers kommer vi aldrig igennem. Men det er hr. Tsatsos fortjeneste, at han efter fem års forløb endelig har bragt debatten tilbage på rette spor.

Vieira
Hr. formand, kære kolleger, min gruppe kan ikke godkende den foreliggende betænkning af hr. Tsatsos om de europæiske politiske partiers forfatningsmæssige stilling, hvilket vi også har tilkendegivet i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål. Politisk set skyldes vores uenighed, at vi finder det afgørende vigtigt ikke at udvande eller reducere medlemsstaternes ansvarsområder i forhold til den europæiske integrationsproces. Europa-Parlamentets medlemmer repræsenterer de enkelte medlemslande og tilslutter sig i Europa-Parlamentet de politiske grupper, som de partipolitisk er mest beslægtede med. Disse grupper kommer lidt efter lidt til at fungere som politiske partier på europæisk plan, og de kan også kan omfatte regionale repræsentanter, hvoraf nogle ligeledes er valgt af regionale partier.
Der findes intet retsgrundlag for at indføre en forfatningsmæssig status for europæiske politiske partier, hvis eksistens og virke desuden kan risikere at møde stærk modstand og vække ubehag i medlemsstaterne og måske endog støde på uovervindelige problemer i forhold til de nationale forfatninger.
Den praksis, der er i flere år er fulgt i Europa-Parlamentet, forekommer os, selv om der er behov for væsentlige forbedringer i mange henseender, mere fredelig, og den giver da heller ikke anledning til de store kontroverser. At de politiske grupper i Europa-Parlamentet omfatter medlemmer fra forskellige lande giver sig i øvrigt udslag i stor ytringsfrihed, ofte med mulighed for, at det enkelte medlem kan komme til orde, selv om vedkommendes holdning afviger fra gruppeflertallets, hvilket næppe er tænkeligt inden for rammerne af et europæisk politisk parti, hvis struktur og praksis vil være meget mere stiv og præget af partiånd og formelle krav om iagttagelse af partipolitiske principper og partidisciplin.
Det er meget lettere at skabe nærhed mellem de folkevalgte og vælgerne, hvilket er en vigtig sag for EuropaParlamentet, hvis de førstnævnte er opstillet af et nationalt eller regionalt parti, end hvis de repræsenterer et europæisk politisk parti. En anden væsentlig grund til vores uenighed vedrører et punkt, som også er behandlet i Tsatsos-betænkningen, nemlig spørgsmålet om fællesskabsfinansiering, der bestemt skal være gennemsigtig, men ikke diskriminerende. At gøre tildelingen af støtte betinget af en gruppering af flere nationaliteter er ikke i overensstemmelse med traktaten, hvad angår Europa-Parlamentets medlemmer, som er valgt i deres hjemlande, måske af et rent nationalt parti, og at tvinge dem til at gruppere sig på en måde, der ikke nødvendigvis respekterer deres landes interesser, er en vej, som Europa, der indtager en pionérposition, for så vidt angår beskyttelsen af de demokratiske principper, aldrig bør slå ind på, og som det ganske givet en dag ville komme til at fortryde.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, ærede kolleger, først og fremmest vil jeg rose hr. Tsatsos, ikke alene for kvaliteten af hans betænkning, men mindst lige så meget for den store åbenhed, hvormed han har gjort rede for de argumenter og ændringsforslag, som hans kolleger i udvalget har fremsat. Min gruppe vil stemme for beslutningsforslaget af to grunde. For det første finder vi det godt, at de europæiske politiske partier får en stærkere konstitutionel stilling, end det hidtil har været tilfældet, og at denne stilling bliver fast forankret i traktaten. Dernæst anser vi det for mere end ønskeligt, at finansieringen af disse partier med fælles midler også får et klart og indiskutabelt juridisk grundlag. For klarheds skyld vil jeg straks tilføje, at ELDR-gruppen ikke er tilhænger af at øge tilskuddene, men så meget desto mere tilhængere af åbenhed, gennemskuelighed og retssikkerhed.
Til sidst vil jeg henlede forsamlingens opmærksomhed på tre ændringsforslag, som vi på ny har fremsat, og jeg anmoder forsamlingen om så vidt muligt at støtte disse. Det første vedrører den ifølge os nødvendige ligevægt mellem støtte og egne midler. Det andet, som også er underskrevet af medlemmer af andre grupper, vedrører de personlige indmeldelser, og det sidste vedrører nødvendigheden af at godkende ensartede valgregler, regler der bygger på ligelig repræsentation og ensartede regler for alle europæiske parlamentsmedlemmer. Jeg slutter med håbet om, at Tsatsos-betænkningen vil danne grobund for et blomstrende europæisk politisk liv.

Puerta
Hr. formand, der er i min gruppe forskellige meninger vedrørende denne betænkning, og dette vil i dag komme til udtryk her i plenarforsamlingen.
I vor gruppe er repræsenteret en række internationale ideologier, den er uafhængig af et allerede etableret europæisk parti og står for et programmæssigt og politisk kompromis på venstrefløjen og er en fælles gruppe, hvori man fuldt ud respekterer de nationale partiers afgørelser og deres ret til at formidle deres meninger til plenarforsamlingen. Og under hensyn til alt dette vil jeg her give udtryk for opfattelsen hos dem iblandt os, der går ind for muligheden af at medtage udviklingen af artikel 138 A på regeringskonferencen.
Dersom vi tror på, at der findes et europæisk samfund, dersom der er visse europæiske institutioner, dersom der findes et demokratisk europæisk netværk, dersom vi ønsker, at borgerskabet skal have en forfatningsmæssig betydning inden for det, vi er ved at skabe, dersom noget skal komme til udtryk i et europæisk parlament, synes det rimeligt at anerkende eksistensen af de politiske partier, som allerede eksisterer, eller som senere opstår i Europa. Og alt dette skal ske med lige muligheder og i alle tilfælde i bevidstheden om, at tilkendegivelsen af den europæiske politiske vilje gennem disse partier supplerer tilkendegivelsen af denne politiske vilje hos de nationale partier og i medlemsstaterne. Som følge heraf er vi enige i, at regeringskonferencen skal behandle dette område, og at der skal vedtages retsakter om dette i Den Europæiske Union, nemlig den rammeforordning, man har talt om, for at give området dette forfatningsmæssige og retlige grundlag for de europæiske politiske partier, samt en forordning, som bevirker gennemsigtighed af og kontrol med finansieringen.
Hr. Tsatsos' betænkning er så fleksibel, at den tillige anerkender, at disse europæiske politiske partier - der opstår i en form og under hensyntagen de mange forskellige nationale former, som anses hensigtsmæssige - kan være til hinder for programlægning og virke på europæisk plan. Det er derfor et forehavende, som vi skal godkende i dette øjeblik, som er af så stor betydning for den politiske opbygning af Europa, hvori borgerne skal danne sig deres egne meninger og deltage i beslutningerne og kunne bekræfte deres politiske vilje på europæisk plan.

Voggenhuber
Hr. formand, der er her i Parlamentet tradition for at takke og lykønske ordføreren. Det synes jeg, er en meget smuk kultur. Det gør det blot vanskeligt at give en ordfører en særlig personlig kompliment i anledning af en særlig betænkning. Det vil jeg gerne gøre i dette tilfælde. Jeg havde forventet en nærmest teknokratisk betænkning om partidannelse og finansiering af sådanne, men finder en betænkning, der ser sig i en kontekst, hvor forfatningsmæssige emner tages op til diskussion, nemlig det afgørende spørgsmål om den europæiske integrations overhøjhed, om borgerskab, og dermed om denne europæiske integrations legitimering. Jeg synes, at dette er et meget centralt spørgsmål. Her tager Europa-Parlamentet omsider også det forfatningsmæssige emne op igen. Derfor min kompliment. Derfor stemmer vi også for.
De Grønne synes, at en forfatningsskabende proces i EU er den største politiske udfordring, og vi beklager meget, at regeringskonferencen i denne forbindelse ikke tager noget initiativ. Her lyder der måske også en indvending, der allerede er blevet nævnt: Vi synes faktisk, det er nødvendigt at tilstræbe en ændring af traktaten og ikke at holde det uden for regeringskonferencen, netop fordi denne betænkning har en så grundlæggende forfatningsmæssig ambition.
En anden indvending - den er også allerede blevet nævnt - angår spørgsmålet om det individuelle medlemskab. Netop fordi den europæiske integration i dag står i renationaliseringens spændingsfelt på den ene side og dannelsen af et overnationalt teknokrati på den anden side, er det individuelle medlemskab et utroligt vigtigt signal som led i at danne et sådant europæisk borgerskab. Jeg tror også, at det bliver muligt at få medlemskaber uden for EU, fordi Europa rækker ud over EU, og fordi vi bør vise vor åbenhed og invitere resten af Europa med på denne måde. Ellers er vi meget taknemmelige for - og jeg gentager endnu en gang min kompliment - at der med denne betænkning efter årelang pause, stilstand i forfatningsdebatten igen kommer gang i denne diskussion.

Saint-Pierre
Hr. formand, kære kolleger, der er ikke noget demokrati uden politiske partier. Hidtil har partierne trods artikel 138 A i Traktaten reelt kun eksisteret på medlemsstatsplan. På europæisk eller internationalt plan er der kun tale om sammenslutninger af nationale partier. Den eneste undtagelse, der i øvrigt er af en helt anden karakter, er de politiske grupper i Europa-Parlamentet. Men de forener kun de folkevalgte. Der var således et tomrum på unionsplan. Hr. Tsatsos' meget udmærkede betænkning om de europæiske politiske partiers forfatningsmæssige stilling udfylder det fuldstændigt.
Det er rent faktisk på tide, at vi får europæiske politiske partier, der er anerkendt som sådan af borgerne og institutionerne. De vil give en større klarhed til forhandlingerne og en større gennemsigtighed i finansieringen af det politiske liv. Vi må imidlertid være forsigtige med ikke at påtvinge alt for snævre begrænsninger med hensyn til det nødvendige antal nationaliteter ved dannelsen af et sådant parti med risiko for at svække en vis dynamik.
Men for at en sådan demokratisk konstruktion skal blive perfekt, må man komplettere den på tre punkter. For det første må Parlamentet vedtage en status for dets medlemmer. For det andet må vi etablere det ensartede valgsystem, som Parlamentet vedtog i 1993. Og for det tredje må vi muliggøre individuel tilslutning til europæiske partier, hvis man ikke ønsker, at det sammenkittede system af nationale partier skal vedblive at bestå. Det er først, når sådanne foranstaltninger er vedtaget, at Unionen vil komme til at opleve et demokratisk politisk liv, der er Europa og dets borgere værdigt.

Berthu
Hr. formand, det forslag, der sigter på at tildele de europæiske politiske partier statusrettigheder, forekommer os at være blottet både for retsgrundlag og for berettigelse hvad det egentlige indhold angår. Det er den stilling, vi forsvarede i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, og vi takker ordføreren for at have villet nævne vore argumenter i den centrale del af hans betænkning.
Hvad retsgrundlaget for dette forslag angår, så kan vi hverken finde det i artikel 138 A i Traktaten, der visselig ikke havde til formål, at der oprettedes partier »specialiseret i europæiske spørgsmål«, eller i artikel 142, der udelukkende grundfæster Parlamentets ret til at tilrettelægge sit arbejde, eller i artikel 235, der tydeligvis ikke i nogen tilfælde vil kunne tjene til en revision af traktaten.
Er det nødvendigt at ændre denne tingenes tilstand i forbindelse med regeringskonferencen eller på et andet tidspunkt? Det mener vi ikke. Der er rent faktisk tale om, hvordan der vil kunne skabes en politisk vilje på europæisk plan. Ordføreren synes at foretrække 380 millioner borgeres direkte tilkendegivelse inden for rammerne af om ikke en europæisk stat, så dog en enhed af »forfatningsmæssig« karakter for at bruge et ord, der er anvendt flere gange i betænkningen på en måde, der ganske vist er lidt provokerende, men som ikke har nogen retlig virkning.
Vi mener derimod ikke, at der findes noget europæisk folk. For ikke at drukne i en total forvirring og for at undgå ikke-demokratiske regeringsmetoder bør det politiske liv i Europa således først tilrettelægges inden for nationale kredse, hvorefter disse via deres repræsentanter deltager i de europæiske institutioners virke.
Derfor finder vi det ubetimeligt at ændre traktaten med henblik på at tildele de europæiske politiske partier forfatningsmæssig status, for ikke at tale om at støtte disse kunstige partier ved hjælp af fællesskabsmidler.

Schäfer
Hr. formand, mine damer og herrer! Demokrati er baseret på daglig, folkelig opbakning. Demokrati er især med hensyn til meningsdannelse organiseret ved hjælp af medlemspartier. Denne europæisk prægede politiske model har fundet udfoldelse i alle EU-stater. Virkelige europæiske partistrukturer er imidlertid næsten ikke kommet ud af stedet. Hvad handler det om i dag? For det første ligner EU et paternoster: På den ene side går det opad, det viser de mange ansøgninger om medlemskab; men samtidig går det nedad på den anden side, det viser væksten af nationalistiske tendenser. Europæiske partier skal give deres svar med oprindelig europæisk politik, ikke blot på den mindste nationale fællesnævner. Det hele, dvs. de europæiske partier, skal være mere end summen af bestanddelene. For det andet har der siden 1994 været EU-valgret til EuropaParlamentet og siden 1995 EU-kommunalvalgret. Det er på dette borgerskabsfundament, vi må bygge.
Jeg spørger: Hvor mange kandidater med græsk, spansk, portugisisk og italiensk statsborgerskab er der til kommunal- og amtsråd i tyske partier? Svaret lyder: Meget få. Jeg spørger: Hvordan fungerer det europæiske partimedlemskab, når f.eks. François fra Lille, som er medlem af det franske socialdemokrati, flytter til Tyskland? Kommer han automatisk ind i det tyske socialdemokrati? Svaret lyder: Normalt ikke, der er vrøvl med vedtægterne. Det siger jeg bevidst selvkritisk. Vi socialdemokrater må flytte os, det samme gælder for de kristeligdemokrater, de liberale og de grønne. Vi må alle åbne os og bryde forældede strukturer op. For europæiske partier opstår ikke af sig selv. De opstår kun, hvis vi ønsker det, og hvis vi fremmer målsætningen og det daglige arbejde. Vor ven Dimitri Tsatsos' betænkning danner et fremragende grundlag for dette.

Ephremidis
Hr. formand, både ordføreren og andre talere påkaldte to ting:
For det første artikel 138, som næsten karakteriseredes som historisk. Efter vor opfattelse er denne artikel uklar fra ende til anden - forsætligt uklar - for at dække over visse bagtanker.
Den anden ting, man påkaldte, var den kendsgerning, at vi drøfter dette spørgsmål på et tidspunkt, hvor partierne er i krise. Jeg vil gerne spørge: skyldes partiernes krise mangelen på europæiske partier, eller skyldes den, at partierne er dybt involverede i store økonomiske interesser, som de styres af og tjener? Der er ikke tid til at komme nærmere ind på dette.
Den tredje ting, jeg gerne vil sige, er, at betænkningen i sin analyse og med sine flotte forfatningsmæssige, demokratiske og liberale formuleringer har mange »bør« og »bør ikke«. De handler om partiernes etablering og funktion og om krav. Alt dette er restriktioner, som skal gøre den frie partidannelse, som borgerne ønsker, endnu mere kompliceret i stedet for at gøre den nemmere. Der er også det suspekte punkt vedrørende den støtte, de skal modtage. Se blot på Parlamentets nuværende eller forrige sammensætning. Nogle ganske få grupper, nogle ganske få partier vil sætte sig på denne støtte, og de andre, de små, vil være taberne.
Af disse årsager og mange andre, som jeg ikke kan nå at nævne, vil vi ikke støtte betænkningen. Jeg siger dette med beklagelse, da hr. Tsatsos er en fremstående professor og ekspert i forfatningsret og samtidig en kær ven, men sandheden er mig endnu mere kær, og den siger, at denne betænkning og dens langsigtede mål ikke fremmer befolkningernes sag og interesser, navnlig ikke når disse partiers beslutninger bliver til flertalsafgørelser, som gennemtvinges på tyrannisk vis.

Schörling
Hr. formand, ifølge det græske forslag til regeringskonferencen skal artikel 138 A udbygges og traktaten suppleres dels med en rammeforordning om de europæiske politiske partiers retlige stilling, dels med en forordning om deres økonomiske forhold. Dette ønske formulerer og argumenterer hr. Tsatsos meget klart for i betænkningen. Hverken jeg eller flere andre i Den Grønne Gruppe mener imidlertid, at der er nogen saglig begrundelse eller noget retsgrundlag for at ændre traktaten på dette område. Heller ikke Formandskonferencen, som jeg forstår har behandlet spørgsmålet, har fundet en ændring af de nuværende regler nødvendig.
Hvis de europæiske borgere i fremtiden får en stærk identitet og føler sig som ét folk, vil der måske også opstå ønske om europæiske politiske partier. Men der skal være tale om et folkeligt krav; et politisk parti skal dannes nedefra som resultat af et folkeligt krav, ikke på anden måde. Et sådant krav foreligger ikke i dag, men der finder et samarbejde sted mellem europæiske partier som f.eks. vor egen sammenslutning af grønne partier. Desuden går artikel 137 ud fra, at Europa-Parlamentets medlemmer er repræsentanter for deres respektive lande. Som en logisk følge heraf, hr. formand, kan der heller ikke ydes offentlige tilskud over EU-budgettet, hverken til nationale politiske partier eller til europæiske politiske partier.

Dell'Alba
Hr. formand, jeg finder, at Parlamentet skylder hr. Tsatsos tak for, at det er lykkedes ham at gennemføre en meget vanskelig opgave, og fordi han med stor dygtighed har kunnet løse et så ømtåleligt problem med mange løse ender. Han har særlig forstået at forene de krav, eller rettere de forventninger, der næres af dem, som opfatter de europæiske partier som et sted, hvor synspunkterne mødes, eller en form for europæisk forum for nationale partier, og af andre, der f.eks. som jeg kæmper inden for et parti, som ønsker at være grænseoverskridende, som finder, at det europæiske parti som sådan grundlæggende skal være noget, der er forskelligt fra og selvstændigt i forhold til den helt acceptable nødvendighed af, at de nationale partiers holdninger harmoniseres og samordnes.
Jeg finder hr. Tsatsos' forsøg interessant. Vi vil få at se, hvorledes udviklingen bliver på regeringskonferencen. Vi er naturligvis gunstigt indstillet over for muligheden for direkte medlemskab, mens jeg for så vidt angår finansieringen siger hr. Tsatsos tak for, at han har undladt at tage bestemt stilling til, om der skal ske en finansiering eller ej, og har begrænset sig til at beskrive den retlige ramme. Inden for denne ramme ønsker vor gruppe, at der stilles tjenesteydelser til rådighed for partierne, men ikke penge, også fordi lovgivningen i visse medlemslande forbyder denne form for finansiering.

Barton
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren, hr. Tsatsos, især for den måde, hvorpå han har indarbejdet forslag fra medlemmer af alle partier her i Parlamentet.
Dette har kunnet lade sig gøre, fordi vi, når vi diskuterer politiske emner, vil være meget uenige om mange ting - sådan må det være i et demokrati - men når vi drøfter processen og rammerne for en åben beslutning om disse politikker, håber jeg, vi kan være mere enige. Hr. Tsatsos betænkning blev netop omtalt som et mindre mirakel i den henseende, og jeg tilslutter mig det synspunkt.
Der er den fare ved demokratiet, at folk tager det for givet, når det har været der længe. I et etableret demokratisk samfund vil beslutningsprocessen let blive noget, der foregår langt væk, og som kun vedkommer en politisk elite. Jo større område de demokratiske beslutninger dækker, desto fjernere risikerer beslutningstagerne at blive. Demokrati på lokalt og internationalt plan er uden betydning, hvis vi ikke kan gennemføre demokratiet på europæisk plan, og jeg formoder, hr. Tsatsos, at den endelige udfordring bliver demokrati på verdensplan.
De politiske partier er det eneste middel, jeg kender til, som kan skabe en forbindelse, en bro, mellem borgeren og de beslutninger, der træffes.
Jeg vil især rose betænkningen, fordi den ikke er faldet i den fælde, det ville være at favorisere de eksisterende partier. Det ville være så nemt for Parlamentets medlemmer blot at støtte opretholdelsen af status quo, men det er faktisk sundere for demokratiet, hvis vi fremmer udviklingen af nye politiske bevægelser, såfremt vi ikke selv er i stand til at leve op til borgernes forventninger.
Til slut vil jeg sige, at jeg regner med, at der vil gå et stykke tid, før alle kan forstå og realisere principperne i denne betænkning, men det skal nok komme. Disse principper vil også tjene som forbillede for folk i andre dele af verden, som ønsker at tage det første skridt på demokratiets lange vej.

Eriksson
Hr. formand, denne betænkning behandler et spørgsmål, som overhovedet ikke henhører under Europa-Parlamentets formelle kompetence. Politiske partier og deres opbygning er ikke noget, som myndighederne skal beskæftige sig med. Politiske partier er hverken forlængelser af eller vedhæng til statslige organer. Partier dannes og bæres frem af borgere. Hvordan grænseoverskridende partier skal opbygges, angår ikke Parlamentet, men skal udelukkende afgøres af partiernes medlemmer.
Selve tanken om en form for europæiske politiske partier er endnu ganske fremmed. For det første er de nationale, henholdsvis borgerlige og socialistiske, partier så indbyrdes forskellige, at der ikke foreløbig vil være noget grundlag for en fælles organisation. For det andet ville en sådan under de nuværende omstændigheder være et tilbageskridt i den demokratiske udvikling. Der ville skulle oprettes en overordnet instans over de frie nationale partier, og en sådan forskydning af magten bort fra den folkelige basis bør afvises.

Rothley
Hr. formand, først en stor tak til hr. Tsatsos for hans udmærkede betænkning. Det er korrekt, at partidannelsen på europæisk plan er af central forfatningsmæssig betydning for Den Europæiske Union, for demokratiet i Den Europæiske Union. Intet demokrati lever uden levende, åndelig diskussion, intet demokrati lever uden politiske alternativer, intet demokrati lever uden medier. Dette gælder også alt sammen for det europæiske demokrati. Der findes intet europæisk demokrati uden europæiske partier, uden europæisk kommunikation. Det er helt utænkeligt.
Dermed er spørgsmålet om politiske partier i Europa samtidig et spørgsmål om Europa-Parlamentets rolle. Uden disse præjuridiske forudsætninger for et virkelig levende demokrati må Europa-Parlamentets rettigheder vedblive med at være begrænsede. For øvrigt, hr. Berthu, blandt disse præjuridiske forudsætninger for et europæisk demokrati er ikke, at vi har et europæisk folk. Er belgierne et folk, er schweizerne et folk, er spanierne et folk? Er Belgien eller Schweiz eller Spanien måske ikke demokratier? Jo, det er de, og det kan de også være!
Naturligvis kan juridiske bestemmelser ikke erstatte partiernes politiske vilje. Hvem hindrer i øvrigt partierne i at gå videre, end de hidtil er gået? Hvem hindrer dem i det? Jeg har nogle gange på fornemmelsen, at de ikke ved, hvad der er til deres eget bedste. Hvis den politiske vilje til at organisere et europæisk demokrati ikke er til stede, er der ingen juridiske bestemmelser, der hjælper.
Et fællesskab, som ønsker at forstå sig som Europæisk Union, må kunne blive sig sin politiske identitet bevidst. Det har den ikke kunnet endnu, og jeg tror, at hr. Tsatsos' udmærkede betænkning kan være et første skridt i den retning.

Fayot
Hr. formand, som folkevalgt repræsentant for et nationalt parti er jeg engageret i de europæiske socialdemokraters partis arbejde, for jeg er af den opfattelse, at det parlamentariske liv har ligeså megen brug for det europæiske politiske område, som fisken har brug for vand.
Jeg finder ikke, at tilstedeværelsen af et europæisk parti er i modstrid med tilstedeværelsen af et nationalt parti, og jeg betragter tilstedeværelsen af et europæisk parti som den nødvendige forlængelse af de nationale partier hvad europæiske spørgsmål angår. Derfor hilser jeg hr. Tsatsos' betænkning velkommen som et vigtigt politisk dokument med henblik på regeringskonferencen.
Problemet er, hr. formand, rent faktisk, hvordan man sammenføjer de europæiske partier. Jeg mener, at sammenføjningen mellem de politiske grupper i Europa-Parlamentet og de europæiske partier er temmelig let at foretage. Vi ønsker gennemsigtighed i forbindelserne mellem de politiske grupper i Parlamentet og de europæiske partier både i beslutningsstrukturen og i de finansielle strukturer, og jeg er enig med hr. Martens i, at de europæiske partier ikke ønsker yderligere finansiering. De ønsker blot større gennemsigtighed.
Dér, hvor problemet begynder, det er i sammenføjningen mellem partiapparater og borgere. Her er de europæiske partier i alt væsentligt apparater. De har strukturer, og jeg vil i øvrigt gerne gøre indsigelse imod det, som hr. Martens sagde, da han påstod, at der intet var sket siden 1992! De europæiske socialdemokraters parti har fået vedtægter, har sluttet sig sammen med andre til et parti for europæiske socialdemokrater. Jeg er også enig med hr. Rothley, når han siger, at der ikke er noget, der forhindrer europæiske partier eller nationale partier i at fortsætte med på eget initiativ at bearbejde den europæiske bevidsthed.
I mit parti, det luxembourgske socialistparti, giver vi automatisk enhver ikke-luxembourgsk socialist - jeg giver dette eksempel, fordi jeg finder det interessant, hr. formand - der kommer til Luxembourg, ret til medlemskab af socialistpartiet uden nogen yderligere omkostninger eller bidrag. Det er en ret, som vi tilbyder, og jeg mener, at man kan tage mange sådanne initiativer i de nationale partier med henblik på at udvikle den europæiske bevidsthed. Vor kollega, Axel Schäfer, har givet andre eksempler.
Jeg finder således, at Tsatsos-betænkningen er en meget vigtig betænkning for de europæiske partiers videre udvikling, som vi ønsker af hele vort hjerte.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, i Parlamentets forslag til beslutning fremhæves de europæiske politiske partiers betydning, idet disse skal udvikle sig på grundlag af de europæiske politiske kræfter og finde deres egen institutionelle placering i traktaten. Jeg siger ordføreren, hr. Tsatsos, mange tak.
Kommissionen støtter fuldt overbevist Parlamentets fleksible holdning og ønsker at understrege den forfatningsmæssige rolle, som de europæiske politiske partier er kaldet til at udføre inden for det demokratiske liv i Europa.
Intet demokrati uden partisystemer. Opbygningen af et egentligt europæisk politisk rum kan kun ske, dersom den ledsages af et system med europæiske partier, der supplerer det nationale partisystem og muliggør udvikling af et europæisk borgerskab, der supplerer det nationale borgerskab.
I et retssamfund som Den Europæiske Union er i dag, er øjeblikket nu inde til at spørge sig selv, hvorledes man skal definere de europæiske partier, hvilke funktioner man skal tillægge dem, hvilken form for retlig anerkendelse man skal give dem, hvorledes man skal fastlægge deres rettigheder og mulige politiske aktivitetssfærer, og hvorledes man skal løse det ømtålelige spørgsmål vedrørende deres finansiering.
De europæiske politiske partiers forfatningsmæssige værdi vil uden tvivl blive anerkendt og udviklet. Foreningsfriheden og deres almindelige politiske handlefrihed - som er omhandlet i denne beslutning - vil blive styrket som grundlæggende forfatningsmæssige principper inden for den europæiske forfatning. De europæiske politiske partier vil på afgørende måde kunne bidrage til udarbejdelsen af et politisk og demokratisk projekt i Europa og bistå de europæiske institutioner med at møde de udfordringer, som de europæiske problemer, og særlig den geografiske udstrækning af morgendagens Europa, vil volde.
Som følge heraf er de bidrag, som medlemsstaterne vil yde på regeringskonferencen, og de beslutninger, de vil træffe, af fundamental betydning, og Parlamentet henviser da også særdeles hensigtsmæssigt til de forslag, som er fremlagt på regeringskonferencen. Særlig er spørgsmålet om finansieringen af de politiske partier fortsat af grundlæggende betydning. Det er absolut nødvendigt at udarbejde ordninger, der muliggør en klar og gennemsigtig finansiering, der er underlagt en effektiv kontrol, og som samtidig gør det muligt for de politiske partier at bidrage til dannelse af en europæisk bevidsthed og give udtryk for de europæiske borgeres politiske vilje. I det øjeblikkelige klima, der - som understreget i visse indlæg - er præget af en voksende mistillid hos borgerne over for politikken, er den styrkelse af de europæiske politiske partiers opgave, som allerede er omhandlet i Unionstraktaten, af fundamental betydning. Der er ikke tale om at vælge mellem en model med nationale politiske partier og en europæisk model, mellem forsvar for den nationale politiske identitet og Europas åbning, men at finde modeller for sameksistens, som gør det muligt for det politiske Europa at udvikle efter grundlæggende demokratiske principper og subsidiaritetsprincippet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.

Deltagelse i det institutionelle system
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0338/96) af Herzog for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om borgernes og samfundsaktørernes deltagelse i Den Europæiske Unions institutionelle system.

Herzog
Hr. formand, kære kolleger, borgernes og samfundsaktørernes deltagelse i Den Europæiske Unions institutionelle system er meget beskeden i dag. Vi ønsker at udvikle den i vid udstrækning. At deltage, det er noget mere end at være repræsenteret, det er at kunne drøfte politiske valg, det er at blive hørt, og det er selv at kunne bidrage.
Der er ganske vist gjort et betydeligt skridt henimod demokratisering ved Europa-Parlamentets opdukken som en forsamling valgt ved almindelige direkte valg, og som en forsamling, der råder over en fælles beslutningstagningskompetence. Men det er langtfra tilstrækkeligt, som man kan se det af borgernes tab af tillid til Unionen og endog af tabet af meningen med den europæiske konstruktion. Hvis det er op til den enkelte nation at omdefinere et håbets mål, så må Unionen hjælpe dem med at gøre det ved selv at tage nogle betydelige skridt henimod fælles sociale endemål, et fælles udviklingsprojekt og broderlig solidaritet. Dette vil motivere til deltagelse og til gengæld vil det også bidrage til at virkeliggøre disse bånd og disse projekter.
Betænkningen foreslår med dette for øje offentlige drøftelser af Unionens politikker på Europa-Parlamentets initiativ, der ved at forene lederne, de folkevalgte og samfundsaktørerne vil bringe dem i stand til at føre en fælles drøftelse. Den kræver, at de europæiske institutioner sammen med civilsamfundets aktører engagerer sig i at arbejde for udarbejdelsen af sociale rettigheder, i at fremsætte klare mål for beskæftigelsen og bringe sammenhæng mellem de økonomiske og finansielle politikker og disse mål ved at udstyre sig med de nødvendige regulerings- og samarbejdsværktøjer, således at konkurrencen ikke fører til ødelæggelse af de sociale modeller.
Europa-Parlamentet og samfundsaktørerne bør råde over stærke høringsbeføjelser i den økonomiske og monetære union, som de i dag er udelukket fra. Jeg mener endog, at det ville være nødvendigt med en fælles beslutningstagning mellem Parlamentet og Rådet om en række valg i relation til den monetære union. Men sådan forholder det sig ikke.
Et væsentligt forslag i betænkningen består i, at man i forlængelse af en særlig årlig mødeperiode i EuropaParlamentet lader afholde en konference med repræsentanter for Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget for at drøfte valget af økonomisk politik. Information og høring af borgerne såvel som borgernes initiativ inden for europæiske satsningsområder bør være dagligdagsfænomener. Enhver bør selv kunne danne sig en mening ved at råde over en lang række kilder og ved at blive enig med andre. Hvis dette skal blive en realitet, må man kunne have adgang til en informationsservice i samfundets interesse, der er så decentraliseret som mulig. Jeg foreslår, at der i den anledning etableres et fælles ansvar mellem medlemsstaterne og Unionen.
Evalueringen af Unionens politikker er en absolut prioritet. Hvorfor ikke indse, at vi parlamentsmedlemmer ligesom de borgere, vi repræsenterer, befinder os i et enormt afhængighedsforhold over for ekspertsystemerne. Disse er i dag totalt monopoliseret af de udøvende myndigheder. Min betænkning foreslår, at de folkevalgte råder over en beføjelse til at forberede en evaluering sammen med Kommissionen ved bl.a. at anmode om bistand fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg, Regionsudvalget og sektorudvalgene. Betænkningen betror disse en større rolle som mellemmænd og igangsættere af høringer af borgerne, de lokale myndigheder og samfundsaktørerne på deres arbejdspladser og bopæle.
Jeg fremsætter flere forslag, der sigter på at nærme de folkevalgte til borgerne og i vid udstrækning udvikle fagforeningernes og foreningernes beføjelser, for uden dem ville der ikke være noget demokrati i Fællesskabet. Vi kan i dag tage et skridt henimod en politisk union, der hviler på en sand fælles magt for europæerne. Unionen bliver aldrig stærk, hvis den forbliver et statskondominium, selv om Rådet træffer afgørelser ved flertalsafstemning.
Denne betænkning, der i vid udstrækning er blevet til i samarbejde med civilsamfundets aktører, har nydt godt af talrige og livlige diskussioner i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål. Jeg takker kollegerne, ligesom jeg takker dem for at have foreslået, at vi forhandlede tidsfristerne og valgene i beslutningsforslaget i en positiv ånd. Mange kolleger, der føler sig tæt knyttet til repræsentationens beføjelser, var bange for en overdreven brug af høringer til skade for beslutningsevnen. Mange kolleger var bange for alt, som kunne bringe gennemførelsen af den monetære union i fare. Jeg personligt er ganske vist tilhænger af at lade overgangen til euroen afhænge af iværksættelsen af nye økonomipolitiske valg og af etableringen af en fælles økonomisk kompetence. Men det er ikke emnet for denne betænkning, der derimod, og det gentager jeg, styrer ind på den vej, der fører til drøftelser af økonomipolitiske valg.
Og endelig har de, der henholder sig stærkt til den nationale suverænitet, og på den anden side de, der har en i alt væsentligt overstatslig opfattelse af den føderale magt, kunnet bekymre sig over mine forslag. Mit mål er en føderation, ikke ved en magt udøvet hen over folkenes hoveder men ved et direkte og stærkt bånd mellem dem og de fælles institutioner. Uden at bringe det væsentlige i fare har jeg gjort to vigtige indrømmelser for at nå frem til en bred aftale. Jeg vil fatte mig i korthed, eftersom jeg kun har afmålt tid. Mine kolleger vil forstå det. Jeg har ikke omtalt de nationale aktører, og jeg har ikke insisteret på, at alle mine forslag skulle nedfældes i traktaten.
Alle vil derfor måle betydningen af de politiske forpligtelser, som Europa-Parlamentet ville påtage sig, hvis den vedtog denne tekst, - forpligtelser, der skyldes dets egen vilje og begyndende med den årlige konference. Det er rent faktisk en ny vej, som vi kan åbne. Det er en udstrakt hånd til vore medborgere. Deres direkte deltagelse i Unionens liv er et arbejde, der har lange udsigter. Den vil heri, tror jeg, finde et incitament, der er blevet absolut nødvendigt.

Dury
Hr. formand, Philippe Herzog taler aldrig højt og skarpt, men hans ideer er almindeligvis lutrende, og man kan sige, at han på sæt og vis har sat sindene i kog i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål. Når dette er sagt, så får den konstruktive ånd, som Philippe Herzog har lagt for dagen i de drøftelser, som vi har haft med ham, os til at sige, at hans betænkning er fremragende, og vi håber, at beslutningsforslaget i morgen vil blive vedtaget med et meget stort flertal.
«Borgeren står i centrum for det europæiske projekt«. Når man fremhæver dette princip, bør man undgå at løbe på to skær. Det første er alibiets skær. Når man siger, at man bør høre borgerne og få dem til at deltage, så gør man det rigtignok også ofte for at garantere tilbagegangen for den europæiske tanke og for de tanker, som vi fremsætter her i Europa-Parlamentet. Det andet skær, vi bør undgå, er universalmidlets skær. Det er ikke, fordi man har hørt borgerne, og fordi man har bedt om deres udtalelse, at man får et godt europæisk projekt. Jeg tror, at Philippe Herzog har undgået disse to skær. Politikken består også i at foreslå borgerne et sandt projekt, og det gjorde vi med projektet om en social union og en politisk union.
I øvrigt forsvarer vi ikke kun information, høring, fællesskab i planlægningen og evaluering, men også tanken om at gøre dette demokrati levende ved at gøre det muligt for de sande europæiske kræfter at komme frem. Jeg vil sige, at det er at tale om sande europæiske foreninger, der ikke kun er en facade eller en overskydende magtbase i den sociale dialogs centrum, men som er sande aktører fra det økonomiske og sociale liv i Europa. Jeg vil også tale om de europæiske foreninger. Det er på tide at få en retlig ramme til at overbevise aktørerne om europæisk statsborgerskab.
Vi havde - Johanna Maij-Weggen og jeg selv - åbnet muligheden ved at tilrettelægge offentlige høringer. Vi har ligeledes set til, at disse offentlige høringer og de skridt, der var foreslået af Philippe Herzog, kun fik en betydning, hvis vi stod over for sande europæiske foreninger, hvis eksistens vi kan støtte ved at lytte til dem, ved at føre en dialog med dem og ved at inddrage dem i vore drøftelser.

Maij-Weggen
Hr. formand, Herzog-betænkningen om borgernes og samfundsaktørernes deltagelse i Den Europæiske Union kommer lige i det øjeblik, hvor det irske formandskab har optrukket de første konturer for den nye traktat. Vi kommer på onsdag til at føre en mere omfattende drøftelse heraf. Også i dette traktatudkast siges det, at Unionen må komme med et bedre svar på borgernes spørgsmål og tillige må lægge den nødvendige åbenhed og gennemskuelighed for dagen. Dernæst må borgerne ikke alene via Europa-Parlamentet, men også via deres samfundsmæssige organisationer kunne spille en rolle i Den Europæiske Union. Hos de kristelige demokrater, som jeg repræsenterer, kender vi det civile samfunds betydning som mørtel i samfundet. Og med rette understreges det i Herzog-betænkningen, at Den Europæiske Union i de forløbne år har lagt al for megen vægt på det indre marked og på den økonomiske og monetære politik og al for lidt vægt på beskæftigelsen og de sociale aspekter. I den forbindelse henvises til betænkningen fra fru Dury og mig selv, hvori vi allerede har understreget dette, og det er på denne baggrund glædeligt at kunne fastslå, at det irske formandskab har fremlagt hele tres forslag til styrkelse af den sociale politik og beskæftigelsespolitikken i traktaten.
Hr. Herzogs betænkning indeholder endnu tre forslag, som jeg helt kort vil sige noget om. I første række tanken om at give den sociale dialog en mere fast plads i institutionernes arbejde. Hvad han præcist foreslår, er en gang om året at tilrettelægge en fast debat om den sociale og økonomiske politik, men med særlig vægt på den sociale politik og beskæftigelsen. Og denne debat skulle så have samme vægt som landbrugsdebatterne og budgetdebatterne, som vi får en gang om året. Og forud for den debat skal der være en drøftelse med samfundsorganisationer, herunder Det Økonomiske og Social Udvalg og andre sociale aktører. Vi synes, at det er en god idé, og fru Dury har allerede gjort opmærksom på det, så jeg må pege på, at en tilsvarende procedure blev fulgt forud for betænkningen om regeringskonferencen. Også dengang talte vi med mange samfundsorganisationer.
Der er også en anden tanke, som det er umagen værd at nævne her. Ofte baserer vi vore debatter på ideologiske standpunkter og på ideologiske forskelle. Det kan være ganske godt at basere debatterne på et mere neutralt grundlag ved for eksempel at organisere bedre evalueringer af den europæiske politik, og det kan ske gennem et såkaldt videnskabeligt råd for regeringspolitik. Det kender vi også i Nederlandene, og jeg kan sige Dem, at det ofte giver et særdeles godt sagligt grundlag for de efterfølgende politiske debatter.
En tredje tanke, som han fremsætter, er at udvikle europæiske forskrifter for foreninger af borgere på europæisk niveau. Den tanke støtter jeg oprigtigt. Den ligger ganske tæt på de planer og tanker, som også hr. Tsatsos har fremlagt.
Herzog-betænkningen er en betydningsfuld betænkning. Oprindeligt havde vi meget store indvendinger mod denne betænkning, men blandt andet takket være hr. Herzogs samarbejdsvillige indstilling og takket være det forhold, at vi har kunnet gennemføre et stort antal kompromisforslag, kan min gruppe nu støtte denne betænkning. Det er et stykke arbejde, der vækker interesse, og jeg håber, at det også vil føre til et godt resultat.

Spaak
Hr. formand, jeg vil gerne rose hr. Herzog, der har udvist stor beslutsomhed, når det gjaldt om at bevare den nødvendige sammenhæng i sin tekst, samtidig med at han har vist en lige så stor åbenhed over for de andre gruppers ændringsforslag.
Den oprindelige tekst gav anledning til en lang række spørgsmål. Hvad det sociale kapitel angår, viste det sig, at det var nødvendigt med to modforanstaltninger. Den første var ifølge ordføreren, at man inden for beskæftigelsesog det socialpolitiske område atter måtte få balance i den europæiske politik, der kan synes for centreret om det monetære aspekt. Jeg siger »kan« synes, fordi jeg finder, at der er blevet gjort alt for lidt for strukturfondspolitikkerne for ikke at tale om for iværksættelse af hvidbogen, hvor vi kender den skæbne, der er blevet tildelt den af de forskellige medlemsstater.
Den anden modforanstaltning er og bliver, at man ikke holder europæerne hen med intetsigende løfter om mulighederne for jobskabelse på europæisk plan. Denne politik henhører under medlemsstaternes kompetenceområde, lad os ikke glemme det, selv om Europa besidder et ansvar for så vidt angår information og samarbejde.
På samme måde har det forekommet os vigtigt at adskille de bevidstgørelsesaktioner, der skal føres af EuropaParlamentet og de nationale parlamenter uden at sammenblande genrerne. Information er helt klart vigtig, men kompetenceområderne må forblive veldefinerede, og jeg tror, at det er en af de betingelser, der må respekteres, for at forbindelserne mellem de to institutioner skal forblive harmoniske.
Vi har også været opmærksomme på ikke at overlæsse Traktaten med en række forpligtelser. Det tog De hensyn til, hr. Herzog. Princippet om afholdelse af en årlig konference, hvor der skal gøres status over den økonomiske situation og beskæftigelsen, henhører under Europa-Parlamentet, og jeg er ikke i tvivl om, at et flertal af dets medlemmer går ind for en sådan vurdering.
Vi er enige i kompromisændringsforslaget i punkt 33. De foretrækker en mere smidig ordning frem for den ordning med ensartede procedurer, som vi havde opretholdt. De tilføjer ideen om en fælles status for europaparlamentsmedlemmerne til Deres tekst. Vi trækker ændringsforslag 11 til punkt 23 tilbage.
Jeg takker Dem endnu en gang, hr. Herzog, for de meget interessante drøftelser, vi har haft, og jeg ønsker Deres betænkning held og lykke.

Mohamed Alí
Hr. formand, kære kolleger, da opbygningen af Borgernes Europa er et af vore fundamentale mål, yder hr. Herzogs betænkning om borgernes og samfundsaktørernes deltagelse i Den Europæiske Unions institutionelle system utvivlsomt et meget betydeligt bidrag til dette mål.
Selvom det er klart, at der er forskellige grunde til den tillidskrise, som vort demokratiske system lider under, finder vi blandt disse særlig det forhold, at der sker en koncentration af for stor magt hos regeringsinstitutionerne og de sagkyndige til skade for talsmændene for det civile samfund. Opbygningen af Den Europæiske Union er sket uden aktiv deltagelse fra borgernes side, og dette forhold bør hurtigt afhjælpes, dersom vi ikke ønsker at løbe risikoen for at spille fallit med hensyn til vore mål.
Den betænkning, hr. Herzog i dag fremlægger for Udvalget om Institutionelle spørgsmål, er en betænkning, der ikke søger ly bag store principielle meningstilkendegivelser vedrørende deltagelsen, men tværtimod går ind for en dybtgående holdningsændring og ledsages af konkrete forslag.
Ordføreren har ramt rigtigt ved at koncentrere sin betænkning om den offentlige deltagelse i Den Europæiske Unions politikker ved at bygge på to instrumenter, nemlig alles adgang til pålidelige oplysninger og tilrettelæggelse af høringer. Retten til at deltage i politiske valg er en fundamental ret, men i dag er udøvelsen af denne ret yderst vanskelig i praksis. Forslaget i betænkningen om indførelse af en årskonference vedrørende de europæiske politikker i en offentlig dialog mellem de folkevalgte repræsentanter og de administrative myndigheder og talsmænd for arbejdsmarkedets parter, vil kunne bidrage til at råde bod på denne mangel.
For så vidt angår oplysningsarbejdet er det af stor betydning, at ordføreren henleder opmærksomheden på dettes væsentligste dimension, dvs. vurderingen af de forskellige politikker. Hr. Herzog fremhæver endvidere bestemt spørgsmålet om høringer, idet han foreslår, at Regionsudvalget og Det Økonomiske og Sociale Udvalg skal varetage iværksættelsen heraf, således at man styrker disse institutioners rolle.
Af alle disse grunde finder vi, at en vedtagelse af denne betænkning vil være et meget betydeligt fremskridt for opbygningen af borgernes Europa, hvorfor vor gruppe tilsiger den sin støtte og følgelig vil stemme for den.

Schörling
Hr. formand, de grønne kan i det store og hele tilslutte sig hr. Herzogs betænkning om borgernes og samfundsaktørernes deltagelse i Unionen, dens institutionelle systemet og regeringskonferencen. Hr. Herzog har efter min mening gjort et godt forsøg på at strukturere problemerne med hensyn til det demokratiske underskud og manglen på åbenhed og gennemskuelighed. Dog ville vi godt have haft en klarere og tydeligere formulering af, hvordan borgerne kan inddrages, og hvordan høringen om Unionens udvikling kan foregå, f.eks. når det gælder overgangen til et udvidet overstatsligt samarbejde, Europol osv. Hvordan skal borgerne involveres heri? Ud over at føre en dialog med borgerne er et af de bedste instrumenter, som vi råder over, at give dem reel indflydelse gennem folkeafstemninger; det mener jeg burde have været nævnt.
Jeg er direkte imod det, der står i forslaget om at forbedre informationen om den europæiske integration gennem aftaler mellem medierne, Fællesskabet og medlemsstaterne; medierne må være helt frie af bindinger, aftaler og overenskomster, ellers er de ikke troværdige.
Derudover, hr. formand, må jeg sige, at jeg er uhyre skuffet over det forslag til ændring af traktaten, som er fremsat, og hvori der hverken står noget om et offentlighedsprincip eller om åbenhed og gennemskuelighed. Det går i den helt forkerte retning, men det håber jeg, hr. Herzogs betænkning kan ændre lidt på.

Barros Moura
Hr. formand, det fremragende forslag til beslutning, der er indeholdt i hr. Herzogs betænkning, har den fortjeneste at rejse debatten om, hvorledes borgerne, organisationerne, foreningerne og samfundsaktørerne konkret kan deltage i den europæiske integrationsproces. Dette er i sig selv vigtigt, men efter min mening ligger betænkningens største fortjeneste i dens understregning af, at civilsamfundet skal have en aktiv indflydelse på mål og målsætninger for den europæiske integrationsproces, som skal gennemføres med borgernes og de forskellige samfundsorganisationers medvirken.
Snarere end en kritik skal det forstås som en påmindelse om, at det er påtrængende nødvendigt med en ny fremgangsmåde til afløsning af den hidtil fremherskende metode, ifølge hvilken Europa opbygges gennem skabelse af de facto-situationer og på grundlag af konsensustilslutning fra en oplyst, aktivistisk avantgarde, der går stærkt ind for en internationalisering af økonomien, samfundet og den politiske magt. Anvendelsen af denne metode har givet fremragende resultater og har ført til det høje integrationsniveau, hvor vi befinder os i dag.
Den nuværende krise i integrationsprocessen viser imidlertid, at denne metodes muligheder nu er udtømt. I hr. Herzogs betænkning foreslås derfor metoder til på unionsplan at imødegå den krise, for så vidt angår den politiske proces og spørgsmålet om repræsentativitet, som de demokratiske systemer af forskellige grunde er inde i. For Den Europæiske Unions vedkommende forværres krisen yderligere af den store afstand mellem Unionen og borgerne. Derfor er det vigtigt, uden dermed at afvise folkeafstemningernes øverste prioritet, som tværtimod skal understreges, såvel at styrke det repræsentative demokrati som at øge samfundsaktørernes deltagelse med henblik på at fjerne det demokratiske underskud.
Det er vigtigt at kombinere deltagelsen på europæisk, nationalt og regionalt niveau og at demokratisere de europæiske institutioner, hvor samfundsaktørerne er repræsenteret, som f.eks. Det Økonomiske og Sociale Udvalg, og at fremme arbejdsmarkedets parters deltagelse - jeg gentager arbejdsmarkedets parters deltagelse - på nationalt plan for at afhjælpe underskuddet på reel forbindelse mellem basis og europæiske organisationer som EFS. Af samme grund må ikke-faglige foreninger og NGO'er have bedre mulighed for deltagelse.
Et af de punkter, hvor borgernes og NGO'ernes manglende indflydelse på den demokratiske kontrol og evalueringen gør sig gældende, er fastlæggelsen af de overordnede makroøkonomiske retningslinjer, som borgerne kun mærker de, ofte negative, sociale virkninger af. Derfor mener jeg ikke, at debatten primært skal dreje sig om formspørgsmål, men derimod om indholdet i de europæiske økonomiske og sociale politikker. For at få borgerne til at deltage i integrationsprocessen er det nødvendigt, at de kan identificere sig med den førte politik, og at denne ændres gennemgribende, således at den opfylder borgernes fundamentale behov og ønsker.

Rack
Hr. formand! Europa-Parlamentet og Udvalget om Institutionelle Spørgsmål har foranstaltet offentlige høringer op til regeringskonferencen. Fru Dury og fru Maij-Weggen har allerede gjort opmærksom på, at vi burde gøre sådan noget oftere. For vi har brug for borgerne til den videre op- og udbygning af Europa, og Europa har meget at byde borgerne.
Høringerne gav - det sagde jeg vist før - meget. Der skulle også medtages så meget som muligt af det, borgerne tog med til Bruxelles, i Dury/Maij-Weggen-betænkningen og dermed i drøftelserne på regeringskonferencen. Derfor er idéen med i større grad at integrere de involverede i Europa i den europæiske proces noget meget positivt. Høringerne viste imidlertid også, at der var og er svage punkter i denne idé. De gjorde dels opmærksom på disse svage punkter og viste os, at det i første række er dem, der i forvejen er velorganiseret, der ved sådanne offentlige høringer igen udnytter muligheden for at komme til disse møder i Bruxelles. De enkelte borgere kommer som regel ikke til orde på den måde, som vi ønsker. Dels viste høringerne også, at de institutionelle arrangementer er vigtige og nødvendige. Men der er i forvejen en række forskellige instrumenter. Meget af det, der også delvis foreslås i denne betænkning, forekommer derfor næsten lidt vitaminfattigt.
I denne forbindelse vil jeg gerne omtale to forslag. Det ene har Udvalget om Regionalpolitik fremsat, nemlig at vi ikke skal gå til yderligheder, men tage subsidiaritet alvorligt og i første række varetage kompetenceområderne der, hvor de lokalt hører hjemme. Det andet forslag kommer fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, nemlig at borgerne skal inddrages på de steder og de tidspunkter, hvor de først bliver konfronteret med emnet Europa, nemlig i skolerne og i uddannelsessystemet.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, Kommissionen siger ordføreren, hr. Herzog, og Udvalget om Institutionelle Spørgsmål hjertelig tak for det arbejde, de har udført, og som har bragt den politiske debat om det meget vigtige spørgsmål om de europæiske borgeres og samfundsaktørers aktive deltagelse i Unionens institutionelle system i centrum. Den afgørende vægt, Parlamentet lægger på det civile samfunds rolle i udviklingen i retning af en virkelig europæisk bevidsthed, deles fuldt ud af Kommissionen. Integrationsprocessen i Fællesskabet har nu stået på i et halvt århundrede, og i løbet af dette har den gjort det muligt for vore lande at gøre formidable økonomiske og sociale fremskridt.
I dette øjeblik må vi imidlertid konstatere, at den offentlige mening i Europa påvirkes af en latent og almindeligt udbredt mistillid til alt, hvad der er institutionelt. Europa må så nærme sig borgerne, og et virkeligt demokratisk projekt går via en direkte involvering af borgerne i alle Unionens politikker og bygger på udvikling af en demokratisk kontrol, som naturligt bør udøves af Europa-Parlamentet.
Kontrol- og evalueringsmekanismerne for de europæiske politikker - som givet skal styrkes - findes nemlig allerede og kommer i fuldt omfang til udtryk i det tillidsforhold, der findes mellem Kommissionen og Parlamentet. Udviklingen af et europæisk rum kræver bedre oplysning af borgerne, større åbenhed i institutionerne og en mere uddybet social dialog.
Et af de centrale problemer i det europæiske samfund er - som vi meget vel ved - bekymringerne for vor sociale model. Kommissionen finder, at man kun ved en tilbundsgående dialog mellem alle samfundsaktørerne både på europæisk og nationalt og lokalt niveau kan finde de løsninger, vi har brug for. Den sociale dialog og dialogen inden for de enkelte sektorer og lokalområder er i øvrigt den grundlæggende tanke for kommissionsformand Santers og Kommissionens tillidspagt vedrørende beskæftigelsen.
Yderligere er Kommissionen fuldt bevidst om betydningen af at udvide dialogen med det civile samfund. Jeg vil her erindre om, at de oplysningsaktioner, som for nylig er blevet iværksat af Europa-Parlamentet og Kommissionen, og som indgår i PRINCE-programmet - aktionerne »Europas borgere«, «Lad os sammen opbygge Europa« og oplysningskampagnen om »Den fælles mønt« - gennem udbredelse af oplysninger netop har til formål at skabelse af en almindelig og konkret bevidsthed om de muligheder, der byder sig, de fremskridt der er eller i øjeblikket er ved at blive opnået i Europa.
For at nærme borgerne til Europa må dette tage stilling til de emner, som ligger borgerne på sinde og står dem nær, men for at undgå, at borgerne får en følelse af at ligge under for Europa, og for at opbygge et Europa for og med borgerne, må vi fremme deres politiske og sociale deltagelse med alle de midler, vi har til rådighed.
Afslutningen af regeringskonferencen, indførelsen af den fælles mønt, de muligheder, der frembydes af enhedsmarkedet, og udsigten til udvidelsen er alle sammen de udfordringer, som vi skal imødegå, og som kræver konsensus hos og deltagelse af borgere, der er helt bevidste om, hvad der står på spil, oplyste og aktive deltagere i opbygningen af Europa.
Jeg takker for Deres opmærksomhed og siger ligeledes endnu en gang ordføreren tak.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 20.15)

