Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg har en bemærkning til side 12 i protokollen. På mødet i går spurgte jeg formanden om anvendelsen af bilag V i forretningsordenen, eftersom alle er interesserede i dette i forbindelse med dechargen for 1996. Jeg bad om, at de indgivne ændringsforslag i overensstemmelse med artikel 3 i dette bilag blev fremsendt til Budgetkontroludvalget, så det kunne afgive den udtalelse, som bestemmelserne i denne artikel kræver.
Budgetkontroludvalget holdt møde i går, men har ikke modtaget ændringsforslagene, eftersom de ikke var oversat på det tidspunkt, hvor mødet blev holdt, selvom man havde forsikret mig om, at dette ville ske, og således for at Budgetkontroludvalget ville kunne afgive udtalelse. Hvad agter De at foretage Dem, så vi ikke indtager en anden holdning med hensyn til de forskellige punkter i bilaget, og så vi til fulde anvender forretningsordenen ved denne vigtige afstemning om dechargen - eller mangelen på samme - for 1996?

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, hvilke artikler nævnte De?

Fabre-Aubrespy
Forretningsordenens bilag V, artikel 3, der finder anvendelse i dette tilfælde, eftersom vi skal behandle et forslag til meddelelse af decharge, og stk. 2 eller 3, tror jeg, hvor der står, at Budgetkontroludvalget skal afgive udtalelse om ændringsforslagene, før de sættes under afstemning på plenarmødet.

Formanden
Udmærket, jeg skal undersøge, hvad der sker i denne sag. De vil få besked, lige så snart vi har de fulde oplysninger.

Theato
Hr. formand, vi drøftede dette punkt i går på Budgetkontroludvalgets møde. Da forslagene, som hr. Fabre-Aubrespy rigtigt siger, ikke forelå, blev det i Budgetkontroludvalget besluttet, at ordføreren meddeler Budgetkontroludvalgets holdning her på plenarmødet ved afstemningen. Der er ikke rejst indsigelse imod det. Men når De undersøger det hele endnu en gang, vil jeg bede Dem om, at jeg hurtigst muligt får besked, hvis der skulle gælde noget andet her.

Formanden
Fru Theato, De har selv forklaret, at, hvis Budgetkontroludvalget har valgt denne fremgangsmåde til at fremlægge sin betænkning på, så er denne fremgangsmåde ikke i modstrid med forretningsordenen. Hr. Fabre-Aubrespys indsigelse er derfor behørigt besvaret. Ordføreren vil udtale sig i plenarforsamlingen om hvert af ændringsforslagene, således som hans udvalg har besluttet. Mange tak for Deres oplysning.

Puerta
Jeg var også til stede i går, men det fremgår ikke af tilstedeværelseslisten. Og jeg vil også gerne tilføje noget endnu mere vigtigt: Vores bekymring over det, der er sket med fru Hebé de Bonafini, som ikke kan være til stede her i dag sammen med os på grund af politiets optræden i den internationale lufthavn Eceiza i Buenos Aires. Vi ved, at De har foretaget det fornødne over for den argentinske regering, men nu er der ikke længere mulighed for, at hun kan deltage her, og hun er blevet føjet til rækken af de personer, der er blevet hædret med Sakharov-prisen, og som nu er i fængsel.
Jeg vil gerne på vegne af min gruppe anmode om - og jeg er sikker på, at jeg repræsenterer det, som mange af medlemmerne føler i denne sag - at der bliver indgivet en officiel protest til de argentinske myndigheder på grund af denne situation.

Formanden
Mange tak, hr. Puerta. Jeg vil gerne give Dem de seneste oplysninger. Fru Hebé de Bonafini vil komme til stede her i dag hos os. Hun er ved at nå til lufthavnen i Frankfurt. De skridt, som blev taget over for de argentinske myndigheder i går, fik rettet op på en af funktionærernes uheldige optræden, og i går tog hun af sted med et fly, som forventes at lande kl. 10.30 i Frankfurt, hvor hun vil blive afhentet af en vogn fra dette Parlament, så hun kan komme hertil. Jeg vil gerne offentligt give udtryk for min taknemmelighed over for Den Europæiske Unions repræsentant i Buenos Aires, som har været yderst behjælpelig, og som hurtigt gjorde, hvad der var muligt for, at fru Hebé de Bonafini fik en flybillet og mulighed for at rejse, og jeg vil også gerne takke de argentinske myndigheder for den hurtighed, hvormed de handlede på baggrund af min protest.

Eriksson
Hr. formand, kære kolleger, nu fejrer vi menneskerettighedserklæringen og uddeler Sakharov-prisen i samme åndedrag. Her i Parlamentet plejer vi at fordømme alle terror- og voldshandlinger, der udføres af grupper og enkeltpersoner. Jeg vil derfor spørge, hvordan det kan være, at Pro-Life -bevægelsen har givet os en indbydelse til en udstilling i eftermiddag netop i Parlamentets lokaler. Pro-Life -bevægelsens medlemmer har jo gjort sig bemærket ved bl.a. at tale for dødsstraf, ikke at tage hensyn til mennesker og tilmed skyde læger, der skal udføre deres arbejde.
Hr. formand, var det ikke muligt på en eller anden måde at få denne udstilling flyttet til kommercielle lokaler og altså ikke have den i de samme lokaler som Europa-Parlamentet og Europarådet?

Formanden
Fru Eriksson, vi vil viderebringe Deres anmodning til kvæstorerne, men dette Parlament gør naturligvis ikke forskel på politiske holdninger, når det tildeler lokaler efter anmodning fra et af medlemmerne, for kvæstorerne tildeler lokalerne, alt efter hvad de finder nødvendigt til hver en tid og uden at skele til de bagvedliggende politiske forhold.

Graenitz
Hr. formand, jeg vil gerne anmode kollegerne om at underskrive den skriftlige erklæring, som næstformand David Martin har indgivet, og hvori det drejer sig om, hvilken virkning WTO har på dyrebeskyttelsen. Vi har her i Parlamentet altid udtalt os til fordel for dyrebeskyttelsen og beskyttelsen af forbrugerne. Jeg mener, at denne erklæring har tilstrækkelige underskrifter ...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Fru Graenitz, dette er ikke et forslag til forretningsordenen, og denne plenarforsamling skal ikke omdannes til et reklameområde efter hver enkelts forgodtbefindende. Lad os respektere forretningsordenen.

McKenna
Hr. formand, jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på noget yderst stødende og ufølsomt, som jeg modtog med posten her til morgen. Jeg modtog en invitation til at deltage i en prøvesmagning af foie gras . I betragtning af at vi nærmer os jul, er denne grusomme og umenneskelige måde at fremstille såkaldt mad på uacceptabel. Vi burde ikke få invitationer til at prøvesmage noget, der er fremstillet ...

Formanden
Fru McKenna, jeg gentager, hvad jeg har sagt: Dette er ikke tidspunktet til at indlede en debat om Deres foretrukne politiske spørgsmål.

Lulling
Hr. formand, jeg vil gerne sige til fru McKenna, at hun ikke behøver at gå derhen, hvis hun ikke vil. Foie gras er en national specialitet i mange lande. Hvis man ikke ønsker at smage, lader man bare være med at gå derhen!
(Kraftigt bifald) Hr. formand, det var nu protokollen, jeg ville tale om. På mødet i går aftes fremlagde jeg som ordfører en indstilling ved andenbehandling fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om en forordning om statistikker over udveksling af goder mellem medlemsstaterne. Efter kommissær de Silguys indlæg om vores ændringsforslag ville jeg tage ordet for at give min holdning til kende. Men mødeformanden fratog mig ordet under anbringende af, at jeg udelukkende havde ret til at stille spørgsmål til hr. de Silguy, selvom jeg skulle give min mening til kende om Kommissionens holdning til vores ændringsforslag.
Jeg protesterede, hr. formand. Og jeg vil gerne protestere igen. Måske skulle man afholde nogle kurser for visse næstformænd, så de forstår, hvad der er skik og brug i parlamenterne. Nu har jeg været medlem af et almindeligt parlament i 25 år, og jeg kan ikke forstå, at vi ikke kan føre en normal debat her i Parlamentet, navnlig når der er tale om en andenbehandling, hvor vi har vanskeligheder med Rådet i forbindelse med den fælles holdning.
Så jeg vil gerne foreslå Dem, hr. formand, at den pågældende formand kommer på et kursus.

Formanden
Jeg noterer mig, hvad De har sagt, og jeg vil sammen med mødeformanden på det givne tidspunkt undersøge, hvori problemet ligger. De vil få besked så hurtigt som muligt.
Et øjeblik, hr. Casini. Nu skal vi ikke genåbne drøftelsen om Pro-Life -bevægelsen, og jeg fratager Dem ordet, hvis dette er emnet. Dette spørgsmål er ikke til debat.

Casini, Carlo
Hr. formand, jeg har bedt om ordet blot for at sige, at påstanden om, at Pro-Life -bevægelsen skulle være for dødsstraf, er forkert. Vi, der har navnet Movimento per la vita i Italien, er mod dødsstraf, og vi viser det til stadighed gennem deltagelse i alle foreningerne mod dødsstraf. I Italien var vi de første til at støtte den opnåede befrielse af Paula Cooper. Det er således os i Italien, der iværksætte kampen mod dødsstraffen.

Alavanos
Hr. formand, jeg vil gerne spørge, om der til denne fest i anledning af 50-året for proklamationen af menneskerettighederne og 10-året for Sakharov-prisen findes nogen invitation til Leyla Zana, Sakharov-prismodtager, om der er taget noget skridt over for den tyrkiske regering, for at hun kan være til stede her, og hvad svaret er.

Formanden
Indbydelsen er blevet sendt, men jeg vil få det bekræftet. Det forekommer mig, at jeg i går fik at vide, at der til at begynde med var visse vanskeligheder - som blev afhjulpet - fordi hun skulle passe et familiemedlem, og det forhindrede hende i at rejse. Men jeg vil få denne oplysning bekræftet, og jeg vil straks fortælle Dem, om den er sand. I modsat fald vil jeg give Dem den reelle information, hr. Alavanos.

Alavanos
Hr. formand, selvom jeg ønsker, at alle medlemmerne i Leyla Zanas familie er raske og sunde, ville jeg dog ønske at det var det, der blev talt om. Men efter hvad vi ved, opholder hun sig stadig i fængsel i Ankara, men hun har fået en ny dom - to år - hvis jeg ikke tager fejl. Deres svar betyder, at de tyrkiske myndigheder giver hende mulighed for at være til stede, men af en eller anden familiær grund er hun her ikke eller ligger problemet i Leyla Zanas fængsling?

Formanden
Jeg ved det ikke. Jeg har sagt til Dem, at jeg ikke i dette øjeblik kan give Dem den nøjagtige information, men at jeg vil give Dem den, så snart jeg har den. Det er det eneste, jeg kan sige. Jeg vil ikke komme med bekræftelser, der senere kan vise sig at være forkerte. Jeg vil give Dem nøjagtig den information, vi har.
(Protokollen godkendtes)

Velkomstord
Formanden
Jeg har fornøjelsen at byde delegationen fra Den Slovenske Republiks nationalforsamling under ledelse af fru Darja Lavtizar-Bebler velkommen til Europa-Parlamentet.

Det Europæiske Råd i Wien - Det østrigske formandskab
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
beretningen fra Det Europæiske Råd og redegørelsen fra Kommissionen efter Det Europæiske Råds møde i Wien den 11. og 12. december 1998; -redegørelsen fra Rådets formandskab om aktiviteterne under det østrigske formandskab.Jeg giver ordet til kansler Klima, for Det Europæisk Råd, og takker ham for den opmærksomhed, som han personligt i sin egenskab af formand for Rådet udviste Parlamentet i Wien den 11. december.

Klima
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer. Jeg er glad for, at jeg for anden gang i løbet af få uger har lejlighed til at diskutere udviklingen inden for vores Union med Dem her i Europa-Parlamentet. Jeg skal indledningsvis straks takke Dem for, at det i godt samarbejde mellem det østrigske formandskab og Europa-Parlamentet har været muligt at få afsluttet talrige emner, f.eks. det femte rammeprogram for forskning og udvikling, men også det retlige grundlag for ngo'ernes særprogrammer og også de fælles anstrengelser med henblik på budgettet for 1999.
Da jeg for få uger siden kort før stats- og regeringschefernes møde i Pörtschach stod her foran Dem, mærkede jeg i nogle diskussionsindlæg fra medlemmer af Europa-Parlamentet en vis bekymring, en bekymring over en mulig stilstand i integrationsprocessen, en bekymring over visse bemærkninger, som tilkendegav tendenser i retning af renationalisering og lignende ting. Det glæder mig at kunne meddele Dem, at præcis det modsatte har været tilfældet under det østrigske formandskab, topmødet i Wien har bekræftet præcis det modsatte.
Vi benyttede dette uformelle møde mellem stats- og regeringscheferne i Pörtschach til at diskutere Europas fremtid, og vi var enige om, at vi gavner den europæiske idé bedst ved i vores fremtidige politik at fokusere på den europæiske merværdi på politiske felter, som har central betydning for befolkningerne, f.eks. spørgsmålet om arbejde, beskæftigelse, indre sikkerhed og livskvalitet.
Jeg mener, at det særlige ved topmødet i Wien var, at det fandt sted lige før en begivenhed, der med rette kan betegnes som historisk, nemlig indførelsen af den fælles valuta. Euroen har stået sin prøve allerede før, den reelt er indført. Europa har i kriserne på de internationale finansielle markeder i det forløbne halve år vist sig som et centrum af stabilitet, og dette resultat giver grund til fortrøstning, fortrøstning om, at det er muligt at bevare den stabilitet, der er opnået ved en stor indsats, og samtidig tilføre noget nyt, at det er muligt at styrke stabilitet og vækst og dermed beskæftigelsen.
Men euroen betyder også, at det er nødvendigt, at vi forbedrer samarbejdet f.eks. hele den økonomiske politik, men også på andre politiske felter. Indholdet i vores politik, men også den måde, hvorpå vi i fællesskab løser problemerne, vil i fremtiden ikke kun være genstand for politiske analyser og kritiske kommentarer, men vil også blive iagttaget af de finansielle markeder. Derfor var en strid, en splittelse, en »eurosklerose« eller hvad det nu måtte være for fem år siden nok ubehagelig. Men fra den 1. januar 1999 kan den få særdeles negative følger for vores fælles valuta, for stabiliteten, for økonomien og beskæftigelsen i Europa. Derfor er det så meget mere vigtigt, at vi løser problemerne på en måde, som viser de finansielle markeder og finansanalytikerne i verden, at Europa fokuserer på at arbejde med hinanden og ikke mod hinanden.
På topmødet i Wien blev der efter min mening truffet to afgørende beslutninger. Vi formulerede en strategi for Europa, som præcist fastlægger opgaver og tidsplaner for, hvordan vi vil videreudvikle de politiske sektorer i Den Europæiske Union. Det er et svar på den eksisterende skepsis over for yderligere integrationsskridt.
Denne strategi, der blev fastlagt i Wien som resultat af Pörtschach, viser klart tyngdepunkterne, nemlig beskæftigelse, vækst og stabilitet, forbedring af den indre sikkerhed og livskvalitet, sikring af stabilitet og velstand og styrkelse af Europa politiske rolle i verden og naturligvis de nødvendige reformer af politikker og institutioner.
Jeg skal ganske kort komme ind på nogle detaljer, f.eks. det tema, der beskæftiger os alle, Agenda 2000. Det har været et centralt arbejdsområde for det østrigske formandskab. Det er ikke kun, som vi alle ved, et spørgsmål om penge og finanser, det er især et spørgsmål om den kommende politiske udformning inden for centrale politiske spørgsmål såsom landbrugspolitikken og strukturpolitikken. Dermed drejer det sig også om en reform af substansen i europæisk politik, reformer, som uden tvivl skal gennemføres i sparsommelighedens ånd - for vi har på nationalt plan gjort os alle anstrengelser for at konsolidere budgetterne - men også i solidaritetens ånd, grundpillen i denne europæiske integration.
I Wien har vi kunnet opnå det, som i Cardiff blev krævet af det østrigske formandskab, nemlig i et specifikt dokument at formulere hovedkomponenterne, the key elements , for en afsluttende enighed og lægge alternative handlingsmuligheder herfor på bordet. Det er formodentligt klart for enhver, der har beskæftiget sig med det i detaljer, at den tekniske del af undersøgelsen af lovteksterne er afsluttet.
Førtiltrædelsesinstrumenterne kunne bortset fra et enkelt forbehold afsluttes i enighed. Der er også enighed om forordningen om de transeuropæiske net og garantifondsforordningen. Jeg mener, at der ved løsningerne med hensyn til strukturpolitikken og strukturfondene aftegner sig en konsensus om de væsentligste centrale spørgsmål, selvom man naturligvis stadig skal tage højde for særlige situationer.
Ved reformen af den fælles landbrugspolitik har det især været ved udviklingen af landdistrikterne og dele af markedsordningen, at der kan skimtes en løsning, selvom - og det må man sige meget klart - der også på dette område er mange spørgsmål, der skal diskuteres, og forskellige opfattelser. Der er her stadig grundlæggende meningsforskelle vedrørende to afgørende spørgsmål. Det er først og fremmest de totale udgifter og deres fordeling på de enkelte kategorier samt spørgsmålet om byrdefordelingen mellem de enkelte medlemsstater, som er rejst af nogle medlemsstater, og også er taget op i Kommissionens beretning om de egne indtægter.
Jeg mener, at det på basis af dette dokument om de centrale politiske elementer og på basis af den omstændighed, at det nu er anerkendt af alle, at løsningsforslagene er fremlagt, vil være muligt, at vi i engagerede, konstruktive forhandlinger kan afslutte denne reformpakke Agenda 2000 i løbet af de næste tre måneder frem til marts næste år under tysk rådsformandskab, således som vi endnu en gang bekræftede det i Wien.
Det andet punkt er udvidelsen. Jeg er overbevist om, at det er lykkedes det østrigske formandskab at opretholde denne bevægelse i udvidelsesprocessen. Der er fremlagt en fremragende beretning fra Kommissionen, som med meget klare ord fremhæver og hilser fremskridtene i de enkelte medlemsstater velkomne, men også med tydelige ord redegør for, hvor reformprocessen i enkelte stater undertiden har tabt pusten. På grundlag af denne fremragende beretning fra Kommissionen var det derfor meget enkelt på topmødet i Wien at sige, at vi glæder os over, at forhandlingerne allerede er startet med seks lande. Vi glæder os over fremskridtene i reformerne i de andre stater, men gør opmærksom på, at det stadigvæk vil være nødvendigt med yderligere reformarbejde, og vi kan som et nyt element tilbyde påbegyndelse af den bilaterale fase med acquis -undersøgelserne til de yderligere fem central- og østeuropæiske stater i løbet af de første tre måneder af 1999.
I den forbindelse er også udbygningen af forbindelserne med Tyrkiet blevet styrket af Rådet som opfølgning af linjen fra Cardiff. Man fastholdt den politiske nødvendighed af, at Tyrkiet er orienteret mod Europa, af det europæiske perspektiv for Tyrkiet. Der blev dog ligeledes gjort opmærksom på, at det her er nødvendigt med talrige bestræbelser, hvor vi blev enige om at styrke den europæiske strategi med hensyn til Tyrkiet.
Det tredje punkt er møntunionen. Jeg er meget glad for, at det er lykkedes at etablere en fælles stemme for vores fælles valuta på de finansielle markeder i verden, at det er lykkedes at fastlægge euroens repræsentation udadtil. Det er ganske vist ikke helt perfekt endnu, for der er bestemt stadig ting, der skal forbedres, især hvad støtten til Kommissionens arbejde og lignende ting angår, men det er et første skridt, at vi kunne indgå denne aftale om euroens repræsentation udadtil. Jeg vil om to dage på topmødet mellem USA og EU få lejlighed til at komme ind på emnet om euroens repræsentation i G7.
Men jeg anser det for mindst lige så vigtigt, at det er de første ansatser til en europæisk position med henblik på reformen af det globale finansielle system, på reformen af Den Internationale Valutafond. Det er klart, at vi har behov for bedre mulighed for kontrol, større gennemsigtighed, et hurtigere varslingssystem i det internationale finansielle system, så det ikke mere kan ske, at tilsyneladende overraskende dramatiske udviklinger i nogle stater ødelægger hele nationaløkonomier og bringer uorden i verdensøkonomien. Her er en europæisk position svarende til Europas styrke under udarbejdelse, og den skal bringes ind i de internationale diskussioner om reformen af de finansielle markeder.
Det fjerde punkt er Europas politiske rolle i verden, spørgsmålet om udenrigs- og sikkerhedspolitikken. Vi beklager meget, at det på grund af at alle stater endnu ikke har ratificeret Amsterdam-traktaten, ikke var muligt i Wien at udpege Mrs. eller Mr. CFSP eller hr. og fru FUSP. Jeg ville have anset dette for et godt tegn. Kun fordi ratificeringen endnu ikke er gennemført, lykkedes dette ikke for os i Wien, selvom vi naturligvis meget gerne havde set det, men vi må tage til efterretning, at enkelte medlemsstater endnu ikke var parate til det. Men det kan noteres som noget meget positivt, at der i Wien blev truffet beslutning om de første fælles strategier i Den Europæiske Unions udenrigspolitik, altså endelig et øget fællesskab, en strategi f.eks. for Rusland, som omfatter alle spørgsmål vedrørende de økonomiske, de rent udenrigspolitiske og de sikkerhedspolitiske forbindelser mellem Europa og Rusland som vigtig partner for stabiliteten i Europa. Der blev i Wien fastlagt strategier for Rusland, for Ukraine, for Middelhavsområdet inklusive Mellemøsten og for Vestbalkan som emner for en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Hvad jeg ligeledes anser for meget vigtigt - og jeg siger det helt bevidst som forbundskansler for et neutralt land - er, at vi med udgangspunkt i Pörtschach og i et efter min mening velovervejet indlæg fra Tony Blair med efterfølgende diskussioner i Frankrig og Tyskland og i mange andre lande har indledt en diskussion om at styrke den europæiske sikkerhedsstruktur i partnerskab med de atlantiske partnere. Hertil kommer vedkendelsen af, at et politisk stærkt Europa også skal være i stand til selv at kunne løse regionale kriser i henhold til Petersberg-opgaverne, nemlig i en form, som giver alle Den Europæiske Unions 15 medlemsstater mulighed for at deltage i denne løsning i tæt partnerskab med de atlantiske partnere.
Det er en diskussion, om hvilken jeg slet ikke havde turdet håbe, at den ville få en sådan dynamik så hurtigt. Det er en diskussion, som jeg anser for meget vigtig med henblik på et stærkt, politisk Europa i det næste århundrede.
Et yderligere tyngdepunkt var området den indre sikkerhed. Det er uden tvivl en europæisk merværdi, hvis vi på fælles europæisk plan kan bekæmpe den internationalt arbejdende organiserede forbrydelse. Europol er trådt i kraft, har startet sine aktiviteter under det østrigske formandskab. Vi har denne handlingsplan om det fælles område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Vi er overbevist om, at vi også skal udvikle fælles strategier for indvandringspolitikken, og har med henblik herpå nedsat og vedtaget en særlig task force i Wien. Jeg mener, at det her har været muligt både at tage konkrete initiativer og også angive politiske retningslinjer og opfordre til, at man gør dette til et centralt punkt i det følgende år, samt allerede nu at planlægge, at der skal afholdes et ekstraordinært topmøde herom i Tammerfors under det finske formandskab.
Om miljøpolitikken: Vi har netop i Wien med klare beslutninger efterlevet den overbevisning, at miljøpolitik er en horisontal, en mainstreamingopgave, og at miljøpolitik ikke kun skal foregå i Miljøudvalget, men skal give sig udslag på alle politiske områder. Vi har derfor som supplement til det, transportministrene, energiministrene og landbrugsministrene har fremlagt, krævet, at også industriområdet, det indre marked osv. inddrages.
Et centralt tema var og er spørgsmålet om beskæftigelsen. Jeg siger her ganske åbent: Da jeg første gang havde lejlighed til at deltage i et Europæisk Råd, var beskæftigelsespolitik et ord, der ikke eksisterede. For mange var det umuligt at forestille sig, at der er en europæisk dimension af beskæftigelsespolitikken. Når vi nu ser på de resultater, vi har opnået under det østrigske formandskab, byggende på det gode arbejde i Luxembourg og fortsat af de britiske venner, så har vi særdeles klart og tydeligt vist, at vi har behov for national beskæftigelsespolitik, og at vi i denne multilaterale overvågningsproces også ønsker at lære af hinanden og kan lære af hinanden, og at vi også på baggrund af de supplerende, kontrollerbare mål, der er besluttet i Wien, gensidigt forpligter hinanden til at opnå resultater. Men derudover skal vi også meget klart og tydeligt vedkende os, at der findes en europæisk merværdi inden for beskæftigelsen. Der eksisterer ikke nogen populistisk mirakelløsning, den mirakelkur, som nogle forestiller sig, men kun det tætte koordinerede samarbejde inden for skattepolitik, forskningspolitik, den udenrigsøkonomiske politik, strukturreformernes politik, beredvillighedens politik, politikken vedrørende uddannelse af arbejdstagere, men også en vækstpolitik, som ikke truer stabiliteten.
Det er vigtige signaler, som er udgået fra dette topmøde i Wien, og jeg er meget glad for, at det er lykkedes at styrke retningslinjerne for beskæftigelsespolitikken i spørgsmålet om de ældre arbejdstagere, i spørgsmålet om lige muligheder for kvinder på arbejdsmarkedet og i spørgsmålet om iværksættere. Især har det for mig indtil for nylig faktisk været utænkeligt, at vi nu klart siger, at vi ud over en stabilitetspagt også vil have en beskæftigelsespagt i Den Europæiske Union. Det skal vedtages i Köln i marts.
Vi har også afholdt et særdeles godt arrangement med formand Santer, et slags mini-topmøde om emnet social dialog. Der eksisterer jo nu en aftale om, at for første gang arbejder også de små og mellemstore virksomheder sammen med UNICE, og for det andet - og det er for mig meget vigtigt - en aftale mellem arbejdsmarkedets partnere på europæisk plan, hvori de forpligter sig til at udarbejde et konkret emnekatalog og sige, hvilke emner, de inden for deres ansvarsområde vil arbejde med på europæisk plan, hvilke løsninger de vil finde. For det er vigtigt, at det ikke altid er politikerne, der fastsætter reglerne, hvis det er bedre, at der også på europæisk plan kan findes en løsning i en diskussion mellem arbejdsgivere og arbejdstagere.
Jeg mener, at det er lykkedes det østrigske formandskab at videreføre denne ånd fra Pörtschach med de klare bekendelser i Wien til en yderligere uddybning af de politiske områder i Den Europæiske Union. Jeg takker også for, at parlamentsmedlemmerne har fremsendt et efter min mening særdeles konstruktivt og godt udkast til en statut for parlamentsmedlemmerne. Vi har i Wien bedt om, at det nu viderebehandles i de respektive institutioner.
Jeg mener, at det vigtigste mål for et af de unge medlemslandes formandskab har været, at vi klart viser befolkningerne i Europa, at det har mening at samarbejde i Europa, at der findes en europæisk merværdi, når vi i fællesskab gør europæisk beskæftigelsespolitik til vores højeste mål, at det har mening, når vi kan forbedre den europæiske sikkerhed, når vi gør den indre sikkerhed til et styrket tema i samarbejdet, og at det er vigtigt at samarbejde med henblik på Europas politiske rolle i verden. Derfor har det været det vigtigste mål for det europæiske formandskab at skabe en smule bedre forståelse hos befolkningerne i Europa for den ekstra kraft i denne vision, i denne europæiske idé. Jeg håber, det også vil give sig udslag i en stor valgdeltagelse ved valget til Europa-Parlamentet i juni. I den ånd en hjertelig tak for det gode samarbejde med Kommissionen, Rådet og især, hr. formand, med Europa-Parlamentet under dette første østrigske formandskab.

Santer
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, Det Europæiske Råds møde i Wien markerede afslutningen på det første EU-formandskab for et land, der blev optaget i Unionen i 1995, og jeg vil gerne lykønske det østrigske formandskab for dets arbejde.
Dette halvår vil uden tvivl gå over i den europæiske konstruktions historie som halvåret med Pörtschach, og det er efter min mening med rette. I modsætning til det, som alle de bestaltede analytikere forudsagde, gav stats- og regeringschefernes møde i Pörtschach nemlig mulighed for en åben og konstruktiv debat om Unionens fremtid. Det var dog ikke givet på forhånd, at denne nye slags møde ville få succes. Målet er i stor udstrækning blevet nået. Vi høster allerede resultaterne heraf med den måde, hvorpå vi tager fællesskabsspørgsmålene op her ved århundredeskiftet, og disse resultater må tilskrives det østrigske formandskab. Kommissionen er glad for at have tilrettelagt dette møde sammen med det østrigske formandskab.
Mødet i Pörtschach må dog ikke stjæle opmærksomheden fra de fremskridt, der er sket på de andre vigtige fronter i Fællesskabet. Jeg vil ikke remse dem alle op, den opgave vil jeg overlade til det fungerende formandskab. Jeg vil blot nævne nogle få succeser, der giver et indtryk af de punkter, som Den Europæiske Union gør fremskridt på, nemlig aftalen med Schweiz, det femte rammeprogram for forskning og udvikling samt budgettet for 1999, som De skal stemme om i morgen.
Det Europæiske Råds møde i Wien har for sit vedkommende ført til, at tankegangen fra mødet i Pörtschach konkret kommer til udtryk i en ny strategi, nemlig Wien-strategien for Europa. Denne strategi skal gøre det muligt at opfylde Europas behov, som klart var blevet fastlagt på det uformelle møde i Pörtschach. Borgerne ønsker mindre af et vist Europa og mere af et andet Europa, nemlig et mere demokratisk, bedre ledet og mere effektivt Europa, som viser nogle sande ambitioner.
Hvordan ser hovedlinjerne fra mødet i Wien så ud? Jeg mener personligt, at der er tre hovedlinjer, som i øvrigt er i overensstemmelse med dem, forbundskansleren lige har nævnt. Først er der beskæftigelsen, væksten og den økonomiske stabilitet, herefter er der Agenda 2000, og endelig er der udvidelsen.
Det Europæiske Råd drøftede indgående beskæftigelsen, væksten og den økonomiske stabilitet. Der er efterhånden bred enighed blandt stats- og regeringscheferne om de metoder, der skal tages i brug i kampen for beskæftigelsen, og om, at det naturligvis er nødvendigt med nogle fælles europæiske rammer. Og det siger jeg også med stor tilfredshed, fordi jeg nu har forsvaret de fleste af disse metoder her i Parlamentet i de sidste fire år, mine damer og herrer, og fordi beskæftigelsen lige siden topmødet i Luxembourg har været genstand for drøftelser på fællesskabsplan. I Wien fik den europæiske beskæftigelsesstrategi et nyt og ambitiøst skub i den rigtige retning. Stats- og regeringscheferne besluttede nemlig at skabe en større konvergens mellem beskæftigelsespolitikkerne, og retningslinjerne for beskæftigelsen vil nu få en central plads i de nationale strategier. De vil i den forbindelse blive defineret nærmere og finpudset i takt med den erfaring, man får på europæisk plan, navnlig ved at fastlægge målsætninger for de enkelte sektorer. Disse målsætninger vil gøre det muligt at kontrollere, om medlemsstaterne har overholdt deres forpligtelser.
Nødvendigheden af at sikre væksten, beskæftigelsen og konkurrenceevnen har ligeledes fået Det Europæiske Råd til at beskæftige sig med det emne, der hedder investeringer. Som De ved, har Kommissionen fremlagt en meddelelse om offentlige investeringer i forbindelse med den økonomiske strategi. Som følge af Kommissionens vedholdende indsats har man kunnet drage en række konklusioner med hensyn til dette emne. Blandt disse konklusioner kan jeg nævne Den Europæiske Investeringsbanks rolle; vigtigheden af, at man udvikler et paneuropæisk marked for risikovillig kapital, den rolle, som investeringen i menneskelige ressourcer spiller, samt fortsættelsen af vores strategi til at gennemføre og videreudvikle det indre marked.
Denne konvergens mellem holdningerne til væksten og beskæftigelsen er naturligvis forbundet med euroens indførelse. Nu er det hele faktisk på plads til euroens indførelse. Den træder i kraft den 1. januar næste år. Jeg vil ikke endnu en gang komme ind på de fordele, vi venter os af euroen på internt plan. Det Europæiske Råd har fået kendskab til beretningen om samordningen af de økonomiske politikker. Der er tale om en udfordring, som er afgørende for Den Økonomiske og Monetære Unions succes, og jeg tror, at alle Rådets medlemmer er klar over dette. Vi har i øvrigt ligeledes haft en konstruktiv debat om skattepolitikken på grundlag af Rådets beretning.
Hvad det eksterne plan angår, vil jeg gerne understrege de store muligheder for at gøre Europas interesser gældende takket være euroens indførelse. I den forbindelse er de beslutninger, der er blevet truffet om Fællesskabets eksterne repræsentation, det første - men alligevel vigtige - skridt i den rigtige retning. Beslutningerne viser, at Unionen er klar over det internationale ansvar, som den nye fælles valuta lægger på dens skuldre. Vi har haft en indledende debat om forbedringen af det internationale økonomiske og finansielle system. Rådet har nu fået den opgave at undersøge reformen af dette system nærmere. Da Kommissionen er begyndt at gøre dette i et dokument, som den har forelagt for Det Europæiske Råd, vil Rådet i den beretning, det er blevet anmodet om, ligeledes skulle analysere globaliseringens mest udstrakte følgevirkninger. Jeg tror også, at Det Europæiske Råd i den henseende er bevidst om, at Den Europæiske Union skal påtage sig et ansvar.
Hr. formand, det andet emne, som Rådets drøftelser drejede sig om, var naturligvis Agenda 2000. Som jeg sagde til Dem igen i går, vil vedtagelsen af Agenda 2000 vil være en af mine vigtigste prioriteringer i 1999.
Hvor langt er vi nået efter Det Europæiske Råds møde i Wien? Rådets konklusioner om Agenda 2000 er ganske vist beskedne. Men jeg vil gerne sige med det samme, at det ville være en fejltagelse at konkludere heraf, at der ikke er sket noget, eller at vi ikke har gjort nogen fremskridt. Fremskridtene i Wien i den forbindelse skal ikke findes i begyndelsen til en aftale. Med hensyn hertil har jeg nemlig sagt flere gange, at så længe vi ikke har nogen aftale om det hele, har vi ikke nogen aftale om noget. Det ville således være forgæves at forsøge at nå frem til nogle delaftaler på et punkt, hvor det er nødvendigt med en samlet aftale. Ud fra dette synspunkt kan vi glæde os over, at spørgsmålet for første gang er blevet taget op i en fornuftig ånd. Alle ved, at det er nødvendigt med en aftale. Alle ved, at det vil blive nødvendigt med nogle indrømmelser fra begge sider. Vi kan derfor lige så godt påbegynde forhandlingerne og gå i gang med de første rundbordsdiskussioner, hvor man i højere grad henvender sig til sine egne folk end til forhandlerne. Det var vigtigt, at der blev indledt nogle rigtige forhandlinger, at alle aspekter blev lagt på bordet, og at alle erklærede sig rede til at gøre en indsats for at nå frem til en global aftale. Det er netop, hvad jeg har konstateret, nemlig at alle stats- og regeringscheferne har forstået, at de rent taktiske holdningers tid er forbi.
Jeg vil tilføje, hvilket indtryk jeg fik i Wien. Jeg lyttede til alle stats- og regeringscheferne, og jeg er overbevist om, at Kommissionens forslag vil få en central plads i den endelige aftale, hvordan den så end kommer til at se ud. Alle ved, at det er nødvendigt at nå frem til en aftale, og man vil også nå frem til denne aftale. Det bliver vanskeligt, men der vil blive indgået en aftale, for det er i alle stats- og regeringschefernes egen interesse.
Hr. formand, lad os ikke lægge skjul på, at udvidelsen er en baggrund for denne forhandling. Processen er blevet iværksat, og Rådet har gentaget sin støtte til udvidelsen. Rådet har værdsat de fremskridt, der er sket under forhandlingerne, og processen er nu på plads. Det er en god proces, og det er en bredtfavnende proces. Kommissionen spiller sin dobbeltrolle fuldt ud. Kommissionen bidrager til forberedelsen af de forhandlinger, som medlemsstaterne fører, og den støtter aktivt reformerne i ansøgerlandene samt tilrettelægger nogle sammenhængende strategier for optagelsesforberedelserne.
I dag - og det har Det Europæiske Råd også konstateret - bliver de afgørende hovedfaktorer for denne proces accepteret af alle parter, både Den Europæiske Union og ansøgerlandene. Det vigtigste er, at parterne overholder de forpligtelser, de har indgået. Der bliver afholdt årlige møder med henblik på at foretage en nøjagtig vurdering af de fremskridt, der er sket. Mødet i Wien var det første i rækken. Det andet møde vil finde sted i Helsinki i slutningen af 1999. Dette tålmodige arbejde må ikke hele tiden blive afbrudt af spekulationer om datoerne for udvidelsen.
Hr. formand, som afslutning på denne redegørelse for resultaterne fra Det Europæiske Råds møde i Wien vil jeg gerne understrege, at Wien-strategien for Europa er fuldstændig. Det Europæiske Råd har nemlig fornemmet et behov for at forklare borgerne hovedlinjerne i dets indsats. Dette var en af det østrigske formandskabs prioriteringer. Det forekommer mig, at der er fire hovedlinjer. Den første er at fremme beskæftigelsen, den økonomiske vækst og stabiliteten, hvilket jeg allerede har nævnt for Dem. Den anden er at forbedre sikkerheden og livskvaliteten. Den tredje hovedlinje er en reform af Unionens politikker og institutioner, og endelig er den fjerde hovedlinje at skabe stabilitet og fremgang overalt i Europa og i hele verden.
For hver af disse hovedlinjer har Det Europæiske Råd sat sig nogle mål og givet sig selv nogle frister. Denne måde at afstikke fremtiden på er den bedste metode til at koncentrere indsatsen om nogle konkrete målsætninger. Dette er således en drivfjeder for de vigtige møder, der skal finde sted i Köln, Tampere og Helsinki. Ved at gøre fremskridt inden for disse fire hovedlinjer på samme tid tegner vi et billede af Den Europæiske Unions fremtid og af dens profil i begyndelsen af det næste årtusinde. Denne profil vil blive synlig som følge af dette vedholdende og beslutsomme arbejde. Det østrigske formandskab har bidraget hertil i de sidste seks måneder, og jeg vil gerne endnu en gang lykønske det østrigske formandskab.

Formanden
Mange tak, hr. formand for Kommissionen.
Jeg giver ordet til hr. Haarder, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Haarder
Hr. formand, vi ved alle fra medierne, at et af hovedemnerne var det afgiftsfrie salg, som der blev brugt meget tid på. Hvorfor har vi ikke hørt noget om det? Jeg håber, det er fordi, I er pinligt berørte over, at I spildte så meget tid på det, men Parlamentet bør gøres bekendt med det, I brugte tiden på i Wien.

Formanden
Det er ikke netop en bemærkning til forretningsordenen, men formanden for Rådet er her stadig, og han kan svare på de spørgsmål, som kansler Klima ikke har behandlet.

Schüssel
Hr. formand, mine damer og herrer. Jeg kan udtale mig som formand for Rådet (almindelige anliggender). Jeg vil gerne først ligesom Viktor Klima sige hjertelig tak for det glimrende samarbejde med Kommissionen og Parlamentet. Når man kender traktaten og de komplekse sammenhænge, ved man også, hvor vanskeligt det er at koordinere disse forskellige institutioner nogenlunde med hinanden. En del har måske smilet ad os, fordi vi har sørget for, at møderne var velorganiserede og foregik i upåklagelige omgivelser. Jeg mener, at det er en forudsætning for at opnå førsteklasses resultater. Jeg vil gerne hjerteligt takke Parlamentet og Kommissionen. Jeg mener, at der er gjort ikke så få fremskridt.
Budgettet for 1999, programmet for forskning og videnskab er allerede nævnt. Vi har tilvejebragt enighed om de fælles retsakter, som har været omstridt i årtier. Vi har i går opnået enighed i COREPER om Sokrates og Leonardo, om ungdomsudvekslingsprogrammerne, og Parlamentet skal også udtale sig herom. Alt i alt mener jeg, at der kan fremvises en del positive resultater.
Vi har altid vidst, at det østrigske formandskab ville være hårdt arbejde. Vi har kun haft få historiske øjeblikke, vi kunne fejre, men vi har måttet udføre særdeles mange konkrete og også vanskelige opgaver. Ingen vidste, at den finansielle krise ikke blot i Asien, men også i Rusland og Latinamerika ville kaste lange skygger også over Europa. Ingen kunne forudse den dramatiske udvikling i den politiske krise på Balkan. Vi har efter bedste evne forsøgt at håndtere tingene.
Måske endnu en bemærkning om euroen, for man vil vel til sin tid, når man ser tilbage, inddele tiden med Den Europæiske Union i tiden før den 1. januar 1999 og tiden efter den 1. januar 1999. Det er et historisk skel. Jeg er ikke sikker på, om vi virkelig alle gør os klart, hvor meget indførelsen af denne fælles valuta vil ændre vores liv. Jeg håber stærkt, at det er en positiv ændring. I vores periode er euroen faktisk blevet en troværdig verdensvaluta, sammen med dollaren. Den koordinerede rentenedsættelse for to uger siden beviste, at der er tillid til denne valuta, og den beviste, at der ikke er nogen modsætning mellem en hård valuta, en stabil prissituation i de enkelte lande og et engagement for beskæftigelsen. Vi har netop i dette år med det britiske og østrigske formandskab skabt flere arbejdspladser med den europæiske model for social markedsøkonomi end amerikanerne. Vi har i dag på grund af vores anstrengelser lidt over 1, 5 millioner flere job end for et år siden ved udgangen af 1997.
Men denne euro tvinger os også til mere konkret og mere effektivt at hæve Europas stemme i verden. Derfor var eurozonens fælles repræsentation udadtil så vigtig. Derfor må vi også indholdsmæssigt gå ind i et samarbejde om skattepolitikken, og det blev også planlagt i Wien. Det tvinger os også til en effektiv udenrigs- og sikkerhedspolitisk dækning af de politiske felter.
Derfor om den udenrigspolitiske del: Det har været vores hensigt at øge Unionens synlighed og effektivitet i verden af i dag. Jeg mener, at det nogenlunde er lykkedes os. Jeg har selv som rådsformand tilbagelagt ca. 90.000 kilometer i fly, jeg håber ikke, man kan se det på mig. Jeg har personligt besøgt 35 til 40 lande. Vi har ledet en trojka-mission til Rusland i en meget vanskelig og spændende periode. Det vender jeg tilbage til.
Vi har bragt os i en bedre og stærkere position på Balkan. For første gang har der været en envoyé spécial for EU, Wolfgang Petritsch, som for os repræsenterer Europas stemme og ansigt i regionen og sammen med Kommissionen og medlemslandene har bidraget særdeles meget til den humanitære hjælp til flygtningene. Vi har alene for denne vinter stillet ca. EUR 50 millioner til rådighed, for at flygtningene kan blive indkvarteret nogenlunde. Det er absolut ikke perfekt, de lever til dels under elendige forhold, for vinteren i Kosovo er hård, men vi har virkelig gjort det, der var muligt.
Jeg har selv inviteret alle albanske forhandlingsgrupper til Bruxelles for at forpligte dem til en forhandlingsposition - for øjeblikket er vi endnu ikke nået derhen, hvor vi ønsker at være. Jeg har selv inviteret de serbiske oppositionsgrupper til Wien, alle politiske grupper, for at vi også her kan få en platform, som måske også repræsenterer et nationalt alternativ til Milosevic. Men jeg må åbent tilstå, at tiden løber fra os, og at en eskalering truer.
Derfor er det vigtigt, at Den Europæiske Union stiller to tredjedele af alle observatører i Kosovo Verification Mission til rådighed og praktisk taget alle soldater i NATO Extraction Mission i Makedonien. Her har Europa vist sit ansigt.
For det andet: I Mellemøsten har vi vist, dels ved indbydelsen af præsident Arafat til Pörtschach - hvilket allerede var planlagt tidligere, men også tidsmæssigt viste sig at være særdeles godt, således at han kunne tale til alle stats- og regeringschefer - dels ved min rejse til Mellemøsten samt ved Den Europæiske Unions tilstedeværelse på donorkonferencen i Washington, at vi er langt den vigtigste og største donor i verden. Vi har krævet, at Unionen skal spille en stærkere rolle, også over for amerikanerne og israelerne. Resultatet er, at den opfølgende konference skal finde sted i Europa, og at der i fremtiden også skal være politiske ministermøder med amerikanerne, palæstinenserne, europæerne og isralerne.
Om Rusland har jeg allerede bemærket, at jeg har ledet trojka-missionen til Moskva. Vi har udviklet en meget velfunderet samlet strategi for Rusland og så at sige anbefalet, at man efterligner den europæiske model for social markedsøkonomi. Vi vil sammen med Kommissionen tilpasse Tacis-programmerne til krisen i Rusland, og vi har i forgårs i Rådet (landbrug) tilvejebragt enighed om programmer for fødevarehjælp til Rusland. Det er et enormt program: EUR 400 millioner, det er milliarder af østrigske schilling, og det er en stor hjælp, som naturligvis også bidrager til, at Den Europæiske Unions lagre kan stilles til rådighed for den nødlidende russiske befolkning.
Men - det siger jeg også helt klart her - vi skal have kontrol. Det er et absolut krav! Derfor er der et nyt Memorandum Of Understanding , som fastsætter, at Den Europæiske Revisionsret til enhver tid kan kontrollere, og at Kommissionen til enhver tid kan indstille leveringen af hjælpen, hvis der dukker en eller anden uregelmæssighed op.
Vi har på området kontakter med tredjelande afholdt en overordentlig succesrig konference med SADC, med den sydafrikanske udviklingszone. Vi har indledt post-Lomé-forhandlinger med nyt politisk indhold - menneskerettigheder, politisk dialog - som fører til, at der indgås en aftale mellem Den Europæiske Union og AVS-staterne. Vi har sørget for, at der på menneskerettighedernes område i år, hvor 50-året for Verdenserklæringen om Menneskerettighederne fejres, netop ikke kun tænkes på fortiden, men at der også formuleres indhold i Den Europæiske Union med henblik på fremtiden.
Vi har foreslået - og jeg anmoder her stærkt om støtte fra Europa-Parlamentet, Rådet vil undersøge det, men jeg anmoder stærkt om, at Parlamentets tilslutter sig og udøver pres - at vi offentliggør en årlig rapport fra Den Europæiske Union om menneskerettighederne, at vi opretter et agentur for menneskerettighedspolitik inden for Den Europæiske Union, så der også kan foregå et kontinuerligt og professionelt arbejde for menneskerettighederne i verden.
Vi har sammen med tredjelande meget præcist insisteret på dette spørgsmål om en dialog om menneskerettighederne, hvad enten det drejer sig Algeriet, Golfstaterne eller Kina. Vi kan i dag absolut også notere os en del opmuntrende resultater på dette område. Jeg håber stærkt, at denne kurs vil blive fortsat og i sidste ende også bidrage til, at Den Europæiske Union er en stærk stemme for menneskerettighederne i verden, således som den også altid har opfattet sig selv.
Formand Jacques Santer har allerede henvist til Schweiz. Her er det efter fire års forhandlinger lykkedes at nå til et reelt gennembrud. Vi har i en meget omfattende fremskyndet procedure kunnet afslutte alle syv sagsområder fra arbejdskraftens frie bevægelighed over forskningen til landtransporten. Jeg håber stærkt, at også den schweiziske befolkning ser denne vigtige aftale som det, den er. For os begge er det et strategisk vigtigt dokument. For os er Schweiz den vigtigste handelspartner og økonomiske partner næstefter amerikanerne og endda foran Japan.
På området udvidelsen er vi under det østrigske formandskab ærligt begyndt med forhandlingerne. Det var ikke så enkelt. De husker endnu, at da jeg bekendtgjorde, at vi havde dette i sinde, var der stadig til dels massive indvendinger eller kritik fra enkelte medlemsstater. Vi har indledt disse forhandlinger. Vi har de facto allerede forhandlet om en fjerdedel af acquis communautaire , og, hvad der er vigtigt, i Wien er der faktisk også allerede opnået enighed om det næste trin, hvad indholdet angår.
I konklusionerne finder De en støtte til Kommissionens forslag om til næste år at optage forhandlinger med lande som Litauen og Letland, men også med Slovakiet, hvis reformerne varer ved. I dokumentet fra Wien findes der en støtte til Maltas ansøgning om optagelse. Der findes også en klar opmuntrende udtalelse med hensyn til Rumænien og Bulgarien. Men først og fremmest har Kommissionen lovet, og vi har støttet det, at man nu allerede i begyndelsen af det andet kvartal eller sidst i første kvartal af 1999 starter med acquis-screening for disse fem pre-ins , det vil sige, at de ikke mister tid.
Derfor er dette udvidelseskapitel et af de strategisk vigtigste for vores formandskab. Vi har bevist, at de 11, sammen med Malta 12, ansøgerlande hører med til den europæiske familie. Jeg har altid bedre kunnet lide billedet om den europæiske familie end om det europæiske hus, for når der bygges et hus, er der altid en byggeplads, hvor det trækker, hvor der ligger murbrokker rundt omkring, og hvor der ikke er særligt rart. Billedet om familien har derimod noget med mennesker at gøre. Det synes jeg er absolut væsentligt.
Vi har, som Viktor Klima allerede har sagt, betrådt nyt land på sikkerheds- og forsvarsområdet.Vi har for første gang påbegyndt denne diskussion, som er vigtig og uundværlig, på regeringschefernes niveau. Vi har afholdt det første forsvarsministermøde, ganske vist uden for Rådets rammer, men de facto var de 15 EU-forsvarsministre samlet i Wien til det første møde i historien. Vi har for første gang som formandskab ført en dialog mellem EU og Den Vesteuropæiske Union. For første gang har rådsformanden med samtykke fra de 15 mødt NATO's generalsekretær. Hidtil har der været temmelig stor afstand, men der er bygget bro over denne afstand. Vi har i fællesskab talt om vigtige spørgsmål. Vi har haft den første orienterende samtale om denne sikkerheds- og forsvarsdiskussion i Rådet (almindelige anliggender) og nedfældet noget heraf i konklusionerne fra Wien. Jeg er sikker på, at denne diskussion vil fortsætte i Köln.
Om effektiviteten: Jeg mener, at vi også internt skal være bedre, mere effektive, skal tale mere direkte om emnerne. Hertil hører naturligvis også en reform af institutionerne. Vi ved det. Så snart Agenda 2000 er afsluttet, er vi nødt til at diskutere dette tema.Vi er allerede nu begyndt at gøre Rådet (almindelige anliggender) mere effektivt og at forberede det bedre til disse nye udfordringer. Der foreligger beslutninger om dette punkt, ikke længere kun diskussioner. Vi vil reducere antallet af fagministerråd, og har i den henseende også allerede afstemt fælles forslag.
Næste år vil Kommissionen forelægge sine forslag for institutionerne. Jeg mener, at vi også i den henseende har gjort noget for at styrke Unionen indadtil.
Det sidste punkt: Spørgsmålet om det afgiftsfrie salg blev diskuteret i periferien af Det Europæiske Råd og for øvrigt også periferisk i Rådet (almindelige anliggender) en uge tidligere. De ved, at man for at ændre beslutningen fra 1999 kræver enstemmighed. Der blev opfordret til, at ØKOFIN skal beskæftige sig med dette spørgsmål på ny. Men jeg kan også sige Dem, at forløbet af diskussionerne både i Rådet (almindelige anliggender) og hos regeringscheferne i Wien ikke for øjeblikket viser tegn på enstemmighed for at ændre beslutningen. Vi bragte det spørgsmål på bane, om man ikke ved en ændret phasing out , f.eks. ved at forlænge overgangsperioderne, her kan opnå en større accept. Men også dette punkt er stadig uafklaret. Det bliver i hvert fald diskuteret videre i ØKOFIN.

Green
Hr. formand, jeg vil gerne takke både formanden for Rådet og formanden for deres beretninger her til morgen. Jeg vil gerne lykønske hr. Klima. Han bidrog med en forfriskende realistisk vurdering i Parlamentet, som anerkender både det østrigske formandskabs succes, men også de steder, hvor der er uoverensstemmelser i Unionen, og hvor jeg er sikker på, at han har oplevet de frustrationer, som vi i Parlamentet opfatter som et resultat af de uoverensstemmelser. Det er ikke ofte, vi lægger ører til så ærlig en vurdering her i Parlamentet, og jeg håber, det lover godt for fremtiden.
Det vil jeg derfor gerne takke både hr. Klima og hr. Schüssel for mange gange og også den østrigske regering for dens effektivitet, flid og hårde arbejde under dens første formandskab. Hr. formand, i Deres tale til Rådet i fredags og endnu en gang her til morgen, takkede De på vegne af Parlamentet formandskabet for den måde, hvorpå det har arbejdet sammen med Parlamentet. På vegne af min gruppe vil jeg gerne tilføje min tak til de mange ministre, der har været til stede i Parlamentet og hjulpet og støttet Parlamentets arbejde. En særlig tak til fru Ferrero-Waldner, der har været en meget fast partner i løbet af de sidste seks måneder. Vi takker Dem.
Det østrigske formandskab startede på et særdeles vanskeligt tidspunkt, klemt inde som det var mellem det britiske og tyske formandskab. Under det tidligere formandskab blev der indledt forhandlinger om udvidelse af Unionen - en betydningsfuld begivenhed - sammen med en beslutning om, hvilke lande der skulle med i euroen, oprettelsen af en centralbank, velsagtens en endnu mere betydningsfuld begivenhed. Det kommende formandskab skal afslutte Agenda 2000, der er af umådelig betydning for de eksisterende medlemsstater i Unionen og for udvidelsen.
Formandskabet skal derfor føre an mellem et sæt store begivenheder og et andet uden at tabe tidsplanen på gulvet. Den østrigske regering skal lykønskes for at have sikret, at vejen frem er klart skemalagt til Köln og Helsinki, at de nødvendige beslutninger er identificeret, og at de brede retningslinjer for mange initiativer er fastlagt. Det har aldrig været hensigten, at de store beslutninger, der har optaget den europæiske presse for nylig, skulle træffes i Wien. Det var især aldrig hensigten, at der skulle træffes beslutninger om den fremtidige finansiering af Unionen. Lad os være helt ærlige omkring det.
Men det har været muligt at fortsætte debatten om nogle af de nøgleemner, som Unionen står over for: det næste trin i vores beskæftigelsesstrategi og en europæisk beskæftigelsespagt. Min gruppe håber meget, at det initiativ, som Rådet skitserede i Wien, sætter os i stand til at tilvejebringe en modvægt til den vækst- og stabilitetspagt, som skal garantere den fremtidige monetære sikkerhed i eurozonen. Mens den fælles valuta får stor indflydelse på vores liv som borgere, er beskæftigelsen endnu vigtigere her og nu for hver familie i Den Europæiske Union. I den henseende bifalder min gruppe især Rådets udtrykkelige invitation til at lade de medlemsstater, der måtte ønske det, iværksætte nedsatte momssatser på arbejdskraftintensive tjenesteydelser, der ikke udsættes for konkurrence på tværs af grænserne.
Dette var et forslag, der blev fremsat på topmødet i Luxembourg i en betænkning fra Parlamentet af min kollega Wim van Velzen, og som Rådet på daværende tidspunkt mente skulle analyseres og vurderes yderligere. Det glæder os meget, at De var enig i, at en sådan idé kunne fremme beskæftigelsen betydeligt, og vi skal så sandelig gøre, hvad vi kan for at lette udviklingen heraf her i Parlamentet.
Kansler, jeg bemærker, at Rådet i sine konklusioner henleder særlig opmærksomhed på den kendsgerning, at dette øjeblik falder sammen med 50-året for Verdenserklæringen om Menneskerettigheder. Hr. Schüssel har faktisk netop selv nævnt det. Rådet beder Kommissionen om at udarbejde forslag med henblik på at imødegå racisme i ansøgerlandene og anmoder medlemsstaterne om at overveje lignende foranstaltninger i Unionen. Jeg vil gerne anbefale Rådet at kræve handling på dette meget følsomme og vigtige område.Vi kunne måske bede Dem om at tage en appel med tilbage til Rådet fra os, om at det burde udsende en bestemt deklaration om, at det vil sikre, at de europæiske valg i hele Unionen vil blive udkæmpet uden manifester eller partiprogrammer, der udbreder racistisk had, fremmedhad eller frygt. En sådan deklaration, affødt af topmødet i marts umiddelbart før den europæiske valgkampagne, ville være et vigtigt signal om Rådets seriøse hensigt om at bekæmpe de hadefulde politikker, uanset hvor de optræder i Europa i det næste årtusinde.
Et emne af særlig betydning, som allerede er nævnt her i Parlamentet, og som har optaget en umådelig stor del af vores tid, er spørgsmålet om statutten for medlemmerne. Jeg vil især gerne takke hr. Klima for hans vilje til at modtage forslaget til statutten, der er omhyggeligt udarbejdet af vores kollega hr. Rothley. Jeg anerkender, som vi alle gør, at statutten indeholder elementer, der kræver indgående forhandling, men jeg kan ikke understrege nok, hvor vigtigt det er, at der hurtigt sker fremskridt, hvis vi skal have den på plads til valgene i juni. Vi bifalder den kendsgerning, at Rådet mener, at forslaget danner passende grundlag for drøftelse.
Vores forhandlingsgruppe er klar. Kunne vi bede Dem om at presse Rådets sekretariat til at komme i gang? Det er politisk vilje, der betyder noget. Henstil venligst til Deres efterfølgere om at komme i gang. Der er en del her i Parlamentet og mange uden for, der allerede kynisk har hævdet, at vi i hvert fald ikke kunne få Rådet til at fastlægge behovet for en statut i traktaten. Det klarede Amsterdam. Derefter hævdede de, at vi i hvert fald ikke i egne rækker ville kunne opnå enighed om et forslag til statut. Det klarede hr. Rothley. Derefter hævdede de, at Rådet i hvert fald ikke ville beskæftige sig med det i Wien. Og det klarede De. Nu hævder de, at vi vildleder os selv, hvis vi tror, at vi kan nå til et endeligt resultat før de europæiske valg. Sammen kan vi klare det. Jeg henstiller indtrængende til Rådet om at hjælpe os med at påvise, at vi nu kan afslutte det emne hurtigt og på en retfærdig måde.
Jeg vil gerne blot nævne et par emner i forbindelse med tredjelande. Aftalen med Schweiz er særligt vellykket. Det er specielt nævneværdigt, at det skulle have været det østrigske formandskab, der løste dette problem og demonstrerer værdien af at gøre brug af ekspertise og særlige medlemsstaters delte erfaringer med tredjelande. Min gruppe bliver dog mere og mere irriteret og foruroliget over den tid, det tager at finde en løsning på forhandlingerne med Sydafrika om handels- og samarbejdsaftalen. Jeg ved, at De er enig med mig, men vi bemærker, at Rådet forventer, at dette når til en afslutning i løbet af de næste seks måneder. Helt ærligt, det skal lykkes os.
På dagen for Europa-Parlamentets tildeling af Sakharov-prisen for åndsfrihed til Ibrahim Rugova, der kæmpede så tappert for fred i Kosovo, ville det være forkert ikke at hylde Den Europæiske Union for dens arbejde med henblik på politisk dialog, fredelige løsninger og humanitær bistand i den urolige del af kontinentet i løbet af de sidste seks måneder. Denne debat bør ikke kun handle om Rådets møde i Wien. Vi ved alle, at ikke ethvert råd kan foranstalte dramatiske og omfattende ændringer. Vi er altid alt for ivrige efter at kræve sådanne resultater, hvilket efter min mening er ret naivt. Jeg vil derfor gerne hylde Rådets igangværende arbejde, som det østrigske formandskab især kan stolt over.
Jeg har allerede nævnt den meget forsinkede aftale med Schweiz. En anden meget stor succes var det femte rammeprogram om forskning. Dette har i et år ligget uløst på bordet. Et program, der indeholder det fjerdestørste udgiftsområde på Fællesskabets budget. Det er i Deres ministres favør, at man endelig nåede til enighed om dette program samt mange andre i de forløbne seks måneder - seks måneder, som Østrig kan være stolt af.

Martens
Hr. formand, hr. formænd for Rådet og Kommissionen, globalt set er vi skuffede over resultaterne fra topmødet i Wien. De har forberedt dette topmøde godt, og det ringe resultat er ikke Deres skyld. Måske var dette det europæiske topmøde for konsolideringen og den nye harmoni. Ikke desto mindre har vi fået det indtryk, at vigtige beslutninger er blevet udsat for anden gang. Endnu værre er det, at orienteringerne, som skal give det tyske formandskab en chance for at træffe beslutninger, stadigvæk er vage og uklare.
Man har endnu ikke opnået et resultat vedrørende Kommissionens forslag i Agenda 2000.
Reformen af struktur- og landbrugspolitikken og finansieringen af Den Europæiske Union kan ikke realiseres, hvis medlemsstaterne ikke er rede til at indgå et forlig. Denne vilje til kompromis er en absolut betingelse for at kunne forlænge og forstærke den kontrakt, som forener landene og gennem dem befolkningen i Den Europæiske Union. Det er den virkelige årsag til forsinkelsen og udsættelsen.
I nogle regeringers indlæg om det meget diskutable princip om »nettobetaleren« indtages der faktisk uforskammede standpunkter. Jeg er bange for, at uden en kovending på EU-topmødet i Bruxelles i marts 1999 vil valget til Europa-Parlamentet blive forurenet af en konfrontation mellem nationale egoismer.
Den fælles europæiske interesse skal have forrang for den simple sammenføjning af de nationale bekymringer og for det falske princip om juste retour . Vil det tyske formandskab være i stand til at overvinde denne forhindring, som i dag vanskeliggør tiltrædelsen af de centraleuropæiske lande til EU? Vores gruppe vil aldrig acceptere, at denne integration, et historisk projekt på vores kontinent, belemres af regeringernes manglende evne til at løse deres finansielle diskussioner. Europa kan ikke reduceres til sin elementære budgetmæssige udtryksform.
Vi skal genfinde grundlæggernes idealer og inspiration. De var inspirerede af et bredt syn på Europa. Derfor er vores gruppe meget glad for beslutningen om at udnævne Helmut Kohl til europæisk æresborger og at tilkende ham en historisk rolle på linje med Jean Monnet. Uden at vende tilbage til disse idéer, til den fælles metode, kan der ikke forventes nogen frelse, og der vil ikke blive fundet en løsning på de nuværende vanskeligheder i Unionen.
Beskæftigelsespagten er uden tvivl positiv. Regeringerne skal først fastsætte de retningslinjer, som blev vedtaget i Luxembourg, om i handlinger. De har forstærket ambitionen fra Luxembourg, og evalueringen af de opnåede resultater vil De styrke. Denne beskæftigelsespagt er et uundværligt supplement til stabilitetspagten.
Hr. formand, jeg vil lykønske Dem med resultaterne i sikkerheds- og forsvarspolitikken i en mere optimistisk tone, takket være initiativet fra formanden for Rådet. Møderne mellem Unionens forsvarsministre, mellem NATO's generalsekretær og formanden for Rådet og orienteringen fra det fransk-britiske møde i La Rochelle baner vej for en europæisk forsvarsidentitet. Dette store projekt indleder en ny fase i Europas tilstedeværelse i verden og en rigtig politisk union.
Disse perspektiver og disse nye ambitioner skal danne mønstret for drøftelserne på de kommende EU-topmøder. Kun da kan den offentlige mening overbevises om, at Rådet er tro mod sin grundlæggende opgave og fastlægger Unionens strategi og orientering i stedet for at spilde energi og tid på toldfrie indkøb.
Jeg vil også takke Dem, hr. formand, for det, De har gjort for medlemmernes statut. Fru Green har peget på det. Jeg takker Dem mange gange. Det er en stor bekymring her, og De har utvivlsomt ledt det på rette vej.

Cox
Hr. formand, på vegne af ELDR-gruppen vil jeg gerne starte med at lykønske kansler Klima og hr. Schüssel med fuldførelsen af det første østrigske formandskab nogensinde. Organisatorisk har formandskabet været en stor succes. Det er et formandskab, som De og Deres kolleger, og bestemt også Deres offentlige tjenester, absolut kan være stolte af. Politisk beklager jeg dog, at man på Rådets møde i Wien, ikke evnede at vedtage specifikke reelle beslutninger. Rådet har fortsat, og mener jeg, intensiveret en stigende tendens, hvilket også blev tilkendegivet i Cardiff, til at overføre utallige hovedemner til fremtidige formandskaber.
Enhver premierminister giver altid det, der opnås på topmøder sin egen drejning. Denne gang, i Det Forenede Kongerige og andre steder, har mange avisoverskrifter været rettet mod kampen for at redde det toldfrie salg. I Holland har mulige lavere momssatser og arbejdskraftintensive tjenesteydelser resulteret i overskrifter om billigere klipninger. I forbindelse med de udfordrende spørgsmål, Unionen står over for, fanger sådanne forskelligartede overskrifter, dystre som de er, langt mere levende end jeg kan, mangelen på strategisk udvikling.
Kommissionen fremsatte forslag om Agenda 2000 for halvandet år siden. Det er alarmerende at bemærke hvor lidt politisk fremskridt, der hidtil er sket i forbindelse med fremme af denne agenda. Der skal ikke træffes en beslutning nu, men den har ikke vist megen fremgang. Det gælder særligt formlen intet-er-aftalt-til-alt-er-aftalt med frist i marts. Unionen løber en risiko for en forlænget periode med usikkerhed og krise og står på tærsklen til at sende dybt negative og nedslående signaler til ansøgerlandene. Denne politiske laden stå til må stoppe. ELDR-gruppen erkender, at det primære ansvar for jobskabelse ligger hos medlemsstaterne. Mens man bifalder sammenligningsgrundlag og bedste praksis på EU-plan, ser vi sådanne foranstaltninger som supplement til, men ikke som en erstatning for, strukturel tilpasning af arbejdsmarkedet og markedet for varer og tjenesteydelser samt en arbejdsmarkedsvenlig skattepolitik på medlemsstatsniveau.
Et storstilet genbrug af retningslinjerne fra Luxembourg som en beskæftigelsespagt gør ingen forskel for de arbejdsløse i Europa. Der er brug for noget mere dybtgående end at hælde ny vin på gamle flasker. Det er vigtigt, at vægten på europæisk moms i beskæftigelsespolitikken ikke bliver en undtagelsesbestemmelse, der skal maskere en række socialdemokratiske regeringers uvilje til at vedtage de nødvendige indenlandske økonomiske reformer. Min gruppe beklager, at Rådet ikke, 15 måneder efter underskrivelsen af Amsterdam-traktaten, har integreret Schengen-aftalen i acquis communautaire . På lige fod med andre opfordrer jeg Rådet til at sætte fart i statutten, så vi, som medlemmer af Europa-Parlamentet, kan udkæmpe næste valg i henhold til europæisk politik og ikke udgiftspolitik.

Pasty
Hr. formand, kære kolleger, topmødet i Wien markerer overgangen mellem en periode, der er slut, og en periode, der om nogle få dage vil besegle indførelsen af den fælles valuta, som ingen tvivler på vil medføre en betydelig ændring af situationen i Europa. Det bliver en ny periode, som vil være domineret af spørgsmålene i forbindelse med Europas udvidelse mod øst og mod syd, og som betyder, at det »store Europa« som ventet vil blive virkeliggjort.
Dette topmøde har gjort det muligt at konstatere en vis tilfredshed og ikke mindst at konstatere, at man på ny har bekræftet den prioritet, man giver beskæftigelsen, og dette er i overensstemmelse med de gentagne anmodninger fra Europa-Parlamentet og fra befolkningen i vores forskellige medlemsstater. Vi mangler at give dette viljestærke skridt et operativt indhold, hvilket bliver de kommende tyske og finske formandskabers opgave.
Med hensyn til den nærmeste fremtid må vi til gengæld beklage, at der ikke er sket noget fremskridt, hvad angår Agenda 2000, den kommende finansiering og den institutionsreform, som nødvendigvis må finde sted inden den første udvidelse. Faktisk har man ikke engang indledt nogle egentlige forhandlinger om disse forskellige sager, og det østrigske formandskab har kun kunnet gøre status over situationen. Men det skal ikke opfattes som en kritik, for vi ved godt, at de politiske forhold ikke gjorde det muligt at nå videre.
Hvad den kommende finansiering angår, lader den til at være en umulig opgave. Visse stater ønsker at reducere deres bidrag til Unionens budget, men der er ingen, der ønsker at betale mere eller modtage mindre. Det er dog nødvendigt, at man hurtigt når frem til en dynamisk balance mellem det krav om et stramt budget, der gør sig gældende for Unionen, og ønsket om at bevare den solidariske indsats og samhørighed, som har været kendetegnende for dette årti, alt imens man imødegår kravene i forbindelse med udvidelsen. Det er svært, og det er endda meget svært, men det er ikke forbudt at være opfindsom.
Det ville uden tvivl være lettere at løse disse vanskeligheder, hvis det samtidig lykkedes Unionen at definere de fælles politikker bedre, som den agter at videreudvikle, idet subsidiaritetsprincippet overholdes.
Afslutningsvis vil jeg gerne lykønske det østrigske formandskab, der har gjort en stor indsats for at nå videre med den europæiske konstruktion med hensyn til nogle så vigtige spørgsmål for fremtiden som beskæftigelsen, forskningspolitikken med mere. Det østrigske formandskab har således på en god måde bidraget til at give opgaven videre til det næste formandskab, og det skal det østrigske formandskab have tak for.

Moreau
Hr. kansler, De må undskylde mig, at jeg ikke tilslutter mig den enstemmige ros. Resultaterne af topmødet i Wien er efter min mening yderst begrænsede. De giver en bekymrende fornemmelse af stilstand, eftersom de udsætter alle de spørgsmål, der er uenighed om, til senere, hvilket naturligvis ikke er formandskabets ansvar.
Det er navnlig tilfældet med hensyn til den kommende finansiering af Den Europæiske Union. I den forbindelse vil jeg gerne sige, at min gruppe er modstander af teorien om en retfærdig modydelse og af medfinansieringen af landbrugsudgifterne, og at min gruppe lægger vægt på solidariteten mellem landene, for uden solidaritet er der ikke noget Europa.
En stor del af Rådets arbejde har været rettet mod beskæftigelsesspørgsmålet, og Rådet har introduceret princippet om en europæisk beskæftigelsespagt. Det er en god ting. Men her et år efter mødet i Luxembourg burde man have truffet beslutning om nogle konkrete målsætninger, og det er desværre ikke tilfældet. Det er naturligvis positivt, at man holder op med at betragte de monetaristiske dogmer som det eneste rigtige. Men 10 % af arbejdsstyrken og 20 % af de unge, der er arbejdssøgende, har brug for nogle mere synlige resultater i bekæmpelsen af arbejdsløsheden.
Det er mit indtryk, at Rådet ikke er helt klar over den risiko, der er for en nedgang i væksten fra 1999, og det netop som euroen bliver indført. Rådet mener, at beskæftigelsespagten skal gøre stabilitetspagten fuldstændig, men det svarer til at ville forene ild og vand. Vi skal gå i den modsatte retning og følge den modsatte tankegang. Stabilitetspagten, der er en sand hæmsko for de nationale økonomier, bør ophæves for at sætte gang i den indenlandske efterspørgsel og give medlemsstaterne mulighed for at anvende deres ressourcer til væksten.
Centralbankens opgave og beføjelser bør ud fra denne betragtning ændres. Der skal indføres en politisk modvægt og en demokratisk kontrol. Rentenedsættelsen - som jeg glæder mig over - bør være selektiv, så man gavner beskæftigelsen og ikke spekulationen, der bør beskattes. Endelig kunne anvendelsen af EIB og indførelsen af et europæisk lån med fordel bidrage til at fremme de jobskabende investeringer.
Når man fastlægger indholdet i den kommende europæiske beskæftigelsespagt, bør man tage ved lære af erfaringen. Reduktionen af arbejdsomkostningerne er, sammen med fleksibiliteten og usikkerheden, en af hovedårsagerne til fattigdom. Her ved tærskelen til år 2000 må nedsættelsen af arbejdstiden, et fast arbejde, en ordentlig løn og en god uddannelse ikke betragtes som en umulig utopi, men som noget, alle mænd og kvinder har ret til.
Til sidst vil jeg gøre opmærksom på en stærk sætning fra konklusionerne i Wien, nemlig at beskæftigelsen er Den Europæiske Unions førsteprioritet, og at den er selve grundlaget for den europæiske socialmodel. Jeg tror nu nok, at den sociale bevægelse i Europa skal blive lidt mere omfattende, før denne sætning bliver til virkelighed.

Voggenhuber
Hr. formand, ved afslutningen af formandskabet kunne der stå en sætning, hvormed den tyske litteraturkritiker Reich-Ranicki plejer at afslutte en berømt fjernsynsudsendelse: Das Spiel ist aus, wir sehen betroffen, der Vorhang zu und alle Fragen offen (spillet er slut, vi ser forundret, at tæppet er nede, og alle spørgsmål ubesvaret). Og sandelig, topmødet i Wien var et skuespil, iscenesat med stor pomp og pragt, og nu gnider vi os i øjnene og spørger: Var det alt, hvad der blev tilbage af de store patetiske løfter? Hr. forbundskansler Klima, De sagde: »I Wien har vi diskuteret fremtiden«. Det er sandt, men det var ikke Deres opgave. Deres opgave var at løse nutidens problemer. Det er nemlig det eneste, som politik kan gøre til gavn for fremtiden. De problemer, De skulle løse, er tilstrækkeligt velkendte, og efter topmødet i Wien er de blevet større og ikke mindre.
Den europæiske beskæftigelsespolitik udvikler sig efterhånden til en farce. Vi husker, at topmødet i Luxembourg pålagde topmødet i Wien at vedtage en beskæftigelsespagt. Topmødet i Cardiff pålagde topmødet i Wien at vedtage en beskæftigelsespagt. Topmødet i Pörtschach pålagde topmødet i Wien at vedtage en beskæftigelsespagt. Og hvad har topmødet i Wien gjort? Det har pålagt topmødet i Köln at vedtage en beskæftigelsespagt. Det er en hån mod millioner af arbejdsløse i Europa!
Og reformen af institutionerne: den største hindring på vejen mod udviklingen af EU. Seks måneder er der gået, og det er ikke engang lykkedes at aftale konkrete mål og konkrete tidsplaner. Den presserende opgave at nå til en omfattende demokratisk reform i Unionen, til europæiske grundlæggende rettigheder og borgerrettigheder er åbenbart ikke en gang trængt ind i Rådets bevidsthed endnu. Udvidelsen af EU, den historiske opgave at overvinde det delte Europa, at fjerne de ødelæggende skader fra det kommunistiske regime og at skabe et fælles område med frihed og stabilitet, det er forsvundet i den smålige strid om nettoyderinteresser.
Rådet har i de seneste år tiltaget sig stadigt mere magt og har i stadigt højere grad gjort Unionen til en nationalistisk interessebasar. Tillad mig afslutningsvist et råd til Rådet: Overlad opgaven til de europæiske ...
(Formanden afbrød taleren) ... til parlamenterne. Tro mig, de kan gøre det bedre!

Lalumière
Hr. formand, hr. kansler, hr. formand for Kommissionen, her ved slutningen af året og af formandskabet kan vi ikke lægge skjul på, at vi er en smule skuffede. Den 1. januar 1999 markerer ganske vist en vigtig begivenhed, nemlig euroens indførelse, men dette faktisk meget positive fremskridt kan ikke overskygge de svage resultater fra Det Europæiske Råds møde i Wien, og disse svage resultater skyldes uenigheden mellem de 15 lande og deres mangel på fælles politisk vilje. Praktisk taget alle sagerne blev sat på venteliste. Så ser man på det senere.
Sådan forholder det sig med institutionsreformen. Vi er rigtig mange, der mener, at Amsterdam-traktaten hurtigt bør suppleres med nogle reformer af Ministerrådet, og navnlig med hensyn til dets sammensætning og vedtagelsen med kvalificeret flertal, samt med nogle reformer af Kommissionen. I Wien nåede man overhovedet ikke videre med disse reformer.
For det andet nåede man heller ikke videre med udvidelsen, da Det Europæiske Råd nøjedes med at gentage det, som det allerede havde sagt. Selv en sag, man klarer dårligt i øjeblikket, nemlig Tyrkiet, blev ikke belyst ordentligt. Hvad den meget vigtige Agenda 2000 angår, må vi vente til Det Europæiske Råds næste møde med at få svar på, hvordan regeringerne helt præcist har tænkt sig at skabe en balance mellem det, man i formandskabets konklusioner kalder solidarisk ånd og et stramt budget. Som det ser ud nu, må vi nøjes med spekulationer og frygt for, at nationalegoismen skal dukke op igen. Som formanden for Kommissionen sagde, er resultaterne i Wien beskedne, når det gælder Agenda 2000.
Jeg vil gerne slutte af med et par optimistiske bemærkninger. Først vil jeg gerne sige, at Det Europæiske Råd på sit møde i Wien lagde vægt på beskæftigelsen. Alt er naturligvis ikke perfekt. Men som De sagde før, hr. kansler, så er regeringerne nu blevet bevidste om den europæiske dimension i beskæftigelsen, der ikke kun afhænger af de nationale politikker. Jeg glæder mig ligesom Dem over retningslinjerne for beskæftigelsen for 1999, der inden for europæiske rammer tager sigte på at få en positiv indflydelse på de nationale politikker.
Jeg glæder mig også over ønsket om at styrke processen fra Luxembourg og fremhæve Rådets, Kommissionens og Europa-Parlamentets rolle, så vi går i retning af en samlet strategi for beskæftigelsen, væksten og stabiliteten. Jeg var i den forbindelse glad for at høre formanden for Kommissionen udtale for lidt siden, at det er nødvendigt med en politik - eller i det mindste en konvergens mellem politikkerne - for investeringer, navnlig risikobetonede investeringer.
Det andet postitive punkt, som jeg gerne vil understrege, har at gøre med menneskerettighederne. Hr. formand for Rådet, hr. minister, De bad om vores støtte til Deres forslag om menneskerettighederne. De har min faste og uforbeholdne støtte.

Bonde
Hr. formand, til tonerne af nærhedshymnen planlægges nu endnu mere Union, et nyt emne, fælles skattepolitik, er på vej, og topmødet i Köln sætter forslag om en fjerde søjle, fælles militær, på dagsordenen. Topmødet i Helsinki skal udbygge det fælles politi og igangsætte en regeringskonference om flere flertalsbeslutninger og flere stemmer til de store lande. Udadtil skal vi have en stærk politiker til at repræsentere Unionen. De fælles strategier bygges op, larvefødderne findes frem og sættes på. Vi står midt i opbygningen af en ny supermagt, et USA i Europa, men uden amerikansk demokrati. En militær supermagt uden demokrati er en farlig størrelse, og det er i hvert fald ikke det, et større antal europæiske vælgere demonstrerer for. Tiden er nu inde til at råbe vagt i gevær over for disse planer, at hindre fædrelandsløse eurokrater, embedsmænd og ministre i at skabe en EU-stat uden demokrati. Vi bør i stedet sætte retningen mod et nationernes og et demokratiernes Europa, hvor der også er hjerterum og husrum til folkene i Øst- og Centraleuropa. Jeg så hellere en meget mere konkret køreplan for udvidelsen frem for den nu fastlagte køreplan for mønt, militær og politi. En køreplan for mere magt til Unionen. Det er nationernes og demokratiernes Europa, vi taler for.

Raschhofer
Hr. formand, ærede formænd. Dette topmøde i Wien har kun givet få konkrete resultater. Om det har været et topmøde, der viser nye veje, vil fremtiden vel vise. Jeg skal ikke bebrejde rådsformandskabet, at det ikke kunne opnå alt det, det havde sat sig for. Således er det forståeligt, at den vanskelige og kontroversielle pakke, Agenda 2000, ikke kunne bringes til afslutning. Ved Agenda 2000 drejer det sig jo også om interesser i stedet for visioner. Det er dét, der gør sagen så vanskelig, således at en politisk afgørelse vel vil falde i en såkaldt »de lange knives nat«, som mange kommentatorer har kaldt det.
Skuffelsen over topmødet i Wien viser sig på andre områder, først og fremmest i spørgsmålet om beskæftigelsen. Den strategi, der blev fastlagt i Wien, nævner ganske vist spørgsmålet om beskæftigelse som førsteprioritet, men udmærker sig ved en mangel på konkrete forslag. Kvalitative og kvantitative mål blev der ikke fastlagt. Altså intet konkret siden Luxembourg. Frit efter mottoet »det, vi ikke når nu, udsætter vi til næste gang« har topmødet i Wien faktisk kun ført til ét resultat: Det har fastlagt dagsordenen for de derpå følgende møder. For 17 millioner arbejdsløse er det et fattigt svar. De tilbageholdende kommentarer fra den socialdemokratiske familie i Europa kan vel ikke være nogen trøst for disse arbejdsløse.

Medina Ortega
Hr. formand, på indeværende tidspunkt i drøftelsen er jeg sikker på, at hverken formanden for Rådet eller formanden for Kommissionen er i stand til at høre for meget.
Jeg vil gerne starte med at give udtryk for en smule nostalgi, fordi vi mister det østrigske formandskab, et behageligt formandskab, et engageret formandskab og et formandskab, der burde få, eller har, en enorm symbolsk værdi. Det er en af Europas ældste politiske opfattelser, som samtidig hilses som en af de mest moderne.
Østrig har det særkende, at det forener det gamle og det moderne, og vi ved ikke altid, om vi taler om det tusindårige Østrig eller om den unge republik, som er opstået i dette århundrede. Men under alle omstændigheder har formandskabet altid i løbet af de sidste måneder udvist denne hjertelige og velvillige østrigske ånd. Og jeg finder desuden, at det har været på sin plads, for vi befinder os i en overgangstid. Jeg finder, at østrigerne har dette perspektiv, som på den ene side rækker tusind år tilbage, og som på den anden side er mere moderne, til at forstå, at tiderne ændrer sig, og at vi for øjeblikket befinder os i en overgangsperiode.
Vi er ved at gå fra et århundrede til et andet, måske har dette ikke større betydning, men for os, der oplever det, har det bestemt en symbolsk betydning. Og for det andet er vi ved at gå fra et Europa til et andet. Vi går fra et Europa med et indre marked, et Europa, der er mere handelsbetonet, og som bygger på tjenesteydelser, til et Europa med en økonomisk og monetær union og til et Europa, som beskæftiger sig med samfundsmæssige spørgsmål, som berører individet: miljøspørgsmål og sociale spørgsmål.
Jeg finder, at det østrigske formandskab har optrådt på en meget intelligent måde inden for denne ramme. Jeg plejer altid at læse protokollerne fra rådsformandskabets redegørelser omhyggeligt, og jeg må indrømme, at de er meget klogt lavet, fordi de for det første giver os det, vi behøver for øjeblikket, en kalender, en køreplan, det vil sige, Europa går fra en situation til en anden, og det, vi havde brug for nu, var en kalender og en køreplan for at se, hvad det er, vi skal. Og jeg finder, at det har gjort det meget godt med den såkaldte »Wiener-strategi for Europa«.
Østrigerne har vist os en kalender, en tung og propfyldt kalender, som vi dog stadig kan gennemføre. Jeg finder, at erfaringen i Europa er, at alting altid bliver løst i sidste øjeblik, og at der normalt, hvis vi forsøger at komme på forkant, ikke er mulighed for at opnå noget. Jeg finder, at østrigerne har gjort et stort forberedende arbejde, og at det tyske og finske formandskab kan afslutte det til næste år.
Denne Wiener-strategi for Europa er en strategi, der er blevet forklaret meget godt. Jeg vil gerne anbefale mine kolleger, som har kritiseret formandskabet for at være for lidt effektivt, at se, hvordan man på de kommende møder, først i Bruxelles, siden i Köln, Tampere og Helsinki, vil kunne opnå hvert eneste af disse resultater.
Det er klart, at det tyske formandskab står over for et meget vanskeligt arbejde. Vi kender alle de komplicerede økonomiske spørgsmål, som bringes på banen for tiden - og jeg mener ikke, at det er, fordi jeg nu forsøger at foregribe drøftelsen - men der er på hvert af disse møder en række sager, som formandskaberne skal forberede, og som de kan forberede fra nu af, således at der sikres kontinuitet mellem de kommende formandskaber, det vil sige det tyske og det finske.
Formanden for min gruppe, fru Green, har talt før mig, og hun har hermed praktisk talt ikke efterladt mig noget stof, som jeg kan tale ud fra som socialdemokrat. Men på baggrund af en nylig bemærkning vil jeg gerne sige til det østrigske formandskab, at vi i Den Socialdemokratiske Gruppe finder, at Unionen på nuværende tidspunkt har en prioritering, og denne prioritering kaldes beskæftigelse, og helt konkret at de regeringer, som der for tiden er flest af i Unionen, og som nogle gange er socialdemokratiske og andre gange koalisioner mellem socialdemokrater og kristelig-demokrater, er virkelig bekymrede for dette spørgsmål, fordi det er det spørgsmål, som også bekymrer os som borgere.
Man kan ikke sige til Rådet, at det ikke har repræsentativ værdi. Regeringerne får klager fra borgerne ligesom os, og det som alle siger til os for øjeblikket er »hvad sker der med beskæftigelsen?«, »hvad skal vi gøre med vores børn?«, »hvor skal de få job?«, »hvordan sikrer vi, at de bliver en del af samfundet?«.
På dette felt er vi helt tydeligt ikke kommet så langt, men noget er der sket.
Jeg finder, at der er et afgørende spørgsmål, og det er Delors' hvidbog. Efter min opfattelse burde vi have forsvaret Delors' hvidbog bedre, end vi har gjort.
Efter min opfattelse - og man bør læse konklusionerne fra Essen-topmødet - så beskar man Delors' hvidbog for meget i Essen, og jeg finder, at vi nu er i stand til at genfremsætte den.
Der er en række forslag på bordet - jeg vil ikke kede formanden og resten af kollegerne i Parlamentet - men det er helt klart, at man skal genfremsætte idéerne i Delors' hvidbog, for uden investeringer vil der ikke være nogen beskæftigelse, og for at der kan ske investeringer, er det nødvendigt at skaffe de finansielle midler. Dette er - om De vil - en banalitet, men sådan forholder det sig.
Og endelig, hr. formand, finder jeg, at erklæringerne om den tredje søjle, om oprettelsen af et område med frihed og retfærdighed også har været meget vigtige, for de får, som formanden netop påpegede i anledning af 50-året for Verdenserklæringen om Menneskerettighederne, en enorm betydning.
Europa kan blive et land med asyl og frihed, men det vil naturligvis aldrig blive et asyl for kriminelle, terrorister, narkotikasmuglere, diktatorer og torturudøvere.

Frischenschlager
Hr. formand, hr. formænd. Min vurdering af topmødet i Wien er naturligvis mindre euforisk, hr. forbundskansler, end det er tilfældet hos Dem, for i det væsentlige var det en gentagelse af allerede fastlagte mål, hensigtserklæringer, pålægning af opgaver, altså - udtrykt i parlamentariske begreber - et topmøde om fordelingen af kommende opgaver, hverken mere eller mindre. Men også jeg lægger det i mindre grad det østrigske formandskab til last, men snarere den generelle svækkelse af reformviljen i Den Europæiske Union. Hr. forbundskansler, hvis De ikke kan se nogen tendens til renationalisering, så må jeg helt klart modsige Dem, netop med henvisning til finansieringsdebatten. For her har det klart vist sig, at først og fremmest de socialdemokratiske regeringer, som netop nu er trådt så stærkt frem i forgrunden, stiller helt modstridende og for det meste udelukkende nationale interesser i centrum. Prøv engang at se: Schröder vil reducere, De for øvrigt også i hans kølvand, så Blair, han siger, han vil hente noget på landbrugsområdet, og netop på dette punkt er Jospin uenig. Dette er altså grunden til, at der ikke er sket noget med hensyn til Agenda 2000 ud over endnu en yderligere udskydelse af debatten.
Jeg vil gerne komme ind på et andet punkt, nemlig beskæftigelsespolitikken. Hr. forbundskansler, jeg mener, at det på dette vigtige område er et afgørende punkt, at det ikke må blive ved en idébank. Derfor forstår jeg ikke, hvorfor det ikke er sagt klart og tydeligt, at beskæftigelsespagten skal være forpligtende. For det har ingen mening i samme åndedræt at tale om stabilitetspagt og beskæftigelsespagt, hvis det ikke samtidig ligger fast, at de er forpligtende.
Alt i alt, hr. forbundskansler, er det derfor min vurdering, at vi med dette topmøde ikke har løst op for blokeringen af reformerne i Den Europæiske Union med hensyn til udvidelsen og Den Europæiske Unions beslutningsevne og med henblik på at overvinde problemerne. Det blev rakt videre, og det beklager jeg, det er trist med henblik på nødvendigheden af den fortsatte europæiske integration.

Collins, Gerard
Hr. formand, stats- og regeringscheferne har sat sig et ambitiøst mål ved at forsøge at nå frem til en aftale om Agenda 2000 på topmødet i marts. Disse forslag er ensbetydende med den mest omfattende og fundamentale undersøgelse af alle de større politiske spørgsmål, der behandles på EU-plan: budget og finansiering, fælles politikker, udvidelsesprocessen samt udsigten til økonomisk og social samhørighed.
På topmødet i Wien stod det klart, at i hvert fald nogle medlemsstater foretrak at betragte disse forslag så snævert som muligt som en regnskabsøvelse. Jeg mener, at vi i diskussionen ikke blot bør medtage budgetmæssige spørgsmål, men også de mange yderligere faktorer, der også er relevante for Agenda 2000 og udvidelsesprocessen.
Det forslag, som nogle medlemsstater har fremsat om, at EU-udgifterne skulle fryses fast på det nuværende niveau indtil år 2006, betyder faktisk, at de rige medlemsstater forsøger at få udgifterne ved udvidelsen dækket af de mindre udviklede lande. Jeg støtter holdningen om, at EU-udgifterne bør forblive som en procentdel af bruttonationalproduktet og ikke stabiliseres på det nuværende udgiftsniveau. Dette ville med tiden betyde en reduktion i EU-budgettet. En fastfrysning af budgetniveauet betyder i praksis, at man omdirigerer penge fra den fælles landbrugspolitik og struktur- og samhørighedsfondene til Østeuropa. Ethvert forslag om at renationalisere udgifterne inden for den fælles landbrugspolitik ville også undergrave strukturen i den fælles landbrugspolitik, hvilket åbenlyst ville tilsidesætte interesserne hos de europæiske landmænd og landbrugsområderne. Jeg mener, at de lande, der på nuværende tidspunkt er nettomodtagere fra fondene, får meget svært ved at acceptere et sådant forslag i marts måned. Det er værd at bemærke, at de lande der på nuværende tidspunkt er nettomodtagere ligger i den sydlige og vestlige del af Unionen, og som resultat heraf drager de mindre fordel af udvidelsen end de allerede bedre stillede lande i Central- og Nordeuropa, der i højere grad vil være i stand til at drage fordel af, at de ligger tæt på markederne i disse nye medlemsstater.
Det er også vigtigt at indregne de enorme fordele ved spørgsmål som f.eks. forbedret sikkerhed for lande som Tyskland og Østrig, da Unionens ydre grænse tager et afgørende skridt østpå.
Afslutningsvis må hele spørgsmålet om finansieringen af udvidelsen af Unionen ikke begrænses til en simpel regnskabsøvelse, men også tage de mindre håndgribelige, men ikke mindre vigtige faktorer, f.eks. sikkerhedsspørgsmål og sandsynlige ændringer i handelsmønstre, med i betragtning.

Alavanos
Hr. formand, før jeg begynder, vil jeg gerne have, at ministeren og formanden for Kommissionen tager deres hovedtelefoner på, medmindre de da taler græsk.
Hr. formand, Deres formandskab begyndte med optimisme og håb, men det sluttede med store bekymringer. For i løbet af dette formandskab har vi set en »ny-thatchersk« tilstedeværelse af socialdemokratiske regeringer - det betonede også formanden for vores Parlamentet - vi har set en fremvisning af egoisme i forbindelse med de økonomiske midler, og vi har set et forsøg på at bygge et større Europa med færre penge. Vi ventede og venter, om De vil, også i fremtiden større modstand fra den østrigske regerings side. Østrig, et land med historie, med kultur, med tradition, uden mereværdskompleks og uden at være et datterselskab af en eller anden stormagt i EU. Med sorg har vi set det østrigske formandskabs dokument om EU's finansieringer.
Jeg vil gerne henvende mig til hr. Schüssel, Rådets formand, og bede ham efter hans replik i dette Parlament, og ikke gennem hemmelige regeringsmøder, henvende sig direkte til de græske bønder - jeg nævner dette specifikt - og give en forsikring ...
(Formanden afbrød taleren)

Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, rådsformanden har på imponerende måde opregnet alt det, der blev drøftet på topmødet i Wien. Det vil jeg også gerne påskønne, men desværre er intet af det sluppet ud til offentligheden. Det, der er sluppet ud, er forhandlingen om pengene. Det skyldes jo muligvis også den nye tyske holdning. Det vil jeg slet ikke bestride. Øjensynligt forhandlede man tidligere på en anden måde. Da slap der mere ud til offentligheden om indholdet, og så købslog man om pengene klokken 12 ved kaminen. Det var måske bedre. I hvert fald er der på dette topmøde ikke kommet meget ud om de visioner, som forbundskansler Klima talte om, og som skulle være bragt på bane til gavn for befolkningerne.
Det skal indrømmes, at den østrigske regering har ydet en stor indsats på landbrugspolitikkens område i diskussionen med Parlamentet - i det mindste når Molterer var til stede i udvalget - og den har også angivet visioner og retninger og skitseret veje fremad. Det vil jeg slet ikke bestride. Men på dette topmøde blev det ikke nævnt, at beskæftigelsen også hænger sammen med en stabilisering af strukturer og opbygningsstrukturer i landdistrikterne. Det er ikke kommet ud til offentligheden, men det åbner perspektiver, og jeg er meget ked af, at der på dette høje plan øjensynligt ikke tages højde for kontakten til befolkningen.

Blokland
Hr. formand, til trods for én fælles mønt er det på topmødet ikke lykkedes lederne at blive enige på det finansielle område. Finansieringen og byrdefordelingen var for vanskelige og er derfor udskudt. Dermed har Ministerrådet belastet sig selv med en meget travl kalender for 1999. Jeg håber, at en beslutning vedrørende Agenda 2000-aftalen kommer i marts 1999. Det må ikke være således, at ansøgerlandene bliver ofre for fastfrysningen af udgifterne. Europa-Parlamentet har arbejdet hårdt på i tide at have et udkast klar til medlemmernes statut. Jeg håber, at regeringslederne, som har understreget betydningen af en sådan ordning, holder kedlen i kog. Jeg er glad for udkastaftalen, som formandskabet har lavet med Schweiz vedrørende euromærket og taksterne for transittrafikken. Jeg er tilfreds med muligheden for at eksperimentere med arbejdsintensive tjenester. Jeg er skuffet over udsættelsen og afskaffelsen af toldfrit salg, eftersom der allerede var truffet beslutning om dette i 1991. Formanden for Europa-Parlamentet sagde i sin tale i Wien, at EU har skabt 1, 7 millioner ekstra arbejdspladser. Jeg spørger mig selv, hvad EU har bidraget til dette ud over konjunkturen? Hvis der i den kommende periode igen forsvinder arbejdspladser, har EU så også tilintetgjort disse?
Til sidst vil jeg sætte spørgsmålstegn ved planerne om én europæisk forsvarsmagt. På det område har vi NATO, som udmærket kan udføre denne forsvarsopgave.

Muscardini
Hr. formand, det er af respekt for Parlamentet, at jeg ikke kommer med et af de indlæg, der blev fremsat ved de sidste tre rådsmøder, men det er rigtigt, at resultaterne af mødet i Wien ikke afviger fra resultaterne af de foregående møder. Selvom det havde det alvorlige spørgsmål om arbejdsløsheden på dagsordenen, var konklusionerne alene af verbal art, ikke beslutninger, som fører til skabelse af arbejdspladser.
Den østrigske kansler fastslog, at topmødet har banet vejen for definitionen af nye mål; den første prioritet, fortsætter han, er beskæftigelsen og koordineringen af de mest påtrængende økonomiske politikker. Altsammen fraser vi har hørt gennem i hvert fald 20 år. Trods de store ofre, der er ydet af Unionens folk for at nå frem til den fælles mønt, er udviklingsproblemerne ikke blevet løst, og som følge heraf ligger arbejdsløsheden stadig på et uantageligt niveau.
Pagten om beskæftigelse er igen blevet udsat til juni næste år. Efter det initiativ, Jospin-regeringen lancerede med propagandatrommer ved forberedelsen af topmødet i Amsterdam, forventede vi, at en aftale ville være operationel fra rådsmødet i Luxembourg i december sidste år. Siden da har der været yderligere to uproduktive rådsmøder.
Mens vi er på vej ind i euroen med store dele af den offentlige opinions bekymring for fremtiden, lancerer man i Wien forslaget om en begrænsning af landbrugsudgifterne og spreder en uberegnelig mængde utilfredshed i landdistrikterne. Det bliver et frygteligt slag, sagde den irske premierminister Bertie Ahern til pressen; det bliver et attentat på Fællesskabets erhvervede rettigheder, fastslog Chirac, og Alleanza Nazionale deler deres synspunkter. Endelig, måske for at lette den spænding, sådanne bekymringer har medført, meddeler kansler Schröder, at Tyskland vil nedsætte sit nettobidrag til fællesskabsbudgettet. Altsammen bekymrende signaler; i stadig højere grad oplever borgerne dette Europa som fjernt fra deres daglige problemer, og også for mit land er arbejdsløsheden det alvorligste af alle problemer, især for de unge.
Hvorfor er der denne manglende evne til at løse de problemer, som hober sig op og kompliceres? Måske ligger forklaringen i, at 13 regeringer ud af 15, det vil sige de socialistiske regeringer, der ikke var enige i de principper, der lå til grund for Maastricht-traktaten, nu med vanskelighed og uden held kluntet forsøger at omgå den ved at falde tilbage i de idealistiske fejl, som Maastricht ville fjerne for altid.
Wien løste ikke problemet med arbejdsløsheden, og det bød heller ikke på konkrete resultater med hensyn til realiseringen af den tredje søjle, som bliver stadig vigtigere i betragtning af de enorme problemer, som indvandringen uden regler eller den politiske overbærenhed med de ansvarlige for terrorismen medfører. Dette bør ikke alene bekymre, når der sker attentater, men også når man bør forebygge og afmytologisere en politisk kultur, som indirekte dækker over selve terrorismen og dens ledere. Parlamentsmedlemmerne fortsætter med at rejse forespørgsler, Rådet fortsætter med ikke at svare: lad os håbe på fremtiden!

Swoboda
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer. Når man ser på starten af det østrigske formandskab, så blev der stillet visse forventninger til dette formandskab, f.eks. at det skulle sørge for, at Kommissionen begrænses i sin almagt, at Europa igen bliver stærkere renationaliseret og decentraliseret. Og faktisk, når man i dag betragter situationen - det har også forbundskansleren gjort opmærksom på - er der ikke kun forhindret en deeuropæisering, men Europa er i dag stærkere, end det var ved begyndelsen af det østrigske formandskab.
Nogle eksempler: beskæftigelsespolitik. Der er sket noget inden for beskæftigelsespolitikken. Naturligvis er tingene også allerede påbegyndt tidligere - Luxembourg osv. men at der er sket noget, har eksemplet vist, desværre ikke det eksempel, der udgøres af det østrigske liberale parlamentsmedlem Frischenschlager. Da han kom ind i Parlamentet, afviste han voldsomt, at der overhovedet skal være en beskæftigelsespolitik på europæisk plan. I dag har han kritiseret, at beskæftigelsespagten ikke er forpligtende. Det viser dog, at der er sket noget i nogle parlamentsmedlemmers tankeverden, og det er ikke mindst også sket på grund af østrigske initiativer, som også er påbegyndt allerede før formandskabet.
Beskæftigelsespolitikken hænger imidlertid også sammen med samarbejdet mellem arbejdsmarkedets parter. Vi ved, at vi har brug for disse samfundsmæssige kræfter. Også det er blevet bekræftet i Wien, og jeg håber, at også arbejdsmarkedes parter i stigende grad vil finde relevante ordninger på europæisk plan.
For det andet er det altid blevet fremhævet, at Europa er en økonomisk kæmpe, men en politisk dværg, og faktisk har vi ofte opført os sådan. Ikke, at alt dette allerede er forbi, men netop også ved euroens repræsentation udadtil - så kritisk man end kan se på visse elementer, jeg kunne også ønske mig flere muligheder for Kommissionen - er det jo blevet præciseret, at vi ikke må se bort fra den kendsgerning, at Europa er eller kan være en global magt eller, lad os måske sige, en global faktor.
Således skal vi også tale med én, og det vil sige med en stærk stemme ved reformen af de internationale finansielle institutioner, ved foranstaltningerne inden for Verdenshandelsorganisationens rammer, fordi vi også indholdsmæssigt har noget at byde på. Det drejer sig jo ikke kun om, at vi vil vise musklerne som led i et magtspil. Vi har i dette Europa efter 1945 etableret, formuleret og skabt en social markedsøkonomi, med visse mangler hist og her, som vi skal afhjælpe, men vi kan dog tilbyde en model, som ikke kun er en europæisk model. Vi ønsker ikke, at den skal påtvinges nogen, men vi kan dog betragte den som en præsentabel model, og disse elementer baseret på social markedsøkonomi bør også komme til udtryk i de internationale finans- og handelsordninger. Hvis det var sket tidligere, ville det, der er sket i Asien og også i Rusland, ikke have kunnet finde sted, nemlig at man kun liberaliserer på overfladen og ikke har egnede institutioner, som også kan støtte denne liberalisering. For så vidt anser jeg det for ganske vigtigt, at vi i øget grad taler med én stemme i udenrigsøkonomiske og udenrigspolitiske spørgsmål.
Udenrigsministeren nævnte en række fælles strategier, især den for Rusland, som bekymrer os meget, og hvor vi også i særlig grad bestræber os på at gøre noget. Jeg skal ved denne lejlighed nævne - fordi også udenrigsminister Schüssel har talt om det - at det er nødvendigt, at vi træffer hurtigere beslutninger. Vi går kraftigt ind for, at ikke kun Parlamentet skal gøre dette, men også Rådet. Vi havde i går en forberedende drøftelse med kommissær van den Broek om Tacis-ordningerne. Vi vil gerne drøfte og beslutte den nye Tacis-ordning i Parlamentet inden sommer, hvis vi får den i god tid fra Rådet, hvis den ikke igen får lov til at ligge i måneder, fordi de enkelte lande naturligvis ønsker at gøre deres indflydelse gældende her og der. Derfor skal jeg virkelig anmode Dem om også at sige til kollegerne i Tyskland: Send venligst hurtigt de pågældende foranstaltninger, som vi vil gennemføre, til Parlamentet, så vi hurtigt kan træffe en beslutning netop også på det udenrigspolitiske område.
Den europæiske sikkerhed har ligeledes gjort dette Europa stærkere. Vi må inddrage de forslag, der er kommet, især også efter mødet mellem Frankrig og Storbritannien, hvor den største overraskelse måske ligger hos Storbritannien, nemlig at der her så entydigt og klart tales for en europæisk sikkerhedspolitik i partnerskab med amerikanerne. Det giver også alle medlemsstaterne i Den Europæiske Union en chance for virkelig at gøre denne europæiske sikkerhedspolitik til en fælles sikkerhedspolitik. Jeg behøver ikke nu at komme yderligere ind på det særlige anliggende vedrørende Schweiz og de dermed forbundne transportforanstaltninger.
Der menes nu undertiden, efter min mening med urette, arrogant og - må jeg næsten sige - uforskammet, at det »kun« var et overgangsformandskab. Måske har det ikke været et mediernes formandskab med tilsvarende højdepunkter, måske har det været et antiklimaks-formandskab, men det har været et formandskab, som har bragt fremskridt på mange områder, som ofte har fået lov at ligge i årevis - jeg tænker blot på transportområdet, og jeg tænker også på rammeprogrammet for forskning. Man skal også vise befolkningerne, at der hinsides de store mediebegivenheder findes et Europa, som lever, et Europa, som bliver stærkere, og det har det østrigske formandskab vist.

Castagnetti
Hr. Schüssel, vi har værdsat og værdsætter Deres intelligens og Deres dynamik; og trods det må vi spørge os selv, hvordan man er nået frem til disse resultater, som har gjort os alle lidt bitre og skuffede.
Det Europæiske Råd i Wien var efter min mening vigtigt, fordi det viste, at der er nye problemer, som ikke kan undgås - beskæftigelse, udvidelse, afgiftsharmonisering - men som det ikke er let at tage fat på. Ja, vi forventede os lidt mere. Ansvaret for dette er imidlertid ikke det østrigske formandskabs optræden; problemet er politisk, og det er værd at understrege dette. Det Europæiske Råd i Wien var det første europæiske råd efter udvidelse af grænserne for det såkaldte »socialdemokratiske Europa«. Nu må man anerkende, at det nye socialdemokratiske Europa bestemt viser en klar forståelse af visse problemer som beskæftigelsen, som vi i øvrigt deler, men alligevel har det endnu ikke styrke til at gøre noget ved problemerne. Dette er den politiske nyhed. Endvidere er det nye, socialdemokratiske Europa ved at ændre Europas interne geografi med det resultat, at der ikke findes en homogen geografi. I Wien skabte man aksen Paris-Bonn, som er modstykket til aksen Madrid-London: Vi bemærker, at det politisk ikke er homogene akser, og at der således ikke findes et socialdemokratisk Europa; det er akser, som indvarsler mulige fremtidige delinger mellem nord og syd i Europa; det er akser, som indvarsler opdelingen mellem dem, som vil gøre noget ved problemerne, og dem, der ikke vil.
Selve finansieringsspørgsmålet, som blev hårdt fremstillet af kansler Schröder, er et reelt spørgsmål, og det var også allerede bragt frem af kansler Kohl. Med hensyn til den timing, kansler Schröder lagde op til, kan den medføre en omvæltning af den europæiske balance, og det er meget bekymrende. Alt dette bekræfter, som jeg allerede har sagt, at det socialdemokratiske Europa nok er i stand til at vinde valg, men det viser, at det endnu ikke er i stand til at lede kontinentet.

van Bladel
Hr. formand, desværre blev der ikke danset på topmødet i Wien, derimod skændtes man om pengene. Tre uger før indførelsen af euroen kendetegnes Unionen af ubeslutsomhed. Det er ikke en bebrejdelse mod det østrigske formandskab. Tværtimod, formandskabet har spillet en god mæglingsrolle og har handlet fornuftigt på mange områder. Jeg har i den forbindelse ikke mindst respekt for fru Ferrero og hr. Schüssel.
Det ambitiøse reformprogram for det 21. århundrede kalder for nogle dele og i nogle medlemsstater modstand frem. Blankochecks fra medlemsstaterne til Unionen hører fortiden til. Striden om en ligevægtig fordeling af den finansielle byrde vil være smertefuld og er efter min mening en krise værd. Det kan netop inddrage borgeren mere i Europa, men, hr. formand, jeg mener, at landmændene, som spiller en vigtig rolle for kvaliteten af vores liv, ikke må blive ofre for dette. Det store spørgsmål er nu, hvordan det tyske formandskab løser denne opgave. Den forrige taler, hr. Castagnetti, har allerede omtalt det. Mit spørgsmål er: Kan, vil og skal hr. Schröder, der i sit eget land politisk set endnu ikke har fået greb om tingene, spille den ledende europæiske rolle, som vi er vant til fra denne betydningsfulde medlemsstat? Når jeg læser Süddeutsche Zeitung fra i dag, er jeg ikke helt sikker på dette. Jeg citerer, hr. formand, på tysk: Nach Schröders Worten erhebt Bonn nicht den Anspruch unter Deutsche Präsidentschaft die Reform der EU-Institutionen herbei zu führen . Hvornår da, hr. formand? Dette foruroliger mig.

Blot
Hr. formand, jeg tror ikke, at de informationer, vi har fået af det østrigske formandskab, kan overraske nogen. Europa vil følge den samme kurs som i de foregående år.
Situationen bliver dog yderst bekymrende. Med udviklingen af det finansielle system kan vi udmærket se, at det globale økonomiske system bliver yderst ustabilt. Det bliver i denne sammenhæng, vi kommer til at indføre euroen til næste år og i de kommende år. Med euroen vil medlemsstaterne ikke længere råde over det monetære instrument, der giver dem mulighed for at regulere konjunkturen. De kommer til at stå over for nogle asymmetriske chok, der kan ramme visse økonomier - i betragtning af forskellen på de økonomiske strukturer i medlemsstaterne - via skattepolitikken og løn- og indkomstpolitikken. Det betyder, at når man skal bekæmpe inflationsimpulser i et medlemsland, bliver det nødvendigt enten at forhøje skatterne eller fastfryse lønningerne, hvilket vil sige, at man på en måde bliver nødt til at praktisere en social sparepolitik, der er særligt brutal, og som ikke kan undgå at have en socialt destabiliserende virkning på det pågældende land.
Vi bevæger os således i retning af en situation, der blot forværres, og som på en måde fuldendes af den næsten koloniagtige situation, Den Europæiske Union i dag befinder sig i over for USA. Der er dog ingen, der for alvor ønsker at se dette problem i øjnene. Der var ganske vist et lille tilløb til modstand, hvad angår forhandlingerne om de internationale handelsforbindelser med hensyn til d'Amato-loven og den slags sager, men det forholder sig ikke desto mindre sådan, at denne afhængighedssituation hele tiden bliver værre. Den amerikanske økonomi viser en sundhedstilstand, der er helt uomtvistelig, og vi gør en ret ynkelig figur i forhold til alt dette.
Det er derfor nødvendigt med nogle indgående overvejelser for at ændre den retning, europæisk politik udvikler sig i, både med hensyn til dens forhold til USA og med hensyn til den interne økonomiske politik. Vi er ikke på rette vej. Ud fra den betragtning frygter jeg, at næste år bliver et år, hvor tingene blot bliver værre for de fleste europæere, i det mindste på det økonomiske område..

Görlach
Hr. formand, kære kolleger. Det østrigske formandskab har naturligvis været et typisk arbejdsformandskab. Det er nu en gang sådan også i den nationale politik, at efter en fase med meget arbejde og forberedelse kommer man så frem til beslutningerne. Sådan er det! Et rådsformandskab kan være nok så flittigt og nok så dygtigt - og det østrigske formandskab har været begge dele - det kan ikke frembringe mere, end de øvrige 14 er villige til at give. Derfor må vi til stadighed holde os for øje, at 15 gange national politik ikke er lig med en europæisk politik. Det er en banal sandhed, men vi må til stadighed minde os selv om den. Under disse betingelser har rådsformandskabet - og jeg taler ikke kun om Wien, rådsformanden havde sandsynligvis også gerne set et eller andet highlight i Wien, jeg taler om hele rådsformandskabet - opnået et gennembrud, en kovending på et afgørende punkt - det er flere gange blevet påskønnet - nemlig at Unionen ikke mere kun taler om penge og euro, men også om mennesker og om beskæftigelsespolitik. Der er også leveret mere end blot en arbejdsopgave. Man har under det østrigske formandskab opnået, at der er afgivet faste løfter om at stille den økonomiske politik og finanspolitikken til rådighed for beskæftigelsespolitikken. Det er en ægte kovending. Det har alle været med til, uanset hvilken politisk farve der regerer i hvilket land. Det er for mig en enorm fortjeneste for dette formandskab.
Men mit spørgsmål angår et punkt, som næsten er forsvundet. Der blev også i Wien og under formandskabet talt om reform og slankning af institutionerne. Hvad vil det sige? Hvis vi holder os det enorme bjerg af arbejde for øje, som vi i fællesskab skal udføre i de næste år - her er heller ikke det tyske formandskab tilstrækkeligt, man skal ikke vente mirakler fra tyskernes side, og det siger jeg også med adresse til mit eget kommende formandskab - så ved vi alle, at vi må reformere de afgørende aktører, nemlig institutionerne. Det gælder for Kommissionen - det har også noget at gøre med den diskussion om decharge, som vi skal have i denne uge - det gælder også for os som Parlament, og det gælder naturligvis også for Rådet. Hvad vil det sige at blive politisk mere effektiv? Jeg mener, at det ikke kun må forblive ved slagordene. Det drejer sig her også om Rådets arbejdsmetode i fremtiden, ikke kun om, at Parlamentet skal tage kampen op med Kommissionen om, hvordan man mest effektivt tilrettelægger en politik, det angår også Rådet. Når vi så ser på de mange arbejdsopgaver og de positive beslutninger under det østrigske formandskab, så kan man netop som tysker jo næsten blive bange for forventningerne til det tyske formandskab.
Det kan gøres, men jeg siger endnu en gang: Det kan kun gøres, hvis der til de 15 forskellige nationale interesser tilføjes en stor fællesnævner for de europæiske spørgsmål. Der vil altid være nationale interesser i Europa, også i hvert medlemsland er der jo forskellige interesser fra region til region. Mine landsmænd i Mecklenburg-Vorpommern har naturligvis andre interesser, også inden for landbruget og netop dér, end folk i Bayern. Men alligevel kommer der hertil inden for de nationale rammer altid i meget høj grad også en fælles interesse, og på det punkt kan der ske forbedringer, hvad de europæiske anliggender angår. Jeg siger dette helt bevidst også med adresse til det kommende tyske formandskab. Det er nødvendigt at formulere nationale interesser, man må finde kompromiser, men derudover skal der også altid være en fælles europæiske interesse. Vi hedder ikke mere fællesskab, men union, men jeg har en gang imellem næsten det indtryk, at idet ordet fællesskab er forsvundet, er fællesskabsånden trådt en smule i baggrunden. De næste formandskaber bør måles efter østrigernes forbillede og igen drage dette stærkere ind i forhandlingerne.

Spencer
Hr. formand, jeg tilslutter mig støtten til det østrigske formandskab. Alt det, som entusiasme, energi og charme har kunnet gøre, er gjort. På de områder, som jeg følger - udenrigsanliggender og forsvar - er det mit indtryk, at der er gjort store fremskridt. Men intet af det kunne afholde Wien-topmødet fra uværgeligt at være et afventende topmøde, et nomadeagtigt mellemspil før stormen i foråret. Jeg håber blot, at der under al den poseren blandt Europas ledere er en fornemmelse af, hvordan den aftale skal arrangeres i foråret. Den vil kræve mod og koncentration, ikke poseren for nationale tilhørere og ikke filosofisk vidtløftighed om det uopnåelige som f.eks. skatteharmonisering - undskyld, det bør hedde skattekoordinering .
Det, vi til foråret står over for, er en krise af første grad, en intern krise i Unionen op imod en meget kompliceret international baggrund: Reformen af den fælles landbrugspolitik, en ny budgetaftale, hovedargumentet for timingen for udvidelsen op imod en baggrund af et Rusland i krise, et Mellemøsten, der slæber sig afsted mod den 4. maj, en uløst tragedie i Kosovo, et NATO-topmøde i Washington.
Jeg appellerer ikke kun til Dem, kansler, men til samtlige medlemmer af Rådet, om at fokusere på det væsentligste: på udvidelsen og forsvars- og udenrigspolitikken. Jeg vil ikke bidrage til kritikken af det toldfrie salg. Der er tilstrækkelig brudstykkepolitik. Jeg kan huske min egen premierminister, umiddelbart før gennembruddet i Nordirland, fordømme idéen om brudstykker og derefter sige, at han kunne mærke historiens hånd på sin skulder. Jeg må sige, at når Rådet mødes i marts vil det ikke være historiens hånd på vores skuldre, historiens hånd griber os om halsen. Vi er nødt til at løse den store krise før valgene, så Europa kan genstarte forløbet mod afslutningen på dette århundrede. Held og lykke, og tak.
(Bifald)
Donnelly, Alan
Hr. formand, det er mig en stor fornøjelse at tale efter hr. Spencer, efter en så moderat og fornuftig fremlæggelse.
Jeg lykønsker det østrigske formandskab med dets arbejde. Jeg tænker særligt på det arbejde, formandskabet har udført i bekæmpelsen af arbejdsløsheden. En af de sørgelige ting ved pressemeddelelserne fra topmødet, der blev afholdt i Wien, var, at de ikke fik fat i den enorme udvikling, der er sket under det østrigske formandskab i forbindelse med bekæmpelsen af arbejdsløsheden. Jeg vil gerne på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe, og er jeg sikker på, på vegne af Parlamentet, sige, at vi håber, at den østrigske regering under det tyske formandskab fortsat vil presse på med gennemførelsen af foranstaltninger til at tackle arbejdsløsheden. Der er foranstaltninger, der er nødvendige at træffe med hensyn til beskæftigelsesmuligheder for og undervisning og uddannelse til vores borgere, men vi er også nødt til at forbedre investeringsniveauet, både i den offentlige og private sektor. Ud fra det synspunkt er vi nødt til, i forbindelse med den fælles valuta, at nå til enighed om, at vi ikke må kvæle investeringerne i hverken den private eller offentlige sektor, når vi aktiverer stabilitets- og vækstpagten.
Et af vores problemer på topmøder er ideologi og dogmer. Mit eget land blev førhen ledet af et parti, der behandlede hvert topmøde, som om det var en stridbar øvelse med vores naboer i Den Europæiske Union. Det gode i Den Europæiske Union nu er, at vi forsøger at samarbjede for at forbedre samfundet. Men vi erkender, at der også er ting, som de enkelte regeringer skal opnå. Derfor bør vi ikke se hvert topmøde som en styrkeprøve mellem nationale regeringer. Det, vi skal gøre, er at dele suverænitet i de tilfælde, hvor vi kan forbedre samfundet, men være enige om, at visse ting skal overlades til de enkelte regeringer. Det enestående ved Wien var derfor den måde, hvorpå vi nu starter med at skippe dogmer og ideologi og anerkender, at der er store problemområder, som Den Europæiske Union skal reagere på.
I den henseende vil jeg især gerne henvise til spørgsmålene om udenrigsanliggender, den internationale finansielle krise og forhandlingerne med Verdenshandelsorganisationen. Vi er vidende til, at den amerikanske Kongres bliver mere og mere protektionistisk. Den Europæiske Union kan ikke være protektionistisk. Jeg håber, når der afholdes topmøde mellem Europa og USA i løbet af de næste par uger, at formanden for Rådet understreger, at vi snarest har brug for en ny forhandlingsrunde i WTO. Hvis vi vil kickstarte den globale økonomi efter de sidste 12 måneders krise, spiller international handel en utrolig vigtig rolle.
Men vi skal også understrege over for USA, at vi har brug for retfærdig handel. Det betyder, at vi i forhold til udviklingslandene skal sikre, at deres økonomi kan drage nytte af handelsforbindelserne. Bananregimet har, som De ved, skabt store problemer mellem Europa og USA. Men vi skal have dem til at forstå, at enten hjælper vi samfundene i Caribien via særlige handelsforbindelser med Den Europæiske Union, eller også overgiver vi de caribiske nationer til narkohandlere og folk, der er beskæftigede med organiseret kriminalitet.
Jeg ønsker Dem alt godt og lykønsker Dem med formandskabet, men jeg beder Dem også om at presse på med disse spørgsmål over for USA. Vi kan ikke have en protektionistisk transatlantisk partner, når vi bevæger os ind i det 21. århundrede.

Formanden
Forhandlingen fortsætter i eftermiddag kl. 15.00.

Afstemning
Trakatellis
Fru formand, som ordfører for handlingsprogrammet vedrørende forebyggelse af personskader, vil jeg gerne orientere Parlamentet om, at jeg har foreslået, at den fælles holdning bliver godkendt med en mere simpel procedure af især to grunde: for det første fordi den fælles holdning indeholder de fleste af de ændringsforslag, som Europa-Parlamentet foreslog, og naturligvis også budgetteringen, der er i en størrelsesorden på ECU 14 millioner. For det andet fordi dette program så kan starte med det samme uden forsinkelse - og jeg erindrer Parlamentet om, at vi har 22 millioner personskader om året og 130.000 dødsfald.
Jeg vil gerne fremhæve Kommissionens holdning, men også Rådets i udformningen af dette program - jeg ville sige, at anvendelsen er foregået i samdrægtighed med Parlamentet - og jeg er overbevist om, fru formand, at dette program vil bidrage til bestræbelser, som går på at beskytte den europæiske borgers helbred.

Formanden.
Kære kolleger, jeg foreslår, at vi afbryder afstemningen nu, så vi kan gøre tilhørerlogen og salen klar. Som De ved, får vi gæster. Det højtidelige møde, der skal finde sted, fortjener at blive tilrettelagt så omhyggeligt som muligt.
(Mødet udsat kl. 11.50 som følge af det højtidelige møde og genoptaget kl. 12.35) Betænkning (A4-0506/98) af Colino Salamanca for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets forordning om et program for levering af landbrugsprodukter til Den Russiske Føderation (KOM(98)0725 - C4-0698/98-98/0343(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Lindqvist
Sverige har en undtagelse med henblik på at kunne opretholde sine egne, strengere krav til mærkning af visse farlige stoffer, bl.a. kræftfremkaldende stoffer. Undtagelsen forlænges fra den 1. januar 1999 til den 31. december 2000. Hvis EU's regler til den tid ikke stemmer overens med Sveriges, må Sveriges undtagelse kunne forlænges. Intet land bør tvinges til at sænke sine miljø- og sikkerhedskrav, som er fastsat af landets egne, nationale institutioner.
Betænkning af Eisma (A4-0449/98)

Andersson, Hulthén, Lööw og Sandberg-Fries
Vi ønsker at understrege betydningen af yderligere regulering for at forhindre ulovligt fiskeri i Antarktis. Fiskeriet er af største betydning for den globale fødevareforsyning og bør være underlagt strenge bestemmelser for at forhindre overfiskning og fortsatte trusler mod biodiversiteten. Den nye ordning, der foreslås, er derfor velkommen.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af Eisma. Dette er gjort ud fra en betragtning om, at vi støtter, at fartøjer, der fisker ulovligt i farvandet i den pågældende region, underkastes inspektion.
Det er uforsvarligt, at den antarktiske torsk er ved at blive udryddet på grund af dette ulovlige fiskeri. Endvidere anvender disse fartøjer ofte langline-metoden, hvor de kaster fiskeaffald ud foran fartøjet for at tiltrække flere fisk. Denne metode er særdeles dyreuvenlig. Den forårsager hvert år, at mange albatrosser mister livet, idet de dykker ned foran skibet for at æde fiskeaffaldet og dør. Vi tager stærkt afstand fra denne metode, som hyppigt anvendes ved det ulovlige fiskeri i farvandet i den pågældende region, eftersom albatrossen er truet heraf.
Betænkning af Lulling (A4-0486/98)

Rovsing
Det er klart, at EU's medlemsstater er nødt til at kunne indsamle og udarbejde statistikker for alle relevante økonomiske sektorer i samfundet. Men det er samtidig vigtigt, at oplysningspligtige i de statistiske systemer pålægges så ringe en administrativ byrde som muligt. Det er i den forbindelse meget vigtigt, at der tages behørigt hensyn til små og mellemstore virksomheder. Det har Rådet desværre afvist i sin fælles holdning. Det er derfor helt rigtigt, at udvalget i sin betænkning har lagt stor vægt på at genfremsætte de væsentlige krav fra førstebehandlingen.
Betænkning af Souchet (A4-0463/98)

Andersson, Hulthén, Lööw og Sandberg-Fries
Vi vil gerne fremhæve betydningen af Kommissionens forslag med henblik på i praksis at kunne gennemføre en ændring, der fremmer en bæredygtig udvikling af fiskeriet i Atlanterhavet og Middelhavet. Vi mener, at det er af største betydning, at der sker en omfattende omlægning af fiskeriet med henblik på at fremme en bæredygtig udvikling, og i denne sammenhæng har lovgivning inden for rammerne af Den Europæiske Union stor betydning. Man må ikke undervurdere den fælles fiskeripolitiks rolle med hensyn til fiskeriets betydning for den globale fødevareforsyning og for en bæredygtig udvikling.

Souchet
Alle har dårlig samvittighed - både Den Europæiske Unions Ministerråd og Europa-Kommissionen - over det dårlige tiltag, det er at forbyde drivgarn i Atlanterhavet og Middelhavet for de europæiske fiskere alene. For at man hurtigst muligt skal glemme dette, er man villig til at være rundhåndet og give de stakkels fiskere og skibsredere, som det går mest ud over, et par ecu.
Det, som fiskerne ønsker, er ikke at få en kompensation, men at kunne fortsætte med at udøve deres erhverv som garnfiskere af en ressource, der er en af de sundeste i verden, og med et redskab, som er et af de mest selektive, der findes, hvilket skåner de mere sarte bestande og således bidrager til at sikre en bæredygtig og bedre forvaltning af ressourcen.
Det, som fiskerne og et stort flertal af befolkningen bag dem ikke vil finde sig i, er den uretfærdige behandling af fiskerne. Hverken flertalsafgørelser eller kompensationer i huj og hast gør en uretfærdig behandling retfærdig. Selvom den bliver vedtaget med et flertal, vil en uretfærdig behandling stadig være en uretfærdig behandling.
Vores fiskere vil ikke finde sig i, at Kommissionen og Rådet tilsidesætter grundlaget for den fælles fiskeripolitik ved at træffe deres beslutninger af ren og skær politisk opportunisme for at tilfredsstille lobbyer og egoistiske interesser, og idet de ser stort på det videnskabelige grundlag, de havde truffet deres beslutninger ud fra hidtil.
Garnfiskerne i Atlanterhavet og Middelhavet vil ikke finde sig i den diskrimination, de udsættes for. Det er en diskrimination, som kommissær Monti under afslutningen på forhandlingen i går aftes helt tydeligt bekræftede eksistensen og fortsættelsen af. Da hr. Monti blev presset af en række parlamentsmedlemmer, der bad om, at denne diskrimination blev bragt til ophør, udtalte han - jeg citerer - at Kommissionen ikke har nogen »intentioner om at udvide forbuddet til også at gælde for andre havområder«. Kommissionen og Rådet mener med andre ord, at det er forkasteligt at fiske i Atlanterhavet med et net på 2, 5 kilometer, selvom de videnskabelige undersøgelser har vist, at det ikke har nogen betydelig negativ indvirkning på havpattedyrene, men at det er højst anbefalelsesværdigt at fiske med net på 21 kilometer i Østersøen, hvor bestandene af havpattedyr (marsvin) er truet af fuldstændig udryddelse.
Jeg glæder mig over, at Parlamentet har vedtaget min betænkning og de ændringsforslag, jeg har fremsat, med stor tilslutning. Jeg vil i øvrigt gerne takke de 52 parlamentsmedlemmer, der har støttet mit forslag, som blev vedtaget i Fiskeriudvalget, for at vente til der falder en dom med at iværksætte udbetalingen af kompensationer, så fiskerne og skibsrederne ikke derefter skal betale en støtte tilbage, som ikke længere ville have noget juridisk grundlag.
Jeg beklager dog, at flertallet i Europa-Parlamentet stiller sig på Ministerrådets og Europa-Kommissionens side, det vil sige på samme side som dem, der ønsker at bilde folk ind, at de pågældende fiskere bare er en samling gamle mænd, som venter på at gå på pension, og på samme side som dem, der går ind for en politik, hvor det hele allerede er givet, for at forsøge på forhånd at gøre den retsafgørelse ugyldig, som de frygter er i strid med deres ønsker. Jeg mener derimod, at det er nødvendigt, at man ikke foregriber begivenhedernes gang, og at man venter på rettens afgørelse efter indgivelsen af de fire klager over Rådets beslutning af 8. juni.

Varela Suanzes-Carpegna
Med samme styrke som vi i de sidste fire år har kæmpet for at udrydde de såkaldte »dødsnet«, har vi også forsvaret den generøsitet, som - inden for de juridiske og finansielle normer - burde anvendes som kompensation for den tilpasning, som er nødvendig inden for den sektor, som anvender disse net.
Jeg lykønsker hr. Souchet for hans anstrengelser for at finde løsninger, som bevarer ligevægten mellem alle de berørte fiskere i medlemsstaterne, selvom jeg også vil give udtryk for min klare modstand mod, at en foranstaltning, som dette Parlament har ønsket i så lang tid, og som støttes af et så bredt flertal, som det kostede så lang tid at opnå, skulle ende med at blive opsat i kraft af den appel, der anmodes om i punkt 4 i forslaget til lovgivningsmæssig beslutning, hvilket ville være et brud på det generelle princip om ikkeopsættende virkning for appellerede retsakter, som omhandles traktatens artikel 185, hvorfor jeg vil stemme imod nævnte punkt, og, såfremt det skulle nyde fremme, ville se mig nødsaget til at stemme imod den lovgivningsmæssige beslutning.
Betænkning af Colino Salamanca (A4-0506/98)

Hyland
Jeg deler Parlamentets bekymring over det russiske folks tilstand som følge af den russiske økonomis kollaps. Som det sædvanligvis er tilfældet, er det kvinderne og børnene, og særligt sidstnævnte, der er ofrene for dårlig politisk administration. Jeg håber, at Parlamentets beslutning om at sende fødevarehjælp til Rusland vil hjælpe med til at afhjælpe det russiske folks elendighed på nuværende tidspunkt.
Fødevarehjælp er naturligvis en kortvarig nødforanstaltning og kan ikke erstatte den nok så nødvendige politiske og økonomiske reform af bank-, social sikrings- og skatteinddrivelsessystemet i Rusland. De økonomiske problemer i Rusland har alvorlige konsekvenser for EU, og især for Irland, på grund af vores landbrugs- og kødeksport til dette land.
Det er fuldstændig ironisk, at fødevarehjælpen til Rusland falder sammen med fødevareoverskud i visse medlemsstater, og det rejser igen spørgsmålet om, hvordan landbrugsproduktionen skal administreres i de første år af det nye årtusinde.
I forbindelse med debatten om Agenda 2000 må jeg give udtryk for nogle forbehold i forbindelse med verdensmarkedernes projekterede potentiale. Mens deres fulde potentiale skal udforskes og udvikles, vil det være utroligt dumdristigt at basere vores afhængighed på dette marked som et middel til på kort sigt at sikre landbrugsindkomsten.
Efter min mening skal forslagene i Agenda 2000 ændres radikalt, hvis fremtiden for Europas landbrugsfamilier skal sikres.
Fælles beslutning om årsprogrammet for 1999

Fabre-Aubrespy
Fru formand, på vegne af min gruppe og navnlig Georges Berthu vil jeg gerne sige, at Kommissionens arbejdsprogram for 1999 forekommer os at være et yderst travlt program, og vi spørger os selv, hvordan den vil kunne påtage sig dette, når vi ser, under hvilke forhold den har afsluttet arbejdet for 1998.
For at kunne gå i gang med et så omfattende program er det nemlig nødvendigt med et effektivt instrument. Kommissionen lader i dag til at være hårdt ramt af funktionsforstyrrelser, for ikke at tale om svindel, og de reformer, der er planlagt i arbejdsprogrammet, synes ikke at kunne løse problemet. Det er naturligvis prisværdigt, at man ønsker at modernisere strukturerne og tage de interne administrationsmetoder op til fornyet overvejelse. Det er de initiativer, der hedder SEM 2000 og MAP 2000. Det er også hensigtsmæssigt - og det har vi sagt ja til - at man opretter et uafhængigt finanskontrolorgan, sådan som formanden for Kommissionen lovede.
Men alt dette løser ikke Kommissionens største problem. Denne forvaltning er nemlig drevet af magtbegær. Den accepterer ikke en kontrol fra nationerne, der trods alt betaler for den. Den ville gerne være det første eksempel på en »magtufuldkommen« institutions succes; en institution, der udelukkende styres af sine medlemmer. De seneste begivenheder viser, at dette ikke går.
Når man ser på selve programmet, bliver diagnosen ikke bedre. Den store prioritet, der går forud for alle andre, er opnåelsen af en aftale om finansieringen af Agenda 2000 for perioden 2000-2006. Men denne aftale risikerer at lade vente på sig, da de europæiske institutioners herskesyge ender med at støde på finansiel modstand.
Kommissionen håber dog på at kunne afslutte sagen før de europæiske valg, og den regner tydeligvis med at konfrontere medlemsstaternes borgere med en allerede udført handling, i overensstemmelse med de gode gamle føderalistiske metoder. Gruppen for Nationernes Europa håber tværtimod, at det bliver muligt at drøfte sagen under valgkampagnen, at borgerne får noget at skulle have sagt, og at det bliver et fint fingerpeg med hensyn til de institutionsreformer, vi vil skulle foretage en dag, så vi genindfører nationernes uundværlige kontrol med Europa.

Andersson, Hulthén, Lööw og Sandberg-Fries
Med denne stemmeforklaring ønsker vi at gøre opmærksom på, at vi ikke kunne stemme for ændringsforslag 9 og 11, idet ordlyden gav indtryk af, at Den Europæiske Union skal påvirke lønpolitikken. Vi mener, at dette område hører ind under parternes forhandlingsret. Vi er enige i grundtanken bag ændringsforslaget om behovet for en bedre koordinering mellem den økonomiske politik og andre relevante politiske områder samt behovet for at øge indkomsterne for at bekæmpe fattigdom. Formuleringer, som kan tolkes derhen, at Fællesskabet skal indskrænke parternes forhandlingsret på lønområdet, kan vi derimod ikke tilslutte os.
Vi er heller ikke enige i de forslag, der fremsættes om forsvarspolitik i beslutningens punkt 34. Vi bemærker, at man i beslutningens punkt 21 på ny tager spørgsmålet om en uafhængig enhed til bekæmpelse af bedrageri (OLAF) op. På baggrund af behovet for at rette en meget skarp kritik mod Kommissionens håndtering af fællesskabsmidler har vi valgt at følge vores gruppes holdning i dette spørgsmål.

Palm
Jeg kan ikke støtte denne beslutning i sin helhed. Både beslutningsforslaget og de fremsatte ændringsforslag indeholder ting, der er uacceptable set fra en svensk socialdemokratisk synsvinkel.
I beslutningens punkt 28 tilskynder Parlamentet Kommissionen til at »fremskynde sit program vedrørende den nye fælles momsordning«. Jeg er af den overbevisning, at momsen ligesom andre afgifter er et nationalt anliggende. Det skal være muligt for de enkelte medlemsstater at indføre f.eks. en højere moms på alkohol og ligeledes at regulere momsen på fødevarer.-I punkt 34 beder Parlamentet Kommissionen om at præcisere sine forslag om »gennemførelse af de fransk-britiske forslag om en forsvarspolitik med henblik på at fremme en fælles politik for Den Europæiske Union på dette område«. Jeg mener ikke, at der er nogen som helst grund til, at EU skal have en fælles forsvarspolitik. Det skal også være et nationalt anliggende.-I ændringsforslag 9 og 11 (henholdsvis punkt 14 og 15) ønsker man at opfordre Kommissionen til at sikre en bedre koordinering mellem økonomisk politik, socialpolitik og lønpolitik og fremsætte forslag om mindsteløn. Jeg mener ikke, at løn og løndannelse er et spørgsmål for EU, men for arbejdsmarkedets parter. Fattigdommen er et problem for EU, men den bedste måde at løse det problem på er ved at skabe flere arbejdspladser. Hertil kræves en mere efterspørgselsstyret økonomisk politik i såvel medlemsstaterne som på EU-plan, samt at landene samarbejder i stedet for som nu at konkurrere med hinanden med et »nulsumspil« som resultat. Dette medfører endvidere, at fordele i et land bliver til ulemper i andre. Resultatet kan risikere at blive en nedadgående spiral, hvor løn og sociale vilkår gradvis forringes. Kommissionen kan imidlertid arbejde for en sammenlignelig statistik på lønområdet, om arbejdskraftomkostninger og andre sociale udgifter og ikke føre en stringent anti-inflationspolitik, men en politik, der modvirker social dumping.
Theorin og Wibe
Vi kan ikke støtte visse dele af beslutningen. Vi mener ikke, at løn og løndannelse er et anliggende for EU, men for arbejdsmarkedets parter. Fattigdommen er et problem for EU, men den bedste måde at løse det problem på er ved at skabe flere arbejdspladser. Hertil kræves en mere efterspørgselsstyret økonomisk politik i såvel medlemsstaterne som på EU-plan, og at landene samarbejder i stedet for som nu at konkurrere med hinanden med et »nulsumspil« som resultat. Dette medfører endvidere, at fordele i et land bliver ulemper i andre. Resultatet kan risikere at blive en nedadgående spiral, hvor løn og sociale vilkår gradvis forværres. Kommissionen kan imidlertid arbejde for en sammenlignelig statistik på lønområdet, om arbejdskraftomkostninger og andre sociale udgifter og ikke føre en stringent anti-inflationspolitik, men en politik, der modvirker social dumping.
Vi er heller ikke enige i punkt 28 med krav om fremskyndelse af fælles momssystemer. Moms er ligesom øvrige skatter et nationalt anliggende. Vi kan naturligvis ikke acceptere en fælles forsvarspolitik, som det foreslås i punkt 34. Sverige er militært set et alliancefrit land for at sikre vores neutralitet i tilfælde af krig og vil ikke skulle indgå i et fælles militært forsvar.
Betænkning af Arroni (A4-0485/98)

Andersson, Hulthén, Lööw og Sandberg-Fries
Vi mener, at det er af største betydning, at der i forbindelse med indførelsen af euroen gives så god information til borgerne som muligt. Vi mener, at navnlig udsatte grupper har behov for saglig information om euroen, så omgangen med en ny valuta i hverdagen ikke bliver alt for svær. En informationskampagne om euroens indførelse skal efter vores mening ses i denne sammenhæng og ikke som en politisk kampagne beregnet på at overbevise borgerne om, at visse lande bør deltage i den fælles valuta.

Bébéar
Overgangen til euroen fra den 1. januar næste år berører os alle, såvel erhvervsaktive som pensionister og såvel voksne som børn. Her nogle få dage før denne enestående begivenhed er der dog stadig mange europæere, som er dårligt informerede, ligeglade eller direkte fjendtligt indstillede.
Europa-Parlamentet kan ikke være tilfreds med denne situation, fordi den risikerer at føre til en fiasko for den fælles valuta, men også fordi en succesfuld euro er en stærk faktor for Europas fælles identitet.
Hidtil har de muligheder, vi har for at informere om overgangen til euroen, efter min mening ikke været anvendt ordentligt. Informationen er for ufuldstændig og for unøjagtig over for erhvervsudøverne, de handlende og de små og mellemstore virksomheder og industrier. Den er uegnet til manden på gaden. De 370 millioner europæere, der enten deltager i euroen eller ej, forlanger ikke nogle vigtige generelle bemærkninger med mange tilbageblik over valutaens historie siden Middelalderen. De ønsker - alt afhængigt af deres hjemland - nogle konkrete oplysninger, der gør dem fortrøstningsfulde.
Informationskampagner er nyttige, især når de ikke er generelle, og især når de er rettet mod de specielle behov hos ældre, handicappede og personer med økonomiske eller sociale vanskeligheder. Vi får alle brug for at skabe os en ny målestok for vores løn og vores daglige udgifter. Dette vil være lettere for nogle mennesker og mere forvirrende for andre. Og det er dem, der finder det forvirrende, som vi skal rette vores indsats mod for at få et godt resultat.
De regionale og lokale myndigheder er ikke blevet inddraget nok i dette tiltag. Den Europæiske Union skal være bedre til at bruge deres kompetence, som er næsten uudtømmelig på dette område. De udgør også det bedste bindeled til foreningerne, der ikke er blevet mobiliseret i tilstrækkelig grad på trods af deres tilbud.
Ud fra disse betragtninger kan jeg kun godkende Arronis betænkning. Vi er kun ved begyndelsen af euroens indførelse. Strategien skal allerede nu være langsigtet og planlægges for et stort antal deltagerlande, og den skal hele tiden evalueres.

Caudron
Afstemningen om denne betænkning giver mig mulighed for at insistere på den borgerdimension, som euroens indførelse skal have. Vi skal naturligvis informere borgerne, men vi skal også inddrage dem. Jeg har derfor taget initiativ til oprettelsen af klubber for eurodeltagende borgere i Nordfrankrig, Citoyens europartants .
Disse klubber, der består af interesserede borgere af enhver observans og med enhver baggrund, følger informationskampagnerne og foreslår ændringer og forbedringer. De vil ligeledes fremsætte forslag om nye aktioner, og de deltager aktivt i disse kampagner.
Et andet vigtigt formål med disse klubber er at afsløre og forhindre al den småsvindel, som euroens indførelse ikke vil kunne undgå at medføre.
Når man tænker på dem, der vil forsøge at tage penge for nogle tjenester »på grund af euroen«, og på dem, der vil forsøge at snyde de svage befolkningsgrupper, vil der uden tvivl være meget at gøre.
Afslutningsvis vil jeg for øvrigt gerne endnu en gang henlede opmærksomheden på den periode, der begynder for Europa om 16 dage ... og som hidtil har været uden fortilfælde.

Ewing
Det Forenede Kongerige deltager i informationsstrategien for euroen, der vil skabe forvirring, eftersom Det Forenede Kongerige hverken har til hensigt at deltage i ØMU'en eller endog fastsætte en dato for britisk deltagelse.

Gallagher
Jeg støtter den primære trækkraft i denne betænkning, som opfordrer til en betydelig forøgelse i budgettet til omfattende informationskampagner om de spørgsmål, der skal gribes fat i i forbindelse med indførelsen af den fælles europæiske valuta i Europa. Den irske regering er sandelig gået i gang med at informere den irske befolkning på en struktureret og sammenhængende måde, og jeg vil gerne rose bestræbelserne i nævnet for omstillingen til euroen, der er blevet oprettet for at føre tilsyn med denne informative opgave.
Euroen vil berøre alle sider af erhvervslivet og vil føre til, at virksomhedspolitikker og -procedurer bliver godt omrystet. Oprettelsen af et indre marked med en fælles valuta vil få vidtrækkende konsekvenser for markedsførings-, produktions- og udbudsstrategier i irske virksomheder. At eurosedlerne og -mønterne ikke kommer i omløb før 1. januar 2002 må ikke skjule den kendsgerning, at euroen er en realitet i form af ikke-kontanter fra den 1. januar 1999. Det betyder, at virksomheder skal ændre deres procedurer i overensstemmelse hermed.
Informationsteknologien kommer også til at spille en hovedrolle i forbindelse med at hjælpe med til at ændre den måde, der gøres forretninger på. Indførelsen af den fælles valuta får konsekvenser, der rækker langt ud over informationsteknologiafdelinger. Desuden skal virksomheder også identificere mange foranstaltninger, der kan træffes på både kort og mellemlangt sigt for til enhver tid at beskytte deres virksomhed i løbet af den periode, hvor Irland deltager i ØMU'en og Storbritannien er uden for eurozonen. En stor præ-fælles-valuta frygt om, at der vil ske store systemnedbrud er dalet, efterhånden som lanceringsdatoen nærmer sig. Det er nu et spørgsmål om, hvem der vil vinde, og hvem der vil tabe på den nye markedsplads, og meget vil afhænge af, hvordan virksomhederne håndterer overgangsperioden mellem januar 1999 og januar 2002.
At udbrede information til en befolkning på 291 millioner mennesker i 11 deltagende lande er ikke en nem opgave. Det europæiske budget skal afspejle denne kendsgerning ved at sikre, at informationskampagnerne vedrørende euroen øges betydeligt. Desuden skal der stilles midler til rådighed til omfattende informationskampagner i de fire lande, der ikke deltager i den nye europæiske fælles valuta fra den 1. januar 1999, nemlig Grækenland, Storbritannien, Finland og Sverige.
Hvis den europæiske fælles valuta fuldt ud skal supplere det indre markeds virke i Europa, bør den fælles europæiske valuta omfatte samtlige 15 medlemsstater i EU. Informationskampagner skal i denne henseende spille en rolle for at sikre, at Den Europæiske Union opererer med en fælles valuta i alle medlemsstater i nær fremtid.

Lindqvist (ELDR), Svensson (GUE/NGL), Gahrton (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup og Sandbæk (I-EDN)
Informationsstrategien for euroen påvirker både de medlemsstater, der deltager, og de lande, der står uden for euroen. Vi er enige i konstateringen af, at euroens indførelse vil påvirke EU's indbyggere mere end nogen anden enkeltstående EU-foranstaltning. Netop derfor er det vigtigt, at informationen netop er information og ikke bliver til propaganda. En indsats med henblik på at skabe »en europæisk identitet« ligger efter vores mening uden for rammerne for ren information om euroen.
Børns rolle som særlige informationsformidlere vedrørende euroen og EU's institutioner i almindelighed giver også anledning til spørgsmål på samme måde som målgruppen »husmødre«. Hovedreglen bør være, at al information blot skal være information, og at den skal være generel og ikke blandes sammen med propaganda for EU's opbygning og institutioner.

Palm
ØMU'en er et politisk projekt, som i mange henseender påvirker den hverdag, som medlemsstaternes borgere lever i. ØMU'en skal derfor debatteres og diskuteres, men det er ikke det, denne betænkning handler om. Den handler i stedet om euroen. Euroen er en valuta, det vil sige penge, og penge ved folk jo, hvordan man bruger. Jeg mener derfor ikke, at der er behov for nogen informationsstrategi.
Desuden er jeg kritisk over for de dele af betænkningen, hvor der tales om, at euroen skal være et led i opbygningen af en fælles, europæisk identitet, samt de dele, hvor man direkte latterliggør medlemsstaternes borgere og siger, at en betydelig del af befolkningen har svært ved at tilegne sig normal kommunikation, f.eks. på grund af politisk eller filosofisk holdning!
Der er som sagt ikke noget behov for en informationskampagne om euroen. Det virker imidlertid, som om man i betænkningen forsøger at snige ting ind, som er ren politisk propaganda. Punkt 19 er et tydeligt eksempel på dette. At drive den form for propagandavirksomhed, som foreslås i betænkningen, er upassende i et civiliseret og demokratisk samfundssystem. Denne metode med at overbevise borgerne om den førte politiks fortræffeligheder er noget, som Europa burde lægge bag sig og efterlade på historiens losseplads.

Rovsing
Overgangen til EU's fælles valuta medfører verdenshistoriens største pengeombytning. En sådan omstilling bevirker, at der må stilles store krav til informationsstrategien. En god og målrettet informationspolitik er desuden et afgørende led i bestræbelserne på at indføre euroen også i Danmark, hvor befolkningens skepsis til dels beror på manglende informationer om fordelene ved den fælles valuta. Det er derfor glædeligt, at Kommissionen og Europa-Parlamentet gør en så omfattende finansiel og politisk indsats på informationsområdet.

Trizza
Jeg tilslutter mig Arroni-betænkningen om nødvendigheden af at gennemføre en passende støtte-og informationsindsats over for borgerne og de offentlige og private aktører, således at overgangen til euroen ikke medfører problemer for de nævnte grupper.
Jeg vil endvidere gerne understrege betydningen af aktioner i de enkelte medlemsstater, som i samspil med Europa-Kommissionen bør iværksætte informationskampagner, der sigter på de socialt ugunstigt stillede grupper - handicappede, ældre osv. og jeg insisterer på nødvendigheden af, at man periodisk overvåger og evaluerer de opnåede resultater af alle de planlagte aktioner.
Betænkning af Metten (A4-0422/98)

Andersson, Hulthén, Lööw og Sandberg-Fries
Vi vil gerne takke ordføreren for en vigtig betænkning. Indførelsen af en fælles valuta vil efter vores mening få betydning for øget beskæftigelse, en stærkere, bæredygtig vækst og forbedret konkurrenceevne. Vi mener, at de aspekter af betænkningen, som vedrører risikoen for asymmetriske chokpåvirkninger, bør behandles med større opmærksomhed og tydelige overvejelser af behovet for reguleringsmekanismer. De farer, der foreligger med asymmetriske chokpåvirkninger, er et anliggende af betydning for hele Den Europæiske Union og ikke kun Euro 11-området.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater stemte i dag for Alman Mettens betænkning vedrørende justeringsmekanismer i tilfælde af asymmetriske chokpåvirkninger, idet de foreslåede justeringsmekanismer vil være med til at sikre den europæiske økonomis stabilitet, når ØMU'ens 3. fase starter, hvilket er i alle EU-landenes interesse.
Når den fælles mønts 11 deltagende lande den 1. januar 1999 fastlåser deres indbyrdes valutakurser og i 2002 erstatter deres nationale valutaer med euroen, vil landene ikke længere kunne benytte sig af en valutakurspolitik, det vil sige at de ikke længere vil kunne de- eller revaluere deres valutaer. Det stiller dem teoretisk set dårligere, i tilfælde af at de rammes af et såkaldt asymmetrisk chok for økonomien. At chokket er asymmetrisk, betyder, at det kun rammer et enkelt land eller en enkelt industrigren. For at genvinde den tabte konkurrenceevne i forbindelse med det økonomiske chok kunne man tidligere bl.a. benytte sig af en devaluering af sin valuta.
Da dette instrument ikke længere er til rådighed, er udbuddet af tilbageværende økonomiske strenge, der kan spilles på, stort set reduceret til offentlig udgiftspolitik, men også her begrænses eurolandenes handlefrihed, idet man skal opfylde de krav, som er fastsat i Vækst- og Stabilitetspagten, og som bl.a. indebærer, at det offentlige underskud maksimalt må udgøre 3 % af bruttonationalproduktet (BNP), og den offentlige gæld højest må være 60 % af BNP. Betænkningen foreslår derfor, at der oprettes en stabiliseringsfond, som, i tilfælde af at et land eller en industri rammes af et sådant asymmetrisk chok, kan låne penge til det pågældende land eller den pågældende industri og derved afværge chokket. Tildeling af disse lån sker kun ved enstemmighed i Rådet, som også bestemmer betingelserne for støttens anvendelse.

Caudron
Den tekst, der forelægges for os i dag, er resultatet af et grundigt stykke arbejde i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og af udvalgets ordfører, Alman Metten. Dette initiativ fra Parlamentet vidner endnu en gang om Parlamentets kreativitet, og det uanset problemets art.
Jeg støtter denne betænkning, for selvom jeg er overbevist om euroens »betryggende« karakter, mener jeg, at man allerede nu bør imødegå de risici, der ganske vist er ringe, men som trods alt eksisterer.
Oprettelsen af en fællesskabsfond for at hjælpe eurozonens lande i tilfælde af asymmetriske chok bør i den forbindelse gøre det muligt at give vores fælles valuta, og ikke mindst de lande, der har besluttet at indføre den, et solidt grundlag i fremtiden. Det er også en stabilitetsgaranti for euroen over for nogle stærke valutaer som yennen og dollaren.
Selvom man skulle tro, at de asymmetriske chok bliver mindre fra den 1. januar 1999 - og denne formodning underbygges af de seneste måneders store stabilitet hos valutaerne i eurozonen - så skal vi på den anden side tage højde for de uensartede lovgivninger og politikker. De store forskelle vil ganske rigtigt kunne svække Fællesskabets struktur.
Jeg slutter mig derfor til dem, der opfordrer til en bedre samordning af vores økonomiske politikker og til en tilnærmelse mellem de sociale bidrag, særligt de indirekte bidrag.

Jensen, Lis
Danmark skal som bekendt ikke deltage i ØMU'ens 3. fase, der starter den 1. januar 1999. Den danske økonomiminister argumenterer ellers ivrigt for det og fører også en »stabilitetsorienteret« politik, som om vi skulle deltage. Noget af det, som økonomiministeren ikke siger i den danske debat, fremgår klart af Mettens betænkning, nemlig at det ved gennemførelsen af ØMU'en kan blive nødvendigt for deltagerlandene at have et instrument, der gør det muligt at overvinde økonomiske kriser i eurosystemet. Derfor bør der etableres en stabiliseringsfond for at afhjælpe de værste skader. Der lægges samtidig op til, at der skal føres en mere aktiv budget- og lønpolitik, og især de små lande, som Danmark vel hører til, anbefales direkte løntilbageholdenhed.
Nu er det jo sådan, at vi i Danmark overlader det til arbejdsmarkedets parter at forhandle lønforhold, og sådan mener jeg fortsat det må være - ingen indblanding fra EU på dette område! Det pointeres i betænkningen, at det enkelte medlemsland mister indflydelse på pengepolitikken og også på finanspolitikken. Dette mærkes allerede med nedskæringerne i den offentlige sektor. I Danmark, hvor stort set alle sociale ydelser er offentligt finansieret, har dette mærkbare følger for de mennesker, der er afhængige af de offentlige ydelser.
I den senere tid har vi i forbindelse med finanslovsbehandlingen set, at efterlønsordningen gradvist privatiseres. Jeg tænker her især på det specielle efterlønskontingent, som det enkelte medlem af en a-kasse fremover skal betale, hvis han/hun på et senere tidspunkt ønsker at gå på efterløn. Dette er et første skridt og sikkert ikke det sidste, vi ser, hvis denne udvikling fortsætter. Det kan ikke overraske, at tidspunktet for dette er næsten sammenfaldende med et kritisk brev fra Kommissionen om den eksisterende ordning. Det kan heller ikke overraske, at ændringen af efterlønsordningen styrker dens karakter af en individuel forsikring. Det eneste påfaldende i denne forbindelse er, at ændringen næppe har været drastisk nok til at tilfredsstille EU-Kommissionen!

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup og Sandbæk (I-EDN)
Betænkningen af Alman Metten angående justeringsmekanismen i tilfælde af asymmetriske chokpåvirkninger indeholder en række henvisninger til behovet for en øget koordinering af de 11 eurolandes økonomiske strategier vedrørende deres budget- og lønpolitik, som vi er imod. Det pointeres i betænkningen, at risikoen for landebestemte økonomiske chokpåvirkninger efter euroens indførelse ikke vil forsvinde, og at det derfor er nødvendigt at oprette en stabiliseringsfond, som eurolandene kan låne af i tilfælde af asymmetriske chokpåvirkninger. Vi er enige i, at risikoen for landespecifikke økonomiske chok ikke vil forsvinde inden for eurozonen. På trods af de senere års betydelige vertikale integration i forhold til koordineringen af medlemsstaternes økonomier har der således været en lang række eksempler på rent landespecifikke chokpåvirkninger.
Indførelsen af euroen vil indebære en definitiv fastlåsning af de 11 eurolandes penge- og valutapolitik. Dermed mister de 11 medlemslande et afgørende økonomisk redskab i tilfælde af økonomisk krise. Muligheden for at devaluere eller at lade kronen flyde frit, som det f.eks. var tilfældet i Finland i starten af 1990'erne med den finske mark, med stor efterfølgende økonomisk succes til følge (stigning i eksporten og lav inflation) opgives uigenkaldeligt. Medlemslandene kan i stedet forsøge at forbedre konkurrenceevnen ved at lade den økonomiske krise afspejle sig ned igennem lønstrukturen med dårligere mindstelønninger og arbejdsforhold til følge. Denne situation vil blive forstærket af, at EU ikke er et optimalt valutaområde, bl.a. fordi arbejdskraften ikke er særlig mobil over grænserne. Samtidig vil en stabiliseringsfond ikke ændre mærkbart på de landespecifikke chok, fordi der er lagt et loft for EU's budget på 1, 27 % af det samlede BNP. Der vil derfor ikke kunne kanaliseres tilstrækkeligt med likvide midler til regioner eller lande med økonomisk krise.
Danmark og Sverige har sammen med England valgt at stå uden for ØMU'ens tredje fase. Denne politik vil vi fastholde, fordi vi tillægger det afgørende betydning, at det skal være op til borgerne i de enkelte medlemslande at bestemme de samfundsøkonomiske mål og midler. Denne reguleringsmagt bør ikke alene være overladt til den europæiske magtelite og ECB. Alman Mettens betænkning, der lægger vægt på, at EU's økonomiske kompetence i forbindelse med ØMU'en skal styrkes, og at det er nødvendigt med en »koordinering af medlemsstaternes økonomiske politikker«, og at man skal fremme »en samordning af de videregående og erhvervsfaglige uddannelser og fjerne hindringerne for overførelse af de sociale ydelser«, er derfor et skridt i den forkerte retning.

Palm
I betænkningen kommer man ind på et af de problemer, som en fælles valuta vil medføre. I det første punkt tales der om hovedproblemet med en stramt reguleret, fælles pengepolitik. Betænkningen indeholder flere gode tanker, men jeg stiller mig meget kritisk til store dele af betænkningen, og kan derfor ikke stemme for den.
ØMU er et politisk projekt, som indebærer en fælles valutapolitik. I betænkningens punkt 2 står der, at man også »anser en mere snæver koordinering af medlemsstaternes økonomiske politikker for nødvendig«. Den økonomiske politik er den styringsmekanisme, vi har for at sikre beskæftigelsen og garantere velfærden. En økonomisk politik, der er bundet fast af de kriterier, traktaten indeholder om ØMU'en, er ikke først og fremmest til gavn for beskæftigelse og velfærd. Desuden har nogle medlemsstater valgt ikke at deltage i valutaunionens tredje fase. I betænkningen skriver man også, at der er behov for en løntilpasning, hvilket jeg naturligvis er imod.

Ribeiro
Spørgsmålet om asymmetriske chokpåvirkninger har fået prioritet i sammenstødet mellem euroens indførelse og den økonomiske krise, der præger verdenskonjunkturen.
Man kan ikke påstå, som det fremgår implicit og eksplicit af betænkningen, at medlemsstaterne på trods af euroen kan blive udsat for asymmetriske chokpåvirkninger med den forudsætning, at den fælles mønt mindsker risikoen for, at de forekommer.
De asymmetriske chokpåvirkninger har deres årsag i de nationale økonomiers asymmetri, en kendsgerning, som euroen ikke ændrer på, og i den måde, som de kan reagere på de situationer og påvirkninger, der asymmetrisk rammer dem. Det, der er forsvundet med euroen, er muligheden for at benytte et redskab, nemlig disse landes egen valuta og dens bytteforhold til andre valutaer. Derfor kan chokpåvirkningerne blive værre, fordi der hos dem, der forårsager påvirkningerne, findes et redskab, der kan øge dem, mens forsvaret hos dem, der rammes af påvirkningerne, på den anden side er svækket på en måde, der ikke tager hensyn til, men snarere ignorerer de asymmetrier, der betinges af landenes forskellige virkelighed.
På trods af vores grundlæggende forbehold over for beslutningsforslaget støtter vi, at der skabes en stabiliseringsfond. Den fremstår imidlertid som en tvungen accept af noget, der anses for uundgåeligt, den skal være forenelig med stabilitetspagten, strategiens hovedhjørnesten, og der opridses en garantimekanisme, der indebærer lån, der skal tilbagebetales med renter, hvilket vi er imod.
Med undtagelse af det positive i at skabe en stabiliseringsfond til at imødegå chokpåvirkninger har beslutningsforslagets fundamentale tankegang og de uacceptable betingelser, der er tilknyttet denne nødvendige fond, bestemt vores stemmeafgivning.

Rovsing
Denne initiativbetænkning fra Økonomi- og Valutaudvalget er udtryk for en stærk vilje til at tage højde for alle de problemer, der kan opstå på de finansielle markeder efter euroens indførelse. Den er endvidere udtryk for et stort klarsyn og en meget grundig økonomisk analyse, som fortjener ros. Den fælles valuta vil kun kunne være den økonomisk stabiliserende faktor, som alle forventer, dersom man i tide tager behørigt hensyn til alle de faresignaler, som opstår i og uden for EU. Denne betænkning er et led i den løbende vurdering af alle relevante faktorer for en eventuel påvirkning af euroen.

Theonas
Kun 15 dage før starten på tredje fase af ØMU'en og skabelsen af euroen beskæftiger Europa-Parlamentet, om end kun delvist, sig med de følger, som det vil have for enkelte medlemsstater og områder i Fællesskabet, men også for industrigrene og økonomisektorer. Det er karakteristisk, at til trods for de gentagne opfordringer, selv fra Parlamentet, som overtog nogle af vores relevante ændringsforslag i sine tidligere betænkninger, så forbliver Kommissionen tavs og videregiver ikke undersøgelser, som vi er sikre på, at de er i besiddelse af, om ØMU'ens konsekvenser, om medlemsstaternes økonomier, de forskellige grene og økonomiske sektorer, om beskæftigelsen, om de arbejdsmæssige relationer, social tryghed og folkelige indkomster. Tværtimod bortøder den milliarder på propaganda til fordel for euroen, for at den skal blive accepteret af arbejderklassen, som gør kraftig modstand og giver sin misbilligelse til kende i massekampe i alle Fællesskabets medlemsstater for at forsvare deres rettigheder.
I betænkningen af Metten nævnes der måske for første gang visse konsekvenser af ØMU'en og euroen, som vil ramme især de medlemsstater, der har de svageste økonomier. Det drejer sig om offentlig accept af loven om uensartet udvikling, som ligger i selve det kapitalistiske systems natur, og som man også kan konstatere i det indre af staterne. Men selvom disse bruger det ineffektivt, har de et vigtig middel til rådighed til at imødegå den, nemlig de nationale budgetter, som udgør næsten 50 % af deres BNP.
Ud over en forsigtig henvisning til EU's budget foreslås i betænkningen af Metten en skabelse af en lånefond som middel til at modstå kommende kriser, som de medlemsstater, der bliver ofre for krisen, kan ty til for at optage rentebærende lån, så de kan modstå krisen. Betænkningen selv indrømmer, at de nationale valutariske politikker vil ophøre inden for uroområdet, en ting, der faktisk også vil ske for medlemsstaterne uden for, og Den Europæiske Centralbank vil blive absolut herskende over den valutariske politik, idet den vil fastsætte en fælles renteprocent, som vil være fuldstændig uegnet for nogle medlemmer og skabe årsager til krise. Det samme kommer også til at ske i tilfælde, hvor medlemsstaterne ikke kan opretholde underskudsindekset, og de vil ifølge Stabilitetsaftalen blive tvunget til at skulle betale bøder, mens de på samme tid beder om lån i den fond, der bliver foreslået.
For at modstå kriserne såvel på nationalt som på EU-plan og for at harmonisere økonomierne fremføres som et væsentligt element harmoniseringen af skattepolitikken, som betyder nye byrder for arbejderklassen, som på den ene eller anden måde bliver tvunget til at betale omkostningerne for den økonomiske og monetære union, euroen, den økonomiske afmatning og kriserne.
Den store sandhed i denne betænkning er understregningen af, at »efter at det nationale monetære herredømme er ophørt, vil det være påkrævet med mere drastiske finans- og lønpolitikker«.
Efter kontrollen af udgiftsposterne på de nationale budgetter gennem finansiel disciplin og Stabilitetsaftalen, efter en forringelse af de offentlige udgifter til uddannelse, sundhed, social tryghed og egnsudvikling tvinges medlemsstaterne nu til også at sætte deres budgetmidler under kontrol, idet de øger dem, der stammer fra de folkelige befolkningslag, arbejderklassen, bønderne, små selvstændige, ligesom de også tvinges til at intensivere deres pression for at bevare de lave lønninger eller endog at forringe arbejdernes løn gennem en ændring af forholdet mellem arbejdsmarkedets parter.
Disse planer kan og bliver ikke accepteret af arbejderklassen i hele Europa. De modsætter sig denne politik, der fuldstændigt er i modstrid med deres interesser, og som er et udtryk for monopolkapitalens valg.
(Mødet udsat kl. 13.05 og genoptaget kl. 15.00)

Det Europæiske Råd i Wien - Det østrigske formandskab (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om Det Europæiske Råds beretning og Kommissionens redegørelse efter Det Europæiske Råds møde den 11. og 12. december i Wien og om Rådets redegørelse om aktiviteterne under det østrigske formandskab.

Schiedermeier
Hr. formand, det østrigske rådsformandskabs opgave blev uden tvivl vanskeliggjort af ydre omstændigheder. Alligevel kan jeg i dag fastslå, at der blev opnået enighed om de beskæftigelsespolitiske retningslinjer for 1999. Også Den Europæiske Investeringsbanks foreløbige status over gennemførelsen af det særlige handlingsprogam for beskæftigelse er positiv. Der er næsten, det håber jeg, opnået enighed i Rådet om direktivet om et europæisk aktieselskab. Derimod er det vanskeligt at konstatere fremskridt med hensyn til Agenda 2000. Her deler jeg ikke rådsformandens optimisme.
Forslaget fra den østrigske kommissær, som har ansvar for landbrugspolitikken, og som nu er til stede, kan ikke vedtages, sådan som det foreligger. For mine landmænd, som hovedsageligt producerer inden for mælke- og kødsektoren, betyder det den sikre undergang. En national - i Tyskland regional - samfinansiering til gengæld for tilsvarende høje udligningsbetalinger er et fornuftigt udgangspunkt for en løsning. Det kommende tyske rådsformandskab kan nu bevise, om det står på landmændenes side, efter at Østrig ikke har løst dette spørgsmål. Herved kunne man samtidig tage brodden af problemet om nettobidragsyderne. Forslagene til strukturpolitikken i mål 2 er en eklatant forfordeling af landdistrikterne. Det gælder især for grænseregioner til tredjelande. Heller ikke her kan jeg få øje på fremskridt, selvom netop Østrig burde have stor interesse i dette spørgsmål.
Nu skal der som led i subsidiariteten gives væsentligt større frihed til de ansvarlige på regionalt og lokalt plan til gengæld for anvendelse af nationale støttebeløb. Den afgørende europæiske merværdi er tæthed på borgerne. Jo mere Unionen fjerner sig herfra, desto sikrere er det, at Unionen er en trussel mod sig selv. Det er ud fra dette vigtige synspunkt, at alle beslutninger i fremtiden skal træffes. Det gælder også for udvidelsen. Den skal hilses velkommen. Ansøgerlandene skal bidrage til den og skal først yde deres bidrag. Overgangsfrister for landbruget og arbejdskraftens frie bevægelighed er nødvendige af hensyn til de hidtidige og kommende medlemsstater. Det har rådsformanden desværre ikke udtalt sig om. Men at ignorere problemerne hjælper os ikke videre. Den Kristelig-Sociale Unions europæiske gruppe vil derfor opmærksomt følge den fremtidige udvikling inden for disse spørgsmål under det tyske rådsformandskab.

Arias Cañete
Hr. formand, hr. kommissær, en vurdering af en formandskabsperioden vil kræve, at man på den ene side overvejer de objektive fremskridt, der er blevet registreret under processen med opbygningen af det nye Europa, og på den anden side det engagement og den facon, hvormed formandskabet har gennemført sine opgaver som igangsætter og mægler.
Ved denne lejlighed stod det østrigske formandskab blandt andre udfordringer over for en utrolig vanskelig opgave: at fremskynde afslutningen af de forskellige søjler, som udgør Agenda 2000, inden for nogle fornuftige frister, og det inden for rammerne af store budgetmæssige spændinger inden for Unionen. Ingen, som kendte den objektive vanskelighed, der var forbundet med de udestående spørgsmål, ville have krævet af det østrigske formandskab, at det skulle afslutte de vigtigste elementer i Agenda 2000. Den interne overvejelse i Rådet - i form af en pakke, som bør behandles som en helhed - var endnu ikke moden.
Man kan dog vurdere de fremskridt, som har fundet sted inden for talrige tekniske aspekter af Agenda 2000, og som effektivt vil bidrage til at muliggøre en samlet aftale herom i denne valgperiode positivt.
Men det, der er mere diskutabelt, hr. formand, er, om formandskabet på det økonomiske og budgetmæssige område på et tidspunkt har støttet uafbalancerede initiativer, der i stedet for at fremme en konsensus mellem de forskellige medlemsstaters holdninger, tog åbent parti for visse af de modsatrettede nationale holdninger.
Vi glæder os dog over den kendsgerning, at Det Europæiske Råd i Wien har genvundet ligevægten, og at man igen betragter Kommissionens indledende forslag som et godt forhandlingsgrundlag, som bør være med i kernen af slutaftalen, sådan som formanden, hr. Santer, påpegede det i morges.
Til slut vil jeg gerne lykønske det østrigske formandskab med den vægt, det har lagt på de aktive beskæftigelsespolitikker ved at opfordre medlemsstaterne til, at de i deres nationale handlingsplaner definerer politikkerne og fastsætter yderligere mål og mere nøjagtige frister. Dette kan betyde starten på en virkelig fælles socialpolitik, som kan være en modvægt til det fælles marked og den fælles mønt.
Det er muligt, at de opnåede fremskridt ikke har været bemærkelsesværdige, men det, som ingen i dette Parlament kan benægte, er den indsats, det engagement og den professionalisme, som det østrigske formandskab har udvist i dette halvår.

Burenstam Linder
Hr. formand, topmødet i Wien blev mindre vellykket, idet man i strid med det oprindelige løfte om disse topmøder undlod at tackle de strategiske spørgsmål. Man brugte tid på at hive i en forlængst truffet beslutning om det toldfri salg ud fra en tankegang om, at afgiftsfrit salg af spiritus og tobak er godt for beskæftigelsen. Der kunne komme noget godt ud af den diskussion, hvis regeringer i højafgiftslande nåede frem til den konklusion, at lavere skatter generelt og ikke bare i dette frivole hjørne af økonomien er gavnligt for beskæftigelsen.
Det er beklageligt, at udvidelsen mod øst er blevet bremset på Wien-topmødet. Det tydeligste tegn er, at Kommissionens konklusioner om Letland og Litauen er faldet væk. Østudvidelsen er ikke noget, vi gør bare for at glæde disse 10 lande i Øst-og Centraleuropa. Det er ikke nogen gave til fattige naboer. Allerede inden disse lande er blevet medlemmer har vi store fordele af østudvidelsen. De har gennemført økonomiske reformer, der har givet os nye markeder og ny beskæftigelse. Politiske reformer har styrket demokratiet. Ansøgerlandene ved, hvad der kræves af dem. Bestræbelserne på at forbedre demokrati og menneskerettigheder har skabt et fredeligere Europa. Skubber man østudvidelsen ud i fremtiden, kan disse gevinster gå tabt. Det er vigtigt, at der findes nogle nogenlunde nærliggende mål, hvorved der skabes et pres for at betvinge modvilje mod reformarbejdet.
Den sikkerhedspolitiske situation i Østersøregionen er følsom. Ud fra mit eget synspunkt beklager jeg især, at den svenske regering nu tilmed har accepteret topmødets fjernelse af Kommissionens konklusioner om Letland og Litauen.

Valverde López
Hr. formand, jeg finder, at vi alle bør lykønskes med, at Rådet stadig oftere på forskellig vis - og ved denne lejlighed her til morgen i form af selve Det Europæiske Råd - deltager i vores diskussioner. På denne måde bliver fællesskabsinstitutionernes virkelige natur synlig. Men netop for at det ikke skal give anledning til forvirring i offentligheden, skal hver institution afspejle sin egen særlige rolle, og Rådet ville, når det afholder pressemøder og kommer med redegørelser, gøre klogt i at erindre at Rådets rolle i Den Europæiske Union er at opridse de store politiske linjer, og herefter tilkommer det Unionens institutioner at gennemføre og vedtage politikker, og på denne måde ville vi undgå den forvirring, der er opstået i de sidste uger, især med hensyn til finansieringen. Og alle vores institutioner skal påtage sig deres eget ansvar.
Og inden for det finansielle område er det sandt, at Det Europæiske Råd for en del måneder siden sagde, at det ikke ville forøge Den Europæiske Unions egne indtægter. Det er en politisk retningslinje. Men derefter tilkom det Kommissionen at have accepteret den eller at have diskuteret den eller at have fremsat et forslag, der var tilstrækkelig ambitiøst. Kommissionen har ikke været på højde med omstændighederne ved denne lejlighed, den har ikke haft den nødvendige ambition, og det har overrasket hele offentligheden og naturligvis også dette Parlament, at Kommissionen taler om finansielle overslag for en ny syvårsperiode uden overhovedet at have nået det, der var fastsat for udgangen af næste år. Dette er baggrunden for alle de problemer og spændinger, som vi vil opleve i de kommende måneder, og man glemmer naturligvis, at der over for de principper, som medlemsstaterne påkalder sig med hensyn til opbygningen af det nye Europa, også står princippet om den præcise tilpasning. Det vil sige, at hver institution skal have tilstrækkelig midler til at opfylde de kompetencer, den har fået tildelt. Hvis vores budget ikke er stort nok, kan vi ikke opfylde vores målsætninger.

Mann, Thomas
Hr. formand, så er det hverdag igen. Igen blev det erklæret ved et topmøde, at beskæftigelsen har førsteprioritet. Igen blev det ikke til noget med de nye aspekter i koordineringen af valutapolitik og økonomisk politik, som Parlamentet havde forventet. Anbefalingen af at fastlægge yderligere kvantificerbare målsætninger og tidsfrister på nationalt plan er prisværdig. Men der er ingen konkrete aftaler. En undtagelse, hr. kommissær Fischler, er Europa-Kommissionen. Jacques Santer sagde, at eksisterende programmer skal sammenlægges. Vi vil strukturere dem med henblik på ESF og beskæftigelsen. Det er faktisk en europæisk merværdi, et vigtigt initiativ.
Om der så kommer en beskæftigelsespagt på europæisk plan, som tyskerne skal føre ud i livet inden marts, er højst tvivlsomt. Den nye forbundsregering forsøger på nationalt plan at skabe stemning for denne pagt, men resultaterne er en mangelvare. Kansler Schröder, som er uerfaren i sit embede og i særdeleshed på europæisk plan, er allerede i gang med at forebygge, når han siger, at man ikke må overdrive forventningerne til det tyske rådsformandskab. På et punkt har den østrigske udenrigsminister ret, nemlig når han siger om udenrigs- og sikkerhedspolitikken - men det gælder også for beskæftigelsen - at der er mange ting, der skal forbedres. Det har vi intet at tilføje til.

Menrad
Hr. formand, i det sidste halve år har der ikke været nogle opsigtsvækkende beslutninger i Ministerrådet, men Østrigs flittige diplomati har alligevel bragt Fællesskabet fremad. Jeg vil koncentrere mig om et særligt område, nemlig udbygningen af den sociale dialog. På virksomhedsplan henviser jeg til det østrigske kompromisforslag om et europæisk aktieselskab efter årtiers diskussion. Europa-Parlamentet præciserede i 1997, at det gælder om at undgå, at der simpelthen eksporteres visse nationale modeller for medbestemmelse, men også om, at der ikke sker en flugt væk fra medbestemmelsen i lande med vidtgående rettigheder. Det østrigske kompromis lever i stor udstrækning op til dette krav. Men nu har vi diskuteret nok. Vi forventer af det kommende tyske formandskab, at det endelig tilvejebringer en politisk enighed på det gode grundlag, som det østrigske forslag udgør.

Cunha
Hr. formand, Det Europæiske Råd i Wien blev trods det østrigske formandskabs indsats en temmelig stor fiasko. Da alting er udskudt til det tyske formandskab, resterer en negativ saldo præget af et omstridt memorandum om Unionens finansiering, der vil medføre en nedskæring på 10 % i landbrugsudgifterne og 25 % i strukturfondene.
Vi skal ikke være bange for at tage fat på selv de vanskeligste problemer som f.eks. finansieringen af udvidelsen eller at rette op på skævheder i visse rigere medlemsstaters bidrag til finansieringen af Den Europæiske Union. Men det vil være politisk uforklarligt, hvis disse to problemer løses på bekostning af de fonde, der retter sig mod de fattigste lande og regioner i det nuværende EU på 15 lande, og man derved reelt afskaffer Maastricht-traktatens artikel 2 om den økonomiske og sociale samhørighed.
I denne henseende er det memorandum om finansieringen, som formandskabet har lagt frem, et dokument, som ikke hædrer den, der har udarbejdet det, og som derfor er politisk uansvarligt. Det siger jeg, fordi formandskabet, da det lagde det frem, særdeles udmærket vidste, at det ikke kunne udgøre et troværdigt arbejdsgrundlag, eftersom det var uretfærdigt og kortsigtet. Jeg kan derfor kun konkludere, at det gjorde det af taktiske grunde med det formål at tvinge samhørighedslandene til at sænke deres forventninger i forhold til Agenda 2000. Fordi det jo i valget mellem en ulykke og en katastrofe selvfølgelig vil være det mindste onde at vælge det første.
Af alle disse årsager må jeg nære bange anelser, om denne position mon ikke er blevet afstemt med Rådets kommende formandskab. Hvis det er tilfældet, står vi over for en alvorlig krise i Den Europæiske Unions historie og dét sjovt nok i en periode, hvor 11 ud af 15 statsministre er socialdemokrater.
Vi er alle klar over, hvilke svære forhandlinger Agenda 2000 har indebåret, og de vanskeligheder, som Rådet har haft med at finde retfærdige og fornuftige løsninger. Men det er derfor, at de forskellige regeringer, der indgår i Rådet, er blevet valgt. Vi har respekt for det østrigske formandskabs arbejde, også selvom vi ikke er enige i nogle af dets beslutninger, og vi ønsker den allerstørste succes for det tyske formandskab, der træder i funktion om to uger.

Maij-Weggen
Hr. formand, vi kan desværre ikke sige, at topmødet i Wien var en succes. Det er faktisk meget værre. Mødet var nærmest en fiasko. Det var en svipser. Det er i øvrigt, mener jeg, ikke det østrigske formandskabs skyld. Jeg tror helt ærligt, at fru Ferrero, hr. Schüssel og også hr. Klima har gjort alt, hvad de kunne. Men på en eller anden måde var regiet udefra heller ikke sådan, at det kunne blive bedre.
Det er mig ubegribeligt, at det europæiske topmøde mellem regeringsledere beskæftiger sig med toldfri butikker og med moms på frisør- og skomagertjenster. Ikke, at det ikke er nyttige emner, men de kunne da behandles i fagrådene for de kompetente ministre. Og det samtidigt med, at striden på den anden side af vores grænser i Kosovo blusser op, situationen i Mellemøsten er yderst spændt, den finansielle og økonomiske krise i Asien og Sydamerika breder sig til Rusland og arbejdsløsheden stadigvæk er høj. I sådan en situation bekymrer de europæiske regeringsledere sig om toldfri butikker og moms for frisører.
Endnu alvorligere er det, at der på topmødet i Wien også var en generalprøve på diskussionen om den fremtidige finansiering. Der opstod et stort skænderi om dette, om bidragene. Det betyder faktisk, at hele spørgsmålet om bidragene i stigende grad vil blokere et af de vigtigste projekter inden for EU, nemlig tiltrædelsen af nye lande. Det synes jeg er ret dramatisk. Jeg tror, at det ville være nyttigt, hvis f. eks. Kommissionen udnævnte højtstående personer, som kan forsøge at løse hele problematikken omkring finansieringen, og som kan forsøge at komme med et objektivt og afbalanceret forslag. Derved undgås, at dette lægger beslag på dagsordenen i månedsvis.
Hr. formand, vi har for første gang haft et topmøde med 11 socialdemokratiske regeringsledere, men når jeg ser på resultatet, så må jeg ærlig talt sige, at de ikke har brilleret med et godt regie og beslutsomhed. Man må håbe, at det vil gå bedre i fremtiden, og at Jacques Delors og Helmut Kohls ånd også kommer over disse regeringledere, for ellers går vi en stor katastrofe i møde.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, omend resultaterne af topmødet i Wien var magre, er et af dem, der særligt markerer sig, den nordlige dimension. Dokumentet om den nordlige dimension, som blev præsenteret officielt af Kommissionen i Wien, er fortræffeligt. Det dækker adskillige politiske delområder lige fra atomkraftens og miljøets fremtid til samarbejdet i nærområdet. I teksten fremlægges klare, operative forslag til, hvorledes vi kan komme videre med udviklingen af samarbejdsformer.
Den stabiliserende betydning af den nordlige dimension må ikke undervurderes. Ruslands økonomiske og politiske krise har understreget nødvendigheden af, at Unionen medvirker aktivt til at dæmpe krisens virkninger. Situationen i Rusland har, når den tilspidses, alvorlig dobbelteffekt på bl.a. spørgsmålet om atomsikkerhed og spørgsmålet om Unionens udvidelse i særdeleshed hvad angår de baltiske lande.
Det er strengt nødvendigt, at de operative forslag, der er fremsat af Unionen, også realiseres. Samarbejdet mellem Østersøstaterne skal intensiveres. Foranstaltningerne, der skal bremse forureningen af havområderne, må fremskyndes. En bedre udnyttelse af det nord-vestlige Ruslands og det omfattende Barents-områdes energiressourcer skal løftes op til at være en af de centrale målsætninger for den nordlige dimension.
Jeg har været særlig bekymret for udviklingen af spørgsmålet om Ruslands atomsikkerhed i samfundskrisens forvirring. Man må håbe, at Kommissionen snarest muligt realiserer de i teksten omtalte forskningsinitiativer vedrørende atomsikkerhed, også behandling af atomaffald, således at vi får klarhed over tingenes egentlige tilstand, og at vi i samarbejde får løst problemerne snarest muligt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag om dette emne, jf. forretningsordenens artikel 37, stk. 2.
Afstemningen finder sted i morgen torsdag kl. 9.30.

Menneskerettigheder i verden
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0409/98 af Roubatis for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om »Den Europæiske Union og de udenrigspolitiske aspekter af menneskerettighederne: Fra Rom- til Maastricht-Traktaten og i tiden fremover« (KOM(95)0567 - C4-0568/95); -A4-0410/98 af Barres Moura for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om menneskerettighederne i verden 1997-1998 og Den Europæiske Unions menneskerettighedspolitik; -A4-0466/98 af Torres Couto for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om udkast til Rådets forordning om kravene til gennemførelsen af udviklingssamarbejdsaktioner, der bidrager til de generelle mål, udvikling og befæstelse af demokratiet og retsstaten om respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder (KOM(97)357-9581/98 - C4-0507/98-97/0191(SYN)).
Roubatis
Hr. formand, med denne betænkning vil jeg gerne give en æresbevisning til mange af mine venner, som er døde som ofre for den brutalitet, som har karakteriseret en stor del af vores nyere historie. Til maleren Felipe, hans kone Elpida og deres søn Ernesto på to år, som alle tre forsvandt i Chile under Pinochet. Til Mustafa og Akim fra Van og Diyarbakir, som blev dræbt af De Grå Ulve i Adana. Til min skolekammerat Thodoros, som blev dræbt under den tyrkiske invasion på Cypern. Til Sasa, dommeren fra Nis, som døde et sted i nærheden af Split efter frygtelige pinsler, som vi hørte siden hen. Til Mate, lægen fra Zagreb, som man fandt med en kugle i panden uden for Tuzla, hvor han arbejdede som frivillig, for, som han sagde, blodet er rødt hos alle, og vi læger skal sørge for ikke at lade det rende. Og til alle de andre fra Østtimor, fra Nigeria, fra Tibet, som jeg ikke nåede at lære at kende, fordi de blev myrdet.
Kun ved at personificere barbariet kan vi forstå, hvad tabet af et menneskeliv betyder. Kun når vi hører eksempler med konkrete mennesker, når de politikker, vi beslutter, er ved at udløbe, kan vi forstå følgerne af de ting, vi proklamerer. Først da ser vi, at vi ikke med svulstige og kunstfærdige udtryk kan mildne vores skyld, når vores proklamationer ikke bliver handlinger, som vi står til ansvar for.
Der er desværre stadig langt mellem ord og handling. Der findes mangfoldige reaktioner i EU på spørgsmålet om menneskerettighederne. Ligesom der også findes stor spredning både hos de personer, der beskæftiger sig med spørgsmål om menneskerettigheder, og i de EU-midler, der afsættes til aktioner, der vedrører menneskerettighederne. Det er altså nødvendigt, at Europa-Kommissionen organiserer den administrative struktur og strukturen for beslutningstagning som en uadskillelig enhed, at den igen tager spørgsmålet op om skabelsen af en fuldt udviklet tjeneste for menneskerettighederne og demokratiet, at den overdrager koordineringen af udenrigsanliggender til en næstformand fra Kommissionen og kompetencen over spørgsmål angående menneskerettighederne til en kommissær. For at overvinde en af de største mangler i den gældende institutionelle opbygning er det efter min mening nødvendigt at skabe et forenet system til at vurdere og kontrollere menneskerettighederne. Og det før realiseringen af nogen som helst beslutning eller aftale angående tredjelande.
En sådan vurdering, der er karakteriseret af konsekvens og sammenhæng, kan udgøre basis for den senere overvågning af menneskerettighedssituationen. Dette forenede system til vurdering og kontrol af menneskerettighederne skal styres af de grundlæggende principper, som er godkendt af EU. Principper, som ikke må blive ophævet af økonomiske grunde, af EU's strategiske eller politiske interesser eller af nogen af dens medlemmer. Som De ved, er det meget lettere at være streng over for lande, som kun har begrænsede midler. Men hvis vi virkelig tror på de principper, som vi proklamerer, så bør interesserne på flere niveauer, beregningen af forskellige formål, der er i modstrid med kravene om konsekvens, henvisningerne til luftige, strategiske og andre argumenter ikke få plads i forhandlingerne om menneskerettighederne. For så bliver vores ord ikke handling og vores proklamationer bliver direkte skadelige.
Jeg er af den mening, at vi ikke kan fortsætte på den måde, som vi har gjort indtil nu, det vil sige med svulstige henvisninger til principper og værdier, men med mangel på handling. Og vi kan ikke gøre det for at dæmpe enhver skyld, vi føler, over denne mangel på handling. En konsekvent indstilling kræver, at vi gør os klart, at der ikke findes asyl nogetsteds for nogen tyran, at der ikke findes asyl nogetsteds for nogen hersker, at der ikke findes asyl nogetsteds for nogen af de ledere, som vi foregiver er valgt på demokratisk måde under absolut udemokratiske tilstande.
Disse ord er hårde sandheder, men vi gør godt i at konfrontere os med dem. Vores proklamationer bør få kød og ben. Parameteret menneskerettigheder udgør en væsentlig faktor og et væsentligt element i EU's udenrigspolitik. Det er ikke nok at proklamere gode hensigter. Menneskerettighederne bør være i selve hjertet af EU's udenrigspolitik. Og jeg appellerer til både Rådet og Kommissionen om at glemme enhver af de relationer, som de tænker på, og at anskue menneskerettighederne som noget enestående og at handle derefter.

Barros Moura
Hr. formand, kære kolleger, nu, hvor jeg fremlægger denne betænkning, vil jeg gerne først takke alle dem, der har medvirket til dens udarbejdelse, navnlig kollegerne i Udenrigsudvalget og i første række sekretariatsmedarbejderne, hvis store tekniske kompetence og professionalisme er så værdifuld for den demokratiske kultur og de menneskerettigheder, som udmærker Europa-Parlamentet.
Denne betænkning skal til forhandling på et særlig betydningsfuldt tidspunkt for menneskerettighederne: Vi fejrer 50-årsdagen for Verdenserklæringen om Menneskerettighederne og 10-året for indførelsen af Sakharov-prisen. Vi kan med beslutningerne i Pinochetsagen glæde os over et gigantisk skridt væk fra straffrihed, der gør slut på den såkaldte »fri bevægelighed for diktatorer«. Suharto og andre skal tage sig i agt.
Vi kan således konstatere, at den demokratiske offentlige mening kan vinde over realpolitikkens krav og bringe et internationalt menneskerettighedssystem - der dog kun er i sin vorden - til at virke, således som det aftegner sig i Den Europæiske Union med dens overnationale institutioner, der hviler på retsstatens principper om frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Betænkningen hverken skjuler eller forskønner virkeligheden. Hvad angår de grundlæggende menneskerettigheder som retten til liv, frihed og værdighed, er Verdenserklæringen om Menneskerettighederne stadig i vid udstrækning uden virkning. Jeg har imidlertid ment, at det trods den pessimisme, som man har kunnet høre udtrykt de seneste dage, er vigtigt og opbyggeligt at fremhæve positive aspekter: de mange ratificeringer af internationale konventioner, skabelsen eller vedtagelsen af statutten for Den Internationale Krigsforbryderdomstol, der trods dens begrænsninger viser vejen mod en international retsorden, og til slut og fremfor alt styrken i en demokratisk offentlig mening, en universel offentlig mening, der overskrider landegrænser, og som formår at kæmpe og ofte også at gennemtvinge de grundlæggende principper, som vi kæmper for her. Det er denne bevægelse, som bør indgyde alle håb, og det er denne bevægelse, der er lyslevende nu, hvor vi fejrer 50-året for Verdenserklæringen om Menneskerettighederne.
Nu da den kolde krig er slut, er det på tide at løsrive kampen for menneskerettighederne fra den ideologiske konflikt, så menneskerettighederne kan komme til at gælde som universelle, udelelige og indbyrdes afhængige. Der er ikke ideologiske eller geopolitiske forhold, der kan berettige forskellige grader af krav til overholdelse af menneskerettighederne. To vægte eller to målestokke som i den kolde krigs tid, hvor man undskyldte Salazar, Franco, Mobutu eller Suharto for at bevare disciplinen i den antisovjetiske blok.
På den anden side er det heller ikke rimeligt at stille individets rettigheder op imod folkenes rettigheder eller borgerlige og politiske rettigheder op imod økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, ligesom der ikke er et ægte økonomisk og socialt demokrati uden det såkaldte »formelle demokrati«. Som i hvert fald vi med Gorbatjov længe har sagt det, er menneskerettighederne et mål i sig selv.
Den betænkning, som jeg her lægger frem på vegne af Udenrigsudvalget, behandler nogle klassiske spørgsmål på menneskerettighedsområdet: dødsstraf, børnenes rettigheder, handel med kvinder, flygtninge. Men jeg har ønsket, og Udenrigsudvalget med mig, at betænkningen gik lidt videre, og at den ud over regeringernes ansvar skulle vurdere følgerne af en globaliseret økonomi og finansverden for demokrati og menneskerettigheder.
Selvom jeg mener, at globaliseringen i sig selv er positiv, indebærer den også farer. Og den kræver, at der bliver skabt overnationale mekanismer, der kan udøve en politisk regulering, som kan sikre demokratiet og hævde de grundlæggende menneskerettigheder. Betænkningen foreslår, at menneskerettighederne skal være styrende for den europæiske politik. Men den foreslår ikke eksport af et eurocentrisk politisk system. Den foreslår, at Den Europæiske Union opfattes som en civil magt, der på internationalt plan fremmer solidaritet og retfærdighed, ikke for at gennemtvinge et system, men for på den måde at bevare sin egen europæiske model for demokrati og menneskerettigheder mod tendenserne til forringelse heraf, og uden at der dermed udøves protektionisme. Men dette kræver, kære kolleger, dette kræver - siger betænkningen - at Den Europæiske Union bliver i stand til at sikre, at der er kohærens mellem dens eksterne politik på menneskerettighedsområdet og de krav, som den bør stille til sig selv med hensyn til de rettigheder, der tilkommer personer fra tredjelande, som befinder sig her.
Hr. formand, jeg mener, at Den Europæiske Union har midlerne, har instrumenterne og kan handle. Det bør den gøre, såfremt der er politisk vilje dertil. Jeg anmoder Kommissionen om at svare på de konkrete forslag, som denne betænkning fremlægger. Jeg kan også oplyse, at jeg agter at fremsætte et mundtligt ændringsforslag, der går ud på, at der her gives støtte til det internationale initiativ, som vores præsident har taget til den såkaldte »Milenniumamnesti«, der ved således at fremme menneskerettighederne hylder de værdier, som vi kæmper for.

Torres Couto
Hr. formand, ærede medlemmer, vi diskuterer i dag de fremtidige regler for gennemførelsen af de fællesskabsaktioner, der inden for udviklingssamarbejdet kan bidrage til de generelle mål: udvikling og befæstelse af demokratiet og retsstaten samt menneskerettighederne, de grundlæggende frihedsrettigheder og god regeringsførelse.
Med vedtagelsen af dette direktiv vil Kommissionen fastsætte betingelserne for tildeling, frigørelse og anvendelse af støtte ligesom betingelserne for aktionernes bæredygtighed og for de aktioner, som iværksættes for at gøre støttens betydning for demokratiet og menneskerettighederne mere synlig. Fremover vil der være givet fuld anerkendelse til de bestræbelser, som Europa-Parlamentet altid har udvist for, at Den Europæiske Union i sit samarbejde med udviklingslandene skulle lægge større vægt på at fremme menneskerettighederne og de demokratiske værdier i disse lande.
Jeg vil gå så langt som til at sige, at fremme af menneskerettighederne, de demokratiske værdier, retsstaten, den gode regeringsførelse og bekæmpelse af korruption bør blive de væsentlige elementer i enhver fremtidig aftale. Når vi betragter det afrikanske kontinent og konstaterer, at der er væbnede konflikter i 16 lande, som kræver tusinder af ofre hver eneste dag og øder ressourcer, der er brug for til sundhed, uddannelse og vandforsyning til befolkningerne bort på krigsmateriel, og når vi ved, at 1, 3 milliarder mennesker i udviklingslandene har en købekraft på mindre end én dollar om dagen, kan vi ikke fortsætte med nogle fejltagelser, der har forhindret, at udviklingsstøtten forfølger ædle principielle mål og har mærkbare resultater, med hensyn til at mindske befolkningernes ekstreme fattigdom.
I lande, der i årtier har været underlagt grusomme diktaturer, der ofte blev støttet og sågar befordret af europæiske stater, og i andre, der har gennemgået lange og blodige væbnede konflikter, er det ikke nok, at Den Europæiske Union stiller sig tilfreds med afholdelse af frie valg som tilstrækkeligt middel til at sikre en holdbar overgang til demokrati. Afholdelse af valg bør ledsages af de nødvendige forfatningsmæssige og lovgivningsmæssige reformer, der kan fremme og styrke retsstaten og navnlig støtte den dømmende magts uafhængighed og konsolidering, støtte et fængselsvæsen med respekt for mennesket og fremme af pluralisme både politisk og i det civile samfund ved at styrke de institutioner, som er nødvendige for at sikre samfundets pluralistiske karakter, herunder ngo'er. Det bør også ledsages af fremme af en styrkelse af mediernes uafhængighed, pluralisme og ansvarlighed og af pressefriheden og respekten for foreningsfriheden samt fremme af lige muligheder for mænd og kvinder og ikkediskriminerende praksis, herunder foranstaltninger til bekæmpelse af racisme, fremmedhad og kønsdiskrimination samt støtte til initiativer til fordel for afskaffelse af dødsstraffen.
Hvis alle disse forandringer ikke bliver sikret, vil diktatorer og magthavere i lande med etpartisystem nøjes med en demokratisk dåb, uden at der sker afgørende ændringer i den politiske praksis, og uden at der er garanteret regler for demokratisk styreform, hvilket forudsætter støtte til konsolidering af demokratiske politiske partier. Uden parlamenter med effektiv magt til skatteinddrivelse, uden domstole og et uafhængigt retssystem, uden fri presse og massekommunikation vil det aldrig lykkes at konsolidere demokratiet, retsstaten, respekten for grundlæggende rettigheder, borgerlige frihedsrettigheder og god regeringsførelse, betingelser sine qua non for økonomisk vækst og fattigdomsbekæmpelse.
I hele denne problematik lægger jeg særlig vægt på bekæmpelse af korruption og på den gode regeringsførelse som afgørende bestanddele i enhver samarbejds- og udviklingsaftale med tredjelande. Den seneste rapport fra Verdensbanken, Assessing Aid , er tydelig, hvad dette angår: Støtten kan være ekstremt værdifuld og effektiv, når den sættes ind i et økonomisk sundt samfund. En stram økonomisk styring er vigtigere for udviklingslande end international finansiel støtte, som kun har positive effekter i lande, der har gennemgået de nødvendige politiske og institutionelle reformer.
Mozambique er et paradigmatisk eksempel, som det er værd at bemærke, fremme og præmiere. Hjælpen er nyttig, når den når frem til hænder, der forstår at udnytte den. Hvis den derimod havner i hænderne på nogle af denne verdens mange Mobutuer og Mugaber, så vil kun skatteparadiserne, hvor den store hvidvaskning af penge foregår, drage nytte af den, ligesom nogle vestlige politiske og økonomiske ledere, der støtter dem, fordi - og det skal man ikke glemme - der findes kun passiv korruption i udviklingslandene, fordi der er aktive korruptionsmagere i de rige lande.
Folkedrabet i Rwanda og krigen i Angola var og er der kun på grund af nogle lande og ledere i Europa. Lige nu, hr. formand, dør børn og forsvarsløse befolkninger på den angolanske højslette, fordi der i Antwerpen er nogen, der bliver ved med fuldstændig ustraffet at købe diamanter, idet de lader hånt om de sanktioner, som Den Europæiske Union og det internationale samfund har indført.
Desværre er der utallige tilfælde, hvor egeninteresser bliver prioriteret højere end pligter og bidrager til at forøge den elendighed, som millioner af mennesker lever i. Man hører hele tiden om diktatorer, hvis personlige formuer svarer til eller overstiger deres landes udlandsgæld. Der er hyppige eksempler på lande som Tanzania, som har modtaget USD 2 milliarder til veje, uden at vejnettet fungerer på grund af manglende vedligeholdelse.
Hr. formand, ærede medlemmer, giverne bør i fremtiden sælge gode idéer og ikke dårlige projekter. Man bør ikke blive ved med at tilgodese forbryderen. Tværtimod bør de lande præmieres, der med enorme ofre har fået etableret stabile makroøkonomiske rammer: åbning for handel, forrang for lov og ret, bekæmpelse af korruption. Budskabet er, med en omskrivning af Martin Wolf, at vi først og fremmest skal hjælpe dem, der vil hjælpe sig selv.

Galeote Quecedo
Hr. formand, begivenhederne har vist, at dette Parlaments forsøg på at give samarbejdet om demokrati og menneskerettigheder i Den Europæiske Union et solidt juridisk grundlag var fuldt ud begrundet. Vi har i løbet af parlamentsforhandlingen forsøgt at forbedre Europa-Kommissionens tekst.
For det første har man skabt grundlaget for at fastsætte passende procedurer for at gennemføre en helhedsplanlægning af det europæiske samarbejde, som gør det muligt at programmere aktionerne i sammenhæng, at påpege strategier og prioriteringer og vælge en procedure til at opspore og udvælge de konkrete aktioner, som skal gennemføres for at maksimere anvendelsen, bæredygtigheden og synligheden af de midler, der afsættes til gennemførelsen.
Et andet grundlæggende mål er at skabe koordineringsinstrumenter på alle niveauer, især med hensyn til samarbejdet med Unionens medlemsstater.
Efter min mening fortjener forslagene om det ansvar, der tilkommer Kommissionen, de procedurer, man bør følge ved vedtagelsen og opfølgelsen af projekterne, det planlagte rådgivende udvalgs opgave og ikke mindst den rolle, der tilkommer Europa-Parlamentet ved udviklingen af disse programmer, en særlig omtale. På den ene side har man planlagt omfattende ændringer af procedurerne til opfølgning og evaluering og efterfølgende information og kontrol, såvel politisk som forvaltningsmæssig, og dette vil uden tvivl gøre det muligt at styrke aktionernes indvirkning, rette op på dem, når de ikke fungerer efter hensigten, og forbedre deres virkeliggørelse i fremtiden.
I tilknytning hertil - og ikke mindst - har man ændret den rolle, som Europa-Parlamentet skal spille, og som helt klart er utilstrækkelig ved den indledende udarbejdelse af forslaget. Jeg vil udelukkende opholde mig ved årsberetningen, som vil indeholde detaljer om gennemførelsen af programmerne i forrige regnskabsår og om programmeringen og udvælgelsen af programmerne til indeværende regnskabsår, og som Kommissionen bør sende til Europa-Parlamentet i så god tid, at det kan afholde en årlig forhandling på plenarmødet i første halvdel af året, og før at man ser på den tilsvarende budgetpost under den generelle forhandling om de årlige budgetter.
Jeg vil afslutte med at sige, at jeg finder det absolut nødvendigt, at vedtagelsen af denne forordning bliver ledsaget af samtidige aktioner, som gør det muligt at gøre dens indhold virkelig effektivt. Og jeg vil udelukkende opholde mig ved to, som efter min mening er yderst vigtige: behovet for at revidere Kommissionens organisationsplan for at opnå en større koordinering af de enheder, der er impliceret i samarbejdet, på linje med det forslag om en horisontal koordinerende struktur, som forskellige beslutninger fra dette Parlament tidligere har henvist til, og endelig det presserende behov for at forbedre tildelingen af arbejdskraft, som i dag er åbenlyst utilstrækkelig til at leve op til det ambitiøse program, der i henhold til forordningen skal gennemføres inden for området demokrati og menneskerettigheder.

Virrankoski
Hr. formand, respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende rettigheder samt styrkelsen af retsstaten er nogle af EU's centrale principper. Hr. Torres Coutos betænkning berører en forordning, hvori man ved hjælp af disse styrker lovfundamentet i udviklingslandene. Jeg vil gerne takke ordføreren for en god betænkning.
Budgetudvalget kom med en udtalelse om sagen, hvori man nærmest koncentrerede sig om finansieringsprocedurerne. Hvad angår programmets varighed, foreslog udvalget først og fremmest, at denne ikke skulle begrænses. Dette er godkendt i betænkningen. På samme måde har udvalget godkendt et grundlag, hvorpå man kan fastsætte bevillingernes størrelse i forbindelse med Parlamentets årlige budgetbehandling.
Budgetudvalget var også opsat på at få skabt en klar differentiering af den tekniske assistance. Derfor ønskede udvalget en tilføjelse til det stykke i artikel 3, hvor man betinger en differentiering af disse midler i budgettet. Samtidig forudsætter Budgetudvalget, at Kommissionen stiller forslag om, hvorvidt man skal benytte budgettets del A eller del B.
En af Budgetudvalgets måske vigtigste organisatoriske ændringer er fremhævelsen af en interinstitutionel arbejdsgruppe. I forbindelse med dette års budget oprettede man en rådgivende arbejdsgruppe, som koncentrerede sig om menneskerettighederne. Denne styrker Rådet og Parlamentet til næste år. Meningen med den er at få koordineret vores virke året igennem. Bestemmelserne for dette er inkluderede i betænkningen. Man har gode erfaringer med denne type arbejdsgrupper, bl.a. inden for rammerne af Meda-programmet, og man ville behandle denne arbejdsgruppe på samme måde som en komité, nedsat af medlemslandene.
Godkendelsen af denne betænkning er yderst vigtig for at få et lovfundament for de bevillinger, der er tale om. Derfor må Rådet appellere kraftigt til, at man lader denne forordning træde i kraft snarest muligt, senest i marts, hvor bevillingerne kan tages i brug.

van Bladel
Hr. formand, jeg er helt enig med betænkningerne af hr. Roubatis, hr. Barros Moura og hr. Torres Couto. Jeg vil ikke gå i detaljer, kommissæren ved bestemt, hvad han videre skal gøre med det. Det er gode forslag. Jeg vil også gerne udtrykke min respekt for det arbejde, som min kollega fru Lenz har udført for dette Parlament i de forløbne år. Måske får vi endnu en lejlighed inden udløbet af mandatet, men hendes indsats må ikke glemmes. Også tak til de tjenestemænd, der har bistået Dem så godt.
Jeg vil lige fremføre et par punkter. Hr. formand, hvem havde for 50 år siden troet, at en anbefaling til FN?s generalforsamling ville spille så stor en rolle? Det er en anbefaling med utopiske forestillinger, med paradosker. Stadigvæk en drivhusplante, men der skæves til den. Alligevel er folkemordenes »aldrig mere« ikke blevet virkeliggjort. Tænk på Bosnien, Rwanda, Kosovo og på, hvad hr. Torres Couto lige har sagt, hvad der afspiller sig i Angola, uden at medierne dækker det. Realiseringen af overholdelsen af menneskerettighederne gennemgår to forløb: det juridiske og det politiske.
Jeg har nogle kommentarer til det juridiske. Unionen har givet megen støtte for at realisere dette uden for Unionen. Men jeg mener dog, hr. formand, at fremskridtet trues en anelse, især fordi der er for mange menneskerettigheder. Der er en menneskerettighed for alle lidelser nu om dage. Ret til ferie, ret til søvn, jeg synes, det er lidt for meget. Hvis der er chance for det, kommer retten til udødelighed også, og vi ved på forhånd, at vi ikke kan opfylde den. Altså vil jeg slå til lyd for en begrænsning, så de klassiske rettigheder, som vedrører individet, ikke udvandes. For det er tæt på, og det er farligt. Det vil jeg advare imod.
Så til det politiske forløb. Der er en højkommissær, der er et Sikkerhedsråd, som overvejer, ikke overvejer, beslutter for sent i tilfældet Rwanda. Man vidste, at folkemord fandt sted, men man har ikke villet kalde det således. Tragisk. EU?s udenrigspolitik er svingende. Öcalan bliver ikke dømt, Pinochet gør, Castro gør ikke, Kabila gør heller ikke. Jeg ved det ikke mere. Kinesiske dissidenter sagde: Bliv ved med at udøve pres nedefra, så kommer retsstaten og det politiske forløb i orden. Det er jeg helt enig i, hr. formand. Det skal vi fortsætte med. Alligevel vil borgeren se noget konkret. Den 10. december så jeg i avisen dette kort med de lande i verden, hvor dødsstraf endnu praktiseres. De kan måske ikke se det helt tydeligt, hr. kommissær, men de dele, der er farvelagt, er bestemt ikke mange. De ser det, den lyseblå farve. Borgere vil se det gennemført, så der ikke længere sendes børnesoldater i krig. Dog er der positive ting at sige om de multinationale. Nederlandene har udgivet en bog om menneskerettigheder, og det er vigtigt. Hr. formand, jeg er enig i det, hr. Gil-Robles sagde den 10. december i Wien: amnesti til samvittighedsfangerne. Det ville være en god og konkret ting.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, på intet område er Den Europæiske Union internationalt så synlig og indflydelsesrig som på det udenrigsøkonomiske område. Der er næppe noget andet område, hvor det derfor er så nødvendigt at arbejde for menneskerettighederne, og hvor der er så gode udsigter til succes. Det er ikke kun ved at støtte frie valg og opbygge et retssystem eller forebygge kriser, at vi øver indflydelse på menneskerettighedssituationen i tredjelande. Det gør vi ligeledes og ofte i langt højere grad via vores handelsforbindelser, via import og eksport, investeringer, eksportkreditforsikringer og sidst, men ikke mindst via vores landbrugspolitik. Her kan og skal vi gribe ind med reguleringer, idet vi henvender os til vores partnere i tredjelandene, men også til aktørerne i Den Europæiske Union, såsom de europæiske internationale koncerner.
Det er dog ikke tilstrækkeligt, at vi i præambler til bi- og multilaterale aftaler henviser til de to menneskerettighedspagter og ILO-konventionerne - se f.eks. den seneste aftale med Mexico. Her kræver vi bl.a. en årlig rapport fra Kommissionen om menneskerettighedssituationen og om nødvendigt konkrete sanktioner. Men omvendt drejer det sig for os også om at give aktiv støtte til positive udviklinger. Den nye GSP med sin bestemmelse om positiv tilskyndelse, som belønner overholdelse af menneskerettighederne med toldsænkninger, er her et vigtigt fremskridt. Lande som Colombia, som allerede har toldfrihed, burde ganske vist miste denne fordel, når de forskellige generationers menneskerettigheder konstant krænkes. Når man nægter organisationsfrihed, sætter arbejdstagernes sundhed på spil eller begrænser leveområderne for den indfødte befolkning, er der imidlertid også ofte europæiske koncerner med i spillet. Derfor er det som første skridt bydende nødvendigt med en forpligtende adfærdskodeks for de internationale koncerner, der har hjemsted i Den Europæiske Union.
Alle disse foreslåede foranstaltninger skal dog anvendes sammenhængende og gennemskueligt. Men dette betyder også mere medbestemmelse til Europa-Parlamentet, for vejen fører ikke kun fra Rom over Maastricht til Amsterdam, men langt derudover.
Én ting vil jeg endnu afslutningsvist sige: Også ikkeindblanding er i mange tilfælde en brutal indblanding.

Lenz
Hr. formand, jeg vil også gerne rose det gode samarbejde mellem kolleger fra alle grupper i forbindelse med disse betænkninger, også i de mest forskellige udvalg. Men jeg vil ikke rose Præsidiets tilrettelæggelse, som tvinger os til at sidde her, mens Sakharov-prismodtagerne diskuterer nedenunder. Det var nu en gang ikke særligt fikst.
Hr. formand, to minutters taletid - vi ved en smule mere om menneskerettigheder, derfor kan vi ikke føre en udtømmende diskussion her. Den FN-erklæring, som vi fejrer i dag, var resultatet af en morderisk krig. Sakharov-prisen var en udmærkelse for kampen mod morderiske systemer byggende på ufrihed. Menneskerettigheder var oprindeligt kun noget, der angik national politik, der fandtes ingen ret til indblanding. I dag er de uadskilleligt forbundne med retsstatsprincipper og demokrati, med ngo'ernes arbejde, det borgerlige samfund i al dets mangfoldighed og med EU's udenrigspolitik. Menneskerettigheder kan kun træde ind i en afgørende gennemførelsesfase, når de går ud over den helt konkrete kamp mod krænkelser af det enkelte menneskes værdighed, når de bliver et instrument i frie staters politik og ikke kun orienterer sig efter staternes egne interesser. Derfor skal vi erkende og opleve dem i EU som en konkret bestanddel af enhver indenrigs-og udenrigspolitik.
Debatten i dag drejer sig ikke kun om situationen for menneskerettighederne i de seneste år, men også om det, der rækker længere ud, nemlig først og fremmest også om det, vi forventer efter Amsterdam. De skal og vil være en vigtig del af Den Europæiske Unions udenrigspolitik, og netop fordi de stadigvæk kan gøres til redskab for den nationale politik, kræver de Parlamentets opmærksomhed. Det drejer sig ikke kun om penge, det drejer sig om retningslinjer for vores udvalg.
For Udvalget om Institutionelle Spørgsmål vil jeg gerne sige, at vi tilslutter os grundtrækkene i betænkningen af Roubatis, men også klart støtter de deri fremsatte krav om dels at styrke og koncentrere det logistiske personalemæssige potentiale, der findes i Kommissionen, i form af en næstformand og et ansvarsområde for en særlig kommissær, dels en omfattende analyse og beretningsaflæggelse for Europa-Parlamentet og i givet fald sanktionsmekanismer. Jeg nærer dog betænkeligheder over for et menneskerettighedscenter, det må jeg sige klart, som igen flytter disse spørgsmål væk og ikke ville give os i Europa-Parlamentet den kontrol, vi har behov for.
Vi er undertiden inkonsekvente, men i menneskerettighedspolitikken må der ikke være nogen stilstand og heller ikke for korte taletider, om jeg må bede, men der skal skabes fremtidsperspektiver.

Formanden
Fru Lenz, Præsidiet iværksætter proceduren, det tilrettelægger den ikke. Det gør Formandskonferencen. Jeg vil altså bede Dem om at rette Deres protest dertil.

Glase
Hr. formand, menneskerettighederne er et emne, som ligger Europa-Parlamentet stærkt på sinde. I Maastricht-traktaten af 1993 nævnes for første gang respekten for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder i artikel 2 og ikke i en præambel til traktaten. Respekten for menneskerettighederne er en væsentlig betingelse for virkeliggørelse af demokrati, udvikling og fred. Det er så let at sige, og alle er enige. Men hvordan ser det så ud i virkeligheden? Kvinders rettigheder skal betragtes som en uadskillelig del af menneskerettighederne, det er logisk, men der skulle en overordentlig stor indsats til, før det også trængte ind. Nu må vi arbejde for, at det også trænger ind i forstanden.
I nogle lande rettes fundamentalistiske tendenser stadigt mere tydeligt mod kvinderne. Stadigvæk har fattigdommen et kvindeligt ansigt, og det gælder ikke kun for den såkaldte tredje verden. Ved adgangen til uddannelse og ved etablering af et eksistensgrundlag har kvinderne det dobbelt så svært, og stillinger i de ledende organer bliver kun sjældent besat af kvinder. Vi bliver chokerede, når vi hører beretninger om handel med kvinder, misbrug af kvinder eller vold mod kvinder i det hele taget. Dette er ikke en opremsning fra forrige århundrede. Udvalget om Kvinders Rettigheder har i sin udtalelse krævet, at respekten for kvinders rettigheder optages som kriterium for eksterne forbindelser med tredjelandene og i handels-og samarbejdsaftaler.
Vi har ganske vist traktatfæstet respekten for menneskerettighederne. Men det er nødvendigt med yderligere skridt i Den Europæiske Union for at kræve og beskytte kvindens værdighed og menneskerettigheder her og globalt.

Swoboda
Hr. formand, jeg vil først gerne hjerteligt gratulere de tre ordførere med deres udmærkede betænkninger, idet jeg indrømmer, at jeg personligt bedst kender betænkningerne af Roubatis og Barros Moura og derfor bedst kan vurdere dem. Kollega Roubatis begyndte egentlig ganske poetisk, idet han takkede de mange kvinder og mænd, som har kæmpet for menneskerettighederne i deres lande, og også tilegner sin betænkning til dem. Ganske vist er det portugisere og en græker, der har talt, men jeg som østriger ved også, at det i den mørke periode i vores historie, da vi var undertrykt, var en stor velgerning at modtage tegn på solidaritet fra andre lande i verden. I Østrigs tilfælde kom denne solidaritet endda fra Mexico, altså langt borte fra. Det er en vigtig opgave for Europa-Parlamentet og Den Europæiske Union som helhed at vise disse tegn på solidaritet.
Omtalen af de kvinder og mænd eller nogle af dem, som kæmper, sådan som vi også har oplevet det i dag ved det højtidelige møde, er også vigtig af den grund, at vi skal gøre os en ting klart: Det drejer sig ikke om, at Europa skal foretage sig noget mod Algeriet, mod Tyrkiet, mod Indonesien eller mod andre lande. Nej, i virkeligheden arbejder vi i stor udstrækning i disse landes langsigtede interesse. Vi er måske imod regeringer, imod militærpersoner eller imod magthavere, men vi er for de mennesker, som i disse lande selv kæmper for frihed og menneskerettigheder. Det skal vi til stadighed sige tydeligt. Vi vil hjælpe dem, og ikke som modstandere, ikke ud fra en formynderisk holdning som hos dem, der i negativ forstand vil forbedre verden.
Trods nødvendigheden af, at vi en gang imellem også griber til sanktioner, bør vi dog være realistiske. Det, vi kan gøre og skal gøre - og det er der gode forslag til i betænkningerne - er at hjælpe dem, som lokalt kæmper en vanskelig kamp under trussel om fængsel, om sanktioner og måske endda under trussel om døden. Derfor - det ved kommissæren, og det ved vi også - er det ganske vigtigt, at vi også stiller tilstrækkelige budgetmidler til rådighed, for at vi kan hjælpe dem, der kæmper lokalt, at vi gør offentligheden opmærksom på disse menneskers nød og lidelser, at vi giver dem politisk og moralsk støtte i deres kamp. Vi kan her ikke føre kampen ved hjælp af resolutioner eller taler. Vi kan kun gøre opmærksom på, hvor kampen føres af de berørte mennesker selv. Vi kan både give dem moralsk og politisk støtte og også økonomisk støtte lokalt, for at denne kamp i sidste ende skal føre til succes. For den succesrige kamp for menneskerettighederne er et bidrag til freden, og vi har allesammen ret til fred.

Soulier
Hr. formand, kære kolleger, blot et par ord her ved slutningen af et århundrede, hvor vi på det europæiske kontinent har oplevet så mange massakrer og forsøg på udryddelse af forskellige folkeslag. Vi har uden tvivl - og sådan som vores kollega Swoboda sagde for lidt siden - nogle ting at fortælle resten af verden, uden at vi dog skal belære nogen.
Hvad nytter det, at vi roser os selv - os, der er den største handelsmagt i verden - hvis der i samme sekund, hvor vi taler, er en mand, som lider i en fængselscelle, eller måske en kvinde, der bliver slået ihjel? Hvad nytter det at fremføre nogle ord på dette sted, hvis vi med den samling doktriner, vi har opstillet i løbet af de sidste 50 år, og specielt i løbet af de sidste 10 år, netop ikke skulle være i stand til at sige følgende - os, der er en industrimagt, uanset hvilket land vi kommer fra: »Vi vil ikke længere samarbejde med Dem, hvis De ikke bringer disse massakrer til ophør, og hvis de ikke holder op med at anvende tortur. Sker dette ikke, vil De ikke have nogen mulighed for at samarbejde med nogen som helst virksomhed i Europa«? Hvis vi ikke er stand til at komme med en sådan udtalelse - som hverken er indblanding eller moralsk diktatur - så er vi ikke sådan, som verden trods alt opfatter os, nemlig demokratiets hårde kerne. Hvor mange demokratier findes der i verden i dag? I hvert fald ikke mange flere end det dobbelte af vores 15 lande. Og det understreger netop vores forpligtelser.
Jeg synes, det er opmuntrende, at vi i dag har besøg af en række mænd og kvinder, der har kæmpet for friheden - de taler i øjeblikket i en af de andre sale. Når jeg nu afslutter mit indlæg, så lad os blot huske på, at denne frihed er skrøbelig, og den kan gå i stykker med et brag.

Bertens
Hr. formand, hr. kommissær, 50 år med Menneskerettighedserklæringen er et vigtigt øjeblik. Naturligvis taler vi her om langsigtede forhold. Vi har alle gjort en indsats, alle grupper, alle medlemmer, det ved vi. Men meddelelserne på langt sigt må selvfølgelig ikke få os til at lukke øjnene for sager på kort sigt. Beslutningen, som blev truffet for 10 dage siden, skal her bringes frem igen, og kommissæren ved også, at vi er vagtsomme.
Endvidere skal Unionen operationalisere sin menneskerettighedspolitik. Må jeg få at vide, hvornår menneskerettigheder krænkes på en sådan måde, at det giver anledning til udsættelse af en samarbejdsaftale eller en almindelig aftale? Inden længe vil der bliver gjort forsøg på at fastsætte dette i en ny Lomé-konvention.
Noget lignende skal også ske for ikke-Lomé-landene. Menneskerettigheder betyder også universelle målestokke og potentiel kritik. Unionen skal under det transatlantiske topmøde med USA gøre det klart, at den fra den store forkæmper for universelle menneskerettigheder, USA, også forventer, at den ikke undergraver netop den universelle karakter. Det må forventes, at USA deltager i Den Internationale Domstol, og af Unionen må det forventes, at den insisterer på dette over for de amerikanske myndigheder.

Caccavale
Hr. formand, kære kolleger, også jeg vil gerne komplimentere mine kolleger Roubatis, Barros Moura og Torres Couto for deres glimrende arbejde, men også jeg finder, at der kun er lidt at glæde sig over på det tidspunkt, hvor man fejrer 50-året for Menneskerettighedserklæringen. Der er kun lidt at glæde sig over af de grunde, som allerede er nævnt, men som jeg gerne vil gentage.
Først og fremmest angribes princippet om det universelle. Netop i disse år breder den opfattelse sig, at i betragtning af, at der findes forskellige traditioner, kan reglerne ikke betragtes som universelle, for der er værdier, som er forskellige fra de vestlige, f.eks. de asiatiske værdier, de islamiske værdier. Dette er naturligvis en opfattelse, som må forkastes, men det er klart, at Europa bør gøre en stor indsats for ikke altid og alene at optræde som den, der giver et rap over fingrene som læreren over for eleven. Ligeledes angribes selve begrebet om udeleligheden: Man udbreder en opfattelse af menneskerettighederne a la carte, hvor enhver kan vælge de menneskerettigheder, han vil, og ikke respekterer de borgerlige og politiske rettigheder i deres helhed, såvel som de økonomiske og sociale i deres sammenhæng. Desuden forekommer det mig, at heller ikke afhængighedsbegrebet overholdes, det vil sige, at man også på det økonomiske område stærkt skal tale for og på enhver måde efterleve demokratiseringen i respekt for retsstaten og menneskerettighederne, for kun gennem et åbent og frit samfund kan man også skabe økonomisk udvikling.
På den anden side forekommer det mig, at tingene heller ikke står så godt til i vores eget hus, hvis Europa ikke er i stand til at gå i spidsen for alt dette. Hvis det er sandt - hvilket det jo er - at vi endnu har en tredelt struktur i Den Europæiske Unions eksterne aktiviteter, hver med sine egne administrative procedurer og med adskilte udøvende procedurer. Hvis det er sandt - hvilket det jo er - at der er mange tilfælde af falsk demokratisering. Hvis det er sandt - hvilket det jo er - at diktatorer på pension bliver stillet for retten, men de diktatorer, som stadig er på deres højdepunkt, bliver på deres plads.

Carnero González
Hr. formand, på 60 sekunder vil jeg gerne fremhæve nogle begreber, der er fundamentale for mig: menneskerettighedernes universelle karakter og indbyrdes afhængighed, og samtidig to, som komplementerer dem, forsvar og støtte af samme.
For at forsvare menneskerettighederne er det absolut nødvendigt med et instrument til at få afskaffet straffriheden. Ved at overdrage den chilenske diktator Augusto Pinochet i retfærdighedens varetægt, har vi kastet en håndfuld sten hårdt mod det armerede glas, som folkemorderne, diktatorerne og autokraterne har skjult sig bag så længe. Men med hensyn til menneskerettighedernes indbyrdes afhængighed og fremme af samme må man heller ikke glemme, at udviklingen af de politiske friheder er lige så vigtige som de økonomiske friheder, og ikke mindst retten til et værdigt liv.
Den Europæiske Union bør handle i tråd hermed. Og ydermere gøre det ved konsekvent at anvende det, som vi har givet os selv: demokratiklausulen og konstruktive foranstaltninger til fremme af menneskerettighederne i enhver forstand.
Den Europæiske Union skal kunne leve op til kravet fra borgernes diplomati. Dette borgernes diplomati, som har været i stand til f.eks. at opnå, at der underskrives traktater om forbud mod landminer, eller at der oprettes en international straffedomstol, der er utilstrækkelig, om end den er retsgyldig.

Schroedter
Hr. formand, kære kolleger. Enhver skylder en anden at anerkende dennes værdighed. Denne sætning blev skrevet af unge demokratiske partier i Brandenburg i deres første demokratiske forfatning. Hvorfor? Denne sætning siger tydeligt, at menneskerettighedspolitik ikke kun har noget med moralske appeller at gøre, den er praktisk politik. Også diktatoriske regeringer lovpriser menneskerettighedspolitik, men troværdig menneskerettighedspolitik er aktiv politik i menneskenes virkelige liv. Således måles også Den Europæiske Union globalt på sine gerninger i den politiske hverdag og på, hvordan den varetager menneskerettighederne dér. Der kommer det an på, at handelspolitik og økonomisk politik er underordnet menneskerettighedspolitikkens førsteprioritet. Der kommer det an på, at diktatorerne i verden aldrig igen kan regne med, at de ikke bliver draget til ansvar.
Også Den Europæiske Union vil blive målt på, om den ved ratificeringen af og den finansielle støtte til projektet »International Domstol« gør denne til en effektiv institution, og det kommer an på, at Den Europæiske Unions medlemsstater har mod til at standse våbeneksporter til regeringer, der træder menneskerettighederne under fode, således f.eks. eksporterne til Indonesien og Tyrkiet.
Det er vores internationale pligt i intet tilfælde at tie om krænkelser af menneskerettighederne. Det kommer an på, at Kommissionen sørger for, at menneskerettighedsklausulen i traktaterne fyldes med liv, og at den ikke konstant fortæller os, hvorfor økonomiske interesser er vigtigere. Menneskerettigheder er universelle og ukrænkelige!

Maes
Hr. formand, menneskerettigheder skal ikke realiseres på månen, men i denne noget mørke verden. Dette kan bedst ske i en trekant af fred, udvikling og demokrati. Tre søjler, som uløseligt er forbundet med hinanden, og som er vigtige i forbindelse med muligheden for garantier med henblik på menneskerettigheder.
Af udvalgenes betænkninger fremgår det, at kollegerne i Parlamentet er klar over dette, men i politikken er denne virkelighed ofte langt væk. Også Udvalget om Udvikling og Samarbejde bebrejder med rette Unionen tvetydighed. Når det kommer til stykket anses kommercielle og strategiske interesser ofte for at være vigtigere end menneskerrettighederne. Det ville være et stort fremskridt, hvis handelspolitikken blev inddraget mere i Unionens menneskerettighedsstrategi. Den politik skal kunne aftvinges, og det står og falder med kontrollen med aftalerne om menneskerettigheder.
Vi er selvfølgelig enige i prioriteterne på menneskerettighedsområdet. Men lad os nu ikke altid løfte pegefingeren over for andre, også i Europa finder der utallige krænkelser sted, og det er vi selv ansvarlige for. Menneskerettighederne for flygtningene kommer i klemme. Presset for at gøre politikken hårdere tager sådanne former, at den måde vi behandler nogle asylsøgere og såkaldte illegale uden papirer på nogle gange overskrider de menneskeligt acceptable grænser.
Mindretalsrettigheder krænkes stadigvæk i Europa. Ikke kun i Tyrkiet, men også i den makedoniske del af Grækenland. Børns rettigheder kan vi stadigvæk ikke garantere på forsvarlig måde, og menneskehandlen fortsætter foran os, mens vi taler om kampen mod vold mod kvinder. Der eksisterer en adfærdskodeks i forbindelse med våbenhandel, men De ved også, at den overtrædes. Jeg kunne fortsætte, men jeg håber til slut, hr. formand, at når det kommer til stykket, så tænker vi også på menneskerettighederne, når vi i morgen drøfter Agenda 2000.

Lukas
Hr. formand, den internationale økonomiske og finansielle krise har bevirket, at børnearbejde og børnesexturisme er steget dramatisk. Jeg henviser til punkt 26 i betænkningen af Roubatis og anser den dér krævede indførelse af standardklausuler om menneskerettighederne for yderst vigtig og nødvendig. Især må det sociale og seksuelle misbrug af børn heller ikke stiltiende eller indirekte tolereres fra Den Europæiske Unions side. Overholdelse af menneskerettighederne og ganske særligt beskyttelse af børn mod mishandling af enhver art skal derfor gøres til en betingelse for, at en virksomhed kommer på tale med henblik på tildeling af offentlige støttemidler og deltagelse i offentlige licitationer. Vi må ikke tolerere, at vores europæiske markeder oversvømmes af produkter fra tredjelandene, som er produceret af børn, der holdes som slaver, og at europæiske turister uhindret kan forgribe sig seksuelt på børn i stater, der modtager EU-støtte.

Vecchi
Hr. formand, jeg tror det er betydningsfuldt, at Europa-Parlamentet på en uformel måde har ønsket at fejre 50-året for Verdenserklæringen om Menneskerettighederne, dels ved her til morgen at tildele Ibrahim Rugova Sakharov-prisen, dels ved i denne forhandling under ét at koncentrere sig om en bestemt strategi i forsøget på at definere en stærk politisk linje med hensyn til temaerne vedrørende menneskerettighederne.
Jeg tror, at de tre betænkninger, som vi drøfter, er brugbare, og især er de et tegn på udviklingen af kompetencer og politisk vilje inden for Den Europæiske Union til konkret og aktivt at fremme menneskerettighederne.
Jeg refererer især til den glimrende Torres Couto-betænkning - som jeg takker for - om forslaget til forordning vedrørende formen for gennemførelse af samarbejdsaktioner til udvikling til fremme af demokrati, menneskerettigheder og styrkelse af retsstaten. Det forekommer mig, at man deri understreger et begreb, som jeg finder fundamentalt, nemlig eksistensen af en uafviselig forbindelse mellem udvikling af menneskerettighederne og demokratiet og udvikling som sådan. Hvis udviklingen, som vi altid siger, skal være human, medinddragende og bæredygtig, kan den ikke gennemføres med overtrædelse af menneskerettighederne eller uden respekt for de demokratiske rettigheder.
Som følge heraf tror jeg, at det er nødvendigt at være bevidst om, at fremme af menneskerettighederne bestemt forudsætter ethvert individs og enhver samfundsgruppes, etniske gruppes osv. umistelige rettigheder, men det er ikke det eneste. Det er faktisk også en forudsætning for udvikling af ethvert folk, ethvert samfund og hele menneskeheden. Udbredelse af menneskerettighederne, såvel som udbredelsen af demokratiet, af retsstaten og af good governance er således logisk og tæt forbundet, og fremme af dem er hverken udtryk for indblanding eller eurocentrisme.
Det er nu vigtigt at skabe en sammenhængende aktion fra Den Europæiske Union og dens medlemsstaters side, som udvikler sig ad forskellige akser, der i det væsentlige er disse: udvikling af den internationale ret, især dens konkrete midler og metoder, den fulde inddragelse af menneskerettighederne som mål for alle midlerne til internationalt samarbejde, udvikling af specifikke og direkte aktioner, som forslaget til forordning henviser til.
Det er klart, at det er nødvendigt at have et bredt syn på menneskerettighederne, som også omfatter de økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder foruden de borgerlige og politiske rettigheder, og at det er nødvendigt at arbejde for at udvikle konkrete overgangs- og opbygningsprocesser med hensyn til de menneskelige og institutionelle forudsætninger for, at disse principper kan realiseres.
Jeg vil gerne slutte med at sige, at investeringen i menneskerettigheder sandsynligvis i dag er den, der vil give det største udbytte, både fordi der i dag sker klare overtrædelser, og fordi nogen ønsker en verden, hvor mennesket står i centrum. Det er også vores bedste livsforsikring.

Fernández Martín
Hr. formand, som ordføreren, hr. Torres Couto, siger i begrundelsen for sin betænkning, vil jeg også gerne fremhæve, at dette Parlament og dets Udvalg om Sikkerhed og Samarbejde altid har tillagt fremme af menneskerettighederne og de demokratiske værdier den allerstørste betydning, da det er de elementer, det kan føle sig inspireret af i dets relationer med udviklingslandene.
Der er en meget lang række fortilfælde, som jeg ikke vil gentage nu. Jeg vil dog nævne de nylige betænkninger af hr. Rocard og hr. Martens angående den nye ramme for vores relationer med AVS-landene, og jeg vil også nævne betænkningen om demokratisering, menneskerettigheder og god regeringsførelse inden for den nye ramme for vores relationer med AVS-landene, som jeg selv er ordfører for, og som vi skal drøfte på plenarmødet i næste måned.
Som det desværre så ofte sker, så halter institutionerne og lovgiverne bagefter begivenhederne. Det civile samfund har sin egen dynamik, det skaber forventninger, illusioner og problemer, som vi skal besvare. Dette er et typisk tilfælde. Mere end to årtiers erfaring inden for vores samarbejdspolitik får os nu til at lægge vægt på nye aspekter, på en anderledes vision, på en ny drivkraft i vores relationer med udviklingslandene.
Styrkelsen af et mere modent, civilt samfund, af de demokratiske institutioner, der optræder som modvægt, af mekanismer til overvågning og kontrol med de offentlige aktiviteter, kampen mod korruptionen i alle dens former, er mål, som det ikke kun er værd at slås for, men som inspirerer selve vores udvalgs daglige arbejde.
Hr. Torres Couto fremsætter en række interessante forslag i sin betænkning, som kan bidrage til skabelsen af et lovkorpus, som vil gøre det muligt for os at få omsat de store principerklæringer i handling og konkrete tiltag.
Jeg finder, at 50-års jubilæet for Menneskerettighedserklæringen er det bedste bidrag, vi kan komme med for at forsvare de menneskerettigheder, der bliver trådt under fode hver eneste dag over hele kloden.

André-Léonard
Hr. formand, Verdenserklæringen om Menneskerettighederne, som er blevet grundlaget for de demokratiske værdier, har fejret sin 50-årsdag. Det gav anledning til talrige festligheder verden over samt til smukke ord og fromme ønsker om respekt for menneskerettighederne og om at skabe en mere retfærdig verden.
En status over menneskerettighederne viser dog ikke noget særligt godt resultat. For når alt kommer til alt, bliver Verdenserklæringen om Menneskerettighederne, her efter 50 år, kun rigtigt overholdt i ca. 30 demokratiske lande, der tæller mindre end 1 milliard indbyggere. Til gengæld bliver erklæringen tilsidesat af de autoritære regimer i 30 andre lande, hvor der bor næsten to milliarder mennesker. Rapporten fra Amnesty International bekræfter dette nedslående billede, hvad angår tortur, henrettelser uden proces og politiske fanger i et stort antal lande.
Der er naturligvis - og heldigvis - sket nogle fremskridt, men bitterheden er stadig stor. Man har fået mange flere juridiske instrumenter, men hvorfor har USA, der er den største magt i verden, stadig ikke ratificeret pagten fra 1966 om de økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder? Hvorfor eksisterer dødstraffen stadig? Hvorfor har den traktat, som blev underskrevet i Rom i juli om oprettelsen af Den Internationale Straffedomstol, hidtil ikke fået mere end ca. 60 underskrifter? Hvorfor er der 1, 3 milliard mennesker, der har mindre end én dollar at leve for om dagen? Hvorfor er der hver dag 35.000 børn, som dør af sygdomme, der kunne have været forebygget? Hvorfor er 250 millioner børn nødt til at arbejde for at overleve? Hvorfor er der så meget vold mod kvinder? Og sådan kunne man blive ved.
Er 50 år for meget, er vi blevet følelseskolde, og har vi begravet os i ligegyldighed og egoisme, hvor vi accepterer verdens grusomhed og de ulige muligheder? Jeg er stærkt bange for, at alle de politiske og juridiske instrumenter ikke nytter noget, når der stadig eksisterer så meget uretfærdighed blandt verdens befolkning.

Daskalaki
Hr. formand, 50 år efter Menneskerettighedserklæringen burde den forhandling, vi nu fører, ikke engang være nødvendig. Det understregede fru André-Leonard for knap to minutter siden. Men problemet eksisterer desværre stadig, og det er meget akut i størstedelen af verden og derfor er de to betænkninger, vi i dag forhandler, altid aktuelle.
Menneskerettighederne har altid ligget Europa-Parlamentet på sinde, i det mindste under forhandlingerne. Før noget andet vil jeg gerne understrege, at vores gruppe støtter begge betænkninger og deler det synspunkt, at respekten for menneskerettighederne afhænger af mange faktorer, der ikke kun er politiske, sociale, økonomiske eller kulturelle. Således kan man ikke andet end billige det synspunkt, som hr. Roubatis giver udtryk for, nemlig behovet for at skabe et helhedssystem af årlige programmer om menneskerettighederne, som kan ligge inden for rammerne af udenrigspolitikken.
Dette forenede system vil være i stand til bedre at beskytte essensen i menneskerettighederne og hjælpe med til at interesserne ikke får fortrin for moralen - og det er en debat, der har været ført grundigt her - og at de gode hensigter i udenrigspolitikken ikke erstatter de eksakte aktioner.
Som hr. Roubatis jo betoner, er menneskerettighederne en uadskillelig del af selve Unionens politik, og det bør man blive bevidst om i alle dens organer og på alle niveauer.
Hr. Barros Moura lagde dernæst ganske rigtigt særlig vægt på nedbrydningen af grænser, der, som han nævnte, begrænser den egentlige udøvelse af demokrati og menneskerettigheder. Vi bør være særligt opmærksomme på dette, for ofte og desværre også her i salen ser det ud til at vurderingen af overtrædelserne af menneskerettighederne er afhængig af størrelse på visse internationale politiske og økonomiske interesser og formål.
Til slut vil jeg gerne lykønske de to ordførere for deres yderst vigtige konstateringer og for de forslag, de er fremkommet med, og som bidrager til, at vi fra vores side kan konfrontere et så alvorligt emne på en væsentligt og eksakt måde.

Theonas
Hr. formand, der hersker ikke nogen tvivl om, at de betænkninger, vi forhandler, indeholder meget betydningsfulde og interessante idéer om menneskerettighederne.
Det samme kan man også sige om meddelelserne fra Kommissionen og EU's øvrige organer. Men man kan stille spørgsmålet om, hvor troværdige disse proklamationer mon er. Et eksempel kan efter min mening vise udstrækningen af det hykleri, der findes. I anledning af 50-året for Menneskerettighedserklæringen, giver den tyrkiske presse en gribende fremstilling af situationen i dette land. Der findes ikke, understreger den, rettigheder, der findes kun overtrædelser, og der udøves udbredt tortur fra myndighedernes side. I år er 150 personer blevet ofre for mord af ukendte gerningsmænd, 86 er blevet henrettet uden dom under deres tilbageholdelse, 118 sociale organisationer er blevet forbudt, 275 udgivelser er blevet beslaglagt, 3000 medlemmer af det lovlige parti HADEP er blevet arresteret efter Öcalan-sagens opdukken. Men samtidig, mens alt dette foregår, søger Det Europæiske Råd, Kommissionen, Rådet og visse af de mest magtfulde lande i Unionen en måde til at optage Tyrkiet i føroptagelsesdialogen som det 12. ansøgerland. Det er tydeligt, at når der står økonomiske og geopolitiske interesser på spil, så kan menneskerettighederne vente.

McKenna
Hr. formand, når vi taler om krænkelse af menneskerettighederne rundt om i verden, er vi nødt til at kigge indad og se, hvad vi er ansvarlige for. Vi er nødt til at se på, hvordan medlemsstaterne i Den Europæiske Union giver næring til konflikter rundt om i verden og krænkelse af menneskerettighederne. Vi har f.eks. brug for en adfærdskodeks for våbeneksport. Jeg vil gerne nævne følgende: Fransk uddannelse af sikkerhedsstyrker og dødspatruljer i Rwanda, belgisk våbensalg til Rwanda, briternes uddannelse af indonesiske tropper, tyske maskinpistoler brugt i en fængselsmassakre i Brasilien, Hawk-kampfly sendt til indoneserne, så de kan forfølge befolkningen i Østtimor, britisk våbensalg til f.eks. Tyrkiet og Saudiarabien, torturvåben sælges til lande, så de kan krænke folks menneskerettigheder rundt om i verden.
Vi er nødt til at se på dette og spørge os selv, om det er moralsk korrekt. Kan vi prædike moral, når Den Europæiske Union, i profittens interesse - og kun profit - sælger våben og instrumenter i verden, som bruges til straf af og drab på mennesker. Vi er nødt til først at kigge indad og se, hvad det er, vi gør, når vi giver næring til krænkelse af menneskerettighederne rundt om i verden.

Terrón i Cusí
Hr. formand, for det første vil jeg gerne lykønske ordførerne med disse betænkninger, for jeg finder, at de indeholder nogle oplysninger og forslag, som vi har meget god brug for, og jeg finder, at de praktisk talt indeholder alt det, vi burde gøre og sige, og jeg siger praktisk talt, for at sige alt ville nok være for meget.
Men jeg vil gerne komme med et par bemærkninger. Vi skal være meget mere strikse, og det vil jeg gerne understrege, med hensyn til alt det, vi kan gøre inden for Den Europæiske Union og fra Den Europæiske Unions side.
Jeg vil ikke foregribe forhandlingen, som skal finde sted senere, men der er spørgsmål - og jeg vil gerne påpege det om kvinders rettigheder, det om sexturismen - der, som en af talerne nævnte, har meget at gøre med europæernes holdning, og den behandling vi giver borgere fra tredjelande, og i denne forbindelse burde vi være meget mere påpasselige, for især det sidste spørgsmål har desuden stor indflydelse på vores troværdighed i udlandet. I mit land hjælper scenerne med de immigranter, der er stuvet sammen i Ceuta eller i Melilla, ikke med til at forsvare menneskerettighederne med den styrke og entusiasme, som vi plejer at gøre det.
Man skal støtte de programmer, der støtter demokratiet, og de programmer, der støtter respekten for menneskerettighederne uden for Unionen. Man skal støtte dem politisk, og det gør Parlamentet, men man skal også støtte Kommissionen, så den kan handle effektivt og være opmærksom på, hvad disse programmer koster ud fra et økonomisk synspunkt og ud fra et forvaltningsmæssigt synspunkt, for af og til er vi overhovedet ikke bevidste om det, og hvis vi er det, så handler vi ikke i konsekvens heraf.
Og for det tredje vil jeg gerne, sådan som det er blevet gjort her, men jeg synes ikke, den er ubrugelig, opfordre til, at der bliver oprettet en International Kriminaldomstol, som har international legimitet, for det er det eneste, som gør det muligt for os at handle effektivt, uden at det lægger kimen til nye problemer eller en ny ideologisme eller eneret til menneskerettighederne, og som kan nå ud til alle egne af verden. Jeg finder, at sagen om Pinochet viser, at vi kun kan komme videre i kraft af denne internationale legimitet, som skal opnås ved konsensus.

Lambrias
Hr. formand, inden for det kvælende korte tidsrum, som jeg har fået stillet til rådighed til et så bredt og kritisk spørgsmål, begrænser jeg mig til blot at betone et punkt i den grundige og pragmatiske betænkning af Roubatis.
Artikel 31 henleder opmærksomheden på, at de økumeniske principper om de grundlæggende rettigheder ikke må ofres på de økonomiske, strategiske eller politiske interessers alter i Unionen som helhed eller hos et af dens medlemmer. Det er netop den prioritet, der tillægges de forskellige interesser, der mens vi fejrer 50-året for denne historiske, internationale erklæring og aftale, er årsag til, at vi stikker hovedet i busken over for de åbenlyse og gentagne overtrædelser af denne erklæring, selv i vores nabolag. Men den fortsat stiltiende accept, vi udviser, lærer ikke blot de lande, som historisk ligger fjernt fra demokratiske forbilleder, ikke at respektere menneskerettighederne, men tillader disse lande at anklage os for hykleri og for at føre en diskret politik.
Den Europæiske Union bør - og kan - påtage sig en ledende rolle for at fremtvinge respekten for disse eksistentielle værdier på verdensplan.

Formanden
Hr. Lambrias, jeg vil gerne benytte lejligheden til at gentage en anbefaling, som jeg konstant retter til de politiske grupper, om ikke at give særdeles betydningsfulde talere kortere tid end to minutter til at udtrykke deres synspunkter her i salen. Det er umuligt, og jeg anser det for i modstrid med parlamentarikernes værdighed at give kortere tid end to minutter. Jeg har personligt erklæret, at jeg ikke har til sinds at afbryde talerne efter et minut, for jeg anser det ikke blot for umenneskeligt, men også som værende i strid med deres værdighed.

Cars
Hr. formand, et meget bredt flertal i Parlamentet betragter det som et alvorligt brud på menneskerettighederne, når en stat henretter en borger. Vi hilser det derfor velkommen, at Bulgarien for nylig afskaffede dødsstraffen. Blandt de lande, der ansøger om medlemskab af EU, er det nu kun Letland, Litauen og Tyrkiet, der fortsat har denne dybt uretfærdige straf i deres lovgivning.
Som vores formand hr. Gil-Robles sagde tidligere i dag her i salen, skal respekten for menneskerettighederne især være kendetegnende for de lande, der ønsker at komme med i Den Europæiske Union. Lad os derfor i fællesskab udtrykke det betydningsfulde i, at de ansøgerlande, der virkelig ønsker at blive medlemmer, snarest medvirker til at forvandle dødsstraffen i Europa til et uhyggeligt, men stadig fjernere og mere utydeligt minde for hvert år, der går.

Theorin
Hr. formand, når vi i dag drøfter menneskerettigheder, er der nogle fakta, der må frem. De tre rigeste mennesker i verden har en formue, der overstiger de 48 fattigste landes samlede BNP. Uretfærdigheden i verden bredte sig meget under de to årtier med nyliberalisme. I mere end 70 af verdens lande ligger gennemsnitsindkomsten i dag lavere end for 20 år siden. Af de 4, 5 milliarder mennesker, der bor i udviklingslandene, har en tredjedel ikke adgang til drikkevand. Er denne situation skæbnebestemt? Absolut ikke! Ifølge beregninger fra FN vil det være nok at pålægge de 225 største formuer en formueskat på 4 %, for at alle jordens mennesker kan få dækket deres basale behov for mad, vand og sundhed. At give alle de nødstedte den mad og sundhedspleje, de behøver, vil koste 13 milliarder dollar, hvilket svarer til det beløb, vi bruger på parfume i USA og Europa hvert år.
30 millioner mennesker dør af sult, og 800 millioner lider af konstant underernæring - ikke som følge af uundgåelige katastrofer, men snarere fordi sulten er blevet et politisk våben, der bruges til at få mediernes opmærksomhed. Somalia, Liberia, Sudan, Nordkorea, Burma og Afghanistan er lande, hvor de ansvarlige regeringer eller krigsherrerne har taget uskyldige som gidsler i krigen. Klimaet og naturkatastrofer er blot marginale årsager til de store sultkatastrofer. I stedet er det mennesker, der udsulter andre mennesker.
Krænkelser af menneskerettighederne i dag er årsagen til konflikter i morgen. »Denne onde cirkel af krænkelser og konflikter kan og skal standses«, siger FN's generalsekretær Kofi Annan. Nu er menneskerettighederne næsten blevet forankret efter 50 år, og det er på høje tid at tage næste skridt. Det næste århundrede skal nemlig være forebyggelsens århundrede. Vi kan ikke længere påstå, at manglende ressourcer hindrer os i at handle. Den onde cirkel af krænkelser og konflikter, som fører til nye konflikter kan og skal brydes. Menneskerettighederne er dybt integreret i fred og sikkerhed, økonomisk udvikling og social lighed - og EU har gode muligheder for at tage teten i denne nye indsats for menneskerettighederne.

Maij-Weggen
Hr. formand, i dag fejrer vi 50-året for Verdenserklæringen om Menneskerettighederne. Vi fejrer også 10-året for Sakharov-prisen. Jeg siger med det samme, at fejre er det forkerte ord, for siden 1948 er menneskerettighederne blevet alvorligt krænket utallige gange. Det er også godt, at Sakharov-prisen i dag går til Rugova, for dermed rettes opmærksonheden mod den uretfærdige situation i Kosovo og endvidere mod mennesker, som har mod til at sætte dette i gabestokken. At Sakharov-prisen ikke altid betyder, at situationen virkelig forbedres, ses klart af situationen omkring Aung San Suu Kyi, der stadigvæk holdes som gidsel i Burma. Det bliver også tydeligt ud fra Taslima Nasreens position, der stadigvæk trues i Bangladesh, Leyla Zana, som stadigvæk sidder til fængslet i Tyrkiet og Salima Ghezali, der endnu kan vende tilbage til Algeriet i forbindelse med myrderierne dernede. Hr. formand, situationen i verden er stadigvæk meget alvorlig. En af grundene til, at vi fra Den Europæiske Union kan gøre så lidt, er egentlig, at meget vedrørende menneskerettigheder stadigvæk skal besluttes enstemmigt i EU. I hvert fald vedrørende aktioner i forbindelse med menneskerettigheder. Hr. formand, jeg har på dette område fremlagt et ændringsforslag til de forliggende betænkninger for at opfordre Rådet til at afskaffe enstemmigheden. Jeg tror, at det måske er en af de bedste gaver, som man kan give jubilarerne FN og Sakharov-prisen.

Imbeni
Hr. formand, jeg tror, at på 50 års afstand kan man gøre regnskabet kritisk op. Hvis man imidlertid ser på fortiden, kan man sige, at verden er gået fremad: Der er ikke længe kommunisme i øst, der er ikke længere apartheid i Sydafrika, der er ikke de tyranniske regimer i Sydamerika. Men hvis vi ser os omkring, er skuffelsen stor, for man kan se, at hver dag fortsætter man i mange lande med at krænke menneskerettighederne.
Der er således lang vej tilbage, som det meget klart framgår af vores betænkninger og af vores dokumenter. Alligevel tror jeg, at der kan findes en vis trøst i den usædvanlige arrestation af Pinochet for nylig, som blev besluttet på initiativ af en spansk dommer og udført af engelske myndigheder på dette frie, europæiske område. Det kan betyde, at tyranner og diktatorer i fremtiden ikke længere vil kunne forestille sig, at de slipper ved at blive hjemme! Måske kan vi fra nu af sige, at retfærdigheden kan krydse grænserne uden at blive standset, som det hidtil er sket.
Naturligvis betyder dette ikke, at det meste er gjort. Der står faktisk meget tilbage at gøre. Jeg tror, at nøglen til virkelig at få held til at overvinde den enorme afstand mellem erklæringerne og kendsgerningerne, er, at menneskerettighederne fra at være en stor, universel erklæring bliver til et politisk program. De nationale regeringer, Den Europæiske Union, verdens regeringer bør føje menneskerettighederne ind i deres program. Sådan vil optimismen måske kunne blive til en velbegrundet tro på vores fremtid.

Baldi
Hr. formand, kære kolleger, ethvert menneskes liv er unikt og uerstatteligt. Alle mennesker fødes lige, med lige værdighed og lige rettigheder. Det står fast, at respekten for menneskerettighederne og pligten til humanitære aktioner bliver til de fundamentale værdier i et samfund, som klart føler sig frit, civiliseret, demokratisk og retfærdigt.
Ethvert individ nyder de såkaldt fundamentale rettigheder, som sikrer grundlaget for menneskets liv og udvikling. Disse rettigheder er ikke alene væsentlige, de bliver opfattet som og defineret som ukrænkelige i den forstand, at intet og ingen kan krænke dem eller sætte spørgsmålstegn ved dem, det vil sige overtræde dem, indskrænke dem eller fjerne dem.
Den Europæiske Union følger det mål at sætte forsvaret for rettighederne i centrum for dens politik, men den vej, der skal tilbagelægges, er endnu meget lang. Det er yderst vigtigt med en koordinering af interventioner og aktioner til forebyggelse og kontrol, som skal gennemføres gennem en fælles og effektiv sikkerhedspolitik, der også ved forebyggende diplomatiske aktioner gør det muligt at forebygge konflikter, der skyldes alvorlige politiske kriser, som fører til ustabilitet, til fremmedhad, til folkemord, til etniske udrensninger, til repressalier, til tortur, til overgreb, til sociale spændinger og til krænkelser af de fundamentale menneskerettigheder.
Det er nødvendigt at skabe passende institutionelle strukturer og give dem beføjelser og finansielle ressourcer, der er tilstrækkelige til at sikre respekten for menneskerettighederne, for kvinder og børns rettigheder, med særligt henblik på børnenes rettigheder, beskyttelsen af mindreårige og den menneskelige værdighed i radio og tv og i informationen, herunder Internet, kampen mod sexturisme, som involverer børn, skabelsen af en permanent international domstol, gennemførelsen af den sociale klausul. Det er således vigtigt, at respekten for menneskerettighederne først og fremmest slår igennem i vores lande.

Newens
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske de tre ordførere, hvis betænkninger vi behandler i dag og sige, at vi ikke skal være for pessimistiske over, at der stadig skal gøres så meget 50 år efter Verdenserklæringen om Menneskerettighederne. Til trods for den kendsgerning at der fortsat sker store overtrædelser af menneskerettighederne, er der nu accepterede verdensstandarder for menneskerettigheder, som i tilfælde af overtrædelse fordømmes internationalt.
Mens det er tragisk, at der stadig foregår diskriminering, fængsling, dårlig behandling, tortur, kvæstelse og dødsfald i åbenbar foragt for fundamentale menneskerettigheder, anses sådanne handlinger nu generelt for kriminelle, og mange tyranniske regimer er faktisk styrtet sammen. Retsforfølgningen mod enkeltpersoner for deres handlinger i det tidligere Jugoslavien og mod Chiles general Pinochet viser, at ansvarlighed for overtrædelse af menneskerettigheder nu ses som overskridelse af nationale grænser.
Verdenserklæringen fastslår, at retten til en passende levestandard, bolig, lægebehandling, social sikring, uddannelse og beskæftigelse også er menneskerettigheder. I en nylig beretning fra FN om udviklingen blev udbredelsen af fattigdom i verden specificeret, og det blev angivet, at 358 milliardærer ejede kapital svarende til den årlige indkomst for næsten halvdelen af verdens befolkning. Det viser, hvor stor en udfordring vi stadig står over for, hvis vi skal opnå grundlæggende menneskerettigheder for verdens fattige og underpriviligerede.
Til trods for alle manglerne, har Den Europæiske Union og Parlamentet givet et meget værdifuldt bidrag til fremme af menneskerettigheder. Overvejelsen af disse, affødt af menneskerettighedsbestemmelser i aftaler, beretninger, hasteindlæg og andre midler i lande i hele verden er af stor betydning, og bifaldes, som jeg udmærket er klar over, af demokrater i de lande. Ved at støtte betænkningerne foran os håber jeg, at vi alle forpligter os til at fortsætte og yderligere fremme arbejdet med menneskerettigheder, hvilket er i hele menneskehedens interesse.

van den Broek
Hr. formand, ærede medlemmer af Parlamentet, jeg vil begynde med at tilslutte mig de mange rosende ord, som er tildelt de tre ordførere for deres udførlige betænkninger. Jeg tror, at vi alle kan være enige om, at det er meget kompliceret at opstille en sådan betænkning, fordi der er tale om et emne, som faktisk ikke kan indskrænkes. Det er det særlige ved menneskerettighedsproblematikkens karakter. Den har mange facetter og endvidere et meget bredt diskussionsemne, der, hvor det drejer sig om at forsøge at lede efter og finde en politik, der også er resultatorienteret.
Kommissionen mener også, at denne dialog, som egentlig er en fortsættelse af den drøftelse, som vi havde med Parlamentet under den forrige mødeperiode i Strasbourg, er meget aktuel. Ikke mindst på en dag som ligger så kort efter 50-året for Menneskerettighedserklæringen, og i dag, hvor Sakharov-prisen i morges blev uddelt til Ibrahim Rugova, en mand som skal forsøge at lede sit folk mod en fredelig, politisk løsning og en bedre fremtid. Det er ikke en let opgave og Kommissionen er glad for, at Parlamentet har tilkendt ham prisen.
I sidste uge i Østrig, i Wien, holdt Parlamentets formand Gil-Robles en imponerende tale, hvis indhold De kender. Jeg vil benytte denne lejlighed til, også på Kommissionens vegne, at støtte hans opfordring ved samme lejlighed, om at løslade samvittighedsfanger og politiske fanger inden år 2000. Jeg tror, at det var en opfordring, som går til sagens kerne, og som passer ind i denne tid, nu hvor vi er på vej ind i det nye millenium og dermed afslutter en periode, hvori også Parlamentets indsats for at få disse personer løsladt bestemt retfærdiggør en sådan opfordring fra Parlamentet.
På denne noget brede baggrund vil jeg også se på forslagene i Parlamentets fire betænkninger, hvoraf vi nu behandler dem, der er udarbejdet af hr. Roubatis, hr. Barros Moura og hr. Torres Couto og i tilslutning hertil betænkningen af fru Schaffner. Men vi ser disse betænkninger som en helhed, der belyser de forskellige facetter af menneskerettighedspolitikken.
For det første nogle bemærkninger til de to betænkninger om de strategiske aspekter omkring menneskerettighedspolitikken og derefter betænkningen af hr. Torres Couto om instrumenterne for denne strategi, og som sagt, betænkningen af fru Schaffner følger til sidst. Kommissionen er enig i de fleste anbefalinger og indbyrdes opfattelser, der findes i de to førstnævnte betænkninger. For det første er jeg enig med hr. Barros Moura i, at Den Europæiske Union har opnået størst fremgang på menneskerettighedsområdet, når der var tale om enighed mellem Parlamentet og de andre institutioner. Takket være samspillet mellem Parlamentet, Rådet, Kommissionen og Domstolen var det muligt at formulere og udføre en proaktiv politik for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder. Endvidere vil jeg gerne understrege og erkende, at Parlamentet har spillet en pionerrolle ved hele tiden at udstille de grove krænkelser af menneskerettighederne. Faktisk er der ikke et møde i Parlamentet uden, at emnet menneskerettigheder står på en eller anden dagsorden, enten på plenarforsamlingens eller de forskellige udvalgs.
Takket være initiativerne fra institutionerne er Unionens menneskerettighedspolitik helt bestemt blevet uddybet i årenes løb. Nu er menneskerettighederne en primær målsætning i vores eksterne forbindelser og i udviklingssamarbejdet. Lige så vigtigt er det, at menneskerettighederne er en grundliggende betingelse for medlemskab i Den Europæiske Union, hvorved de spiller deres egen rolle i udvidelsesprocessen. I øvrigt har jeg hørt flere af de ærede medlemmer bemærke, at det er vigtigt, at der i alle vores aftaler med tredjelande optages en menneskerettighedsklausul. De ved sikkert, at alle nye aftaler med tredjelande allerede i flere år har indeholdt en sådan klausul.
Unionens partnere ved gennemførelsen af alle disse initiativerne er selvfølgelig først og fremmest medlemsstaterne, som er hovedansvarlige for, at menneskerettighederne respekteres. Andre partnere er bestemt også de internationale organisationer. Jeg tænker på Europarådet, som vi har et stadigt tættere samarbejde med på dette område. Jeg tænker på OSCE og FN. Unionen støtter i denne forbindelse Den Internationale Domstol og de særlige krigsforbryderdomstole, krigsforbryderdomstolen for det tidligere Jugoslavien og Rwanda-domstolen. Unionen har især bidraget til aktiv deltagelse af udviklingslandene og ngo'erne på den diplomatiske konference, som førte til oprettelsen af Den Internationale Domstol.
En meget vigtig del af Unionens aktiviteter på menneskerettighedsområdet er parallel med den støtte, der ydes til de ngo'er, som er beskæftiget med forsvaret af menneskerettighederne i tredjelande, og som tilbyder konkret hjælp til ofre for krænkelserne. Ofrene er især mindretal, børn og kvinder. Krænkelse af deres rettigheder fører i mange tilfælde også til voldelige konflikter, hvilket fremgår af de tragiske hændelser, som vi nu på ny oplever i Kosovo.
Jeg vil sige følgende om de forslag i betænkningerne af hr. Barros Moura og hr. Roubatis, som er rettet specifikt til Kommissionen. I overensstemmelse med ordførerens forslag har Kommissionen i sit program for 1999 lovet Rådet og Parlamentet at forelægge en meddelelse om en generel strategi for menneskerettigheder og demokratisering. Nu skal denne strategi naturligvis ligge tæt op ad den foreslåede måde at gribe tingene an på i udkastet til forordningen til vores menneskerettighedsprogrammer, der, som De ved, forhandles for øjeblikket.
Kommissionen vil give Rådet og Parlamentet en oversigt over anvendelsen af budgettets kapitel B 7, artikel 70. Bedre kendt som det europæiske initiativ om demokrati og beskyttelse af menneskerettighederne. En oversigt over aktiviteterne i perioden 1996-1998. Oversigten vil i øvrigt blive opstillet i henhold til retningslinjerne i næstformand Imbenis betænkning.
Endvidere bliver Kommissionen spurgt om at udarbejde en generel rapport om menneskerettighedssituationen i hele verden. Mulighederne for en sådan rapport kan også findes i Wien-erklæringen og vil blive undersøgt af Kommissionen. Jeg vil benytte denne lejlighed, hr. formand, til at sige, at man dertil skal huske på, at fakta om menneskerettighedsituationer altid er underlagt en update . De skal altid føres ajour. På det punkt er vi altid villige til at debattere med Parlamentet, ligegyldigt hvilket land det drejer sig om. Det gør vi faktisk allerede på plenarmøderne og i uopsættelige debatter og i øvrigt også i svarene på Deres skriftlige og mundtlige forespørgsler. Desuden skal vi også huske på, at der er andre informationskilder, som allerede indeholder denne information. Vi vil altså sørge for, også under hensyn til de begrænsede menneskelige og finansielle midler som står til rådighed, at der på dette punkt ikke opstår dobbeltkonfekt. Jeg tænker også på det omfattende materiale, der er tilgængeligt på dette område gennem rapporterne fra f. eks. Amnesty International og The Human Rights Watch. Vi ved også, at den amerikanske regering udgiver en årbog om overholdelsen af menneskerettighederne, som dækker næsten hele verden, men de har også et enormt apparat til at gennemføre dette.
Endvidere bliver vi anmodet om at forberede en oversigt over aktionerne til støtte for demokratiet. Det vil vi også gøre. Ud over en generel rapport om de allerede nævnte aktioner for menneskerettighederne i perioden 1996-1998 vil dokumentet indeholde en meddelelse om Unionens aktioner inden for valgobservation og selvfølgelig også andre aspekter af menneskerettighedspolitikken.
Nu til de forslag, som fremlægges i betænkningerne vedrørende logistik og forvaltning. Jeg taler da især om betænkningen af hr. Roubatis, og under den forrige mødeperiode i sidste måned har jeg allerede gjort nogle bemærkninger herom. Jeg angav ved den lejlighed, hvilke foranstaltninger der er taget for at sikre en god forvaltning eller for at få en bedre forvaltning. Jeg har dertil, mener jeg, også bemærket, at Kommissionens formand, hr. Santer, i løbet af næste år vil komme med en beskrivelse af, hvordan man forestiller sig, at Kommissionen skal reorganiseres fra år 2000 med hensyn til de eksterne forbindelser. Dette på lige fod med det, der også er foreslået i Parlamentet i forslaget om at udnævne én næstformand, som har ansvaret for den eksterne politik. Endvidere kan jeg udmærket forestille mig, og det står også i betænkningen af hr. Roubatis, at en særlig kommissær for menneskerettigheder bliver horisontal ansvarlig herfor. Hr. Roubatis skal vide, at det faktisk også er tilfældet i øjeblikket, fordi det forventes, at formanden for Kommissionen, menneskerettighedskommissæren, og derudover undertegnede fører tilsyn med den daglige gennemførelse heraf. Dog må jeg indrømme, at horisontal koordination i vores nuværende interne organisation måske ikke altid er lige let. Det skal vi bestemt forsøge at forbedre i Kommissionens følgende mandatperiode.
Jeg pegede i sidste måned på nødvendigheden af i 1999 at forsyne de pågældende budgetposter med en budgetkommentar, som ville gøre Kommissionen i stand til at tiltrække ekstern assistance til gennemførelsen af programmerne. Det realiseres så for 1999, men jeg mener, at der også i retsgrundlaget, det vil sige i udkastet til forordningerne, som nu forhandles, skal træffes en foranstaltning.
Det fører mig til betænkningen af hr. Torres Couto og de foreslåede ændringsforslag til det på artikel 130 B baserede udkast til forordning. Først punktet om ekstern assistance, som behandles i ændringsforslag 16 med hensyn til artikel 3. Kommissionen mener, at det foreslåede loft, som fastsættes årligt, for udgifterne udelukkende skal finde anvendelse for de aktiviteter, der angivet i artikel 3, stk. 4, idet der deri skal medtages en eksplicit henvisning til assistance for Kommissionen ved forvaltningen af programmerne, samt for Kommissionen og de begunstigede sammen.
Kommissionen er villig til at acceptere en lang række af de øvrige forslag, men kan selvfølgelig ikke overtage ændringsforslag, som stiller de forskellige institutioners beføjelser til diskussion, og her mener jeg selvfølgelig eksisterende beføjelser. Kommissionen accepterer de ændringsforslag, som er i overensstemmelse med det oprindelige forslag, om det nu drejer sig om oprettelsen af et rådgivende udvalg, ophævelsen af begrænsningen af forordningens gyldighedsperiode eller afskaffelsen af det finansielle referencebeløb.
Kommissionen tager Parlamentets ønske om at blive underrettet om udvalgets arbejde ad notam, men henviser med hensyn til opfølgningen af dette ændringsforslag til den i andre tilfælde fulgte interinstitutionelle praksis. Det vil sige mundtlig information af Parlamentet, fordi Kommissionen er tilbageholdende, når det drejer sig om offentlighed om dette udvalgs drøftelser, fordi den fortrolighed, der er naturlig ved udvælgelsen af projekter, ville komme i klemme.
Kommissionen afviser ikke de ændringsforslag, som vedrører programmeringen eller den årlige evaluering af foranstaltningerne og lempelsen af erfaringskriteriet for potentielle modtagere, men vil gerne have større klarhed på nogle punkter.
Henvisningen til en interinstitutionel arbejdsgruppe, et emne, som vi tidligere har drøftet, giver derimod problemer. Accept af de fremsatte forslag ville betyde et indgreb i forvaltnings- og gennemførelsesbeføjelserne og kunne muligvis føre til ikkeanvendelse af forordningen eller brud på den. Arbejdsgruppen, der også er nævnt i betænkningen af hr. Barros Moura, kan ikke være en ny interinstitutionel struktur, som på forhånd eller a posteriori skal undersøge Kommissionens handlen ved identifikationen af projekter. Dog er jeg villig til f. eks., og det har vi tidligere tilbudt, to gange om året at drøfte menneskerettighedspolitikken, emner, holdninger og landesituationer i al almindelighed med Parlamentet eller udvalgene.
Jeg har på et tidligere tidspunkt talt med formanden for Parlamentets Udenrigsudvalg om en uformel struktur. Jeg mener, at det var fru Lenz, som vi også drøftede sagen med, og det tilbud, som jeg netop fremsatte, blev også givet dengang.
Til sidst vil jeg i forbindelse med de tre betænkninger sige, at samarbejdet og dialogen mellem institutionerne bestemt har gjort det muligt for Kommissionen at videreudvikle sin politik til fremme og beskyttelse af menneskerettighederne. Det er et langtrukkent arbejde, som i øvrigt kræver et solidt grundlag inden for den juridiske, forvaltnings-og budgetmæssige ramme. I denne forbindelse - tror jeg - har Wien-erklæringen givet os nogle retningslinjer, men også Parlamentets forslag udgør et værdifuldt bidrag.Vi skal derfor også tage hensyn til de forventninger, som er vakt hos de europæiske borgere. Dialog og institutionelt samarbejde er nødvendigt, hvis vi vil opnå resultater. Kommissionen håber derfor på Europa-Parlamentets støtte til udviklingen af en fælles politik for menneskerettighederne. Vi mener stadigvæk, og det vil vi også arbejde for, at menneskeretttighederne skal være kernen i Unionens indenrigs- og udenrigspolitik. I det perspektiv ser vi, og glæder vi os til en videregående dialog med Europa-Parlamentet om politikken om beskyttelse af menneskerettighederne.

Formanden
Hr. van den Broek bestræbte sig virkeligt med sine svar på at dække mange kollegers bemærkninger og tre betænkninger, og det synes jeg, at vi skal tage ad notam. Jeg kan helt ærligt ikke protestere over, at han talte i lang tid.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.30.

Menneskerettigheder i Unionen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0468/98) af Schaffner for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om respekten for menneskerettighederne i Den Europæiske Union (1997).

Schaffner
Hr. formand, her ved udgangen af 1998 fejrer den frie verden i stor stil 50-årsdagen for underskrivelsen af Verdenserklæringen om Menneskerettighederne.
Selvom menneskerettighedsbegrebet i næsten alle verdens lande er medtaget i forfatningerne, i de internationale traktater eller i de politiske taler, er de daglige begivenheder et bevis på, at der er langt fra de fromme erklæringer til kendsgerningerne.
Vores Parlament benytter sig af enhver lejlighed til at gøre opmærksom på disse mangler på en alvorlig og regelmæssig måde, men også med en vis blindhed, hvilket er foruroligende. Er vi undertiden ikke så objektive, fordi det gælder om at være politisk korrekt? Det er vores troværdighed, der står på spil.
Hvis vores Parlament vil undgå risikoen for blot at fremstå som en skolemester, skal Unionens medlemsstater selv være fejlfri, og vi kan ikke lukke øjnene for de svagheder, vi kan konstatere i medlemsstaterne.
Men i denne betænkning bør vi ligeledes fremhæve de fremskridt, der er sket i visse stater. Vi kunne godt fordømme dem. Så lad os nu anerkende deres indsats. Har vi del i denne indsats? Jeg skal ikke kunne sige det. Jeg glæder mig blot over resultatet. Man kan kun være glad for, at forslaget til Amsterdam-traktaten har forbedret overholdelsen af menneskerettighederne, idet den er et etisk og politisk grundlag for enhver intern og ekstern aktion i Unionen.
Denne europæiske indfaldsvinkel for menneskerettighederne bør medføre nogle fremskridt på en række områder. Den vigtigste af disse rettigheder er retten til livet. Alle Unionens medlemsstater har afskaffet dødsstraffen, og det kan vi kun glæde os over. Men denne rettighed indebærer ligeledes retten til ikke at blive udsat for umenneskelig behandling, adgang til lægehjælp og retten til en værdig afslutning på livet. Spørgsmålet om aktiv dødshjælp er mere end en samfundsdebat. Man kan ikke overveje at tillade aktiv dødshjælp uden at tænke på alle mulighederne for misbrug heraf, men det bør være muligt at tilbringe sine sidste dage på en værdig og rolig måde ved hjælp af lindrende lægemidler og de nyeste metoder til at forhindre smerter, uden stædigt at blive behandlet.
Retten til livet medfører også en ret til sikkerhed og således til fordømmelsen af terrorisme. Medlemsstaterne bør i den forbindelse arbejde tæt sammen, men denne hårde kamp kan kun finde sted med respekt for retsstaten. Hvad enten det drejer sig om terrorisme eller kriminalitet i det hele taget, forudsætter respekten for retsstaten en formodning om uskyld, en korrekt og retfærdig rettergang, respekt for den tiltaltes rettigheder og - hvis der idømmes en fængselsstraf - respekt for den fængsledes rettigheder.
På dette område er der dog mange medlemsstater, som langtfra er fejlfri, hvad enten det gælder varetægtsfængsling, rettergangens og anklageprocessens varighed eller fængslingsbetingelserne i de overfyldte fængsler. Det sidste punkt vil min kollega Pradier i øvrigt komme ind på om lidt.
Respekten for privatlivets fred, ytringsfriheden, religionsfriheden og meningsfriheden skal forsvares og overholdes nøje, da der er tale om nogle skrøbelige værdier, som ofte er resultatet af en fin balance mellem rettighederne. Selvom der stadig er nogle vanskeligheder, kan man kun glæde sig over, at Grækenland har vedtaget en lovgivning, der anerkender retten til militærnægtelse.
Hvad angår de økonomiske og sociale rettigheder, har vi haft et godt resultat og et bekymrende resultat. Det gode resultat er, at Det Forenede Kongerige har underskrevet charteret om sociale rettigheder fra 1989. Det er til gengæld bekymrende, at Rådet ikke har vedtaget programmet til bekæmpelse af fattigdom.
Selvom medlemsstaterne har accepteret at indføje nogle bestemmelser i Amsterdam-traktaten, der gør det muligt at bekæmpe alle former for diskrimination, kan man faktisk stadig konstatere mange forskelle mellem principperne og kendsgerningerne, f.eks. med hensyn til kvinders og børns rettigheder samt beskyttelsen af familien, men også med hensyn til bekæmpelsen af racisme og fremmedhad.
Disse overtrædelser af de grundlæggende rettigheder er endnu mere uacceptable, når de begås af statsansatte eller de lokale myndigheders ansatte, såsom administrationsmedarbejdere, undervisere, repræsentanter for politiet, retspersonale eller fængselspersonale og undertiden sågar socialarbejdere. Det er derfor nødvendigt med uddannelsesprogrammer.
Der er i betænkningen og i visse af de ændringsforslag, der forelægges for os, nogle vanskelige spørgsmål med hensyn til asyl- og indvandringsproblemerne. For mit vedkommende ønsker jeg, at vi undgår overdrivelser, for ikke at sige provokationer. Jeg mener navnlig, at forslaget om at give indvandrere stemmeret ved lokale valg er overilet, også selvom det drejer sig indvandrere, der befinder sig lovligt i en medlemsstat, og selvom de har boet i denne i over 5 år. Det er naturligvis sandt, at denne beslutning ville være en integrationsfaktor, men man skal være bevidst om risikoen for, at disse udlændinge bliver udsat for racisme og fremmedhad.
Som det ser ud i dag, er jeg overbevist om, at den enkelte stat skal tage dette emne op i sit eget tempo, alt afhængigt af den politiske situation og de yderliggående partiers indflydelse.
Det ville gøre vores Parlament ære, om vi i år vedtog vores årlige betænkning med et stort flertal, så vi både undgår risiciene ved visse af de tidligere betænkninger og et noget køligt syn på menneskerettighedernes almengyldighed.

Lindeperg
Hr. formand, den betænkning, vi drøfter i dag, har en særlig symbolsk betydning. Den specielle sammenhæng, den indgår i, nemlig 50-årsdagen for Verdenserklæringen om Menneskerettighederne, udmærker sig ved at genopfriske hukommelsen hos vores medborgere og de ansvarlige politikere med hensyn til indholdet i denne erklæring, som vores medlemsstater har forpligtet sig til at overholde. På baggrund af dens 30 artikler kan man vurdere den statusopgørelse, som fru Schaffner har foretaget i dag, og balancen mellem de borgerlige og politiske rettigheder på den ene side og de økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder på den anden side. Ligesom i Verdenserklæringen lægges der også i Schaffners betænkning stor vægt på sidstnævnte rettigheder, da man ikke mener, at fattigdom og udstødelse bør eksistere i demokratiske og velstående samfund, og man opfordrer de europæiske institutioner til at gøre noget ved dette.
Betænkningen giver dog ikke det indtryk, at alt er i den skønneste orden, hvad angår respekten for de såkaldte grundlæggende rettigheder. Det er i øvrigt ikke nogen særligt tilfredsstillende formulering, eftersom der ikke er nogen rangorden på dette område. Da jeg ikke har så meget tid, vil jeg nøjes med et enkelt og meget karakteristisk eksempel, som der i øvrigt gøres opmærksom på i Amnesty Internationals rapport, nemlig politivold og politiets mishandling og nedværdigende behandling under afhøringer eller opsyn, oftest over for udlændinge eller mørklødede personer. Jeg vil dog gerne starte med at sige, at jeg ikke vil generalisere eller skære alle over én kam. Et lille mindretals uheldige opførsel må ikke kaste mistanke på ordensmagten som helhed, da ordensmagtens opgave bliver vanskeligere og vanskeligere. I Frankrig er visse fagforeningsfolk inden for politiet også bekymrede over stigningen i antallet af disse tilfælde af brutal og antidemokratisk adfærd, der tilsidesætter lovene og menneskerettighedserklæringen, som trods alt er hængt op på alle franske politistationer. Det er således yderst vigtigt, at alle stater klart giver udtryk for, at de forkaster enhver form for grusom, umenneskelig og nedværdigende behandling. De lande, der endnu ikke har ratificeret FN's konvention om tortur, bør gøre dette, og de bør anerkende Komitéen mod torturs kompetence og sørge for, at enhver overtrædelse reelt bliver straffet, hvilket sjældent er tilfældet i øjeblikket.
Det skal siges, at de yderliggående højrebevægelsers totalitære og racistiske ideologi ansporer til, holder hånden over og ser igennem fingre med disse handlinger, der er uværdige for politiet i demokratiske lande. Det er ikke tilfældigt, at visse franske politistationer har et billede af Le Pen på væggen i stedet for menneskerettighedserklæringen. I et interview for nylig nægtede Le Pen stædigt at anerkende nogen som helst forpligtelse over for menneskerettighedserklæringen fra 1789, der trods alt er indskrevet i indledningen til den franske forfatning, hvilket giver et lille indtryk af det styre, han ønsker at indføre. Det yderste højre går i deres udtalelser - som i stor udstrækning gengives af pressen - ind for diskrimination, udstødelse, intolerance og et integristisk system, der ansporer til racisme og antisemitisme. Det må naturligvis munde ud i vold og forherligelse af det brutale politi. Men i ytringsfrihedens navn har de demokratiske samfund svært ved at modsætte sig dette, og det er interessant at følge det belgiske samfunds forsøg i den retning for øjeblikket. Ja, ytringsfriheden! Det er i det mindste én menneskerettighed, som de yderliggående højrepartier i høj grad gør krav på. I vores princippers navn forlanger de det, som de ville nægte os andre i deres egne princippers navn, idet de foretrækker at se bort fra de begrænsninger, der er nævnt i de forskellige erklæringer, og disse begrænsninger udgøres af lovene, andres rettigheder og den almene interesse.
Afslutningsvis vil jeg gerne gøre rede for De Europæiske Socialdemokraters Gruppes holdning til de ændringsforslag, der blev fremsat på plenarmødet. Det er efter min mening vigtigt, at denne betænkning bliver vedtaget. Her nogle få dage efter den 10. december ville det være beklageligt, hvis vi ikke blev enige. Fru Schaffners betænkning forekommer mig så afgjort at være positiv og fornuftig. Vi ville sandsynligvis ikke have udarbejdet betænkningen på samme måde. Og hvad så? En sådan tekst skal ikke være en gruppes og en bestemt holdnings, men derimod et stærkt budskab til medlemsstaterne, så de bliver bevidste om en situation, der ikke er særligt tilfredsstillende, og så de bliver mere opmærksomme på konkret at føre de vigtige principper ud i livet, som de har vedtaget. Dette budskab vil være meget stærkere, såfremt betænkningen bliver vedtaget med et stort flertal. Hver gruppe skal således tage højde for de andres tilbageholdenhed. Vi forkaster for vores vedkommende mange ændringsforslag, hvis indhold vi er enige i, men som ville vanskeliggøre den endelige vedtagelse. Jeg håber, at jeg kan regne med en lignende indsats fra de andre gruppers side, så vi i morgen kan sende et kraftigt signal til Rådet, Kommissionen og medlemsstaterne, et signal, der er den symbolske årsdag værdigt, som vi fejrede i sidste uge.

Hernández Mollar
Hr. formand, jeg vil tage ordet på vegne af min kollega og kammerat, Laura de Esteban, som har været nødt til at være fraværende.
For det første vil jeg gerne lykønske fru Schaffner som ordfører for denne betænkning. Vi står endnu en gang over for en årsberetning om respekten for menneskerettighederne i Unionen, der i sin originaludgave kommer med en fremragende begrundelse, den er velstruktureret og indeholder troværdige data, der stammer fra europæiske institutioner, og den koncentrerer sig om de juridiske og reelle aspekter vedrørende menneskerettighederne i Unionen.
Forslaget til beslutning hænger ligeledes godt sammen med begrundelsen og indeholder 62 afsnit, hvis retsgrundlag er Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, som er den grundlæggende vejledning for respekten af menneskerettighederne i Unionen, således som det er fastsat i vores traktat.
Desværre har det endelige resultat af betænkningen efter afstemningen i udvalget delvis svækket dens struktur og sammenhæng, og der er som i tidligere år blevet indføjet nogle ændringsforslag, som indeholder nogle aspekter, som ikke har noget at gøre med den klassiske opfattelse af grundlæggende rettigheder, og som sandsynligvis skyldes forskellige politiske bevæggrunde, som er anderledes end dem, der burde være ledende for målsætningerne i dette dokument.
Det er vores pligt som medlemmer af denne forsamling at lade Europa-Parlamentets beslutninger udvise den største respekt for ideologisk upartiskhed og Retten i ordets videste forstand. Og ikke mindst i år hvor vedtagelsen af betænkningen falder sammen med 50-året for Menneskerettighedserklæringen.
Vi i PPE-gruppen bekræfter vores traditionelle rolle som forpost i forsvaret af menneskerettighederne. Vi gentager vores absolutte respekt for menneskets værdighed og værdi og for lige muligheder for mænd og kvinder, og vi bekræfter endnu en gang, at alle menneskerettighederne er universelle, udelelige og uafhængige.
Vi vil derfor i denne betænkning stemme for de afsnit, som rent faktisk afspejler de problemer, der har at gøre med menneskerettighederne, f.eks. de individuelle rettigheder, den sigtedes rettigheder eller retten til livet og den enkeltes værdighed, såvel som retten til respekten for privatlivet og familielivet, bopælen og brevhemmeligheden, beskyttelsen af personlige oplysninger, ytringsfriheden eller begrænsninger i respekten for lovene og tanke- og foreningsfriheden, med undtagelse af farlige sekter eller bevægelser for at beskytte deres ofre.
Vi deler bekymringen for at fremme og forsvare børns rettigheder og sikre, at man beskytter de menneskers rettigheder, som kan være særlig udsat for mishandling eller forsømmelse, inklusive de unge og de handicappede eller de ældre.
Vi går ind for en fuldstændig respekt af den anholdtes rettigheder, og vi fremhæver betydningen af foranstaltninger til rehabilitering og reintegrering.
Vi vil gentage vores fordømmelse af racisme og racehad og enhver form for forskelsbehandling.
Vi går ligeledes ind for at reetablere rettighederne hos de borgere, der er blevet offer for retssystemet, især i de tilfælde, og det sker for hyppigt i nogle medlemslande, hvor der henvises til retssystemernes langsommelige sagsbehandling, og vi forsvarer de generelle principper i Retten, som udgør grundlaget for medlemsstaternes retsorden, f.eks. princippet om non bis in idem eller om, at man er uskyldig, indtil det modsatte er bevist.
Vi må dog modsætte os de afsnit i betænkningen, som ikke respekterer menneskerettighedsbegrebet, eller som falder uden for vores kompetenceområde, eller som overtræder fællesskabsretten. Jeg henviser til de afsnit, hvor man påtænker at lade medlemsstaternes retsordener omfatte tildelingen af borgerlige rettigheder, som ikke falder ind under Unionens kompetence, eller som har med nationalitet at gøre. I denne forbindelse vil min gruppe forelægge et ændringsforslag, som erindrer om et så åbenbart princip, som det om, at anerkendelse og regulering af nationalitet hører under medlemsstaternes kompetence, og at udøvelsen af de borgerlige rettigheder er knyttet til erhvervelsen af nationalitet.
Jeg håber, at vi med dette Parlaments passende stemmeafgivelse endelig kan vedtage en beslutning, som er denne institution værdig ved denne vigtige 50-årsdag for Verdenserklæringen om Menneskerettighederne.

Goerens
Hr. formand, jeg vil gerne på min gruppes vegne lykønske fru Schaffner for hendes betænkning, hvor hun har taget fat på et meget vanskeligt stykke arbejde.
Denne betænkning er en af de årlige opgaver, der på den bedst mulige måde opfordrer os til at sørge for, at menneskerettighederne bliver overholdt i Den Europæiske Union. Ordføreren præsenterer os for et meget udførligt stykke arbejde. Jeg vil i mit korte indlæg kun have mulighed for at komme ind på de generelle aspekter, og jeg vil først og fremmest minde om, at menneskerettighederne er et mål og ikke et middel. Hvis vi er enige om dette, er det således vigtigt, at vi gør alt, hvad vi kan, ikke blot for at forhindre de tydeligste og mest direkte krænkelser af menneskerettighederne, men også for at forhindre de mest skjulte trusler, der risikerer at underminere menneskerettighederne.
Det ville være illusorisk at tro, at demokratiet alene kan sikre respekten for menneskerettighederne. Demokratiet er et middel, som kan føre til de bedste resultater, men også til de værste. Som eksempel herpå vil jeg minde om, at Hitler kom til magten efter en valgprocedure, det vil sige en demokratisk procedure.
Herefter vil jeg gerne sige, at eftersom menneskerettighederne er et mål, skal deres anvendelse holdes så langt væk som muligt fra realpolitikkens område, som er et område med kompromiser, pragmatisme, indrømmelser, magtbalance, noget for noget, rænkespil, tvang og endog sammensværgelser.
Med hensyn til den politiske indsats skal man således overveje, hvilke midler der skal tages i brug for at sikre overholdelsen af menneskerettighederne, og foruden de mange redskaber, man allerede råder over på nuværende tidspunkt, skal man tage den evne i betragtning, som vores samfund - der er ivrigt efter at sikre menneskerettighederne - har til at modstå økonomiske chok, sociale sammenbrud eller en ideologisk forgiftning med udstødelse, racehad eller antisemitisme.
Det er det fundamentale spørgsmål, som bør optage politikerne, der ikke må være ligeglade eller passive over for de millioner af europæiske borgere, der føler sig svigtede eller forrådte af deres virksomhed, deres sociale omgivelser, deres parti og deres fagforening, eller som kort sagt føler sig uden for, og som derfor er meget modtagelige over for de falske profeter, der altid er villige til at opfordre et samfund, der står på afgrundens rand, til at tage et beslutsomt skridt fremad.
Så vidt er det naturligvis ikke kommet endnu, men fortiden og historien er der til at minde os om, at yoyobevægelser på børsen og millioner af mennesker, som ikke længere har nogen mening med deres liv, ikke nødvendigvis er det bedste middel til at få menneskerettighederne til at sejre og gøre dem til den vigtigste af alle prioriteter.

Caccavale
Hr. formand, jeg må allerførst anerkende fru Schaffners store indsats og det glimrende arbejde, hun har udført - som vi takker hende for - men vi bør også erkende, at vi desværre i år endnu en gang har været ude af stand til undgå det sædvanlige store spørgsmål om menneskerettighederne, og hvor stor en rolle de spiller i alle de alvorlige problemer, som plager vores lande i Europa, og det er heller ikke i år lykkedes os at undgå den sædvanlige politisering af problemet med menneskerettighederne, der bunder i ideologiske forskelligheder og den omstændighed, at svaret på krænkelsen af disse rettigheder kan variere alt efter den politiske holdning. Dette må bestemt afvises. Jeg er ikke begejstret for denne debat, men mener, at spørgsmålet om menneskerettighederne udelelighed, om den universelle erklæring, sådan som det gælder for landene uden for Den Europæiske Union, bør gælde inden for den og således bør spørgsmålene vedrørende de sociale, økonomiske og kulturelle rettigheder også gælde. Det er imidlertid klart, at vi bør være enige om, hvad alt dette betyder. Vi kan ikke forestille os, at kampen mod fattigdom eller ligefrem arbejdsløshed kan være grund til sanktioner, for en rettighed findes, hvis der findes en sanktion. Jeg spørger så mig selv, hvad skal man gøre med de stater, som har 12, 13, 14 % arbejdsløshed. Hvad skal vi gøre? Skal vi stille dem for den internationale menneskerettighedsdomstol? Det forekommer mig meningsløst at fortsætte den debat.
Efter min opfattelse findes der reelle problemer med krænkelse af menneskerettighederne inden for vores lande: Der er spørgsmålet med retfærdigheden, der er retsstaten, som vi foregiver at lære landene uden for Europa, og så problemerne med undertrykkelse af retten til forsvar, de individuelle garantier, forholdene i fængslerne, den kendsgerning, at der ikke sker nogen resocialisering af de indsatte, noget som naturligvis berettiger en social anklage mod alle staterne i Unionen. Det er dette, vi bør koncentrere os om, og vi bør gøre det muligt at gennemføre sanktioner mod de overtrædelser, som sker - og det er mange - i vores lande.

Pailler
Hr. formand, hvis jeg kun skulle fastholde et enkelt billede fra højtideligholdelsen af 50-årsdagen for menneskerettighedserklæringen, ville det være billedet af Place du Trocadéro i Paris torsdag den 10. december. En tom plads uden nogen mennesker, omgivet af metalafspærringer og sikkerhedsfolk for at forhindre dem uden papirer, de arbejdsløse og de hjemløse - ledsaget af advokater og politikere - i at nærme sig Palais de Chaillot, det sted for højtideligholdelsen, hvor de smukke resolutioner blev efterfulgt af taler.
Jeg er bange for, at dette dystre billede er det eneste, der bliver tilbage af denne 50-årsdag. Nogle brudstykker af talerne og meget kynisme fra vores regeringers side.
Lionel Jospin kunne have benyttet sig af denne højtideligholdelse til at gå i gang med at bringe papirerne i orden for dem uden papirer. Han gjorde ikke det, man forventede, for at komme ud af det aktuelle dødvande. Jeg er enig i det, som Robert Badinter sagde i et interview i avisen l'Humanité , nemlig at talerne om søndagen og den faktiske politik om mandagen er tilstrækkeligt!
Denne bemærkning vedrører alle vores regeringer, hvilket betænkningen fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder endnu en gang viser. I betænkningen gøres der opmærksom på de alt for mange krænkelser af menneskerettighederne i Den Europæiske Union. Ved en højtideligholdelse skal man ikke bare tale, men også gøre status. Man behøver blot at læse nogle få artikler i erklæringen fra 1948 og at sammenligne med situationen i vores lande for at gøre en forfærdelig konstatering. I artikel 1 står der, at »alle mennesker er født frie og lige i værdighed og rettigheder«. De arbejdsløse, de hjemløse og dem uden papirer har ikke nogen rettigheder. Men med deres kamp lærer de os noget om værdighed. I artikel 13 står der, at »enhver har ret til at forlade et hvilket som helst land, herunder sig eget, og til at vende tilbage til sit eget land«. Krig og elendighed får nogle mennesker til at forlade deres land. Værtslandene bliver alt for ofte til vanskelighedslande. Man tvinger dem uretmæssigt til at vende hjem og knebler dem i flyene, så de ikke kan få luft og dør. I artikel 22 står der, at enhver »har ret til social tryghed«. Det gælder ikke de illegale indvandrere. I artikel 23 står der, at »enhver har ret til arbejde« og »til frit valg af beskæftigelse«. Der er 17 millioner arbejdsløse i Den Europæiske Union. I artikel 25 står der, at »enhver har ret til en sådan levefod, som er tilstrækkelig ...«. Der er 57 millioner fattige i Den Europæiske Union.
Jeg vil naturligvis ikke gøre hele listen over artikler færdig. Der ville være meget at sige, men der er ikke mindst behov for en stærkere politisk vilje fra vores regeringers side til at feje for deres egen dør og fjerne alt det umenneskelige smuds, som får mange borgerne til at holde sig fra politik. Og det er en reel fare for vores demokratier.
Det er af alle disse grunde, at jeg stadig gør oprør, og at jeg kæmper denne kamp for menneskerettighederne, en kamp for at bringe papirerne i orden for dem uden papirer og en kamp for kvinders rettigheder, men også for at forbedre de sociale rettigheder og for en 35 timers arbejdsuge, naturligvis uden at en sådan er lig med fleksibilitet. Hvor er jeg dog enig i Albert Camus' smukke ord, som jeg forsøger at efterleve, nemlig »jeg gør oprør, ergo er vi til«.

van den Broek
Hr. formand, min hjertelige tak til fru Schaffner og respekt for hendes solide betænkning. Jeg tror bestemt, at årsrapporterne om menneskerettighederne i Den Europæiske Union, som siden 1992 forelægges Parlamentet, også bidrager til større kohærens i den fælles holdning. Vi ved alle, at Amsterdam-traktaten endnu en gang understreger, hvor meget Unionens koncept er baseret på grundbegreberne frihed, demokrati, respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende friheder. Noblesse oblige og selvfølgelig kan de disponible instrumenter forbedres. Derudover har vi at gøre med Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, som vi alle er bundet af, Den Europæiske Socialpagt og også den Europæiske Konvention om forebyggelse af tortur og umenneskelig eller fornedrende behandling.
Jeg vil endnu en gang pege på oprettelsen af en ny permanent domstol for nylig. Den blev indviet for nogle dage siden, og den vil bestemt, inden for Europarådets rammer, bidrage til en mere effektiv udførelse af bestemmelserne om menneskerettighederne i Europa.
Aktuelle problemer som intolerance, racisme og fremmedhad. Det var godt at konstatere, at vores regeringsledere i Wien endnu en gang understregede vigtigheden af at kampen herimod og på ny anmodede Kommissionen om at udarbejde nærmere forslag om bekæmpelse af disse dårlige tendenser. Der er en voldsom diskussion i gang for øjeblikket om flygtninge og asylansøgerproblematikken. For nylig har Ministerrådet besluttet at oprette en task force for asyl og migration, som på grundlag af såvel den fælles politik som udenrigs- og sikkerhedspolitikken og den tredje søjle skal forsøge at iværksætte en integreret politik, også i retning af denne asylansøgerproblematik, men som hovedsageligt skal fokusere på oprindelseslandene.
De nationale mindretals rettigheder. Vi mindes dagligt om krænkelserne af denne gruppes menneskerettigheder. Det er naturligvis vigtigt at vise et godt eksempel inden for Den Europæiske Union for at kunne optimalisere beskyttelsen af disse rettigheder.
Andre problemer såsom seksuel udnyttelse af kvinder og børn. Der blev udfoldet mange initiativer, og jeg indskrænker mig til at henvise til den meddelelse herom, som Kommissionen afgav til Rådet i maj sidste år.
Hr. formand, under den forrige debat om de tre betænkninger havde jeg mulighed for at fremlægge et standpunkt vedrørende de anmodninger, som blev fremført i betænkningerne af hr. Barros Moura, hr. Roubatis og hr. Torres Couto. Mange af de emner vender tilbage i betænkningen af fru Schaffner. Og mutatis mutandis , må jeg derfor med hensyn til de henstillinger og forslag, som hun har fremsat herom, henvise til mine svar i den tidligere debat. Det eneste, som jeg vil gentage, og det som afslutning, er at Den Europæiske Union og dens medlemsstater over for sig selv har pligt til at vise et godt eksempel, hvis de på en troværdig måde vil udtale sig om menneskerettighedssituationen andre steder i verden.

Formanden
Forhandlingen om betænkning (A4-0468/98) af Schaffner afbrydes på grund af spørgetiden. Den vil blive genoptaget kl. 21.00.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B4-0713/98).
Vi indleder spørgetiden med syv minutters forsinkelse, hvilket jeg beder Dem om undskyldning for, ikke mindst fru Ferrero-Waldner.
Mine damer og herrer, jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på, at der for spørgsmålene til Rådet er forskellige grupperinger af spørgsmålene i deres helhed. Jeg gør Dem opmærksom herpå, da jeg, når vi når dertil og for at fremme vores arbejde og for at disse spørgsmål ikke skal blive det eneste emne for vores debat, at jeg først, som det sig hør og bør, vil give ordet til formanden for Rådet, og derefter, og kun hvis der er tillægsspørgsmål, vil give ordet til spørgsmålstillerne, og såfremt de er blevet erstattet i henhold til forretningsordenen, til det medlem, som er stedfortrædende. Jeg gør Dem opmærksom på, mine damer og herrer, at i modsat fald ville et enkelt spørgsmål kunne optage al den tid, vi har til rådighed til spørgetiden.

Formanden
Spørgsmål nr. 1 af Felipe Camisón Asensio (H-1051/98):
Om: Eventuel udskiftning af isolering i passagerfly
Påtænker Rådet på baggrund af de seneste ulykker iværksættelse af særlige foranstaltninger med henblik på udskiftning af metalisolering af typen »mylar« eller »tedlar« i passagerfly? Fru Ferrero-Waldner, jeg giver Dem ordet, så De kan besvare hr. Camisóns spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer. Til det første spørgsmål. Rådet tillægger sikkerheden i luftfarten stor betydning og henviser, hvad luftfartssektoren angår, først og fremmest til Fællesskabets forslag fra den seneste tid om sikkerhedskontroller af fly fra tredjelande, til initiativet om oprettelse af en ny europæisk myndighed for sikkerheden i den civile luftfart og til de aktuelle arbejder med henblik på at reducere de emissioner og støjgener, der udgår fra fly.
Men jeg vil gerne gøre opmærksom på, at sikkerheden i flytrafikken i Fællesskabet afhænger af samarbejdet mellem de enkelte staters myndigheder, internationale organisationer og industrien. Det er endvidere selvindlysende, at både luftfartsindustrien og de nationale myndigheder skal undersøge samtlige ulykker og hændelser meget omhyggeligt for yderligere at øge sikkerheden i flytrafikken ved hjælp af selvkontrol og forpligtende myndighedsmæssige foranstaltninger. Til emnet »isoleringsmateriale i fly«, som blev berørt i spørgsmålet, skal der endvidere bemærkes følgende: I henhold til de aktuelle informationer er et metallisk isoleringsmateriale at typen »mylar« blevet undersøgt som en af flere mulige årsager til en flyulykke i den seneste tid. Bl.a. undersøger luftfartsmyndighederne i Canada og USA, men også flyfabrikanten selv dette punkt. Skulle det vise sig, at dette materiale kan føre til risici, er det i første række umiddelbart op til de kompetente luftfartsmyndigheder i de enkelte stater at udstede de fornødne direktiver og anvisninger for at råde bod på denne situation.
Selvom undersøgelserne er langt fremskredne, foreligger der imidlertid for øjeblikket ingen kendsgerninger, som faktisk peger på den anvendte isolering som ulykkesårsag eller som katalysator. Yderligere resultater kan ventes i den nærmeste tid. Først da kan og skal der iværksættes passende foranstaltninger.

Camisón Asensio
Rådet ved, at der er ca. 12.000 passagerfly i drift i hele verden, hvoraf flertallet har denne isolering af typen »mylar« eller »tedlar«, der i henhold til de seneste forsøg antændes lettere, end man havde regnet med. Dette forhold synes at være endnu tydeligere i lyset af det, der virkelig skete i forbindelse med Swiss Airs ulykke i Canada for nyligt, noget man allerede tidligere havde haft mistanke om.
Som Rådet ved, har denne kendsgerning givet anledning til temmelig mange reaktioner verden over, som råder til, at man straks ændrer dette isoleringssystem, som har tendens til at antændes ved høje temperaturer.
Jeg kan se, at Rådet er klar over dette, men det er også F.A.A., de amerikanske luftfartsmyndigheder, der har taget føringen, og mit konkrete spørgsmål er, om man fra europæiske side foretager de undersøgelser, som man foretager i USA i så henseende.

von Habsburg
Hr. formand, fru formand for Rådet, De har netop givet os overordentligt interessante informationer. Derfor tillader jeg mig endnu en gang at komme ind på en af mine ældgamle kæpheste, nemlig risikoen under flyvning på grund af de alt for mange stykker håndbagage, der befinder sig i flyene. Jeg ved, at De har et og andet under forberedelse for omsider virkelig at gøre flyvning mere sikker i hele Europa. Man siger altid, at det er beslutninger, der skal træffes nationalt eller af flyselskaberne. Men man beskæftiger sig ikke med det emne, at de alt for mange stykker håndbagage netop i kritiske situationer udgør de største faremomenter for passagererne. Derfor ville det være vigtigt, at man omsider gennemfører de bestemmelser, som man i sin tid diskuterede i IATA, nemlig at man begrænser håndbagagen til ét stykke.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem von Habsburg. Lad mig dertil sige følgende: Naturligvis ved alle vi, som flyver meget, at De har absolut ret, og at for megen bagage naturligvis kan medføre store risici. Men jeg skal også sige Dem, at både luftfartsselskaberne selv og de forskellige internationale organisationer, som beskæftiger sig med flyvesikkerhed, til stadighed har deres opmærksomhed rettet mod netop dette emne, således at også dette fortsat undersøges, og det sikkert i fremtiden vil gå i den retning, De ønsker, men som naturligvis ikke altid er forbundet med helt enkle konsekvenser for alle os, der flyver tit.

Formanden
Spørgsmål nr. 2 af Alexandros Alavanos (H-1053/98):
Om: Ny krænkelse af menneskerettighederne i den besatte del af Cypern
De tyrkisk-cypriotiske »myndigheder« har planer om at privatisere en af de to eneste græsk-cypriotiske skoler, der stadigvæk fungerer i den besatte del af Cypern, og hvor 30 græske elever modtager undervisning.
Under henvisning til -kendelsen fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (sagen Luizidou)-Europa-Parlamentets beslutning B4-0286/97 , hvori det hedder, at Europa-Parlamentet »på ny kraftigt fordømmer det ulovlige besættelsesstyres alvorlige og vedvarende krænkelser af den pågældende befolkningsgruppes menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, samt dets uforsonlige holdning«-Rådets svar (4. juli 1997) på min skriftlige forespørgsel E-0233/97, hvori det hedder, at »Rådet behørigt har noteret sig Europa-Parlamentets beslutning nr. B4-0286/97 og med største opmærksomhed følger FN's indsats for at forbedre livsbetingelserne for de udelukkede personer og genoprette deres grundlæggende rettigheder«
bedes Rådet oplyse, hvilke foranstaltninger det har til hensigt at iværksætte med henblik på at forhindre en ny krænkelse af menneskerettighederne i den besatte del af Cypern?Fru Ferrero-Waldner, jeg beder Dem besvare hr. Alavanos' spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, til dette spørgsmål kan jeg sige følgende: Rådet er bekymret over den sag, parlamentsmedlemmet har nævnt. Rådet har dog, som det allerede tidligere er bemærket i svaret på den skriftlige forspørgsel fra parlamentsmedlemmet, ingen kompetence til at overvåge domme, der er afsagt af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol
Rådet mener, at det ville være bedst, også for at forhindre yderligere krænkelser af menneskerettighederne, at søge en løsningsmulighed under FN's protektion. Her har Rådet nemlig fortsat det mål for øje at oprette en føderation bestående af to befolkningsgrupper og to zoner på grundlag af en omfattende politisk ordning i overensstemmelse med FN's sikkerhedsråds resolutioner. Unionen mener også, at fremskridt henimod en EU-tiltrædelse og fremskridt med henblik på en retfærdig og varig løsning på Cypern-spørgsmålet i sagens natur gensidigt styrker hinanden. Den beklager overordentligt stærkt, at det ikke har været muligt at tilvejebringe en politisk løsning i tide før starten på forhandlingerne, men mener, at Cyperns tiltrædelse af EU skal komme alle befolkningsgrupper til gode og skal bidrage til den indre fred og forsoning på øen.
Desuden opfordrer Den Europæiske Union fortsat begge parter til som led i en omfattende samlet løsning at iværksætte tillidsskabende foranstaltninger og påbegynde en gradvis nedrustning. Rådet minder endvidere om, at den fjerde finansielle protokol også i det væsentlige forfølger det mål at støtte bestræbelserne for en politisk løsning af Cypern-spørgsmålet. Alligevel har den praktiske finansiering hidtil ikke altid været mulig på grund af sammenbruddet i genoptagelsen af forhandlingerne mellem de to befolkningsgrupper.
Hvad Tyrkiets rolle angår, så er der i Rådet i lyset af konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Luxembourg almindelig enighed om, at intensiveringen af Tyrkiets forbindelser med Den Europæiske Union også kræver et politisk initiativ fra Tyrkiet og dets aktive samarbejde i Cypern-spørgsmålet.

Alavanos
Hr. formand, jeg vil gerne takke ministeren. Hendes svar var meget omfattende og dækkede alle områderne, så måske derfor vanskeliggør det mit andet spørgsmål. Alligevel vil jeg gerne stoppe op ved det politiske spørgsmål. Kan Rådet fortælle os, om det er enigt i såvel kommissær van den Broek som den samlede Kommissions konstateringer om, at den cypriotiske regering har stillet så mange konstruktive forslag, som den kunne, for at også den tyrkisk-cypriotiske del deltager i forhandlingerne om øens optagelse, at ansvaret desværre ligger hos den tyrkisk-cypriotiske del og Tyrkiet, og at processerne og forhandlingerne om optagelse af Republikken Cypern ikke skal ende som gidsler for Tyrkiets kompromisløse holdning?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, til parlamentsmedlem Alavanos kan jeg sige følgende: Principielt glæder det os, at den græsk-cypriotiske regering har fremsat konstruktive forslag om den nordcypriotiske delegations deltagelse i optagelsesforhandlingerne. Det er naturligvis beklageligt, at dette ikke er lykkedes. Vores mål - det skal jeg endnu en gang gentage - er medlemskab for en udelt ø. Vi ønsker som EU-medlem et Cypern, som har opnået en varig politisk løsning. Enhver anden mulighed ville være mindre god.

Formanden
Spørgsmål nr. 3 af Anne Caroline B. McIntosh (H-1060/98):
Om: Cyperns tiltrædelse
Kan Rådets formand oplyse den foreslåede tidsplan for Cyperns tiltrædelse af Den Europæiske Union? Fru Ferrero-Waldner, jeg giver Dem ordet, så De kan besvare fru McIntoshs spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, som det er parlamentsmedlemmet bekendt, har Rådet på sin samling i december 1997 i Luxembourg besluttet at indlede optagelsesforhandlinger med Cypern. Dette er en bestanddel af tiltrædelsesprocessen, som har en global og evolutiv orientering, der inddrager alle lande, der søger om optagelse, og omfatter Cypern og de 10 central- og østeuropæiske lande. De lande, der søger om optagelse, vurderes i henhold til de samme kriterier. Hvilket tempo denne proces skrider frem i, vil naturligvis afhænge af den enkelte stat, der søger om optagelse, svarende til graden af dens forberedelse.
Optagelsesforhandlingerne med Cypern og med de andre stater, der søger om optagelse, blev påbegyndt den 31. marts 1998. På det andet møde i optagelseskonferencen på ministerplan, som fandt sted den 10. november 1998, blev der ligesom med de andre fem ansøgere indledt substantielle forhandlinger om de første syv kapitler i acquis communautaire , og undersøgelsen heraf er afsluttet. Det drejede sig om videnskab og forskning, telekommunikation og informationsteknologier, undervisning og uddannelse, kultur og audiovisuel politik, industripolitik, små og mellemstore virksomheder samt den fælles udenrigs-og sikkerhedspolitik. Om fem af disse kapitler - det blev fastslået på konferencen - er det på dette stadium ikke nødvendigt med yderligere forhandlinger med Cypern, idet det eventuelt kan være nødvendigt af komme ind på dem igen i en senere fase. Men to kapitler, telekommunikation og den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, ligger stadigvæk på forhandlingsbordet og skal på et givet tidspunkt diskuteres som led i konferencen. Da undersøgelsen af acquis communautaire stadig vedvarer angående alle 31 forhandlingskapitler, og der derfor ikke nu kan fastlægges en fælles holdning for Den Europæiske Union med hensyn til forhandlingerne, er det på dette stadium ikke muligt at opstille en tidsplan for afslutningen af forhandlingerne eller i det hele taget for en tiltrædelse. Dette gælder for Cypern som for alle andre lande, der søger om optagelse.

McIntosh
Jeg bifalder formandens svar. Som svar på det foregående medlems spørgsmål sagde hun dog selv, at Rådet håbede at udvirke medlemskab for en udelt ø. Det er tydeligvis i Unionens interesse, at tiltrædelsen sker af en udelt ø. Hvis det ikke er muligt, indrømmer formanden for Rådet dermed i dag, at Cyperns tiltrædelse muligvis forsinkes? Ville det afholde Cypern fra at være med i den første bølge af nye medlemmer? Dette har vigtige konsekvenser for borgerne på Cypern og også for de af vores borgere, der ønsker at gøre forretninger med eller muligvis leve på Cypern.
Jeg tænkte på, om hun kan bekræfte, at mangelen på en intern løsning ikke vil være en hindring for Cyperns medlemskab i næste bølge, og at de vil overholde den oprindelige tidsplan?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem McIntosh. Jeg fastholder min positive formulering. Vores mål er netop medlemskab for en udelt ø. Samtidig skal det naturligvis også være klart, at intet tredjeland kan nedlægge veto i EU's udvidelsesproces. Hvis der ikke kommer en politisk løsning, vil man i så fald vel også blive nødt til at stille sig det spørgsmål, hvem der bærer hovedansvaret for det. På nuværende tidspunkt kan jeg ikke sige mere til Deres spørgsmål om, hvorvidt der bliver tale om en forsinkelse. Men der er på nuværende tidspunkt håb om - og vi opmuntrer begge parter - at der som led i FN-processen kan arbejdes på en løsning med henblik på en politisk enighed.

Alavanos
Hr. formand, jeg vil faktisk gerne vende tilbage til fru McIntoshs tillægsspørgsmål. Ministeren svarede - det var et yderst interessant punkt, hun nævnte, og jeg vil måske gerne bede hende om at gentage det - nemlig, at man vil tage i betragtning hvem, der har ansvaret for en eventuel ikkedeltagelse af hele øen eller nærmere bestemt den tyrkisk-cypriotiske del i optagelsesprocesserne. Jeg synes, at det er et vigtigt punkt, og jeg vil gerne spørge ministeren: Hvis man sætter en politisk løsning som betingelse for optagelse, vil det så ikke være en impuls til selve Tyrkiet - som ikke ønsker optagelsen - til ikke at foretage nogle skridt mod en politisk løsning af Cypern-spørgsmålet, skridt, som det muligvis ville tage under andre omstændigheder?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem Alavanos. Jeg kan kun endnu en gang sige det, jeg netop har fremhævet, at naturligvis kan intet tredjeland - og det vil naturligvis også sige Tyrkiet - nedlægge veto i denne EU-udvidelsesproces. Vi har altid beklaget, at det ikke har været muligt at nå til en positiv politisk løsning på Cyperns deling i tide før starten på optagelsesforhandlingerne. Rådet (almindelige anliggender) af 5. oktober 1998 mindede endnu en gang om, at Den Europæiske Unions mål nu som før skal være at oprette en bikommunal og bizonal føderation på grundlag af en omfattende politisk løsning i overensstemmelse med FN's resolutioner. En politisk løsning ville i så fald netop gøre det muligt at gennemføre bestemmelserne i tiltrædelsesaftalen på hele øen.
Fremskridt på vejen mod en tiltrædelse og en retfærdig og bæredygtig løsning af Cypernproblemet ville naturligvis gensidigt supplere hinanden, det sagde jeg også i mit første svar. Samtidig har vi gentagne gange bekræftet, at Den Europæiske Union ubegrænset støtter bestræbelserne på at finde en løsning under FN's protektion. Rådet har også bekræftet sin støtte til FN's generalsekretærs bestræbelser med henblik på en omfattende ordning på Cypern, især angående den proces, som for øjeblikket ledes af hans særlige udsending med henblik på at reducere spændingerne og skabe fremskridt i retning mod en retfærdig og varig linje.

Formanden
Spørgsmål nr. 4 af Patricia McKenna (H-1066/98):
Om: Elektronisk og elektromagnetisk sikkerhed i EU-institutioner
Modtager Rådet løbende information om udviklingen af elektromagnetiske våben, som f.eks. blev anvendt imod den amerikanske ambassade i Moskva under Sovjet-æraen , teknologier, der på nuværende tidspunkt er højtudviklede og mere udbredte. Foretager Rådet kontrol eller permanent overvågning for at sikre, at sådanne våben ikke anvendes over for EU's institutioner eller medlemmer af Europa-Parlamentet, Kommissionen, Rådet, Domstolen og Revisionsretten eller højtstående tjenestemænd i deres privatliv?
Agter Rådet, hvis det ikke allerede er sket, at iværksætte en omfattende høringsproces om sikkerhed med Kommissionen, Europa-Parlamentet, Domstolen og andre institutioner om dette spørgsmål - som også bør omfatte det elektroniske overvågningsproblem, der for nylig blev bragt frem i lyset på grund af afsløringer om Echelon-systemet - med henblik på at oplyse institutionerne om omfanget af alle disse sikkerhedsrisici, at oprette forskellige former for permanent overvågning efter behov og overveje at forsyne det ledende personale, herunder de personer, der tager sig af sådanne spørgsmål, med en eller anden form for personovervågningsudstyr, så de sikres mod elektromagnetisk stråling fra sådanne våbensystemer, hvis disse imod enhver antagelse alligevel anvendes? Fru Ferrero-Waldner, jeg beder Dem besvare fru McKennas spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem. Lad mig til dette meget interessante spørgsmål bemærke, at Rådet naturligvis ved, at det er nødvendigt med den yderste agtpågivenhed og løbende kontrol, for at der kan garanteres en særlig høj grad af sikkerhed for personer, værdier og bygninger, der hører under de europæiske institutioner. Rådet er også bekendt med, at der findes et betragteligt antal elektromagnetiske og andre højteknologiske apparater, som målrettet eller i form af bivirkning kan forårsage fysiske og psykiske skader på mennesker.
Men man må ikke tro, at sådanne systemer i stort omfang kan anvendes ubemærket. De er teknisk komplekse, meget dyre, og de resultater, der kunne opnås ved deres anvendelse, ville ofte også kunne opnås på enklere og billigere måde. En omfattende anvendelse af sådanne systemer mod administrative strukturer er ikke kendt. Heller ikke i de europæiske institutioner har sådanne systemer, som naturligvis på ingen måde skal undervurderes, hidtil ført til episoder, så vidt jeg ved.
Rådet sætter naturligvis alt ind på at øge sikkerheden i sine kommunikationsnet samt for alle personer, der arbejder for det. Det vil inddrage alle forslag i den retning i sine overvejelser. Men jeg beder også om forståelse for, at det drejer sig om et område, hvor de første effektive modforanstaltninger også kræver en vis diskretion.

McKenna
Jeg vil gerne takke formanden for Rådet for hendes svar. Det er ret interessant, at De erkender, at et sådant potentiale faktisk eksisterer. Når man taler om sådanne ting, er det svært at tro, at de kan ske, men uden overvågning eller kontrol kan man ikke være sikker på, at de gør. Det skete helt tilbage i 1976. Det er bekræftet af Henry Kissinger selv i overensstemmelse med den amerikanske ambassade i Moskva, hvor han bekræftede disse våbens kronisk skadelige virkninger på ambassadens personale.
Jeg mener, det er muligt. Jeg tror, det er svært at sige, at der ikke er nogen fare eller trussel uden en eller anden form for overvågning og vurdering af situationen.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru McKenna. Jeg har her allerede antydet, at det naturligvis drejer sig om teknisk yderst komplekse og meget dyre systemer. Der er dog efter min mening tale om en stor forskel i forhold til det, der skete, dengang Kissinger omtalte dette problem. Det drejede sig dengang nemlig om en bygning i Sovjetunionen, som var omgivet at lutter andre bygninger, og hvor det sikkert var væsentligt enklere at installere sådanne anlæg. Vi taler nu først og fremmest om europæiske bygninger i europæiske lande i en fuldstændig ændret situation. Derfor skal man tage hensyn til denne ændrede situation, og jeg ville derfor absolut holde lidt igen med frygten.

Formanden
Da spørgsmål nr. 5-14 vedrører samme emne, vil de blive behandlet under ét.
Mine damer og herrer, som jeg allerede har oplyst, vil jeg kun give ordet med henblik på tillægsspørgsmål til de spørgere, som er til stede, og som beder om det.
Spørgsmål nr. 5 af Magda G.H. Aelvoet (H-1073/98):
Om: Observatører fra Den Europæiske Union til folkeafstemningen om selvbestemmelse i Vestsahara
I overensstemmelse med planen om bilæggelse af stridighederne om Vestsahara og Houston-aftalerne er tilstedeværelsen af uafhængige observatører under folkeafstemningen om selvbestemmelse den grundlæggende garanti, der skal give processen troværdighed og sørge for, at den bliver fri, gennemsigtig og demokratisk.
Hvilke midler eller foranstaltninger vil Rådet i forlængelse af traditionen om udstationering af observatører fra Europa-Parlamentet og Kommissionen til andre lignende processer (Namibia og Sydafrika) benytte sig af for at sikre en konstant tilstedeværelse ved denne den sidste afkoloniseringsproces på det afrikanske kontinent? Spørgsmål nr. 6 af Pierre Pradier (H-1074/98):
Om: Støtte fra Den Europæiske Union til flygtningenes hjemvenden til folkeafstemningen om selvbestemmelse i Vestsahara
Har Rådet i lyset af den forestående folkeafstemning om selvbestemmelse i Vestsahara kendskab til, om de tusindvis af saharanske flygtninge snart kan vende tilbage til deres hjemland?
Hvilke materielle og humanitære bidrag overvejer Den Europæiske Union at yde i forbindelse med det meget store arbejde det er at flytte hele familier?Spørgsmål nr. 7 af Francisca Sauquillo Pérez del Arco (H-1075/98):
Om: Samarbejde med Vestsahara
Har Rådet i overensstemmelse med Europa-Parlamentets henstilling fra marts 1998 overvejet at udarbejde et program for et fremtidigt og vedvarende samarbejde, der tager sigte på en integreret udvikling i Vestsahara, når først folkeafstemningen om selvbestemmelse er afholdt?
Kan Rådet i bekræftende fald oplyse Parlamentet om hovedlinjerne i dette program?Spørgsmål nr. 8 af José María Mendiluce Pereiro (H-1076/98):
Om: Rådets svar på Europa-Parlamentets henstilling om folkeafstemningen om selvstyre i Vestsahara
Hvorledes har Rådet fulgt den beslutning op, der vedtoges af Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser og Europa-Parlamentets plenarforsamling i marts om folkeafstemningen om selvbestemmelse for Vestsahara?
Hvilke politiske og konkrete foranstaltninger agter Rådet at vedtage for at sikre en fri, demokratisk og gennemsigtig folkeafstemning om selvbestemmelse?Spørgsmål nr. 9 af Carlos Carnero González (H-1077/98):
Om: Støtte fra Rådet for Den Europæiske Union til en fredelig løsning for Vestsahara
På baggrund af de nylige og lovende begivenheder i forbindelse med den snarlige afholdelse af en folkeafstemning om selvbestemmelse for befolkningen i Vestsahara, såsom FN-generalsekretærens besøg i regionen og de positive forhandlinger med James Baker III som mægler, bedes Rådet besvare følgende:
Hvilke foranstaltninger agter Rådet at iværksætte i overensstemmelse med indholdet af Europa-Parlamentets henstilling for at bidrage til en fredelig og varig løsning i Vestsahara og dermed opfyldelsen af de internationale resolutioner?Spørgsmål nr. 10 af Ludivina García Arias (H-1078/98):
Om: Behov for et nyt europæisk udenrigspolitisk initiativ for Vestsahara
Sammen med Den Afrikanske Enhedsorganisation er FN i færd med målrettet at få gennemført, at der afholdes en folkeafstemning om selvbestemmelse i Vestsahara med den tidligere amerikanske udenrigsminister James Baker III som effektiv formidler, men uden at Den Europæiske Union med sin optræden hidtil har vist tegn på åbenlys og offentlig støtte til en løsning i forbindelse med den sidste afkoloniseringsproces i Afrika.
Mener Rådet ikke, at man endnu en gang lader andre lande og internationale organisationer overtage styringen i forbindelse med løsning af problemer, der geografisk ligger meget tæt på Europa og vedrører europæiske interesser, på grund af et manglende europæisk initiativ til en udenrigspolitik vedrørende Vestsahara, der kan bidrage til udvikling, fred, retfærdighed og stabilitet i dette geografiske område?Spørgsmål nr. 11 af Ángela del Carmen Sierra González (H-1082/98):
Om: Støtte fra Den Europæiske Union til fredsplanen for og afholdelsen af en folkeafstemning i Vestsahara
Er Rådet i betragtning af den henstilling til Rådet, som Parlamentet fremsatte til Rådet i marts 1998, om nødvendigheden af, at EU bidrager aktivt til afholdelsen af en fri folkeafstemning i Vestsahara, begyndt at udarbejde en plan, der omfatter de nødvendige menneskelige og materielle ressourcer til, at en sådan folkeafstemning kan afholdes med alle former for garanti?Spørgsmål nr. 12 af Laura González Álvarez (H-1083/98):
Om: Støtte fra Den Europæiske Union til fredsplanen for og afholdelsen af en folkeafstemning i Vestsahara
I betragtning af at EU bliver nødt til at indtage en aktiv holdning i udviklingen af fredsplanen for Vestsahara og den henstilling til Rådet (A4-0066/98), som Parlamentet vedtog i marts 1998, er Rådet da begyndt at udarbejde en plan for Den Europæiske Unions deltagelse med henblik på at tilvejebringe den nødvendige bistand til gennemførelse af folkeafstemningen og med henblik på at give den nødvendige støtte til flygtningene, som bør vende tilbage til de byer, de kommer fra?Spørgsmål nr. 13 af Arthur Stanley Newens (H-1088/98):
Om: Vestsahara
Kan Rådets formand underrette os om, hvilke foranstaltninger EU har indledt for at yde hjælp og bistand til indbyggerne i Sahara under folkeafstemningen om Vestsaharas fremtid, og hvilke overvejelser man gør sig for at yde hjælp i perioden herefter?Spørgsmål nr. 14 af Wilfried Telkämper (H-1092/98):
Om: Folkeafstemning i Vestsahara
Vil trojkaen aktivt støtte FN-initiativet til afholdelse af en folkeafstemning i Vestsahara?
Hvilke konkrete skridt har den i bekræftende fald allerede taget med henblik herpå, og hvilke vil den tage inden for den nærmeste fremtid?Hr. White og hr. Smith har bedt om ordet vedrørende en bemærkning til forretningsordenen.
Hr. White, jeg giver Dem ordet for en kort bemærkning.

White
Jeg vil gerne præcisere det, De lige sagde om den måde, som De vil gribe dette an på. De sagde, at De ville acceptere supplerende spørgsmål fra tilstedeværende spørgsmålsstillere. Jeg går dog ud fra, at det ved forretningsordenen er os, der ikke er spørgsmålsstillere, tilladt at stille supplerende spørgsmål. Ellers var vi ikke kommet i dag. Idéen med at komme er at stille supplerende spørgsmål i forbindelse med de fremsatte spørgsmål. Jeg går derfor ud fra, at De vil lade os gøre dette.

Formanden
Jeg har allerede gjort opmærksom på - De var her ikke, da vi indledte spørgetiden - at jeg på grund af tidsnød kun ville give ordet til tillægsspørgsmål til spørgsmålsstillerne. Hvis vi tillader, at der til 10 spørgsmål stilles yderligere 20 tillægsspørgsmål, så kommer vi ikke videre. De særlige omstændigheder ved denne drøftelse har derfor foranlediget mig til at træffe denne beslutning. Jeg gør Dem derfor opmærksom på, at jeg på eget ansvar og med den bemyndigelse, jeg har til ved denne lejlighed at fortolke forretningsordenen, kun vil give ordet til dem, der har stillet spørgsmålet, og som er til stede, og såfremt de beder om det.
Jeg giver ordet til hr. Smith, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Smith
Hr. formand, De har sagt, at De har truffet en beslutning efter Deres eget skøn snarere end at gøre ordret brug af forretningsordenen.
Mens jeg erkender, at samlingen af disse spørgsmål i grupper er fornuftigt ud fra et spørgsmål om effektivitet og flere af spørgsmålsstillerne ikke er her, kan jeg ikke se nogen grund til at se bort fra supplerende spørgsmål fra interesserede medlemmer. Tænk på den præcedens, De skaber. I stedet for at få fremsat 14 spørgsmål i aften, ville De have 24, fordi vi ved, at vi ikke ville få et supplerende, medmindre vi fremsætter et spørgsmål. Er det virkeligt effektivt at danne en sådan præcedens?
Jeg beder Dem om på ny at overveje, efter Deres eget skøn, retten til at lade de af os, der ikke har fremsat spørgsmål, men som er interesserede i emnet og ønsker at stille supplerende spørgsmål baseret på de svar vi modtager fra Rådet, stille supplerende spørgsmål.

Formanden
Hr. Smith, jeg vil ikke give flere ordet til bemærkninger til forretningsordenen. De, der ikke er enige i min beslutning, er i deres fulde ret til at henvende sig til Udvalget for Forretningsordenen med anmodning om, at det undersøger sagen. Men jeg vil ikke trække diskussionen længere blot for at kunne høre spørgsmålene fra de otte medlemmer, som har stillet et spørgsmål, og som er til stede, og som er i deres fulde ret til at stille et tillægsspørgsmål. Hvis De laver et simpelt regnestykke, vil De kunne se, at vi ikke vil kunne nå længere under denne spørgetid, som er den sidste, hvor vi har fru Ferrero-Waldner hos os til at udtale sig om andre spørgsmål.
Fru Ferrero-Waldner, jeg giver Dem derfor ordet, og med henvisning til mit ansvar, som jeg påtager mig fuldt og helt, og med forståelse for de bevæggrunde, medlemmerne kommer med, og hvor det er muligt, at Udvalget for Forretningsordenen vil give dem ret, så påtager jeg mig nu dette ansvar og anmoder fru Ferrero-Waldner om, at hun besvarer de otte spørgsmål fra de medlemmer, der er til stede, under ét.

Ferrero-Waldner
Det store antal spørgsmål om Vestsahara viser, hvor stor betydning medlemmerne af Europa-Parlamentet tillægger dette emne, men det viser også, at emnet er enormt komplekst og har mange historiske, politiske og humanitære aspekter. Jeg skal gerne kommentere disse spørgsmål i den påbudte kortfattethed. Naturligvis følger også Rådet opmærksomt udviklingen i denne region og bestræber sig på at bidrage til en fredelig, omfattende løsning af dette langvarige problem. Rådet støtter fuldt ud den fredsplan, der er vedtaget af begge parter og godkendt af FN's sikkerhedsråd, og som indebærer, at der skal gennemføres en fri, retfærdig og upartisk folkeafstemning om selvbestemmelse for Vestsaharas befolkning.
Den Europæiske Union havde for kort tid siden på det 53. møde i FN's generalforsamling den 13. oktober 1998 lejlighed til på ny at bekræfte sin fulde støtte til FN's plan. Den har taget fremskridtene til efterretning, herunder f.eks. identifikationen af mere end 147.000 ansøgere som led i identifikationsprocessen med henblik på deltagelse i folkeafstemningen, men samtidig udtrykt sin bekymring over, at spørgsmålet om trepartigrupper endnu ikke er løst. Rådet deler dog den bekymring, der også er tilkendegivet af FN's generalforsamling, over dels de forsinkelser ved gennemførelsen af planen, som først og fremmest skyldes parternes manglende samarbejde med FN's Højkommissariat for Flygtninge (UNHCR), dels også forsinkelserne på grund af den stadigt manglende underskrift af aftalen om troppernes retsstilling, den såkaldte SOFA.
Den Europæiske Union har endvidere anbefalet parterne at medvirke i et omfattende samarbejde med Højkommissariatet for Flygtninge og først og fremmest give ham mulighed for at gøre de nødvendige forarbejder til, at de sahariske flygtninge kan vende tilbage.
Unionen har desuden udtalt sin anerkendelse af arbejdet i FN's mission til gennemførelse af en folkeafstemning i Vestsahara, MINURSO, som også fortsat vil spille en afgørende rolle i fredsprocessen. Det skal bemærkes, at Unionens medlemsstater for så vidt har ydet et bidrag, da de flere gange har opsøgt området under identifikationsprocessen for således at give udtryk for international støtte til fredsplanen. Unionen har desuden udtalt sin anerkendelse af den rolle, der tilkommer MINURSO, som også medlemsstaterne deltager i. Denne mission, hvis mandat snart forlænges, yder fortsat et konstruktivt bidrag til fredsprocessen. I mellemtiden opretholder Rådet gennem formandskabet tæt kontakt med FN's generalsekretær Kofi Annan først og fremmest med henblik på mulige støtteforanstaltninger fra Unionens side, som - i det mindste hidtil - endnu ikke har været nærmere fastlagt.

Izquierdo Collado
Jeg finder, at formandskabets svar, som jeg takker for, har koncentreret sig om tidspunktet for afholdelsen af folkeafstemningen. Men det spørgsmål, som min kollega, fru Sauquillo, stiller, går i en anden retning, og det er, at når folkeafstemningen har fundet sted, og uanset hvad der bliver resultatet heraf, så er der behov for en virkelig betydningsfuld udviklingsplan, en samarbejdsplan med Sahara.
Jeg finder ikke, at formandskabet har udtrykt sig særlig klart, og jeg vil gerne vide, om det reelt er en del af dets planer at gennemføre et samarbejde, og som følge heraf at færdiggøre den helhedsplan, som Det Europæiske Fællesskabskontor for Humanitær Bistand er ved at udarbejde. Altså hvilke yderligere fremtidsplaner man har for efter folkeafstemningen?

Ferrero-Waldner
Hr. parlamentsmedlem, lad mig sige følgende: Det forekommer dog at være en smule tidligt allerede nu at tale om de fremtidige foranstaltninger, når vi alle ved, hvor vanskeligt det vil være i det hele taget at få iværksat folkeafstemningen, og når vi alle i dette øjeblik kæmper for, at der overhovedet kan finde en folkeafstemning sted. Det er helt klart, at der naturligvis i tilslutning til folkeafstemningen vil være en række hjælpeprojekter og hjælpeforanstaltninger, især da der jo allerede nu findes en række hjælpeprojekter - jeg kan kun sige, at jeg selv jo også er minister for udviklingssamarbejde, og på det område findes der bortset fra Den Europæiske Unions officielle programmer, fra ECHO, naturligvis også bilaterale programmer. Men det er dog virkelig for tidligt på nuværende tidspunkt at starte spekulationer over, hvad der skal ske bagefter. Lad os først afvente resultaterne af folkeafstemningen, og her skal vi som støtte til FN gøre alt for, at folkeafstemningen i det hele taget kan finde sted. Vi ved allesammen, at der stadig er nogle forhindringer på denne vej, og når de er overvundet, vil vi gerne tænke på og også være i stand til at præsentere en konkret plan.

Mendiluce Pereiro
Meget hurtigt og uden at tage parti for andet end FN's resolutioner vil jeg gerne spørge Rådet, om det er sig bevidst, at der i den internationale politik er forglemmelser, forsømmelser eller manglende tilstedeværelse, som nogle gange dækker over ikkeerklærede politiske holdninger og giver indtryk af, at Den Europæiske Unions manglende tilstedeværelse ved genoptagelsen af dialogen og forhandlingsprocessen med henblik på at få løst konflikten er et eksempel herpå.
Er Rådet klar over, at fastholdelsen af status quo favoriserer den ene af parterne, og at den på grund af et utilstrækkeligt pres for at få genoptaget dialogen er ved at dømme en befolkning til fortsat eksil og berøve det dets rettigheder, og at denne situation kun - af alle de mulige stemmeberettigede ved valget - berører dem, der går ind for uafhængighed?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem. Lad mig sige følgende: Det forholder sig på ingen måde sådan, at Den Europæiske Union er fraværende her. Jeg har helt bevidst taget mig af det for at kunne deltage i debatten. Jeg har selv over for FN's generalsekretær, som jeg jo desuden kender særdeles godt fra min tidligere funktion i FN, berørt dette emne under den sidste generalforsamling og har også plæderet for, at der eventuelt kunne finde et fælles initiativ sted mellem FN, generalsekretæren og måske den særlige udsending Baker. Jeg må sige, at det er tiden desværre endnu ikke moden til. Men De ved, at generalsekretæren selv for nylig besøgte regionen og havde udførlige samtaler med parterne i konflikten - det anså han for mere fornuftigt på nuværende tidspunkt, og vi tilsluttede os gerne denne mening, for vi ønsker jo at fremme udviklingen i positiv retning.
Hans rapport herom ligger netop nu foran os og blev også debatteret i går den 15. december i Sikkerhedsrådet. Det var absolut nødvendigt at afvente disse forløb, især da FN naturligvis spiller en ledende rolle med hensyn til den planlagte folkeafstemning, og nu vil Den Europæiske Union sætte sig i forbindelse med Kofi Annan for indgående at drøfte dette spørgsmål med ham. Ved denne lejlighed vil også spørgsmålene om nytten af f.eks. en EU-erklæring om Vestsahara-problemet og det bedst mulige tidspunkt for en sådan bliver drøftet.
Lad mig også sige, at efter at identifikationsprocessen for en del tid siden gik i stå på grund af den marokkansk-sahariske uenighed om identifikationen af stammerne H41, H61 og J51 og J52 - det er ca. 65.000 personer - har FN's generalsekretær netop fremsat et kompromisforslag, en såkaldt pakke. Denne pakke blev accepteret af både Polisario og af Algeriet og Mauretanien, men blev i første omgang draget i tvivl af Marokko. I en skrivelse adresseret til FN's generalsekretær og et memorandum af 20. november i år stillede Marokko en række spørgsmål og bad om en præcisering. I en yderligere skrivelse af 15. december i år redegjorde Marokko derefter for sin afvisende holdning til muligheden for, at disse 65.000 kandidater skulle anses som kandidater af en anden kategori. Det formelle marokkanske svar på FN-generalsekretærens kompromisforslag mangler imidlertid stadigvæk.
Den forlængelse af MINURSO's mandat indtil slutningen af januar 1999, som nu er foreslået af generalsekretæren, skal nu udnyttes til FN-konsultationer med Marokko. Udsigterne til succes synes dog relativt beskedne, og jeg citerer ordret fra en rapport fra FN, som vi netop har fået: »... unless Morocco gets what it wants« . Der er ingen fornuftig grund til at vente til slutningen af januar med på ny at involvere generalsekretærens personal envoy , James Baker. Jeg mener, at det her er klart, at nu skal James Baker endnu en gang gå ind i denne sag. Det var for så vidt mit svar, hr. formand.

Carnero González
I det østrigske formandskabs svar mangler der naturligvis en henvisning til den henstilling, der blev vedtaget af dette Parlament. Når man tager i betragtning, at denne henstilling er så gammel, er det endnu mere himmelråbende, at der i konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Wien og i strategien for aktionerne uden for Unionen, som blev vedtaget af samme Råd, ikke er en eneste henvisning til situationen i Vestsahara.
Jeg ville blive glad, hvis formanden ville besvare tre spørgsmål.
For det første vil det østrigske formandskab viderebringe den bekymring, som Europa-Parlamentet giver udtryk for med hensyn til konflikten i Vestsahara til det kommende formandskab for Unionen, det vil sige det tyske formandskab?
For det andet finder formanden for Rådet ikke, at Den Europæiske Union burde afholde møder og drøftelser med parterne, det vil sige med Marokko og Polisario?
Og for det tredje kan formanden sige, om det land, der var ansvarligt som gammel kolonimagt, Spanien, på noget tidspunkt har bragt spørgsmålet om Sahara op i Rådet?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem. For det første: Det er helt klart, at det selvfølgelig ikke kun er det østrigske formandskab, der har beskæftiget sig med dette vigtige emne, og som jeg sagde, skal man jo ikke altid offentliggøre alt. Vi har altså her diskret i stadige kontakter med FN konstateret, hvor vi kan gribe hjælpende ind. Det samme kan jeg med sikkerhed også sige med henblik på det tyske formandskab, for det er jo et emne, som i særlig grad beskæftiger os alle, og hvor vi absolut må komme videre. Til de andre spørgsmål kan jeg egentlig kun gentage følgende: At det ikke stod i konklusionerne fra Wien, hænger ganske enkelt sammen med, at man helt bevidst ikke i konklusionerne igen ville opremse ethvert politisk spørgsmål, hvor der er en konflikt eller et problem. I Wien fulgte vi princippet om effektivitet, og det gælder i lige så høj grad også for det spanske medlem af Rådet. Hr. formand, dermed skulle jeg faktisk have besvaret spørgsmålet. Tak!

García Arias
Fru formand for Rådet, De er kommet med en meget detaljeret forklaring, hvilket viser Deres personlige interesse og Deres lands interesse. Lad os håbe, at De vil vide at viderebringe denne interesse til det tyske formandskab - det er vi sikre på, De vil - men i forbindelse med FN's 50-års jubilæum og på grund af den sidste afkolonisering, som endnu udestår på det afrikanske kontinent, så kan man ikke lade være med at tænke på den generation, som er blevet tabt af udviklingen, nemlig de saharanere, som befinder sig i eksil på nuværende tidsupunkt, og på de områder, der er besat af den marokkanske regering. Og jeg bør, fru formand for Rådet, også nævne min bekymring, for der har allerede været for mange lejligheder, hvor vi gang på gang finder nordamerikanske mæglere: i Bosnien, i Mellemøsten og nu i Sahara.
Vi taler om 15 lande, og De burde alle forpligte Dem til at påtage Dem en mere seriøs deltagelse i denne proces.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem. Lad mig sige, at vi i høj grad beskæftiger os med denne konflikt. Jeg skal her meget gerne læse tallene op for, hvad vi allerede har givet af humanitær hjælp til de sahariske flygtninge, for også det skal nu engang siges her: ECHO frigav den 1. marts 1998 igen ECU 7, 2 millioner og den 2. oktober i år ECU 10 millioner. De to beløb anvendes primært til fødevarehjælp, lægelig og sundhedsmæssig bistand og også til forbedring af vandforsyningen i flygtningelejrene i regionen Tindof i Algeriet. I alt er 150.000 flygtninge dér fuldstændigt afhængige af international hjælp. På grund af udsættelsen af den planlagte folkeafstemning har ECHO endnu ikke truffet beslutninger om støtten til bestræbelserne for repatriering af flygtningene, selvom der naturligvis for længst er forberedt relevante planer, og ECHO også via sin repræsentant på stedet har optaget kontakt med UNHCR herom for at aftale den videre fremgangsmåde. Jeg har også allerede sagt, at vi selv har nogle bilaterale projekter, som vi har videreført dér i mange år.
For det andet ville jeg sige, at netop i mit land, formandskabets land, har der nu allerede i næsten et år stået en styrke på 260 soldater parat, som i tiden op til folkeafstemningen skulle rejse til denne egn, regionen Tindof, for at forberede folkeafstemningen dér og derefter naturligvis afvikle overgangen. Vi har altså denne styrke, som venter - det koster naturligvis en formue - og vi skal fortsat holde det i beredskab. Men - og nu kommer jeg til det tredje punkt, som De har berørt - vi har allerede en amerikansk mægler, som er udpeget af FN, og jeg må sige, at James Baker har jo også tilvejebragt positive ting, nemlig i det hele taget skabt forudsætningerne for, at marokkanerne har bifaldet denne folkeafstemning. Derfor mener jeg, at selvom jeg i høj grad støtter, at vi europæere skal spille en global politisk rolle - det er vi altid tilhængere af - så er det dog ikke hensigtsmæssigt at gribe ind endnu en gang i spørgsmål, hvor der allerede findes gode mæglere, for hvis vi optræder dobbelt, har vi også forskellige personligheder. Jeg mener ikke, at dette er særligt hensigtsmæssigt med henblik på at løse det konkrete problem.
Det ville jeg sige, og til sidst en generel bemærkning: Jeg har netop selv - jeg er jo også ansvarlig for udviklingssamarbejdet - som led i mit udviklingssamarbejde med det forrige Råd (udviklingssamarbejde) for første gang rejst spørgsmålet om forebyggelse af konflikter generelt som et spørgsmål, der også angår udvikling - og vi har dér for første gang kunnet vedtage konklusioner. Jeg mener nemlig, at det, vi i første omgang giver i udviklingshjælp, og som repræsenterer års arbejde, i løbet af meget kort tid kan tilintetgøres, så snart der udbryder en konflikt. I princippet er jeg altså for så vidt helt enig med Dem, men dér, hvor der allerede findes positive mæglere - og jeg mener, James Baker er en god personlighed, som har udrettet meget, og som også er anerkendt af konfliktens parter - dér bør vi snarere arbejde ved at tilbyde hjælp, og det gør vi!

Sierra González
Jeg beklager meget, at De er nødt til at rejse Dem så mange gange, men jeg vil kun - meget kort - stille et spørgmål for at bede Dem om mere præcise oplysninger om, hvilke konkrete, politiske og humanitære forholdsregler, som Rådet træffer, for at folkeafstemningen om Saharas selvbestemmelse bliver fri, gennemsigtig og demokratisk, og for at den ikke bliver udsat sine die , hvilket kun vil være til skade for den ene part i konflikten.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem. Jeg har egentlig netop henvist til de humanitære midler, som er stillet til rådighed via ECHO og også af mange stater på bilateralt plan. Men jeg vil også endnu en gang minde om, at den samlede proces med henblik på at skabe fred i Sahara finder sted under FN's beskyttelse, og at det er inden for denne ramme, medlemsstaterne for øjeblikket yder deres materielle og også deres politiske bidrag til at overvinde disse vanskelige problemer. Jeg kan i hvert fald forsikre Dem om, at Den Europæiske Union også fortsat er til stede i denne del af det afrikanske kontinent, som jo også i århundreder har opretholdt privilegerede forbindelser med Europa, og som har en særdeles vigtig strategisk betydning for dette kontinent. Det kan jeg sige som svar på dette.

González Álvarez
De skal vide, fru formand for Rådet, at når spørgsmålene hagler ned, så er vi nogle, der føler os dårligt tilpas ved at blive ved med at stille spørgsmål, men De skal, fru formand for Rådet, være klar over, at vi med denne række af spørgsmål ønsker at få en debat om Sahara.
Jeg finder, at denne debat mangler i Den Europæiske Union, og derfor insisterer vi. I stedet for at stille et spørgsmål, for De har allerede besvaret flere spørgsmål, endog på dem, der ønsker at tale om »bagefter«, vil jeg gerne give udtryk for, at jeg er mere bekymret for »før« folkeafstemningen, for vi, der siden 1992, hvor folkeafstemningen skulle have fundet sted, har fulgt det sahariske folks skæbne, og som har besøgt lejrene og set de vanskeligheder, som dette folk har for at overleve, for at uddanne børnene - og det uddanner dem - dér går børnene ud af skolen som 16-årige, og de har fået en god skoleuddannelse, de uddanner dem, så de kan fortsætte studierne - den indsats, de skal gøre for at skaffe mad nok, for at overleve, vi spørger os selv, om Den Europæiske Union kan blive ved med at tage hensyn til Marokkos hindringer.
Marokko har altid lagt hindringer i vejen for denne folkeafstemning, for Marokko ønsker at annektere Sahara. Det skal vi være helt klar over.
Det vi ville ønske - og nu slutter jeg - er en fælles, energisk holdning i Den Europæiske Union, som siger til Marokko - for det kan den godt: »Hør nu her, det er retfærdigt, at folkeafstemningen finder sted nu, og ikke blot FN, men også Den Europæiske Union, som gennem historien har været så tæt knyttet til Sahara, beder om, at det sker«.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem. Lad mig sige, at også for mig er temaet før folkeafstemningen mindst lige så vigtigt som temaet efter folkeafstemningen. Jeg har sagt det før, for vanskelighederne er der, så længe folkeafstemningen endnu ikke har fundet sted. Vi er absolut bevidste om, og jeg har netop forsøgt at fremføre det, i hvor høj grad Marokko her naturligvis søger at trække tiden ud, når det igen og igen rejser nye spørgsmål. Men jeg mener, at vi alligevel på nuværende tidspunkt skal gå denne vej.
På grundlag af de allerede foreliggende identifikationslister ville det altså på nuværende tidspunkt formodentligt være yderst sandsynligt, at folkeafstemningen ville falde ud til Polisarios fordel. Nu er der naturligvis fare for, at Marokko ikke vil acceptere det. Det vil sige, at skulle der ikke komme gang i hele denne proces inden udgangen af januar 1999, så foreslår FN's generalsekretær i sin seneste rapport: »Should the prospects for completing the identification process remain uncertain by that time, it would be my intention to revert to the Security Council and to ask my personal envoy - James Baker - to reassess the situation and the viability of the mandate of MINURSO« . Skulle der altså inden udgangen af januar ikke være opnået et resultat, vil der også blive sat spørgsmålstegn ved det internationale samfunds interesse i at fortsætte MINURSO.
Også i den amerikanske Kongres spørges der, hvor længe dette forehavende giver mening. Derfor bliver man i så fald måske også nødt til at gøre sig andre politiske overvejelser, som det imidlertid er for tidligt at sige noget om i dag.

Newens
Jeg takker formanden for Rådet for de utallige detaljerede svar og værdsætter både den nære kontakt, der holdes med FN og James Bakers vigtige rolle. Mens behovet for at undgå dobbelte bestræbelser dog anerkendes, opretholder Rådet da tæt og fortsat kontakt med både de marokkanske myndigheder og Polisario for at presse på med løsningen af de problemer, der måtte opstå? Da vi er særligt interesserede, kunne det være, ved at opretholde kontakten, at vi kan støtte processen på en meget konstruktiv måde. Ville formanden kommentere vores forbindelser med begge parter?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem. Naturligvis er formandskabet her også fuldt ud i kontakt med konfliktens parter, men - som jeg sagde - under en yderst diskret form. Jeg har selv - det redegjorde jeg for i begyndelsen - tilbudt FN's generalsekretær, at vi til enhver tid var villige til enten sammen med ham eller med James Baker at gennemføre en fælles mission. Jeg forestillede mig ved begyndelsen af vores formandskab, at der måske ville komme et sådant øjeblik, men netop på grund af denne vanskelighed i forbindelse med identifikationen har det endnu ikke været muligt.
Men lad mig sige, at FN's sikkerhedsråd naturligvis også bevidst altid har foretaget meget korte forlængelser af MINURSO-operationen, nemlig normalt kun seks til otte uger, for jævnligt at kunne kontrollere fremskridtene i fredsprocessen og dermed udøve et vist pres på Marokko og tvinge Marokko til handling. Derved blev parterne i konflikten jo tvunget til at fortsætte bestræbelserne på at finde en løsning i fredsprocessen og fortsat holde den i gang. Derfor mener jeg nu som før, at vi skal fortsætte ad denne vej, og hvis det faktisk, som FN's generalsekretær selv anfører, ved udgangen af januar viser sig, at vejen ikke fører til noget resultat, så må vi sandsynligvis finde andre politiske løsninger, som så på ny skal diskuteres og naturligvis også skal diskuteres i Rådet.

Telkämper
Hr. formand, ærede fru formand for Rådet, jeg er skuffet over Deres svar på mit spørgsmål. De sagde, at rådsformandskabet vil støtte Kofi Annans og FN's foranstaltninger og initiativer. Jeg spurgte, i hvor høj grad trojkaen er villig til aktivt at støtte FN ved gennemførelsen af folkeafstemningen? De sagde, at der endnu ikke skulle iværksættes foranstaltninger, heller ikke med henblik på fremtiden. Jeg mener, at man må fremlægge planen for gennemførelsen af folkeafstemningen nu - et år er en kort periode - og jeg håbede, De ville sige, at De havde stillet fredsobservatører til rådighed i et EU-styrke på 2.000 eller 3.000 mand eller en infrastruktur. Jeg mener, at det har menneskene fortjent. De har levet i flygtningelejre i årtier. Dette område blev besat! Efter at spanierne forsvandt, er EU - hr. formand, De skal først se på uret fra nu af, for det angik mit spørgsmål, som ikke er blevet besvaret. Mit tillægsspørgsmål lyder: Næste år skal der underskrives en ny fiskeriaftale med Marokko. Er rådsformandskabet villig til her at indføre en ny sammenhæng, nemlig, at hvis Marokko ikke tillader, at der gennemføres en folkeafstemning, så bliver der heller ikke nogen ny fiskeriaftale? Hvor er den grænse, hvor er den breddegrad, hvorfra området hører med til Marokkos kyst, og hvorfra hører det til Vestsahara? Det var mit tillægsspørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem. Jeg er bange for, at De ikke var her før, da jeg gjorde rede for, at f.eks. netop Østrig, som på nuværende tidspunkt stadig har rådsformandskabet, i et år har haft en standbystyrke på 260 soldater stående - for øvrigt allerede godkendt af Parlamentet - for at være parat til så hurtigt som muligt - for øvrigt seks måneder før folkeafstemningen - at forberede alt på bedste måde til folkeafstemningen. Desværre har det ikke været muligt, først og fremmest på grund af de beskedne fremskridt i identifikationsprocessen. Også det har jeg allerede gjort rede for.
Hvorfor er der ikke iværksat en trojka-mission? Jeg har også i min første udtalelse redegjort for, at jeg selv har være i særdeles tæt kontakt med FN's generalsekretær siden den første generalforsamling om dette emne. Når alt kommer til alt er FN en institution, der nyder global anerkendelse, og som oven i købet har ydet en virkelig god indsats for et vist emne - tænk bare på den særlige udsending, James Baker, som jeg for øvrigt også nævnte. Vi har overvejet, om vi ikke skulle gennemføre en mission sammen med FN og James Baker. FN mente på det tidspunkt, at det var for tidligt. Jeg har sagt, at vi ikke vil gennemføre aktioner dobbelt, for det fører ikke til noget, men vi vil bidrage reelt til at løse et spørgsmål.
Med hensyn til fiskeriaftalen skal jeg sige, at det må sandsynligvis det næste formandskab tage stilling til. På nuværende tidspunkt er det for tidligt at svare på dette spørgsmål.

Formanden
Mange tak, fru Ferrero-Waldner.
Mine damer og herrer, denne gruppe på 10 spørgsmål, som har varet 40 minutter af spørgetiden, er afsluttet.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 15.

Formanden
Spørgsmål nr. 16 af José Valverde López (H-1090/98):
Om: Foranstaltninger truffet af Rådet om brug af holdbart papir og beskyttelse af forbrugernes rettigheder
I Rådets resolution fra maj 1989 om et fremstød for bøger og læsning henvistes der til behovet for at anvende »lagringsstabilt« papir for at forhindre den fortsatte udgivelse af bøger, der bærer kimen til deres egen selvudslettelse.
Rådet og kulturministrene gennemgik i november 1991 en rapport om konservering af bøger trykt på surt papir og anvendelse af lagringsstabilt papir.
Hvilke aktioner har Rådet vedtaget for at starte anvendelsen af holdbart papir inden for sit kompetenceområde og for at få den fremmet i medlemsstaterne også af hensyn til beskyttelse af forbrugerne? Fru formand for Rådet, jeg beder Dem besvare hr. Valverde López' spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, lad mig dertil sige følgende: Fællesskabets foranstaltninger på kulturområdet er underkastet artikel 128 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab. Dette indebærer, at kulturområdet ikke udgør nogen undtagelse fra den regel, hvorefter Rådet kun kan tage affære på grundlag af et forslag fra Kommissionen. Indtil i dag er der imidlertid ikke forelagt Rådet noget forslag vedrørende det område, parlamentsmedlemmet har bragt på bane i sit spørgsmål.

Valverde López
Jeg takker for Rådets svar, men spørgsmålet om anvendelse af lagringsstabilt papir og fastsættelsen af en europæiske standard for fabrikation af lagringsstabilt papir og dets anvendelse til bøger og forbrugerbeskyttelse er ikke et kulturelt spørgsmål. Det er et kommercielt spørgsmål om råvarer og markedsføring af bøger, som efterfølgende har indvirkning på kulturprogrammerne. Jeg har i 12 år forsøgt at vække Rådets og Kommissionens interesse på området. Jeg opnåede, at det blev nævnt på et Kulturråd i 1989 og senere i 1991, men det er et spørgsmål, der drejer sig om det indre marked. Og Rådet selv kunne også inden for sit eget område træffe foranstaltninger, så det blev brugt f.eks. i arkiverne. For at de kan blive bevaret for historien, burde De træffe disse foranstaltninger, ligesom vi i Parlamentet burde gøre det samme.
Kan De gøre noget for at viderebringe denne bekymring til Deres efterfølgere for at se, om vi kan gøre noget på ti år?

Formanden
Mange tak, hr. Valverde. Lad os håbe, at det kommende valg gør det muligt for Dem at fortsætte i fem år mere, hvor De kan blive ved med at gøre opmærksom på dette spørgsmål eller i det mindste holde øje med, at der gøres noget ved det.
Fru Ferrero-Waldner, jeg giver Dem ordet.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem Valverde. Naturligvis er Rådet også bevidst om den betydning, konservering af bøger har. Bøger har hidtil udgjort det foretrukne medium for overlevering og udbredelse af kulturelt indhold. Det gælder så meget mere, fordi bøger af i dag naturligvis også for den kommende generation vil være den kollektive hukommelse af i morgen.
I betragtning heraf vil De sikkert tillade mig at henvise til et af grundprincipperne for at træde i aktion i Den Europæiske Union. Faktisk er det i henhold til fordelingen af de kompetencer, der er fastlagt i traktaten, på organerne Kommissionens opgave at udarbejde de forslag, den anser det for hensigtsmæssigt at gennemføre. Vi, altså Rådet, mener, at det bør være overladt til hvert organ at efterleve sine forpligtelser på den måde, det anser for bedst med henblik på at opnå de mål, det har sat sig som led i sin opgave. Alligevel, hr. parlamentsmedlem, vil jeg gerne tage Deres tilskyndelse op og i det mindste give den videre til Kommissionen, for når jeg hører, at De gjorde opmærksom på det første gang allerede i 1989, forstår jeg naturligvis Deres bekymring.

Formanden
Spørgsmål nr. 17 af Karl Habsburg-Lothringen (H-1094/98):
Om: Gennemførelse af Dayton-aftalen
Hvorledes bedømmer Rådet den hidtidige gennemførelse af Dayton-aftalen? Fru formand for Rådet, jeg giver Dem ordet, så De kan besvare hr. Habsburg-Lothringens spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem. Bosnien-Hercegovina har i det forløbne år gjort store fremskridt. De væsentligste politiske og også de økonomiske institutioner antager nu konkret form. Der er vedtaget vigtige love også om udenlandske investeringer og om privatisering. Bevægelsesfriheden i landet er blevet betydeligt bedre. Den grundlæggende reform af medierne er nu i gang, og det bidrager til opbygningen af et demokratisk samfund. Ved det seneste valg i september kunne der ses en tendens til voksende pluralisme og tolerance. Det internationale samfund som helhed og Den Europæiske Union i særdeleshed skal dog fortsætte sine bestræbelser for en virkelig varig fred.
Der er endnu mange ting, der skal gøres. Freden i Bosnien-Hercegovina står fortsat på lerfødder og ville uden den nuværende internationale hjælp desværre ikke holde. Der er især tre risikofaktorer, som man må give sig i kast med. Mangel på integration mellem befolkningsgrupperne, nødvendigheden af en fuldstændig, præcis afgrænsning af ansvarsområder i staten og de regionale enheder samt tilstedeværelsen af partimonopoler over produktionsmidlerne.
Efter afslutningen af konsolideringsfasen vil de næste år være afgørende for, at demokratiet styrkes. Bosnien-Hercegovina er for tiden et af de lande i verden, der modtager mest hjælp. Den internationale hjælp, hvoraf EU nu som før står for hovedparten, er nået til et højdepunkt og skal nødvendigvis snart reduceres. Bosnien-Hercegovina skal derfor udnytte den resterende tid til at forberede sig på en tilværelse uden fremmed hjælp og tage udfordringen op med henblik på at omlægge økonomien, så den kan skabe arbejdspladser og en højere levestandard. Parallelt hermed skal de lokale myndigheder til stadighed påtage sig mere ansvar. Konferencen om gennemførelsen af fredsplanen finder sted i Madrid den 15. og 16. og vil kontrollere fremskridtene i forbindelse med gennemførelsen af fredsaftalen.
Den vil skaffe sig klarhed over, hvad der endnu skal gøres, for at freden kan bevares uden hjælp udefra. Fredsimplementeringskonferecen, altså den såkaldte PIC-konference, vil sikkert udnytte den næste afgørende tidsplan til at fremme repatrieringen af flygtninge og fordrevne, styrke Bosnien-Hercegovina indadtil og udadtil og etablere faste forbindelser mellem institutionerne i Bosnien-Hercegovina og de europæiske institutioner.
Den højtstående repræsentant har i øvrigt bidraget til, at der er opnået væsentlige fremskridt i Dayton-fredsprocessen. Hans rolle som øverste autoritet ved fortolkningen af aftalens civile aspekter og som koordinator af de civile gennemførelsesinstanser skal også endnu en gang fremhæves positivt. Uden hans indsats og hans autoritet i de forløbne 12 måneder havde vi opnået væsentligt færre fremskridt.

Habsburg-Lothringen
Fru formand for Rådet. Tak for redegørelsen for situationen i Bosnien-Hercegovina. Jeg vil gerne stille endnu to korte spørgsmål. Det ene angår flygtningeproblemet, som De kort omtalte til sidst. Flygtningeproblemet beror naturligvis også i stort omfang på den relevante lovgivning ikke kun i Bosnien-Hercegovina, men også i de omliggende lande. Jeg ved f.eks., at Kroatien allerede igen har ophævet visse love, som angik huse, der langsigtet var tildelt flygtninge, men som andre flygtninge nu gerne vil vende tilbage til, og jeg håber, at der også snart vil være en lovgivningsmæssig situation i Bosnien-Hercegovina, som muliggør dette. Ved De, om der er noget som helst tegn på, at lovgivningen er ved at finde et sådant leje?
Når man taler om de lande, der hører til medunderskriverne af Dayton-aftalen - hertil hører f.eks. også Kroatien - vil jeg gerne som andet punkt spørge, hvad De for øjeblikket mener om situationen i Kroatien, og hvad Kroatien skal gøre, for at Phare-programmet igen bliver fuldt ud implementeret dér, og for at Kroatien kan følge de sædvanlige europæiske regler.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem. Til spørgsmålet om den lovgivningsmæssige situation i Bosnien-Hercegovina skal jeg sige, at alt desværre endnu ikke er bragt i en sådan stand, som det kunne kræves. Derfor har rådsformand Schüssel også netop på den omtalte PIC -konference kritiseret de bosniske myndigheders dårlige samarbejde bl.a. også i dette spørgsmål, men også i spørgsmålet om repatriering af flygtninge. Repatrieringen af bosniske borgere, først og fremmest naturligvis medlemmer af mindretallene, hindres nu som før - således sagde han - på grund af manglende samarbejdsvilje på alle forvaltningsniveauer og frem for alt også på grund af en generelt dårlig sikkerhedssituation. Han udtrykte også sin skuffelse over manglende fremskridt på dette område og håber på væsentligt bedre resultater i 1999. Vi skal opnå, at der vender et så stort antal mindretalsflygtninge tilbage, at processen bliver uigenkaldelig. Det er det centrale i hans udtalelse.
Til spørgsmålet om Kroatien og til spørgsmålet om Phare-programmet kan jeg sige Dem, at de betingelser, der er fastlagt som led i regionalkonceptet, skal opfyldes af Kroatien, for at det fuldt ud kan nyde godt af Phare-programmet, og at det kan inddrages i forhandlinger om først og fremmest en handels- og samarbejdsaftale som forstadium til en europæisk aftale. Som det sikkert er Dem bekendt, har Rådet jo allerede i april 1997 vedtaget en samlet strategi, det vil sige det såkaldte regionalkoncept, for forbindelserne med Vestbalkanlandene, nemlig Kroatien, Bosnien-Hercegovina, Forbundsrepublikken Jugoslavien, Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Albanien. I bestræbelserne for at konsolidere fred og stabilitet i regionen, bidrage til dens økonomiske genopbygning og frem for alt fremme de europæiske bestræbelser blev det besluttet, at EU gradvist udbygger sine forbindelser også med disse lande.
Til dette formål har Den Europæiske Union, som De ved, fastlagt politiske og økonomiske betingelser, som skal opfyldes, for at der i første omgang kan opnås autonome handelspræferencer og derefter som næste skridt optagelse i Phare og til sidst aftalemæssige forbindelser. Rådet overvåger jævnligt fremskridtene med hensyn til at opfylde disse betingelser og har senest den 9. november vedtaget konklusioner om dette emne.

Posselt
Hr. formand, fru formand for Rådet. Mange tak for den sagkundskab, hvormed De har besvaret ikke kun dette spørgsmål, men i det hele taget i dette halvår har besvaret vores spørgsmål. Jeg vil alligevel gøre en kritisk bemærkning, ganske vist ikke rettet mod Dem personligt, men mod Rådet. Jeg anser begrebet Vestbalkan for et absolut uheldigt udtryk. Det er et fuldstændigt syntetisk begreb, som egentlig aldrig har eksisteret. Kroatien har aldrig været Balkan, Makedonien er Balkan. Et Vestbalkan har der faktisk aldrig eksisteret, det er et absolut kunstigt begreb.
Jeg ville blot sige, at vi bør udvikle sådan noget som en demokratisk, positiv domino-teori, nemlig ved at stabilisere landene ét efter ét. Hvis vi vil stabilisere Bosnien-Hercegovina, må vi først stabilisere Kroatien, og kan ikke stille det ringere end f.eks. Albanien, hvad Phare-programmet og handels- og samarbejdsaftalen angår. Det er der overhovedet ingen saglig grund til. Jeg mener, at man bør overveje disse kriterier endnu en gang i Rådet og forsøge at bryde Kroatiens isolation, for med isolation kommer man ingen vegne.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem Posselt. Lad mig sige følgende: Jeg mener, at navnet Vestbalkan udspringer af den idé, at det netop skal være et regionalkoncept. Dette kan man måske fortolke sådan som De, idet man siger, at det aldrig har eksisteret historisk. Men man kan sikkert også fortolke det positivt, idet man siger, at man skal skabe et perspektiv for hele regionen, og for så vidt er dette også et positivt udgangspunkt. I hvert fald kan jeg sige Dem, at Den Europæiske Union er fast besluttet på at opnå fuld implementering af Dayton-aftalen, og den vil også opnå, at alle kræfter vedkender sig gennemførelsen af Dayton. Det hænger naturligvis også i meget høj grad sammen med spørgsmålet om, hvad der fremover er muligt i Kroatien.
Lad mig også sige, at først og fremmest den nævnte PIC-konference igen og igen har forpligtet Kroatien til at skabe visse betingelser, som først og fremmest også begunstiger, at flygtningene kan vende sikkert tilbage. De ved, at siden udløbet af mandatet for FN's overgangsforvaltning i Østslavonien - altså Donau og Tisza - har voldelige overgreb og bureaukratiske chikaner mod serbere ført til en permanent emigrationsstrøm for størstedelens vedkommende til Bosnien, til Forbundsrepublikken Jugoslavien, men også til Vesteuropa. Man må desværre sige, at kun på grund af et effektivt internationalt pres har Kroatien til sidst godtaget en acceptabel og omfattende plan for repatrieringen af flygtningene. Nu må man imidlertid trods alt afvente, hvordan planen gennemføres.
Jeg har tidligere citeret udenrigsminister Schüssel, som deltog i PIC-konferencen i Madrid i går, og jeg må desværre sige, at netop et land, som altid har været Koratien meget venligt stemt, nemlig mit eget land Østrig, alligevel måtte udtale sig kritisk, fordi der jo ikke er sket tilstrækkelige fremskridt med hensyn til dette spørgsmål. Det må man gøre klart. Også præsident Tudjmans tale på HDZ's partikongres den 21. februar er blevet mødt med megen kritik fra det internationale samfund, både på grund af dens tone og på grund af dens indhold, for den var i klar modstrid med forpligtelserne fra Dayton. Derfor mener jeg ikke, at visse kredse i EU systematisk fører en fjendtlig politik over for Kroatien, men jeg mener, at Kroatien stadig selv skal gøre meget for at opfylde alle de objektive kriterier, der er fastsat, idet man også ved, at visse regeringsmedlemmer her udtaler sig mere åbent end så mange andre.

Formanden
Mange tak, fru Ferrero-Waldner.
Da den tid, der er afsat til spørgetid til Rådet, er udløbet, vil spørgsmål nr. 18 til 45 blive besvaret skriftligt.
Mine damer og herrer, dette er sidste gang, at fru Ferrero-Waldner vil være her hos os for at besvare de spørgsmål, som Rådet er blevet stillet. Tillad mig, at jeg takker Dem for Deres opmærksomhed, stramhed og omhu under de fem møder, som vi har holdt i dette halvår - vi nåede ikke seks - som formand takker jeg Dem oprigtigt for denne opmærksomhed, denne stramhed, denne vilje til kommunikation, til forhandling og til det interinstitutionelle supplement, som spørgetiden udgør i forholdet mellem Rådet og Parlamentet.
Fru Ferrero-Waldner, mange tak. Og da vi er tæt på jul, så tillad mig at ønske Dem og Deres familie en god jul og et godt nytår ved Middelhavets bred, for jeg ved, at De holder meget af Middelhavet, og på dette punkt er vi som på så mange andre fuldstændig enige.
(Mødet udsat kl. 19.05 og genoptaget kl. 21.00)

Menneskerettigheder i Unionen (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelsen af forhandlingen om menneskerettighederne i Den Europæiske Union.

Lindholm
Hr. formand, jeg vil gerne gratulere fru Schaffner med en fremragende betænkning, som V-gruppen vil støtte. Jeg vil også gerne henlede kollegernes opmærksomhed på ændringsforslag 58 om offentlighedsprincippet. Et virkningsfuldt våben i kampen mod svig og bedragerier er et velfungerende offentlighedsprincip, der omfatter beskyttelse af informanten, og som giver såvel befolkningen som politikere og medier ret til indsigt, information og demokratisk kontrol. Havde vi haft et sådant, ville vi formentlig have opdaget fejlene i Kommissionen langt tidligere, eller måske ville de aldrig være opstået.
Det er glædeligt, at anerkendelsen af homoseksuelt partnerskab har fået udvalgets støtte. Jeg håber, at det bidrager til, at diskrimineringen af homoseksuelle par i visse medlemsstater og i EU's institutioner endelig hører op.
I den markedsliberale tidsalder, vi lever i, er det utroligt vigtigt at værne om de faglige rettigheder, herunder strejkeretten, både fra en menneskelig og en demokratisk synsvinkel, hvilket også understreges i betænkningen.
Vi er urolige over det stadig større antal registre og datasystemer, navnlig Echelon-systemet, som vi betragter som helt uacceptabelt.
De ændringsforslag, hvor man anbefaler en liberalisering af narkotika, stemmer de svenske medlemmer af V-gruppen definitivt nej til, og det samme gælder ændringsforslag, hvor man kritiserer retten til fri abort.

Buffetaut
Hr. formand, fru kommissær, som et velordnet ritual bliver Parlamentet hvert år præsenteret for betænkningen om overholdelsen af menneskerettighederne i Den Europæiske Union. Idet 1998 var 50-året for Verdenserklæringen om Menneskerettighederne, var det vigtigt, at betænkningen virkede seriøs og troværdig. Det er for øvrigt hvad vores kollega, Anne-Marie Schaffner, har haft til hensigt at gøre, og i lighed med andre år er en lang række ændringsforslag blevet fremlagt, hvor visse forekommer os at være uvedkommende og grundlæggende ideologiske, uden reel sammenhæng med spørgsmålet om menneskerettigheder. Vores holdning til denne betænkning afhænger derfor af, hvorvidt Parlamentet vedtager eller forkaster disse ændringsforslag. Derimod vil jeg understrege den høje kvalitet af ændringsforslag 35, 36 og 37, der er blevet fremsat af vores kolleger, Colombo Svevo og Stefan Martin for PPE-gruppen. Generelt stemmer vi for ændringsforslag fra denne gruppe, hvilket også gælder for de ændringsforslag, der fremsættes af ordføreren.
Det er faktisk klart, at menneskerettighederne, som bør være et helhedsemne eller unionsemne, er opbygget på forskellig måde afhængigt af folks politiske overbevisning. Jeg synes for øvrigt, det er underligt, eller morsomt, at de mennesker, der kaster sig over general Pinochet, samtidig fedter for Castro, som har 10 gange så mange mord på samvittigheden. De, som forestiller sig at jage højrefløjens efter sigende ekstremisme, interesserer sig aldrig for venstrefløjens ekstremisme. Terroristen Carlos, som man ved blev betalt af Ceaucescu, var jo ikke ligefrem en kordreng, ikke mere end Bader-Mainhof og hans gruppe. Men det er sandt, at nogle personer i dette Parlament har haft en skyldig forkærlighed for disse terrorister. De beundrede Mao under Kulturrevolutionen, som kun kostede det kinesiske folk den lille bagatel af 10 millioner døde. Og læserne af en stor fransk avis var lige ved at besvime, da de læste forsiden: »Phnom Pehn befriet«, da kommunisten Pol Pot gjorde sig til herre over Khemer-provinsen. Det ville være glædeligt, hvis visse forsvarere af menneskerettighederne ensretter deres påtagende lidenskab for menneskerettighederne og deres opførsel.

Angelilli
Hr. formand, fru Schaffners betænkning giver et klart billede af respekten for menneskerettighederne i Den Europæiske Union. Det er rettigheder, der ikke må forstås som nogle enkle principerklæringer, men som skal være en del af den konkrete virkelighed, for som betænkningen også viser, bør man uden tvivl påberåbe sig menneskerettighederne i ekstreme og meget alvorlige situationer, men de skal også være en del af dagligdagen og indgå i den almindelige livsfilosofi. Jeg vil nævne nogle få eksempler. Kvinders rettigheder skal forsvares ved at bekæmpe misbrug og seksuelle overgreb, men også ved endelig at fastslå de lige muligheder for adgang til arbejdsmarkedet samt retten til en retfærdig løn. Med hensyn til børns rettigheder skal man bekæmpe seksuel udnyttelse, men man skal også bekæmpe børnearbejde, og man skal arbejde for retten til uddannelse. Det samme gælder for de handicappede, der ikke kun har brug for social og sundhedsmæssig assistance for at føle sig ligeværdige og fuldt ud integrerede i samfundet, men også for retten til et arbejde.
Jeg konstaterer dog en vis mangel, når man taler om retten til livet. Man henviser i den forbindelse til den berettigede kamp mod dødstraffen, terrorisme og aktiv dødshjælp, men man glemmer abortproblemet. Jeg ønsker naturligvis ikke ved denne lejlighed at indlede et korstog mod svangerskabsafbrydelse, men det forekommer mig ærligt talt noget overdrevet, at Europa-Parlamentet ligefrem beklager, at visse medlemsstater forbyder eller blot begrænser information om frivillig svangerskabsafbrydelse, sådan som det fremgår af punkt 56 i betænkningen.
Man kan ikke forene retten til livet med retten til abort. I en betænkning, der med rette lægger stor vægt på beskyttelsen af alle menneskers rettigheder, og navnlig de svagestes og de mest forsvarsløses, burde man bruge et par ord på at forsvare de mest forsvarsløse af alle mennesker, nemlig fostrene. Til sidst vil jeg gerne sige, at der var mange svangerskabsafbrydelser, som ikke ville finde sted, hvis medlemsstaterne og hele Den Europæiske Union tilbød kvinderne et alternativ til abort, det vil sige en passende økonomisk og social støtte samt en ordentlig informations- og forebyggelsespolitik.

Pradier
Hr. formand, det hører med til gode manerer at lykønske ordføreren. Alligevel synes jeg, at det balancenummer, som fru Schaffner har givet sig i kast med, ikke kun fortjener vores respekt, men også vores støtte. Jeg mener for øvrigt, at denne betænkning skal vedtages med begejstring, for den gør opmærksom på rettighederne for dem, som ikke almindeligvis bliver forsvaret, navnlig de fremmede. Det er sandt, at pligten til at respektere Geneve-konventionen og dens tilhørende protokoller er et emne af største betydning. Retten til asyl og midlertidig beskyttelse, som de ulykker, vores kontinent har oplevet i løbet af de sidste par år, har gjort nødvendigt, er emner, der er blevet lagt vægt på, og som fortjener vores fulde tilslutning.
Denne betænkning om menneskerettigheder, som gør det muligt for os at feje for egen dør, før vi irettesætter andre lande, er en opgave, der skal hyldes. Ulempen er, at vi bliver for afhængige af en vis konsensus. Jeg har fremlagt et ændringsforslag og Den Radikal Gruppe har fremlagt et ændringsforslag. Der er ikke stor chance for, at de bliver vedtaget. Prostitution, kvindelig eller mandlig - som tiden går stiger antallet af mandlige prostituerede næsten lige så hurtigt som antallet af kvindelige prostituerede - kræver, at en lovgivning, en række bestemmelser til beskyttelse af deres rettigheder og værdighed bliver iværksat. Disse findes ikke i alle lande, og man må derfor tænke alvorligt over det.
Et andet aspekt er verdsligheden og respekten for religionen. Hvad angår de nye religioner, er der tilsyneladende i dag en uheldig forveksling mellem straffeloven og de tydelige angreb på lovgivningen, og den heksejagt, som i øjeblikket bliver ført mod de nye religioner. Undskyld mig, men homoseksuelle og narkomaner, som i dag stadig overtræder loven, er ligeledes mennesker, hvis rettigheder skal forsvares. Jeg har ikke mere tid, og det beklager jeg.

d'Ancona
Hr. formand, jeg vil forsøge at gøre et par bemærkninger til det store selskab, der stadigvæk er til stede. Det er en tradition, at vi hvert år offentliggør en betænkning om menneskerettighederne, hvor vi ser på, hvordan forholdene er ordnet andre steder i verden, og en betænkning, hvor vi ser os selv i spejlet og siger: Hvordan står det til med menneskerettighederne i Unionen? Det er også en tradition, at vi altid bliver nemmere enige om den betænkning, der omhandler forholdene uden for Unionen, end når vi skal se nærmere på os selv. Jeg håber, at det i morgen for en gangs skyld er anderledes, og at vi i morgen i enighed bakker op om betænkningerne af fru Schaffner. For jeg finder, at vi først bliver taget alvorligt, hvis vi også tør se kritisk på forholdene i Unionen. Det ville være et skridt fremad sammenlignet med andre erfaringer på det punkt.
Når jeg tænker over det, finder jeg imidlertid ofte, at skillelinjen mellem menneskerettighederne i og uden for Unionen tit er noget kunstig. Den er ikke rigtigt hensigtsmæssig mere. Jeg har på fornemmelsen, at det ofte drejer sig om konfrontationen mellem den rige del af verden, hvor vi befinder os, og resten, og at krænkelsen af menneskerettighederne stadigt oftere begynder at afspille sig omkring denne konfrontation.
Hr. Pradier har allerede nævnt det. Han talte om asyl og flugt. Det er naturligvis logisk, at når man lever i en så rig del af verden i forhold til resten, at der så kommer mennesker hertil. Det er ganske vist i sig selv problematisk, men ikke overraskende. Hvis vi ikke kan honorere alle ansøgningerne, rejser disse mennesker ikke alle sammen tilbage, men får status af ulovlige personer. Personer, der ikke eksisterer. Når vi taler om krænkelse af menneskerettighederne, endnu en gang, burde vi se nærmere på denne gruppe. Disse mennesker udnyttes som følge af deres retsløse situation, og det er forkert. Det sker også, og det har vi tidligere drøftet, at mennesker skal tilbage og må sendes tilbage til deres hjemland under tvang. I de tilfælde sker der også tit ulykker. Men der er også andre konsekvenser af forskellen mellem rig og fattig. Jeg nævner blot menneskehandel, handel med kvinder, der er en specifik form for menneskehandel. Heldigvis er den kommissær, der på ny har gjort en stor indsats på dette punkt, til stede her i aften. Jeg vil gerne ønske hende tillykke hermed. Det er et vigtigt punkt at bruge tid på. Også i aften, hvor vi drøfter menneskerettigheder.
Tilsidst, hr. formand, vil jeg gerne udtale min respekt for alle de ngo'er, der er så aktive på disse punkter. Jeg nævner ikke kun Amnesty, jeg vil også nævne UNHCR og ECRE, og så har jeg sikkert glemt nogle stykker. Det er godt, at vi bruger stadigt mere tid på disse ngo'ers betænkninger og beretninger. Det mener jeg er et positivt punkt, og jeg vil også gerne fra denne talerstol takke de mange mennesker, der ofte helt uegennyttigt holder liv i disse ngo'er. Jeg tror, at politikken fungerer bedre takket være deres eksistens.

Pirker
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil til at begynde med ligeledes takke fru Schaffner, fordi hun har gjort et alvorligt forsøg på virkelig at beskæftige sig med overholdelsen af menneskerettighederne i Den Europæiske Union. Jeg ønsker hverken at takke eller vise anerkendelse over for dem, der som i de tidligere år under dække af menneskerettighederne har formuleret alle mulige politiske forestillinger og ideologiske ønsker og fremsat dem som ændringsforslag. De har dermed desværre også forvansket den betænkning, som fru Schaffner har forelagt.
Der venter os endnu nogle ændringsforslag, som er uacceptable for mig, uacceptable i det mindste også, hvad angår diskussionen under overskriften menneskerettigheder. Jeg vil kun tage fat på et par punkter her, som f.eks. kravet om legalisering af narkotikaforbruget - her er der totalt forskellige opfattelser - eller f.eks. kravet om aktiv og passiv valgret for gæstearbejdere eller ligestilling af homoseksuelle par med den øvrige familie og dermed også anerkendelse af par af samme køn som familie, desuden også familiesammenføring for par af samme køn, og, hvilket er det værste for mig, at det f.eks. også kræves, at bestemmelserne om beskyttelse af unge mod homoseksuelle overgreb ophæves, at lavalderen sænkes. Jeg er imod enhver diskriminering, men det, som er indeholdt af krav her, er for mig absolut uacceptabelt. Beskyttelsen af de unge, beskyttelsen af børnene skal altid stilles over ønsket om at give efter for individuelle seksuelle tilbøjeligheder og om at udleve dem. Beskyttelsen af de unge, mine damer og herrer, som De forlanger det, er en menneskeret for mig! Menneskerettighederne er mig for kostbare til at skulle holde for som et køretøj til transport af nogle tilfældige ideologier og til at blive misbrugt.

Mohamed Alí
Hr. formand, vi behandler endnu en gang årsberetningen fra Europa-Parlamentet om respekten for menneskerettighederne i Union, og jeg glæder mig især over, at man i beretningen bliver ved med at garantere de sociale og økonomiske rettigheder, såvel som de kulturelle rettigheder, som en integreret del af de grundlæggende rettigheder.
I denne forbindelse vil jeg gerne fremhæve et bidrag fra vores gruppe til beretningen, hvori der anmodes om anerkendelse af og støtte til de regionale sprog og medlemsstaternes ratificering af det europæiske charter om regionale eller mindre udbredte sprog.
Vi må ikke glemme den kendsgerning, at vi drøfter denne årsberetning i 50-året for Verdenserklæringen, en indiskutabel referenceramme inden for hvilke alle institutionernes og de nationale eller internationale organers offentlige optræden bør bevæge sig.
Jeg vil heller ikke her glemme det prisværdige arbejde, der udføres af forskellige ngo'er - som min kollega omtalte i det forrige indlæg - i kampen for indførelse og respekt af menneskerettighederne i vores samfund. Disse organisationers konstante arbejde med at anmelde overgreb og stille krav har i stort omfang medvirket til en bedre anvendelse af Verdenserklæringen om Menneskerettighederne.
Endelig vil jeg gerne komme ind på et punkt i beretningen, som er kommet med på initiativ af vores gruppe, og det er behovet for at oprette en højtstående myndighed, som borgerne kan henvende sig direkte til, og som skal være uafhængig af offentlig magt, og som skal overvåge, at alle sikkerhedsstyrkerne respekterer de deontologiske normer. Med denne højtstående myndigheds tilstedeværelse kunne man i tilfælde af begivenheder, som dem der fandt sted for nogle uger siden i Melilla, hvor man skred til anholdelse af to lokale politifolk, der var sigtet for formodet voldtægt af en marokkansk kvinde, eller det der skete i Toulouse i denne uge, hvor en borger fra Maghreb blev dræbt af politiet i byen, bedre få fastslået sikkerhedsstyrkernes ansvar.

McKenna
Hr. formand, når vi taler menneskerettigheder, er vi nødt til at tale om retten til for alle at blive behandlet ens, både juridisk og i samfundet. Dette er en uhyre vigtig betænkning, da Den Europæiske Union er nødt til at se egne fejl og problemer, før den kan pege fingre ad andre verdensdele.
Vi ser hvert år betænkninger om dette emne i Parlamentet, men rettighederne hos visse samfundsgrupper ignoreres fortsat. Der diskrimineres f.eks. stadig mod bøsser og lesbiske i mange europæiske lande på grund af deres seksuelle orientering. Der diskrimineres stadig mod kvinder, til trods for at de udgør mere en 50 % af befolkningen. Når vi ser på retssystemet i mange lande, finder vi den faktiske anvendelse af retsregler uacceptabel. I mit eget land, Irland, har vi specielle kriminalretter, der er blevet fordømt af FN's Menneskerettighedskommission. De bruges stadig, ikke kun til det, der blev begrundet som terroristhandlinger, men også til almindelige forbrydelser. Vi ser i nogle medlemslande, at folk kan tilbageholdes i meget lange perioder, uden at der rejses tiltale. Dette er i strid med den europæiske menneskerettighedskonvention. Vi er nødt til at se på disse spørgsmål og beslutte, at det ikke bør være tilladt for disse lande at handle på denne måde. Enhver bør respektere internationale menneskerettighedskonventioner, og hver medlemsstat i Den Europæiske Union har alvorlige spørgsmål at besvare med hensyn til anvendelsen af retsregler.

Casini, Carlo
Hr. formand, menneskerettighederne er uden tvivl dette århundredes stolthed, og for at blive klar over dette behøver man blot at gå tilbage til visse spørgsmål i menneskets historie, lige fra det spørgsmål, som Sokrates stillede sig selv natten før sin henrettelse - «Hvad er retfærdigt? At overholde loven?« - til Skt. Augustins spørgsmål om, hvad der adskiller staten fra en velorganiseret forbrydersammenslutning, og det spørgsmål, der opstod som følge af Nürnberg-processen i midten af århundredet, da de nazistiske forbrydere forsvarede sig med, at de bare havde fulgt loven. »Netop derfor dømmer vi jer«, svarede dommerne.
Hvad er så retfærdigt? I midten af dette århundrede gav erklæringen fra 1948 et svar på dette spørgsmål, og det i højere grad i indledningen end i artiklerne. Der står nemlig i indledningen, at »anerkendelsen af den mennesket iboende værdighed og af de lige og ufortabelige rettigheder for alle medlemmer af den menneskelige familie er grundlaget for frihed, retfærdighed og fred i verden«. Den Europæiske Union lægger vægt på menneskerettighederne, og Unionens virkelige stolthed er hverken euroen eller det indre marked, men derimod den menneskelige værdighed. Det er dog netop, når vi læser indledningen til erklæringen fra 1948, at vi bliver klar over, at vi befinder os ved et vendepunkt, der kan få nogle tragiske konsekvenser. Hele menneskerettighedsteorien er nemlig dømt til at falde sammen som et korthus, hvis vi ikke ved, hvem der har disse rettigheder. Med andre ord skal vi netop her i Unionens hjerte stille os selv det endelige spørgsmål, som er mere foruroligende end Sokrates', Skt. Augustins og Nürnberg-processens spørgsmål, men som er det endelige spørgsmål: Hvem er mennesket, hvem er medlem af den menneskelige familie, og hvad forstår man ved værdighed?
Er de ynkeligste øjeblikke for menneskeheden - øjeblikke med udstødelse og handicap, fødsel og død, øjeblikke, hvor vi kaldes fostre og døende - måske ikke de øjeblikke, hvor man stiller sig selv det grundlæggende spørgsmål: Hvem er mennesket, og hvem råder over menneskerettighederne? Jeg beklager derfor, at man i betænkningen - der i andre henseender er udmærket - nævner dødsstraffen, men ikke dødsdommen over dem, der kun kan formodes at være uskyldige, og at man nævner børnene, men ikke dem, der i højere grad er børn end alle andre. Lad os derfor forsøge at forbedre teksten, så det bliver en tekst, der forsvarer alles rettigheder, og som kan vedtages af det størst mulige antal parlamentsmedlemmer.

Zimmermann
Hr. formand, kære kolleger, kære fru Gradin, i år får Europa-Parlamentets årlige beretning om overholdelsen af menneskerettighederne i Den Europæiske Union en særlig betydning. Endelig fejrer vi i år 50-året for Verdenserklæringen om Menneskerettighederne. For mig er det især glædeligt, at det i anledning af dette jubilæum er lykkedes os at behandle menneskerettighederne i og uden for Unionen i dag i en umiddelbar sammenhæng.
På denne måde bliver det også tydeligt for offentligheden, at medlemmerne af Europa-Parlamentet kræver, at menneskerettighederne respekteres overalt i verden. Virkningen af dette signal må ikke undervurderes. For ofte må medlemslandene lade sig bebrejde, at de selv overtræder menneskerettighederne inden for deres egne grænser, mens de samtidig vil tvinge deres handelspartnere til at overholde dem med såkaldte menneskerettighedsklausuler i handelsaftalerne. Med beretningen gør vi det desuden klart, at de svage og de socialt udstødte især krænkes i deres personlige rettigheder. Det er i overensstemmelse med Europas åndelige tradition, at Europa-Parlamentet hidtil ikke har ladet sig provokere til trods for alle angreb selv fra egne rækker til at fremhæve det dårlige ved vores demokratier.
For mig er det derfor særlig vigtigt, at menneskerettighedsberetningen også kommer ind på flygtninges og udlændinges, på børns og minoriteters situation. De har som regel ikke valgret, de kan altså ikke deltage i valget af de regerende. Bliver de ofre for krænkelser af menneskerettighederne, straffes gerningerne ofte ikke. De er selv skyld i det, siger man, de har selv provokeret til det, de tilpasser sig ikke. Det er de undskyldninger, som alt for ofte anføres for uforholdsmæssige overgreb. Men at være fremmed, at være normal, ikke at være normal, betyder under alle omstændigheder at være et menneske, at have rettigheder og derfor at blive respekteret. Hverken mere eller mindre vil vi gøre klart over for regeringerne i Europa med vores beretning.

Cederschiöld
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, retten til liv, kan den sammenlignes med retten til ferie? Er der forskel på betydningen af de politiske, absolutte rettigheder og de økonomiske og kulturelle? Menneskerettigheder er i dag en del af den diplomatiske dialog, men det er i form af de klassiske rettigheder såsom retten til at få sin sag prøvet ved en domstol, beskyttelse af liv og lemmer, stemmeret og lighed for loven.
Økonomiske rettigheder er baseret på begrænsede ressourcer og kan ikke efterleves som ufravigelige krav for størstedelen af verdens befolkning, men snarere som mål, der er værd at stræbe efter.
Alles ret til arbejde er hykleri, endda i nogle af Unionens medlemsstater. Da FN-erklæringen blev nedfældet, forsøgte Sovjetunionen at blande rettighederne sammen for at skjule, at man brød de grundlæggende rettigheder. En sådan taktik risikerer at føre til en udhuling af grundlaget for retsstaten.
Når økonomiske rettigheder bliver et dække for mangler og ufint trav med hensyn til politiske rettigheder, er vi ilde stedt. Politiske rettigheder som demokrati, ytringsfrihed, ejendomsret og etableringsfrihed er forudsætninger for at udvikle den foretagsomhed, beskæftigelse og velstand, vi alle ønsker.
Menneskerettigheder har ikke noget med betalt ferie at gøre. Lad os vende tilbage til det centrale: John Locke og hans menneskerettigheder tog udgangspunkt i liv, frihed og ejendom, hvilket amerikanerne har videreudviklet til life, liberty and the pursuit of happiness , og som FN kalder for liv, frihed og personlig sikkerhed.
Spørgsmål som abort, partnerskab for homoseksuelle og deres krav på at få lov til at adoptere børn er vurderingsspørgsmål, der tenderer i retning af national familielovgivning. Vi vil derfor stemme imod diskriminering, men hverken stemme for eller imod, når afstemningen kommer ind på de nationale familiespørgsmål. Selvom vi næppe kan støtte betænkningen, vil jeg give stor anerkendelse til fru Schaffner for et kompetent stykke arbejde med en nærmest umulig opgave.

Ojala
Hr. formand, menneskerettighederne tilhører alle. Sådan siger vi jo alle sammen. Desværre er det meget ofte tomme ord. Også her har vi kunnet høre, at når det kommer til f.eks. homoseksuelle, så har alle bestemt ikke nødvendigvis samme mening om tingene. Samtidig vil jeg gerne bede om, at vi griber i egen barm, hvad angår behandlingen af Europas sigøjnere. Hvert enkelt land har i denne forbindelse plads til forbedring. Deres menneskerettigheder respekteres ikke fuldt ud.
Amsterdam-traktatens artikel 13 giver os i fremtiden mulighed for at handle aktivt for at få tilvejebragt et diskriminiationsbekæmpende rammedirektiv og et anti-racisme-direktiv. Det er denne type konkrete handlinger fra såvel Kommissionen og Parlamentet som Rådet, som borgerne venter. Mødet i Wien, som behandlede de 13 artikler, fremsatte store forventninger også til Europa-Parlamentet i denne forbindelse.

Berger
Hr. formand, når vi i dag diskuterer de årlige menneskerettighedsberetninger i forbindelse med 50-året for Verdenserklæringen om Menneskerettighederne, er spørgsmålet om en bedre institutionel og retlig sikring af menneskerettighederne også inden for Den Europæiske Union mere prominent end nogensinde med rette også taget med på dagsordenen. Dette spørgsmål er blevet gjort aktuelt igen af både højtstående ekspertgrupper og af det østrigske formandskab og også her i Parlamentet på initiativ af min politiske gruppe.
I forbindelse med den retlige sikring af menneskerettighederne inden for Den Europæiske Union har Amsterdam-traktaten ganske vist - det er allerede blevet nævnt et par gange i dag - bragt nogle fremskridt. Især artikel 13 vil trods alle de procedureretlige forhindringer, der er indbygget, kunne betyde fremskridt. Ved en konference i Wien blev denne artikel betegnet som sleeping child . Jeg tror, at det er vores opgave at vække den. Der mangler dog stadigvæk en decideret forankring af selv klassiske menneskerettigheder i Den Europæiske Unions ret. Dette er så meget mere bedrøveligt og betænkeligt, som Unionen overtager stadig flere yderst grundretsfølsomme opgaver, især inden for den tredje søjle, f.eks. udviklingen af en fælles asyl- og indvandringspolitik, fælles foranstaltninger til bekæmpelse af organiseret kriminalitet, nye procedurer til overvågning og til politi- og retssamarbejde i hele Unionen.
Disse politikker skal følges og begrænses af grundlæggende rettigheder og menneskerettigheder, der gælder umiddelbart på EU-ret. Som vi også ved af ulykkelig erfaring, kan et politisk område kun skabes på en bæredygtig måde, hvis der også er en tilsvarende institutionel sikring. Vi foreslår derfor med et ændringsforslag, at ethvert medlem af Europa-Kommissionen, der bliver ansvarlig for området med sikkerhed, frihed og retfærdighed, fremover også skal være decideret ansvarlig for overholdelsen af menneskerettighederne inden for Den Europæiske Union, og at Observatoriet for Racisme og Fremmedhad, der er placeret i Wien, udbygges til et generelt observatorium for menneskerettigheder i Unionen.

Ribeiro
Hr. formand, fru kommissær, vi er fuldstændig enige i, at medlemsstaterne skal styrke deres bestemmelser og deres praksis med hensyn til respekt for menneskerettighederne i Den Europæiske Union.
På samme måde kan vi ikke gå med til, at der kastes sten mod andres huse, uden man selv ser, hvilket materiale ens eget hus er lavet af. Hvad angår menneskerettighederne, må man ikke glemme eller nedprioritere de sociale rettigheder. Ordføreren omtaler dem, hvad vi fremhæver, selvom omtalen som altid forekommer os utilstrækkelig. Europa må opgive den defensive holdning over for de sociale rettigheder, som om de er for vidtgående, og globaliseringen og konkurrenceevnen nødvendiggør såkaldt realistiske revisioner af dem.
To bemærkninger til den positive side, om to forslag: det om 1999 som Europæisk År for bekæmpelse af vold mod kvinder og det om en skærpet kamp mod internationale menneskesmuglernetværk.
Til slut, for at tale om meget specifikke glashuse, håber vi, at Portugal vil undlade at bidrage til, at der omtales tilfælde af tortur og umenneskelig behandling af fængslede eller tilbageholdte udført af medlemmer af ordensmagten.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.30.

Fængselsforhold
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0369/98) af Pradier for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om fængselsforholdene i Den Europæiske Union: Indretning og alternativer til straf.

Pradier
Hr. formand, fru kommissær, jeg er meget beæret over at tale her i dag, for jeg mener, at såvel Rådet som Kommissionen og Parlamentet er i færd med at tage nogle vigtige beslutninger om et emne, der angår os alle. Dette emne er således ikke særligt populært. Det giver ikke særlig mange stemmer. Man lad mig alligevel fortælle Dem, at der i dag på dette tidspunkt, klokken ni om aftenen, sidder 400.000 af vores medborgere i fængsel. Hvis bare nogle af dem har den ulykke, eller måske lykke, at have en ægtefælle, et eller to børn eller gamle forældre, så er det mellem 1, 5 millioner og 2 millioner europæere, der på nuværende tidspunkt er direkte berørt af forholdene i fængslerne. I dag er fængslet et nødvendigt onde. Dets rolle, som dels består af at nægte visse forbrydere friheden det vil sige en smule straffende rolle, bør naturligvis udvides med en forberedelsesfase til løsladelsen, en rehabilitering og en omskoling. Er det nødvendigt at fortælle Dem, kære kolleger, at de europæiske fængsler ikke opfylder denne opgave eller opfylder den meget dårligt, undtagen i meget få lande, og vi vil anvende lejligheden til at hylde dem.
Hvem sidder i fængslerne? Jeg skal fortælle Dem, hvem der sidder i fængslerne. Det drejer sig ikke om at gøre dem til rene uskyldigheder. De personer, der sidder i fængsel, er skyldige og dømte. Og måske er det på denne måde et gode. Men hvem er det? Det er de fattige, og de fleste af dem lever under fattigdomsgrænsen. Det er analfabeter eller personer, hvis uddannelse tydeligvis er utilstrækkelig. Det er personer uden moralske, interne eller familiemæssige tilhørsforhold. Det er personer, der på en gang er arbejdsløse, ofre for forbrydelser, snarere end at være ophavsmændene til dem. Endelig er det personer, hvis fysiske og psykiske helbred er alvorligt ødelagt. 95 % af dem, der i dag sidder i fængsel, opfylder mindst tre af disse kriterier. Det er rigtigt, af fængslerne er overfyldte. De er overfyldte, fordi der gives hårdere straffe. Man har talt om, at det er nødvendigt at bygge fængsler. Måske skal de bygges, og endda givetvis. Bestemt ikke for at øge antallet af fængsler, men derimod for at give bedre indkvarteringsforhold til de logerende. Jeg mener, der er to eller tre vigtige aspekter. For det første skal man anvende alternative former for straf i forhold til fængselsstraf. Det tjener intet formål at tilbringe to år i fængsel. En småforbryder, en lille gangster møder i fængslerne storforbryderne, der ved, hvordan man skal omstille dem til alvorlig kriminalitet. Og derudover har nogle lande, gennem alternative former for straf som samfundstjeneste og dagbøder, fået mulighed for at idømme en mere hensigtsmæssig straf end fængsel.
Et andet aspekt, der forekommer mig at være mindst lige så vigtigt, er erstatning. Når en forbryder har forårsaget en skade på en person, er det nødvendigt, at erstatningen ikke kommer via staten - alle gør grin med det, med staten, på samme måde som befolkningen gør grin med de indsatte. Tværtimod er oprettelsen af en bestemt kontakt mellem forbryderen og offeret den direkte erstatning, og sandsynligvis en af de veje, som vi bør gå.
Jeg vil henlede Deres opmærksomhed på to aspekter, hvortil der vil komme ændringsforslag. For det første er det stadig sådan i dag, i nogle lande, at brugen af et ulovligt middel kan sende dig i fængsel. Dette er en fejl. Der skal gøres op med denne fejl. I den forbindelse mener jeg, at mødet i Kommissionen, som var et meget interessant møde og et meget levende møde, gjorde det muligt at opnå en relativ enighed. Det andet aspekt angår privatiseringen af fængslerne. Den institutionelle vold, som det er at blive frataget sin frihed, er og bør være et statsanliggende. Det er statens højhedsret, som bør sikre disciplinen, lovgivningen og sikkerheden inden i fængslerne. Nogle lande troede, det var godt at adskille og uddelegere ansvaret til private virksomheder. Gud ved, at jeg går ind for private virksomheder, men dette er et anliggende for staten, som den ikke skal give fra sig. Under alle omstændigheder bliver det vores pligt at sørge for, at det forbliver statens anliggende.

Van Lancker
Hr. formand, jeg vil først og fremmest gøre opmærksom på, at min gruppe har anmodet om at overtage hr. Bernie Malones taletid, men jeg insisterer ikke, normalt har jeg fire minutter.
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, hvis der er et sted, hvor der virkelig er risiko for krænkelse af menneskerettighederne, så er det i fængslerne, fordi kontrollen er så lille, fordi det, som hr. Pradier allerede har sagt, ikke er noget populært emne, fordi fængslerne er overfyldte. Derfor mener jeg, at det er godt, at vi har denne debat sammen med menneskerettighedsdebatten. For på trods af 50 år med menneskerettighedserklæringen kan Europa i øjeblikket bestemt ikke forelægge en anstændig balance med hensyn til menneskerettighederne i fængslerne. Jeg vil derfor gerne på vegne af min gruppe takke hr. Pradier, og det mener jeg ærligt, for hans betænkning og også takke ham for den velvillighed, hvormed han har taget hensyn til vores ændringsforslag. Jeg vil i øvrigt også meddele ham, at hans betænkning allerede er emne for fuldsides annoncer fra f.eks. den belgiske menneskerettighedsorganisation (Belgische Liga voor de rechten van de mens). Og det betyder trods alt noget, mener jeg.
På vegne af min gruppe vil jeg nævne to punkter, der for mig og for os er meget vigtige. For det første, og faktisk er det allerede sagt af hr. Pradier, er fængselsstraf kun én af samfundets mange muligheder for at svare igen på forbrydelser. Hr. Pradier har sagt: un mal nécessaire . Men ud fra en etisk og social synsvinkel og med hensyn til effektivitet er det ikke det mest succesfulde middel. De, der kræver flere og længere fængselsstraffe som svar på lovovertrædelser, overvurderer meget den individuelle og kollektive afskrækkelsesvirkning af fængselsstraffe. De glemmer, at den skade, som de involverede lider, ikke genoprettes, og de glemmer endvidere, at samfundet ikke har fordel af det, det samfund, som lovovertræderen, der er mærket af fængselsstraffen, skal vende tilbage til. Konsekvensen er, at man, hvor det er muligt, i straffe- og gennemførelsespolitikken skal vælge alternative og erstattende straffe, hvor der i meget højere grad lægges vægt på genopretning af skaden og reintegration i samfundet.
Min gruppe mener f.eks. at mennesker, der kun pågribes for besiddelse af narkotika, ikke hører hjemme i fængslerne. Vi mener endvidere, at unge ikke skal sættes i fængsel. Vi holder fast ved vores overbevisning om, at fængsling har den modsatte virkning på de unge, selvom vi naturligvis ikke er blinde for de store problemer med de ofte meget unge lovovertrædere. Vi går derfor også ind for konstruktive og menneskelige sanktioner over for unge, der stiller dem til ansvar, men som også giver dem maksimale muligheder for at vende tilbage til samfundet.
For det andet skal fængselsstraffe afsones under menneskelige forhold, og det betyder for os ikke kun, at medlemsstaterne skal overholde Europarådets retsregler, men bestemt også Det Europæiske Udvalg om Forebyggelse af Torturs anbefalinger, der er meget konkrete. Det betyder også, at lande, der ligesom Belgien endnu ikke er gået i gang med at lave en principlov om fangernes rettigheder og pligter, og som heller ikke har gjort noget for at etablere en uvildig kontrol af krænkelser af menneskerettighederne, straks skal gå i gang med dette. Hvis medlemsstaterne havde fulgt Udvalgets, Europarådets og i øvrigt også anbefalingerne i betænkningen af hr. Pierre Pradier, så havde det ikke været nødvendigt for hr. Pierre Pradier at udarbejde en betænkning, og vi havde ikke siddet her i dag. Jeg vil således gerne på ny lykønske ham med hans betænkning, og jeg håber, at Europa-Parlamentets initiativ følges.

Colombo Svevo
Hr. formand, når vi i dag godkender denne betænkning, er det i høj grad på grund af dens politiske langsigtethed og dens evne til at tage fat på det væsentlige og droppe den ideologiske strenghed for ikke mindst at udnytte den mulighed, en betænkning, der er bred enighed om, giver.
Efter min mening bør vi først og fremmest overveje følgende kendsgerning: Det fremgår af alle de undersøgelser, der foretages i Europa, såvel de nationale som de europæiske undersøgelser, at problemet med den såkaldte sikkerhed er af største interesse for borgerne. Borgerne ønsker en fredelig sameksistens, og der er således et modsætningsforhold mellem betænkningen og dette legitime ønske.
Først vil jeg gerne sige, at borgernes sikkerhed ligger os alle og ikke kun nogle få af os på sinde. Borgerne ved dog godt, at også en god tilrettelæggelse af fængslerne, med sikkerhed for straffen, sikre fængsler og klare alternative former for straf, der også anerkendes af offentligheden, er en del af denne fredelige sameksistens. At lade være med at tage leveforholdene i fængslerne op til overvejelse - og disse leveforhold er ofte barske - fremmer ikke borgernes sikkerhed, tværtimod. Ofte dækker den hårde straf over en manglende politisk evne til at sikre en fredelig sameksistens.
For det andet skal vi huske de mål, vi satte os med denne betænkning. Da vi tog højde for forskellene, men også for de positive forandringer, der er sket med hensyn til retslovgivningerne, og da vi var bekymrede for visse rettigheder, som stadig blev nægtet, f.eks. en forkert brug af varetægtsfængsling og de overfyldte fængsler i visse lande, ønskede vi med denne betænkning ligeledes at vælge nogle retningslinjer, der allerede eksisterer i visse lande, og at forelægge dem for de andre lande. Det er en handling, der drejer sig om god praksis, og som hverken krænker eller mindsker den nationale suverænitet, men som giver Europa-Parlamentet en klar målsætning.
Vi beklager, at det vanskelige narkotikaspørgsmål er kommet med i denne betænkning, da det næsten sår tvivl om den enstemmighed, som jeg håber, vi kan nå frem til igen. Jeg vil gerne pointere, at alle de ændringsforslag, jeg har behandlet, og navnlig mit eget og Ana Palacios, tog sigte på at henlede Parlamentets opmærksomhed på, at dem, der tager narkotika, ikke bør sendes i fængsel, men at man derimod bør tage alternative former for straf i brug, f.eks. revalidering i behandlingshjem eller specialiserede afdelinger.
Jeg bemærker, at der er blevet indgivet forskellige ændringsforslag, og de bidrager efter min mening til at skabe en fornuftig balance, også internt i grupperne. Hvis vi når frem til en sådan balance med hensyn til et af ændringsforslagene, vil vi sammen have nået vores mål, nemlig at opnå den størst mulige politiske enighed om denne betænkning.

Caccavale
Hr. formand, hr. kommissær, tiden er så kort, og betænkningen af hr. Pradier er så veludført, så intelligent lavet og så langsigtet, at jeg vil nøjes med at fremsætte to bemærkninger. Først vil jeg gerne sige, at dette ganske vist ikke er noget valgargument, men der er en forkert opfattelse, som vi bør protestere imod, nemlig at man ved at kaste borgerne i fængsel kan løse deres problemer og på en måde også vores. Der er ikke noget, der er mere forkert, og man tager noget for givet, der ikke er givet, kære Pierre, nemlig at der også er mange af de borgere, som er i fængsel, der ikke er skyldige, men derimod uskyldige, og som udsættes for en varetægtsfængsling af uacceptabel varighed. I fængslerne lærer dem, som er så uheldige - men også dem, som virkeligt er skyldige - blot at begå flere og bedre forbrydelser, for i dag er mange af vores fængsler blevet nogle sande kriminalitetsskoler, hvor man lærer at blive en stærkere, dygtigere og smartere forbryder, der er farligere for samfundet.
Min anden bemærkning, kære Pierre, er, at vi ikke har at gøre med to forskellige samfund, hvor man skelner mellem dem, der sidder i fængsel, og dem, der ikke gør. Du gav os med rette tallene på alle de europæiske borgere, som på en eller anden måde er berørt af problemet, fordi de er i familie med folk, der er i fængsel. Det er en god idé, at vi én gang for alle forklarer de europæiske borgere, at det at revalidere de mennesker, der i dag befinder sig i fængslerne, og at sørge for, at de kan genintegreres i samfundet, er noget, der kommer os alle til gode, som kommer samfundet til gode, og som bidrager til at skabe et mere retfærdigt og bæredygtigt samfund.

Mendes Bota
Hr. formand, i den beskrivende del rummer denne betænkning muligheder. Den søger udveje, forklaringer, årsager, den påpeger problemerne. Men når den kommer til de konkrete forslag, skrider den ud, fordi den bevæger sig ind på områder, som ikke er dens. Tilhængerne af en afkriminalisering af narkotikamisbrug kan anføre alle mulige sociale, politiske og sågar økonomiske argumenter for at retfærdiggøre sig. Argumentet om, at denne afkriminalisering vil lette presset på fængslerne er imidlertid ikke acceptabelt, fordi dét er en anden diskussion, ikke denne her.
Massemedierne oprøres kun en gang imellem over systemets dårlige og svage sider, som når der har været en spektakulær flugt, en blodig opstand, eller hvis en kendt person er blevet fængslet. Sjældent begiver de sig ned i katakomberne med den alarmerende HIV-smitte, hepatitis eller tuberkulose. Sjældent gør de sig klart, hvor dramatisk overbelægningen er i fængslerne, de sanitære forhold, den allestedsnærværende vold, de beskedne midler til resocialisering eller hjælp til unge, mødre, psykisk syge, alkoholikere eller stofmisbrugere.
Oven i alt dette er man sågar uvidende om, hvor mange selvmord der forekommer inden for fængslernes mure af mennesker fortabt i fortvivlelse længst nede på skalaen over menneskelig værdighed. Som portugiser skammer jeg mig over, at Portugal står øverst på listen over de værste forhold i fængslerne. Den 15. oktober i år havde Portugal 14.592 indsatte omfattende dømte, varetægtsfængslede og utilregnelige. De 52 portugisiske fængsler rummer samlet kun 10.763 pladser. Hvis vi siger, at 4.111 af disse indsatte er varetægtsfængslede, mange tilbageholdt længere end ønskeligt og længere end den tid, som loven foreskriver, må vi være enige med ordføreren, når han peger på den umådeholdne anvendelse af varetægtsfængsling fra retssystemets side som en af de væsentligste årsager til presset på fængslerne, og hvor en foranstaltning, der burde være en undtagelse, faktisk er blevet en regel.

Oostlander
Hr. formand, vores højt respekterede kollega hr. Pradier har indgivet en betænkning, som naturligvis skal læses med stor alvor, fordi det er et vigtigt emne.
Jeg vil gerne ved drøftelsen heraf begynde med et specifikt punkt, især punkt 35 i hans betænkning. På et sted angives i den oprindelige tekst en grund til ikke at fængsle folk, nemlig overbelægning. Nu må jeg sige, at i det mindste i mit land, og jeg formoder, at det er det samme i de fleste lande, skal man virkelig have meget på samvittigheden for at komme i fængsel. Så skal man virkelig have krænket menneskerettighederne. Jeg mener derfor ikke, at man som argument for ikke at fængsle folk kan angive overbelægning.
Når man så siger, at man ikke må sætte narkomaner i fængsel, blot fordi de har brugt narkotika, så siger jeg, at det er logisk, men det er ikke på grund af overbelægningen, men af andre grunde. Jeg mener, at det ville være meget mærkeligt, hvis man anvendte forkerte midler til at ændre en person. I den originale tekst er overbefolkning angivet som grund, men det nævnes også i flere ændringsforslag. Det finder jeg meget mærkeligt. Kun i ændringsforslaget af fru Colombo Svevo og hendes tilhængere er det ikke nævnt. Der står der simpelthen, at man ikke må sætte en stofmisbruger i fængsel alene af den grund, at han bruger narkotika. Det svarer til den holdning, som vi i Nederlandene længe har været tilhængere af: En stofmisbruger er primært en patient, og forhandleren er en stor kriminel, der skal retsforfølges strengt. Det forekommer mig derfor logisk, at man møder forhandlere i fængslerne, men en person, der i øvrigt ikke har begået noget kriminelt ud over at have røget eller brugt stoffer, ham møder man ikke i fængslet. Ikke desto mindre er fængslerne naturligvis fulde af mennesker, der har brugt narkotika, eller som stadigvæk gør det. Det skyldes, at de har begået anden kriminalitet. Men det er noget helt andet. Jeg anmoder om, at der i betænkningen skelnes mellem disse to forhold.
Jeg mangler faktisk også svar på spørgsmålet om, hvordan man holder et fængsel eller en blok i et fængsel stoffrit. Det er det, det drejer sig om. Noget, jeg savner meget, er en klar beskrivelse af, hvad den nationale kompetence omfatter og skal blive ved at omfatte, og hvad Den Europæiske Union supplerende kan gøre. Jeg tror, at det sidste først og fremmest omfatter udveksling af erfaringer, men jeg tror ikke, at vi skal lave en fælles fængselslovgivning. Det anser jeg kulturelt set for at være forkert.

Gradin
Hr. formand, Kommissionen bifalder hr. Pradiers betænkning og hans forslag til forbedringer af fængselsforholdene i Unionen.
Vi er enige med ordføreren i, at man skal være mere opmærksom på de ca. 400.000 personer, der sidder fængslet i de forskellige medlemsstater. Der skal gøres en stor indsats for, at fanger resocialiseres, og der skal være særlig opmærksomhed omkring respekten for menneskerettigheder. Der skal sikres overensstemmelse med standardreglerne for behandlingen af fanger, der blev vedtaget af Europarådet. Dette skitseres også i betænkningen fra 1997 om respekt for menneskerettigheder i Den Europæiske Union.
Den Europæiske Union har med Amsterdam-traktaten mulighed for at harmonisere regler vedrørende fængselsforhold. Dette inkluderer en mulighed for at styrke samarbejdet om gennemførelsen af beslutninger. Det kunne også inkludere tidlig eller betinget løsladelse og integration af fanger. Dette er vigtigt for at sikre ligebehandling af fanger i Unionen.
Disse muligheder for tættere samarbejde mellem medlemsstaterne inden for fængselsforhold er et vigtigt element med henblik på opnåelse af et højt sikkerhedsniveau inden for frihed, sikkerhed og retfærdighed, som vi alle - Parlamentet, Kommissionen og Rådet - nu skal gennemføre.
Kommissionen vil overveje denne betænkning meget omhyggeligt i forbindelse med dens beføjelser inden for dette område efter underskrivelsen af Amsterdam-traktaten.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.30.

Salg af forbrugsvarer samt garantier
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0469/98) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning (C4-0533/98-96/0161 (COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed (Ordfører: Annemarie Kuhn).

Kuhn
Hr. formand, kære kolleger, alle europæiske institutioner taler om borgernes Europa. Parlamentet har ved afstemningen om garantidirektivet lejlighed til at vise, hvor borgervenligt det er. Den fælles holdning skal hilses velkommen, og den er et godt grundlag for andenbehandlingen. Rådet har accepteret vigtige ændringer fra Parlamentet, desværre ikke alle. Men Rådet har også fastlagt noget nyt. Det er positivt, at Rådet har accepteret garantiperioden på to år. For brugte biler er der efter min mening foretaget en forsvarlig ændring. Derefter kan medlemslandene fastsætte regler om, at køber og sælger kan aftale en kortere periode, der dog ikke må være under ét år.
Rådet har ligeledes bekræftet, at bevisbyrden bliver omvendt i de første seks måneder efter købet. Det vil sige, at det ved en vare, der ikke er i overensstemmelse med købsaftalen, forudsættes, at mangelen allerede forelå ved købet, medmindre sælger beviser det modsatte. Det blev også accepteret, at sælger hæfter for offentlige, produktrelaterede udsagn i f.eks. reklamer, medmindre han beviser, at han ikke kendte disse. Selvom Rådet foreslår en mindre stram ordning i forbindelse med den kommercielle garanti fra producenten eller sælgeren, vil denne ordning fremover være mere gennemskuelig. Det, der står i garantierklæringen, skal overholdes. Det er vigtigt, at der gøres opmærksom på, at forbrugeren har nogle garantirettigheder i henhold til loven, som ikke må berøres af garantien, altså gennemførelse af Parlamentets krav.
Det hierarki, som Parlamentet har krævet, i forbindelse med afhjælpningsforanstaltninger for en mangelfuld vare har Rådet accepteret, efter min mening dog med svært forståelige ord. Forbrugeren kan forlange reparation, hvis det kan lade sig gøre eller er hensigtsmæssigt, eller et erstatningsprodukt, hvis et sådant forefindes. Hvis ingen af delene er mulig, kan forbrugeren forlange aftalen ophævet eller en reduktion i prisen. Så vidt er det alt sammen acceptabelt. Hvad Parlamentet dog ikke bør acceptere, er, at køberen i tilfælde af manglende overensstemmelse ikke kan forlange ophævelse af aftalen. I praksis betyder det, at køberen, hvis en mangelfuld vare ikke kan repareres og et erstatningsprodukt ikke kan leveres, ganske vist får en reduktion i prisen, men brænder inde med den mangelfulde vare. Efter min mening er det umuligt.
Desuden kan man spørge om, hvem der definerer manglende overensstemmelse. Direktivet bør egentlig ikke være nogen beskæftigelsesforanstaltning for advokater. Jeg anmoder derfor Parlamentet om at lade stk. 5 i artikel 3 udgå. Endnu en henvisning: I stk. 4 i samme artikel er der en oversættelsesfejl i den tyske og den engelske tekst. Det skal lyde som i den franske udgave: »rimelig tid eller« og ikke »rimelig tid og«.
Kommissionen, Parlamentet og Rådet ønskede med dette direktiv en minimumsharmonisering af forbrugsvaregarantien. Dette synes Rådet imidlertid at have glemt på ét punkt i sine drøftelser. Den fælles holdning tillader, at medlemslandene kan fastsætte, at forbrugeren skal underrette sælgeren om, at han vil gøre brug af sine rettigheder senest to måneder efter, at han har konstateret, at varen ikke er i overensstemmelse med købsaftalen. Dette er i modstrid med en minimumsharmonisering. De færreste medlemslande ønsker at indføre denne klagepligt. Det var en gulerod for et medlemsland, for at landet skulle bifalde den fælles holdning, hvilket det endnu ikke har gjort. En klagepligt på to måneder i nogle EU-lande er i modstrid med harmoniserede regler i det indre marked, opfordrer den oplyste forbruger til at lyve - for hvilken forbruger ved, hvornår jeg har fastslået mangelen - og fører forbrugeren på vildspor ved køb i et andet EU-land. En franskmand, der ikke kender klagepligten fra sit eget land, som har købt en vare i Tyskland, og som af tids- eller afstandsmæssige grunde ikke i rette tid anmelder fejlen og af uvidenhed også siger sandheden, fortaber alle sine rettigheder. Den køber, der køber sin vare rundt om hjørnet og opdager en fejl, vil straks meddele sælgeren det, fordi han jo vil benytte varen. Dette vil nok blive regelen. Udvalget kræver derfor, at denne ordning annulleres uden at blive erstattet, og jeg anmoder også her Parlamentet om godkendelse.
Til gennemførelse i national ret kræver Rådet 36 måneder, vi 24. Med indførelsen af euroen er der mere prisgennemskuelighed. Derfor vil forbrugerne også benytte det indre marked mere, håber jeg. Senest med indførelsen af euroen som kontante penge skal også minimumsharmoniseringen af forbrugsvaregarantien være indført. Vi bør derfor blive ved vores 24 måneder. Udvalget har igen fremsat andre ændringsforslag fra førstebehandlingen. Ændringsforslag 25 har vi allerede flere gange vedtaget i forbindelse med andre direktiver. Jeg ved, at der dog er én gruppe, der er imod. Det samme gælder for ændringsforslag 27. Det blev godkendt af Parlamentet med overvejende flertal i forbindelse med betænkningen om at sikre forbrugerne adgang til at gå rettens vej. De har alle ligesom jeg modtaget breve fra kreditinstitutter vedrørende ændringsforslag 17. Men ændringsforslag 17 formulerer entydigt, at det handler om betaling i rater til sælgeren, som sælgeren har indrømmet, og som skal kunne indstilles, indtil sælgeren har afhjulpet mangelen. Det handler ikke om en bankkredit. Den kan man naturligvis ikke afbryde på grund af en mangel.
Desværre kan jeg af tidsmæssige grunde ikke begrunde hvert ændringsforslag. Men én ting kan jeg forsikre Dem om: Både udvalget og Parlamentet har under førstebehandlingen hele tiden været opmærksomme på, at en ligevægt mellem købere, sælgere og producenter bevares. Jeg vil her til sidst gerne takke alle, Kommissionen, det britiske og det luxembourgske formandskab og de kolleger, der har givet deres støtte.

Whitehead
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske min kollega, Annemarie Kuhn, som muligvis har udarbejdet sin sidste store betænkning her i Parlamentet. Hun har fulgt den fra start til slut, og vi er nu nået til et punkt, hvor vi så absolut kan sige, at vi har været opmærksomme på det gamle princip caveat emptor . Vi har givet køberen/forbrugeren passende adgang til mulighederne for udbedring, klage og information i denne sag.
Parlamentet har udført meget vedvarende lobbyisme ved personer, der har sagt, at den fælles holdning er fin, som den er, at der ikke bør foretages ændringer, og at det ville være meget trættende på nuværende tidspunkt at have en eller anden form for fase med fælles beslutningstagning. Hvis der var en fase med fælles beslutningstagning, er det naturligvis helt indlysende, at det ville tage længere tid. Der kunne dog også derved blive foretaget nogle marginale forbedringer til det, der nu er fundamental god lovgivning, som har skabt en ny balance i forholdet mellem producenter og forbrugere. Mængden af ændringsforslag, fremsat af ordføreren, forbedrer dog, inden for den margen, dette direktiv. Jeg bifalder især dem, der sletter afsnit vedrørende forbrugerens forpligtelse til at meddele eventuelle fejl inden for to måneder, fordi der er et helt tydeligt problem med gennemførlighed her; fornyelsen af garantier for varer, der leveres som erstatning for varer med fejl, fordi de samme betingelser tydeligvis skulle finde anvendelse, og fjernelsen af artikel 3, stk. 5, i den fælles holdning, som afholder forbrugeren fra at få købekontrakten annulleret, hvis der er tale om en mindre fejl, fordi en mindre fejl kan gentages op til flere gange i løbet af garantiperioden.
Jeg nærer større tvivl med hensyn til situationen i Det Forenede Kongerige om et par af de øvrige ændringsforslag, særligt dem der gør det muligt for forbrugeren ensidigt at indstille afdrag under alle omstændigheder, hvilket kan medføre problemer i visse tilfælde. Der er ligeledes Den Liberale Gruppes ændringsforslag, der ville oprette solidarisk hæftelse mellem producenten og sælgeren, der er ophørt med at handle eller ikke er klar over den påståede manglende overensstemmelse. Hvis dette vedtages, vil det give os mulighed for yderligere at gennemtænke og overveje det i fasen med fælles beslutningstagning.
Afslutningsvis vil jeg gerne nævne det ændringsforslag, som jeg har fremsat sammmen med fru Jackson og en række andre medlemmer på tværs af Parlamentet. Det vedrører fritagelsen for auktionshuse, der sælger ved auktion, hvor en pris er fastsat kun ved den auktion, og som sædvanligvis optræder som agenter for antikvariater og kunsthåndværkere. Vores ændringsforslag 34 om dette spørgsmål, som jeg håber bliver godkendt, vedrører specifikt visse bestemmelser, der allerede er indeholdt i den fælles holdning. Jeg anbefaler det til Parlamentet.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke fru Kuhn for den meget loyale måde, som man altid kan samarbejde med hende på. Det mener jeg helt ærligt, og vi kommer til at savne hende som kollega, når hun ikke længere er medlem af Parlamentet og ikke mere bekymrer sig om forbrugeranliggender.
For det andet, lobby. Jeg tror, at jeg har haft færre problemer hermed end hr. Whitehead. Når jeg betragter lobbyen, fastslår jeg ganske enkelt, at vi i dag drøfter et ændringsforslag om garanti på forbrugsvarer, og at det ændringsforslag er indgivet af Sotheby's, for ikke at nævne den første den bedste. Med hensyn til lobbyen tror jeg ikke, at vi må betragte os selv som de reneste. Vores gruppe vil i øvrigt støtte ændringsforslaget, men jeg mener stadigvæk, at det er unødvendigt.
Det, vi forsøger på med dette direktiv, er at opnå en god stilling for forbrugeren, der på det indre marked stadigt mere køber luksusvarer hen over grænserne. Det betyder, at man skal kunne regne med, at man ved køb også har garanti, og at man ikke kun er afhængig af fabriksgarantien, men at man for nye produkter har garanti i to år og for gamle produkter i et år.
Der er dog en begrænsning, der er fastsat i artikel 3, stk. 3, hvori formen for kompensation reguleres, hvis der er noget galt med produktet. Det betyder, at en billig brugt bil, der får et års garanti, er en bil i 500-gyldensklassen, at formen for kompensation i så fald med rimelighed må anses for at være ude af proportioner, hvis man også forlanger at få et års garanti. Alle, der gør sig bekymringer herom, har, tror jeg, i dette direktiv fundet en række forhold, der ganske vist regulerer forbrugerens rettigheder på en god måde, men som på den anden side ikke bringer detaillisten, sælgeren i problemer.
Det nye i dette direktiv er den omvendte bevisbyrde. Jeg er tilfreds med den måde, som det er formuleret på her.
Jeg vil lige fremhæve et andet punkt: De små og mellemstore virksomheder. Vi har for de små og mellemstore virksomheder gennem regresretten forsøgt at ordne noget for den klemte detailist. Det er et ændringsforslag fra vores gruppe. Vi ønsker ikke for de små og mellemstore virksomheder, at den allerede klemte detaillist er nødt til at udlevere lister over servicevæksteder i de forskellige lande, hver gang han sælger noget til en kunde. Det anser vi for unødvendigt. Hvis man køber et Philips-, et Siemens- eller et hvilket som helst andet apparat, så skal fabrikanten selv gøre det, og så er der selvfølgelig vedlagt en liste. Men man skal ikke spørge overalt. På det punkt mener jeg, at der stilles for mange krav.
Jeg gør mig bekymringer på ét punkt, og det drejer sig om artikel 3, det centrale i lovgivningen, og artikel 5. Jeg gør mig bekymringer, fordi jeg har fået at vide, at jeg udhuler forbrugernes rettigheder. Det har jeg gjort. Jeg har på vegne af PPE-gruppen indgivet et ændringsforslag til artikel 3, stk. 3. Jeg har indgivet et ændringsforslag om at stryge artikel 3, stk. 5. Det drejer sig om forskellen mellem a reasonable time og without any significant inconvenience og en appropriate period having regard to . Jeg har stadigvæk på fornemmelsen, at min appropriate er strammere end en rimelig periode, sådan som det nu kræves i den meget dårlige formulering af lovgivningen. Jeg anmoder også Den Socialdemokratiske Gruppe om, at hvis de sammen med os vil være med til at stryge artikel 3, stk. 5, om de så ikke også vil tage det andet på deres kappe.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, under førstebehandlingen har vi efter vores gruppes mening ikke haft held til at skabe god balance mellem på den ene side forbrugernes og på den anden side sælgernes og fabrikanternes rettigheder. Derfor opfordrer vi endnu en gang til at overveje konsekvenserne af både Kommissionens, Rådets og Parlamentets standpunkter.
Vi har derfor på ny udarbejdet nogle ændringsforslag. Først og fremmest med hensyn til brugte varer. Vi gik ind for, at de helt blev udelukket, men i betragtning af at det ikke mere er muligt på dette stadium i proceduren, foreslår vi en obligatorisk begrænsning for en periode på et år med mulighed for yderligere dispensation på kontraktbasis.
For det andet er Rådets tekst med hensyn til mulighederne for regres uklar. Ingen har glæde af en tåget lovtekst. Det er kun foder til advokaterne. Vi mener, at vores tekst omfatter et klart hieraki og er skrevet i et mere klart sprog.
Vi foreslår i et begrænset antal tilfælde at pålægge fabrikanten et ansvar i stedet for sælgeren. Den foreslåede lovgivning beskytter forbrugerne »ud over alle grænser«, men der er åbenbart ingen, der bekymrer sig om den samme forbruger, der køber noget i udlandet, og som ikke mere kan henvende sig til sælgeren.
Hvis der ikke kan findes en bedre balance, stemmer Den Liberale Gruppe imod. Forbrugerne er i øvrigt ikke tjent med overdreven beskyttelse, som de i den sidste ende sandsynligvis selv kommer til at betale for gennem højere priser

Breyer
Hr. formand, kære kolleger, vi i Gruppen De Grønne ville ønske, at vi havde forankret en endnu bredere forbrugerbeskyttelse under førstebehandlingen. Vi plæderede jo for en garantiperiode på fem år for at øge tilskyndelsen til rent faktisk også at producere bæredygtige produkter, for dét må stå klart: Vi er også nødt til at forankre princippet om bæredygtighed i forbrugerbeskyttelsen. Derfor beklager vi, at der ikke var et flertal for det dengang.
Jeg mener trods alt, at en garantiperiode på to år er bedre end en garantiperiode på et halvt år, som det for øjeblikket er fastsat i Forbundsrepublikken, hvor vi jo desværre var nummer sjok på dette område. Jeg mener, at det er ganske væsentligt, at vi styrker forbrugerbeskyttelsen her, og hertil hører, at forbrugeren har denne garanti. Men det må ikke føre til, at princippet om bæredygtighed krænkes igen i tilfælde af en mangel, hvis den er uforholdsmæssig, med andre ord, hvis der er en lille plet på gulvtæppet, skal det ikke føre til, at hele gulvtæppet fjernes, og at det således her ikke ville blive garanteret, at der tages hensyn til miljøaspektet.
Vi finder også producentens og sælgerens fælles ansvar meget væsentlig - det skal også ubetinget medtages i dette direktiv - og det er naturligvis også meget væsentligt, at anmeldelsespligten i tilfælde af mangler ikke reduceres, således at købernes og forbrugernes rettigheder ikke begrænses på dette område.
Vi ville ønske, at disse rettigheder snarere blev udbygget. Alt i alt, mener jeg, er vi halvvejs tilfredse med denne betænkning. Jeg vil gerne nævne et sidste punkt. Jeg havde fundet det bedre, hvis vi stadigvæk havde haft en mærkningspligt vedrørende et produkts samlede levetid, således at forbrugeren i virkeligheden kan føre politik med indkøbsvognen, således at han også kan presse på for, at der virkelig produceres bæredygtigt. Det er vores anliggende, og det viser sig, hvordan vi også her gennem forbindelsen mellem miljø- og forbrugerbeskyttelse må sørge for, at denne målsætning garanteres.

Sandbæk
Hr. formand, jeg må desværre konstatere, at min holdning til dette forslag ikke har ændret sig meget, siden Parlamentet behandlede det i marts i år. Jeg sætter fortsat et stort spørgsmålstegn ved, om en harmonisering er nødvendig, og tager kraftigt afstand fra, at det foreliggende direktiv er en forringelse af forbrugernes retstilling i flere lande, bl.a. i Danmark, hvor det direkte underminerer reglerne i den danske købe- og markedsføringslov. De europæiske forbrugeres retstilling burde være i fokus, i stedet for at man fokuserer på, hvordan EU kan stimulere borgernes købelyst, når de besøger andre medlemslande. For at beskytte forbrugerne burde en række af direktivets bestemmelser udgå. Det handler om artikel 1, stk. 2, litra b); sidste del af artikel 2, litra b); artikel 2, stk. 4, første led og artikel 3, stk. 5. Der er den grundlæggende mangel ved direktivet, at det alene vedrører forholdet mellem forbruger og sælger og ikke inddrager tidligere leds ansvar for mangelfulde produkter.
Det er også problematisk, at der ikke er en loyal oplysningspligt for sælgeren, ligesom det er urimeligt, at hensynet til forbrugeren blot indgår som et blandt mange andre hensyn. Forbrugerhensyn bør altid have førsteprioritet. Desuden er der mange uklarheder i forslaget, som tiden ikke tillader mig nærmere at specificere. Jeg støtter naturligvis de ændringsforslag i betænkningen, som forsøger at rette op på manglerne og uklarhederne, men de er ikke fyldestgørende, og jeg kan desværre ikke støtte forslaget i dets helhed.

Jackson
Hr. formand, jeg mener, at idéen bag dette direktiv er god. Vi ved, at et stigende antal forbrugere i Den Europæiske Union køber varer i de forskellige lande, og dette øges sandsynligvis med brugen af den fælles valuta. Vi ved også, at når de gør det, er forbrugerne ofte underinformeret om og forvirret over de garantier, der følger med de varer, de køber.
Jeg nærer stor sympati for fru Sandbæks synspunkt. Den nemmeste måde at beskæftige sig med dette problem på ville være at indføre en enkel foranstaltning, der går ud på, at forbrugerne skal informeres om deres rettigheder i forbindelse med garantier i det land, hvor de køber varer på tidspunktet for det pågældende køb. Hvis de køber noget i Danmark, ved de, at de er i Danmark. De kan kigge ud af vinduet og se danskere gå rundt og tale dansk. De får ikke en fransk garanti, de får en dansk garanti. Jeg tror, at den simple handling ville have forbedret situationen, som den er nu, i mange medlemsstater.
Problemet med det ville have været, at det ville have gjort Europa-Kommissionens forbrugerdirektorat arbejdsløs. Lokkemidlet ved en harmonisering af direktivet har vist sig at være for meget for dem. Derfor har Kommissionen i dette direktivforslag forsøgt at harmonisere beskaffenheden ved den garanti, der tilbydes i alle medlemsstater og forbrugerrettigheder i henhold til den garanti.
Kommissionens forbindelse med direktivet har ikke været god. Den oprindelige tekst var meget dårligt udformet, og konsekvensanalysen angav ganske enkelt, at »udgifterne i forbindelse med overensstemmelsen er ubetydelige«. Dette var i direkte modstrid med den økonomiske konsekvensanalyse, der blev udarbejdet for Kommissionen af Wilhelm Consulting Group, der mente, at der sandsynligvis ville være betydeligt øgede udgifter for visse detailsektorer. Rådet har nu forbedret teksterne. Vi må sige, at den fælles holdning er at foretrække fremfor den oprindelige tekst og fremfor det, jeg vil beskrive som ordførerens »lapperi« på teksten.
Kommissionen har også udvidet direktivets anvendelsesområde til at dække alle varer, der sælges brugt. Hvor realistisk er det? Ville det gælde varer, der f.eks. sælges i velgørenhedsforretninger og på loppemarkeder? Hvis sælgeren her skulle tilbyde mindst et års garanti, som angivet i direktivet, ville dette direktiv da true deres fremtidige virke? Hverken Kommissionen eller Ministerrådet har gennemtænkt konsekvenserne ved at lade en garanti på mindst et år gælde varer, der sælges brugt. I artikel 7 gøres det klart, at denne garanti skulle dække alle varer, der sælges brugt i mindst et år. Er de vidende om det hos Oxfam? Er de glade for det på de nærliggende loppemarkeder?
Med valget om dækning for varer, der sælges brugt, har Kommissionen uforvarende inkluderet salg af kunst, antikviteter og samlerobjekter i direktivets anvendelsesområde. Tre af de fire retsmidler i direktivforslaget kunne umuligt finde anvendelse på dem. Hvordan erstatter eller reparerer man en Canaletto? Det ville være svært at nå til enighed om en prisnedsættelse. Ændringsforslag 34, som jeg fremsætter sammen med hr. Whitehead, giver mulighed for at se bort fra sælgerens ansvar for manglende overensstemmelse i sådanne tilfælde. Jeg håber, at dette fornuftige ændringsforslag bifaldes.
Afslutningsvis udviser direktivet og ordføreren en rørende tiltro til menneskets natur. I direktivet forsøges det, og lykkes ikke, at præcisere den uvidende forbrugers rettigheder, mens der faktisk tilbydes hjælp og støtte til den skrupelløse forbruger, der kun vil være lykkelig over at udnytte alle de lovlige smuthuller, der skabes for at kunne kræve erstatningsvarer eller en refusion i købsprisen. Fru Kuhn har gjort tingene meget værre.
Sammenlagt er der en og kun en gruppe mennesker, der drager fordel af dette direktiv. Advokaterne i Europa. Hvis dette direktiv vedtages, vil det, kan jeg med sindsro forudsige, opfordre til juridisk usikkerhed og øge antallet af retstvister. Forbrugerne i Europa får meget lidt gavn af det, og det er de små virksomheder i Europa, der kommer til at betale for det. Hr. Santer lover mindre lovgivning, men bedre lovgivning. Dette er mere lovgivning og dårligere lovgivning.

Garosci
Hr. formand, det er også vores opgave at skabe en balance mellem markedets krav og den heraf følgende nødvendige markedslovgivning. Det gælder navnlig i dag, hvor vi har fået et stort marked, der tæller 370 millioner borgere og forbrugere. Vi arbejder for nogle forbrugere, som i dag forlanger nye eller bedre produkter og tjenester, men som også ser tilbage, fordi de ønsker at få en bekræftelse med hensyn til de produkter, de altid har været tilfredse med. Det er også forbrugere, der samtidig ønsker flere informationer om det, de spiser, enklere og mindre farlig emballage, tydeligere etiketter og miljøvenlige materialer, der er stadig mindre forurenende. I dag kræver forbrugerne kort sagt en større sikkerhed og nogle bedre garantier, og det er netop de emner, der tages op i det dokument, som vi drøfter i dag.
Kommissionens forslag er efter min mening så afgjort blevet forbedret takket være Parlamentets bidrag, selvom der stadig er nogle bestemmelser, der til en vis grad kan diskuteres, såsom bestemmelsen om brugte varer. Måske er det ikke nødvendigt at støtte alle ændringsforslagene, da de formodentlig ville skabe uligevægt på markedet, medføre en større forvirring for forbrugerne og de handlende og være ensbetydende med ekstraomkostninger for sektorerne inden for handel og industri uden at give den endelige forbruger nogen praktiske fordele.
Endelig vil man, hvis man stemmer for yderligere vanskelige ændringsforslag eller ændringer, forsinke afslutningen på den lovgivningsmæssige procedure. Øjeblikket er tværtimod inde til, at vi bringer den endelige brugers usikkerhed til ophør, og vi bør undgå en forligsprocedure, der uden tvivl vil blive lang og vanskelig. Jeg mener således, at der i den fælles holdning er taget højde for Europa-Parlamentets væsentligste krav under førstebehandlingen. Måske er det bedre, at vi vedtager den fælles holdning med det samme, og at vi sørger for, at direktivet bliver vedtaget før den nuværende valgperiode udløber. Dette vil være vores rimelige bidrag til forbrugerbeskyttelsen.

Bjerregaard
Hr. formand, det forslag til direktiv, som nu er fremlagt til andenbehandling, har særlig stor betydning for, at det indre marked kan fungere og for, at forbrugerne kan beskyttes. Jeg vil gerne takke ordføreren, fru Annemarie Kuhn, der ligesom under førstebehandlingen har gjort et meget grundigt og fornuftigt og stort stykke arbejde. Jeg vil i den forbindelse gerne kort forklare den holdning, Kommissionen indtog på rådsmødet vedrørende forbrugeranliggender i april i år med henblik på Rådets fælles holdning. Kommissionen tilsluttede sig til sidst den politiske aftale, der var udtryk for et overordnet kompromis blandt et kvalificeret flertal af medlemsstaterne. Da Kommissionen fastlagde sin holdning, havde den gjort status over de positive og de negative punkter i det pågældende forslag. Blandt de væsentligste positive punkter er en harmonisering af begrebet »manglende overensstemmelse med købsaftalen«, et brugbart system for forbrugernes rettigheder, som er tilpasset den nuværende markedssituation, en enkelt garantiperiode på to år, en ændring af, hvem der har bevisbyrden, samt de første bestemmelser vedrørende handelsmæssige garantier, der sikrer forbrugerne en vis beskyttelse i forbindelse med spørgsmål om åbenhed.
Et negativt punkt er, at medlemsstaterne får mulighed for at indføre en anmeldelsespligt for forbrugerne som en betingelse for, at de omhandlede rettigheder kan gøres gældende. Det er svært at forene denne bestemmelse med idéen om en fælles minimumsbeskyttelse af forbrugerne. Det fremgår klart af det foregående, at der var flere positive end negative punkter i den fælles holdning, hvilket var begrundelsen for, at Kommissionen tilsluttede sig den.
I konsekvens af denne holdning kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 7, 8, 9, 19, 20, 24, 25 og 26, ændringsforslag 26 dog med en redaktionel ændring. Kommissionen kan også acceptere ændringsforslag 15, men med en mindre ændring, således at det tager højde for det problem, Rådet påpegede. Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 1 i den foreliggende form, men foreslår at ændre det til en betragtning, som gengiver indholdet af den nye artikel 153, der afløser den tidligere artikel 129 A i traktaten. Blandt de ændringer, Kommissionen kan acceptere, vil jeg navnlig gerne understrege betydningen af ændringsforslag 7, 8 og 20, som også er blevet fremhævet i debatten her i aften. Det fjerner medlemsstaternes mulighed for at indføre en anmeldelsespligt for forbrugerne som en betingelse for, at deres rettigheder kan gøres gældende. Disse ændringsforslag er således med til at gøre direktivets indhold foreneligt med idéen om det indre marked og målsætningen om, at der via direktivet skal fastsættes en fælles minimumsbeskyttelse af forbrugerne.
Med hensyn til hvad der videre kommer til at ske med dette forslag til direktiv under andenbehandlingen og eventuelt forligsproceduren, kan jeg med stor tilfredshed konstatere, at i lyset af de ændringsforslag, ordføreren har fremsat og begrundelsen herfor, er Rådets og Europa-Parlamentets principielle holdning til problemerne ikke så forskellig. Jeg finder derfor, at der er gode chancer for, at dette forslag til direktiv vedtages meget snart, således at de europæiske forbrugere kan sikres en række hensigtsmæssige og nødvendige rettigheder.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.30.

CO
-emissioner fra nye personbiler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0492/98) af González Álvarez for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets beslutning om en overvågningsmekanisme for de gennemsnitlige specifikke kuldioxidemissioner fra nye personbiler (KOM(98)0348 - C4-0425/98-98/0202(SYN)).

González Álvarez
Hr. formand, en af de største udfordringer i de kommende år for jorden og Den Europæiske Union bliver formentlig nedbringelsen af de udstødningsgasser, der påvirker klimaet. Og dette forslag, der kun er delvist, som er beskedent, har at gøre med målingen af CO2 -emissionerne fra nye personbiler.
Betænkningen erinder derfor om forpligtelsen fra Rio-topmødet - og den er allerede så gammel - om fastsættelse af CO2 -emissionerne i år 2000 til 1990-niveauet. Den erindrer også om forpligtelsen fra Kyoto: en nedbringelse på 8 % af emissionerne af seks gasser med drivhuseffekt mellem år 2008 og 2012. Vi fandt, at selvom det var et forknyt forslag, så var det det bedste forslag.
Når man tager i betragtning, at CO2 -emissionerne fra personbiler udgør 50 % af CO2 -emissionerne inden for transport og 12 % af de samlede CO2 -emissioner i hele Den Europæiske Union, så husker man, at det allerede i Rådets holdning i 1996 blev foreslået, at der skulle ske en nedbringelse af CO2 -emissionerne i år 2005, eller senest i år 2010, til 120 gram pr. kilometer.
I det dokument, som Kommissionen har fremlagt, bekræftes det, at CO2 -emissionerne for øjeblikket er på 170 gram pr. kilometer, mens de ifølge Eurostat er på mindst 186 gram pr. kilometer.
Betænkningen påpeger, at der er behov for skattemæssige initiativer, brændstofbesparelser og også om mærkning og forbrugeroplysning, hvilket vi finder er fundamentalt, og som også er omhandlet i en anden betænkning, som blev forhandlet på samme tid, og som hr. Fitzsimons var ordfører for.
Betænkningen hilser forslaget om et overvågningsprogram velkommen, selvom jeg ikke helt forstår, hvorfor der insisteres så meget på, at man ikke vil harmonisere landenes forskellige planer, for en vis harmonisering synes nødvendig.
Betænkningen omhandler også Europa-Parlamentets modvilje mod frivillige aftaler - selvom jeg udmærket ved, at kommissæren forsvarer dem, formentligt fordi det er et mindre onde - og den hilser også dette program velkommen, fordi dette overvågningsprogram for CO2 -emissionerne fra personbiler vil være nødvendigt, uanset om det sker på grundlag af aftaler eller regler.
Vi finder, og det sagde vi også i begrundelsen, at forslagenes og direktivernes mangfoldighed vanskeliggør borgernes forståelse og implementeringen i den nationale lovgivning i de forskellige lande - der er en masse direktiver, der omhandler spørgsmål, der er indbyrdes forbundne.
Betænkningen konstaterer, at hvis man ikke træffer forholdsregler og gennemfører overvågning, så vil emissionerne stige med 40 % i de kommende år.
Den påpeger behovet for at råde over et regelsæt, hvis det skulle vise sig, at aftalen med bilindustrien ikke bliver en succes.
Den giver udtryk for sin bekymring, fordi der ikke sikres en evaluering før år 2003, og derfor foreslår den, at fristen rykkes en smule frem.
Betænkningen omhandler de problemer, som kan opstå i fremtiden som følge af de biler, der anvender elektricitet og andre brændstoffer som f.eks. gas, og vi ser, at man i Kommissionens forslag har medtaget muligheden for i fremtiden at inkludere disse biler. Og vi er heller ikke enige i at udelukke de biler, der er registreret uden for Den Europæiske Union, for det er en andel, som til stadighed forøges, og som man ikke ville kunne overvåge, og vi accepterer derfor et ændringsforslag, som hr. Lange fremlagde i så henseende.
Nu slutter jeg, fru kommissær, med at sige, at nogle af de ændringsforslag, som vi accepterer, og som hr. Lange fremlagde, vedrører medtagelsen af lette varevogne i dette overvågningsprogram, og det fremskynder fristerne en smule - Kommissionens repræsentant sagde klart til os på mødet i Miljøudvalget, at det ikke ville være muligt at fremskynde fristerne, men da fristerne altid bliver forsinkede, så fastholder vi, at de skal fremskyndes en smule. Vi fandt, at det ville være nødvendigt, og vi fremsatte to ændringsforslag i sidste øjeblik, nemlig at evaluere datakvaliteten, og hvis datakvaliteten ikke er tilstrækkelig god til at foretage en ordentlig overvågning, så burde man sige til medlemsstaterne, at de skal ændre indsamlingsmetode, samt at man også bør medtage biler med større motorkraft og cylindervolumen i dette overvågningsprogram.
Kort sagt, fru kommissær, så kender vi godt de vanskeligheder, som Rådet eller Kommissionen kan have med at acceptere vores ændringsforslag, men kommissæren ved udmærket, at Parlamentet altid holder fast ved sine politiske forslag og sine forslag til fremskyndelse af fristerne, for det ved udmærket, at det kan ske, at tingene bliver forsinket, hvis det ikke gør det.

Lange
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg synes, det er godt, at vi kan diskutere lovgivningen inden for disse intime rammer. Måske ville det være bedre, hvis vi kunne gøre det uden for dette rum og tage os en drink samtidig, men det går desværre ikke. I den senere tid har jeg fundet den europæiske bilindustris holdning meget mere proaktiv end i de forløbne år. Det har vist sig ved auto/olielovgivningen, men også i forbindelse med spørgsmålet om CO2 -reduktionen ved biler. Tilbuddet om en frivillig forpligtelse til at reducere CO2 -emissionerne til 140 g pr. km i 2008 har overrasket mig, selvom det ikke svarede helt til vores forestillinger. Jeg vil ikke citere Lenin nu med »Tillid er godt, kontrol er bedre«, men i denne henseende skal vi naturligvis handle og se, om denne frivillige forpligtelse nu også overholdes.
Vi har brug for et objektivt, fornuftigt datasystem for også at kunne gennemføre denne kontrol. Af denne grund støtter jeg fuldt ud betænkningen af González, der forbedrer Kommissionens forslag på væsentlige punkter. Vi har brug for data om det gennemsnitlige forbrug for den enkelte producent og for den enkelte type for i givet fald alligevel at kunne sige ved en revision af den frivillige forpligtelse, at sådan går det ikke. Vi skal gribe lovregulerende ind. Her vil jeg opfordre Kommissionen til at antyde, i hvilken retning en sådan lovregulering vil kunne gå. Jeg må af og til tænke på trafikken her. Man skal ikke køre hurtigere end 50 km/h, men nogle kører imidlertid hurtigere, og så kommer der en politibetjent forbi og siger, det går ikke, og nu skal vi se, hvad vi skal gøre. Jeg mener, at det skal stå klart på forhånd, at der er tale om en bøde eller et køreforbud eller lignende, når man kører hurtigere end 50 km/h. Når vi har kontrolinstrumentet, skal vi også vide, hvad der sker, når vi på baggrund af data skal sige, at det ikke går på denne måde.
Vi bør inkludere de lette erhvervskøretøjer, fordi de naturligvis også emitterer CO2 og er betydeligt aktive netop i byområder. Men der er også et lille smuthul. Der er f.eks. i et stort medlemsland, som jeg kender temmelig godt, en frivillig forpligtelse. På et eller andet tidspunkt har man imidlertid mærket, at det ikke gik på denne måde, og har taget bestemte køretøjer ud, nemlig køretøjer, som man også kan registrere som lette erhvervskøretøjer. Denne lille bagdør bør man dog i det mindste holde øje med. Derfor vores ændringsforslag om også at inkludere lette erhvervskøretøjer i overvågningen og anmodningen om at ændre direktiv 70/156.

Flemming
Hr. formand, fru kommissær, mine ærede damer og herrer, det står alle de mennesker klart, der er interesserede i miljøet og dets positive udvikling, at der kunne skabes væsentlige rammebetingelser for at bremse CO2 -emissionerne ved hjælp af Kyoto-protokollen. Den Europæiske Union er blevet enig med de andre aftaleparter om at fastsætte retligt bindende mål for reduceringen af CO2 -emissioner. At emissionerne fra personbiler udgør 12 % af de samlede CO2 -emissioner inden for Den Europæiske Union, tvinger enhver ansvarsbevidst miljøpolitiker til at handle hurtigt.
Fællesskabet havde sat sig som mål at reducere de specifikke CO2 -emissioner fra nye personbiler til 120 g pr. km inden år 2000, men desværre har der hidtil ikke været noget system på EU-plan til at kontrollere på en hensigtsmæssig måde, om disse mål også nås. For dog så hurtigt som muligt at kende de forskellige foranstaltningers effektivitet og for i givet fald at kunne træffe regulerende foranstaltninger, er det absolut nødvendigt med et egnet monitoring -system. Det kan, som foreslået i den foreliggende betænkning, kun opnås ved, at specifikke forbrugsdata, egenvægt, største nettoeffekt og slagvolumen for førstegangsregistrerede personbiler registreres officielt. Fordelene ved en sådan registrering er ikke kun muligheden for at bedømme succesen ved forbrugsreducerende foranstaltninger, men der kan også skabes væsentlige tendenser for transportpolitikken på en hensigtsmæssig måde herved.
De foranstaltninger, der er foreslået i betænkningen, udgør et meget væsentligt skridt mod gennemførelsen af Kyoto-protokollen, for målsætninger alene er ikke tilstrækkelige til at forhindre en negativ indvirkning på verdensklimaet. Det er tværtimod uomgængeligt at fastsætte afprøvningsstandarder og også at kontrollere disse helt præcist. Kun på denne måde kan Den Europæiske Union med sin utvivlsomt ikke uvæsentlige del bidrage til, at der ikke kun er smukke ord tilbage fra Kyoto-protokollen.

Dybkjær
Hr. formand, gruppens ordfører, hr. Doeke Eisma, kan ikke være til stede i dag, så jeg skal derfor tale på hans vegne. Apropos hr. Langes bemærkning håber jeg, at han - jeg ved, at han er sammen med bl.a. sin datter - får den drink, vi andre måske savner i øjeblikket her i plenarforsamlingen.
Men jeg skal også på hans vegne starte med at rose ordføreren, som på udvalgets vegne har foreslået nogle vigtige ændringsforslag. Den Liberale Gruppe har altid været betænkelig ved, for ikke at sige direkte utilfreds med, at vi får en frivillig aftale mellem Europa-Kommissionen og bilindustrien, men når vi nu en gang har den, så er det mindste, man kan gøre, at sikre, at der sker en ordentlig opfølgning. Den frivillige aftale indebærer, at emissionerne bliver reduceret til 140 g CO2 pr. km i 2008. Parlamentet har altid ment, at det burde være 90 g pr. km for at kunne imødekomme Kyoto-målene. Her sker altså maksimalt en reduktion på 25 %, men der skal langt mere til, når vi samtidig ved, at den stærkeste udfordring til miljøet i den kommende tid er transportudviklingen.
Vi er derfor enige med ordføreren i, at det ville være ønskeligt med en reservelovgivning, hvis det er sådan, at aftalerne ikke holdes, og vi vil gerne støtte ordføreren i de synspunkter. Jeg skal slutte, hr. formand, med at sige, at frivillige aftaler kan være udmærket, og vi vil også gerne rose bilindustrien, men vi ved også, at hvis disse aftaler skal være succesfulde, er det meget nødvendigt med måling og sanktioner, hvis det i det lange løb skal lykkes.

Hautala
Hr. formand, det er ganske rimeligt, at ordføreren kræver varevogne med i denne aftale. Det er netop sådan, som kollega Lange sagde før, at her er et smuthul. Man har udeladt varevognene, hvis CO2 -emission er mærkbart høj. Vi støtter bestemt ordførerens ændringsforslag. Jeg vil også understrege, at den frivillige aftales ambitionsniveau er yderst beskedent. Kan det virkelig være muligt, når personbilernes gennemsnitsemission i 1986 var syv liter pr. 100 kilometer, at Kommissionen så godkender, at bilindustrien avancerer til seks liter pr. 100 kilometer på 22 år, det vil sige til år 2008? Dette kan man læse af statistikkerne: Man fremstiller alt for store biler i Europa. Det skulle man kunne gøre noget ved.

Bjerregaard
Hr. formand, lad mig først takke Miljøudvalget og især dets ordfører, fru González Álvarez, for det udmærkede stykke arbejde, der er udført i forbindelse med dette forslag. Det er rigtigt, som det er blevet sagt både af ordføreren og af hr. Lange, at det her er et led i vores klimastrategi, og samtidig er det jo en videreførelse af auto/olie-programmerne og dermed en forbedring af luftkvaliteten i Europa i det hele taget. Kommissionen er enig i flere af de konstruktive ændringsforslag, som udvalget har fremsat. Navnlig kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 1 og 2, 6 for så vidt angår den del, der fremhæver behovet for en overvågning, 7, 8 og 27 i princippet, 29 med den redaktionelle ændring, 33 og 35, 42-45 for så vidt angår de dele, der øger antallet af datakategorier for større biler og endelig 46 i princippet.
Så er der en gruppe ændringsforslag, som Kommissionen desværre ikke kan acceptere. Det skyldes ikke politiske årsager, men tekniske begrænsninger. Det er de dele af ændringsforslag 9-26 samt 36-45, som går ud på at inkludere varebiler i overvågningsprogrammet. Principielt har vi sådan set ikke noget imod at inkludere sådanne køretøjer i overvågningsprogrammet, og miljømæssigt er det selvfølgelig også en fornuftig tankegang. Men det forholder sig jo altså sådan, at en måling af disse køretøjers CO2 -emissioner ikke udgør en del af EU's typegodkendelsesprocedure, og derfor kan vi simpelthen ikke inkludere dem på nuværende tidspunkt. Vi påskønner, at ændringsforslag 47 og 48 søger at styrke Kommissionens rolle ved at sikre, at medlemsstaterne leverer os pålidelige data. Alligevel kan vi ikke acceptere ændringsforslagene, og det skyldes, at den nuværende formulering efter vores opfattelse giver den rigtige balance mellem en effektiv rolle for Kommissionen og medlemsstaternes fortsatte ret til at benytte egne systemer. Vi kan heller ikke acceptere de dele af ændringsforslag 28-30, som sigter mod at rykke implementeringen frem. De datoer, Kommissionen har foreslået, giver i forvejen medlemsstaterne meget lidt tid til at implementere beslutningen.
Så er der ændringsforslag 31, som rykker datoen for rapporten om programmets gennemførelse frem. Det kan vi heller ikke acceptere, fordi vi gerne vil have tilstrækkelige oplysninger til rådighed til at udarbejde en rapport af tilstrækkelig høj kvalitet. Vi kan heller ikke acceptere ændringsforslag 34. Så er der ændringsforslag 12, 14 og 38, som vi heller ikke kan acceptere. At medtage biler, som registreres for anden gang, også selvom det sker inden seks måneder efter den første registrering, synes vi ikke er hensigtsmæssigt. Det gør kun oplysningerne sværere at bruge.
Så er der den fremtidige angivelse af den nøjagtige form for indsendelse af oplysninger. Her kan Kommissionen ikke acceptere disse dele af ændringsforslag 28 og 38, og det skyldes altså, at vi sådan set har den nøjagtige form i forslagets bilag 4. Ændringsforslag 32 omhandler fastlæggelsen af år 2002 som referenceår for overvågning af miljøaftalen med bilfabrikanterne. Aftalen bygger dog på et fast numerisk mål, så det er ikke nødvendigt med et referenceår. Hvis aftalen havde været baseret på en procentuel nedbringelse, ville et referenceår have været af vital betydning. Det er grunden til, at vi ikke kan acceptere ændringsforslaget. På den anden side vil jeg gerne forsikre Parlamentet om, at udviklingen af aftalen vil blive nøje fulgt for hvert år.
Så kommer det næppe som nogen stor overraskelse for Parlamentet, at Kommissionen ikke kan acceptere ændringsforslag 3, 4 og 5, som kritiserer aftalen. Jeg havde jo lejlighed til at diskutere det ganske livligt - vil jeg sige - med Miljøudvalget for ikke så lang tid siden. Og ud fra lignende overvejelser kan Kommissionen heller ikke acceptere den del af ændringsforslag 6, som ville medføre, at Kommissionen påbegynder det tekniske arbejde med henblik på forelæggelse af lovforslag. Også den del havde vi lejlighed til at diskutere ganske grundigt på samme møde.
Men sammenfattende kan det siges, hr. formand, at Kommissionen kan støtte en række af de fremkomne ændringsforslag, og vi er selvfølgelig meget tilfredse med, at vores forslag generelt er blevet positivt modtaget af ordføreren og Miljøudvalget.

Lange
Fru kommissær, tillad mig en forespørgsel om de lette erhvervskøretøjer. Naturligvis ved vi godt, at der hidtil ikke har været nogen standarder for registrering af CO2 -emissioner for lette erhvervskøretøjer i forbindelse med typegodkendelse 70/156. Men dem kan man naturligvis skaffe. Hvis vi altså siger, at vi har brug for dem, så er man nødt til at ændre direktiv 70/156. I øvrigt er der i lovgivningen vedrørende auto/olie, i det nye direktiv 98/69, indeholdt en betragtning, hvor det præcist kræves. Hvad taler således imod, at Kommissionen fremsætter et tilsvarende ændringsforslag?

Bjerregaard
Hr. formand, jeg er sikker på, at hr. Lange noterede sig, at jeg sagde, at vi ikke kunne inkludere disse køretøjer på nuværende tidspunkt, og det er selvfølgelig, fordi jeg deler den opfattelse, hr. Lange har, nemlig at det i allerhøjeste grad ville være nyttigt at inkludere dem. Derfor vil vi gå i gang med det tekniske arbejde, som det kræver. Jeg skal ikke gøre mig klog på, hvor lang tid et sådant teknisk arbejde tager, men nogen tid tager det jo. Men vi vil gøre, hvad vi kan, og vi er enige i, at det ville være godt, hvis vi kunne få gennemført disse ændringer.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.30.

Forbrugeroplysninger om brændstoføkonomi for nye personbiler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0489/98) af Kestelijn-Sierens for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets direktiv om adgang til forbrugeroplysninger om brændstoføkonomi i forbindelse med markedsføring af fabriksnye personbiler (KOM(98)0489 - C4-0569/98-98/0272(SYN)).

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, også den foranstaltning, som vi nu drøfter, skal ses inden for rammen af den aftale, som Unionen indgik i Kyoto om at begrænse emissionen af CO2 og fem andre drivhusgasser i perioden 2008-2012 i forhold til 1990 med 8 %. Som allerede nævnt ved den foregående forhandling er personbiler ansvarlige for ca. 12 % af den samlede CO2 -emission i Unionen.
Kommissionens trefoldige strategi for at begrænse CO2 -emissionen indeholder et forslag om at stille information om brændstoføkonomien til disposition for købere af nye biler. Hvad omfatter dette informationssystem så? Der er fire instrumenter. For der første skal der anbringes en etiket på forruden af alle biler, som udbydes til salg, og den skal indeholde følgende oplysninger: brændstofforbruget, CO2 -emissionen og en advarsel om sammenhængen dels mellem CO2 og den verdensomspændende klimaforandring og dels brændstoføkonomi og kørestil.
Der skal endvidere udgives en guide om brændstofforbruget, der uddeles gratis, og hvori alle ovennævnte oplysninger medtages for alle biler på markedet. Denne guide indeholder en liste med de mest energieffektive biler.
For det tredje ønsker Kommissionen en plakat i salgslokalet, der viser brændstofforbruget for alle de biler, der sælges i lokalet. Endvidere skal oplysningerne om brændstofforbruget også gengives i det trykte reklamemateriale.
Miljøudvalget godkendte den 8. december enstemmigt min betænkning med nogle få suppleringer fra kollegerne. Vores forslag skal gøre forbrugerinformationssystemet endnu klarere, bedre og mere effektivt. Jeg skal kort forklare dem nærmere.
Vi foreslår af følgende grunde, at overslaget over brændstofudgifterne stryges. I alle medlemsstater med undtagelse af Det Forenede Kongerige begunstiges diesel skattemæssigt. Derfor er brændstofudgifterne for en dieselbil meget lavere end for en tilsvarende bil på benzin. Vi ved imidlertid, at dieselbiler ikke er mere miljøvenlige, fordi diesel indeholder støvpartikler og også kvælstof. Ved at angive brændstofudgifterne eksplicit vil man fejlagtigt kunne tilskynde forbrugerne til at vælge en dieselbil, hvilket reelt har den modsatte virkning på miljøet og folkesundheden. I Sverige, hvor man allerede i mange år har haft et obligatorisk informationssystem, har man for nylig fjernet angivelsen af brændstofudgifterne. Så længe der er en prisforskel mellem diesel og benzin, er det således nyttesløst at angive udgiften til brændstof.
Endvidere kan overslaget over brændstofudgifterne svinge alt efter kørestil, bykørsel eller kørsel på motorvej samt bilernes vedligeholdelsestilstand. Tilsidst skal der også tages hensyn til eventuelle svingninger i brændstofpriserne.
Med min anden række af forslag tilstræber jeg en etikettering, der er så enkel og klar som mulig. F.eks. skal brændstofforbruget kun angives på én måde. Der skal også skelnes mellem kørsel i og uden for byerne. Endvidere går vi også ind for en advarsel imod følgerne af CO2 , der i højere grad appelerer til forbrugerne.
Vi godkendte også et ændringsforslag, hvori det fastslås, at klimaanlæg og lignende tilbehør kan påvirke brændstofforbruget.
Et andet vigtigt forslag er en oversigt over de 10 mest energiøkonomiske biler i brændstofhåndbogen. Jeg går ind for en top -10 pr. kategori, fordi brændstoføkonomien kun skal få forbrugerne til at vælge en anden bil inden for den kategori af biler, der har samme funktion, men vil aldrig kunne overtale en forbruger af en stor bil til f.eks at købe en minibil eller en smartcar.
Med hensyn til reklamen mener vi, at det ikke kun er brændstofforbruget, men også CO2 -emissionen, der skal angives i den trykte reklame. Det er rigtigt, at forbrugerne endnu ikke er vant til begreber som CO2 -emission, derfor er det på høje tid, at dette forandres. Vi ønsker også, at direktivet finder anvendelse i reklamer på Internet.
Tilsidst vedrører det femte forslag evalueringen. Jeg ønsker, at Kommissionen om tre år undersøger om yderligere harmonisering er nødvendig.
Jeg håber, at disse forslag kan godkendes af alle, så direktivet som planlagt kan træde i kraft den 1. januar 2000.

Lange
Hr. formand, fru kommissær, det direktiv, som vi diskuterede før, vedrører endnu en gang den frivillige forpligtelse, nemlig at bilindustrien vil reducere CO2 -emissionerne ved hjælp af tekniske foranstaltninger. Det, vi diskuterer nu, vedrører mere en ændring af forbrugernes adfærd, altså yderligere foranstaltninger. Jeg finder det også rigtigt, at man ønsker at opnå det gennem oplysning og ikke gennem en lovmæssig forskrift, fordi vi i virkeligheden ikke vil udøve et behovsdiktatur, men derimod skal informere, hvorefter borgerne kan træffe en afgørelse. Jeg finder det meget spændende, hvis man i salgslokalet hos en bilproducent ser de store skilte på bilerne, ikke længere med, hvor mange hestekræfter en bil har, eller hvor hurtigt den kører eller andre fordele, men at der står 3 liter ved den ene bil, og at der ved den anden, der er lige så stor, står 15 liter, måske på en kraftig baggrund, hvad enten den er gul, sort, rød eller grøn - det vil jeg ikke fastsætte nu, det er mere politisk, hvilke farver man har i tankerne - men på en iøjefaldende baggrund, og så vil køberen helt sikkert reagere anderledes.
Oplysning, mener jeg - og det har ordføreren allerede gjort opmærksom på - skal naturligvis suppleres for at skabe ærlighed, fordi prøvecyklussen, som jo desværre endnu ikke findes for lette erhvervskøretøjer, netop ikke tager højde for ekstraudstyr som klimanlæg eller bilvarmeanlæg, og de kan skabe et forbrug, der er 20 % større. Det bør man, mener jeg, også sige ærligt til forbrugeren, ikke i detaljer, men i form af en henvisning om, at forbruget stiger tilsvarende, hvis man monterer sådan et anlæg. Jeg mener også, at man - for at gøre gennemskueligheden endnu et stykke større - burde tillade og kræve et stærkere internetudbud i dette spørgsmål, således at en forbruger, som ønsker at købe en ny bil, også kan registrere præcist derhjemme på pc'en, at denne bil med ekstraudstyr forbruger så og så meget, og dermed har jeg den og den CO2 -emission. Også i salgslokalet kan man så se, at denne bil forbruger så meget, netop denne type. Det er heller ikke helt uvæsentligt, fordi den skattemæssige støtte til biler med lavt forbrug af brændstof står anført i salgslokalet som led i strategiens tredje søjle. For så vidt bør forbrugeren også vide præcist, at denne bil forbruger så og så meget, og dermed kan jeg eventuelt opnå den og den skattefordel. For så vidt bifalder jeg det supplement, som ordføreren har foretaget, og som jeg støtter fuldt ud for at opnå endnu et stykke gennemskuelighed til fordel for forbrugeren.

Rübig
Hr. formand, kære kolleger, det foreliggende forslag om et system til forbrugeroplysninger om brændstoføkonomi for nye personbiler indeholder vigtige aspekter. Forslaget er især en vigtig bestanddel som led i Fællesskabets strategi til reduktion af CO2 -emissioner fra personbiler. Denne tanke er ikke ny. I mit land har der allerede i nogle år været frivillige aftaler om at dokumentere forbruget af brændstof eksplicit i reklamemateriale. Denne tanke tages også meget gerne op af producenterne og helt naturligt især af dem, der kan tilbyde biler, som bruger mindre brændstof. Jeg er overbevist om, at en label, som ikke kun anbringes i forbindelse med salget, men som også skal anbringes på biler, der befinder sig i trafikken, fremover vil have en meget større virkning på forbrugernes valg i forbindelse med køb.
Jeg ville derfor også ønske, at der ved sådanne strategier i højere grad kan tyes til motivation i stedet for straf. Markedet ville netop i disse spørgsmål kunne regulere sig selv meget godt. Markedet ville regulere sig hurtigere, hvis der blev truffet positive foranstaltninger fra offentlig side som f.eks. bonussystemer eller en skattemæssig støtte, som begunstiger forbrugeroplysningerne og motiverer erhvervslivet hertil. Ved hjælp af denne forbrugerlabel støttes bilproducenternes anstrengelser desuden. Den store målsætning er i den forbindelse at reducere emissionen af skadelige stoffer for at gennemføre forpligtelserne fra Kyoto-aftalen.
I den forbindelse bifalder jeg især også den frivillige forpligtelse, som bilproducenternes brancheorganisation har påtaget sig, til at opfylde målene for CO2 -reduktionen gradvist i de kommende år. Denne erklæring tjener både producenterne og forbrugerne og især miljøet. Den bidrager dog også i høj grad til en forenkling af loven. Endelig er det eksperterne, der har fastlagt bindende regler, i øvrigt et lignende mål som i buskonstruktionsdirektivet i Murphy-betænkningen. Det er afgørende, at organisationer, der har til formål at beskytte forbrugerne, f.eks. testorganisationen Stiftung Warentest, ADAC, udarbejder disse benchmark, således at forbrugeren får pålidelige oplysninger ikke blot fra bilproducenten, men også fra organisationer, der har specialiseret sig heri. Det så vi også allerede i forbindelse med grønbogen om fair og effektiv prissætning på transportområdet.
De fleste problemer stammer fra bilkøer i byerne. Dér er forbruget særligt stort, og især i byområder skal der naturligvis tages tilsvarende højde for påvirkningerne i forbindelse med bilkøer. Derfor skal der arbejdes meget intensivt på at fjerne problemerne på dette område, og jeg tror også, at der, som det blev nævnt i grønbogen »fair og effektiv prissætning på transportområdet«, ikke bør være nogen krydssubsidier, fordi vi har problemer nok i forbindelse med bilerne og derfor i første omgang bør kræve, at bilerne bliver udholdelige for miljøet og for byerne.

Bjerregaard
Jeg vil for det første gerne takke Miljøudvalget og især ordføreren, fru Kestelijn-Sierens, for ikke blot at have lavet en betænkning af høj kvalitet, men også for at have behandlet forslaget så hurtigt. Kommissionen er enig i flere af de konstruktive ændringsforslag, som udvalget har fremsat, og navnlig kan vi acceptere følgende ændringsforslag helt: 1, 2, 5, 7, første del af 15, 18, 20, 22 og anden del af 23. Ændringsforslag 9, 12, 14, første del af 19 samt første del af 23 kan accepteres i princippet, og endelig kan ændringsforslag 17 accepteres for så vidt angår effekten af ekstraudstyr.
Jeg vil nu begrunde, hvorfor vi ikke kan acceptere nogle af de andre ændringsforslag. Eftersom forslagets formål er forbrugeroplysning - jeg er enig med hr. Lange, der sagde noget i retning af, at forslaget var et stykke transparens til fordel for forbrugerne - kan vi ikke acceptere ændringsforslag 10, 11, 16 og 21, eller de dele af ændringsforslag 19, 23 og 24, der går ud på at fjerne enhver omtale af tal for brændstofomkostningerne i forbindelse med 10.000 km kørsel. Efter Kommissionens opfattelse er sådanne tal et tydeligt signal, som kan få forbrugerne til at ændre deres adfærd. Kommissionen er klar over, at diesel i mange af medlemsstaterne er lavere beskattet end benzin, men medlemsstaterne kan frit indregne andre afgifter i omkostningstallet, og vi har i øjeblikket drøftelser med Rådet om specificering heraf i direktivet selv. Og eftersom Kommissionen agter at bibeholde oplysninger om brændstofudgifter i forslaget, kan vi heller ikke acceptere ændringsforslag 3. Endvidere kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 8. Vi er sådan set enige i, at internetreklamer skal være omfattet af udtrykket »reklamemateriale«, men det må være op til medlemsstaterne at afgøre, om en internetreklame er omfattet af reklamer på deres område. Så er der ændringsforslag 4 og 6, som udvider direktivet til også at omfatte næsten nye biler. Det kan vi ikke acceptere. Direktivet skal nemlig i første omgang kun omfatte fabriksnye personbiler, men det er da tænkeligt, at brugte biler også kan komme med på et senere tidspunkt. Disse ændringsforslag tilsigter desuden, at biler, der blot registreres for en enkelt dag, skal være omfattet. Direktivets nuværende definition af fabriksnye personbiler dækker allerede dette tilfælde.
Så er der de dele af ændringsforslag 15, 18, 24 og 28, som omhandler en forenkling af den form, brændstofforbruget skal opgives i, nemlig at det altid skal opgives i liter pr. 100 km og ikke i enten liter pr. 100 km eller km pr. liter. Det kan ikke accepteres, og det hænger sammen med, at hver medlemsstat har sin egen tradition for, hvordan brændstofforbruget opgives, så det er vigtigt at være smidig, hvis vi også skal opnå en accept hos forbrugerne i de forskellige medlemsstater. De redaktionelle ændringer i ændringsforslag 17 og 25 kan ikke accepteres. Vi synes, at den foreliggende formulering om klimaændringer og biler er et passende kompromis mellem at gøre opmærksom på problemet og samtidig forklare bilisterne deres rolle.
Sammenfattende kan Kommissionen altså tilslutte sig en stor del af ændringsforslagene. Vi er glade for den hurtige behandling og den positive modtagelse, som forslaget har fået i Miljøudvalget og hos dets ordfører.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.30.

Stoffer, der nedbryder ozonlaget
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0465/98)af Graenitz for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets forordning om stoffer, der nedbryder ozonlaget (KOM(98)0398 - C4-0580/98-98/0228(SYN)).

Graenitz
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, ozonlaget, der beskytter mennesker, dyr og planter på vores jord mod skadelige ultraviolette stråler fra verdensrummet, er blevet 10 % tyndere, siden man begyndte at foretage målinger i starten af 80'erne, og på den nordlige halvkugle over Skandinavien og Sibirien er der tale om en reduktion på op til 45 %.
Med Montreal-protokollen fandt vi for over 10 år siden en vej til at træffe foranstaltninger til at nedbryde de stoffer, der ødelægger ozonlaget, på en kontrolleret måde. For få uger siden, ved parternes 12. konference, blev begyndelsen på den del af protokollen ringet ind, hvor også udviklingslandene har forpligtet sig til at ophøre med at anvende chlorfluorkulbrinter (CFC). I Den Europæiske Union ophørte man allerede med at anvende CFC i 1995. Nu begynder vi at reducere anvendelsen af hydrochlorfluorcarboner.
Jeg mener, at Kommissionens forslag er meget godt og meget fornuftigt med henblik på at begynde denne reduktion hurtigere, end Montreal-protokollen fastsætter for EU.
Jeg har lavet nogle ændringer til Kommissionens forslag i min betænkning, fordi jeg mener, at afviklingen på mange områder kan fremskyndes endnu mere, at der står alternative stoffer til rådighed, at det er nødvendigt til en vis grad at harmonisere afviklingen på mange områder, således at der ikke er tale om mange forskellige frister for enkelte produktrækker. Desuden har vi brug for et trinvist ophør med at anvende hydrochlorfluorcarboner, således at industrien også kan indstille sig på at reducere produktionen gradvist. Jeg tror, at det er noget, som absolut også er i overensstemmelse med vores industri.
I min betænkning har jeg også forsøgt at komme ind på andre problemer ved hjælp af ændringsforslag. For det første spørgsmålet om smugling, som bliver mere og mere påtrængende. I gamle anlæg er der i og for sig lukkede systemer, hvorfra der imidlertid konstant strømmer substanser. Selv små mængder, f.eks. 20 l eller 50 l CFC, er nok til at holde disse gamle anlæg kørende igen i nogle år, derfor smugles der CFC. Jeg håber, at disse ændringsforslag vedrørende strengere kontrol og hjælp til virksomheder, således at de kan ophøre med anvendelsen tidligere, også kan udformes hensigtsmæssigt.
For det andet tror jeg også, at vi har brug for en ordning til eksporten af de substanser, der allerede er forbudt i Unionen. Jeg har foreslået en vis overgangsfrist, således at især udviklingslandene, som ifølge Montreal-protokollen kan anvende hydrochlorfluorcarboner længere end Den Europæiske Union, ikke er nødt til at opbygge deres egne industrier eller at ophøre med anvendelsen samtidig med os, men har mulighed for at købe nye stoffer og for væsentligt bedre at opbygge deres nye industrier straks med nye alternative stoffer.
Jeg vil gerne nævne endnu to punkter, der har forekommet mig meget vanskelige, og som jeg ikke har fundet nogen virkelig løsning på. For det første spørgsmålet om anvendelse af hydrochlorfluorcarboner i brandslukningsapparater. Her er jeg beklageligvis først i dag blevet informeret af Kommissionen om, at anvendelsen af hydrochlorfluorcarboner i brandslukningsapparater er forbudt ifølge en konklusion fra Den Europæiske Domstol fra i sommer. Det er meget beklageligt, at denne information ikke var til rådighed i udvalget ved afstemningen. Jeg tror heller ikke, at forslagsstillerne, hvis forslag blev accepteret i udvalget, og som lod sig rådgive af deres grønne miljøminister vedrørende dette spørgsmål, vidste noget om det. Jeg beklager meget, at jeg først har fået det at vide her til aften, og at jeg ikke har kunnet tale med formanden for udvalget om det. Jeg vil informere Parlamentet om denne kendsgerning i morgen før afstemningen, således at afstemningen falder tilsvarende ud.
Et sidste punkt er methylbromid. Her nåede man frem til et kompromis efter drøftelser i udvalget og afstemninger for at muliggøre en længere anvendelse til jorddesinfektion for de sydlige medlemslande. Jeg ved, at sådan et kompromis er vanskeligt og af miljøpolitiske grunde egentlig også skal afvises, men jeg anmoder Kommissionen, også i den betydning, som det for øjeblikket drøftes i Rådet, om at finde en vej for at sikre en god overgang på dette område.

Hulthén
Hr. formand, i oktober i år målte man det største hul nogensinde i ozonlaget over Antarktis. Det beskyttende ozonlag er i dag så beskadiget, at hullet er tre gange større end hele Australiens areal. Vi står over for en alvorlig trussel mod menneskehedens overlevelse, en situation, som vi er nødt til at finde en fælles løsning på. Ozonlaget bliver nu tyndere og tyndere med en sådan fart, at vi ikke en gang kan gisne om konsekvenserne for fremtiden. Vi ved også, at det tyndere ozonlag får store konsekvenser allerede i dag, ikke mindst i de områder, hvor vi ved, at ozonlaget er tyndt, og hvor der kommer flere og flere tilfælde af hudkræft.
Betydningen af at samarbejde på tværs af grænserne kan næppe blive tydeligere end i dette spørgsmål - og vi må ændre på situationen hurtigt. Vi ved, at vi kan forvente, at ozonlaget hurtigt bliver tyndere i de kommende år, hvis ikke vi bliver enige om at reducere udslippene af ozonnedbrydende stoffer radikalt.
Derfor hilser jeg Kommissionens initiativ velkommen. Her foreslår man forbedringer og en opstramning af forordningen om ozonnedbrydende stoffer. Jeg vil også gerne takke fru Graenitz, fordi hun på så udmærket og kyndig vis har taget sig af dette meget tekniske og vanskelige område, og fordi hun på mange områder har foreslået ændringer, der indebærer en yderligere skærpelse af Kommissionens forslag.
Der er et spørgsmål, som jeg navnlig ønsker at tage frem i denne forbindelse. Der opdages hele tiden nye ozonnedbrydende stoffer. Der er tale om stoffer, hvis anvendelse endnu ikke er blevet optaget i Montreal-protokollen, og som heller ikke er omfattet af Unionens forordning om ozonnedbrydende stoffer. I dag har vi f.eks. kendskab til stoffer, der har en langt mere nedbrydende virkning end nogle af de stoffer, der allerede er omfattet af aftaler og lovgivning.
For at kunne nå de mål, vi er blevet enige om i Montreal-protokollen, er det vigtigt, at vi løser problemerne med nye ozonnedbrydende stoffer. For at dette skal kunne lade sig gøre, må vi finde ud af at håndtere spørgsmålene vedrørende ozonnedbrydende stoffer hurtigt og enkelt, således at de kan komme ind under forordningen, så snart de opdages. Jeg vil derfor opfordre Parlamentet til at støtte de forslag fra udvalget, hvor man foreslår en løsning på spørgsmålet om, hvordan nye ozonnedbrydende stoffer kan komme ind under forordningen.
Vi har allerede sagt, at vi ved, at hullet i ozonlaget er større end nogensinde. Derfor vil jeg gerne sige, at på nogle punkter her i livet kan man måske ikke gå på kompromis. Hullet i ozonlaget er et af de punkter, hvor man ikke kan gå på kompromis. Det hjælper ikke, at der findes industrier, der måske fremstiller disse stoffer, og som trues af lukning, hvis vi forbyder dem. Det er måske trods alt vigtigere at forbyde industrierne, fordi vi kender virkningerne. Derfor stiller jeg mig også meget tvivlende over for de kompromiser, vi har indgået, bl.a. ud fra et miljøsynspunkt, men også ud fra et konkurrencesynspunkt.

Flemming
Hr. formand, jeg vil først gratulere fru Graenitz mange gange med hendes betænkning. Hun har ikke haft det let. Hun har heller ikke gjort det let for sig selv. Resultatet er alligevel blevet meget betydeligt. Jeg tror, at det ville have været meget let for fru Graenitz og også for mig som østrigere at forelægge en helt anden betænkning. Men vi som østrigere må i Den Europæiske Union også med smerte erfare, at ikke alt går sådan, som vi ønsker det. Der er sydlige naboer, der nu engang ikke kan det.
Det, der utvivlsomt skal anses for den store succes i Montreal-protokollen, er, at hastigheden, hvormed ozonlaget nedbrydes - for ikke at blive misforstået her - er blevet reduceret noget i de senere år. Det er ikke hullet, der er blevet mindre, men hastigheden, hvormed ozonlaget nedbrydes, der er blevet noget mindre. Den foreliggende betænkning erkender problemet med hensyn til ødelæggelsen af ozonlaget og taler derfor med al tydelighed for at ophøre med produktionen og anvendelsen af de skadelige stoffer. Vi ved alle, hvad de forårsager, f.eks. hudkræft eller øjensygdomme. Men de har også indflydelse på alle naturlige økosystemer. Derfor har Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse også bestræbt sig på at nå frem til en så bred enighed som mulig i dette så vigtige spørgsmål og ligeledes at tage hensyn til særlige interesser.
Jeg har af denne grund forsøgt at bidrage med mit til at opnå et kompromis med mine kolleger fra de sydlige medlemslande i spørgsmålet om anvendelse af methylbromid i landbruget. Det er ved Gud ikke noget østrigsk anliggende. Vi har overhovedet ikke brug for det, man har overhovedet ikke brug for det, men der er netop lande med et særligt klima, der tror, at de ikke kan bære sig anderledes ad på grund af deres specielle situation. Jeg tror, at Europa-Parlamentet bidrager til, at ubetinget nødvendige miljøbeskyttelsesbestemmelser gennemføres så hurtigt som muligt. Vi ved alle, at udvandingstendenser truer konstant og overalt, og at vi må vægre os imod dem.
Jeg vil ved denne lejlighed trods alt også takke mine sydlige kolleger for samarbejdet. Det var jo ikke uinteressant at se, at der er kommet ændringsforslag fra italienske kolleger fra flere partier, fra min gruppe og fra fru Graenitz' parti. Her er der vel et problem. Som medlem af Europa-Parlamentet, som ansvarlig for et gunstigt miljø er det vores pligt og opgave at forhindre skader, som ødelægger vores livsgrundlag, og i det mindste at mindske eller forhindre fejl for fremtiden, som vi med sikkerhed har lavet i fortiden.

Dybkjær
Hr. formand, selvom man på internationalt plan i de sidste årtier har gjort meget, som flere talere har været inde på, er der lang vej endnu, og derfor fører de øgede muligheder for adgang til alternative stoffer selvfølgelig til, at vi skal forsøge at gøre noget mere. Dette forslag er et skridt i den rigtige retning. Der er tale om begrænsninger eller direkte forbud, og der er tale om kontrol med godkendelse af eksport. En af de ting, vi jo desværre ikke kan tage fat på i Den Europæiske Union endnu - jeg tror, kommissæren er enig med mig, når jeg siger desværre - er beskatningsmulighederne, for det er jo en ganske effektiv måde at ændre adfærden på. Jeg kan da sige, at i Danmark anvendte vi dette middel, og vi havde godt nok troet, at vi i starten skulle have nogle penge i statskassen, men jeg bliver nødt til at sige, at der ingen penge kom, men med det samme gik man over til alternative stoffer. Det viser jo, hvad det handler om. Det handler i allerhøjeste grad også om økonomi. Den vej kan vi som sagt ikke gå. Jeg vil takke ordføreren for det arbejde, hun har lagt i betænkningen, og sige, at vores gruppe stemmer for de ændringsforslag, hvor der er tale om stramninger. Jeg kan godt forstå ordførerens kompromisforslag med PPE-gruppen. Jeg ville også som ordfører synes, at det var en god idé, men jeg går nu ligesom gruppen ind for, at vi får strammere regler. Vi finder, at methylbromid kan erstattes allerede nu. Det er allerede sket i f.eks. drivhuse i de nordlige lande, og der er ingen problemer med at bruge alternativerne. Så det må også kunne lade sig gøre i de sydlige lande.

Sjöstedt
Hr. formand, der er flere gode afsnit i denne betænkning, som indebærer en styrket lovgivning, og som vi naturligvis vil støtte, men der er også en del skuffelser. Det gælder ikke mindst reglerne for metylbromid. Jeg stiller mig især tvivlende over for kompromisforslagene fra PSE- og PPE-gruppen, 32 og 33, som indebærer, at man indrømmer en temmelig stor undtagelse, hvilket er negativt med tanke på ozonlaget. Desuden bevilger man undtagelser for et ret sundhedsfarligt stof, samtidig med at der findes fremragende alternative stoffer, som man kan bruge. Jeg beklager, at man ikke har søgt at nå til et kompromis med andre grupper, hvilket formentlig havde været muligt her i salen. Jeg vil også gerne henlede opmærksomheden på ændringsforslagene fra V-gruppen og GUE/NGL-gruppen, der efter min mening udgør et bedre alternativ.
Jeg synes også, at det er interessant, at denne type direktiv skal være et artikel 130-direktiv, eftersom der er tale om kemikalier. Der er sikkert mulighed for at tillempe dette i forbindelse med flere direktiver vedrørende kemikalier, som ikke vedrører harmonisering, men som giver mulighed for en mere progressiv lovgivning i de forskellige lande. Den mulighed burde udnyttes.

Weber
Hr. formand, Kommissionens forslag om stoffer, der nedbryder ozonlaget har et alvorligt smuthul, som nogle af os har opdaget. En multinational virksomhed, der har en fabrik i mit hjemland, Luxembourg, kan fortsætte med at bruge CFC-11 som opløsningsmiddel i en produktionsproces, selvom der findes et erstatningsmiddel, der ikke nedbryder ozonlaget, og som har været brugt siden 1995 i en sekundær produktionslinje i samme virksomhed.
Du Pont de Nemours har i næsten 15 år brugt CFC-11 som opløsningsmiddel til produktion af polyurethanfleece. De årlige udledninger har i gennemsnit været 15 t CFC-11, hvilket er ret meget. Tilladelsen blev for nylig forlænget. Du Pont de Nemours kalder nu deres opløsningsmiddel for et fabrikationsmiddel, men det er blot et kneb med henblik på at kunne fortsætte brugen af CFC-11.
Vi bør ikke acceptere yderligere forlængelse af disse tilladelser, især fordi der findes et erstatningsmiddel, pentan, som med succes er blevet anvendt i en tilsvarende produktionslinje. Min gruppe har anmodet om delt afstemning om sidste afsnit i bilag VI i forslaget, der opstiller en liste over processer, hvor brugen af CFC-11 stadig kan tillades som fabrikationsmiddel. Jeg foreslå, at vi simpelthen sletter dette afsnit ved at stemme »nej« i morgen.
Afslutningsvis har HCFC'er stadig et meget højt ODP og et højt potentiale for global opvarmning. Jeg opfordrer jer til ikke at tillade brugen af HCFC'er som fabrikationsmiddel.

Blokland
Hr. formand, bl.a. på grund af Montreal-protokollen kan de stoffer, der nedbryder ozonlaget, hurtigt udryddes. Det vil først om 100 år have den påtænkte virkning, nemlig at lukke ozonhullet. Endvidere håber vi, at antallet af hudkræfttilfælde vil være faldet.
Det er positivt, at Den Europæiske Union vil træffe foranstaltninger for at fremskynde denne proces. I betragtning af den hurtige stigning i antallet af disponible alternativer er dette også muligt. Det er en ekstra stimulans, at indtægterne er større end overgangsudgifterne. Produktionen, brugen og markedsføringen af methylbromid skal indstilles fra år 2001. Der kan ikke gøres undtagelser på grund af klimatiske forhold. I de nederlandske og de tyske drivhuse findes de samme klimatiske forhold som i de sydlige medlemsstater, men i Nederlandene er der ikke siden 1992 anvendt methylbromid, og det samme gælder nu også i Tyskland. Hvis den rigtige teknik anvendes, giver det ikke produktionstab, og det er i øvrigt sundere for de ansatte.
Med hensyn til brugen af HCFC i brandslukningsudstyr som alternativ til haloner, kan jeg meddele, at det allerede er forbudt. Det gælder altså også for Italien, der på trods af Domstolens afgørelse ikke overholder forbuddet. Der findes nu også alternativer for HCFC, der ikke har carcinogene virkninger.
Den eneste undtagelse, som vi kan acceptere, er »kritiske anvendelser«, som f.eks. CFCi inhalatorer eller kemiske udgangsstoffer til lægemidler. Eftersom disse stoffer ikke fås uden for EU i tilstrækkelig ren form, skal al handel med ozonnedbrydende stoffer med lande uden for EU forbydes.

Bjerregaard
Hr. formand, først vil jeg gerne takke Miljøudvalget og i særdeleshed ordføreren, fru Graenitz, for den betænkning, som vi behandler her i aften. Ændringsforslagene har næsten alle til formål at fremskynde udfasningen af de ozonlagsnedbrydende stoffer. Et mål, som jeg naturligvis helt kan tilslutte mig. Vi er imidlertid inde i nogle temmelig indviklede forhandlinger, hvor der også skal tages hensyn til Rådets synspunkter. Kommissionen kan derfor ikke på nuværende tidspunkt gå så langt, som Europa-Parlamentet kunne ønske sig på nogle af områderne. Ikke desto mindre håber jeg at kunne vende tilbage i hvert fald til nogle af forslagene på et senere tidspunkt i proceduren.
På denne baggrund kan jeg oplyse, at Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 14, 21, 22, 23 og 28 helt samt 1, 2, 3, 4, 19, 24, 25, 26, 27 og 30 i princippet. Og så vil jeg give lidt baggrund for, at vi ikke kan acceptere de øvrige ændringsforslag. Nogle af ændringsforslagene sigter mod at skærpe procedurerne for overvågning, rapportering og inspektion. Vi kan acceptere de fleste, men ændringsforslag 20 vil efter vores mening medføre overlapning af allerede eksisterende procedurer og er derfor overflødig. Hvad angår udfasningen af methylbromid kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 5, da forbuddet mod dispensation for kritiske anvendelser i landbruget efter 2006 ville være i strid med Montreal-protokollen. Hvis kriterierne for at give dispensation til kritiske anvendelser anvendes korrekt, bør muligheden for dispensation fortsættes efter 2006. Så er der endelig ændringsforslag 32 og 33, som går ud på, at udfasningen af methylbromid udsættes til 2005 i medlemsstater med særlige klimaforhold. Det har allerede været drøftet her i aften, og jeg kan sige, at jeg er fuldstændig enig i de bemærkninger, der er kommet fra fru Dybkjær, hr. Sjöstedt, fru Breyer og hr. Blokland, og altså ikke i de bemærkninger, som fru Flemming har fremsat i aften. En samlet dispensation for alle de sydlige medlemsstater vil kunne betyde, at op til 80 % af EU's forbrug af methylbromid undtages, og i så fald ville vi ikke længere kunne opfylde vores forpligtelser i medfør af Montreal-protokollen. Protokollen kræver fuldstændig afvikling af methylbromid og giver ikke mulighed for fortsat brug efter afviklingen, heller ikke hvis der bruges særlige typer plastfolie.
Kontrol med produktionen af HCFC indgår i Fællesskabets ozonpolitik. Kommissionen har foreslået, at situationen tages op til revision inden år 2002 for at se, om udviklingen i de globale forbrugsmønstre tillader, at der foretages yderligere indskrænkninger. Ændringsforslag 6, 7, 8 og 9 ville begrænse denne fleksibilitet, fordi de indfører supplerende nedskæringer allerede nu, inden vi ved, om de er hensigtsmæssige. Derfor kan Kommissionen ikke nu acceptere disse ændringsforslag. Så er der ændringsforslag, der går ud på at fremme kontrollen med anvendelsen af HCFC. Vi kan ikke acceptere ændringsforslag 11, 12, 13 og 31, da de ville skærpe problemerne og omkostningerne for små og mellemstore virksomheder ved at fremrykke afviklingsdatoerne for anvendelse af HCFC i opløsningsmidler til køleteknik og polyuretenskum. Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 16 om forbud mod salg af brugt udstyr, der indeholder HCFC, da det vil øge sandsynligheden for ulovlig bortskaffelse og udledning i luften af HCFC'er. Ændringsforslag 17 og 29 går ud på at forbyde fremstilling af HCFC-holdige produkter til eksport til lande, hvor anvendelsen heraf fortsat er tilladt. Her er vi opmærksomme på, at en for stram lovgivning i Fællesskabet nemt kan føre til, at produktionsanlæggene placeres andre steder. Kommissionen forstår hensigten med ændringsforslag 18, men det ville være i strid med undtagelsen for særlige tilfælde i artikel 5, stk. 6.
Så er der ændringsforslag 10 og 15, der drejer sig om haloner og HCFC'er i brandsikringssystemer. Afviklingen af haloner står højt på dagsordenen, men det er vigtigt at sørge for, at unødige udslip til atmosfæren undgås. Mange af medlemsstaterne har desværre endnu ikke anlæg til at genvinde eller oplagre eller genanvende eller for den sags skyld destruere haloner på en forsvarlig måde. Det vil tage tid, før dette er tilfældet. Derfor kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 10. Ændringsforslag 15 går ud på at indføre en ny undtagelse, hvorefter HCFC'er skal kunne erstatte haloner til brandsikringsformål. Jeg tror, at det var det forslag, fru Graenitz talte om i sine bemærkninger.
Til slut vil jeg gerne igen takke fru Graenitz og også Miljøudvalget for deres betænkning og den grundige gennemgang af Kommissionens forslag, der her har været tale om. Jeg ser frem til yderligere konstruktivt samarbejde, som kan sikre, at Fællesskabet fortsat spiller en ledende rolle for beskyttelsen af ozonlaget.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.30.
(Mødet hævet kl. 23.45)

