
Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg beder om ordet for en bemærkning til forretningsordenen i henhold til forretningsordenens artikel 48.
På mødet den 19. november i Bruxelles indgav jeg i overensstemmelse med denne artikel en erklæring, som jeg ønskede skulle tilføjes registret om regelmæssighed og gennemskuelighed af procedurerne vedrørende visse af Parlamentets udgifter. Dette gjorde jeg, fordi jeg mener, at medlemmerne skal have mulighed for at udtale sig om de fremsatte anklager og finde løsninger på de problemer, der er opstået i forbindelse med visse af Parlamentets drifts- og investeringsudgifter.
De første reaktioner fra alle de politiske grupper har været yderst positive. Men i går, hr. formand, erklærede De erklæringen for uantagelig, skønt den eneste betingelse i artikel 48 i forretningsordenen er, at erklæringen skal vedrøre Den Europæiske Unions virksomhedsområde. Det er i øvrigt således, at erklæringer, som det generelle forbud mod landminer såvel som andre emner, De er bekendt med, hr. formand, er blevet erklæret for antagelige.
De gør mig opmærksom på, at andre organer er kompetente til at behandle disse spørgsmål, Præsidiet, kvæstorerne, Budgetkontroludvalget. Dette er rigtigt, hr. formand, for enhver skriftlig erklæring, som vedrører Den Europæiske Unions aktiviteter. Den skriftlige erklæring fra mig drejer sig om en af Den Europæiske Unions grundlæggende aktiviteter, nemlig de folkevalgtes forvaltning af offentlige midler. Jeg har et spørgsmål, hr. formand: Hvorfor har De erklæret denne skriftlige erklæring for uantagelig? Hvad er det, De frygter? Hvorfor får Deres kreds Dem til at nægte en simpel uddeling til alle kollegerne af en erklæring, der gør det muligt at løse et problem, som alle ved er grundlæggende.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, De kender grundene til, at jeg ikke finder ændringsforslaget antageligt, da jeg har meddelt Dem dette skriftligt. Men som altid ligger parlamentsmedlemmernes rettigheder mig meget på sinde, og jeg har derfor ikke selv villet afgøre spørgsmålet, men viderebragte det til Udvalget for Forretningsordenen, som er kompetent til at afgøre, om min fortolkning er rigtig. De er selv medlem af udvalget, og De kan forelægge Deres synspunkter i dette forum. Vi skal ikke tage stilling til spørgsmålet i dag. Udvalget for Forretningsordenen afgør det, og vi vil efterleve deres afgørelse.

Gillis
Hr. formand, kan jeg med henblik på den fuldstændige blokade, der finder sted over for irsk oksekød i de britiske havne, anmode Kommissionen om at afgive en redegørelse, hvori den meddeler, hvad den har i sinde at gøre ved denne meget alvorlige situation, der bliver værre og værre, og som udgør en hindring af den frie handel. For nærværende spreder blokaden sig, og intet synes at blive gjort hverken af den britiske regering eller Kommissionen. Jeg anmoder om en redegørelse.

Formanden
Hr. Gillis, De ved udmærket, hvordan man anmoder om en redegørelse fra Kommissionen, og hvis De anvender den rigtige metode, vil Kommissionen imødekomme Deres anmodning. Den kan ikke gøre det her og nu.

Gallagher
Hr. formand, samtidig med at jeg accepterer dette Parlaments forretningsorden, mener jeg også, at vi må kunne handle på ad hoc-basis, når der opstår en alvorlig situation. Når irske oksekødsprodukter smides i havet ved Holyhead, og der lægges hindringer i vejen for containeres transport igennem UK, hviler der en forpligtelse på dette Parlament, den britiske regering og den ansvarlige kommissær for transport. De skal sikre, at det er muligt at transportere disse irske containere uhindret igennem UK. Jeg forstår, at de protesterende...

Formanden
Hr. Gallagher, De ved udmærket godt, at dette ikke er det rette tidspunkt til at rejse dette spørgsmål. Jeg gav hr. Gillis et svar, og sagen vil blive taget op.

Afstemning
Schroedter
Hr. formand, Gruppen De Grønne støtter dette kompromis. Vi har også skrevet under på det, og vi vil gerne have, at det bliver nævnt.

Formanden
Vi noterer, at de Grønnes Gruppe støtter selve ændringsforslaget. Jeg antager, at ordføreren er for, eftersom han har underskrevet det, men jeg vil gerne kende ordførerens nøjagtige stilling.

Oostlander
Hr. formand, i går har vi lige på falderebet kunnet slutte et kompromis med repræsentanter for den socialistiske gruppe og PPE-gruppen, hr. Swoboda og hr. Poettering, vedrørende det vigtige punkt 3. I dette punkt har vi søgt at føje de elementer sammen, som vi begge mener er meget vigtige, på en logisk og sammenhængende måde. Det er der altså ikke noget tvetydigt i. Det er den frihed, der er i dette kompromis, mener jeg. Det støttes således af begge grupper, men jeg ved også, at de grønne er parate til at støtte kompromiset, og jeg har også hørt, at andre grupper vil gøre det samme. Jeg læser op af den engelske tekst. Det starter med et vigtigt element fra det socialistiske ændringsforslag:
Anmoder Det Europæiske Råd om at sætte gang i udvidelsesprocessen ved en fælles handling med alle ansøgerlandene.
(NL) Og så kommer anden del:
(EN) Er overbevist om, at alle ansøgerlande, der for nærværende opfylder de kriterier om stabil demokratisk orden, respekt for menneskerettigheder og beskyttelse af mindretal, som blev fastsat i København, er berettigede til at indlede den styrkede tiltrædelses- og forhandlingsproces samtidig, og at denne proces for alle disse landes vedkommende bør starte i 1998.
(NL) Hr. formand, det er det kompromis, som vi er blevet enige om, og jeg anbefaler, at Parlamentet ser velvilligt på det.
(Bifald)

Formanden
Mange tak, hr. Oostlander. Skal jeg forstå, at der er enighed i Parlamentet om at sætte ændringsforslaget til afstemning? Det lader det til, men hr. Fabre-Aubrespy har bedt om ordet.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg anmoder om, at ændringsforslagets to dele sættes til afstemning hver for sig.
Vedrørende ændringsforslag 114
Oostlander
Hr. formand, PPE har anmodet om en delt afstemning. Det er vel nu, det skal fremlægges. Skal jeg foreslå den delte afstemning nu, eller ønsker De først en afstemning om ændringsforslaget. Jeg tror, at vi muligvis ville løbe ind i problemer, hvis vi kombinerer begge.

Wiersma
Det er ikke kun et ændringsforslag, som er vanskeligt at forstå, men jeg mener også, at det er et meget politisk ændringsforslag, fordi jeg formoder, at PPE-gruppen vil stemme mod forslagets første del. I relation til kompromisforslaget vedtaget ved punkt 3 betyder det, at Slovakiet ikke får en før-tiltrædelsesaftale. Det er jeg i hvert fald som ordfører imod. Vi er imod konkrete forhandlinger med dette land, men vi vil ikke udelukke det. Derfor har jeg i min tekst foreslået, at der i det mindste gives en før-tiltrædelsesaftale. Hvis vi udelader det, dette stykke i punkt 140 i forbindelse med, hvad der er vedtaget i punkt 3, så betyder det, at Slovakiet ikke får en førtiltrædelsesaftale.

Oostlander
Hr. formand, hvis det bliver stående på denne måde, er det kun ved Slovakiet, at der står, at det får en før-tiltrædelsesaftale og ved ingen af de andre lande, som vi har aftalt. Det er lidt mærkeligt. Derfor har jeg anmodet om, at det også slettes ved Slovakiet. Det er det, det drejer sig om. Men jeg følger gerne Deres forslag. Vi vil stemme delt, som De har foreslået.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Oostlander
Hr. formand, jeg er særdeles tilfreds med dette slutresultat. Jeg vil foreslå, at De giver kommissæren lejlighed til at reagere især på den strategi, som vi sammen har lagt, særligt fordi vi gerne vil vide, hvordan vores debat fremlægges i Kommissionen.

Van den Broek
Hr. formand, vi har med stor interesse fulgt afstemningen. Det er klart, at Parlamentet og Kommissionen er enige om, at udvidelsesprocessen som sådan er en historisk udfordring for Den Europæiske Union, og at alle berørte kandidater som sådan skal føle sig involveret i udvidelsesprocessen, og at der ikke bør diskrimineres mellem dem. Det er også Kommissionens opfattelse.
Det ligger i sagens natur, at vi omhyggeligt vil studere de vedtagne ændringsforslag, og vi vil naturligvis også diskutere dette på topmødet i Luxembourg, hvor regeringscheferne til syvende og sidst skal træffe beslutning. Men jeg tror, at det signal, der gives med vedtagelsen af denne betænkning og ændringsforslagene, er en klar solidaritetsaktion i retning af de lande, som nu forbereder sig på at tiltræde Den Europæiske Union.

Formanden
Hr. Colom i Naval har bedt om ordet for at forklare nogle punkter.

Colom i Naval
Hr. formand, jeg vil gerne henlede opmærksomheden på et par tekniske småfejl. For det første har jeg nu siden den 27. oktober forsøgt at foranledige, at sidste sætning i afsnit 6 i beslutningen skal lyde: "... hvis ikke der gennemføres hensigtsmæssige reformer af landbrugs- og strukturpolitikkerne, eller hvis den forudsete vækst ikke opnås«. Den offentliggjorte tekst lyder: "... og hvis der ikke opnås...«. Jeg kender ikke årsagen til denne fejl, fordi den tekst, vi stemte om i Udvalget, var på spansk, og der stod eller . Det kan således ikke være et oversættelsesproblem.
For det andet mener jeg, at der er flere vanskeligheder i den engelske udgave, især i afsnit 22. Jeg har fået forslag om, at der til slutningen af afsnittet skal tilføjes "only then« eller "then only«. Jeg ved det ikke. Det er ikke mig, der skal afgøre det, men jeg vil bede om, at denne version bliver verificeret meget omhyggeligt, fordi mange af mine britiske kolleger har forstået teksten, fordi de har deltaget i arbejdet, men de er ikke tilfredse med den version, der er blevet præsenteret for dem.
Og endelig, ændringsforslag nr. 26 - den tyske version har intet til fælles med den engelske tekst, som var udgangsteksten, eller den spanske tekst, som jeg modtog, ej heller den franske, som jeg også har verificeret. Hvis De tillader det, vil jeg læse det op, så godt jeg nu kan, for det er et meget følsomt emne. Sidste sætning skal på tysk lyde som følger: "Befürwortet die Beibehaltung eines Kohäsionsfonds«. Det er meget anderledes end det, der står på tysk i øjeblikket. Og det er denne tekst, som skal fremgå i ændringsforslagets tekst, hvis det vedtages. Jeg siger det, fordi det var en kompromisændring, og kompromiset blev indgået på tysk, hvorefter det blev oversat til andre sprog. Derfor er det denne tekst, der gælder, hvis den bliver vedtaget.
Vedrørende punkt 15

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg har nu i tre minutter bedt om ordet. De har påbegyndt afstemningen. Vær venlig at afslutte den nu, jeg vil så bede om ordet bagefter. Jeg har i tre minutter bedt Deres medarbejdere om ordet vedrørende punkt 15.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy har ordet.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg ville være taknemmelig, hvis De, når en gruppe anmoder om afstemning ved navneopråb, ville foretage afstemningen. Det drejede sig om punkt 15. Dette fremgår af afstemningslisterne, og De har udeladt det.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, inden vi nåede til det oprindelige punkt, blev der vedtaget en ændring, der erstatter det. Der er derfor ingen grund til at stemme om et ændringsforslag.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, for det første er de to ændringsforslag, De hentyder til, blevet forkastet.
For det andet tilføjer et ændringsforslag et element til en tekst. Den oprindelige tekst kan være dårlig og ændringen god. I det tilfælde vedtager vi den. Hvis den originale tekst er dårlig, forkaster vi den, og vi forkaster hele teksten. Når man anmoder om afstemning ved navneopråb om en original tekst, skal den selvfølgelig sættes til afstemning. Det er normal procedure. Desuden foregik afstemningen om de to ændringsforslag elektronisk og ikke ved navneopråb. Når der anmodes om afstemning ved navneopråb, mener jeg, at det, som De i øvrigt almindeligvis gør for alle grupperne, bør tages til følge.

Formanden
Jeg beklager, hr. Fabre-Aubrespy, men De tager fejl. Vi stemte om ændringsforslag 9 fra ELDRgruppen, som blev vedtaget. Vi forkastede altså ændringsforslag 21. Teksten er således erstattet af et ændringsforslag, der er blevet vedtaget. De bad ikke om afstemning ved navneopråb for ændringsforslag 9, kun for teksten. De risikerer derfor, hvis ændringsforslaget vedtages, at afstemningen ikke bliver ved navneopråb. Det eneste, De skal, er ligeledes at anmode om afstemning om ændringsforslagene. Det er op til Dem at gøre det, jeg har ikke mulighed for at gentage afstemningen om en tekst, som er blevet erstattet, hvad enten den så er foretaget ved navneopråb eller ej. Det er umuligt, jeg beklager. Hvis De ikke er enig i denne opfattelse, kan sagen forelægges Udvalget for Forretningsordenen. Det er en fuldt ud lovlig fremgangsmåde.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Wolf
Havnestatskontrollen er et meget længe savnet princip i den europæiske makroregion. Det skal altså hilses velkomment, at man nu langt om længe for alvor har opmærksomheden henvendt på en kontrol, og vel at mærke en effektiv kontrol, der, som betænkningen formulerer det med en utrolig naivitet (eller kynisme?), også garanterer den »faktiske overholdelse« af som minimum ISM-koden. Vi kan kun håbe, at det også bliver sådan i praksis. Men her må vi alle holde nøje øje med det, så det ikke kun bliver ved håbet.
Betænkningen selv gør opmærksom på et nyt problem, som allerede er ved at aftegne sig: Hvis IMO- og ISM-koder også skal gennemføres for alvor i Europa, ville tendenser til en opblødning af dem kunne gribe om sig! For at modvirke dette vil det på langt sigt kun hjælpe for det første at udvikle en europæisk politik hos søtransportens verdensomspændende reguleringsinstitutioner, som tager sigte på bindende, socialt acceptable, miljøvenlige og klare regler, og for det andet subsidiært at sætte egne europæiske retningslinjer om økologisk og social sikkerhed inden for søtransporten i dette verdens største samarbejdsområde i kraft.
Bazin-betænkningen tager immervæk nogle tydelige skridt i denne retning. Vi støtter den derfor, selvom vi også er overbevist om, at det i dag er nødvendigt at gå endnu videre.
Betænkning af Oostlander og Barón Crespo (A4-0368/97)
Bonde
Fru formand, når fremtidens historikere skal bedømme vores epoke, så vil kapitlet om muren mellem Øst og Vest være vigtigt. Spørgsmålet er, om vi vil kalde kapitlet for murens fald eller murens flytning. Det er murens fald, vi alle glæder os over, men det er murens flytning, vi er midt i at realisere. Nu bygges mure om »Fort Europa« gennem det nordlige Afrika, de fattige kan forblive i deres fattigdom. Vi dumper deres landbrugsmarkeder og forårsager sult. Vi har barrierer for salg af deres produkter. De får ikke den fornødne eller mulige hjælp til selvhjælp. I Centraleuropa flytter vi den gamle mur fra grænsen til Tyskland og østpå. Tjekkiet, Ungarn og Slovenien kan vel lukkes ind i år 2004, men de folkerigeste og fattigste, der kniber det med vores vilje. I Baltikum vil vi gøre den finske bugt til et EU-indhav ved at forhandle med Estland med 1, 5 millioner indbyggere, men Letland med 2, 6 og Litauen med 3, 7 millioner indbyggere må vente til bedre tider. Del og hersk, det er den samme magtens logik, som lå bag den gamle mur, men det er jo nu, vi har chancen for at skabe et helt og udelt Europa. Halvfjerdsernes og firsernes stærke fredsbevægelser formåede ikke at overvinde Europas splittelse. Høgene formåede det heller ikke med deres militæropbygning og afskrækkelse. Det var østeuropæerne selv, som væltede muren, og nu prøver vi at samle stumperne for at rejse den igen. Fra jernmur til sølvtæpppe. Det kan vi ikke være bekendt. Europa må være åben for alle. Vi må skabe et åbent, friere og mere fleksibelt europæisk samarbejde, hvor ingen holdes ude. Vores gruppes navn er Nationernes Europa. Vi vil have et Alle Nationernes Europa.

Truscott
Fru formand, på vegne af den britiske Labour-gruppe af parlamentsmedlemmer vil jeg gerne understrege, at vi fuldt ud støtter princippet om udvidelse og størstedelen af Oostlander/Barón-betænkningen. Men ved at undlade at stemme ved den endelige afstemning afgiver vi det budskab, at vi mener, at den endelige tekst ikke er klar nok omkring spørgsmålet om differentiering. Efter vores mening ville det være bedre for EU og ansøgerlandene at være fuldt ud på det rene med den planlagte udvidelsesproces. Under disse omstændigheder er absolut klarhed nødvendig, og derfor mener vi, at fem-plus-en-optionen, med en styrket tiltrædelsesstrategi for alle ansøgerlande, er den rette vej frem.
Afslutningsvis vil jeg gerne understrege, at vi ønsker udvidelsesprocessen al mulig succes og ser frem til tiltrædelse for alle de ansøgerlande, der opfylder de kriterier, der blev fastsat ved topmødet i København.

Flemming
Fru formand, Østrig gik ved en folkeafstemning mod brugen af atomkraft, og vores mål, forbundsregeringens mål og målet for alle partier, der er repræseneret her i Parlamentet, er et atomkraftfrit Centraleuropa. Derfor var det en selvfølge - og jeg håber, det gælder for alle østrigske parlamentsmedlemmer - at stemme for ændringsforslag 39.

Posselt
Fru formand, hr. Bonde har tydeligvis skrevet sin erklæring inden afstemningen. Dagen i dag har været en stor dag for Parlamentet, for Kommissionens himmel- og helvedesstrategi er slået fejl, nemlig idéen om at sende fem lande i himlen og fem lande i helvedet, selvom alle ti - inklusive EU selv - hører hjemme i de fundamentale politiske og økonomiske reformers skærsild. Det har vi fastlagt retningslinjerne for. Vi ønsker en fleksibel procedure, fordi ingen i disse lande ved, hvordan prioriteringerne vil ændre sig politisk og økonomisk under den årelange tiltrædelsesproces. Det ville ikke være hensigtsmæssigt, at man så at sige giver karakter i begyndelsen af skoleåret. Det tager modet fra den, der får gode karakterer, og den, der får dårlige. Den ene tror, at han allerede har sit på det tørre, den anden tror, at det alligevel ikke nytter noget at anstrenge sig. Vi ønsker en tiltrædelsesproces, der så at sige er åben, hvad resultaterne angår, og som inddrager alle kandidatlande. Det har Parlamentet i dag vist som de europæiske befolkningers vilje med stort flertal, og jeg appellerer til regeringerne om, at de også tilslutter sig dette.

Ahlqvist, Andersson, Theorin og Wibe
Vi mener, det er vigtigt, at alle ansøgerlandene er med i udvidelsesprocessen, uafhængigt af deres forberedelsesniveau, og at alle lande måles på samme betingelser og behandles ligeligt. Derfor bør en fælles forhandlingsstart indledes med alle samtidig. Efter multilaterale acquis forhandlinger, som kan vare et år, bør bilaterale forhandlinger indledes med de lande, som da er klar til det, sandsynligvis de 5+1, som Kommissionen har valgt ud, men også andre stater, hvis de er klar. Det, man vinder med en sådan løsning, er, at vi ikke på forhånd dømmer visse lande ude, men derimod opmuntrer dem til at fortsætte deres ambitiøse bestræbelser for at blive modne til medlemskab.

Bébéar
Vi har ca. ti år til at fuldføre udvidelsen af Den Europæiske Union og strukturere samarbejdet med omkring 13 nye medlemsstater. For at nå dette mål er det tvingende nødvendigt, at vi allerede nu med nøjagtighed fastsætter en strategi for udvidelsen, der er uden fortilfælde.
Men vi står i dag over for flere farer: For det første opstår der nye forskelle mellem rige og fattige lande eller regioner; for det andet udvandes Den Europæiske Unions beslutninger og fælles politikker.
Jeg er i det store hele enig i retningslinjerne i Oostlander og Barón Crespo-betænkningen, f.eks. når det understreges, at der er behov for en hurtig institutionel reform af Den Europæiske Union forud for enhver ny tiltrædelse.
Derimod, hvad angår tidsplanen for åbningen af forhandlingerne, mener jeg, at diskussionen skal foregå efterhånden, afhængig af ansøgerlandenes demokratiske og økonomiske udvikling.
Individuelle forhandlinger med det enkelte land vil virke stimulerende for alle ansøgerne, uanset deres evne til at nå fællesskabsnormerne. Takket være denne dynamik vil udvidelsen ske konkret, hvilket vil styrke forberedelserne og hjælpe de, der sakker bagud, til at reducere forskellen.
En samtidig forhandling om indtrædelse forekommer mig derimod risikabel på grund af procedurens træghed. Den mindste fastlåsning af disse forhandlinger vil forsinke de reformer, der allerede er gennemført, og virke umotiverende for ansøgernes indsats.
Jeg stemmer således for Oostlander og Barón Crespo-betænkningen, men understreger samtidig kraftigt, at følgeaktioner og aktioner forud for tiltrædelsen er vigtige. Det er vores pligt at sørge for, at disse styrkes, men også at partnerskaber inden for de allerede eksisterende europæiske programmer udvikles.

Bernardini
Tiden er inde til, at vores Parlament skal tage stilling til Kommissionens meddelelse »Agenda 2000 - Et udvidet og styrket EU«. Lad os først og fremmest glæde os over det glimrende arbejde, som ordførerne for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender har udført, idet det tydeliggør, hvilken vanskelig proces udvidelsen er. Vores fællesskab skal udvides, dette står klart, men ikke for enhver pris. Allerede nu, hvor vi er 15, er vi vidne til vores institutioners begrænsede handleevne. Hvordan vil det blive, når vi er 20?
Europa må ikke give op over for denne udfordring. Lad os give os i kast med en styrket førtiltrædelsesstrategi, der skal udmunde i en europæisk konference, som Lionel Jospin har været initiativtager til, med deltagelse af ansøgerlandene.
Desuden skal vi fremskynde overvejelserne omkring retningslinjerne for udvidelsen. Hvordan løser vi denne vanskelige ligning: Vi skal bevare loftet for egne ressourcer uden at røre ved de interne politikker (den fælles landbrugspolitik og strukturfondene).
Ikke desto mindre er det sandt, at bevillinger er en betingelse for udvidelsen, men disse skal til stadighed være begrænsede og velovervejede.

Berthu
Oostlander og Barón Crespo-betænkningen, som Parlamentet netop har udarbejdet om den udvidelsesstrategi, der foreslås af Kommissionen i Agenda 2000-programmet, er et uundværligt politisk vendepunkt, men samtidig en finansiel blindgyde.
Den forkaster således den vilkårlige forhåndsudvælgelse, som Kommissionen foreslog at udføre mellem de østeuropæiske ansøgerlande, og kræver derimod, med kun enkelte undtagelser, at alle ansøgerne fra begyndelsen deltager i udvidelsesprocessen. Denne holdning forekommer os politisk velbegrundet, idet vi ikke kan risikere, at en del af vores naboer i øst allerede fra starten marginaliseres, eftersom det ligger fast, at de i mere eller mindre nær fremtid alle skal slutte sig til os. I forbifarten kan vi notere os en fornyelse: Europa-Parlamentet vender sig mod Kommissionen og ændrer et overdrevet teknokratisk forslag. Det skulle det gøre noget oftere!
Desværre følges denne reelle politiske holdning hurtigt af uheldige finansielle forslag: Det foreslås i betænkningen at indføre en revisionsklausul på stigningen af fællesskabsudgifter og -ressourcer, hvis loftet på 1, 27 % af BNP viser sig at være utilstrækkeligt. Dette vil imidlertid blive tilfældet, hvis man hårdnakket fastholder, at Østlandene på lige fod hurtigt skal integreres økonomisk og politisk i Unionens økonomi og institutioner.
Visse talere, der er klar over denne risiko, har vovet den påstand, at hvis udvidelsen skal lykkes, må man ændre det europæiske projekt og efterstræbe en politisk union frem for økonomisk ensartethed. Denne idé er et udtryk for, at udviklingen går i den rigtige retning, men er utilstrækkelig efter vores mening. Hvad forstår man reelt ved dette smukke navn "Politisk Union«? Udtrykket kan fortolkes på mange måder, herunder som en europæisk overstat, som en "føderal tilnærmelse«, hvilket er Unionens nuværende fortolkning, ifølge punkt 35, som vi netop har stemt om.
Men vi forkaster enhver definition af den politiske union, der vil betyde, at konceptet "integration«, som vores partis vælgere naturligvis er imod, forsøges listet ind ad bagdøren.
Vi forkaster især denne hovmodige, endog foragtende opfattelse af den politiske union, som fremgår af Oostlander og Barón Crespo-betænkningen, og som vil føre til, at vi påtvinger østlandene vores regler og kræver, at de ophører med at være dem selv, hvis de vil med i Unionen. Fremgår det således ikke af punkt 96 i beslutningen, at Parlamentet kræver af Estland, at det foretager en "udvidelse af retten til statsborgerskab til mindretalsgrupper«? Og dette er blot et eksempel blandt mange. Hvad blander vi os for?
Vores opfattelse af Unionen er en helt anden. Som vores kollega Souchet så glimrende formulerede det i går på vegne af Gruppen Union for Europa, har europæerne nu gennem 10 år spændt ben for sig selv, fordi man opbygger Unionen som en enhedsunion. Efter Berlinmurens fald ville samarbejdet med Østeuropa være skredet hurtigere frem, hvis vi fra begyndelsen havde tilladt et Europa med en variabel geometri: Et sådant Europa havde muliggjort et øjeblikkeligt differencieret samarbejde på de vigtigste områder inden for nogle bredere og ikke nødvendigvis forpligtende rammer, som man kunne have kaldt Den Europæiske Union. Således ville man kunne fortsætte på en fleksibel måde uden at udelukke nogen og uden at lægge pres på nogen.
Men det er klart, at denne strategi havde forudsat et større spillerum for nationerne, altså en suverænitet inden for Unionen, hvilket unitaristerne ikke ville acceptere.
Vi kan dog i dag også registrere positive udviklinger, der viser, at alt ikke er tabt: Kommissionen og Rådet har f.eks. netop taget et skridt i retning af et Europa med variabel geometri ved at tillade en »europæisk konference«, der kan tilvejebringe et diskussions- og samarbejdsforum på tværs af regeringerne mellem medlemslandene og ansøgerlandene. Desværre risikerer vi, at denne gode idé skades af Frankrigs initiativ, som har betydet, at Tyrkiet deltager i konferencen, hvilket nedsætter muligheden for diskussion inden for dette forum. Vil vi blive nødt til at oprette en anden konference uden Tyrkiet?

Capucho
Medlemmerne fra PSD har stemt for Oostlander/Barón Crespos betænkning ud fra en opfattelse, der principielt er for en udvidelse af Den Europæiske Union med stater, der kan opfylde de nødvendige politiske, økonomiske og sociale betingelser.
Vi vil gerne understrege, at denne udvidelse ikke må sætte de udligninger på spil, der så møjsommeligt er opnået i løbet af den europæiske opbygnings historie. Udligninger mellem politikker - indre marked og økonomisk-social samhørighed - budgetudligninger og, især, institutionelle udligninger i den europæiske beslutningsproces.
Med hensyn til udviklingen af institutionerne mener vi, at man skal gå gradvist til værks, således som Amsterdamtraktaten foreskriver, med fuld respekt for princippet om ligeværdighed mellem medlemsstaterne.
For PSD lægger ligeledes vægt på den klare måde, hvorpå denne betænkning som en absolut betingelse for optagelse fremhæver, at de nye medlemsstater skal respektere demokrati og menneskerettigheder. Derfor er vi også af den mening, at Slovakiet ikke for indeværende opfylder de samme betingelser som de øvrige ansøgerlande.

De Melo
Vi mener, at der eksisterer en generel accept hos alle de politiske grupper i EuropaParlamentet og alle landene i Den Europæiske Union med hensyn til Cyperns egnethed til at blive fuldgyldigt medlem af Den Europæiske Union.
Eftersom Cypern kan tilpasse sig Fællesskabets regelværk, integrere sig i ØMU'en og samarbejde om den fælles udenrigs- og forsvarspolitik, er alle krav opfyldt for, at vi kan imødekomme Cyperns ansøgning om optagelse.
Problemet med den tvungne deling af Cypern i to samfund kan givet få en begyndende løsning gennem Cyperns tilslutning til Den Europæiske Union og, ad denne vej, motivere Tyrkiet til en løsning af dette og andre spørgsmål med henblik på et bedre forhold til vores Union.
Af disse fundamentale årsager støtter vi Cyperns ansøgning om optagelse i Den Europæiske Union og vælger Republikken Cyperns regering som den eneste partner i de kommende forhandlinger, i overensstemmelse med FN's holdning.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi svenske venstrepartimedlemmer har valgt at afholde os fra at stemme ved den endelige afstemning. Det gør vi, fordi vi ikke er enige i flere af de konklusioner, der drages i betænkningen. Vores grundlæggende indstilling til EU's udvidelse er, at Unionen skal byde de europæiske stater velkommen, som opfylder demokratikravene, og hvor befolkningens majoritet via en demokratisk proces har vist, at de ønsker at være en del af Unionen. I de tilfælde, hvor de aktuelle lande vælger ikke at tilslutte sig EU, skal Unionen bidrage til andre former for europæisk samarbejde. Det er vigtigt at indse, at mange lande i Østeuropa i dag ikke er aktuelle for medlemskab i EU. Det paneuropæiske samarbejde mellem selvstændige stater, i hele Europa, er derfor det vigtigste for Europas fremtid.
Flere punkter i betænkningen har vi stemt imod. Vi mener ikke, at udvidelsen kan betinges med nye centralistiske institutionelle reformer. Vi mener tværtimod, at en øget centralisering, fælles forsvarspolitik og ØMU er hindringer for et samarbejde mellem flere af Europas lande. Vi er ikke villige til at forøge udgifterne på EU's budget. I stedet kræves væsentlige nedskæringer og reformer i regional- og landbrugsstøtten. Vi afviser derfor også krav om lange indfasningsperioder i EU's landbrugspolitik. Medlemskabet for de nye lande må ikke blive et »B-medlemskab« med ringere vilkår end for andre medlemmer. Vi kan heller ikke godtage de nærmest totale krav om ensidig tilpasning til EU's indre marked og dets bestemmelsessamling. En fremtidig udvidelse skal i stedet præges af respekt for ansøgerlandene og deres forhold.

Gahrton, Holm og Schörling
Vi har afholdt os fra at stemme på trods af, at EuropaParlamentets beslutning i visse henseender indebærer en forbedring i forhold til udvalgets og især Kommissionens linje.
Det kompromis angående punkt 3, som blev indgået under den igangværende session, uden at parlamentsmedlemmerne havde adgang til teksten, er dels parlamentarisk tvivlsomt, dels uklart. Vi havde foretrukket udvalgets klarere støtte af en fælles forhandlingsstart. Men frem for alt kan vi ikke acceptere, at en ny traktatændring, som skal have til hensigt at gå endnu længere ad vejen mod en »føderal stat«, gøres til en absolut betingelse for indtrædelse for en ny medlemsstat. Vi mener, at nye medlemsstater skal have medindflydelse på EU's udvikling.

Habsburg-Lothringen, Schierhuber, Stenzel
Vi godkender ændringsforslag 97 til punkt 85 i Oostlander-betænkningen.
Spørgsmålet om overgangsfristen hænger umiddelbart sammen med tidspunktet for tiltrædelsestraktaternes ikrafttrædelse. Da dette tidspunkt ikke kan forudsiges p.t., er det vanskeligt at fastlægge konkrete overgangsfrister på nuværende tidspunkt.
Den første del af ændringsforslagets slettede punkt om tids- og finansieringsplaner forekommer hensigtsmæssig. Undertegnede parlamentsmedlemmer har flere gange forlangt, at ansøgerlandene fremlægger planer og programmer, der angiver nøje tidsplaner og mål for gennemførelsen af de enkelte retsakter.
Man bør tænke på, at kravet om en meget hurtig overtagelse af hele denne acquis også kunne komme til at betyde, at tiltrædelseslandene forpligter sig til noget, som de så ikke kan gennemføre, eller at miljøet bruges til at udskyde hele EU's udvidelse mod øst.
Mod at fastlægge en for kort periode taler også den kendsgerning, at de midler, som EU har stillet til rådighed, såvel som de midler, man har i de berørte stater, er begrænsede, og at kravet om en kort frist ville kunne medføre et krav om flere penge.

Pirker, Rack, Rübig
Da vi har godkendt henvisning O til Q, ønsker vi ikke at lade formuleringen af henvisning O - omhandlende Slovakiet - stå ukommenteret.
Netop det sidste møde i Det Blandede Parlamentariske Udvalg med Slovakiet har vist, at man har taget nogle konkrete skridt med henblik på også at inddrage de politiske kriterier for en efterfølgende EU-tiltrædelse mere end hidtil. Selvom vi fortsat mener, at de kriterier, der blev vedtaget i København, også fremover skal spille en central rolle i de slovakiske anstrengelser, ønsker vi dog på grundlag af Det Blandede Udvalgs henstillinger at plædere for at lade Den Slovakiske Republik deltage i de løbende forhandlinger om en udvidelse af Unionen i et omfattende omfang.
Slovakiet har gjort sig intensive anstrengelser for at blive optaget i Den Europæiske Union. Vi på vores side må derfor fortsat arbejde på at skabe de nødvendige betingelser for at opnå dette så vigtige mål.

Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater har i dag stemt ja til betænkningen om »Agenda 2000 - Et udvidet og styrket EU«. Det er gjort ud fra en betragning om, at betænkningen lægger vægt på, at alle ansøgerlande skal være med i udvidelsesforhandlingerne. Betænkningen tager afstand fra Kommissionens oplæg til, at kun 5+1 lande skal starte forhandlinger om optagelse i Den Europæiske Union. Dette er vigtigt ud fra et dansk socialdemokratisk synspunkt, da vi mener, at det er af stor betydning at sende et signal til alle ansøgerlande om, at de har mulighed for at komme med i Unionen.
Betænkningen om »Agenda 2000 - Et udvidet og styrket EU« er dog problematisk på nogle områder. Det har derfor været nødvendigt at stemme imod nogle punkter i betænkningen. I betænkningen bliver institutionelle reformer gjort til en betingelse for, at udvidelsen kan påbegyndes. Dette mener vi er beklageligt, da Europa-Parlamentet ikke bør lægge hindringer i vejen for udvidelsen.

Jensen, Lis
Jeg kan ikke stemme for Oostlander og Barón Crespo-betænkningen, til trods for at betænkningen formelt anbefaler, at der indledes optagelsesforhandlinger med alle ansøgerlande på samme tid. Den anbefaling kan jeg fuldt ud tilslutte mig, selvom jeg til enhver tid vil anbefale alle de øst- og centraleuropæiske lande og deres befolkninger at undlade at blive medlemmer af EU - for deres egen skyld.
I realiteten gengiver betænkningen blot Kommissionens nuværende indstilling til kravene til de øst- og centraleuropæiske lande. Af henstilling R fremgår det, at der ikke skal gives mulighed for »opt-outs« eller undtagelser i forhold til traktaten for de øst- og centraleuropæiske lande. Dette sammenholdt med synspunkterne i punkt 5 bekræfter, at der ikke overlades de øst- og centraleuropæiske lande nogen forhandlingsmuligheder for at opnå f.eks. økonomiske undtagelsesordninger for at gøre vejen til EU-medlemskab lettere. Disse synspunkter viser den økonomiske og politiske arrogance, der kendetegner EU's forhold til Øst- og Centraleuropa, men også at selve den politiske EU-integration går forud for hensynet til Øst- og Centraleuropa. Af disse årsager kan jeg ikke støtte betænkningen.

Lindqvist
Det bedste ville have været, uden forbehold eller inddelinger i grupper, at indlede forhandlinger med alle ansøgerlande samtidigt. Det ville give alle ansøgerlande de samme muligheder.
Kommissionens forslag om inddeling i et A- og et B-hold opbygger nye mure mellem ansøgerlandene i f.eks. Baltikum og besværliggør udvidelsesprocessen. Udvidelsen er vigtig for, at der skal blive skabt et paneuropæisk samarbejde, hvor netop samarbejdet mellem selvstændige lande betones mere end unionsbyggeriet.
Udvalgets forslag ligger meget tæt på »det bedste forslag«. Jeg har derfor stemt ja til betænkningen. Jeg har også støttet forslaget om en Europakonference for alle ansøgerlande, inklusive Slovakiet og Tyrkiet. Jeg kan derimod ikke støtte kravet om en ny regeringskonference, før udvidelsen kan påbegyndes.

Rosado Fernandes
Vi har altid udtalt os til fordel for udvidelsen. Vi er oven i købet gået længere, idet vi har afvist hykleriet hos nogle og snedigheden hos andre, dels når det drejer sig om nogle nye markeder, dels fordi den politiske union således bliver vanskeligere at virkeliggøre. Vi er gået længere, fordi vi bevidst placerer udvidelsen på det moralske plan, eftersom det, der står på spil, er konsolideringen af demokratiet i disse lande, en af de fornemste værdier i vores Europa, og som deres folk har længtes efter i årtier.
Men vi vil ikke have en hvilken som helst udvidelse, ligesom vi ikke accepterer den overlegne holdning, som Den Europæiske Union bevidst er kommet til at antage.
Efter vores opfattelse bør udvidelsen leve op til mindst tre kriterier. For det første politikkens forrang: de store politiske spørgsmål for Europa bør lige fra begyndelsen ligge til grund for førtiltrædelsesforhandlingerne. For det andet vil der ikke blive opnået nogen succes, hvis den økonomisk-sociale samhørighedsproces, der er i gang i de nuværende femten medlemsstater, af en eller anden grund lider skade, hvor lille den end måtte være. For det tredje må det, i modsætning til, hvad Kommissionen foreslår, kræves, at ikke et eneste land må blive diskrimineret ved åbningen af forhandlingerne. Det lotteri, som vi på en vis måde alle bliver involveret i, er mere end tilstrækkeligt; det er overflødigt at lave det om til en slags russisk roulette!
Til slut, Den Europæiske Unions overlegenhed. I stedet for at holde forelæsninger for folk, der måske kan lære os noget eller i hvert fald hjælpe os med at overvinde visse vanskeligheder, skulle vi se lidt på os selv og, i stedet for at forsøge at påtvinge noget som helst, først beslutsomt løse de problemer, som vi siger kun er de andres.
Som konklusion: udvidelse, ja, men for enhver pris, nej! I det mindste, lidt realisme...

Rovsing
Den kolde krig er afsluttet, og EU har en enestående historisk mulighed for at kunne samle det Europa, der alt for ofte har været scenen for blodige og ødelæggende krige. Der er således ingen tvivl om, at Den Europæiske Union bør tage de nødvendige skridt til at forene Øst- og Centraleuropa med EU. Under optagelsesforhandlingerne bør man behandle ansøgerlandene som fuldt ligeværdige partnere. Det skaber troværdighed og vil tilskynde til en større ansvarlighed over for EU's demokratiske og humanistiske idealer i de fremtidige medlemslande. Alle ansøgerlande bør således have ret til at indlede forhandlinger om tiltrædelse af Unionen på samme tid, og forhandlingerne bør påbegyndes samtidigt.
Forhandlingernes varighed vil kunne variere efter det enkelte lands evne til at overtage Fællesskabets regelværk og dets evne til at udvikle en konkurrencedygtig markedsøkonomi, udvikle stabile institutioner, der garanterer retsstatsforhold, demokrati, menneskerettigheder samt respekt for og beskyttelse af mindretal. Før optagelsen af de nye lande bør EU hurtigst muligt indlede en institutionel reform, der kan sikre, at et EU med 25 lande også kan fungere hensigtsmæssigt og effektivt. Ligeledes bør det påpeges, at EU's regelværk på miljøområdet skal tillægges en større betydning, og tilpasningsperiodernes varighed for de kommende medlemslande bør reduceres yderligere. Alt i alt må man dog udtrykke stor tilfredshed med både Parlamentets betænkning og Kommissionens »Agenda 2000«.

Souchet
Under dække af et vigtigt spørgsmål, nemlig udvidelsesspørgsmålet, og fordi Kommissionen ikke har villet gribe dette spørgsmål an ud fra den eneste fornuftige indfaldsvinkel, nemlig et Europa med variabel geometri, er det landbruget i de 15 medlemsstater, der bliver den reelle finansielle bidragsyder til udvidelsen, hvis vi følger disse forslag.
I »Agenda 2000«, populært kaldet »Santer-pakken«, undlader Kommissionen simpelthen at tage udgangspunkt i definitionen af en europæisk landbrugsmodel, der er uafhængig af den amerikanske model og af modellen i staterne inden for Cairns-gruppen.
Kommissionen anvender et antal kneb i et forsøg på indirekte og så blidt som muligt at gennemtvinge en fuldstændig reform af den fælles landbrugspolitik, selv inden den næste »round« af forhandlingerne i WTO trænger sig på i 1999.
Hvad er det for nogle kneb?
Først og fremmest foreslår Kommissionen seks målsætninger for den fremtidige fælles landbrugspolitik, som man kun kan være enig i. Desværre opdager man, når man går fra principperne over til midlerne, at de midler, Kommissionen foreslår, står i modsætning til dens egne principper. Skønt Kommissionen påstår, at den favoriserer en miljøvenlig landbrugspolitik, vil den sænke priserne på oksekød og "glemme« at kompensere for ammekøer, der fodres med grøntfoder.
Derefter påstår Kommissionen, at den vil kompensere for de prisnedsættelser, der foreslås for perioden 2000-2006, men vores undersøgelser viser, at godtgørelserne i virkeligheden langt fra udligner det planlagte prisfald: Nogle sektorer inden for landbruget vil miste op til 50 % af deres indkomst, og generelt vil det europæiske landbrug tabe omkring ECU 20, 5 milliarder, altså mere end 20 % af nettoverskudet for 1996.
Et sådant indkomsttab kan kvæle de landbrug, der tvinges til dette betydelige, til tider brutale, indtægtsfald. Desuden fremsætter Kommissionen et lumskt forslag om loft for bistand pr. bedrift. De europæiske landmænd skal altså ty til juridiske spidsfindigheder for fortsat at kunne leve, eller rettere overleve, af deres arbejde. Vi har i vores gruppe et enkelt spørgsmål: Hvorfor overvejer man ikke snarere et loft for bistanden pr. formue, så kun de ægte landmænd kan nyde godt af hjælpen, og så man kan skabe arbejdspladser i landbruget og landdistrikterne. Hvorfor har Kommissionen ikke undersøgt denne mulighed?
Konkluderende ønsker vi en hæderlig landbrugspolitik, det vil sige en politik, der knytter produkterne tæt sammen med produktionsområderne, og ikke et landbrug, der udelukkende leverer råvarer, som produceres hvor som helst, så længe det er så billigt som muligt, hvis omsætning udelukkende afhænger af verdensmarkedet, og hvis produktion uundværligt er underkastet virksomhedsflytninger. Tilknytningen til landdistrikter og fællesskabspræferencen udgør to vigtige dele i det, der bør være en europæisk landbrugsmodel.

Striby
Den beslutning, vi netop har gennemgået, kunne have været en lejlighed for vores Parlament til at sende en klar og tydelig besked til vores partnere i Øst- og Centraleuropa.
Men vi har sendt dem en forvirrende tekst, en juridisk-politisk sammenblanding, som, og det er måske dens eneste kvalitet, vil give dem mulighed for at opdage, hvad Den Europæiske Union er blevet til i dag: Et overvægtigt, impotent og overstatsligt organ, der ikke længere er i stand til at gøre brug af de privilegier, det fralokker medlemsstaterne, og som foretrækker at holde sig strengt til en lovgivning, der er både smålig og indholdsløs.
Når de central- og østeuropæiske lande ønsker at træde ind i Unionen, er det fordi denne indtræden betyder et definitivt brud med 50 års-perioden under kommunistisk styre. Den betyder ligeledes indtræden i et område med fælles fremgang og udsigt til ubegrænset finansiering af de strukturelle reformer, som de ønsker at styrke.
Men hvis Kommissionen og Parlamentet, som vi mindes om i den beslutning, vi netop har vedtaget, vil have en bred debat med fuld deltagelse fra befolkningerne omkring udvidelsesprocessen, risikerer de, i hvert fald hvis propagandaen vinder over informationen, at ansøgerlandenes befolkninger opdager Den Europæiske Unions sande væsen.
Denne holdning i fællesskabsforhandlingerne, hvor »det, som tilhører mig, tilhører mig, og det, som tilhører jer, taler vi om«, kan fremkalde smertelige minder. Har ansøgerlandene nøje overvejet de suverænitetsafståelser, som de skal indvilge i? Har de forstået indholdet af den institutionelle reform, som Parlamentet siger, det vil gennemføre? Har de forstået, at de på forhånd og uden diskussion skal indvilge i Unionens føderale natur? Jeg er bange for, at svaret på disse spørgsmål er nej.
Under disse betingelser er den udvidelse, vi forbereder, et spil sorteper.
Betænkning af Colom i Naval (A4-0331/97)
Berthu
Drejebogen om finansielle perspektiver, som Kommissionen har fremlagt i Agenda 2000programmet, viser i det mindste, at det på langt sigt er umuligt at opretholde ligevægten med den nuværende politik. Der tegner sig således to store selvmodsigelser. For det første omkring den fælles mønt. Vi får forklaret, at det er tvingende nødvendigt at opretholde loftet for fællesskabsopkrævninger på 1, 27 % af BNP for at undgå at skade staternes bestræbelser på at leve op til konvergenskriterierne. Men vi ved samtidig godt, at i den aktuelle situation kan den fælles mønt ikke bestå uden en større tværregional omfordeling på europæisk niveau, det vil sige uden fællesskabsopkrævninger, der er højere end i dag. Lad os opsummere. Hvis euroen skal være en succes, kræver det både fællesskabsopkrævninger med loft for at begrænse underskuddene og forhøjede fællesskabsopkrævninger for at få hjulene i gang. Hvordan løses dette problem? Efter vores mening ved at udskyde euroen.
Den anden modsigelse vedrører udvidelsen. Med Agenda 2000 præsenteres vi for en udvidelse, hvor de nyankomne meget hurtigt skal nå et økonomisk og politisk integrationsniveau, der gør det muligt for dem at deltage på lige fod i mekanismerne i en monolistisk europæisk union. For at støtte denne tilkendegivelse er Kommissionen tvunget til at fremkomme med urealistiske væksthypoteser og reducere fordelene ved landbrugspolitikken og de strukturelle aktioner til skade for de femten nuværende medlemslande i Unionen med henblik på at fjerne subventionsmargenen for Østlandene. Men selv dette viser sig umuligt i praksis. Det lykkes kun Kommissionen at fjerne for 76 milliarder subventioner på otte år, mens en lignende indsats til sammenligning i Tyskland for dens områder i øst havde forudsat 3.400 milliarder. Derfor er modellen til integration af østlandene i et ensartet Europa og deres niveauanbringelse ved hjælp af subventioner, som det fastslås i Agenda 2000, i strid med begrænsningen af vores ressourcer. Den eneste løsning er at genoptage debatten omkring denne model, som jeg uddyber det i min stemmeforklaring til Oostlander-betænkningen.

Pinel
Fru formand, forslagene i Agenda 2000 har en ambition om at ændre den europæiske strukturpolitiks ansigt udadtil. Mens vi er enige i princippet om en koncentration af målene med henblik på en større effektivitet, er vi derimod meget bekymrede over dette nye projekt mål II, som Kommissionen har trukket op af hatten.
Hvad er dette egentlig? En stor gryde, hvori vi finder en blandning af spørgsmål om byområder, industrielle zoner, landbrugsdistrikter og kystlinjer. Skal Den Europæiske Union blande sig overalt og i ethvert spørgsmål, og give efter for moralisme og demagogi ved således at foretage en ineffektiv spredning af hjælpen, når vi netop er i færd med at overveje, hvorledes vi kan koncentrere denne bistand. Disse to fremgangsmåder er i høj grad selvmodsigende. Der er god grund til at frygte, at landbrugets udvikling bliver det største offer for denne ufordøjelige blanding. Med fare for at gentage os selv vil vi endnu en gang understrege, at vi ønsker, at det nye mål II skal indeholde mindst et uafhængigt og specifikt undermål, kaldet "landdistrikter« og et andet kaldet "havområder«, med en programmeringstid for politikken i landbrugsdistrikterne svarende til den fælles landbrugspolitiks programmeringstid.
Vores gruppe mener, at den europæiske bistand først og fremmest skal rettes mod regioner, der affolkes, snarere end mod de regioner, der gennem kortere eller længere tid har gennemgået en overbefolkningsproces. Hvis man virkelig vil kaste sig over en ambitiøs politik vedrørende beskæftigelse og miljø, er det først og fremmest nødvendigt at udligne forskellen mellem områderne. Og eftersom vi ikke på nuværende tidspunkt i Agenda 2000 finder et tilfredsstillende svar, der lever op til vores forventninger, er vi nødsaget til at stadfæste det nuværende indhold.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
I punkt 13 i betænkningen står der, at Unionens finansiering på nuværende tidspunkt ikke synes at være egnet til at »sikre en ligelig fordeling af skattebyrden i EU«. Vi har naturligvis ikke noget imod en ligelig fordeling af skattebyrden, men spørgsmålet er, hvordan dette udformes rent konkret. Vores stilling er for det første, at »loftet« på 1, 27 procent af BNI skal ligge fast, og for det andet, at Sveriges nettobidrag under ingen omstændigheder må tillades at stige. Konkrete forslag, som vedrører dette spørgsmål, er dog naturligvis altid velkomne. Vores udgangspunkt er dog indlysende: Sverige, som den største nettobidragsgiver i Den Europæiske Union pr. person, skal i fremtiden ikke betale mere i medlemskontingent.
Vi tager også bestemt afstand fra punkt 18 i betænkningen om at beholde ikke anvendte beløb i en særlig reserve. Vi mener, at ikke anvendte beløb ubønhørligt skal tilbagebetales til medlemsstaterne.

Capucho
Medlemmerne fra Det Socialdemokratiske Parti har stemt for Colom i Navals betænkning, fordi den fremlægger en politisk afbalanceret og teknisk korrekt opfattelse i forhold til Agenda 2000.
Det er nemlig ikke realistisk som udgangspunkt at fastsætte budgettets maksimumgrænse til 1, 27 % af Fællesskabets BNI for perioden mellem 2000 og 2006, når man ikke ved, hvor mange nye medlemsstater EU vil få, hvornår deres tilslutning vil ske, hvilken retning og omfang reformen af Unionens interne og eksterne politikker - særlig af den fælles landbrugspolitik - vil tage, og hvor meget det europæiske BNP vil stige.
Som ordføreren gør opmærksom på, så baserer Kommissionens forudsigelser sig på et yderst skrøbeligt grundlag, thi ingen kan forudsige den faktiske virkning af at indføre euroen, af den næste forhandlingsrunde i WTO - særlig på landbrugsområdet - og, på et mere overordnet plan, af den hastige teknologiske udvikling i forening med økonomiens globalisering.
Denne betænkning ønsker indført fleksibilitetsmekanismer i revisionen af de finansielle overslag - på såvel indtægtssom udgiftssiden -, der kan blive nødvendige for at muliggøre udvidelsen uden at sætte de nuværende politikker på spil, særlig dem, der vedrører den økonomiske og sociale samhørighed.
Det, som PSD finder uacceptabelt i Kommissionens meddelelse (Agenda 2000), er, at den, ud over de allerede nævnte usikkerheder, lægger byrden for tilslutningen på de stater, der har den laveste udviklingsgrad i Unionen.
Vi er for udvidelsen. Men vi accepterer ikke, at den grundlæggende skal finansieres af de midler, der i dag tilhører strukturfondene.

Cushnahan
I forbindelse med dens forelæggelse af Agenda 2000 udtrykte Kommissionen, at den havde i sinde at give en klar og sammenhængende vision for Den Europæiske Union ved indgangen til det ny årtusinde. For at kunne vurdere hvorvidt disse forventninger kan opfyldes, er det vigtigt at stille dybtgående spørgsmål i relation til det foreslåede finansielle overslag. Ved at vælge at bevare loftet på 1, 27 % af BNP hersker der tvivl om, hvorvidt Kommissionens forslag vil være tilstrækkelige til at imødegå de ambitiøse udfordringer, den giver en indgående fremstilling af i Agenda 2000-dokumentet.
Udvidelsen vil få betydelige finansielle indvirkninger. Giver det finansielle overslag tilstrækkelige ressourcer til at gennemføre den? Eftersom der også foreslås grundlæggende reformer af den fælles landbrugspolitik og strukturfondene, tildeler vi så tilstrækkelig støtte til de væsentligste politiske områder. Og hvad vil det betyde for EUbudgettet, hvis Tyskland, Holland og Sverige får held med at opnå en reduktion af deres bidrag til budgettet. Disse er alle grundlæggende spørgsmål, der fordrer svar.
Naturligvis vil jeg fra irsk side kæmpe ihærdigt for at sikre, at der ikke sker en pludselig afbrydelse af tildelingen af støtte fra strukturfondene som lovet af Kommissionen. Med henblik på den uundgåelige ophævelse af vores mål 1-status er det væsentligt, at der bliver tale om en mål 1-overgangsstatus. Desuden er det i betragtning af landbrugets betydning for den irske økonomi væsentligt, at der er tilstrækkelige ressourcer til rådighed til de kompensationsforanstaltninger, der foreslås under reformen af den fælles landbrugspolitik.
På trods af, at jeg rejser disse spørgsmål om det finansielle overslag, støtter jeg dog fuldt ud udvidelsen og er stærkt overbevist om, at vores tilgang ikke bør være baseret på pessimisme eller snævre og egoistiske nationale interesser. Vi må uanset omkostningerne i forbindelse med udvidelsen anerkende de fordele, der er forbundet med at bringe mange millioner nye forbrugere ind på EU-markedet. Desuden vil den økonomiske og politiske stabilisering af Central- og Østeuropa have en positiv indvirkning på Den Europæiske Unions økonomi.
Der er langt mere at vinde end at tabe både filosofisk og økonomisk i forbindelse med udvidelsen, og derfor bør vi støtte den entusiastisk.

Gahrton, Holm og Schörling
Vi har afholdt os fra at stemme ved afstemningen, fordi vi ikke vil åbne for en yderligere forhøjelse af EU's samlede budget, dels af principielle årsager, men også fordi vi frygter, at nye ressourcer til EU - selvom de sigter til at støtte Øst- og Centraleuropa - vil blive taget fra ulandsstøtten i medlemsstaterne.

Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater har i dag stemt ja til betænkningen om »Agenda 2000 - Unionens fremtidige finansiering«. Vi er enige i, at reformer af den fælles landbrugspolitik og strukturpolitik er nødvendige for en fornuftig udvidelse. Betænkningen om Agenda 2000 er dog problematisk på nogle områder. Det har været nødvendigt at stemme imod nogle punkter. Ud fra vores synspunkt er det meget beklageligt, at Europa-Parlamentet vil forsøge at lægge hindringer i vejen for udvidelsen ved at kræve, at alle institutionelle reformer skal være på plads, inden udvidelsen begyndes.
Ydermere er vi betænkelige ved Kommissionens oplæg til fordeling af midlerne mellem ansøgerlandene i første og anden runde af udvidelsesprocessen. Vi mener, at det sender et uheldigt politisk signal til landene i anden forhandlingsrunde, at de kun modtager ca. en tredjedel af de afsatte midler. Dette begrunder vi med, at disse lande herved vil føle, at chancen for optagelse i en nær fremtid er betydeligt formindsket. Det er vigtigt at sikre disse lande et fortsat incitament til at forberede sig til en fremtidig optagelse i Den Europæiske Union.

Lindqvist
Betænkningen går længere end Kommissionen vedrørende loftet over indtægterne og kan tænke sig en indtægt, som overstiger 1, 27 % af BNI. Man overvejer også alternative finansieringsmåder, det vil sige nye måder at tilføre EU-beløb. Udvalget nævner en mere direkte tilknytning mellem skatteyderne og EU-institutioner - en mere tydelig EU-skat. En sådan udvidelse af Unionen ville være at gå i den forkerte retning. Jeg har derfor stemt nej til betænkningen.

Porto
Min gruppes stemmeforklaring er fuldstændig entydig i sin støtte til Colom i Navals betænkning, idet vi ikke accepterer »urørligheden« ved grænsen på 1, 27 % af BNI for Fællesskabets budget, når der ikke foreligger en sikker vurdering af de behov, der skal imødeses i det historiske øjeblik, som vi gennemlever, eller en kvotefordeling, der kun skulle være på bekostning af kategori 2, det vil sige kun på bekostning af de nuværende strukturfondsfordele: med regioner, der, som det er tilfældet med Portugal, stadig udviser enorme mangler og har et BNP per capita, der ligger under halvdelen af Fællesskabets gennemsnit.
Og, skal det i øvrigt tilføjes, med ofringen af sturkturpolitikkerne ville vi ofre førsteklassespolitikker, med en udvidelse af markedet, der vil være til hele Fællesskabets fordel.
Man kan desværre ikke sige det samme om en politik som den fælles landbrugsordning, med forvridninger og uretfærdigheder, der oven i købet ville blive forværret efter forslagene i Agenda 2000.
Sluttelig mener jeg, skønt jeg er enig i de fremførte overvejelser, at ordføreren burde være gået længere og have understreget de positive tilkendegivelser i Maastricht-traktaten og Agenda 2000 om at gøre en ende på ordningen med egne indtægter, det vil sige »et system fuldstændig baseret på BNP-bidragene«.

Rovsing
Erfaringerne fra optagelsen af Grækenland, Spanien og Portugal i Fællesskabet og Tysklands genforening har vist, at sådanne tiltrædelser er problematiske og kan kræve større økonomiske ofre, end man umiddelbart kan vurdere. Betænkningen anerkender disse vanskeligheder, og Budgetudvalget advarer Kommissionen mod at være for optimistisk i sin vurdering af det nuværende loft for egne indtægter på 1, 27 % af BNP. Endvidere påpeger betænkningnen, at tidspunktet er inde for en gennemgribende analyse og måske ændring af den måde, hvorpå Unionen finansieres. De synspunkter er jeg ganske enig med udvalget i. Det er for tidligt at fastslå, at loftet for egne indtægter er urørligt, når man står over for en optagelse af 100 millioner nye EU-borgere, der kun forøger det samlede BNP med 5 %. Men det er vores pligt og i egen interesse at få optaget de nye lande så hurtigt som muligt. Det kan blive dyrere, end Kommissionen umiddelbart antager, men vores skuldre må være brede nok til at bære byrderne. Jeg er således glad for at kunne give betænkningen min fulde støtte.

ØMU'ens tredje fase
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0378/97) af Gasòliba i Böhm på vegne af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om koordinering af den økonomiske politik i ØMU'ens tredje fase: fælles grundlag og fremgangsmåder fremover (II/523/97 - C4-0547/97).

Gasòliba i Böhm
Fru formand, mine damer og herrer, den betænkning, som jeg har æren af at fremlægge om koordinering af den økonomiske politik i ØMU'ens tredje fase, det vil sige den, der udgør grundlaget for euroen, har en utvivlsom betydning i øjeblikket, da den fastlægger Europa-Parlamentets stilling over for den nye dimension, som den europæiske økonomi får med skabelsen af Den Økonomiske og Monetære Union og euroen. Denne nye situation indebærer en kvalitativ ændring af enorm betydning for uddybelsen og skabelsen af en økonomisk og monetær dimension, som kræver en virkelig økonomisk og monetær politik på ØMU-niveau.
Den orientering, vi fremlægger, er meget mere begrænset end det, der svarer til en perfekt og fuldendt teoretisk model. Her skal vi dog ikke fremlægge ideelle, men faktiske muligheder på baggrund af traktaterne, forordning 1466/97 og 1467/97 om overvågning og samordning af de økonomiske og monetære politikker, og om uforholdsmæssigt store underskud, såvel som stabilitetspagten, hvortil er tilføjet anbefalingen fra Udvalget om Sociale Anliggender om at tage hensyn til og inkorporere Amsterdam-traktatens indhold samt Det Europæiske Råds konklusioner om beskæftigelse på den ekstraordinære forsamling i Luxembourg.
Denne betænkning er baseret på tre grundlæggende punkter. Det første - altafgørende for Den Europæiske Unions samhørighed og stabilitet - er en stadigt voksende samordning af de europæiske politikker. Det andet indikerer, at denne samordning har tre dimensioner: At fastlægge grundlaget for en sammenhængende og effektiv økonomisk politik på europæisk unionsniveau, at sikre den politiske debat om de forskellige økonomiske muligheder, samt at forbedre beslutningstagningssystemet og sikre effektivitet og gennemskuelighed. Det tredje punkt henviser til, at ifølge nævnte forordning 1466/97 skal medlemsstaterne tilpasse sig multilaterale overvågningsprocesser og udvidet samordning af deres økonomiske politikker.
Med hensyn til første punkt er det klart, at der har været en effektiv økonomisk konvergens, hvilket betyder, at oprettelsen af ØMU hviler på et bredt og solidt grundlag. Denne situation bør forstærkes ved at etablere en politisk orientering med afbalanceret økonomi, og som vil lede hen imod, at den økonomiske dimension bliver sammenhængende med den monetære dimension under iagttagelse af de økonomiske og monetære formål baseret på sådanne instrumenter, som kan sikre beskæftigelse og udvikling inden for en ramme af monetær stabilitet og solvens.
Man kræver, at Kommissionen skal deltage i analysen af eventuelle samlede negative virkninger på grund af ugunstige situationer, som kan opstå i visse medlemslande, såvel som virkninger opstået efter asymmetriske udsving i kredsen af ØMU-deltagere.
Det er nødvendigt at sikre et grundlæggende socialt samtykke og demokratisk overvågning. Derfor foreslås anvendelse af artikel 118 i Maastricht-traktaten om social dialog på europæisk niveau og etablering af en årlig konference, der omfatter de økonomiske og sociale operatører, idet vores kollega Fourçans' anbefaling i hans betænkning, som blev vedtaget her i Parlamentet, om etablering af et råd af økonomiske eksperter fra Europa-Parlamentet efterfølges.
De samlede forslag, som overvejes for at sikre processens gennemskuelighed samt Kommissionens og Parlamentets deltagelse på baggrund af artikel 103, 104 C og 109 C i traktaten og 103.5 om den afledte lovgivning, har stor betydning.
Til sidst, fru formand, ønsker jeg at henlede opmærksomheden på ændringsforslag nr. 5, som jeg har fremlagt på min gruppes vegne, og ændringsforslag nr. 4 fra hr. Donnelly på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne, og som handler om muligheden for at nedsætte et råd eller en gruppe, det såkaldte Eurocouncil , dannet af de medlemsstater, der udgør ØMU, for at følge og implementere stabilitetspagten.
På baggrund af den betydning og den dimension, som et sådant projekt vil få, hvis det føres ud i livet, mener jeg, det er absolut nødvendigt - og jeg håber også, det fremgår af det ændringsforslag, vi har fremlagt - at EuropaKommissionens indlemmelse i det sikres, hvorved den mister sin strengt mellemstatlige karakter, hvorfor jeg foreslår, at mit ændringsforslag accepteres sammen med den sidste del af socialdemokraternes ændringsforslag.
Fru formand, de damer og herrer, de emner, vi har behandlet i denne betænkning - og som blev enstemmigt vedtaget i Økonomiudvalget - vil blive diskuteret på næste Europæiske Råd i Luxembourg. Det er vigtigt, at denne betænkning vedtages, og at Rådet overvejer vores forslag yderligere for at sikre de europæiske institutioner - Kommissionen og Parlamentet - større deltagelse og garantere den økonomiske og monetære politiks nye dimension med demokratisk overvågning og social dialog samt forbedring af og gennemskuelighed i procedurerne.

Donnelly
Fru formand, De Europæiske Socialdemokraters Gruppe ønsker betænkning af Gasòliba velkommen. Det er en yderst relevant og meget vigtig betænkning. For øjeblikket taler vi bredt om monetær union. Denne betænkning gør det muligt for os at tilskynde Kommissionen og Rådet til at gøre dette til en sand økonomisk og monetær union. For selvfølgelig har vi brug for en styrket økonomisk koordinering inden for Den Europæiske Union, når vi går ind i disse sidste tretten måneder inden ØMU'en.
Jeg vil gerne komme ind på en række af de argumenter, der er rejst i hr. Gasòlibas fremragende betænkning. Det første er spørgsmålet om Euro-Rådet. Jeg vil gerne gøre det helt klart, at De Europæiske Socialdemokraters Gruppe støtter, og altid har støttet, idéen om et styrket Euro-Råd, der skal hjælpe til med at skabe en bedre økonomisk koordinering inden for Den Europæiske Union. Men jeg må sige, at mange af os for nærværende er chokerede over den måde, hvorpå en række lande nu mener, at Euro-Rådet i virkeligheden blot skal være et uformelt regeringsråd, der ikke blot udelukker visse af Den Europæiske Unions medlemsstater, men som også udelukker Kommissionen og Europa-Parlamentets tilsynsførende rolle.
Dette Parlament har aldrig støttet og vil aldrig støtte en indretning - hvad enten De kalder den et Råd for stabilitet eller andet - der står uden for traktaterne om Den Europæiske Union. Vi ønsker at se et Euro-Råd, der vil styrke den økonomiske koordinering af Den Europæiske Union, men - for himlens skyld - vi beder Rådet om at sikre, at dette er et Euro-Råd på langt sigt i Europa, som vil hjælpe med at give Europa en økonomisk styring. Det skal være gennemskueligt, ansvarligt over for dette Parlament og inddrage Kommissionen. Alt andet vil blive betragtet med stor skepsis af befolkningerne i Den Europæiske Union.
Jeg vil gerne komme ind på spørgsmålet om de overordnede retningslinjer for Unionens økonomiske politikker og rette mine bemærkninger især til kommissæren og repræsentanterne fra Kommissionen. De overordnede retningslinjer for Unionens økonomiske politikker er den mekanisme, hvormed vi kan garantere en meget bedre økonomisk koordinering. Europa-Parlamentet ønsker virkelig at arbejde sammen med Kommissionen i de næste par måneder om at omforme de overordnede retningslinjer for Unionens økonomiske politikker, omforme Den Europæiske Unions årlige økonomiske beretning, så den betyder noget for vores befolkninger. Den bør skrives på en måde, som folk forstår, og som er relevant for den reelle økonomi. Det betyder, at den må se på spørgsmål som for eksempel beskæftigelse. Vi ønsker fodslag mellem de overordnede retningslinjer for Unionens økonomiske politikker og de beskæftigelsesretningslinjer, der nu vil udgøre en væsentlig del af vores strategi inden for Den Europæiske Union. Jeg vil anmode kommissær Wulf-Mathies om en garanti for, at vi i de næste få uger kan arbejde sammen om at omforme den måde, hvorpå disse beretninger udarbejdes, således at de er relevante for fremtiden.
Jeg vil også gerne rejse spørgsmålet om de nationale parlamenters deltagelse i denne proces. Det ville være ubehøvlet af Europa-Parlamentet at tro, at vi er kilden til al viden og demokratisk ansvarlighed i denne proces. Nationale parlamenter vil fastsætte deres nationale budgetter, og vi må sikre, at vi har en samarbejdsproces mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, når vi bevæger os hen imod større økonomisk koordinering. Det er en udfordring for dette Parlament at udarbejde et system til samarbejde mellem nationale parlamenter og Europa-Parlamentet, således at alle demokratiske institutioner tager del i at garantere, at Den Økonomiske og Monetære Union bliver en succes. Nationale parlamenter vil komme til at spille en væsentlig rolle. Jeg håber, at vi kan komme frem med idéer næste år til, hvordan vores forhold til de nationale parlamenter kan styrkes.
Hr. Gasòliba nævnte problematikken omkring de asymmetriske chok. Vi har i det store og hele ignoreret dette spørgsmål. Kommissionen har ignoreret det, og det har Rådet også. Vi må se i øjnene og være forberedte på, at vi på et eller andet tidspunkt vil løbe en risiko for at opleve en eller anden form for asymmetrisk chok inden for den europæiske økonomi. Hvilke mekanismer vil vi have til at imødegå dette potentielle problem i fremtiden? Hr. Gasòlibas betænkning anmoder Kommissionen om straks at udarbejde en rapport om, hvordan vi kan begynde at imødegå dette potentielle problem, der måtte dukke op på et eller andet ubestemt tidspunkt ude i fremtiden.
Mit sidste punkt går på, hvordan dette Parlament behandler dets tekniske rådgivning. I USA har Kongressen en organisation ved navn Congressional Budgets Office. Det er et kvasi-uafhængigt organ, der kan se nærmere på de modeller, som regeringen foreslår til budgettering, økonomisk politik, og som kan rådgive Kongressen om, hvilke skridt den bør tage, eller hvilken rådgivning Kongressen bør give regeringen. Tiden er inde til, at vi i EuropaParlamentet får vores eget budgetorgan, der kan se nærmere på de makroøkonomiske politikker, der føres i Den Europæiske Union, og som kan give ordentlige vægtige råd til Kommissionen for at sikre, at vores meninger forstås rigtigt af Kommissionen og Rådet.

Herman
Fru formand, kære kolleger, det er nu vores tur til at støtte hovedlinjerne i betænkningen af Gasòliba i Böhm. Vi er således fuldt ud enige i behovet, der ofte er blevet gentaget, for en bedre koordinering af de økonomiske politikker, når den monetære unionen en gang er en realitet.
Hvad angår problemet omkring Eurokontrol, slutter jeg mig til hr. Donnellys anmodning om, at dette organ skal være et fællesskabsorgan, det vil sige et organ, hvor Kommissionen og, i kraft af udtalelser, Parlamentet kan intervenere. Men hvis det er nødvendigt hermed at løse det ømtålelige problem, om hvem der træffer beslutninger i dette råd, må man gøre sig klart, at vi ikke kan være indenfor og udenfor på samme tid, som det er tilfældet i dag. Jeg minder om, at denne debat blokerede det sidste møde i Ecofin-Rådet i otte timer, fordi visse lande havde besluttet, og nogen uden at have ret til dette - jeg tænker på Sverige - at de ikke ville være med i den Monetære Union. I dag beskylder de så de andre lande for at ville bremse Europa, fordi disse ikke alene er i stand til at styre Den Monetære Union. Den slags kan ikke tolereres eller accepteres. Det beviser, at det er farligt at optage lande i Unionen, der hverken deler målene eller metoderne. Dette er en konkret illustration af disse selvmodsigelser. Jeg er altså enig med hr. Donnelly i, at arrangementet ikke kun kan være uformelt og interguvernementalt, og det er svaret på den diskussion, der fandt sted på Ecofin-Rådet, men jeg er i øvrigt ikke enig med dem, der mener, at alle bør deltage i dette Ecofin-Råd, når det afgør Den Monetære Unions problemer.
Hvad angår forbindelserne til de nationale parlamenter tager jeg afstand fra det, hr. Donnelly netop har sagt. Lige så meget jeg er enig i, at de nationale parlamenter og deres regeringer diskuterer disse problemer og sørger for, at forslagene, som regeringerne accepterer i ministerrådene, diskuteres fuldt ud på demokratisk og gennemskuelig vis, lige så meget er jeg modstander af en sammenblanding af magterne. Fra det øjeblik, hvor der eksisterer en europæisk monetær magt, der er uafhængig og styret af en uafhængig bank, skal denne udelukkende stå til regnskab for en europæisk offentlighed og ikke for de nationale parlamenter. Det er foran dette Parlament, at medlemmerne af Centralbanken, formanden for Centralbanken eller medlemmerne af direktionen skal aflægge regnskab. Hvis det skal sikres, at politikkerne ligeledes accepteres i medlemsstaterne, er det de nationale parlamenter og deres regeringer, der skal løse disse problemer. Men det kan ikke kræves, som det er gjort fra visse lande, at formanden for Centralbanken kan og skal forklare sig foran de nationale parlamenter. Dette ville tvinge staklen til at tage rundt til 25 hovedstæder, når udvidelsen når et sådant omfang, hvilket er både umuligt og latterligt.
Til sidst, fru formand, vil jeg gerne afslutte med at sige, omkring de generelle økonomiske retningslinjer, at det selvfølgelig er nødvendigt, at arbejdsløshed og beskæftigelse integreres i de generelle økonomiske politikker, dette står klart efter topmødet i Luxembourg. Alle er enige heri. Man skal undgå endnu en gang at blande tingene sammen på dette punkt. Beskæftigelsespolitikkerne skal koordineres med de monetære politikker, men de må ikke blandes. De må ikke hæmme eller på anden måde skade Centralbankens uafhængighed.

Gallagher
Fru formand, det er indlysende, at det indre marked vil antage en ny dimension med Den Økonomiske og Monetære Union og euroen. Den Europæiske Union bør endelig få en reel dimension. Denne nye situation, og vi er enige med ordføreren, forudsætter en reel demokratisk kontrol og en vigtig rolle for dette Parlament.
Hvad angår instrumenterne for den økonomiske politik, er det tilrådeligt at fastsætte retningsgivende mål og gradvist indarbejde de fællesskabsøkonomiske politikker, der er forbundet med det indre marked, og som følge af det særlige beskæftigelsestopmøde i Luxembourg tage fuldt hensyn til de mål, der fastsættes, når beskæftigelsesretningslinjerne udarbejdes.
Vor gruppe finder også, at visse spørgsmål stadig mangler at blive løst. For eksempel det vanskelige spørgsmål om repræsentation i Den Økonomiske og Monetære Union og euroen i internationale institutioner. For eksempel hvad bør, eller bør ikke, være Europa-Kommissionens rolle med hensyn til denne eksterne repræsentation i monetære anliggender. Jeg noterede mig, at dette punkt stadig var uløst efter ØKOFIN-rådsmødet den 1. december.
Endelig er der spørgsmålet om, hvilken, officiel eller mere fleksibel, holdning den rådgivende myndighed vil indtage over for landene i første bølge - X-Rådet, repræsentanterne for de lande, der er "med«. Den holdning, som det luxembourgske formandskab indtog den 2. december i det økonomiske udvalg, har vores støtte.
Vi må være opmærksomme på, at de elleve lande, der er »med«, i sidste ende og efter betingelser, der endnu ikke er fastsat, kan acceptere at informere de partnere, der ikke er »med«. Hr. Waigel nævnte for nylig, at man ikke samtidig kan være »med« og ikke være »med«, uden for Euro-området og inde i X-Rådet.
Hvis man ikke kan nå til enighed om dette aspekt, forekommer det os, at konklusionerne af det næste Luxembourgtopmøde vil tage højde for de elleves ønsker om at mødes uformelt for at drøfte de instrumenter, der skal mestres for at nå frem til en balance i betragtning af den nylig opståede situation. Det er klart, at de lande, der efter eget ønske ikke er »med«, ikke kan stoppe det, og vi har alle en interesse i at nå til enighed om dette meget følsomme punkt.

Nordmann
Fru formand, den liberale gruppe støtter naturligvis hr. Gasòlibas betænkning, hvilket nok heller ikke kommer bag på nogen. Den fremstår som en fuldstændig afbalanceret helhed, der viser, at den monetære institution i den monetære union, i den tredje fase og med en uafhængig centralbank, ikke befinder sig i en vægtløs tilstand, men at der findes en nødvendig dialog mellem den monetære magt og de politiske myndigheders økonomiske ansvar.
Som i enhver problemstiling omkring en hård kerne opstår naturligvis spørgsmålet om, hvorledes institutionerne kommer til udtryk i denne dialog, med alle de problemer, som hr. Herman har fremhævet, navnlig spørgsmålet om, hvorledes de lande, der ikke deltager i en politik, kan medvirke i debatten eller endog påvirke den.
Det, som man skal være opmærksom på, fru formand, er, at de lande, der - i det mindste i første omgang - ikke deltager i denne politik, i lige så stor grad vil kunne mærke konsekvenserne deraf. Heraf behovet for fleksible formuleringer. Jeg tror i øvrigt, at man i udtalelsen vil afgøre de uoverensstemmelser, der er en smule fastlåste, som vi i starten skal udarbejde. Hvis euroen lykkes, og ingen er i dag i tvivl om, at den bliver indført, skal man måske overveje at fremskynde processen og navnlig - idet de materielle problemer synes mere og mere tydelige - afkorte perioden 1999-2002, det vil sige afventningen af euroen i dagligdagen.
Lige så meget som big bang-scenariet ikke kunne anbefales, dengang der stadig var usikkerhed omkring euroen, lige så meget bør man, når euroen er indført, måske omkring år 2000 forsøge at accelerere processen for bl.a. at reducere denne form for monetære skizofreni, som vi risikerer at opleve i dagligdagen, når en partner i en kontrakt taler i euro og den anden i en national valuta. Euroens succes vil uden tvivl have en forstærkende virkning, og i modsætning til Greshamloven vil det nok være den gode valuta, der jager den dårlige væk.

Ribeiro
Fru formand, kære kolleger, medlemsstaterne har meget forskellige socioøkonomiske strukturer og karakteristika, de er ikke kommet lige langt i økonomisk vækst, de udviser specifikke kulturelle forhold, der er resultatet af de historiske processer, som har kendetegnet dem. Det vil sige, at da Den Europæiske Union er et i mange henseender heterogent område, en mosaik af differentierede områder, og da man har valgt en dynamik, der uddyber ulighederne, graver forskellighederne dybere og kan medføre endnu større forskelle, er en koordinering virkelig påkrævet af de økonomiske politikker inden for Fællesskabet, men ud fra differentierede løsninger, adækvate instrumenter og strukturer. Og denne koordinering må basere sig på et samarbejde mellem det, der er forskelligt, og ikke på at tvinge alt til at blive ens og ét.
Gasòliba i Böhms betænkning indeholder interessante aspekter, der giver anledning til overvejelse, men den frigør sig ikke fra den liberale logiks formelige spændetrøje, fra det finansielles, det monetæres, det nominelles totalitære tankeunivers. Og jeg erindrer kollegaen om, at hans betænkning ikke er blevet vedtaget enstemmigt, som det her er blevet sagt. Efter det indre marked - eller bedre, efter implementeringen af den del af det, der vedrører kapitalens fri bevægelighed - fremstår den fælles mønt som det uundgåelige og logiske næste skridt i en række af beslutninger. Det hedder sig oven i købet, at uden en fælles mønt vil det indre marked ikke være fuldstændigt, vil det ikke være »ét«. Da den fælles mønt er et instrument, vil den ikke være et instrument, der kan gøre det, der er forskelligt, ens, der kan få det til at udvikle sig, der er tilbagestående, der kan gøre det konkurrencedygtigt, der ikke har objektive betingelser for at være konkurrencedygtigt.
Og efter det indre marked, den fælles mønt, den fælles centralbank: harmoniseringsbestræbelserne blander politikkoordinering sammen med enhedspolitik, med økonomisk enhedsstyring, med enhedsstat eller med forbundsstat, eller ingen stat, men et Eurocouncil .
Ud over, at vi afviser, at denne logik og dynamik er den eneste mulige, at der kun er én vej, at skridtene ad den vej skulle være taget, før de er blevet til virkelighed og accepteret af befolkningerne, derudover går vi ind for en anden logik, den modsatte, hvor det afgørende ikke er at undgå eller fjerne alt det, der måtte kunne skade den fælles mønts implementering og funktion. Vi går ind for det perspektiv, der viser de sociale konsekvenser af de vedtagne politikker, instrumenternes strukturnedbrydende virkning.
De ændringsforslag, som vi har stillet, har til hensigt, at vores tilgang også medtages i en betænkning fra dette Parlament, i en af dens beslutninger, trods den overvægt, der måtte kunne gøre sig gældende af et perspektiv, der ikke er vores, men som ikke tværer os ud, selv når der hævdes at være enstemmighed, hvor der er nogle, der stemmer imod, og nogle, der afstår fra at stemme.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne byde Dem velkommen til dette udvidede møde for koordinatorerne i Økonomiudvalget og skyggeordførerne. Fremtiden for vores nationaløkonomier er jo for vigtig for os alle til, at vi bare vil overlade den til finansmarkedernes diktat. Derfor har Gasòliba i Böhm her bragt nogle vigtige spørgsmål på bane og også fundet nogle ganske velovervejede svar, som vi kan acceptere, men det er ikke nok. Når hr. Gasòliba i Böhm her siger, at vi ikke ville/kunne implementere nogen teoretisk perfekt model, så har han selvfølgelig ret, men indførelsen af euroen er simpelthen forbundet med betingelser og krav, som en model til en økonomisk politik skal opfylde, og det opnår vi heller ikke efter dagens diskussion med forslagene fra Gasòliba i Böhm. Artikel 13 fastslår, at Den Europæiske Centralbank støtter den europæiske økonomipolitik og holder øje med traktatens mål i overensstemmelse med dens forpligtelse til at bevare pengeværdiernes stabilitet. Disse bestemmelser bliver imidlertid indholdsløse, hvis den europæiske økonomipolitik, som organiseres med bindende virkning, ikke konkretiseres.
Hr. Herman, det handler ikke om at begrænse Den Europæiske Centralbanks uafhængighed. Det handler om at erstatte den »disembedding«, som vi oplever for tiden, med en »reembedding«. Jeg vil her blot henvise til Michael Polanyis store bog om »The Great Transformation«. Det går ikke, at ledelsen af vores økonomiske politik fremover ligger hos en centralbank, der befinder sig i det institutionelle, politiske og kulturelle Nirvana. Vi har i stedet for brug for en synkronisering af de vigtigste økonomipolitiske områder i bred forstand. Netop når vi skal gennemføre overgangen til euroen, har vi brug for en koordinering og synkronisering af økonomi-, penge-, budget-, beskæftigelses- og industripolitik. På institutionelt plan har vi brug for en struktureret dialog mellem Den Europæiske Centralbank, Europa-Parlamentet og Kommissionen, sådan som det ses med Federal Bank i USA, og vi har også brug for en struktureret dialog mellem Ecofin, Ecosoc og Det Europæiske Råd.

Blokland
Fru formand, jeg er glad for, at jeg ikke helt taler for en tom sal, derfor byder jeg de besøgende på de offentlige tilhørerpladser velkommen.
Kollega Gasòliba i Böhm-betænkningen påviser tydeligt, at Den Europæiske Union langt fra er klar til Den Økonomiske og Monetære Union. Men dette forties imidlertid hårdnakket. Også i den foreliggende beslutning bliver det problematiske ved valget af ØMU fejet ind under tæppet.
Den Europæiske Kommission omtaler de nu opnåede konvergenspræstationer lovende. Der sker faktisk meget. Men Maastricht-traktatens kriterier giver en indikation på den nominelle konvergens. Hvad den reelle økonomiske konvergens er, og om de økonomiske strukturer mellem medlemsstaterne passer sammen, det er spørgsmål, som ignoreres. Det er netop denne holdning, som vanskeliggør en løsning af det europæiske arbejdsløshedsproblem. For en monetær union uden tilstrækkelig grad af arbejdsmobilitet gør problemet endnu større.
Ifølge forslaget til beslutning savnes der en koordination af den økonomiske politik. Det er kun én side af sagen. Den anden side er, at den økonomiske udvikling i medlemsstaterne kun med møje og besvær kan vendes fra at være divergerende til at være konvergerende. Det opnår man ikke på tre år. Sådan en proces tager mange år.
Et tredje punkt, som virkelig mangler, er et syn på Europas fremtid. Hvordan kan vi i fremtiden give de tiltrædende central- og østeuropæiske lande en ligeværdig plads i Den Europæiske Union med ØMU'en. Den føderale regeringsmodel er uegnet til en Union med flere end femten medlemsstater. ØMU-korsettet passer ikke til mange europæiske lande. ØMU'en og den hermed forbundne overdragelse af beføjelser på det monetære og budgetområdet samt på skatte- og socialområdet skaber en struktur, hvor mindre velstående lande kun med stort besvær kan indpasses. Det forekommer, at de vesteuropæiske lande prioriterer egen velstand højere og på den måde økonomisk håndhæver den tidligere ideologiske skillelinje mellem Vest- og Østeuropa.

Berès
Fru formand, jeg tror, at vi takket være dette spørgsmål om koordinering af de økonomiske politikker og til trods for den meget spredte tilstedeværelse i vores Parlament nu tager fat på et grundlæggende spørgsmål. Vi tager nemlig fat på spørgsmålet om, hvorledes vi i morgen vil give os selv midlerne til at udtænke en økonomisk politik under en global indfaldsvinkel, der tager fuldt ud højde for de europæiske økonomiers indbyrdes afhængighed, og som ikke bare er en simpel sammenlægning af nationale tilstande, idet man inden for europæisk økonomi ikke bare kan regne med, at en plus en er lig med to. Vi skal give Kommissionen mulighed for at fremlægge en systematisk analyse af den europæiske økonomis udvikling, før den udspecificeres for hvert enkelt land. Dette vil i endnu større grad være tilfældet, når vi over for elleve, tolv eller femten økonomi- og finansministre vil have en formand for Centralbanken.
For at forbedre denne situation skal der arbejdes i flere retninger. I ånden fra topmødet i Luxembourg skal vi naturligvis fremme en bedre synkronisering af procedurerne til fastsættelse af retningslinjerne for økonomi og beskæftigelse. Dette er absolut nødvendigt. For det andet skal vi foreslå, at de store retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politik i morgen med medlemsstaternes samarbejde kan blive Unionens store økonomipolitiske retningslinjer. Det skal ikke kun være en semantisk ændring. Det tredje element er, at vi skal foreslå, at Den Europæiske Union udstyrer sig med midlerne til ekspertise og analyse, økonomiske institutter og scenarier, der er udarbejdet på Unionsplan, og som bygger på en europæisk tankegang, selvom man på et senere tidspunkt kan vælge at tilpasse tingene til nationalt plan.
Jeg kommer nu til det fjerde punkt, der sikkert er det vigtigste, nemlig Euro-Rådet, Euro X, eller hvad man nu vælger at kalde det. Det er nødvendigt, endog uundværligt ved overgangen til euroen. Det er den eneste måde, hvorpå en monetær politik, euro-politikken, ikke kun forbliver en monetær politik, men at den udformes i vækstens og beskæftigelsens tjeneste. Vi må dog erkende, at vi befinder os i en første etape, og at vi skal gå endnu længere. Kommissionen skal være til stede i denne institution, og så meget mere fordi man i det nuværende system må konstatere, at den ikke er inviteret i sin egentlige egenskab, selvom formanden for Centralbanken kunne være det. Der er her en uligevægt, der bekymrer os.
Den anden etape, ligeledes for dette Råd, der uden tvivl overskrider økonomi- og finansministrenes arbejdsområde. De har vores fulde tillid, men de er ikke altid de bedste til at varetage den sociale dimension. Man burde måske en dag overveje at tilknytte arbejds- og socialministrene med lige store beføjelser, hvilket nok bliver et problem. Grundlæggende skal denne aftale indgås i Luxembourg II, som er deadline for overgangen til euroen. Jeg er dog godt klar over, at man her tager hul på det store arbejde, der ligger forude, nemlig omkring den demokratiske kontrol af det egentlige styrkede samarbejde, der venter os, og som vil foregå omkring euroen.

Fourçans
Fru formand, kære kolleger, jeg er naturligvis enig med vores kollega Gasòlibas betænkning, fordi koordineringen af de økonomiske politikker er altafgørende for den monetære union. Her, et år før deadline, ved man dog ikke rigtigt, hvad der sker på dette område. Man er begyndt at behandle spørgsmålet, bl.a. ved at indføre en række mystiske tegn som dette X, der minder mig om de glade år, hvor jeg havde matematik i skolen. Men hvor er de egentlige svar? Hvordan vil den økonomiske politik i euro-zonen blive forvaltet? Hvordan vil man anskue de økonomiske problemer inden for nogle rammer, hvor disse politikkers eksternaliteter formindskes? Hvordan vil man behandle de asymmetriske chok, som vil ramme visse lande eller visse regioner?
Svarene på disse spørgsmål er stadig meget svævende, endog slørede. Der er i dag ikke truffet nogen egentlige foranstaltninger, på nær nogle udtalelser af mere kunstnerisk vaghed. Der lurer dog en sikker fare over Den Økonomiske og Monetære Union. Ville disse chok, hvis de, Gud forbyde det, skulle finde sted, ikke medføre et stærkt politisk pres på Den Europæiske Centralbank og tvinge denne til at føre en alt for forsonlig monetær politik, hvilket vil true euro-zonens stabilitet? Den Europæiske Centralbank skal naturligvis altid have prisstabilitet på mellemlangt sigt som sin målsætning, og det ville være et tilbageskridt at udsætte den for politiske påvirkninger, hvilket også ville være at gøre Europa, væksten og beskæftigelsen en bjørnetjeneste.
Dette er, kære kolleger, således ikke løsningen, idet man efter min mening skal vælge en dobbelt fremgangsmåde. For det første en klarsynet koordinering af budget- og skattepolitikkerne i euro-zonen. For det andet en større fleksibilitet af arbejdsmarkedet og en reduktion af prisen på arbejde, navnlig for den mindre kvalificerede arbejdskraft. Jeg vil gerne uddybe første punkt, idet den anden fremgangsmåde er bedre kendt og mere klassisk.
En koordinering af budget- og skattepolitikkerne begrænser sig ikke til en masse fagre ord og tomme løfter fra de ansvarlige eller en venlig udveksling af oplysninger mellem økonomiministre. En koordinering af budget- og skattepolitikkerne er ensbetydende med etableringen af klare hovedretningslinjer, der fastsættes i fællesskab af medlemmerne af euro-zonen med hensyn til underskud på de nationale budgetter, idet - og her adskiller jeg mig fra en række af mine kolleger - dette så vidt muligt også skal omfatte de lande, der antages at komme med i denne zone inden for en rimelig frist. For hvis disse lande har en næsten fast vekselkurs over for euro-zonen, vil det sige, at de politikker, der føres i euro-zonen, ligesom de politikker, som disse lande fører, vil have en gensidig stærk påvirkning på hinanden. De skal derfor også deltage i den økonomiske koordinering. Det politiske problem er et andet.
Selvom jeg godt er klar over de politiske vanskeligheder, ville den optimale løsning med hensyn til de sunde økonomiske principper være at foretage denne koordinering gennem et udvidet fællesskabsbudget. Indtil hvilket niveau? Et sted mellem 3-5 % af BNI ville sikkert være nok. 3-5 %, kære kolleger, det er ikke meget, når man tænker på, at de offentlige udgifter i visse lande, heriblandt mit eget, udgør omkring 55 % af BNI, og når man tænker på, at det europæiske gennemsnit er omkring 49-50 %.
Når dette er sagt, skal vi undgå enhver misforståelse. Det drejer sig ikke om at anbefale en stigning i de faste afgifter i hele Europa. De kan være forsikret om, at dette ikke er min hensigt. Det er ikke min stil. Vi skal tværtimod gå i den modsatte retning, men vi skal nok, før end vi aner, foretage en overførsel af en del af de nationale offentlige udgifter til Europas budget, selvom denne overførsel er relativ minimal. Jeg er godt klar over, at man i dag ikke bliver særlig populær hos regeringerne ved at komme med denne type forslag, og sikkert heller ikke hos denne forsamling, men jeg tror personligt, at der vil opstå en dynamik, der skubber i denne retning. Jeg mener derfor, at det er bedre at gennemføre dette, mens »patienten er feberfri« på en afklaret og intelligent måde, i stedet for at være underlagt denne dynamik i en kriseperiode med alle de risici, dette indebærer for vores økonomier.
Dette er, kære kolleger, de fremgangsmåder, der efter min mening er grundlæggende, og som naturligvis kræver, at man bevæger sig mod en mere udvidet politisk union, det vil sige, og vi skal ikke være bange for at sige det, at vi skal bevæge os mod en mere føderalistisk struktur. Jeg er ikke naiv, og jeg ved, at sådanne foranstaltninger ikke vil kunne gennemføres fra den ene dag til den anden, og at der er en stærk politisk modstand. Men jeg mener, at Europa skal og vil bevæge sig i denne retning.

Svensson
Fru formand, denne betænkning er både virkelighedsfremmed og ulogisk. En samordnet økonomisk politik i Unionen kan ikke betyde den samme økonomiske politik. Landenes økonomier er meget forskellige med forskellige strukturer. Desuden medfører store fælles markeder altid en tendens til specialisering, på grundlag af hvad man kalder for komparative fordele. Dette forstærker fortløbende forskellene mellem landenes økonomier. Det umuliggør også på længere sigt alle projekter om en fælles valuta. I denne henseende er euroen nemlig i samme situation som den gamle guldmøntfod, som også var dømt til sammenbrud.
En samordnet økonomisk politik må betyde fælles orientering og fælles mål, men varierende metoder nationalt. Dette er det eneste realistiske udgangspunkt, hvilket også udtrykkes i ændringsforslagene 1, 2 og 3 til betænkningen.

Berthu
Fru formand, et år før datoen for den fælles mønts ikræfttrædelse kender man stadig ikke omfanget, indholdet eller endog den konkrete udformning af den økonomiske koordinering, der skal ledsage denne fælles mønt. Det er det indtryk, man får ved læsningen af Gasòlibas betænkning og af arbejdsdokumentet fra Kommissionen om samme emne samt af den aktuelle debat om Euro-Rådet.
Det kan således ikke anfægtes, at traktaten indeholder bestemmelser om koordineringen: overvågning af vekselkurser, fastsættelse af de store retningslinjer for de økonomiske politikker, iværksættelse af en procedure til reduktion af for store underskud, forstærket på et senere tidspunkt med stabilitetspakten. Amsterdam-projektet tilføjer en definition af hovedretningslinjerne vedrørende beskæftigelse. Men alt dette er meget uklart og udgør på ingen måde den økonomiske styring, som visse mener er uundværlig for, at euroen kan lykkes.
For disse som for Gasòliba-betænkningen burde demokratiet og sammenhængen i de store økonomipolitiske retningslinjer sikres ved at overlade dem til en mere formel europæisk instans, der skal genskabe ligevægten i den monetære søjle. I den aktuelle situation i Europa, hvor der er flere lande og ikke kun ét, risikerer denne ene instans hele tiden at blive bremset af interne uoverensstemmelser til skade for fastsættelsen af en sund makroøkonomisk politik. Dette er et argument, man hører fra tilhængerne af centralbankernes fuldstændige uafhængighed, idet de mener, at dette er mere effektivt.
Disse tilhængere af Centralbankens fuldstændige uafhængighed løber desværre ind i et andet problem, som de ikke formår at løse. For at en politik med en uafhængig centralbank kan give overbevisende resultater, skal denne bank have støtte fra en stærk social samstemmighed, som kun kan opstå på grundlag af en lang positiv erfaring og en stærk fællesskabsfølelse. Den kommende Europæiske Centralbank vil ikke have nogen af disse to fordele. Uanset hvordan man vender eller drejer sig, vil vejen kun føre til, at den fælles mønt brister. Det klogeste ville derfor være at udskyde den.

Metten
Fru formand, i ØMU&#x02BC;ens tredje fase vil vi stifte bekendtskab med en centraliseret monetær politik, men en decentraliseret økonomisk politik. Om det er holdbart, afhænger helt af, hvorvidt medlemsstaternes økonomiske politik koordineres effektivt. Hvad det angår, indeholder traktaten tilstrækkelige muligheder. Spørgsmålet er først og fremmest, om og hvordan disse muligheder udnyttes. For at ØMU'en kan stå på to ben, skal den økonomiske koordination ikke udelukkende begrænse sig til at gøre det muligt for Centralbanken at føre en stabilitetspolitik. Koordination skal også eksplicit være rettet mod at fremme jobskabende vækst.
For mig er det uklart, hvordan en sådan politik kan udarbejdes ved at oprette et økonomisk og finansielt udvalg, som vil blive domineret af repræsentanterne fra de nationale centralbanker og Den Europæiske Centralbank. I endnu større omfang end hos forgængeren, det monetære udvalg, vil en restriktiv monetær indfaldsvinkel dominere. Ligesom ved Fællesskabets udvalg kan man frygte, at ECOFIN også vil følge dets henstillinger slavisk. En virkelig økonomisk modvægt mod Den Europæiske Centralbank vil ECOFIN aldrig blive, så længe centralbankerne også bestemmer bag kulisserne.
Jeg er en stærk tilhænger af en økonomisk koordination på EU-plan, men så skal det også være en rigtig økonomisk koordination og ikke først og fremmest en monetær. Til det formål er det måske nødvendigt, at man ikke bemander Det Økonomiske og Finansielle Udvalg med nationale repræsentanter for centralbankerne men i stedet for repræsentanter for social- og finansministerierne.
Sammenfattende mener jeg, at en ændring af sammensætningen af det forberedende udvalg for ECOFIN er vigtigere for indholdet af den økonomiske politik i Europa end hele diskussionen om Euro X, som ECOFIN bruger meget tid på. Lad os derfor forsøge at få dette emne sat på den europæiske dagsorden.

Wulf-Mathies
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne starte med at undskylde hr. de Silguy. Han ville gerne have været her for selv at tage stilling til denne betænkning, men udsættelsen af punkterne på dagsordenen har desværre gjort det nødvendigt for ham at gå tidligere. Vi bifalder Europa-Parlamentets deltagelse i de nuværende overvejelser vedrørende koordineringen af den økonomiske politik i ØMU'ens tredje fase. Betænkningen af hr. Gasòliba i Böhm, i hvilken disse spørgsmål undersøges grundigt, yder efter vores mening et meget værdifuldt bidrag til forberedelserne til Det Europæiske Råd i Luxembourg.
Tillad mig at svare udførligt på denne betænkning, for jeg tror, at den alligevel indeholder en række meget vigtige idéer. Først om den øgede koordinering af den økonomiske politik: Traktaten om Den Europæiske Union giver de generelle rammer og samtidig de operationelle instrumenter til en effektiv koordinering. Det er også lige blevet sagt tydeligt. Det hedder nemlig i artikel 103, stk. 1: «Medlemsstaterne betragter deres økonomiske politikker som et spørgsmål af fælles interesse og samordner dem i Rådet.« Denne bestemmelse danner rammerne for koordineringen. Men traktaten beskriver også de tilsvarende instrumenter, f.eks. især grundtrækkene i medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politik, der i henhold til artikel 103 udarbejdes, vedtages og overvåges i den tilsvarende fastlagte procedure. Proceduren ved uforholdsmæssigt store underskud fremgår af artikel 104 c. Stabilitets- og vækstpagten bidrager ligeledes til denne koordinering.
Det Europæiske Råd i Amsterdam pålagde i sin resolution om vækst og beskæftigelse Kommissionen og Rådet (økonomi og finans) at undersøge, hvordan den økonomipolitiske koordinering i Fællesskabet kan styrkes. På basis af Kommissionens arbejder bekræftede Rådet (økonomi og finans) sidste mandag medlemsstaternes enighed på flere punkter. For det første: Nødvendigheden af en større koordinering under overholdelse af traktatens bestemmelser. For det andet: Det område, som en mere snæver koordinering af den økonomiske politik skal omfatte. For det tredje: Inddragelsen af alle medlemsstater i den øgede koordinering, uanset om de deltager i Den Økonomiske og Monetære Union eller ej. For det fjerde: Rådets (økonomi og finans) beslutningsdygtige og centrale rolle.
Disse beslutninger er allerede overvejende i overensstemmelse med Deres ordførers anliggende. Den økonomipolitiske koordinering kommer til at omfatte budgetpolitik, udvikling af omkostninger og lønninger, valutakurspolitik og strukturpolitik på vare- og arbejdsmarkederne. Indtrædelsen i Den Økonomiske og Monetære Union vil få afgørende indflydelse på styrkelsen og indholdet af den økonomipolitiske koordinering. Kommissionen deler Europa-Parlamentets opfattelse af, at der af hensyn til Den Økonomiske og Monetære Unions rette virkemåde skal fastlægges og gennemføres en omfattende og sammenhængende økonomisk politik, der koordineres på fællesskabsplan. Kommissionen kan derfor kun tilslutte sig forslaget fra Deres ordfører om, at der skal sørges for sammenhæng mellem den multilaterale overvågning og den overvågning inden for beskæftigelsesområdet, som er blevet indført med Amsterdam-traktaten.
Med traktatens overskrift »Beskæftigelse« bestemmes det, at de beskæftigelsespolitiske retningslinjer skal være forenelige med grundtrækkene i den økonomiske politik. Omvendt hedder det i resolutionen om vækst og beskæftigelse, som blev vedtaget af Det Europæiske Råd i Amsterdam, at der skal tages hensyn til de flerårige beskæftigelsesprogrammer og de beskæftigelsespolitiske retningslinjer ved formuleringen af grundtrækkene for den økonomiske politik. Kommissionen vil have opmærksomheden henledt på, at begge er i overensstemmelse med hinanden, idet den sørger for den bedst mulige afstemning mellem de beskæftigelsespolitiske retningslinjer til efteråret og de økonomipolitiske grundtræk til foråret, og selvfølgelig vil den som hidtil gøre dette efter nøje afstemning med Parlamentet. Jeg vil gerne tage det op, som hr. Donnelly har sagt.
Ordføreren foreslår, at der fastlægges retningsgivende mål for de økonomiske nøglevariabler. Man har allerede gjort brug heraf ved fastlæggelsen af grundtræk inden for bestemte områder såsom inflation og budgetunderskud. Kommissionen har i sit forslag til de beskæftigelsespolitiske retningslinjer ligeledes tilskyndet bestemte kvantitative holdepunkter. Kommissionen vil, såvidt den anser det for passende, om muligt også gøre sig umage for at udvikle sådanne kvantitative holdepunkter på de områder, der har forbindelse med vækst og beskæftigelse. Kommissionen ved, at dette ikke er blevet modtaget med kyshånd i alle medlemsstater.
Kommissionen vil også gerne forsikre Europa-Parlamentet om, at den ikke vil tøve med at gøre brug af initiativretten i henhold til artikel 103, stk. 4, for inden for rammerne af den multilaterale overvågning at sikre Den Økonomiske og Monetære Unions rette virkemåde. Som De ved, optog man denne mulighed i stabilitets- og vækstpagten på Kommissionens ønske, for at dens initiativret kan bevares og udøves, når det forekommer at være nyttigt.
Hvad usædvanlige hændelser eller rettere asymmetriske chok angår, kan jeg bekræfte, at Kommissionen vil fremlægge et forslag til gennemførelse af bestemmelserne i artikel 103 a, stk. 2, næste år i forbindelse med overvågningen af betalingsbalancestøttemekanismen. Dette forslag vil være baseret på en samlet vurdering af alle de instrumenter, som Unionen vil have til rådighed i tredje fase for at kunne reagere på økonomiske chok. Med henblik på en styrkelse af den økonomipolitiske koordinering skal der udvikles en metodik, og den skal være genstand for en ægte demokratisk debat, og jeg tror, det er nødvendigt, at der rent faktisk også sikres en dialog mellem Centralbank, Parlament, medlemsstater og Kommission på en fornuftig måde.
Styrkelsen af den demokratiske kontrol og den sociale dialog, som Deres ordfører kræver, ligger Kommissionen meget på hjerte. Kommissionen har igennem mange år gjort det til sin opgave altid at inddrage Europa-Parlamentet så meget som muligt i overvågnings- og koordineringsprocedurerne. Hvert år tillader den årlige økonomiske beretning at indlede diskussionen om grundtrækkene i den økonomiske politik. Kommissionen kan således umiddelbart inddrage Parlamentets rådgivende udtalelse i forberedelsen af sine henstillinger til de økonomipolitiske grundtræk. Kommissionen forelægger Dem også disse henstillinger umiddelbart efter deres vedtagelse for at give Parlamentet mulighed for at gøre sit standpunkt gældende, for at Rådet så også kan tage hensyn til det.
I denne nye kontekst med en øget økonomipolitisk koordinering ville de funktioner, som den årlige økonomiske beretning opfylder, kunne præciseres endnu bedre. Rapporten kunne f.eks. beskrive den økonomiske situation, vurdere gennemførelsen af de økonomipolitiske grundtræk fra de foregående år og skitsere de økonomipolitiske problemer i de kommende økonomipolitiske grundtræk. På den måde ville den årlige økonomiske beretning faktisk udgøre første etape i den proces, der fører til udarbejdelsen af de økonomipolitiske grundtræk, og give Fællesskabet den ekstra fordel, som Europa-Parlamentet ønsker sig.
Grundtrækkene i den økonomiske politik er fortsat det instrument, som den økonomipolitiske koordinering er indrettet efter. I overensstemmelse med resolutionen på Det Europæiske Råd i Amsterdam om vækst og beskæftigelse vil disse grundtræk ikke kun omfatte konvergensproblemerne, men i større og større grad også problemerne inden for vækst og beskæftigelse. Kommissionen har ligeledes altid arbejdet for at fremme den sociale dialog og taget hensyn til arbejdsmarkedets parters holdninger ved formuleringen af sine henstillinger til de økonomipolitiske grundtræk. Derfor kan Kommissionen kun hilse det velkomment, at Parlamentet ønsker at afholde en høring eller en konference med arbejdsmarkedets parter for at skabe et bredere fundament for sin egen udtalelse om grundtrækkene. Kommissionen har intet at indvende imod, at denne udtalelse offentliggøres på samme betingelser som Rådets henstilling. Kommissionen noterer sig også med interesse Deres ordførers forslag om sammensætningen af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, der er foreskrevet i artikel 109 c i EF-traktaten. Dette forslag vil være nyttigt for Kommissionen, når den til sin tid skal formulere sit eget forslag.
Kommissionen har noteret sig Europa-Parlamentets forslag med interesse. Den deler Parlamentets ønske om at øge gennemsigtigheden for proceduren til koordinering af den økonomiske politik, der meget ofte er uformel. Derfor har Kommissionen altid set muligheden for en interinstitutionel aftale, der ville formalisere den eksisterende praksis og finde frem til bestemte metoder, som Deres ordfører har henvist til, som noget positivt.
Det siger sig selv, at en sådan aftale ville skulle være i overensstemmelse med traktatens ordlyd og ånd. Selvfølgelig skal Rådet også inddrages i enhver diskussion om en interinstitutionel aftale, måske endda i højere grad end Kommissionen selv, for det er Rådet, som i henhold til traktaten har den beslutningstagende kompetence, hvad angår alle procedurer til overvågning og koordinering af den økonomiske politik.
Tillad mig at slutte af med at understrege, at Kommissionen glæder sig over Europa-Parlamentets bidrag til de nuværende overvejelser. Den multilaterale overvågning og koordineringen af den økonomiske politik skal sørge for, at pengepolitik, budgetpolitik samt økonomi- og beskæftigelsespolitik er forenelige med hinanden. Den metode, der har hjulpet med til euroens succes, skal også være rettesnor for realiseringen af de sociale og økonomiske mål. Kommissionen konstaterer med tilfredshed, at Europa-Parlamentet støtter den i at sætte denne strategi til en nedbringelse af arbejdsløsheden i Europa i værk, og Kommissionen støtter derfor også ændringsforslag 5 til Eurorådet af hr. Gasòliba i Böhm, fordi dette er i overensstemmelse med dens egne forslag og er nødvendigt. Kommissionen vil inddrage Europa-Parlamentet fuldt ud i gennemførelsen af processen, og derfor vil jeg gerne takke for en meget værdifuld debat!

Gasòliba i Böhm
Fru formand, først vil jeg takke kommissær Wulf-Mathies for hendes indlæg på Kommissionens vegne, som samtidig afspejler kommissær De Silguys stilling, og logisk nok, også for de indlæg, der er for denne betænkning - som jeg virkelig takker mange gange for på mine kollegers vegne.
Før vi går over til afstemningen, vil jeg præcisere to ting med hensyn til, hvordan mit ændringsforslag nr. 5 og hr. Donnellys ændringsforslag nr. 4 skal behandles.
I den engelske version, i afsnit 9, andet led, står der: "two sides of industry «, og mine britiske venner gør mig opmærksom på, at det er mere aktuelt at tale om "social partners«. Det er en sproglig præcision, som jeg beder om at få implementeret i den endelige version.

Formanden
Det er rigtigt. Vi vil anmode sprogtjenesten om at kontrollere de to udgaver.

Maij-Weggen
Fru formand, jeg har et indlæg til forretningsordenen, fordi det er mit indtryk, at praksis fra morgenmøderne om fredagen i Strasbourg, nemlig at stemme efter hver betænkning, nu også overføres til torsdagsmøderne her i Bruxelles. Vi ved med stor sikkerhed, at mødedeltagelsen er ringe. Jeg vil foreslå, at Præsidiet overvejer, om der kan stemmes på faste tidspunkter her i Bruxelles, på faste tidspunkter, så alle ved, hvad der sker, og så vi ikke får en mødedeltagelse som nu.

Formanden
Fru Maij-Weggen, jeg vil gerne svare med det samme. Som De sikkert er klar over, forelå der en helt særlig situation. Det drejede sig om afstemninger om betænkninger vedrørende udvidelsen, og de blev derfor undtagelsesvis sat på til om formiddagen. Jeg tager dog Deres bemærkning til efterretning. Den er meget relevant, og vi vil i fremtiden foretage tingene på normal vis.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning om betænkningen.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Betænkningen foreslår, at der i Den Europæiske Union skal »gennemføres en økonomisk politik, der bygger på snæver samordning af medlemsstaternes økonomiske politikker«. Der skrives også om en samordning af budgetpolitik og finanspolitik samt om en valutapolitisk »søjle«.
Vi har ikke noget imod en frivillig samordning for f.eks. at bekæmpe arbejdsløsheden. Den samordning, der tales for, skal imidlertid være frivillig. Vi tager derfor bestemt afstand fra alle tanker om f.eks. at indføre fælles skatter i Unionen eller i det hele taget, at den økonomiske politik skal gøres overstatslig. Medlemsstaterne skal også fremover have ret til at »beskatte sig selv« og føre sin egen politik på disse områder. Hvis Europas finansministre så bliver enige om sammen at arbejde for at f.eks. forhindre skattedumping, så er det glædeligt. Men dette skal ske ved frivilligt arbejde mellem dem, som så ønsker, og ikke ved en bestemmelsessamling i Den Europæiske Union.

Cushnahan
Hvis euroen skal være rigtig succesfuld, må den støttes ikke blot af politikere, men også af erhvervsliv og forbrugere. Kommissionen lovede at træffe beslutninger om fire vigtige spørgsmål i forbindelse med fase 3 af ØMU'en ved udgangen af året, men har udsat beslutningerne indtil maj næste år.
Disse spørgsmål er, om man skal bevare den 1. januar som dato for indførelsen af eurosedler og -mønter; om det samtidige omløb af nationale valutaer og euroer skal vare i seks måneder som vedtaget ved Madrid-topmødet i 1995; spørgsmålet om dobbelt prismærkning af varer, og om der vil være behov for EU-lovgivning på dette område og endelig spørgsmålet om vekselgebyrer, både for bankkonti i perioden 1999-2002 og for sedler/mønter i perioden, der følger efter den 1. januar 2002.
Mener Kommissionen, at den vil være i stand til at træffe beslutninger om disse vigtige praktiske spørgsmål inden maj 1998? Hvad er Kommissionens reaktion på Eurocommerce (European Retailers Association), der rekvirerede en Deloitte & Touche-rapport, der udtalte, at den gennemsnitlige omkostning i forbindelse med indførelsen af den fælles valuta kunne være så høj som 2, 6 % af omsætningen for Europas detailhandlende? Sådanne omkostninger ville få mange SMV'er i min egen valgkreds til at dreje nøglen om. Små detailhandlende vil stå over for urimelige omkostninger til opdatering af IT-systemer, kasseapparater, efteruddannelse af personale og udarbejdelse af regnskaber i euro. Startdatoen for indførelsen af sedler/mønter ligger tæt på årets travleste tid - jul/nytårsudsalg: det kan være for meget for små detailhandlende og virksomheder at klare. Den fælles valuta vil helt sikkert blive en realitet, men EU må nu koncentrere sig om disse praktiske spørgsmål, for at virksomheder og forbrugere skal blive stærke tilhængere af økonomisk og monetær union.

Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater har i dag stemt for Gasòliba i Böhms betænkning om koordinering af den økonomiske politik i ØMU'en. Betænkningen nævner, at alle medlemsstater i EU skal kunne deltage i den øgede koordinering af den økonomiske politik. Det vil sige, at lande, som står uden for ØMU'ens tredje fase, som f.eks. Danmark, også skal kunne deltage i en bedre koordinering af den økonomiske politik. Det synspunkt tilslutter de danske socialdemokrater sig fuldt ud. De danske socialdemokrater afviser et uformelt Euro X, hvor kun lande, der er med i den tredje fase af ØMU kan deltage. De danske socialdemokrater er enige med ordføreren i, at en bedre koordinering af den overordnede økonomiske politik vil være til gavn for målsætningen om højere beskæftigelse i EU. De danske socialdemokrater pointerer dog, at finanspolitik fortsat skal være et suverænt nationalstatsanliggende.

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm og Schörling (V), Bonde og Krarup (I-EDN)
Undertegnede har stemt imod betænkningen af følgende årsager:
1.Betænkningen er urealistisk. Den udgår fra, at staternes økonomier er ens, og at ØMU gennemføres i hele Unionen.2.Økonomierne er meget forskellige. Forskellene forstærkes af den tendens til specialisering, der sker på store markeder på grund af komparative omkostninger.3.En fælles økonomisk politik kan derfor kun ses som en fælles styring mod visse mål. Metoderne må tilpasses til landenes struktur og forskellige følsomhed for konjunkturer og eksterne påvirkninger.
Strukturinterventioner i Belgien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0321/97) af hr. Decourrière for Udvalget om Regionalpolitik om udviklingsproblemer og strukturinterventioner i Belgien (C4-0107/97).

Decourrière
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, denne betænkning om strukturinterventioner i Belgien giver påny lejlighed til at understrege fællesskabsinterventionernes væsentlige rolle til fremme af den økonomiske og sociale samhørighed.
Belgien er blandt de medlemsstater, hvis BNI pr. indbygger ligger højere end fællesskabsgennemsnittet, og kan således regnes blandt de rige lande. Alligevel oplever landet betydelige uligheder i udviklingen, der svinger fra et BNI pr. indbygger på 77 % for Hainaut til 137 % for Antwerpen og 183 % for Bruxelles. I løbet af de seneste år er dette fænomen blevet forværret, og fællesskabsaktionen, der har medvirket til at dæmpe og rette op på denne uligevægt, er mere end fordoblet mellem 1989 og 1999 fra ECU 863 millioner til 2 milliarder. Liège-provinsen, distrikterne Aubange og Turnhout og en del af Limbourg er støtteberettigede under mål 2, fordi de er industrielle zoner med faldende vækst. Visse regioner er genstand for interventioner til fordel for underudviklende landbrugsområder. Til disse interventioner skal tilføjes de horisontale mål 3 og 4 og fællesskabsprogrammerne.
Uden at ville gå i detaljer har fællesskabsinterventionerne haft en vis succes, og især i Hainaut har dette været tilfældet med støtteforanstaltningerne til fordel for investeringer i SMV'er, hvilket i øvrigt har medført en overførsel af supplerende bevillinger til disse kreditlinjer. Fællesskabsinterventionerne har ligeledes spillet en afgørende rolle, for eksempel med hensyn til socio-professionel integration, og i 1996 modtog over 70.000 mennesker en individuel uddannelse. Man skal ligeledes bemærke den progressive udvikling af dynamik i visse langbrugs- og byområder.
Her i Parlamentet er vi dog klar over, at strukturinterventionerne udgør et redskab og en uundværlig støtte, som det er nødvendigt at forbedre. Vi skal for at opnå større gennemsigtighed og effektivitet indkredse manglerne i det eksisterende system. Man kan for det første konstatere en meget lav gennemførelsesgrad for bevillingerne i størrelsesordenen 17 % for Hainaut under mål 1, 5-20 % for områderne under mål 2 og under 10 % for områderne under mål 5b på grund af, at der i utilstrækkeligt omfang er indgået forpligtelser for de disponible bevillinger, ca. 12 %. Man kan ligeledes konstatere en meget lav udnyttelsesgrad for de midler, der er afsat til gennemførelsen af mål 4. For at slutte med et positivt indtryk kan man glæde sig over programmernes succes under mål 3, hvor de til rådighed stående midler ikke er tilstrækkelige til finansiering af det meget store antal projektforslag.
Til mangellisten kan man ligeledes konstatere et beløb i ecu pr. skabt arbejdsplads, der er større end det beløb, der ydes i andre medlemsstater, og en målsætning for jobskabelse, der er meget beskeden i forhold til det usædvanlige budget, som Belgien har fået. Man kan ligeledes konstatere, at der stadig er en stor forskel i udviklingen i de kriseramte områder og en manglende udnyttelse af budgetposter for industrielt brakland og forbedringen af miljøet.
Blandt de ønskværdige retningslinjer er en række af særlig interesse for de nationale myndigheder, og jeg vil gerne først og fremmest insistere på, at disse foranstaltninger træffes for så hurtigt som muligt at afhjælpe den åbenlyse underudnyttelse af budgetbevillingerne. Jeg vil især gerne henlede de belgiske myndigheders opmærksomhed på, at gennemførelsesgraden for EF-bevillingerne pr. 1. januar 1999 vil skulle tjene som referencegrundlag for beregningen af beløb, der tildeles fra år 2000. Det er således nødvendigt at begrænse den tunge forvaltningsgang, straks at stille de modsvarende offentlige midler til rådighed, som er nødvendige for gennemførelsen af visse projekter, og at indføre et bedre forvaltningssystem ved udpegelse af en programleder eller -koordinator.
Jeg mener også, at det er nødvendigt, og jeg henvender mig her til Fællesskabets myndigheder, at de spiller en mere aktiv rolle i overvågningen af de foranstaltninger, der iværksættes, og at de sørger for, at de belgiske myndigheder fremskynder overførslen af EF-midler til de endelige modtagere. Inden for rammerne af overvejelserne i forbindelse med Agenda 2000 kunne man ligeledes overveje forslaget om en begrænsning af det i øjeblikket overdrevne antal projekter i forbindelse med forskellige programmer, samt en geografisk koncentration af de midler, der er beregnet til de områder, der er ramt af de største forskelle i udviklingen.
Afslutningsvis, hr. formand, kære kolleger, tillad mig efter afstemningen i morges om Agenda 2000 på ny at insistere på, at det er nødvendigt at fortsætte de bestræbelser, der bliver gjort inden for samhørighed, og at sikre en betydelig overgangsfase for de medlemsstater, der som Belgien i øjeblikket udgør Den Europæiske Union, og som ikke længere vil være støtteberettiget under mål 1.
Jeg ønsker desuden at takke mine kolleger for deres interesse for denne betænkning, hvilket har været en solid støtte og en opmuntring for mit arbejde.

Van Lancker
Hr. formand, tillad mig for det første at lykønske kollega Decourrière med hans udmærkede betænkning, som burde være obligatorisk læsning for alle offentlige instanser i Belgien. Som udtalelsesordfører har jeg først og fremmest koncentreret mig om bevillingerne fra Den Europæiske Socialfond i de forskellige målområder. Jeg skal behandle tre punkter.
For det første problemet med hensyn til den lave udnyttelsesgrad af bevillingerne. Jeg deler ordførerens bekymring vedrørende den enormt lave udnyttelsesgrad for midlerne i målområderne i Belgien. Jeg synes, det er uforståeligt og uacceptabelt, at den lave udnyttelsesgrad er endnu større for midler fra Socialfonden i de målregioner, og det på et tidspunkt, hvor topmødet i Luxembourg presser på for at få flere investeringer i uddannelse og arbejdspladser. Netop nu lader Belgien en pose penge fra Europa ligge ubenyttet hen. Europæiske penge, som ganske vist ikke er gået tabt endnu, men tiden er i hvert fald meget knap.
Man kan naturligvis fremføre forskellige rigtige eller forkerte argumenter for at forklare, hvorfor man er bagud. Programmerne er godkendt for sent, Kommissionen operer for bureaukratisk. Nogle regioner er for små til at kunne omgås strukturfondene, men det gælder også for andre europæiske lande. Men der er en række grunde, som er typisk belgiske. Manglen på samarbejde, det tilbagevendende tovtrækkeri mellem lokale, regionale og føderale myndigheder, både når det drejer sig om fordelingen af midlerne og udarbejdelsen af projekterne, programmeringsdokumenterne, giver mig ofte det indtryk, at man i Belgien beskæftiger sig mere med kompetencekonflikter end regional udvikling og bekæmpelse af arbejdsløsheden.
Også i Bruxelles medfører det ofte hallucinerende situationer, og det selvom situationen i nogle kvarterer er så tilbagestående og arbejdsløsheden blandt unge indvandrere er så høj, at Bruxelles ofte lever på en tidsindstillet bombe. Den høje langtidsarbejdsløshed, problemerne i de regioner, som er ramt af virksomhedslukninger, skriger simpelthen efter mere samarbejde mellem de forskellige offentlige myndigheder med henblik på at varetage folks interesser. Jeg deler ordførerens opfattelse, at Den Europæiske Kommission om nødvendigt må springe til. Konklusionerne fra topmødet i Luxembourg er allerede en god anledning.
For det andet skal de gode nyheder også nævnes, som også ordføreren netop har gjort. Uden for målregionerne udnyttes de europæiske midler til uddannelse af arbejdsløse i meget høj grad. Det er da også meget beklageligt, at disse projekter ofte lades i det uvisse om deres finansiering, at der stadigvæk ikke eksisterer en langstidsplanlægning. At interessante initiativer først og fremmest fra lokale myndigheder ofte lades i stikken. Både Den Europæiske Kommission og de regionale myndigheder burde prioritere løsningen af disse problemer på kort sigt.
Men med uddannelsen af arbejdstagere i truede job står det derimod meget dårligt til først og fremmest i Flandern, hvor knapt 10 % af midlerne finder anvendelse for slet ikke at tale om udbetaling. Belgien hører med hensyn til uddannelse af arbejdstagere imidlertid absolut ikke til de bedste i Europa. Virksomhederne, først og fremmest SMV'erne skal da også indtrængende anspores til at investere i deres arbejdstagere. I øvrigt bliver vi ved med at presse på for at få overført en del af reserverne fra mål 4 til mål 3, hvor der udvises stor kreativitet, men hvor der er få penge til rådighed.
Afsluttende et par ord om delokaliseringen og ekstra job. Den liberale gruppes påstand om, at de europæiske midler ikke skulle være anvendt til nye job, er ikke korrekt. Uden europæiske midler ville arbejdsløsheden være endnu større. Men med rette anmoder Parlamentet om større prioritering, klarere beskæftigelseseffekter. Det ville i øvrigt også være uhørt, hvis europæiske midler blev anvendt til at hugge job fra en region og overføre dem til en anden. Vi har stadigvæk ikke glemt erfaringerne med Renault, og i øvrigt hersker der i regionerne omkring Henegouwen, hvad det angår, stor uro. Vi skal dog også på det stærkeste anmode om, at Den Europæiske Kommission fører skarpt tilsyn med, at strukturfondene ikke anvendes til at skabe konkurrenceforvridning.

Chanterie
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske kollega og ordfører Decourrière med hans betænkning og takke ham for analysen, som er indeholdt i betænkningen, og for de forslag, som også er anført her, og som har fundet stor tilslutning i de kompetente udvalg.
Jeg skal i mit indlæg gå nærmere ind på for det første de tre områdebundne mål, især mål 1, 2 og 5b, hvoraf Belgien i perioden 1994-99 har ret til ECU 950 millioner, hvilket er 39 milliarder belgiske frank. Heraf er der den 31. december 1996 anvendt ca. 7 milliarder belgiske frank inden for rammerne af de regionale og sociale fonde. I absolutte tal er den lave udnyttelsesgrad for strukturfondene først og fremmest et problem for Vallonien. Der kan anvendes 26 milliarder i Vallonien og 3 milliarder i Flandern, men relativt set er den lave udnyttelsesgrad først og fremmest et problem i Flandern. Flandern har anvendt 12 % sammenlignet med 19 % for Vallonien. Vi ved, at langt størstedelen, særligt 30 milliarder belgiske frank, er øremærket til provinsen Henegouwen, som er mål 1-region. I virkeligheden drejer det sig om 60 milliarder, hvis den vallonske samfinansiering honoreres.
Men det formodes - og jeg henleder kommissærens opmærksomhed herpå - at samfinansieringen fra den vallonske region de facto realiseres gennem en uretmæssig anvendelse af europæiske midler. Jeg spørger, fru kommissær, om Den Europæiske Kommission nærmere har undersøgt, hvorledes samfinansieringen for Henegouwen sker? Fra anden side har jeg modtaget informationer om en undersøgelse, som er gennemført af UCLAF vedrørende anvendelse af europæiske midler i Henegouwen blandt andet gennem intercommunales. Kan Den Europæiske Kommission bekræfte denne information, og kendes resultaterne af UCLAF-undersøgelsen?
Situationen er klart bedre hvad angår mål 2-regionerne, Limburg og Turnhout, først og fremmest for udgifterne i Den Europæiske Socialfond. Jeg konstaterer, at man i disse regioner er kommet på omgangshøjde, men at der er behov for at overføre midler fra mål 4 til mål 3, som fru Van Lancker foreslår.
Problematikken i forbindelse med situationen i mål 5b-regionerne er imidlertid meget alvorlig. Udviklingen af landdistrikterne i Westhoek og Meetjesland i Flandern har krav på ca. 2 milliarder belgiske frank. Heraf er en betydelig del dog ikke anvendt. Til dato er kun de for 1994 planlagte midler fastlagt, medens man for eksempel i Holland allerede for en tilsvarende periode har fastlagt midler for 1998. Det, at Flandern ikke har givet sig i kast med midlerne for 1995, 1996, 1997 og 1998, understreger den manglende evne. Derudover er der yderligere to problemer. Samfinansieringsproblemet, som er kontraktmæssigt fastlagt, men som ikke iværksættes på grund af manglende midler på det relevante budget. På den anden side problemet med den tekniske bistand, som i Flandern skulle beløbe sig til 4 %, og som man også ønsker at forhøje, medens Den Europæiske Kommission kun godkender maksimalt 1, 5 %.
Situationen vedrørende LEADER-programmet vækker stor bekymring, også når det drejer sig om udviklingen af landdistrikterne. De to flamske programmer er stadigvæk ikke efter fire år blevet godkendt til trods for udarbejdelsen af otte reviderede udkast. Jeg er ikke overrasket over, at Den Europæiske Kommission stiller spørgsmål vedrørende kapaciteten, som er nødvendig for at kunne opfylde de stillede krav.
Jeg tror, at disse eksempler viser, at det virkelig er nødvendigt at overveje, hvordan vi skal omgås strukturfondene, og hvordan vi bedre kan udnytte dem i de førstkommende år.

Monfils
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske hr. Decourrière, der i sin betænkning har kastet et kritisk men objektivt blik på anvendelsen af strukturfondene i Belgien. Tillad mig at sige, at det er sjældent, at en franskmand i den grad har forståelse for situationen i Belgien.
Hvad angår min region, Vallonien, gjorde hr. Decourrière meget relevant opmærksom på den tunge forvaltningsgang, den forkerte orientering af støtte til de underregioner, der er mindst bagud, hvilket er det modsatte af det, der burde finde sted, spredningen og mangedoblingen af små projekter, anvendelsen af en del af regionalfondene til initiativer, der burde finansieres af Valloniens regionale budget. Det er åbenlyst, at den vallonske regering ikke har været tilstrækkelig præcis med hensyn til de mål, der var sat, tilstrækkelig beslutsom i gennemførelsen af projekter, tilstrækkelig effektiv i overvågningen af udnyttelsen af bevillinger og tilstrækkelig overbevist om nødvendigheden af at udvikle forskning og udvikling og at orientere støtten til fordel for de små og mellemstore virksomheder i vækstsektorer.
Kommissionen skal også gøre sig nogle overvejelser. Den skal sørge for, at projekterne er seriøse og troværdige, herunder med hensyn til varig beskæftigelse. Den skal træffe foranstaltninger for at undgå virksomhedsflytning fra en underregion til en anden afhængig af de finansielle fordele, der opnås gennem strukturfondene. Den skal desuden beregne konsekvenserne af sin plan, der blev fremlagt i Agenda 2000, i henhold til hvilken det bliver gjort sværere at opnå støtte, hvilket sandsynligvis vil have som konsekvens at fjerne interventionen fra strukturfondene til de regioner, der er støtteberettigede under mål 1 og 2 i Belgien. Europas støtte til regionerne skal ikke fortsætte evigt, men at stoppe midt i vadestedet ville være kontraproduktivt. Vi har fået lovning om en progressiv tilbagetrækning, men vi kender hverken omfang eller varighed.
Konklusionerne i den udmærkede betænkning af hr. Decourrière giver stof til eftertanke, der kan være særdeles nyttig ved den kommende debat om en revision af strukturfondene. Det er ikke nok at anvende bevillingerne, man skal efterstræbe en maksimal effektivitet, hvilket kræver en fornyet og gennemgribende overvejelse af målsætningen med fondene samt af kriterierne for valg af projekter ud fra en strategi, der fastsættes i fællesskab af Kommissionen og de kompetente offentlige myndigheder. Det er således klart, hr. formand, at strategien, der for Belgiens vedkommende er blevet anvendt af de regionale myndigheder, ikke fremgår klart.

Aelvoet
Hr. formand, kolleger, normalt er jeg slet ikke tilhænger af, at man i hule vendinger roser ordføreren, men i dette tilfælde er det fortjent, fordi der gives et meget objektivt billede af såvel af de svage punkter i den belgiske regionalpolitik, som af de ting, som kan evalueres positivt. Hvad det angår, tror jeg, at fru Van Lancker har hundrede procent ret, når hun siger, at denne betænkning burde læses grundigt af alle regionale og andre myndigheder.
Hvad indholdet angår, er de to vigtigste punkter for os følgende. For det første er der det, som alle har bemærket, og som vi også har gjort, at det er ubegribeligt, at det ikke lykkes for et land, som virkeligt ikke har et overskud af midler, i hvert fald ikke for at styre visse problemer bedre, effektivt at optage og anvende de disponible europæiske midler. Det er simpelthen en skandale. Jeg synes, at der bør sendes et klart signal til de forvaltninger, som er ansvarlige herfor.
Men der er også et andet punkt, som jeg især gerne vil henlede opmærksomheden på, og det er den omstændighed, at det ikke kun er de regionale myndigheder, men ofte også de lavere forvaltningsmyndigheder, som står over for hinanden med trukne knive, kommuner, som vil snuppe noget fra hinanden, med toppunkt i det, som kan foregå hos os alle inden for rammerne af et samarbejde mellem kommuner, og som ofte kan føre til, at man i stedet for at få en samlet politik, som virkelig er rettet mod en regions hovedproblemer, at der på vegne af en række kommuner organiseres en indbyrdes kamp, og som til syvende og sidst er til ulempe for effektivt at kunne indsætte knappe midler, som vi ikke engang kan udnytte til fulde.
Det sidste punkt, som jeg skal behandle i denne anledning, er hvad der nu bør ske med strukturfondene også i lyset af udvidelsen, som vi har behandlet i går og i dag, i dag i det mindste ved afstemningen. Vi kan fuldt ud støtte ånden i betænkningen, som den kommer til udtryk i punkt 40, fordi der her siges: se, vi har en eksisterende situation, og vi skal realisere en overgang, som tager hensyn til både udfordringerne uden for Unionen og selvfølgelig også med de væsentligste behov hos os selv. Derimod må formuleringen af punkt 34 snarere anses for at være meget konservativ på den måde, at vi skal fastholde alt det, vi har nu. Vi synes ikke, at det er et godt perspektiv. Vi støtter således fuldt ud den retning, som er angivet i punkt 40, men ikke i punkt 34.

Vandemeulebroucke
Hr. formand, ærede kolleger, jeg vil først og fremmest oprigtigt lykønske kollega Decourrière. Jeg synes, at det er en virkelig flot betænkning. Den vidner om stor objektivitet og er således meget værdifuld. Han henviser med rette til EU-støtten, som for Belgiens vedkommende er tredoblet. Jeg vil dog gøre opmærksom på følgende. Der er en skønhedsfejl i betænkningen. Under punkt F. anfører De, at støtten skulle være ECU 750 milliarder for den Valonske region. Det rette tal er naturligvis ECU 750 millioner. Jeg skal anmode om, at denne skønhedsfejl rettes.
De lægger, hr. ordfører, med rette vægt på en række mangler. Mangler, som faktisk er generelle for den regionale og sociale støtte fra Den Europæiske Union. Ofte drejer det sig om, at de disponible bevillinger forpligtes i utilstrækkelig grad, men vi må dog også understrege, at indsatsen fra det enkelte land ofte sker alt for sent og først og fremmest fra den pågældende region. Der er da også med rette peget på administrativ besvær og i øvrigt på den lave udnyttelsesgrad for de sociale bevillinger. Jeg støtter fuldt ud den kritik, som kollega Van Lancker har rejst i den anledning.
De lægger med rette vægt på Henegouwen. Det er et problemområde med traditionelle industrier, stål og tekstil, som er under omlægning. Men så skal vi også understrege den kritik, som UCLAF har rettet mod anvendelsen af disse midler. Måske er det ikke rigtigt kommet til udtryk i betænkningen.
Hr. ordfører, jeg takker for, at De har villet overtage mine ændringsforslag. Det var ændringsforslag fra Regionaludvalget, hvor vægten også lægges på en række problemer i Flandern og også på situationen i mål 5bregionerne. Efter min mening kom det tidligere utilstrækkeligt til udtryk, men nu er det fuldt ud rettet, og jeg vil gerne udtrykkeligt takke Dem herfor.
De understreger også den meget store opsplitning i utallige små projekter. Sagt på en anden måde, det er en situation, hvor enhver offentlig myndighed har fået en gave, og det er naturligvis uforsvarligt. Dermed kommer det jo i virkeligheden til udtryk, at det ikke er et totalprojekt, og det går jo ikke an. I øvrigt har man også kun en begrænset forestilling om, hvad små og mellemstore virksomheder kan bidrage med. Den liberale gruppe har på dette punkt med rette foreslået en række ændringsforslag, som jeg fuldt ud vil støtte. Så er der jo stadigvæk spørgsmålet om omlokaliseringen, som De, hr. ordfører, også har peget på. Det er omlokaliseringen inden for landets egne grænser. Det er omlokaliseringen fra en region til en anden. Hvordan kan man overhovedet forestille sig, at der overføres midler til et område, som ligger 20 kilometer væk, at der overføres job. Det går altså ikke. Det er en flytning af arbejdspladser. Kommissionen burde prioritere en undersøgelse heraf højt. Jeg mener ikke, at det er acceptabelt, at man giver bevillinger til et område for så at kunne konstatere, at resultaterne aftager i et andet område. Jeg mener, at det virkelig kræver en undersøgelse af Den Europæiske Kommission.
Endnu en gang, hr. ordfører, tillykke med resultatet. Det er virkelig en fremragende betænkning, som jeg til fulde støtter.

Vanhecke
Hr. formand, den foreliggende betænkning af kollega Decourrière bekræfter for mig blot, at strukturfondsprogrammerne har spillet fallit, i hvert fald hvad Belgien angår. I betragtning af at jeg kun har en taletid på to minutter til rådighed, indskrænker jeg mig selvfølgelig til to fundamentale konstateringer.
For det første beviser betænkningen endnu en gang, at strukturfondene inden for Belgien sørger for en yderligere strøm af milliarder fra Flandern til Vallonien. Kort sagt, hovedparten af bidragene til Den Europæiske Unions budget betales af Flandern. Hovedparten af de europæiske subsidier går derimod til Vallonien. Nu er det måske forsvarligt, en mere velstillet europæisk befolkningsgruppe kan udmærket støtte en fattigere gruppe, det er der jo ingen, der er imod, men i dette tilfælde kan det ikke forsvares. Vallonien regeres jo af et mafiaagtigt socialistisk styre, som selv er ansvarligt for det efterslæb, som det har.
De vallonske politikere tager i øvrigt overhovedet intet initiativ til at sanere, og de blokerer enhver fundamental økonomisk og politisk oprydning. Europæisk manna anvendes kun til at forlænge et uholdbart styres levetid. Det kan lyde hårdt for dem, som ikke er kendt med situationen i mit land, men det er ikke desto mindre sandheden.
For det andet vil jeg dog også lægge vægt på de indvendinger, som ordføreren selv anfører i punkt 29. Det er jo rigtigt, at den vallonske provins Henegouwen systematisk lokker virksomheder væk fra Kortrijk-regionen i Vestflandern. Sammen med vidtgående indrømmelser på miljøområdet udgør de europæiske tilskud et tiltrækkende tilbud til erhvervsdrivende. Således frarøves Flandern takket være Europa arbejdspladser, som omlokaliseres til Vallonien. Det er ikke nye arbejdspladser, og det bør ikke være meningen med den europæiske tilskudspolitik, og derfor vil jeg ikke stemme for den foreliggende betænkning af kollega Decourrière.

Grosch
Hr. formand, fru kommissær, betænkningen af min kollega Decourrière kan efter min mening i hvert fald blåstemples for objektivitet. Den indeholder imidlertid også en indtrængende appel til Belgien om at udnytte strukturmidlerne bedre fremover. Der er immervæk tale om over ECU 2 milliarder her. Tallene er efter min opfattelse endnu ikke det vigtigste på nuværende tidspunkt. Når man læser betænkningen af hr. Decourrière, kan man konstatere, at midlerne på nuværende tidspunkt udnyttes relativt dårligt. Man må dog ikke glemme i den forbindelse, at der går en vigtig fase forud for udnyttelsen, nemlig programmeringsfasen. Det fremgår også klart af denne betænkning, at programmeringsfasen for dem, der skal udføre programmerne, udgør et bindende program for fremtiden. Jeg mener unægteligt, at et mål 1-område med ca. 50 % medfinansiering må blive et problem. Når der allerede fra starten er tale om et struktursvagt område, så må Den Europæiske Unions støtte være mere intensiv. Ellers ville man også have kunnet få et bedre mål 2-område ud af Hennegau.
Hvad medfinansieringen angår, så bør der i den indledende fase appelleres mere til partnerskabet i medfinansieringen. Det går ikke, at et program bliver sammensat af tre eller fire mennesker, hvorefter de aktive kræfter i et område bagefter skal inddrages for at organisere en medfinansiering. Her mener jeg, at Kommissionen med al respekt for subsidiaritetsprincippet må gribe mere ind, så alle parter sidder med ved bordet allerede i programmeringsfasen og er med til at skrive under på programmerne.
Og selve udførelsen: Selvfølgelig er der områder, hvor udførelsen er relativt god allerede nu. Men heller ikke dér er tallene det vigtigste. Det handler jo ikke om at have givet mange penge ud på nuværende tidspunkt, men om, at man også har givet pengene godt ud. Her vil jeg gerne komme ind på to principper. Første princip: Når man skaber arbejdspladser, må man også være sikker på, at det er varige arbejdspladser. Hvis der på visse områder, og her tænker jeg på middelklassen, uddeles subsidier på kort sigt og i en fart, jeg havde nær sagt efter vandkandeprincippet, så skal man kunne kontrollere - og det er også Kommissionens opgave - at disse arbejdspladser også efterfølgende har bidraget til stabiliteten i en region.
Man må også skabe de forudgående betingelser. Det fremgår også tydeligt af betænkningen af hr. Decourrière, nemlig at et område kun kan blive attraktivt, når det først har fjernet de eksisterende ruiner. Jeg vil ikke komme ind på aktuelle belgiske eksempler, men et områdes tiltrækningskraft og arbejdsskabelsen her vil også være afhængig af, hvordan det ser ud i et område. Der er bevilget penge til det formål, og de skal udnyttes bedre.
Jeg kommer fra et grænseområde, jeg ved, hvad små delokaliseringer betyder. Fru kommissær, De må tænke på, at det handler om strukturfondenes troværdighed, hvis vi i dag finansierer nedlæggelse af arbejdspladser. Jeg vil gerne forklare min udtalelse. Efter min mening går det ikke, at visse virksomheder forlader mål 2-områder, sådan som det er set i Verviers med Boston Scientific, udvandrer til mål 1-områder, lader arbejdspladser forsvinde på deres vej og endda får penge for deres investeringer andre steder i Europa! Det er finansiering af nedlæggelse af arbejdspladser, det må man ikke kun betragte på regionalt og nationalt plan, det må man også betragte på fælleseuropæisk plan. Derfor er det ikke kun troværdigheden, der står på spil med de kommende strukturfonde, men også den økonomiske stabilitet i Europas regioner!

De Clercq
Hr. formand, når man læser den udmærkede betænkning, kan man sandelig komme i tvivl om, hvorvidt strukturfondene når deres mål, i hvert fald om programmerne og de anvendte bevillinger virkelig har skabt nye arbejdspladser, og om strukturpolitikken varigt bidrager til at sænke ledigheden. Det gælder både for Vallonien og for Flandern. Derfor de af min gruppe foreslåede ændringsforslag.
Vi må faktisk konstatere, at der i regionerne i Flandern under mål 2, Turnhout og Limburg, kun blev betalt fra 4 til 9 % af bevillingerne, og at resultaterne, hvad angår beskæftigelsen, ligger under gennemsnittet for Flandern. At for så vidt angår regionerne i Flandern under mål 5b, er betalingerne mindre end 3 % og i Meetjesland mindre end 1 %. Det er altså på høje tid, at de nødvendige bevillinger frigives i Flandern, og jeg støtter fuldt ud det, som blandt andet fru Aelvoet har sagt.
Det er virkelig på tide, at der gøres noget ved det administrative besvær og de indviklede procedurer med henblik på at skabe større fleksibilitet. Det er først og fremmest på tide, at alle myndigheder giver sig i kast med hele problemet. At man holder op med at give hinanden sorteper. Vi er alle i samme båd. En alt for stor opdeling skaber retspraksis. Men vi kan kun opnå konkrete og positive resultater gennem en generel og konstruktiv indfaldsvinkel. Lad os håbe, at det bliver tilfældet i fremtiden.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, fru kommissær, kolleger, ordfører Decourrière har virkelig leveret et udmærket stykke arbejde. Han stiller med rette det afgørende spørgsmål, om strukturpolitikken i sin nuværende form er i stand til at forringe de regionale forskelle. På nuværende tidspunkt er hele Henegouwen mål 1-region, hvilket har til følge, at en velhavende underregion som Doornik og Moeskroen er et profitområde for investeringer og omlokaliseringer, som stammer fra bevillinger fra Midt- og Sydflandern. Det har medført, at der er blevet lagt en bufferzone i den sydlige del af denne provins, som har resulteret i, at tilskudsmøllen er gået i gang. Til syvende og sidst er situationen i Borinage, som havde mest behov for støtte, ikke blevet bedre.
Med henblik på en reform af strukturfondene bør vi overveje en ny kurs for strukturpolitikken. Derfor bør vi anvende geografisk og tematisk koncentration som principper med vægten på investering og infrastruktur og informationsteknologi og miljø og erhvervsuddannelse og med opmærksomheden rettet mod den endogene udvikling. Direkte støtte til virksomheder medfører konkurrenceforvridning og kan kun anvendes ved selektive investeringer. I øvrigt konstaterer vi, at SMV'erne, som vi allerede siden Delors-hvidbogen har sagt er virkelige jobskabere, er alt andet end centralt placeret i strukturpolitikken. Revivisonsretten har i øvrigt gjort opmærksom på dette i en ny beretning. Også disse mangler skal vi tage højde for i fremtiden.

Happart
Hr. formand, i henhold til beslutningerne fra 1993 om reformen af strukturfondene havde Kommissionen indrømmet Belgien en række nye tilpasninger af forordningen, herunder anerkendelse af Hainaut, som være støtteberettiget under mål 1. At denne region blev gjort støtteberettiget skyldtes de store forskelle i den regionale udvikling, som man havde kunnet observere over en lang årrække. Det samlede programmeringsprogram (SDP), der er udarbejdet af den offentlige forvaltning i Vallonien, blev godkendt af Kommissionen den 14. juni 1994.
Efter denne iværksættelsesfase blev Udvalget om Regionalpolitik under Europa-Parlamentet, der er det korresponderende udvalg, pålagt at afgive en udtalelse for programmeringsperioden 1994-1999. Ordføreren, hr. Decourrière, beklagede, og jeg beklager også, den langsomme iværksættelse af visse programmer, især i den indledende fase vedrørende Hainaut, der er støtteberettiget region under mål 1, der heldigvis er ved at indhente det tabte. Det fremhæves i betænkningen, at denne støtte især er til fordel for de underregioner i Hainaut, der er bedst egnet til at drage fordel af fondene, nemlig regionerne Ath, Tournai og Mouscron. Strukturfondenes virkning, således som den finder sted i øjeblikket i Hainaut, har ikke i tilstrækkelig grad taget højde for orienteringerne til langbrugsområderne, selvom der i disse områder findes en lang række potentielle ressourcer, der kan udnyttes.
Jeg vil derfor insistere på, at fællesskabsinitiativerne tages mere i betragtning, og jeg tænker bl.a. på programmet LEADER, for så vidt angår deres iværksættelse i praksis. Kommissionen bør være klar over, at dens beslutninger, der er forsinkede i forhold til programmerne, ikke gør det muligt effektivt at fuldføre projekterne. Beslutningen træffes nogle gange seks måneder eller et år efter starten af det indledende program. For programmeringsperioden 1997-1999 blev der for eksempel først givet grønt lys midt i juli 1997, selvom det for at opnå et effektivt program havde krævet en beslutning allerede i september-oktober 1996. Der burde ligeledes gives mulighed for støtteordninger med hensyn til investeringer. Dette ville hjælpe de regioner, der får en sådan støtte, til at løse deres problemer og tiltrække potentielle iværksættere til Vallonien, herunder for støtteberettigede områder under mål 1, 2 og 5b vedrørende territoriale foranstaltinger i Brabant.
Jeg støtter ordføreren, hr. Decourrière, der anbefaler, at der rettes op på en række mangler, og valget af nye politiske orientationer. Det er af allerstørste vigtighed at rette op på manglen af lokal struktur, dér hvor den er så åbenlys. For at programmerne skal fungere ordenligt, er det nødvendigt at oprette decentraliserede lokaludviklingsbureauer, der er udstyret med passende rammer, og som arbejder på at sikre hjælpen til selvhjælp og således fremme genoplivningen af landbrugsområderne. De lokale initiativer med henblik på udvikling og beskæftigelse er en forudsætning for enhver bæredygtig udvikling. Den aktive deltagelse samt dialogen mellem borgere og de lokale og regionale myndigheder vil gøre det muligt at mobilisere og stimulere regionernes økonomiske, sociale og kulturelle liv. Udviklingsstrategien skal ligeledes give prioritet til økonomisk diversificering, øget forskning, udbredelse af nye teknologier, faglig uddannelse og jobskabelse.
Jeg takker Dem, hr. Decourrière, for en god betænkning.

Wulf-Mathies
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg kan kun tilslutte mig rosen fra mine kolleger i Parlamentet for den meget analytiske og ligeledes klare, kritiske og realistiske betænkning om udviklingsproblemerne og strukturinterventionerne i Belgien. Kommissionen deler den bekymring, som hr. Decourrière gav udtryk for hele vejen igennem betænkningen og i beslutningsforslaget, om de graverende mangler i programgennemførelsen og udnyttelsen af den europæiske finansielle støtte i Belgien.
Kommissionen har på sin side ikke bare én gang, men gang på gang, gjort de belgiske partnere opmærksom på disse mangler og rykket for, at de bliver afhjulpet. Kommissionen glæder sig derfor meget over Deres appel til den belgiske regering og også til de regionale og kommunale myndigheder, der også skal bidrage til at koordinere og fremskynde forvaltningsprocesserne målrettet, der skal sørge for den påkrævede medfinansiering og sørge for, at EU's finansielle støtte, som de nationale og regionale instanser allerede har modtaget, så også langt om længe bliver overført til de endelige modtagere, og at midlerne bliver udnyttet effektivt.
Betænkningen udtrykker de bekymringer og anmodninger, som regionale og lokale partnere og arbejdsmarkedets parter også har henvist til ved mine besøg på stedet, og De kan være sikker på, at jeg her har gjort meget kritisk opmærksom på de problemer, der berører os alle. Hvis man ser på den finansielle afvikling af programmerne i slutningen af 1997, ser det dog ud til, at der især i Hennegau er bedringer på vej. I Hennegau har vi for 1994/99 nu afsluttet overførslerne fra regionalfondene fra 94 og 95 og overført det første forskud på 50 % for 96, det vil sige, at tempoet øges. Men det er ikke noget afvarslingstegn! Det viser, at vi har gjort nogle fremskridt, men at vi stadig er langt fra det sted, hvor vi kan sige, at vi nu har fundet nøglen til, hvordan vi også kan fortsætte med succes.
Tillad mig at komme ind på det punkt, som hr. Chanterie berørte, nemlig rapporten fra Afdelingen for Samordning af Foranstaltningerne til Bekæmpelse af Svig. Tingene undersøges stadig p.t. Man har endnu ikke kunnet bekræfte den ytrede mistanke om alvorlige forseelser, og vi er derfor stadig ved at studere processen nøje. Tillad mig dog at gøre opmærksom på noget vigtigt: Det drejer sig om problemer, der stammer fra perioden 1990-1993. Trods spørgsmålet om, hvad der kan dokumenteres i sidste ende, har vi i Hennegau været opmærksomme på, at overvågningen, kontrollen og gennemsigtigheden bliver forbedret. Vi har navnlig sørget for, at de fem »intercommunales« i Vallonien også finder sammen om et forbedret kooperationssystem. Sidste gang jeg var der, sagde jeg det også udtrykkeligt, uden at dette udløste den helt store begejstring hos de berørte over den meget kritiske holdning. Så meget desto mere taknemmelig er jeg for, at Deres meget omfattende betænkning nu bekræfter præcis det, som vi selv hele tiden har kritiseret.
Hvad spørgsmålet om medfinansieringen angår, kan jeg kun meddele Dem det, som man siger til os, nemlig at der officielt ikke er noget medfinansieringsproblem. Desværre kan vi nu ikke også forsøge at opspore, hvordan den nationale respektive regionale finansielle situation faktisk ser ud. Kommissionen følger, og det har flere af Dem jo været inde på, med bekymring det såkaldte subventionskapløb med flytningen af virksomheder fra ikkestøtteberettigede regioner til regionale støtteberettigede områder. Tillad mig dog at gøre opmærksom på, at Kommissionen har tilladt den belgiske regering at yde støtte på op til 15 % af virksomhedernes investeringer som nettosubventionsækvivalent i de flamske områder, der grænser op til Hennegau, frem til slutningen af 1999 og dermed især hjælpe Wervik, Zwevelgem, Wevelgem, Ronse, Kortrijk og Vilvoorde et stykke videre, det vil sige, vi har også allerede reageret umiddelbart på problemerne. Alligevel anser jeg det også for at være vigtigt - fordi diskussionen jo spiller en stor rolle - at henvise til princippet om etableringsret i Den Europæiske Union, som tillader enhver virksom at etablere sig der eller flytte sine aktiviteter derhen, hvor det økonomiske miljø er mest fordelagtigt.
Når virksomheder skal vælge etableringssted, også dette har vi undersøgt flere gange, er der talrige faktorer, der spiller ind, f.eks. tæt placering på markederne, arbejdstagernes kvalifikationer, den pågældende forvaltnings fleksibilitet og også skatteretlige foranstaltninger, hvorfor udsigten til regional støtte ofte kun er én faktor og ikke engang den afgørende faktor. I strukturprogrammerne er det i henhold til subsidiaritetsprincippet i øvrigt de regionale og nationale forvaltninger, der er kompetente for valget af de pågældende projekter, og vi kan selvfølgelig heller ikke kun anvende subsidiaritetsprincippet, når det passer os, og forsøge at sætte det ud af kraft, når det ikke lige passer os. Alarmeret, især af sagen med Renault-Vilvoorde og de negative følger af subventionskapløbet, påtænker Kommissionen at udarbejde retningslinjer for bedømmelsen af regional støtte til medlemsstaterne for 2000-2006 inden udgangen af året og foreslå følgende: For det første, en generel nedsættelse af den øvre grænse for intensiteten af støtten for at begrænse regionernes muligheder for at overbyde hinanden. For det andet tænker vi over, hvordan regional støtte i højere grad kan forbindes med pålæg - f.eks. i form af en mindstevarighed for investeringsaktiviteterne og en sikring af arbejdspladserne i det pågældende område. Det er også noget, der absolut skal overvejes ved revisionen af strukturforordningen fra 2000.
Inden udgangen af året vil Kommissionen også fremlægge en meddelelse om den nødvendige koncentration og samhørighed inden for regional- og støttepolitikken. Vi er enig med Dem i, at vi skal bekæmpe misbrug. Jeg vil dog gerne understrege, at solidaritet også betyder positiv diskriminering, og at det selvfølgelig er ønskeligt, at der overføres flere aktiviteter til de fattigste områder i Unionen og også i medlemsstaten, og at vi må forsøge at udforme denne balanceakt i fællesskab.
Kommissionen er enig med ordføreren, når han konstaterer, at lokale udviklings- og beskæftigelsesinitiativer er en forudsætning for enhver holdbar udvikling. Kommissionen har siden 1995 gjort højnelsen af strukturfondsinterventionernes effekt på beskæftigelsen til en højt prioriteret opgave og skabelsen og bevarelsen af arbejdspladser til en opgave med allerhøjeste prioritet, både for dens retningslinjer for anden programfase 97/99 for mål 2-områder og for midtvejsvurderingen af mål 1-programmer. Dette gælder selvfølgelig også for Belgien.
Desuden støtter Kommissionen fem territoriale beskæftigelsespagter, i Flandern, Tongeren og Vilvoorde og i Vallonien, Hainaut og Vest-Brabant og endelig hovedstaden Bruxelles. Jeg er enig med alle dem, der her har sagt, at vi skal støtte disse aktiviteter på stedet, og at vi dermed også udøver et pres nedefra, så midlerne kan blive udnyttet, det vil sige ikke kun givet ud, men frem for alt også anvendt til kvalificerede projekter til skabelse af arbejdspladser og til forbedring af regionernes tiltrækningskraft. Hvad Deres bekymringer for strukturfondsreformerne efter 1999 angår, vil jeg blot henvise til Kommissionens grundlæggende udsagn i Agenda 2000. Kommissionen ønsker, at den høje grad af fælles solidaritet til sikring af det økonomiske og sociale sammenhold skal bevares trods de begrænsede midler. Kommissionen planlægger derfor også udløbsfaser, der skal hjælpe med til at sikre samhørigheden, for regioner, der er kommet økonomisk på fode. Det gælder så især også for de belgiske områder, der måtte være berørt heraf.
Jeg håber, at Deres initiativbetænkning og dagens debat bidrager til at forbedre kvaliteten af strukturfondsinterventionerne i Belgien, og jeg kan kun understrege, hvad fru Van Lancker har sagt, dette bør blive pligtlæsning for alle i Belgien, der beskæftiger sig med gennemførelsen af strukturfondsinterventionerne.

Formanden
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Deprez
Sammen med ordføreren glæder jeg mig over programmernes succes og kvaliteten heraf under mål 3 inden for rammerne af Fællesskabets strukturinterventioner i den fransktalende del af Belgien.
Ellers er der ikke noget at glæde sig over, idet man sammen med ordføreren kun kan blive bekymret over den dramatiske situation, som Vallonien befinder sig i, og over dens nuværende manglende evne til fuldt ud at udnytte de iltflasker, som Europa tilfører regionen.
I betænkningen konstateres for det første den meget lave udnyttelsesgrad af bevillinger under mål 1, 2 og 4b, der sigter mod en strukturel udvikling og tilpasning af de støtteberettigede regioner samt mod en omlægning deraf. Skal man konkludere, at den økonomiske træghed i visse underregioner, selvom der stilles penge til rådighed, er af en sådan karakter, at de ikke evner at udarbejde projekter til at udnytte disse penge?
Det konstateres desuden i betænkningen, at iværksættelsen af mål 4 ligeledes afspejler et betydeligt underforbrug af bevillinger. Hvis man skal tro ordføreren, skyldes dette først og fremmest de regionale og lokale myndigheders uduelighed, idet deres meget tunge og langsomme måde at arbejde på ved nærmere gennemgang - i bl.a. Hainaut - viser sig uegnede og ude af stand til at rivalisere med hensyn til jobskabelse med andre europæiske regioner, der endog råder over færre EF-midler. Betænkningen fordømmer med slet skjulte ord de baroniskaber og lokale magtkampe, der afgør projekternes art, og dette, jeg citerer »uden at tilstræbe synergi og vekselvirkning«, og som, jeg citerer igen, «snarere har til formål at tilfredsstille de lokale ansvarlige end at sikre en bæredygtig udvikling«.
Under alle omstændigheder er finansieringen af projekter inden for forskning, udvikling og teknologisk fornyelse i øvrigt stærkt forsinket, selvom »valget af strategier i nogle tilfælde lader meget tilbage at ønske, f.eks. forekommer investeringerne i de traditionelle industrielle sektorer at være alt for omfattende, hvis man ønsker at satse på en økonomisk spredning i regionen«.
Det er her en meget kritisk konstatering og en advarsel, som jeg kun kan tilslutte mig, over for de arkaismer og den træghed, der forhindrer den økonomiske genoprejsning af Vallonien.
At beskrive situationen med hele virkelighedens grusomhed er et første skridt, der både er nødvendigt og smertefuldt. Men denne klare konstatering skal følges op af et projekt og en strategi. Det er denne opgave, jeg vil påtage mig fremover, sammen med de, der ønsker at bringe Vallonien ud af sin sklerose og underudvikling.

Dury
Strukturfondsinterventionerne har uden tvivl påvirket Hainaut i betydelig grad. Interventionerne har dog vist sig at være utilstrækkelige til at reducere ulighederne og arbejdsløsheden i de økonomisk hårdest ramte regioner, og især i de landbrugsområder, hvor en langsom men konstant affolkning forværrer de strukturelle faktorer med hensyn til demografi og økonomisk udvikling. Ordføreren har understreget den meget lave udnyttelsesgrad af bevillinger - både for mål 1 og mål 4 - og jeg er overbevist om, at det er nødvendigt i fremtiden at foretage en bedre fordeling af disse bevillinger.
Hr. Decourrières betænkning giver en klar og præcis beskrivelse af strukturfondenes anvendelse, især i Hainaut. Jeg bemærker de positive aspekter og udtrykker bekymring og kritik, som vi skal tage højde for.
Personligt mener jeg, at punkt 39 i forslaget er særdeles vigtigt. Forvaltningen og forbindelserne med Kommissionen er ikke nemme. Kommissionen er ikke altid lige fleksibel, og den burde i større grad inddrage regionerne og samfundene i udarbejdelsen og gennemførelsen af programmerne.

Formanden
Parlamentets dagsorden er udtømt.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 13.25)

