Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 19. juni 1998, for genoptaget.

McCarthy
Hr. formand, jeg er sikker på, at De er bekendt med de meget historiske begivenheder, der finder sted i dag. Efter den fredsaftale, der blev indgået langfredag, og blot fem uger efter folkeafstemningen mødes det nordirske parlament samtidig med os. Det er fem minutter inde i sit nye program. Dette er en historisk dag for Nordirland, og vil De ikke i betragtning af Deres interesse og støtte for fredsprocessen på vegne af alle medlemmer af Parlamentet sende et stærkt støttebudskab til fordel for gennemførelsen af langfredagsaftalen, hvor vi ønsker alle folkevalgte medlemmer alt godt i deres arbejde med at skabe fred for lokalsamfundene i Nordirland.

Formanden
Fru McCarthy, som De sagde, har dette Parlament altid været støttende, og her til morgen sendte jeg et telegram til fru Marjorie Mowlam, hvori der stod: «Modtag i anledning af dette første møde i dag de bedste ønsker fra EuropaParlamentet og mine egne personlige ønsker til det ny nordirske parlament. Europa-Parlamentet udtrykker sin fortsatte solidaritet med Nordirlands folk og dets ny parlament i den igangværende freds- og forligsproces«.

Banotti
Hr. formand, vi er alle bekendte med Deres fulde og varmhjertede støtte. Tak for Deres gode ønsker og for at have sendt telegrammet her til morgen. Lad os håbe, at vi ikke i de næste par dage vil komme til at se et sammenbrud i de aktuelle positive begivenheder i Nordirland.
Jeg rejste et spørgsmål ved det sidste møde som følge af Domstolens dom vedrørende Parlamentets budgetmæssige problemer med de ngo-net, der arbejder med social samhørighed. Der er alvorlig og udbredt foruroligelse over dette. Jeg håber, vi vil være i stand til at få en udtalelse fra Kommissionen.

Formanden
Fru Banotti, De har, om jeg så må sige, fremskyndet begivenhederne med omkring fem minutter. Vi står lige over for at skulle begynde en drøftelse herom med hr. Liikanen.

Günther
Hr. formand, jeg henviser til forretningsordenens artikel 151, ifølge hvilken udvalgenes møder er offentlige. Hos mig havde en kørestolsbruger uhyre store problemer med at komme ind i bygning D-III. Jeg anmoder om, at De sørger for, at også handicappede får mulighed for at få adgang til denne bygning.

Formanden
Mange tak, fru Günther. Vi vil undersøge det med det samme.

Elmalan
Hr. formand, jeg vil gerne give den sidste ære til Lunes Matub, der så fejt blev dræbt i Algeriet i fredags. Denne sanger, der var talsmand for Kabylien og den berbiske kultur, var et symbol på et Algeriet, der kæmper og lider. Jeg forstår befolkningens følelser og vrede over for denne nedrige handling og deres trang til oprør over for den integrisme, der har givet morderne våben i hænderne. Algeriet lider for øjeblikket, det ødelægger sig selv, og jeg ønsker, at det algeriske folk og dets regering hurtigt finder en løsning, så situationen kan forbedres.
Jeg vil gerne slutte af med at gentage, hvad hans mor med stor værdighed sagde ved hans begravelse, at vi mangler Matubs ansigt, men hans sange og digte vil for altid være dybt i vores hjerter, og hans kamp for freden fortsætter.

Galeote Quecedo
Hr. formand, under den sidste mødesession her i Bruxelles havde vi besøg af en snes byrådsmedlemmer fra Baskerlandet, over for hvilke vi havde mulighed for at tilkendegive vores sympati for den faste aftale om at kæmpe for fred og demokrati. Til den kommende mødesession, som skal afholdes i Strasbourg, inviterer vi også en gruppe byrådsmedlemmer fra Baskerlandet. Der er én som ikke længere kan komme, hr. formand, et byrådsmedlem fra Baskerlandet, Manuel Zamarreño, fra Rentería. Han var arbejdsløs arbejdsmand, hans kone tjener til livets ophold ved at vaske trapper i nabolaget, og han var gået til bageren efter brød, så han kunne spise morgenmad med sine fire børn. Et andet byrådsmedlem, José Luis Caso, hvis død vi beklagede her i Parlamentet for ikke engang et par måneder siden, havde fået ham ind i politik.
Hr. formand, vi demokrater mener ikke, der er andet alternativ end at besvare morderne eller nakkeskuddene med ord. Ord, som på det kraftigste kræver noget så enkelt som muligheden for et folk, det baskiske, at leve i fred, frihed og demokrati.

Medina Ortega
Hr. formand, jeg bryder kort ind for at vise min solidaritet med hr. Galeote. Jeg vil gerne fremhæve, at dette er et særligt tilfælde, fordi det drejer sig om et byrådsmedlem fra Folkepartiet, som sad i byrådet i Rentería. Hans forgænger var blevet myrdet - og i mellemperioden var der et kvindeligt byrådsmedlem, som gav afkald på embedet på grund af trusler - og det er tydeligt, at de forsøger at hindre Folkepartiet i at få sin repræsentant, som er valgt af folket, ind i især dette byråd. Det er et angreb mod demokratiet, og vi må anvende alle tilgængelige midler, for at dette ikke sker, for det er faktisk et udtryk for fascisme at forhindre, at de borgerlige har indflydelse i et byråd.

Gutiérrez Díaz
Hr. formand, som hr. Galeote har sagt, blive vi ikke trætte af at tale. Vi demokrater vil altid have ordet. Jeg vil ikke trætte Dem, men mens den brutale fascisme forsøger at lukke munden på dem, som er blevet demokratisk valgt, skal vi fordømme handlingerne den ene gang efter den anden. Samtidig, hr. formand, er det rimeligt, at vi spørger os selv: skal man tilbyde at indlede en dialog med nogle, som ikke kender andet end mord og skud? Hr. formand, Europa, som foretrækker dialog, forståelse og tolerance, forstår ikke, at man vil gå ind i en dialog med nogle, som kun tænker på at slå ihjel.

Imaz San Miguel
Hr. formand, på vegne af mit parti, Det Baskiske Nationalistparti, vil jeg også gerne fordømme det brutale mord på det baskiske byrådsmedlem Zamarreño begået af terroristorganisationen ETA. Jeg vil gerne kondolere og tilkendegive min sympati for hans pårørende samt for Folkepartiet, som hr. Zamarreño repræsenterede ud fra den overbevisning, at våben og vold ikke kan stoppe Folkepartiets lovlige kamp for sine idéer i Baskerlandet. Jeg håber blot, at vi, som tilhører det store flertal af baskere som ønsker fred, vil være i stand til at finde den rette vej, således at volden ikke længere vil eksistere i vores land og for vores folk.

Vallvé
Hr. formand, jeg vil også gerne på det kraftigste fordømme mordet på byrådsmedlemmet fra Rentería, fordi det drejede sig om en af folket demokratisk valgt repræsentant. I den henseende tror vi, at den eneste måde, hvorpå vi kan opnå demokrati og fred, er ved at lytte til folkets røst og ikke ved at dræbe dets repræsentanter.

Robles Piquer
Hr. formand, jeg vil ikke sige noget om denne triste sag - som naturligvis også berører mig - men vil informere Parlamentets medlemmer, især de kvindelige medlemmer om, at Carmen Llorca Vilaplana er afgået ved døden, og der er her tale om en naturlig død. Carmen Llorca Vilaplana var medlem af dette Parlament i mange år, hun arbejdede hårdt især inden for kultur og kvinderettigheder, og jeg er sikker på, at hun vil blive hjerteligt mindet af mange af vores kolleger.

Nicholson
Hr. formand, jeg vil gerne benytte mig af denne anledning til at takke Dem for Deres budskab her til morgen til det ny parlament i Nordirland, som jeg nu håber er på vej. For første gang i over 25 år vil Nordirlands folk snart kunne træffe beslutninger om deres egen skæbne. Jeg vil også gerne takke Dem personligt for at være kommet til Nordirland og takke dette Parlament for dets støtte på mange måder i årenes løb. Det er en historisk dag. Jeg er ikke i tvivl om, at der vil være vanskelige øjeblikke på vores vej frem, men jeg håber og beder til, at jeg, når jeg i fremtiden rejser mig for at tage ordet her i Parlamentet på vegne af Nordirlands folk, vil have gode ting at sige, og at det ikke vil være om de mørke tider, vi har gennemlevet i de sidste 25 år.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet den 19. juni 1998 er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Provan
Hr. formand, jeg henviser til side 16 i protokollen. Under punkt 8 om den fælles markedsordning for olier og fedtstoffer, er der en henvisning til forretningsordenens artikel 99. Dette er en betænkning, der vedtages uden forhandling, så det burde have været artikel 97, der drejer sig om uopsættelige forhandlinger efter anmodning fra Rådet. Så vidt jeg ved, enedes man i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om, at forhandlingen herom skulle erklæres for uopsættelig, og der var en omfattende forhandling om fredagen.
Jeg henviser nu til midt på side 19 i den engelske version, hvor der står, at formanden for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, hr. Colino Salamanca, anmodede om, at denne betænkning blev henvist til fornyet udvalgsbehandling. Det, vi har her, er et principielt spørgsmål. Det er ikke muligt for en udvalgsformand at henvise et uopsætteligt spørgsmål til fornyet udvalgsbehandling, når dette udvalg ikke har deltaget i den forhandling, der har fundet sted. Der var ingen ændringsforslag fra udvalget, og jeg er ikke helt klar over, med hvilken begrundelse formanden anmodede om henvisning til fornyet udvalgsbehandling, da han repræsenterede udvalget. Dette spørgsmål må forelægges enten Præsidiet eller Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet.
Som almindeligt medlem var hr. Colino i sin fulde ret til at anmode om henvisning til fornyet udvalgsbehandling, hvis han måtte ønske dette, men for at kunne gøre dette havde han brug for støtte fra sin egen politiske gruppe eller 29 medlemmer. Det krævedes ikke af formanden på det tidspunkt. Jeg kritiserer ikke formanden, der har vores fulde støtte hver fredag formiddag, når han har forsædet. Men der er tale om et principielt spørgsmål, som Præsidiet må se nærmere på.

Formanden
Mange tak. Jeg tror, at ikke kun Præsidiet men også Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, i det tilfælde det måtte blive nødvendigt, vil udbedre denne lakune.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, - en indsigelse til protokollen fra fredag den 19. juni 1998. På side 18 er der to fejl vedrørende afstemningen om min betænkning. Den ene angår punkt 10: på trods af at jeg tog ordet for at bede om en sproglig rettelse i den spanske udgave, er dette ikke blevet gjort. Det vil sige, at ordet "olie« i de forskellige punkter skal erstattes af "olivenolie«. Desuden er der fejlagtigt opstået et nyt punkt, nemlig punkt 13, hvor jeg i mit mundtlige ændringsforslag sagde, at det var en tilføjelse til punkt 12. Jeg ser derfor gerne, at det, der fremstår som punkt 13, tilføjes punkt 12.

Bösch
Hr. formand, det glæder mig meget, at jeg også kommer til orde. Jeg har allerede bedt om ordet i længere tid, men måske har De brug for en større medarbejderstab i Præsidiet, så De bemærker alle parlamentsmedlemmer.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på et punkt. Vi vedtog sent på sidste møde i Strasbourg fredag middag, at vi ikke længere skulle behandle visse punkter på dagsordenen på grund af emnernes utilstrækkelighed, men derimod udskyde punkterne til næste møde. I dag er næste møde. Punkterne er ikke på dagsordenen. Hvornår påtænker De at behandle disse punkter her i Parlamentet?

Formanden
De vil blive behandlet i Strasbourg. De vil blive fremsat for Formandskonferencen, som mødes i dag, og som er det kompetente organ til at godkende forslag til dagsorden. Det kunne af naturlige grunde ikke ske før. Endvidere har jeg assistenter nok for tiden.
Hr. Colino, jeg formoder, De beder om ordet til nogle personlige bemærkninger.

Colino Salamanca
Hr. formand, af den simple grund at jeg er blevet nævnt af hr. Provan. Ifølge forretningsordenens artikel 60 kan Kommissionen, når der er blevet stemt om ændringsforslagene, anmodes om at tilkendegive, hvorledes den stiller sig til hvert enkelt af disse ændringsforslag, og før man går over til afstemning om forslaget til lovgivningsmæssig beslutning, står der udtrykkeligt, at formanden eller ordføreren for det kompetente udvalg om fornødent kan anmode om, at behandlingen afbrydes. Eftersom der ikke var nogen ordfører, anmodede jeg som formand for udvalget herom. Jeg er overbevist om, at der er tale om et fortolkningsproblem vedrørende forretningsordenen, men under alle omstændigheder gjorde jeg det med anvendelse af selvsamme forretningsorden.

De Vries
Hr. formand, vi har nu haft en debat om proceduren i 25 minutter. Jeg vil ikke fratage nogen af mine kolleger retten til at fremkomme med indlæg til proceduren her på mødet. Men jeg synes, at det ville være bedre at begynde med Kommissionens meddelelse kl. 15.00 i overensstemmelse med dagsordenen. Det vil sige, at vi først hører Kommissionens meddelelse og derefter, altså kl. 16.00, bliver der mulighed for at komme med indlæg til proceduren. Medierne og de kolleger, som er kommet for den indholdsmæssige debat, samt kommissæren har krav på, at vi først drøfter dette vigtige politiske emne, og at vi derefter klarer vores indre anliggender. Jeg vil således foreslå Dem, hr. formand, at vi fremover begynder præcis kl. 15.00 med Kommissionens meddelelse og udsætter eventuelle indlæg til proceduren til kl. 16.00, når vi begynder med den normale dagsorden.

Formanden
Hr. De Vries, De ved lige så vel som jeg, at indlæg til proceduren skal fremsættes under et bestemt punkt, og vi kan ikke gøre andet end at være meget disciplinerede.
(Protokollen godkendtes)

Velkomstord
Formanden
Det er mig en stor glæde at kunne byde velkommen til en delegation fra det nederlandske parlament, som har taget plads i den officielle loge.

Domstolens kendelse i sag C/106
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens meddelelse om det videre forløb for Domstolens kendelse i sag C/106 (om retsgrundlag i budgettet).

Liikanen
Hr. formand, en afgørelse truffet for nylig af Domstolen har rejst alvorlige spørgsmål omkring gennemførelsen af fællesskabsbudgettet, både i 1998 og fremover. Kommissionen er bevidst om den uro, som disse vanskeligheder har givet anledning til, og jeg hilser lejligheden velkommen til at kunne informere Dem om, hvor vi står i denne sag. Jeg vil imidlertid med det samme lægge ud med at sige, at ethvert svar, der gives i dag, kun kan være et foreløbigt svar. Kommissionen er i færd med at undersøge de pågældende budgetlinjer. Som vi enedes om ved trepartsmødet om budgettet den 23. juni, vil Kommissionen drage sine konklusioner den 14. juli, så de kan være klar til det møde, der skal finde sted mellem Europa-Parlamentet og Rådet (budgetministrene) den 17. juli.
Domstolens dom er resultatet af en sag anlagt af Det Forenede Kongerige og senere støttet af Tyskland, Danmark og Rådet. Sagen blev anlagt imod Kommissionens beslutning i 1995 om at finansiere en række projekter til bekæmpelse af fattigdom og social udelukkelse til trods for, at forslaget om et retsgrundlag for det fjerde fattigdomsprogram var blokeret i Rådet. I sit forsvar blev Kommissionen støttet af Europa-Parlamentet, der havde indskrevet bevillinger til sådanne projekter i 1995budgettet. Men Domstolen konkluderede, at Kommissionen ikke havde kompetence til at finansiere de pågældende projekter.
Desuden opstillede Domstolen inden den konkrete sag en række principper, som Kommissionen må tage højde for i forbindelse med gennemførelsen af budgettet. Kort sagt fastholder Domstolen, at bevillinger til væsentlige fællesskabsaktioner kun kan gennemføres, såfremt der både er en budgetpost og en forudgående vedtagelse af sekundær lovgivning, det vil sige et såkaldt »retsgrundlag«, der bemyndiger selve aktionen. Domstolen accepterer imidlertid, at det ikke er nødvendigt med et retsgrundlag for ikke-væsentlige aktioner.
Domstolen definerer ikke udtrykket »ikke-væsentlige«. Men den fastholder, at et mindre beløb eller kort varighed ikke i sig selv er tilstrækkelige kriterier. Domstolen peger i stedet på Kommissionens initiativret og ret til på eget ansvar at indlede de undersøgelser eller projekter, der skal til for at forberede dens forslag. Det kan deraf konkluderes, at pilotprojekter, forberedende foranstaltninger og undersøgelser til forberedelse eller ajourføring af lovgivning kan gennemføres uden et retsgrundlag. Derudover er institutionernes uafhængige aktioner ikke blevet bestridt.
I denne situation havde Kommissionen, da Domstolens afgørelse først var blevet kendt, intet andet valg end midlertidigt at suspendere udbetalingen fra alle budgetkonti i 1998-budgettet, som der ikke var noget retsgrundlag for, og så hurtigt som muligt undersøge, om de stadig kan gennemføres i lyset af Domstolens afgørelse.
Status for denne undersøgelse er dags dato følgende: udbetalingen fra 90 budgetkonti er suspenderet. Det drejer sig om i alt ca. ECU 870 millioner. For 19 af disse budgetkontis vedkommende har Kommissionen fremsat forslag, så der kan skabes et retsgrundlag - for nogle af dem blev de allerede fremsat for fire år siden. Disse tilfælde beløber sig til ca. ECU 500 millioner. Udbetalingerne er allerede blevet genåbnet fra mere end 30 af de midlertidigt suspenderede budgetkonti, da Kommissionen mener, at de opfylder de kriterier, der er fastsat af Domstolen. Således er man begyndt udbetaling af ca. ECU 240 millioner. For de øvrige kontis vedkommende fortsætter Kommissionens undersøgelse, indtil den fastlægger sin endelige holdning den 14. juli 1998.
Sideløbende med sine interne undersøgelser har Kommissionen kontaktet Parlamentet og Rådet for at drøfte situationen. Ved et trepartsmøde om budgettet den 23. juni blev man enige om en plan med tre elementer. For det første vil Rådet og Parlamentet fremskynde vedtagelsen af retsgrundlag i alle de tilfælde, hvor Kommissionen allerede har fremsat forslag. Dette er meget vigtigt, for det vedrører en række vigtige budgetkonti, herunder bl.a. »fællesskabsforanstaltninger for ngo'er« (som der blev foreslået et retsgrundlag for i 1995) og »menneskerettigheds- og demokratiinitiativet« (som der blev foreslået et retsgrundlag for for et år siden). Heldigvis er lovgivningen omkring den europæiske voluntørtjeneste nu afsluttet (efter to år), og gennemførelsen af programmet kan genoptages snarest.
Kommissionen vil i aften og i morgen have lejlighed til at henlede det østrigske formandskab på det uopsættelige behov, der er for at vedtage disse retsgrundlag. Men det er op til den lovgivende myndighed at gøre en særlig indsats i denne henseende.
For det andet forpligtede Kommissionen sig i forbindelse med trepartsmødet til at afslutte sin undersøgelse, så konklusionerne kan være klar til det møde, som skal finde sted den 17. juli 1998 mellem Rådet (budgetministrene) og Europa-Parlamentet. Det vil blive gjort. For det tredje vil institutionerne gøre, hvad de kan, for at der allerede den 17. juli kan blive vedtaget en »adfærdskodeks« til løsning af problemerne omkring retsgrundlagene. Kommissionen har i årevis forsøgt at sikre vedtagelsen af en sådan adfærdskodeks. Den har fremsat en række forslag, som Rådet og Parlamentet desværre ikke er nået til enighed om. Det seneste forslag er blevet fremsat inden for rammerne af Kommissionens forslag af 18. marts 1998 om den næste interinstitutionelle aftale. Der foregår p.t. drøftelser af teknisk art mellem institutionerne. Vi vil gøre, hvad vi kan, for at afslutte drøftelserne ved det næste trepartsmøde, der finder sted om to ugers tid.

Cot
Hr. kommissær, De har lige udtalt, at Kommissionen ikke havde anden udvej end at nedlægge mere end 40 budgetposter. Men De er ikke uvidende om den relative virkning for det valgte område og især den kendsgerning, at det drejer sig om en meget speciel situation. Der er nemlig overhovedet ikke tale om manglen på et juridisk grundlag, men i stedet om at fjerne et juridisk grundlag: Fattigdom 3.
Vil De dog ikke indrømme, at De, som Lucky Luke, trækker hurtigere end Deres skygge og ved således i katastrofal grad at besegle skæbnen for en hel befolkningsgruppe, der er direkte berørt af programmer, der når de allermest udsatte af vores medborgere, har De forværret tillidskrisen mellem os og de allerdårligst stillede EU-borgere?

Liikanen
Vi må ikke glemme, at Domstolens afgørelse vedrører spørgsmål, der berører den svageste del af vores samfund, nemlig budgetposterne til bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse. Vi finder alle disse foranstaltninger yderst vigtige, men da Domstolen kundgjorde sin afgørelse om Kommissionens kompetence til at gennemføre disse budgetposter, havde vi ikke noget andet valg end at søge retssikkerhed for gennemførelsen af budgettet fremover. Standsning af udbetalinger var det eneste valg, vi havde. Siden da har vi naturligvis arbejdet nat og dag for at finde løsninger så hurtigt, som vi kunne. Men Kommissionen er ikke hævet over loven. Vi må respektere Domstolens afgørelse, også selvom det skaber mange vanskeligheder for os. Jeg er sikker på, at situationen om et par uger vil være blevet klarere. Jeg kan ikke garantere, at alle problemer vil være løst, men de fleste af dem vil være det.

Christodoulou
Hr. formand, uanset hvad der ellers er sagt om reguleringen af det pågældende spørgsmål, det vil sige fjernelsen af disse budgetposter som følge af Domstolens kendelse, vil jeg gerne henlede Kommissionens og medlemmernes opmærksomhed på spørgsmålet vedrørende den institutionelle løsning på problemet.
Dette er et spørgsmål, som har plaget Parlamentet lige siden 1982, og hvert år opstår der en masse problemer, som forhindrer Parlamentet i at udøve sine beføjelser.
Derfor må der samtidig med løsningen af det kortsigtede problem, det vil sige dette konkrete problem i forbindelse med det aktuelle budget, også findes en løsning på det langsigtede problem, når emnet behandles den 17. i denne måned, så der indføres en institutionel ramme, der på et vedtaget grundlag og på en juridisk acceptabel måde løser det institutionelle problem, og vi undgår, at problemet med retsgrundlaget opstår hver gang og skaber alle disse problemer.
Jeg er af den opfattelse - og Budgetudvalget vil stille forslag om - at vi skal have en institutionel løsning, samtidig med at den kortsigtede løsning findes. Hvis ikke vi får det, er jeg meget bange for, at konsekvenserne for det gældende budget og de kommende budgetter vil blive meget omfattende, og vi vil alle bære ansvaret for dette.

Liikanen
Jeg er enig i denne udtalelse. Det er meget vigtigt at forsøge at løse dette problem, der har verseret siden 80'erne. I bedste fald vil vi den 17. juli kunne have en klar situation omkring 1998-budgettet og en løsning på langt sigt, som så vil kunne indgå i den interinstitutionelle aftale, der skal indgås inden udgangen af dette Parlaments embedsperiode. Hvis vi kan blive enige om alle de grundlæggende elementer, vil dette være grundlaget for indsatsen fremover. Der er to spørgsmål her, som er meget vigtige. Det første er: Hvad er en ikke-væsentlig aktion? Det er den almindelige opfattelse, at den i alt væsentligt hjælper Kommissionens arbejde med gennemførelsen. Det andet spørgsmål, der bør drøftes, er, hvad der skal gøres i tilfælde, hvor der er foreslået et retsgrundlag, men det ikke er blevet godkendt. Der er helt klart en forskel mellem disse to tidspunkter, og teknisk set kan dette føre til en situation, hvor vi vil være nødt til at standse aktionen. Vi må finde en løsning, der kan bygge bro mellem den normale forberedende foranstaltning og det tidspunkt, hvor retsgrundlaget er blevet godkendt, således at lovgivningsproceduren ikke standser en aktion.

Ojala
Hr. formand, nu er der virkelig sket en stor skade, hvis udbedring vil tage flere år. Medborgernes og de nationale organers tillid er mistet, og selvom vi finder en hurtig løsning, vil udbedringen af de skadelige virkninger tage tid. Jeg vil påstå, at Den Europæiske Union, Parlamentet og alle EU-institutioners ry har fået en slem plet. Hr. Liikanen, De konstaterede, at der nu forsøges fundet en hurtig løsning. Det er virkelig vigtigt og nødvendigt, at der opnås en hurtig løsning og en code of conduct . Men hvad så, hvis vi den 17. juli ikke har nogen løsning? Er det sådan, at Parlamentet skal anvende det eneste middel, det til sidst har, og som er, at vi nægter at behandle budgettet, hvis løsningen ikke findes? Kan De garantere os, at Rådet i dette tilfælde vil godkende denne fælles aftale og give den retsgrundlaget? Kan De garantere os det?

Liikanen
Hr. formand, vi har brug for tre parter i aftalen: Kommissionen, Parlamentet og Rådet. Aftalen er ikke i hus, før alle har fundet et fælles kompromis.
Dette kræver selvfølgelig en stor arbejdsindsats, god vilje og også en forståelse af, hvor svær krisen er, når den lovgivende magt er i konflikt med budgetmagten. I den henseende vil jeg ønske, at denne meget ubehagelige situation i det mindste har øget bevidstheden om nødvendigheden af en løsning.
Kommissionen kan ikke garantere, at Rådet følger Kommissionens holdning, men i hvert fald forpligtede den tidligere formand sig til at gøre alt for at finde en løsning. I dag og i morgen holder Kommissionen og formandskabslandets, Østrig, repræsentanter et møde i Wien, hvor denne sag vil være et centralt emne. Vi håber også, at der i Rådet opstår en sådan koordinering, at de 11 forslag til retsgrundlaget, som foreligger, hvoraf mange har allerede foreligget i lang tid, hurtigt vil blive behandlet.

Giansily
Hr. kommissær, jeg tror, denne sag illustrerer talemåden, der siger, at frem og tilbage er lige langt. Hvor står vi nu? Vi har takket være den interinstitutionelle aftale mulighed for at have det sidste ord, når det drejer sig om ikke obligatoriske udgifter. Men nu får denne beslutning fra Domstolen Dem til simpelthen at indefryse en del af bevillingerne under påskud af, at vi skal vente på en ny forordning. Jeg mener, De i denne sag går en smule for vidt, for vi ved udmærket godt, at vi i en årrække har manglet retsgrundlaget, og at det er absolut nødvendigt for beslutninger taget af dette Parlament, at disse beslutninger bliver ført ud i livet. Men hvem rammes af Deres beslutning? Ja, i sidste ende en række ngo'er, det vil sige organisationer, der har behov for disse midler for at overleve, og som ikke kan vente på, at man afslutter uendelige forhandlinger mellem Rådet og Kommissionen. Det er grunden til, at jeg håber, De ikke venter til den 17. juli, og at De derfor vil være i stand til her i dag at give os garanti for, at disse midler frigives.

Liikanen
Vi må huske på, at Kommissionen ikke kan opføre sig, som om domstolsafgørelsen ikke var truffet. Domstolen er en uafhængig EU-institution, og vi er forpligtet til at følge dens afgørelser. Hvad vi end måtte mene om indholdet i en given budgetpost, så er vi ikke hævet over loven. Den politiske afgørelse kan ikke gå i en anden retning end det klare indhold i Domstolens afgørelser. Det klare budskab er, at væsentlige fællesskabsaktioner ifølge Domstolen kræver både bevillinger for budgetposten og et forudgående retsgrundlag. Vi må følge denne afgørelse nu. Der er områder, hvor vi har større råderum, såsom pilotprojekter, forberedende aktioner og uafhængige aktioner. Men vi må se på det hele.
Vi må huske på, at fattigdomsprogrammet var blokeret i Rådet. Vi ønskede at fortsætte en række aktioner, der ligger mange europæiske borgere stærkt på sinde, og som vi støttet af Europa-Parlamentet har gennemført, men så kundgjorde Domstolen denne afgørelse. Så vi kan ikke fortsætte, som om afgørelsen ikke er truffet. Vi arbejder naturligvis så hårdt, som vi overhovedet kan, på at afklare situationen inden den 17. juli. Jeg har allerede fortalt Dem, at vi har været i stand til at frilægge bugetposter til et beløb af ca. ECU 240 millioner. For restens vedkommende håber jeg, at vi vil have tilendebragt vores arbejde inden for de næste par uger.
Vi må behandle dette meget alvorligt, for Kommissionen har ansvaret for gennemførelsen fremover. Vi ønsker ikke atter at skabe de samme problemer, der førte til sagen ved Domstolen.

Malone
Jeg er ikke helt overbevist om, at kommissær Flynn og kommissær Bonino er enige i Deres meget indskrænkende fortolkning af denne domstolsafgørelse. Som De så rigtigt har sagt, ligger de pågældende områder og budgetposter borgerne meget på sinde, og de er rent tilfældigt blevet indført af medlemmerne selv. Hvis De ønsker at forsøge at bevare forbindelsen mellem Parlamentet, Kommissionen, Rådet og borgerne, må De gøre et ihærdigt forsøg på at finde en hurtig løsning på dette problem. Der er ngo'er, der er ved at gå fallit lige nu, fordi de ikke kan indgå nye forpligtelser. Ingen nye kontrakter kan underskrives osv.
Når Amsterdam-traktaten er blevet ratificeret af alle medlemsstaterne og træder i kraft, hvordan ser De så på reglen om enstemmighed med hensyn til bestemmelserne om ikke-forskelsbehandling og social udstødelse? Vi ville kunne finansiere en række budgetposter for fattigdom og social udstødelse i henhold til traktaten, men beslutningerne må stadig træffes med enstemmighed. Måske kunne de oplyse os herom med den juridiske ekspertise, De har til Deres rådighed. Vi kan meget vel stadig befinde os i en juridisk sump, medmindre vi når frem til en ordentlig interinstitutionel aftale.

Liikanen
Jeg er bange for, at De har valgt en forkert skydeskive. Rådet godkendte ikke retsgrundlaget, men når Kommissionen beslutter at gennemføre dette retsgrundlag, angriber parlamentsmedlemmerne Kommissionen. Vores beslutninger er blevet underkendt, og vi må følge loven. Der er mange områder inden for budgettet, der er meget tæt på det, som jeg ønsker at gøre, men i henhold til traktaten og finansforordningerne er vi nødt til at have et forudgående retsgrundlag og bevillinger på budgettet. Domstolen har nu klarlagt denne holdning. Vi kan ikke fortsætte, som om Domstolens afgørelse ikke har nogen indflydelse på, hvordan Kommissionen handler.
Vi må være uhyre klare omkring dette. Vi har en vis bevægelsesfrihed, når der er tale om pilotprojekter, forberedende aktioner og uafhængige aktioner. Vi forsøger at afklare hvert enkelt tilfælde. Jeg ønsker ikke i fremtiden at komme i en situation, hvor en ny beslutning truffet af Kommissionen bliver underkendt af Domstolen, og organisationen så måske vil være nødt til at betale pengene tilbage. Det skete ikke denne gang. Domstolen har sagt, at vi ikke behøver at betale pengene tilbage. Men hvis det samme sker med overlæg i fremtiden, vil skaden i forhold til den offentlige mening i Europa være katastrofal. Jeg er enig i, at det er vigtigt at være tæt på de europæiske borgere, men det er også vigtigt at overholde de grundlæggende traktater, som hele Unionen er baseret på.
Hvad Amsterdam-traktaten angår, er det muligt at tænke i sådanne baner som, hvorvidt vi kunne gøre noget forberedende for den nye traktat. Den indeholder nye artikler om beskæftigelse og det sociale område. Vi fører intense forhandlinger om dette, og måske vil de kunne danne grundlaget for forberedende aktioner. For det tredje er denne retlige fortolkning blevet forberedt i Kommissionen af vores juridiske tjeneste og af vores budgetafdeling og vedtaget af en enig Kommission. Der har ikke været nogen divergerende politiske meninger i Kommissionen om denne beslutning.

Brinkhorst
Vi accepterer naturligvis, at Kommissionen skal overholde lovgivningen. Men kommissæren har også sagt, at der er plads til fortolkning. Jeg vil gerne bede Kommissionen om at vise politisk mod. Kommissionen kan ikke sidde tavs mellem Rådet og Parlamentet og sige, at den stærkeste vinder. Helt konkret vil jeg gerne spørge kommissæren, om Kommissionen, hvis den stod over for et valg mellem artikel 235, der kræver enstemmighed, og andre retsgrundlag, altid vil forsøge at anvende det retsgrundlag, der giver størst bemyndigelse til fælles beslutningstagning med Parlamentet?

Liikanen
Dette er et meget vigtigt spørgsmål, men det hjælper ikke i denne sag. Det foreliggende problem er, om der er et retsgrundlag eller ej. Som De ved, har det altid været vores holdning at støtte den fælles beslutningstagning inden for hele beslutningstagningssystemet så meget som muligt. Jeg er ikke generelt set uenig med hr. Brinkhorst om dette.

Dell'Alba
Hr. Liikanen, Kommissionen har fungeret fra den 1. januar 1995, og siden da har De været ansvarlig for budgettet. Parlamentet har ikke givet Dem decharge for regnskabsåret 1996 og har forbeholdt sig at gøre det i september. Funktionærerne gik i strejke, fordi Deres forslag så at sige kom pludseligt og som noget af en stramning. Nu har vi denne episode, som Kommissionen tilsyneladende først opdager den 12. juni? Hvilket ansvar finder De, at Kommissionen, der har initiativretten, har i denne episode? Det er en episode, som bringer såvel Europa-Parlamentet som Den Europæiske Unions image i store vanskeligheder både på grund af spørgsmålet om retsgrundlaget og den omstændighed, at Kommissionen i årevis har vidst, at institutionerne skulle have besked. Det er rigtigt, at Rådet har været stærkt forsinket, men måske ligger noget af skylden også hos Kommissionen. Jeg vil gerne høre Deres mening herom, hr. kommissær.

Liikanen
Det har De ret i. Denne Kommission har siddet siden januar 1995, og vi må huske på, at disse budgetposter blev gennemført i 1995. Det var denne Kommissions beslutninger, der er blevet underkendt. Derfor må vi tage sagen alvorligt. Hvis dette ikke havde været tilfældet, kunne vi have sagt, at det ikke var vores ansvar. Men det er vores ansvar - mit og hele kommissærkollegiets ansvar. At sige, at vi fortolker dette til at betyde, at alt kan fortsætte som før, ville være i modstrid med traktaten og hele ånden bag Den Europæiske Union. Vi har givet Domstolen rollen at skulle løse konflikter, og nu må vi følge dens afgørelser. Der er et råderum inden for en række områder, og vi vil forsøge at gøre brug af dette så meget, som det er muligt.
Hvad vores initiativer angår, så ved Deres kolleger i Budgetudvalget, at vi uafladeligt har fremsat forslag for at løse problemet med retsgrundlaget. Jeg har rejst dette spørgsmål hvert år ved hvert trepartsmøde, sålænge denne Kommission har siddet. Europa-Parlamentets ordfører, hr. Christodoulou, har været meget aktiv i denne sag. Rådet har været usædvanligt tøvende. Nu er jeg lidt bekymret for, at vi skyder ved siden af i debatten. Vi har taget initiativ til at søge at nå til enighed blandt institutionerne. Vi har fremsat forslag om retsgrundlagene. Rådet har ikke godkendt dem. Vi har ikke fundet nogen løsning med hensyn til en interinstitutionel aftale, men manglende initiativer er ikke problemet. Der er masser af initiativer. Men vi har brug for en løsning. Jeg er sikker på, at Deres kolleger i Budgetudvalget og dem, der deltager i trepartsmødet, vil gøre alt, hvad de kan for sammen med os at finde en linje, der er acceptabel for alle tre institutioner.

Ullmann
Hr. formand, kære hr. kommissær, jeg vil gerne takke Dem for, at De har afklaret en del af de uklarheder, jeg gerne ville komme ind på, takket være det, De sagde. De har frem for alt ret, når De understreger, at der skal handles på grundlag af dommen, men det er netop dét, mit spørgsmål går ud på, nemlig dommens randnummer 39 til 42. Her adskiller Kommissionens praksis sig grundlæggende fra det, dommen siger. I dommen udtages en hel række eksisterende aftaler og betalinger fra annulleringen. Kommissionens fremgangsmåde er en helt anden. Den undersøger alt, den nævner nu alt det, den har undersøgt, men det fjerner ikke foruroligelsen i offentligheden. Jeg vil gerne spørge Dem, om De nu kan fjerne den ved at give et svar i overensstemmelse med ordlyden i dommen, som anvender bestemte kategorier.
For det andet, De har altid sagt til os, at De arbejder hen imod en interinstitutionel aftale. For os handler det imidlertid om - og jeg tror, som De også netop har argumenteret med, at det også handler om det samme for Dem - at finde frem til et retsgrundlag, og en interinstitutionel aftale er ikke noget retsgrundlag i forhold til det, dommen forlanger.

Liikanen
Det har siden 1994 været Kommissionens politik at fortolke en aktion, der omfatter beløb under ECU 5 millioner, og som er af en varighed på under to år, som værende ikke-væsentlig. Vi har anvendt denne fortolkning siden 1994. Problemet er, at Domstolen ikke accepterede den. Den udtalte, at små beløb eller kort varighed ikke var tilstrækkeligt gode argumenter. Så der er blevet sat spørgsmålstegn ved vores tilgang. For det andet har vi, hvad spørgsmålet om retsgrundlag angår, som jeg sagde i min udtalelse, 19 retsgrundlag verserende hos lovgivningsmyndigheden. Udbetalingen af ECU 500 millioner afhænger af disse retsgrundlag. Vi er nødt til at få dem igennem. På mange områder er der slet ikke nogen uenighed om det politiske indhold. Der er meget ofte uenighed omkring de forskellige proceduremæssige spørgsmål eller komitologier eller om, hvilken artikel retsgrundlaget skal baseres på. Vi har brug for en stærk politisk vilje og stærk koordinering i Rådet for at få dem alle igennem.
Den interinstitutionelle aftale er vigtig for disse såkaldte grå områder. Vi må forsøge at nå frem til en fælles holdning til, hvad der er ikke-væsentligt. Kommissionens ensidige holdning er ikke blevet accepteret af Domstolen. Men hvis alle tre kan nå til enighed om en anden fortolkning, vil vi stå i en ny situation.

Banotti
Kommissæren er under et stort pres i dag, og Parlamentet har udtrykt stor uro. Kunne kommissæren mon fortælle os, hvordan hele kommissærkollegiet vil reagere på hans meget klare gode vilje i denne situation? Ligeledes må vi notere os, at domstole desværre ikke er valgte, og deres medlemmer behøver derfor ikke at føle borgernes hede ånde i nakken. Mange ngo'er, især inden for området sikkerhed og beskyttelse af børn, har hidtil ikke kvalificeret sig til nogen støtte under de tidligere regler. Jeg håber, at disse organisationer, der ikke har mulighed for at drage nytte af strukturfondsmidlerne, vil blive prioriteret, når beslutningerne træffes i Kommissionen.
Jeg vil også gerne spørge kommissæren om, hvad han mener om Budgetudvalgets udtalelse. Den er ikke blevet nævnt her til eftermiddag, men jeg mener ikke, at den er så positivt indstillet over for vores holdninger, som vi kunne ønske os det.

Liikanen
Ordføreren for Budgetudvalget, hr. Christodoulou, spurgte mig om retsgrundlaget, og han har udtalt EuropaParlamentets holdning. På grundlag af trepartsmødet er det min overbevisning, at vi ikke befinder os langt fra en løsning, men vi har brug for en stærk indsats fra Parlamentets side på basis af den afgørelse, der er truffet, og også fra Rådet. Hvis vi har grundlaget for en aftale, vil Kommissionen gøre alle de tekniske forberedelser, der måtte være nødvendige.
Hvad ngo'erne angår, er det væsentligt for dem i fremtiden, at vi har et grundlæggende retsgrundlag for deres aktiviteter. Det er, hvad vi har foreslået siden 1995. Hvis Rådet accepterer dette retsgrundlag, kan det bruges til aktioner udadtil. Aktionerne inden for EU vil have brug for det samme. Hvad Parlamentets politiske prioriteter angår, ønsker jeg ikke at blande mig i drøftelserne mellem Budgetudvalget og de andre udvalg.
Jeg vil slutte af med at sige, at jeg personligt har modtaget hver enkelt ngo, der har anmodet om at komme i kontakt med mig. Jeg har talt med dem direkte og forklaret situationen. Vi må forsøge at finde løsninger, som støtter Parlamentets og Kommissionens politiske prioriteringer, men som er juridisk holdbare. Vi kan ikke gøre det på nogen anden måde.

Green
Kommissæren vil nu have hørt den uro, der hersker over hele det politiske spektrum her i Parlamentet, om det, der er sket med disse retsgrundlag og budgetposterne. Parlamentet er af mange grunde dybt engageret i disse budgetposter. For det første bringer de denne institution og Unionen tættere på borgerne. Men vi har også - ligesom kommissæren - stået over for lobbyisme fra ngo'er, organisationer og folk, der har modtaget støtte fra disse budgetposter, og som nu finder ud af, at de ikke længere er til disposition. Kommissæren har gjort det klart, at det egentlige problem ligger i Rådet, ikke hos dette Parlament og ikke hos Kommissionen. Så kunne han måske slutte op bag os, når vi siger, at det, vi nu har brug for, er en fælles parlaments- og kommissionslinje, der siger til ngo'erne og Unionens folk, at de trygt kan fortsætte med at skrive til os, men at de bør rette deres uro og lobbyvirksomhed mod Rådet og de nationale regeringer. Vi her i Parlamentet kan måske hjælpe med adresser og telefon- og faxnumre på relevante ministre, så de kan føle den samme hede ånde, som vi gør. Vi kunne godt tænke os Deres støtte, hr. kommissær.

Liikanen
Jeg er helt enig med Dem. Det er vigtigt, at vores aktioner i Kommissionen og Rådet er rettede mod de områder, hvor problemerne er. Mange problemer vil blive løst den dag, hvor Rådet godkender retsgrundlaget. Vi må forsøge at overtale dem. Vi forsøgte det med det tidligere formandskab, og i aften begynder vi med det østrigske formandskab. Jeg er sikker på, at denne meget ubehagelige krise har fået Rådet til at forstå, at borgerne er urolige. Vi må forsøge at finde en løsning, der kan tiltrække folkelig støtte.

Galeote Quecedo
Det glæder mig, at Kommissionen er opmærksom på den eksisterende bekymring over denne situation. Europa-Parlamentet tager tydeligvis del i bekymringen, og den civile befolkning er meget følsom over for samme. Jeg tror, man skal tage bekymringen alvorligt, og - når kendelsen er blevet afsagt - træffe midlertidige foranstaltninger indtil der forefindes et retsgrundlag for at vedtage de forskellige forordninger, som omfatter de planlagte tiltag.
Fru Green har ret i, at det er nødvendigt at lægge pres på Rådet. Men Europa-Kommissionen skal også yde sit bidrag og fremkomme med konkrete svar på de spørgsmål, som er oppe til drøftelse. Hvordan tolker Kommissionen f.eks. »ikke væsentlige foranstaltninger« i kendelsen?
Andet spørgsmål, som er henvendt til Europa-Kommissionen: Hvordan vil forløbet være for de programmer, som er vedtaget i budgettet for 1998?
For det tredje ...
(Formanden fratog taleren ordet)

Liikanen
Vi forsøger nu at analysere alle budgetposterne i domstolsafgørelsens ånd, således at vi har ret til at gennemføre pilotprojekter og forberedende aktioner. Alle de aktioner, der opfylder disse kriterier, kan gennemføres uden et retsgrundlag. Vi arbejder på dette grundlag. Når Domstolen ikke godkender vores fortolkning af en vis pengesum, kan vi ikke indføre en ny sum, for den siger klart, at et lille beløb ikke er nogen tilstrækkelig betingelse for at gennemføre en budgetpost som værende ikke-væsentlig. Så det grundlag eksisterer ikke. Men pilotprojekter kan være små, og de kan være større. Forberedende aktioner kan være små, men de kan også være større. Nøglen til det hele er, at vi må forsøge at foretage en kvalitativ analyse af de gamle aktioner og ikke som tidligere en kvantitativ analyse.

Formanden
Tak, hr. Liikanen.
Dette punkt afsluttes hermed.
Hr. Telkämper beder om ordet.

Telkämper
Hr. formand, jeg mener, at De som formand bør svare på dette spørgsmål. Vi kan jo ikke spørge Kommissionen eller måske oven i købet skælde den ud, for der har fundet en magtforskydning sted, således at Kommissionen og Parlamentet nu sidder i samme båd over for Rådet. Det er nu Parlamentets opgave at afgive en udtalelse. Jeg tror, De har erfaret, at Parlamentet er svækket, og vi har som Parlament nu ikke længere mulighed for at tage et politisk initiativ, således at denne magtforskydning, der har fundet sted - og jeg mener, at der har fundet en magtforskydning sted i forhold til Rådet - kan ophæves af Parlamentet. Jeg anmoder om, at dette punkt kommer på dagsordenen for næste plenarmøde i Strasbourg, og at vi som Parlament tager et initiativ, så vi igen får magt. Det er et traktatspørgsmål, det er et spørgsmål om måske principielt at have en procedure med fælles beslutningstagning ...
(Formanden fratog taleren ordet)

Formanden
Hr. Telkämper, dette hører ikke ind under formandens beføjelser. Det hører under Formandskonferencens beføjelser, som De kan fremlægge emnet for via Deres politiske gruppe ligesom ethvert andet parlamentsmedlem. Men det er ikke formanden, der udarbejder dagsordenen. Det er Formandskonferencen, og i sidste instans plenarforsamlingen i det øjeblik dagsordenen vedtages.

Colom i Naval
Hr. formand, jeg respekterer Deres beføjelser til som formand at styre debatten, men i en debat som denne burde det - hvis ordføreren beder om ordet - være en af de 20 eller 30 parlamentsmedlemmer, der havde mulighed for at stille et spørgsmål.

Formanden
Hr. Colom, denne debat afholdes med det formål, at alle parlamentsmedlemmer kan få lov at udtale sig på lige fod, ligegyldigt om de er ordførere, gruppeformænd eller noget helt tredje. Og formanden forsøger - inden for sine begrænsninger, som er adskillige - at skabe en debat med ligevægt mellem nationaliteter, politiske grupper osv. I dette tilfælde bad De om ordet, men desværre bad også andre medlemmer fra Deres gruppe om ordet, og i sidste ende var jeg nødt til at vælge én.

Euro-Middelhavsaftale med Jordan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er henstilling (A4-0165/98) af Aelvoet for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerhedsog Forsvarsanliggender om forslag til Rådets og Kommissionens afgørelse om undertegnelse og indgåelse af en EuroMiddelhavsaftale med Jordan (KOM(97)0554 - C4-0171/98-97/0291(AVC)).

Aelvoet
Hr. formand, vi vil således i dag tale om Jordans Euro-Middelhavsaftale med Den Europæiske Union. Denne Euro-Middelhavsaftale ligger selvfølgelig i forlængelse af den globale proces, som vi alle sammen har kaldt Barcelona-processen, en proces, som stræbte efter - og forhåbentlig stadig gør det - en global tilnærmelse mellem Den Europæiske Union og de sydlige lande i Middelhavsområdet og selvfølgelig også Det Palæstinensiske Selvstyreområde.
De store målsætninger i forbindelse hermed var dels at yde et bidrag til fred og stabilitet i dette område, dels at intensivere det økonomiske samarbejde, idet det blev stillet i udsigt, at der efter tolv år skulle udarbejdes en frihandelsaftale mellem Jordan og Den Europæiske Union, at styrke det regionale samarbejde, og også at give det sociale og kulturelle samarbejde flere chancer i en organiseret sammenhæng og endelig selvfølgelig ligeledes at muliggøre Jordans adgang til MEDAfinansieringen.
Siden igangsættelsen af Barcelona-processen er der indtil nu allerede indgået fire lignende associeringsaftaler med Israel, Tunesien, Marokko og Det Palæstinensiske Selvstyreområde. Desværre må vi på nuværende tidspunkt konstatere, at fredsprocessen i Mellemøsten er kørt fast, fuldstændigt kørt fast. Vi får hver dag beviser på det, og dette lægger naturligvis en meget tung byrde på den oprindelige hensigt med Barcelona-processen, som netop ville give freden større chancer. Der er så sent som i juni måned i Palermo, ved at indkalde til et møde mellem Unionens udenrigsministre og partnerlandene, gjort bestræbelser for på ny at give denne proces en impuls, men selvfølgelig er det ikke blot møder, men også kendsgerningerne, som bestemmer, i hvilken retning man går. Et møde kan skabe en kendsgerning, men det kan ikke være nogen modvægt, hvis alle andre kendsgerninger fortsat peger i en anden retning, og således kan situationen i Israel, hvad det angår, i øjeblikket kaldes mere end foruroligende.
Hvad Jordan angår, er selve tilvejebringelsen af aftalen i høj grad trukket i langdrag. Det har først og fremmest at gøre med den kendsgerning, at der i dette tilfælde er ét land, Spanien, som er begyndt at være temmelig meget på tværs, efter at den oprindelige aftale allerede var paraferet, fordi Spanien var af den opfattelse, at en bestemt klausul var for ugunstig for de spanske tomaters markedssituation i forbindelse med mulig import af jordanske tomater, hvilket så i sidste instans har ført til ændring af klausulen med en forhøjelse af kvoterne for tomatkoncentrat, og til gengæld skulle Jordan så opgive en global revidering af kvoterne. En pinlig illustration af, hvordan et projekt, hvis hensigt det er at give Den Europæiske Unions udenrigspolitik form, i sidste instans kan strande på et par kasser tomater. Egentlig er det slet ikke noget at glæde sig over.
Men helt konkret, hvis vi ser på selve situationen i Jordan i øjeblikket, er det bestemt således, at den globale situation på det økonomiske område stadig er svag. Også her må det igen siges, at den jordanske økonomi ved siden af den palæstinensiske økonomi lider meget voldsomt under, at fredsaftalen er kørt fast. Alle de, som i Europa-Parlamentet så ofte opfordrer til forståelse for situationen i Israel, skulle engang kigge på den anden side for at se, hvordan alle økonomiske initiativer kører fast fordi man ikke kan komme hurtigt over grænserne, fordi der kun er to broer, som må bruges i den ene eller anden retning og fordi der er kontrol fra Israels side fra tidlig morgen til sen aften, således at det land, som har udvist det politiske mod til i 1994 at indgå en politisk fredsaftale med Israel, nu betaler en meget høj økonomisk pris for det og således ikke får den belønning, som det havde håbet, for det politiske mod, som det faktisk har udvist.
Med hensyn til demokrati, er det tydeligt, at Jordan ikke opfylder topkriterierne for et velfungerende demokrati. Absolut ikke. Situationen er i øjeblikket endda ved at forværres noget. Men hvis man sammenligner dette med gennemsnitssituationen for temmelig mange andre lande i området, så klarer Jordan det forholdsvis godt. Jeg tror således, at det er godt, at EuropaParlamentet, som jeg også har foreslået i min betænkning, meget præcist formulerer problemstillingen, og på grundlag heraf kraftigt opfordrer til, at samarbejdsaftalen godkendes, men samtidig også siger: Vi må overvåge situationen med hensyn til demokrati og menneskerettigheder og egentlig bruge denne aftale til at gennemtvinge større fremskridt på dette område, for der må skabes forbedringer.

Günther
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke ordføreren for hendes forslag og også for det, hun har præsteret her. Jeg kan kun være enig med hende i, at der i forbindelse med Jordan godt nok ikke er tale om et traditionelt udviklingsland, men dog om et land, som i lang tid ikke ubetinget har været i Den Europæiske Unions søgelys. Det er helt sikkert - og her er jeg også enig med ordføreren - at landet ikke ubetinget hører til mønstereleverne, hvad demokrati og menneskerettigheder angår, men det ville dog glæde os, hvis vi i andre dele af verden og i de klassiske udviklingslande kunne opnå den status, som Jordan har opnået, og som landet selv er interesseret i at forbedre.
Demokrati og menneskerettigheder er altid emner, som vi vægter højt i samarbejdet med andre lande. Netop vores kollega Aelvoet har på dette område også i forbindelse med Amsterdam-traktaten og Lomé-aftalen ydet et stykke arbejde, der gør det muligt for os også generelt at gøre demokrati og menneskerettigheder til et kriterium for samarbejde. Derfor glæder Udvalget om Udvikling og Samarbejde sig også over, at det fastholdes i denne aftales artikel 2.
Et andet punkt i aftalen, som vi hilser meget velkomment er, at man her tænker på at have opmærksomheden vendt på et samarbejde mellem parlamenterne, hvilket helt sikkert også har betydning for det parlamentariske forum i EuroMiddelhavsprocessen. Vi er netop ved at forberede os på det første møde i dette forum, og set ud fra det befinder Jordan sig i en gunstig udgangsposition for at realisere denne aftale i praksis.

Sonneveld
Hr. formand, selvom antallet af Euro-Middelhavsaftaler vokser støt, kan jeg ikke lægge skjul på, at vores ambitioner dengang, Barcelona-aftalen blev indgået, var betydeligt større, end dem vi nu iagttager i praksis, frem for alt i den østlige del af Middelhavsregionen. Dette skyldes i høj grad, at fredsprocessen er gået i stå. Gode fremskridt med hensyn til denne fredsproces skulle have været grundlaget for et større økonomisk samarbejde mellem landene i dette område, idet Den Europæiske Union lovede at ville spille en vigtig støttende rolle.
En ny samarbejdsaftale med Jordan ville selvfølgelig også have fået en prominent plads deri. Nu hvor det alt sammen desværre er forløbet anderledes, må vi alligevel med glæde hilse den nye aftale med Jordan velkommen. Den har foruden den reelle økonomiske betydning en vigtig symbolsk funktion. Jordan er et land med en langtidsvision. Det ved, at dets skæbne vil være knyttet til Israels og Palæstinas ve og vel. I fredsprocessen vil det være en positiv faktor. Dermed er Jordan en vigtig faktor i de videre forhandlinger.
Gennem denne aftale er EU indirekte også en sådan positiv faktor. Vi har det til fælles med Jordan, at vi vil have snævre bånd og faktisk også har det med Israel og Det Palæstinensiske Selvstyreområde. Navnlig den kendsgerning, at Den Europæiske Union er den vigtigste yder af støtte til de palæstinensiske områder, understreger vores engagement i hele regionens fremtid.
Aftalen er alsidig og ambitiøs. På tolv år skal Den Europæiske Union og Jordan have dannet et frihandelsområde. Deri skal også landbrugssektoren spille en vigtig rolle. Det hjælper ikke at benægte, at sådanne aftaler skaber problemer for Den Europæiske Union med hensyn til gartneriprodukter.
Vi er rede til i de kommende år at udvide vores forbindelser med Middelhavslandene på landbrugsområdet. Men ligesom vores egne EU-producenter skal også vores partnere stræbe efter, at markedsudviklingen i grønsags-, frugt- og blomstersektoren holdes sund. For ambitionerne omkring Middelhavsområdet er meget store i disse sektorer, egentlig for store. Vi håber at kunne fortsætte et rimeligt og fornuftigt samarbejde.

Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg vil bifalde denne aftale om associering med Jordan, der har været så længe undervejs, som ordføreren, fru Aelvoet, sagde. Jeg vil sige, at vores gruppe, den socialdemokratiske gruppe, vil give udtryk for sin tilfredshed med denne aftales indgåelse ved at stemme for det forslag, som ordføreren stiller om at afgive positiv udtalelse om associeringsaftalen. Og jeg vil benytte lejligheden til at sige, at det bekymrer os, hvis den nødvendige ratificering i medlemsstaterne i Den Europæiske Union fra nu af er fem år om at blive gennemført, således at denne EuroMiddelhavsaftales ikrafttræden igen forsinkes.
Jordan er et land, der i sin tid valgte freden, og det er et land, der befinder sig i et vanskeligt område og i en vanskelig situation. Jordan bør vise offentligheden fordelene ved den fred, som det satsede på. Jordan er et land, der har haft en konstruktiv holdning i den dialogproces, der blev underskrevet i Barcelona, og som har fortsat siden. Og det finansielle og økonomiske samarbejde, der kan blive et resultat af denne aftale, er vigtigt for dette lands politiske udvikling.
Med hensyn til landbruget, som har været årsagen til forsinkelsen af aftalen med Jordan, skal vi acceptere landets optagelse i dette frihandelsområde og finde hurtigere fremgangsmåder for samarbejde på det område.
Denne aftale omfatter også en politisk og en parlamentarisk dialog, som vi har opfordret til så mange gange. Og i oktober finder der netop her en multilateral dialog sted mellem regionens parlamenter og Europa-Parlamentet. Og jeg mener, at det vil være vigtigt, at denne aftale, som de øvrige, allerede er underskrevet på det område.
Aftalen omfatter også kontrol med overholdelse af menneskerettigheder og støtte til demokratisering. Situationen på det område er ikke perfekt. Vi er bekymrede ikke så meget for menneskerettighedssituationen - der, som talerne før mig allerede har sagt, kan sammenlignes med andre områder i verden - men for en vis tendens til forværring af situationen med hensyn til politiske rettigheder - forsamlingsretten, organisationsretten, retten for de valgte til at udøve deres hverv osv. og vi ønsker, at den forbedres. Men vi ønsker at underskrive denne aftale netop for at kunne gøre dette: for at kunne spille en god rolle i den kontrol, jeg talte om, med hensyn til menneskerettighederne og til støtte for demokratiseringen.
Jeg gentager derfor vores vilje til at stemme for ordførerens forslag, og jeg ønsker blot, at jordanerne ikke skal vente en generation til på, at medlemsstaterne i Den Europæiske Union får ratificeret denne associeringsaftale, et ønske, som jeg også har for de andre aftaler, der er en følge af konferencen i Barcelona.

Konrad
Hr. formand, mine damer og herrer, kære kolleger, aftalen med Jordan skal betragtes som noget positivt, fordi den er et eksempel på, at Den Europæiske Union kan nå frem til aftaler med andre lande og her især også med Middelhavsregionen, som ligger under tiltrædelsestærskelen. Jeg tror, at det også kan og skal være konceptet for fremtiden. Vi kan ikke kun intensivere samarbejdet ved, at denne proces afsluttes af en tiltrædelse af Den Europæiske Union, men må finde frem til andre veje. Denne aftale er et eksempel på, hvordan der kan skabes tætte forbindelser gennem aftaler.
Der eksisterer også allerede sådanne aftaler med Tunesien, Israel og Marokko, og for så vidt passer denne nye aftale ind i Den Europæiske Unions middelhavspolitik. Der har eksisteret en samarbejdsaftale med Jordan siden 1977. Som led i denne samarbejdsaftale er der allerede blevet underskrevet fire supplerende finansprotokoller. Dette skal efter en overgangsperiode munde ud i en frihandelszone, der skal oprettes gradvis. Jeg mener, at det er et vigtigt skridt i retning mod en frihandelszone mellem Europa og Middelhavsregionen, sådan som vi ønsker og tilstræber det. De kristelige demokrater i Europa-Parlamentet, Det Europæiske Folkepartis Gruppe, har altid støttet og gået ind for det. Det vil jeg gerne understrege meget tydeligt endnu en gang.
Der er dog også nogle kritisable punkter i forbindelse med Jordan. De skal heller ikke forties sådan en dag som i dag. Ordføreren kom kort ind på det i starten, men det fremgår ikke så tydeligt af betænkningen, som jeg kunne have ønsket. Jeg mener, der skal nævnes to punkter her. For det første de restriktive presselove i Jordan - jeg nævner dem allerede ved navn - og frem for alt forbuddet mod enhver form for politisk forsamling. Jeg mener, at diskussionsprocessen med jordanerne ligeledes kan være en måde at komme til at tale om disse spørgsmål på. På den måde kan emnerne i sidste ende afvikles gennem den politiske dialog, således at der skabes demokratiske forhold, sådan som vi ønsker os det, sådan som EU også gør det til en betingelse, når den indgår aftaler, i det mindste i slutfasen.
Det glæder mig, at vi opnår denne aftale, at der også blev fundet løsninger som led i de handelstekniske aftaler, for jeg mener, at især Jordan skal støttes, for netop i Mellemøsten har Jordan altid været en pålidelig partner, der også bidrager til stabiliseringen i denne region. Jeg glæder mig til dialogen mellem Europa-Parlamentet og jordanerne!

Van Bladel
Hr. formand, snævrere bånd med Jordan betragter jeg som en naturlig støtte for de aftaler, som allerede er indgået med Israel og Det Palæstinensiske Selvstyreområde, men i Mellemøsten som helhed savner vi klart Syrien og Libanon. Det skrider ikke så hurtigt frem. Men jeg savner frem for alt Egypten. Jeg har i tre år været ordfører med hensyn til Egypten, men forhandlingerne bliver ved med at trække ud på et par punkter: landbrugsprodukter og menneskerettigheder. Med hensyn til disse landbrugsprodukter, fru Aelvoet har allerede sagt det: En aftale må da ikke blive hængende på en kasse tomater. Jeg vil også sige med hensyn til Egypten: Giv Egypten rimelige eksportkvoter. Med hensyn til menneskerettighederne er sagen noget mere kompliceret, men det behøver jeg ikke komme ind på her.
Kommissionen har forhandlet meget kraftigt med Egypten, og dens mandat er nu virkelig ved at være opbrugt. Jeg appellerer således også til kommissæren her om hurtigst muligt at rapportere, hvordan situationen er. Men frem for alt appellerer jeg på det østrigske formandskabs første dag Wien til at anmode alle medlemsstater om at fremskynde aftalen med Egypten, for vi kan alligevel ikke komme uden om, at det første land i Mellemøsten, som havde mod til at indlede fredsprocessen med Israel, nu i sidste instans ville være et af de sidste, som kan indgå aftalerne.
Jeg håber, at Rådet i den kommende tid ikke udelukkende retter opmærksomheden mod udvidelsen, men at det, i de mange forskellige sager, som det skal behandle, også frem for alt kraftigt vil opfordre medlemsstaterne til at bringe aftalen med Egypten til en god afslutning.
Vi har allerede opnået overordentlig positive resultater med andre lande, som vi har aftaler med. Jeg henviser til Marokko. Regelmæssigt møder jeg her i Parlamentet uden for de institutionelle forbindelser marokkanske parlamentsmedlemmer, som jeg diskuterer sager med. Sådan vil jeg også gerne have det med Egypten og selvfølgelig med Jordan. Jeg giver fru Aelvoet en kompliment, for hun har arbejdet hårdt for at holde disse kasser tomater uden for døren.

Bertens
Hr. formand, Den Liberale Gruppe glæder sig over indgåelsen af denne aftale med Jordan. Det er godt, at Unionen fortsætter denne Middelhavspolitik inden for rammerne af Barcelona-processen.
Komplikationer som følge af den stagnerende fredsproces må ikke få os væk fra denne vej. Jordan er et vigtigt land i denne sammenhæng. Til trods for Israels besættelse af en del af det jordanske område i 1967 var Jordan rede til at indgå en fredsaftale. Det vidner om stor beredvillighed. Kong Hussein har med rette opbygget stor anseelse. Efter den israelske besættelse og også efter den tid er Jordan i mange år forblevet protektor for Transjordanien. Desuden har Jordan meget store grupper palæstinensiske flygtninge inden for dets grænser.
Til trods for alle disse komplikationer er Jordan et af de få demokratier i området. Yderligere demokratisering skal fremmes, for forbedringer er mulige og nødvendige. Hr. Konrad har allerede sagt det, med hensyn til begrænsninger i pressefriheden og med hensyn til partidannelse. Hvis det forholdt sig således, at Jordan lå i Afrika, så tror jeg, at der ville have foreligget en anden tekst og helt klart ikke været nogen aftale. Derfor synes jeg, at det er meget berettiget, at aftalen mellem Unionen og Jordan også indeholder en demokrati- og menneskerettighedsklausul. Jeg håber, at vi holder os strengt til dette.
I den nuværende eksplosive situation i Mellemøsten må fremtidsudsigterne for varig fred også fremmes gennem denne aftale. Denne aftale vil forhåbentlig medvirke til, at Jordans befolkning får større udsigt til økonomiske fremskridt, og den vil forhåbentlig medvirke til, at landet vil fortsætte med at fremme forsoning og fred. Derfor godkender Den Liberale Gruppe denne aftale, og den tilslutter sig også mine komplimenter til min kollega og veninde Magda Aelvoet.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, vi godkender princippet i denne betænkning og forbedringen af båndene mellem Den Europæiske Union og Jordan. Men jeg vil godt først udtrykke min anerkendelse af kong Hussein. Det fortjener han på grund af de mange år, hvor han med de største vanskeligheder har skullet udvise klogskab og arbejde for freden, der som hans eget land har været kastebold mellem stærke magter. For sammen med Libanon har Jordan lidt meget på grund af oprettelsen af staten Israel, på grund af tilstedeværelsen af mange palæstinensiske flygtninge, som under tiden har haft en tendens til at opføre sig, som havde de besat landet, til at glemme deres egen ulykke og i stedet lade det gå ud over det folk, der modtog dem.
Betænkningen er for kritisk, fordi vi trods alt godt ved, at situationen for menneskerettighederne i Jordan ikke er optimal; men hvor befinder regionen sig egentlig? Man røber meget mindre, hvad der foregår i nabolandet. I dag fortæller dagspressen om gigantiske massemøder i selve Jerusalem. Netanyahou møder op, og man råber: "død over araberne«.
Underligt nok er det de, der støtter sådanne ekstremistiske holdninger i Israel, der også under tiden ønsker at belære os; selvom vi stiller os tilfredse med, at man kunne respektere de fundamentale principper for suverænitet for vores folk. Araberne hører til i dette land; palæstinenserne hører også til her, og en erobrings- og forvisningspolitik over for arabere og palæstinensere, der stræber efter Jerusalem er reelt en katastrofe.
Man har talt til os her om pressefriheden, men hør nu en gang, den eksisterer jo ikke en gang her hos os. Der findes love, som en af de store journalister på vores dagblad "Le Figaro« - en tidligere stalinist, som erkendte det og forlod sin ungdoms fejltagelser, og som var lederskribent på "Tribune juive«, kaldte det intolerante jødiske tankepoliti. Vi har love, der forbyder os at tænke frit og skrive frit. Hvordan kan vi da tillade os i Jordan, der befinder sig i en krigslignende situation, at begynde at jagte det, vi ikke en gang selv er i stand til at sørge for, at man respekterer her, hvor det reelt er et intolerant tankepoliti, der regerer. Men det er som alti: sandheden ved Jordanflodens bredder og en fejltagelse ved Seinens bredder.
Vi vil gerne afdæmpe konceptet for den frie vareudvekslingspolitik en smule ved at sige, at vi ikke altid fejer for vores egen dør. Men samlet set vil vi ved at stemme for betænkningen gerne støtte den forbedring, vi har mulighed for at give vores relationer med Jordan.

Speciale
Hr. formand, også jeg finder, at Aelvoet-betænkningen er en glimrende betænkning, og aftalen med Jordan er en positiv aftale, også fordi der er blevet løst nogle problemer med landbrugsproduktionen, som blokerede den. Men læg mærke til, at i alle disse aftaler er der et problem: enten forsinker man forhandlingerne eller også hindrer man ratifikationen af den indgåede aftale. Nu har den ene og så den anden medlemsstat problemer: et eksempel på det første er Egypten, hvor aftalen endnu ikke er færdiggjort, og på det andet Marokko, hvor aftalen blev indgået for to år siden, men ikke er blevet ratificeret.
Det går ikke! Vi har som Europa-Parlamentet gjort ret i for en måned siden at opfordre Kommissionen og Rådet til at gøre medlemsstaterne opmærksomme på deres ansvar. Ellers bliver det for selvmodsigende: Man kan ikke ønske en nylancering af middelhavsstrategien og så blokere aftalerne med de enkelte middelhavslande. Det er for selvmodsigende.
Vi må endnu en gang pege på dette aspekt. Jordan er er vigtigt land i det mellemøstlige spil; det har bestemt nogle økonomiske og sociale problemer, også med fuldt demokrati, men - som fru Terrón erindrede om - i forhold til andre lande sikres de grundlæggende friheder og rettigheder og en vis sameksistens mellem religionerne. Vi må passe på, at denne situation ikke forværres, men gradvis forbedres. Dette aspekt er efter min opfattelse meget vigtigt.
Vi må - og dette er en lejlighed til at sige det - genoptage den parlamentariske politiske dialog: Det vil være meget vigtigt, hvis vi i slutningen af oktober er i stand til at afholde det første interparlamentariske Forum mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter og udnytter denne lejlighed godt. Vi må altså igen få gang i den interparlamentariske dialog i almindelighed og i dialogen om Europa og middelhavsområdet i særdeleshed. Udenrigsministerrådet den 3. og 4. juni tjente dette formål, og jeg tror, at den tredje konference om Europa og middelhavsområdet kan bidrage.
Der er først og fremmest spørgsmålet om fredsprocessen. Som bekendt har palæstinenserne sagt, at de accepterer den amerikanske plan, mens den israelske regering siger nej, ikke endnu. Nogle af dagens aviser bringer et interview med præsident Arafat, som i en meget bekymrende tone siger nogle meget bekymrende ting: han tager afstand fra en belejring, en strangulering af de palæstinensiske territorier fra Israels side, en situation, som ikke kan accepteres på langt sigt, og som kun kan skabe desperation og især hindre udvikling og ophør af fattigdommen, således en situation, der minder om en blokade. Interviewet slutter med en meget alvorlig og indtrængende appel til Den Europæiske Union, som alene vil være i stand til at bryde belejringen. Dette er en meget stærk appel til vores ansvarlighed. Vi må sige til alle, at man ikke kan gå imod freden, men især kan man ikke fastholde denne region i et situation af udstødelse, fattigdom og manglende udvikling. Jeg forstår, at dette er i nogens interesse, nogen, som i dag er stærkere og mere magtfulde, men det er ikke i alle folkenes interesse og i Den Europæiske Unions interesse, og derfor bør vi appellere til alles ansvarlighed, når det gælder afslutningen af denne fredsproces.

Pinheiro
Hr. formand, ærede medlemmer, denne aftale følger efter undertegnelsen af to lignende associeringsaftaler med Tunesien, Marokko, Israel og Det Palæstinensiske Selvstyreområde inden for det nye EuroMiddelhavspartnerskab. Med denne aftale skabes de nødvendige betingelser for, så snart situationen tillader det, at danne kernen til et kommende integreret økonomisk rum i Mellemøsten og Nordafrika. Ved at danne dette net af aftaler baseret på ensartede betingelser ønsker Fællesskabet at skabe et Euro-middelhavsrum med økonomisk velstand og at befordre udviklingen af de økonomiske relationer syd-syd, der er fundamentale for fred og stabilitet i regionen. Vi håber, at den nye aftale vil føre til en afgørende fornyelse af vores bilaterale forhold til dette land. Kommissionen er klar over, at det udgør en enorm udfordring for den jordanske økonomi og det jordanske samfund at indgå i et frihandelssamarbejde med Fællesskabet.
I denne sammenhæng vil Fællesskabet, skønt det kun kan virke som katalysator for kræfter i det jordanske samfund, derfor yde teknisk og finansiel hjælp for at støtte de tilpasninger, som Jordan vil blive nødt til at foretage.
Kommissionen glæder sig i særdeleshed over, at Jordan til fulde har accepteret bestemmelserne om respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende demokratiske principper samt om kampen mod illegal indvandring.
Sluttelig ønsker Kommissionen at lykønske Europa-Parlamentet, og særlig fru Aelvoet, med det fremragende arbejde, der er udført i de udvalg, der har analyseret aftalen. Vi forventer, at parlementerne hurtigt gennemfører ratifikationsproceduren både Jordans og i vores medlemsstater, således at aftalen kan vise sine positive virkninger hurtigst muligt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Miljøpolitik for byområder - Fysisk planlægning
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0177/98 af Pollack for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om miljøpolitik for byområder; -A4-0172/98 af Napoletano for Udvalget om Regionalpolitik om meddelelse fra Kommissionen om en dagsorden for byerne i Den Europæiske Union (KOM(97)0197 - C4-0235/97).Ordførere for udtalelser: () Bennasar Tous for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender; Pollack for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse; Terrón i Cusí for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender («Hughes-proceduren«);
A4-0206/98 af Novo Belenguer for Udvalget om Regionalpolitik om fysisk planlægning og udviklingsplanen for Fællesskabets område (ESDP).
Pollack
Hr. formand, der blev foretaget en analyse af bymiljøet i Europa i Kommissionens fremragende grønbog fra 1990 sammen med parametrene for en generel strategi på europæisk plan, og vi fremsatte vores kommentarer hertil i min betænkning i 1991. Den yderligere udvikling fra Kommissionens side kommer i form af den meddelelse om en dagsorden for byerne i EU, som vi vil se på senere under denne forhandling.
Formålet med min nye betænkning er at gøre status over, hvad der er sket siden dengang, og foreslå måder, hvorpå vi kan komme videre ved at styrke udviklingen af EU's miljøpolitik for byområder. Der er blevet tærsket en masse langhalm på emnet om borgernes Europa, og alligevel opfatter flertallet af borgere ikke, at vores foranstaltninger berører deres liv. Jeg vil påstå, at mange af de faktorer, der udgør bymiljøet, netop er faktorer, hvor vi burde være i stand til at komme i tættere kontakt med folk. En udvikling af politikken må imidlertid komme nedefra og involvere ngo'er, kvinder, mænd, ældre og unge og arbejdsmarkedets parter. Hvis vi virkelig skal udvikle byernes rolle som dynamoer til skabelse af velstand og økonomisk vækst og bekæmpe underforbruget af menneskelige ressourcer, så må en mærkbar forbedring af bymiljøerne være en integreret del af vores arbejde. Jeg kan ikke understrege stærkt nok, at social og økonomisk udvikling går hånd i hånd, når det gælder om at skabe et bedre miljø og livskvalitet i vores byer.
Hvilke mål har vi for vores byer på europæisk plan? Jeg kan ikke se noget klart svar fra Kommissionen. Hovedingredienserne i livskvalitet er vel sundhed, et sikkert og rart sted at bo, arbejde og en lange række kulturelle oplevelser. Vi i Europa er stolte af vores byer, store som små, hvor vores kultur, civilisation og demokrati har trivedes og udviklet sig i mange århundreder. Og alligevel er disse samme byer skuepladserne for en bred kløft mellem rige og fattige. Fattigdom, racisme, arbejdsløshed, ringe helbred, kriminalitet, trafikpropper, støj og luftforurening skæmmer livet for alt for mange. Så hvor er vores vision?
Så længe vi fejrer det gode med vores kulturbyer m.v., er det vores pligt også at spille vores rolle med at tage os af det onde. Jeg siger "spille vores rolle«, hr. formand, for dette er ikke noget, som EU kan eller bør tage sig af alene. En stor del af opgaven må helt bestemt tilfalde de lokale, regionale og nationale myndigheder.
Jeg vil for det første gerne hylde det arbejde, der er gjort af ekspertgruppen om bymiljø og kampagnen for en bæredygtig udvikling i byerne. Begge har ydet enorme bidrag til udviklingen af en bymiljøpolitik, til fremme af bevidstgørelsen og de reelle foranstaltninger, der har fundet sted i de seneste år. Det er af væsentlig betydning, at de bliver garanteret en fortsat eksistens og ikke behøver at bekymre sig for fremtiden med hvert årlige budget. Og også at sikre, at der afsættes egenressourcer til udvikling af en partnerskabsstrategi for bymiljøet og til fortsat støtte for samarbejdsprojekter om bedste praksis. Nedbrydning af miljøet i vores større og mindre byer er lige så udbredt som problemet med social udstødelse. Vi ved, at de fattigste og socialt mindst gunstigt stillede mennesker har en tendens til at leve i de mest forurenede områder. Dette berører igen deres helbred, især de svagere medlemmer af samfundet såsom de ældre og børnene. Og atter er der en kædereaktion af bivirkninger for hele bybefolkningen som følge af, at ringe livskvalitet, høj kriminalitet og forurening fordriver arbejdsgiverne og gør livet - selv i de mere attraktive dele af byen - til en ren elendighed. Som følge af det nye offentlige punkt i Amsterdam-traktaten bør der inkluderes kriterier i de nye strukturfondsbestemmelser om bekæmpelse af helbredsskadelige forureningsniveauer.
Vi har en alvorlig opgave foran os, og der foregår stadig en utilstrækkelig koordinering af bymiljørelaterede spørgsmål i Kommissionen. Ja, der er en arbejdsgruppe på tværs af tjenestegrenene, men jeg tror, at der er behov for at opgradere den til en rigtig tværtjenstlig enhed med en klart defineret rapporteringsmekanisme. Vi har p.t. ikke nogen klart formuleret vision om en bæredygtig fremtid for byerne på tværs af de forskellige politiske områder. Vi mangler også midler, hvis hovedformål er at forbedre bymiljøet. Nogle af opgaverne i den nære fremtid bør helt bestemt være etablering af en ordentlig revisionsordning for bæredygtighed og udvikling af sammenlignelige indikatorer for bæredygtighed. Dette må ledsages af en omfattende spredning af bedre information om status for Europas bymiljø og et fortløbende program for pilotprojekter.
En af de vigtigste udviklinger i de senere år har været den hastige formering af lokale Agenda 21-ordninger. Nøglen til succes i fremtiden inden for dette område er at sætte bæredygtighed øverst på dagsordenen for vores indsats i byområder, og vi har brug for fortsat støtte til Agenda 21-organisationerne. Bæredygtighed handler ikke blot om behovet for at standse nedbrydningen af miljøet og manglende økologisk balance og forhindre forarmelsen af fremtidige generationer. Det handler også om behovet for livskvalitet og retfærdighed blandt nuværende generationer. En bymodel, der ikke omfatter en væsentlig miljøkomponent, er ude af stand til at nå dette. Jeg bifalder nyhederne om, at der vil blive søsat et bymiljøaktionsprogram i Wien i november. Bare vi kan sikre, at der indbygges fleksibilitet i disse handlingsplaner, således at de kan anvendes inden for alle områder i byer og ikke er begrænsede til snævrere nærmere bestemte områder. Hvis vi kan bevæge os fremad ad disse linjer, tror jeg, at vi kan begynde at udvikle vores byer, således at de kan blive steder, hvor kreativiteten og tilfredsheden blomstrer for fremtidige generationer.

Napoletano
Hr. formand, kære kolleger, jeg tror, at dette forslag til beslutning vil være et startpunkt for Parlamentet, for Europa-Kommissionens meddelelse har den fortjeneste at have igangsat en debat, der for første gang har sat byproblematikken ind i et overordnet, samlet perspektiv. Jeg tror, at dette er vigtigt, for hidtil har vi beskæftiget os med byerne, men vi har kun gjort det, når vi drøftede sektorpolitikker. På den anden side går Kommissionen i sit dokument ud fra konstateringen af, at 80 % af de europæiske borgere lever i byerne; byerne er det sted, hvor der er sket de største økonomisksociale forandringer i de sidste år, byerne underkaster sig de økonomiske globaliseringsprocesser, som ofte vender op og ned på deres økonomier. Byerne er således skueplads for meget store modsætninger: generelt er de det sted, hvor der findes størst rigdom - faktisk konstaterer man den højeste bruttonationalindkomst - men det er også det sted, hvor der samtidig findes den største fattigdom, og dermed også et andet, måske endnu alvorligere fænomen, nemlig udstødelsen. Alt dette får således Unionen til opmærksomt og bekymret at følge udviklingen af denne situation og disse politikker.
Alligevel har den europæiske politik endnu ikke draget alle konsekvenser af denne analyse. Hvis jeg må tillade mig en naturligvis positiv vurdering af Kommissionens meddelelse, så er det, at den er præget af en uddybning i analysen og i identifikationen af problemerne, men også af en manglende sammenhæng med hensyn til at identificere de midler, der skal til for at gribe mest effektivt ind.
Jeg vil med det samme sige, at dette ikke er let, for naturligvis er midlerne spredt ud over de forskellige politikker, og derfor er den politik, som er mest synlig med hensyn til virkningerne, også med hensyn til borgerskab, samhørighedspolitikken. Vi må imidlertid passe på ikke at bebyrde samhørighedspolitikken med ansvaret for det, som de andre politikker burde have som mål: Jeg taler om miljøpolitikken, forskningspolitikken, men også om landbrugspolitikken, for byerne er der, hvor forbindelsen mellem producenter og forbrugere konkretiseres, et forhold, som ofte er temmelig kritisk og afspejler et urimeligt forhold i kontrolmulighederne og deltagelsen.
Alligevel tror jeg, at vi befinder os på et interessant trin i vores arbejde, det trin, hvor vi skal sætte de forskellige midler og de forskellige veje i forhold til hinanden; jeg mener personligt, at vi gjorde ret i at tage denne debat sammen med den om fysisk planlægning, som hr. Novo vil tage ordet om, for byerne befinder sig fysisk et sted, og derfor kan man ikke forestille sig en bypolitik, som er løsrevet fra den fysiske planlægning.
Endelig skal vi snart beskæftige os med reformen af strukturfondene og med Agenda 2000, som er det første dossier , det vigtigste, hvor vi med denne betænkning anmoder Kommissionen om at være mere sammenhængende med hensyn til politikkerne vedrørende byerne. Det er udmærket i målsætning 2 at have indført et afsnit om byerne, men det er dårligt at foreslå afskaffelse af programmet Urban, som slet ikke står i modsætning til denne målsætning; ligesom det er vigtigt, at der også i målsætning 1 og i programmet INTERREG samt i målsætning 3, som netop vedrører uddannelse og beskæftigelse, rettes større opmærksomhed mod disse politikkers indvirkning på byerne, og at der fremfor alt er bevidsthed om at lade de lokalt valgte og borgmestrene deltage i dette, som er en stor politik, en vigtig politik, der handler om mange af de løfter, som vi som union nu vil afgive, begyndende med beskæftigelsen.

Novo Belenguer
Hr. formand, denne betænkning om fysisk planlægning og udviklingsplanen for Fællesskabets område indskriver sig i rækken af dokumenter, der er udarbejdet af regeringerne i de stater, der er medlem af Komitéen for Fysisk Planlægning. Disse udarbejdede dokumenter gav anledning til, at første udkast til udviklingsplanen for Fællesskabets område, blev udarbejdet den 9. og 10. juni 1997 i Noordwijk under nederlandsk formandskab. I dette første udkast blev de tre hovedaspekter, som klarlægger den fysiske planlægning, taget i betragtning, hvilket man ikke tidligere havde gjort, hverken på nationalt eller på europæisk plan: det fysiske aspekt, primært koncentreret om placeringen af personer, aktiviteter og udstyr; det økonomiske, sociale og kulturelle aspekt, koncentreret om beskæftigelse og arbejdssøgning; og det aspekt der koncentrerer sig om beskyttelse af miljøet.
Den betænkning, der er under behandling i dag, fokuserer på de fire dele i første udkast til udviklingsplanen, hvis ånd tydeligt kommer til udtryk i del I, hvor formålet med den fysiske planlægning klarlægges. Et formål der er baseret på det princip, vi altid har støttet her i Parlamentet, om, at en afbalanceret konkurrenceevne i det europæiske område som helhed kun kan opnås gennem økonomisk og social samhørighed og en bæredygtig udvikling.
Del II udgør dokumentets analytiske del, hvor man forudser problemer med at indsamle pålidelige og fuldstændige, harmoniserede og sammenlignelige data i de forskellige medlemsstater. Som jeg også påpeger i betænkningen, er det et tegn på, at det er nødvendigt at oprette et europæisk observationsorgan for fysisk planlægning, sådan som Rådet anbefalede under sit møde i Leipzig i 1994, samt at oprette en budgetpost til finansieringen heraf.
Del III indeholder dokumentets politiske budskab og opstiller en europæisk politik til realiseringen af den fysiske planlægning. En politik, hr. formand, som jeg finder ufuldstændig, idet der ikke er lagt tilstrækkelig vægt på spørgsmålet om de grænseoverskridende og transnationale områder.
Del IV omhandler den praktiske gennemførelse af udviklingsplanen, og tager højde for svagheden i den europæiske institutionelle struktur, som bevirker, at den ikke kan gennemføres. Dette aspekt har jeg ønsket at være særlig opmærksom på i min betænkning. Derfor fremhæver jeg, at samarbejdet på regeringsplan har opbrugt mulighederne for aktiv handling, hvorfor det i den nuværende fase er absolut nødvendigt at inddrage fysisk planlægning officielt i fællesskabsregi. Her vil jeg minde om det faste krav om, at Europa-Parlamentet giver Rådet (fysisk planlægning) officiel status og konstituerer Komitéen for Fysisk Planlægning som permanent organ, samt finder frem til nogle retningslinjer for aktiv medvirken fra de regionale og lokale myndigheders side.
Til trods for det er der i øjeblikket en række forskellige fællesskabspolitikker, som kan bidrage til en gennemførelse af udviklingsplanen, f.eks. de fællesskabspolitikker som påvirker den territoriale balance og strukturpolitikkerne, som er fastlagt i EF-traktatens artikel 130 A; i reformen af disse bør man være opmærksom på de politiske principper og valgmuligheder, der er fastlagt i udviklingsplanen.
Endelig skal man være opmærksom på de føromtalte grænseoverskridende og transnationale områder og fremfor alt den nært forestående udvidelse af Den Europæiske Union. I den henseende afholdt Rådet (regionalpolitik) et interessant møde i Glasgow den 8. juni, hvor der blev gjort opmærksom på, hvilke virkninger udvidelsen vil få for de nuværende 15 lande, hvilket uden tvivl har været afgørende for det efterfølgende indhold og fastlæggelsen af den fysiske planlægning for Den Europæiske Union.
I overensstemmelse hermed, hr. formand, mener jeg, at der skal indarbejdes et nyt afsnit i udviklingsplanen, som tager højde for udvidelsen; det er også motivet og ånden i de tre ændringsforslag, jeg har fremsat, ud over at de søger at integrere konklusionen på Rådets møde i Glasgow i min betænkning.
Vedr. de øvrige 14 ændringsforslag, der er blevet fremsat, vil jeg sige, hr. formand, at jeg er imod, at de bliver indarbejdet i dokumentet. Filosofien bag dem står simpelthen i direkte modstrid med filosofien bag denne betænkning, som i sin tid blev vedtaget af Udvalget om Regionalpolitik, for heri insisteres der på nødvendigheden af en fællesskabspolitik, som gør Den Europæiske Union ansvarlig for udviklingen af den fysiske planlægning. Som jeg tidligere har nævnt, vil det resultere i en udvikling af den økonomiske og sociale samhørighed og konkurrenceevnen inden for Unionen, alt sammen under hensyntagen til subsidiaritetsprincippet, med det formål bedre at kunne tilgodese regionernes konkrete og specielle behov og således inddrage interesserede sektorer.
Til sidst, hr. formand, vil jeg sige, at det er på høje tid, at staterne afstår fra den frygt, de nærer for, at den fysiske planlægning kan påvirke reformen af strukturpolitikkerne direkte, skønt vi i det mindste burde have planer - og allerede fra dette øjeblik - om at den fysiske planlægning skal have som mål at samordne gennemførelsen af visse fællesskabspolitikker - landbrug, miljø, forskning og udvikling osv. og som vi også har sagt, altid under iagttagelse af det overordnede mål om faktisk økonomisk og social samhørighed.
Sluttelig vil jeg gerne takke alle medlemmer i Udvalget om Regionalpolitik, alle tekniske medarbejdere, især det tekniske sekretariat i udvalget for samarbejdet.

Bennasar Tous
Hr. formand, Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender er enige i behovet for en samordning af EU´s bypolitikker og en samlet global tilgang til disse, hvilket vil medføre, at vi kan udvikle en funktionel bypolitik. Vi er alle enige i successen med initiativerne Urban, INTEGRA og INTERREG, hvis målsætninger bør videreføres. Ved hjælp af dem er de europæiske byer blevet bedre, men man skal fortsat gøre en indsats. Vores byer har stadig problemer med arbejdsløshed, social integration, indvandring, sikkerhed og har brug for en fælles indsats fra borgere og myndigheder for at kunne løse problemerne.
I den fysiske planlægning for byerne skal man være opmærksom på: den europæiske befolknings ældning; de unges vanskeligheder med at få den første bolig; børnene, hvis sikkerhed i mange byer ikke er indlysende; de handicappede; husmødrene og de arbejdsledige. Selvom de alle er forskellige, har de et fælles behov: de ønsker et værdigt liv, og de skal finde sig til rette i byen.
Daginstitutioner, dagcentre for ældre og handicappede, hjemmehjælp og nabohjælp skal prioriteres, og det er strengt nødvendigt med flere stillinger i servicesektoren, så kvinderne kan forene familie og arbejde. Byerne kan være nyskabelseslaboratorier for social- og beskæftigelsespolitik og ændre problemer til muligheder.
Vi anmoder Kommissionen om at støtte de lokale beskæftigelsesinitiativer og områdebestemte aftaler.
Bæredygtigheden i byerne får en anden betydning ved brug af offentlige transportmidler, vand- og energibesparelse, håndtering af affald og støj, som alt sammen rammer industri- og turistbyerne. Kommunerne er forpligtet til at dæmpe spekulations-sygen og jordspekulationerne, som ikke medvirker til fremskridt, men derimod fører til ubalance og anarki. De skal til det formål og uden at sidde det sociale regelsæt overhørigt udforme udviklingsmodeller, som ikke medfører ødelæggelse og udpining af jorden. Det er bydende nødvendigt, at vi forsvarer og bevarer vores europæiske naturskat og kulturarv og anlægger parker og grønne områder i byerne, lærer at humanisere byerne og selv bliver mere humane i dem.
Endelig vil jeg minde om, at en streng anvendelse af subsidiaritetsprincippet ikke må forhindre Den Europæiske Union i at bekymre sig om de svage og vedtage aktioner, som selvom de er små og billige, vil bidrage til at skabe en europæisk social bevidsthed.

Pollack
Hr. formand, må jeg først lykønske min kollega, fru Napoletano, for hendes fremragende betænkning og de meget konstruktive kommentarer, som jeg fuldt ud støtter.
Vi i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse hilser Kommissionens meddelelse om bymiljø velkommen, men vi vil også gerne udtrykke en række bekymringer, som vi har formuleret mere detaljeret i vores udtalelse. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelses betænkning, som vi også drøfter, behandler tydeligvis også direkte dette område. Miljø- og folkesundhedssiden af byspørgsmålene synes at være tabt af syne i debatten om økonomisk byfornyelse og udvikling af området.
Vi accepterer naturligvis, at problemerne i forbindelse med arbejdsløshed og social udstødelse er særligt alvorlige i byerne. Ikke desto mindre har adskillige OECD-undersøgelser anført, at en forbedring af livskvaliteten i byerne ikke blot forbedrer livet for deres borgere, men det hjælper også med til at tiltrække og skabe arbejdspladser og investeringer. Derfor kan vi ved at forbedre bymiljøet samtidig øge den økonomiske genrejsning.
Meddelelsen om byerne mangler en overordnet vision i denne henseende, og det er uhyre vigtigt, at miljømæssig bæredygtighed indgår som en væsentlig del af udviklingen af byerne. De elleve forslag under overskriften miljøaspekter i betænkningen er væsentlige, når det gælder om at udvikle en indsats på bymiljøområdet. Jeg har ikke tid til at drøfte dem her, selvom jeg gerne ville komme ind på hver enkelt af dem, men jeg understreger deres vigtighed. Jeg håber, at Kommissionen vil være meget opmærksom på dem, eftersom de også har tilslutning fra Udvalget om Regionalpolitik. Vi har brug for en egentlig tværtjenstlig bymiljøenhed i Kommissionen for at sikre, at disse spørgsmål bliver forfulgt på en mere sammenhængende måde, end det er tilfældet nu, og at der er en langt mere integreret politisk udvikling end i dag.
Som sidste punkt vil jeg nævne, at der i forbindelse med revisionen af strukturfondene er en meget stærk tilbøjelighed til at ville henvise byaktioner til områder, der blot er omfattet af mål 1 eller 2. Det er ganske enkelt ikke godt nok. 80 % af Den Europæiske Unions befolkning bor i større og mindre byer, hvoraf de fleste ligger uden for disse områder, og det er så godt som umuligt at få behovet for at tackle social udstødelse og bymiljøproblemer til at passe pænt ind inden for disse administrative og budgetmæssige grænser. Det, at bysamfundsinitiativet er blevet opslugt under mål 2 betyder, at den nødvendige fleksibilitet til at kunne udvikle miljømæssig bæredygtighed i vores byer, hvor der et så stort behov for det, mangler. Da vi ikke har nogen fond, der som sit hovedmål har at forbedre bymiljøet, henstiller jeg indtrængende til Kommissionen om, at den udarbejder sine handlingsplaner på en sådan måde, at fleksibiliteten kan bevares.

Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg vil først tilslutte mig lykønskningerne til ordføreren for denne betænkning. Jeg synes, det er en betænkning, der bidrager til en forståelse af, hvor problemet ligger, og den kommer med nogle vigtige forslag. Vi kan også glæde os over Kommissionens meddelelse og dens overbevisning om nødvendigheden af at udtænke en fællesskabspolitik, som tager byerne i betragtning og sætter dem i centrum. Jeg kommer fra Barcelona, hvilket jeg er meget stolt af. Jeg er også stolt af byens forvaltning, og jeg ved, hvordan de lokale forvaltningsmyndigheder ser på Europa, og ved, at Europa bliver nødt til at være til stede på tværs af byerne, for at borgerne ser og forstår dets betydning og nærhed.
Den første prøve på denne politik vil iflg. betænkningen være strukturfondsreformen, og jeg synes i den forbindelse, at der er fremkommet nogle interessante forslag til reformen, især for mål nr. 2. Jeg er dog også bekymret, fordi man samtidig taler om at afskaffe et så spændende initiativ som Urban. Jeg mener ikke, det er uforeneligt med strukturfondsreformen at bevare initiativet og en korrekt finansiering deraf, men at det derimod er i overensstemmelse med de retningslinjer, man gerne vil fastlægge for reformen.
Hr. formand, Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender er meget opmærksom på det, der sker i byerne. Vi tillægger sikkerhed i byerne stor vægt, og synes, det er vigtigt, at vi også fra Unionens side gør en indsats for byerne, hvor borgerne ikke kun kan gå ud om aftenen, men også tro, at de kan gå ud. Kun på den måde kan borgerne føle sig frie, og kun på den måde kan vi være nogle steder, hvor volden, hvadenten den udøves af kriminelle eller private beskyttelsesordninger, som skyder op alle steder, ikke vil stige uhæmmet.
Vi skal modarbejde racisme og fremmedhad - det er blevet forudset, men for at efterleve dette skal der iværksættes en række strukturforanstaltninger af social dimension, som involverer borgerne og styrker den sociale struktur og det civile samfund. Samtidig skal byerne støttes i det, de kan gøre for egen regning, det, de er kompetente til, og deres evner og kapaciteter skal på nogle områder styrkes. Jeg synes f.eks., at det er vigtigt at indføre hurtig proces og erstatning til samfundet for mindre lovovertrædelser; at støtte en anden type aktion, som indimellem forties, såsom forebyggende planer og kontrol, som anvendes med succes i mange byer i behandlingen af narkomaner og heroinmisbrugere.
Jeg tror, at denne række foranstaltninger vil være af stor betydning, og jeg håber, at denne betænkning og Kommissionens initiativ vil bidrage til, at iværksættelsen heraf vil stå øverst på vores dagsorden.

McCarthy
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg tror, at den debat, vi har i dag, både om EU's dagsorden for byerne og betænkningen om fysisk planlægning og udviklingsplanen for Fællesskabets område peger på to meget vigtige og dog beslægtede dimensioner i den europæiske regionalpolitik. Det er særligt relevant for Parlamentet at tilkendegive dets mening om den fremtidige udvikling inden for disse politiske områder i betragtning af, at det uformelle ministermøde i Glasgow under det britiske formandskab afsatte en hel dag til at drøfte både bypolitik og udviklingsplanen for Fællesskabets område. Jeg vil lykønske Parlamentets ordførere med deres arbejde, og især med kvaliteten af begge disse betænkninger og alle de folk, der er kommet med gode kommentarer til betænkningerne.
Der er nu gjort fremskridt med udkastet til dokumentet om udviklingsplanen for Fællesskabets område takket være det skub, der blev givet både af de britiske ministre og af ekspertgruppen. Men dette er ikke kun en akademisk planlægningsøvelse. Den bør støttes af egentlige beslutninger. Vi må nå til enighed om, hvordan vi planlægger fremtiden og sikre, at resultaterne af en sådan øvelse er tilgængelige. Det reelle publikum er vores borgere, og landene i Den Europæiske Union må bringe statsmagten tættere på borgerne.
Nøglen hertil er efter vores mening udveksling af fælles praksis. Vi ønsker reelle løsninger på reelle problemer. F.eks. det indviklede forhold omkring transportstrømme, der giver nogle områder nye muligheder, mens andre får trafikpropper og forurening. Vi ser også presset på vores byområder og landdistrikter, og alligevel ønsker vi at se fordelene ved den ny teknologi sprede sig på tværs af mange af vores regionalområder. Vi bør fremme samarbejdet mellem medlemsstaterne og finde fælles tilgange til deling af problemer og muligheder og nå frem til en mere afbalanceret udvikling med en integreret tilgang på tværs af sektorerne. Vi i Parlamentet vil gerne være med til at omsætte eurojargonen til virkelig handling, og vi ser frem til det endelige udkast til udviklingsplanen for Fællesskabets område, som vi håber vil blive vedtaget ved et fremtidigt rådsmøde.
Et yderligere aspekt, hvor man i det britiske formandskabs konklusioner indrømmede, at der var brug for, at der blev gjort et yderligere arbejde, var behovet for en større hensyntagen til byområdernes ændrede rolle og funktioner. Jeg bifalder de initiativer, der blev taget ved det uformelle møde. Formandskabets papir om byudvikling gav anledning til en meget udbytterig erfaringsudveksling om, hvordan man ser på en omfattende tilgang til fornyelse, til tackling af de problemer, som de mindst gunstigt stillede står over for, og som er koncenteret i visse områder, til at se på bycenteradministration og kvalitetsspørgsmål i byer. Noget, der lå os meget stærkt på sinde her i Parlamentet, var den vægt, der var lagt på behovet for at inddrage lokalsamfundene og god ledelse til forbedring af det lokale demokratis måde at fungere på.
Jeg er enig med fru Pollack i, at det ikke er tilstrækkeligt blot at inkorporere bydimensionen i mål 1- og 2-programmerne. Vi mener, at bysamfundsinitiativer rent faktisk har ført til en meget god offentlig anerkendelse af idéerne omkring byerne. Det ønsker vi at se fremmet. Derfor vil det ikke komme som nogen overraskelse for medlemmerne af Parlamentet og Kommissionen, at vi ved vores møder vil bede om fortsættelse af bysamfundsinitiativet.
Ved det uformelle møde i Glasgow blev børn fra alle dele af Den Europæiske Unions 15 medlemsstater bedt om at tegne og fremlægge deres fremtidige idealby for ministrene. Ved at tilvejebringe en high-tech-vision af en sikker, bæredygtig by fastslog børnene de udfordringer, der ligger i at leve op til vores ansvar. Jeg tror, at det begynder nu. Vi er nødt til at skabe dynamiske byer, der respekterer folk og miljøet og inddrager lokalsamfundsgrupper i planlægning og proces og i fornyelsesprocesser som sådan.
Jeg var glad for at fremsætte ændringsforslag til fru Napoletanos betænkning om en meget mere bæredygtig tilgang med mere omfattende finansiering til vores byområder, og jeg håber, at Kommissionen vil tage disse synspunkter til sig, når de udarbejder Agenda 2000-forslagene efter forhandlinger med ministrene i Rådet.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, Europa har behov for en politik for fysisk planlægning. På samme måde som medlemsstaterne har deres områdebestemte politikker, som omfatter de regionale og lokale politikker, kræves der nu en europæisk politik for fysisk planlægning, som omfatter de forskellige nationale politikker. Det er en udfordring for fællesskabsopfattelsen: økonomi og fysiske områder skal forenes.
Den fysiske planlægning er uden tvivl en forudsætning for den fremtidige regionale politik, da der ikke kan være økonomisk og social samhørighed uden en territorial samhørighed. Vi kan ikke fortsætte med at udforme og anvende enkeltstående fællesskabspolitikker, da vi er midt i noget meget større end som så; vi er ved at opbygge et kontinent, og det skal gøres samhørigt og solidarisk mellem de nuværende 15 medemsstater og dem, som banker på døren til det store Europa. Det kræver samordning, samhørighed og territorialisation.
Fysisk planlægning er synonymt med balance eller genskabelse af balance, om man vil. Ortega y Gasset, den store spanske filosof, skrev "Europa er ikke en sag, det er en balance«. Mange bier, men alle på samme flyvetur. Og ud af denne sværm af interesser bør den fysiske planlægning opstå som en balance-genskabende politik mellem områderne og de europæiske politikker.
Derfor støtter jeg ESDP og den glimrende betænkning af min kollega, Novo Belenguer, og jeg vil blot tillade mig at stå fast ved det bidrag til betænkningen, som jeg fremførte i udvalget: at udviklingsplanen for Fællesskabets område vil trodse den tydelige jordlige dimension og indarbejde den maritime dimension, som mangler.
Vi anmoder om udbygning af havnene, særligt de små og mellemstore europæiske havne; hjælp til lokal og regional udvikling af de tilbagestående og perifere regioner, og udvikling af søtransporten i alle dens afskygninger som et alternativ til trafiktætheden på jorden og det forværrede miljø. Til dette formål skal struktur- og samhørighedsfondene anvendes.
Tillad mig en sidste betragtning. Her fra Parlamentet forlanger jeg Kommissionens og Rådets støtte af en europæisk-atlantisk dimension. I det område bor der mere end 50 millioner europæere, tre af de nuværende fire samhørighedsstater ligger i området, to af disse i sin helhed i mål nr. 1, og 32 søfartsområder, som er beliggende i periferien og i den yderste periferi, fra de skotske high lands til det spanske Andalucien, gør krav på at blive inddraget i udviklingsplanen for Fællesskabets område og på støtte til et transeuropæisk søfartsnet, som kan fremme europæisk-atlantiske og transatlantiske meddelelser som privilegeret midtpunkt for den fremtidige udvikling.

Vallvé
Hr. formand, jeg vil først takke for, at Den Liberale Gruppe er blevet indtegnet på talerlisten i den orden, der tilkommer os på grund af antallet af medlemmer. Vi behandler et regionalpolitisk tema i to betænkninger, som jeg mener er to sider af samme sag: den betænkning som omhandler den fysiske planlægning og udviklingsplanen for Fællesskabets område og betænkningen af fru Napoletano om dagsordenen for byerne i Den Europæiske Union.
Hvorfor har vi behov for fysisk planlægning? Ordføreren har sagt det: for at opnå en større økonomisk og social samhørighed, en bæredygtig udvikling og en afbalanceret konkurrenceevne i det europæiske område.
Der er tydeligvis en lakune i den fysiske planlægning: traktaten forudser ikke fællesskabskompetencer vedr. fysisk planlægning. Men det er vanskeligt at føre regionalpolitik, hvis man ikke råder over nogle instrumenter til territorialt samarbejde i Europa, som kan overskride de kunstige linjer, som grænserne udgør. Fællesskabsinitiativet INTERREG har spillet en vigtig rolle i det grænseoverskridende samarbejde, men der er stadig meget at gøre på dette område. Derfor sætter jeg stor pris på, at der oprettes et europæisk observationsorgan for fysisk planlægning.
Der er også et problem med byerne. Som ordføreren sagde, skal den europæiske politik indvirke direkte på byerne som helhed, ikke kun på forskellige områder, for at kunne løse byernes alvorlige problemer, særligt arbejdsløsheden, den sociale integration, indvandringen, som almindeligvis er koncentreret til disse områder, og for kunne at skabe deltagelse blandt borgerne og samtidig en højere livskvalitet.
Agenda 2000 forudser en afskaffelse af initiativet Urban. Det kan forårsage vanskeligheder for byernes gennemførelse af programmerne i dette store kompendium, som skal være det nye mål nr. 2. Jeg tror ikke, at man i den forbindelse skal ringeagte de erfaringer, man har gjort med Urban inden for byudviklingen.
Sluttelig vil jeg sige, at bypolitik ikke er uforenelig med, men derimod supplementær til regionalpolitik.

Baggioni
Hr. formand, kære kolleger, udviklingsplanen for EU's område er et dokument der, selvom det hører ind under det simple mellemstatslige samarbejde, har mulighed for at komme til at udgøre en egentlig politisk ramme for aktiviteter på EU-, nationalt og regionalt plan inden for den fysiske planlægning. Denne ramme kan på EU-plan medvirke til at give sammenhæng til forskellige EU-politikker, især struktur- og transportpolitikken.
Hvis jeg nu begrænser mig til at beskæftige mig med det spørgsmål, der ligger mig mest på sinde, og som jeg håber, man tilgiver mig, det drejer sig om øregionerne, må jeg konstatere, at udviklingsplanens ramme ikke er i overensstemmelse med de midler, strukturfondene i dag repræsenterer. Skal man heraf udlede, at visse regioner, som Unionen for øjeblikket anser for at være i store økonomiske og sociale vanskeligheder, ikke fortjener at være integrerede i den fysiske planlægning, fordi de praktisk talt ikke nævnes i dokumentet? Hvordan skal man forstå, at et dokument, der er så vigtigt, ikke har fået nogen som helst ny bestemmelse i Amsterdam-traktaten, der i øvrigt tydeligt anerkender øregionernes specifikke handicap og det tvingende behov for at hjælpe dem?
Udviklingsplanen for EU's område og forslagene til en reform af strukturfondene ser ud til at blive gennemført uden hensyn til disse bestemmelser og uden nogen meddelelse af betydning til de 14 millioner øboere, der stadig venter på at blive integreret i et stort projekt for fysisk planlægning i EU.
For ikke at forekomme for negativ og efter at have rost ordføreren for det fremragende stykke arbejde, han har udført, kan jeg dog glæde mig over, at EU's ministre med ansvar for den fysiske planlægning på mødet den 8. juni i Glasgow gentog løftet om, at man ville interessere sig mere seriøst for den fysiske planlægning for Middelhavet. Det er efter min mening en af de vigtige udfordringer, Den Europæiske Union står over for ved indgangen til det 21. århundrede. Jeg håber, at dette engagement ikke endnu en gang forbliver på stadiet for hensigtserklæringer, men at man på dette punkt virkeligt sætter sig ind i den situation, der gælder for de mange øregioner i Middelhavet.

González Álvarez
Hr. formand, jeg vil især referere til betænkningen af fru Pollack, fordi vi begge sidder i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. 80 % af befolkningen i Den Europæiske Union bor i byerne; ikke desto mindre modtager de mindre end 50 % af EU´s budget. Vi ved, at en meget stor del af budgettet anvendes til landbruget.
Det Europæiske Miljøagentur anslår, at mellem 70 og 80 % af byer med over 500.000 indbyggere har problemer med luftforurening, støjforurening og generelle mangler på livskvalitet. Det er sandt, at Den Europæiske Union har truffet en række foranstaltninger på forskellige områder for at forbedre luftkvaliteten - Auto-Oil-programmet, som er blevet behandlet i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse - for at forbedre vandkvaliteten samt håndteringen af affald. Der er et projekt for bæredygtige byer, som støttes af mere end 320 lokale myndigheder. Imidlertid har Den Europæiske Union den dag i dag stadig ingen samlet holdning til livskvaliteten i byerne, selvom det er syv år siden, at grønbogen om bymiljø blev udarbejdet og offentliggjort.
Hr. formand, jeg vil slutte med at sige, at der er behov for et samlet rammeprogram med tilstrækkelige og samordnede midler for luftkvaliteten og bymiljøet. Man må være opmærksom på, at arbejdsløsheden, fattigdommen og sundhedsproblemerne skal forbindes indbyrdes for at opnå denne kvalitet, og endelig skal bevidstgørelsen og orienteringen af borgerne fremmes, således at de kan bidrage til en forbedring af livskvaliteten.

Orlando
Hr. formand, nogle bemærkninger i margenen af Pollack-, Napoletano- og Novo Belenguerbetænkningerne. Fru Pollacks betænkning for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse bør understreges og fortjener anerkendelse for den forståelse, den viser for de virkelige problemer i vores omverden, også i byerne. Napoletano-betænkningen om Kommissionens meddelelse vedrørende byproblematikken, retningslinjer for en europæisk debat, fortjener anerkendelse, fordi den er et ret righoldigt arbejde om de miljømæssige og sociale aspekter, om aspekter vedrørende borgerlige rettigheder og om aspekter vedrørende regionaludvikling og strukturintervention. Denne anerkendelse gælder også udvalget, som bestemt har forbedret fru Napoletanos anvisninger med egne ændringsforslag. Men i mangel af en klar anvisning i traktaten og et klart mandat fra medlemsstaterne om bypolitik, er det klart, at den igangværende debat begrænses af en række problemer og løsninger, også selvom det er en udmærket liste med anvisninger.
De mest relevante aspekter, de mest betydningsfulde krav, jeg synes, jeg kan understrege i forslaget til beslutning, er: formuleringen af en europæisk strategi for bypolitik og koordinering af alle fællesskabspolitikkerne vedrørende byområderne; for det andet behovet for europæisk støtte til de europæiske strategier til bæredygtig byudvikling.
Novo Belenguer-betænkningen fortjener særlig anerkendelse, fordi den søger at opmuntre til og gennemføre en politisk behandling af de tekniske forslag fra det uformelle arbejde om fysisk planlægning: den vender således det stærke forhold mellem by og den samlede politik for fysisk planlægning, omend med nogle forbehold, som jeg finder, jeg bør understrege. Først og fremmest risikerer de store transeuropæiske net kun at have forbindelse til de store storbyområder, de risikerer således at fremme koncentrationen i storbyerne. Jeg tror derfor, at det vil være nødvendigt at være bevidst om denne risiko og undgå, at der sker en kvælning af de eksisterende små og mellemstore byer. Det er nødvendigt at være bevidst om dette, for ellers risikerer vi at gøre de stærke stærkere og at gøre det, der allerede er overfyldt, endnu mere overfyldt. Der er således risiko for, at man ikke opstiller værdsættelsen af de endnu eksisterende naturområder og den miljømæssige arv som en prioritet. Det er derimod nødvendigt at opstille en begrænsning af urbaniseringsprocessen på det europæiske territorium som en prioritet. Referencepunktet eksisterer og er "Net og Natur 2000«, som bør betragtes som referencepunkt med det forbehold, at det ikke modsiger dette dokument med hensyn til alle interventioner af denne art.
Endnu to bemærkninger vil jeg gerne komme med i overensstemmelse med det, der allerede er sagt. For det første er der en positiv vurdering af Urban-projektet, som jeg vil tilslutte mig, ja os. For øvrigt har jeg erfaringer fra en by som Palermo, som er et af de 49 byområder, som oplevet dette eksperiment positivt. Opretholdelsen af dette initiativ, som er af største værdi, bør imidlertid ikke gå ud over de små og mellemstore byer - endnu en gang vender jeg tilbage til det samme emne - og derfor er det således nødvendigt at planlægge former for samarbejde mellem byerne.
For det andet, hvad angår det nye mål nr. 2, som forudser lige så mange byområder som landområder, er det nødvendigt, at der indføres garantier for at undgå, at de enkelte medlemsstater, når de træffer deres valg, helt kan undlade at vise landområderne opmærksomhed og således kan vælge de stærke områder, som uundgåeligt i alle landene vil være byområderne.
Vi afventer derfor en aktionsplan for byerne fra Kommissionen, som inden udgangen af denne valgperiode endelig kan konkretisere de strategiske retningslinjer, som er fremkommet ved debatten i dag om byproblemerne i Europa.
Endelig vil jeg gerne gøre nogle få betragtninger. Byerne er menneskehedens mest komplekse frembringelse. I byerne er hele livets kompleksitet repræsenteret: kultur, transport, økonomi, kunst, sundhed og sport; der findes ikke blandt det, menneskeheden har skabt, noget mere komplekst end en by.
Langt den største del af de europæiske borgere - 80 % - bor i byerne, og man producerer og handler med den største rigdom. Men trods dette synes byerne at opfatte sig som ubehagelige og glædesløse steder. At gøre vores byer glade og til at leve i tror jeg er kravet fra borgerne og forpligtelsen for byernes nuværende lokale styre; det er imidlertid endnu ikke en organisk og strategisk forpligtelse for de europæiske institutioner. Vi ønsker alle, at debatten her munder ud i dette krav om at skabe glade byer, som er til at leve i, i hele Europa.

Blokland
Hr. formand, med rette bliver betænkningerne af fru Pollack, fru Napoletano og hr. Novo Belenguer behandlet under ét på dagsordenen for i eftermiddag. De har én ting til fælles: Hverken bypolitikken eller politikken for fysisk planlægning er der grundlag for i traktaten. Også i Amsterdam har man holdt det uden for traktaten. Imidlertid er der dog kræfter i gang, som er ude på at bringe disse områder ind i den formelle europæiske indflydelsessfære. Vi er kun delvis tilhængere heraf. Gør lokalt, hvad der kan gøres lokalt.
Pollack-betænkningen er heldigvis kort, men slagkraftig og ikke så krævende. Dette i modsætning til Napoletanobetænkningen. Da jeg læste den, spurgte jeg mig selv, hvad forkærligheden til fællesskabspolitik i disse betænkninger om byer nu egentlig er baseret på. Argumentationen er bl.a. den omstændighed, at der overalt i Europa er store bymæssige problemer, og at mere end 80 % af befolkningen bor i byer. Kan det være en grund til at begynde at føre europæisk bypolitik? Ikke efter min opfattelse. Den må virkelig have en merværdi. Og det har jeg mine tvivl om. Den, som har været aktiv inden for lokal eller regional politik i nogen tid, ved, at de store bymæssige problemer ofte er meget specifikke og kræver specifikke løsninger.
Kun med hensyn til fysisk planlægning ser jeg muligheder for Europa. Men også der må man være helt klar over, hvad der er muligt på europæisk plan, og hvad der ikke er det. ESDP er en ganske pæn begyndelse til diskussionen, men heller ikke mere end det. Det er en illusion at tro, at den administrative udformning af medlemsstaternes politik vedrørende fysisk planlægning kan harmoniseres. Det er alle heldigvis enige om.
ESDPs måde at gribe sagen an på er derfor også temmelig forsigtig. Man tager kun et initiativ til en række meget generelle udgangspunkter og perspektiver. Det er en kendsgerning, at Europa selv har stor indflydelse på den fysiske udvikling. Tænk blot på det indre marked, de store transportstrømme og landbrugspolitikken. En vis styring af den fysiske planlægning på europæisk plan er alene af den grund nærliggende. Deri må der efter min opfattelse frem for alt være øje for naturudviklingen og opretholdelsen af økologiske korridorer. Det synes jeg er vigtige elementer i ESDP-dokumentet. For at styrke den slags sager forekommer et formelt Ministerråd for fysisk planlægning nyttigt. Men det er samtidig det maksimalt opnåelige, formoder jeg.

Amadeo
Hr. formand, jeg vil gerne tage afstand fra den sætning, der i de seneste år har karakteriseret debatten om bymiljøet. Det er blevet mode at sige: "byen skal bestemme i byen, amtet i amtet, regionen i regionen«, en falsk autonomi, som reelt sætter alle i en situation, hvor de ikke kan gøre fremskridt, men dø. Faktisk er det sådan, at hvis der ikke sker en samlet planlægning på et overordnet plan, ender man med at foretage ufuldstændige valg, som aldrig vil kunne løse problemerne for borgerne og for produktionsvirksomhederne, som tilbyder arbejdspladser. Tænker De på, at der er gået syv år siden offentliggørelsen af grønbogen om bymiljøet, og trods de mange initiativer er der næsten ikke sket noget? Tænker De på, at Det Europæiske Fællesskab, som startede godt, for ikke at blive beskyldt for at blande sig i de europæiske byers daglige forvaltning aldrig har spillet dets fundamentale rolle, som er at definere rammerne, inden for hvilke bypolitikken bør operere?
Vi er overbeviste om, at den europæiske politik vedrørende bymiljø, som blev lanceret med Europa-Parlamentets initiativbetænkning i 1988 og taget op i grønbogen fra 1990, i dag er det eneste middel, som er i stand til at danne baggrund for en integreret strategi i forhold til de europæiske byområders problem og som kan definere en fællesskabsstrategi, der i hvert fald koncentrerer sig om tre konkrete og vigtige problemer: for det første foranstaltninger, der kan forbedre livskvaliteten og miljøet i de europæiske byområder; for det andet udarbejdelsen af et fællesskabsprojekt om bæredygtige byer; for det tredje stabile bevillinger fra strukturfondene til områder i bymæssigt forfald.
Det er noget andet end ikke at blande sig for at koordinere og harmonisere! Ved den anden europæiske konference om bæredygtige byer, der fandt sted i Lissabon i 1996, blev det vist, at forureningen af vores byer forværres eksponentielt, og at vi i Europa er temmelig langt fra at realisere drømmen om et rent og sundt miljø, også fordi forureningen i byerne ikke synes at tage hverken den nationale eller den eksisterende fællesskabslovgivning i betragtning. Endvidere forvirrer forskelligheden i fællesskabsinterventionerne os, når vi ser, at mere end halvdelen af fællesskabsbudgettet går til landområderne, mens 80 % af befolkningen faktisk lever i byområderne. Altså ja til Pollack-betænkningen uden forbehold, ja til styrkelsen af Unionens politik vedrørende bymiljø. Det er vores opgave at forbedre forbrugernes levevilkår, bestemt ikke at løbe efter en eller anden drømmers autonomistiske ønsker, eller endnu værre, en eller anden forretningsmands.

Frutos Gama
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil først og fremmest lykønske fru Napoletano med hendes fremragende betænkning og med den velvilje, hun har udvist under den svære opgave at samle alle de holdninger og overvejelser vedr. byspørgsmålet, som man under udarbejdelsen af betænkningen har hørt her i Parlamentet.
Så vidt jeg kan se, påpeges to væsentlige spørgsmål i betænkningen. Det første, at næsten 80 % af de europæiske indbyggere bor i byområder. Det andet, at der er en større forståelse for nødvendigheden af, at Den Europæiske Union forener og samordner sine egne politikker på dette område. Begge spørgsmål bør danne udgangspunkt for en fællesskabsstrategi til harmonisering af det europæiske område.
Der er et tredje element i betænkningen, som jeg gerne vil stoppe op ved. Hvis vi ønsker, at alle grupper af indbyggere skal føle sig godt tilpas i byerne - ældre, handlende, kunstnere, unge, selvstændige erhvervsdrivende, indvandrere, kvinder - skal Den Europæiske Union, lige så vel som medlemsstaternes regeringer bekæmpe den marginalisering og opsplitningsproces, der ligger til grund for de konflikter, der hersker lige for tiden i de europæiske byer.
Kvinderne, mine damer og herrer, udgør en social gruppe, hvis behov og vanskeligheder bliver mindre og mindre. Det europæiske charter om kvinder i byen, et diskussionsoplæg, som i 1995 blev fremlagt af Europa-Kommissionens enhed for lige muligheder, indeholder nogle løsninger, som kan hjælpe os i disse fælles overvejelser: muligheden for adgang til beskæftigelse; antallet og kvaliteten af de nære tjenesteydelser, især på børnepasningsområdet; adgang til de organer i byerne, hvor beslutninger tages og usikkerheden i byområderne.
Mine damer og herrer, det er nødvendigt, at fællesskabets bypolitik erkender disse interesser, som er typisk kvindelige, og som er blevet skitseret i betænkningen af fru Napoletano, for det haster med at inddrage kvinderne og styrke deres deltagelse der, hvor beslutningerne tages; at fremme udvekslingen af oplysninger og innovative projekter; at være opmærksomme på deres synspunkter i fastlæggelsen af byernes socioøkonomiske og kulturelle indikatorer og at bevidstgøre vores mandlige kolleger, så de husker kønnenes perspektiver.

Rack
Hr. formand, flere og flere europæere lever i byer. Det er allerede blevet sagt flere gange, fire ud af fem EU-borgere er byboere. I byerne er der derfor også stadig større velstand og bedre og bedre infrastruktur. Jeg glæder mig i den forbindelse over, at min by, Graz, for nylig blev valgt til kulturby for år 2003. I byerne findes der imidlertid ikke kun fine og gode ting, men også mere og mere udbredt fattigdom, arbejdsløshed og marginalisering. I byerne sker der flere forbrydelser og der er mindre sikkerhed og miljøforureningen er meget udbredt. Med disse varsler er der ingen tvivl om, at emnet by også har fået og fremover skal have en central betydning i strukturpolitikken, men - og det kan ikke understreges ofte nok - det er ikke alt, der skal reguleres på europæisk plan. Lad kirken i landsbyen være, og tag ikke kun hensyn til subsidiaritetsprincippet i søndagstalerne, men også i vores helt konkrete politiske arbejde!
Men, og her kommer et andet vigtigt aspekt ind i billedet, europæisk strukturpolitik og også europæisk bypolitik kan ikke føres top-down , men bottom-up , vi skal tage partnerskabet med byerne alvorligt.
For det tredje: Førhen gik man ikke alt for sjældent frem efter princippet del og hersk, og dermed blev beslutningerne truffet ovenfra og ned. Lad os indtage den modsatte holdning, lad os støtte networking for de berørte, lad os støtte det, som vi allerede har været inde på i dag, nemlig sammenligningen og udfordringen med best practices . Mangfoldigheden findes udenfor i de europæiske byer.
I de meget fine betænkninger, som vi skal diskutere i dag - især betænkningerne af Napoletano og Novo Belenguer fra vores udvalg - er der stort set i vid udstrækning taget hensyn til alle disse aspekter. På nogle områder strækker begejstringen sig dog for vidt, og jeg har derfor også forsøgt at trække det ene eller det andet forsigtigt tilbage med nogle ændringsforslag. Det er ikke i modstrid med anliggenderne, men handler derimod om, at vi frem for alt også har respekt for de rapporter, som Kommissionen har fremlagt i mellemtiden, og målsætningerne heri og så også tager denne respekt alvorligt.
Jeg har ikke noget imod Urban, men vi må tage os selv alvorligt og derfor indlemme Urban og målsætningen i den generelle fællesskabspolitik og den generelle strukturpolitik, selvom vi nok så gerne ville have haft et selvstændigt program. Jeg har ikke noget imod initiativerne for byerne, men man må netop heller ikke glemme forstæderne. Et sidste aspekt: Jeg har ikke noget imod en yderligere vurdering af den kommunale valgret for alle indbyggere i vores Europæiske Union, men lad os nu koncentrere os om EU-borgerne efter mottoet first things first .

Spaak
Hr. formand, fru Napoletano, som jeg gerne vil rose for sit arbejde, fremhæver i sin betænkning, at det er absolut nødvendigt, at EU beskæftiger sig med politikken for byerne, idet et stort flertal af EU's borgere bor i byerne. Jeg har beskæftiget mig med dette emne siden 1995, og jeg har fremsat et forslag til beslutning om de store enheder i byerne. I disse er der mange problemer, der hører til vores moderne samfund, såsom arbejdsløsheden og dens afledte katastrofale virkninger, fattigdommen og de hjemløse, de store og de mindre forbrydelser og manglen på sociale faciliteter; de velstillede borgere flytter ud i den mere tiltrækkende periferi, og dermed forringes boligerne i centrum; der er mangel på økonomiske midler til at udvikle den offentlige transport, og de lokale forsyninger forringes, hvilket fører til, at der gøres meget lidt for at bevare den historiske og arkitektoniske kulturarv.
Urban-projektet har, selv med sine begrænsede midler, givet gode resultater i de dårligt stillede kvarterer i vores byer. Man skal ikke frygte, at initiativerne fra programmet, der hører med under det enorme område under mål nr. 2, mister deres effektivitet. Det er nødvendigt at gennemføre en politik for fysisk planlægning, der respekterer en balance mellem boliger og grønne områder samt plads til at mødes og til at slappe af, for at byerne kan genvinde deres tiltrækningskraft. Forslaget om at foretage en høring om byen er derfor fremragende, og det vil være nyttigt i forbindelse med overvejelser i hver eneste af vores byer.
Endelig bakker jeg fuldt og helt op om den vægt, betænkningen lægger på borgernes deltagelse i det lokale demokrati og dermed på kravet om uden begrænsninger at gennemføre traktaten, hvad angår EU-borgeres ret til at stemme ved kommunale valg. Jeg håber således, at den belgiske regering som den sidste i klassen endelig vil respektere denne bestemmelse så hurtigt som muligt.

Querbes
Hr. formand, betænkningen fra vores kollega, hr. Novo Belenguer, erklærer sig enig i de vigtigste mål i forslaget til en udviklingsplan for EU's område og fremhæver manglerne knyttet til en vision, der fokuserer for meget på byerne og EU's kontinentale områder. Den viser endelig til slut den manglende sammenhæng mellem EU's politik og målene i udviklingsplanen. Men kan man ikke rette en mere grundlæggende kritik mod dette planforslag?
Er det rigtigt, sådan som udviklingsplanen gør det, at gå ud fra virksomhedernes i stedet for menneskernes behov og foreslå, at territoriet indrettes til fordel for virksomhederne, idet man så forventer et højt produktivitetsniveau. Med dette udgangspunkt tænker man i planen kun lidt eller slet ikke på den menneskelige dimension, beskæftigelsen, kulturen og uddannelsen. Forslaget ser bort fra den betydning, de offentlige serviceorganer og den lokale politiks udnyttelse af territoriet har. Det taler ikke om de lokale ressourcer bortset fra vandet, der fører til menneskeskabte beplantninger, til landbrugsaktiviteter og aktiviteter på energi- og industriområdet. Forslaget ser endvidere bort fra de store virksomheders og finansielle selskabers strategi, der i betydelig grad lægger planer for det fysiske rum.
Den aktuelle udviklingsplan for EU's område forholder sig efter min mening til en kendsgerning og et projekt. Kendsgerningen er den territoriale krise, der skyldes konkurrence mellem områderne. Prisen for krisen er en overførsel af befolkningens betydelige rigdomme til økonomiske og finansielle aktiviteter. Det er en øget skævhed i udnyttelsen af territoriet med en overkoncentration i byerne, landdistrikter, der affolkes, en overmætning af de vigtigste kommunikationskanaler samt de sociale og miljømæssige skader, alt dette fremkalder. Projektet er resultatet, der understreges i udviklingsplanen, af følgevirkningerne ved euroens indførelse og den fortsatte økonomiske liberaliseringsproces. Hvilke ekstra forstyrrelser vil euroens ankomst og udvidelsen af Unionen medføre, og hvordan kan vi imødegå dem?
Ordføreren foreslår at etablere et rækværk for EU-politikken for at fremme udviklingen af den sociale og økonomiske samhørighed og en bæredygtig udvikling. Jeg er enig i hans synspunkt om at udarbejde en demokratisk udviklingsplan, og han gør opmærksom på planens prioriteter om en harmonisk udvikling af beskæftigelsen og andre aktiviteter i Den Europæiske Unions forskellige regioner. Men er det mon nok? Skal man ikke for at udarbejde udviklingsplanen forestille sig et helt andet udgangspunkt, hvor planen deles op i befolkningens og områdernes behov, et udgangspunkt, der sætter de økonomiske og finansielle aktiviteter i forhold og som et krav til at tilfredsstille disse behov.
Jeg håber, at den debat, der tilrettelægges i medlemsstaterne og på EU-niveau, vil gøre det muligt at lytte til kravene fra befolkningerne og fra områderne og at den endelige udviklingsplan bliver centreret om beskæftigelse og sociale og miljømæssige forhold.

des Places
Hr. formand, betænkningen fra vores kollega, hr. Novo, udtrykker et stærkt ønske om en EUpolitik for den fysiske planlægning. Et virkeligt godt initiativ. Landdistrikterne udgør reelt ca. 80 % af EU's territorium, og deres vitalitet er derfor afhængig af en afbalanceret fysisk planlægning. Udviklingsplanen minder om, at landbruget i EU fortsat vil spille en afgørende rolle for at udvikle vitaliteten i mange landdistrikter. Det er derfor også nødvendigt, at Kommissionen er bevidst om dette, og at den lader det indgå i sine forslag til en reform af den fælles landbrugspolitik. Vores landdistrikter gennemgår for øjeblikket dybtgående ændringer, der fører til en spredning af deres økonomiske aktiviteter og alt for ofte til, at folk flytter fra disse områder. I visse regioner er landboturismen ikke tilstrækkelig.
Det er derfor nødvendigt så hurtigt som overhovedet muligt at tage udfordringen fra disse ændringer op for at modvirke farerne og tværtimod trække så meget nyttigt ud af situationen som muligt. På den måde kan en intensivering opmuntre til investeringer på betingelse af, at man ikke ofrer kvaliteten og miljøet til fordel for kvantiteten. Derimod kan spredningen give nye perspektiver med hensyn til at lægge mere vægt på såvel den kulturelle og den naturlige arv som udviklingen af landboturismen for de små og mellemstore virksomheder og for kunsthåndværket. Ekstensivering og marginalisering kan skabe bedre betingelser for miljøbeskyttelse og genplantning af skovene, dog på betingelse af, at man ved en ny udnyttelse af jorden sørger for at undgå tab af arbejdskraft og nedlæggelse af landbrug.
Man må konstatere, at EU's aktiviteter undertiden har haft meget skadelige konsekvenser for den økonomiske og sociale samhørighed, som man med glæde tyller i sig, men som det ville være bedre at genskabe. På samme måde er udvandringen fra nogle af vores landområder blevet forøget, siden man i 1992 iværksatte den fælles landbrugspolitik og reduktionen af landbrugspriserne. Den nye reform af den fælles landbrugspolitik med bl.a. en kraftig nedsættelse af priserne kan kun forøge skævhederne i den fysiske planlægning yderligere gennem en betydelig reduktion af antallet af landbrugere.
Vi ønsker, at EU fra nu af snarere end at kræve nye kompetencer, koncentrerer sig om at undersøge virkningerne af sin politik, herunder især den fælles landbrugspolitiks indvirkning på balancen på EU's territorium for at undgå negative konsekvenser, og at Unionen i fremtidige forhandlinger med WTO kræver, at der tages hensyn til den sanitære sikkerhed, dyrenes velfærd ...
(Formanden fratog taleren ordet)

Cellai
Hr. formand, jeg vil forudsætte, at man i vidt omfang kan være enig i Napoletano-betænkningen, og at Kommissionens dokument er et egnet grundlag for en seriøs og konstruktiv refleksion, som kan definere retningslinjerne for en bypolitik på europæisk plan. Det er klart, at det er nødvendigt med en ny strategi for til at styrke eller genskabe den vigtigere rolle, som de europæiske byer bør spille med hensyn til social og kulturel integration, forsyning med ressourcer, bæredygtig udvikling og som demokratiets grundpille. Målet er ikke at udvikle bypolitikker på europæisk plan på områder, som bedre kan behandles på lokalt eller regionalt plan, men derimod at lette løsningerne og deres gennemførelse på europæisk plan ved at anvende en mere målrettet strategi, der bygger på de eksisterende midler i medlemsstaterne og på fællesskabsplan såvel som udvidet samarbejde eller koordinering på alle niveauer.
De fleste af de eksisterende byer er en mosaik af forskelligartede forhold: forretningskvarterer og beboelseskvarterer, historiske centre og soveby-periferier, kontorområder, der er øde om natten, handelscentre, universitetskvarterer osv. Mange udkantområder er skueplads for vandalisme og kriminalitet som følge af manglen på beskæftigelse samt socialt og kulturelt liv, som tvinger dem til isolation. For at genvinde kontrollen med byområderne kan man ikke på nogen måde undvære en bedre fysisk planlægning, der viser sin virkelige betydning i begrebet kvarter og genindsættelsen af store udkantområder i bymønsteret og i den rigtige funktion af den offentlige og private transport.
Efter vores opfattelse er det nødvendigt at styrke de kulturelle aktiviteter som faktor i borgerudvikling såvel som regionalt og europæisk i betragtning af rigdommen i den samlede kulturarv. En sådan styrkelse vil have to virkninger: den ene direkte med et incitament til skabelse af ofte permanente arbejdspladser, og en indirekte, der har forbindelse til incitamentet, som kunne kompensere for det tab af arbejdspladser, der har fundet sted i den primære og den sekundære sektor. Blandt de nye retningslinjer findes således værdsættelsen af udviklingen af kulturelle aktiviteter som faktor i den sociale og økonomiske samhørighed. For alt dette er det fundamentalt at øge bevillingerne fra strukturfondene, at lægge særlig vægt på undersøgelserne om nye tjenester, at rette opmærksomheden mod alle de mulige finansielle lettelser, begyndende med en nedsættelse af momsen for restaurering og bevarelse af kulturelle værdier. En anden sektor, hvor byerne kan og bør spille en fundamental rolle er i miljøbeskyttelsen, for de alvorligste miljøproblemer er koncentreret i byerne.
Ved udarbejdelse og planlægning af de fremtidige strategier bør der altså rettes større opmærksomhed mod byudvikling og opretning af udkantområder i forfald, idet man således fremmer en synergi med de målrettede aktioner både på lokalt og regionalt plan.

Walter
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne starte med at udtrykke min anerkendelse for fru Napoletanos og hr. Novo Belenguers vellykkede arbejde. Begge betænkninger understreger de vigtigste aspekter af de to tæt forbundne diskussioner om en miljøpolitik for byområder og den fysiske planlægning og leverer værdifulde incitamenter til en videreudvikling af disse politiske områder, som stadig er nye på europæisk plan. Lad mig komme med tre bemærkninger: For det første: De forskellige unionspolitikker, det være sig landbrugspolitikken, strukturpolitikken, trafikpolitikken eller konkurrencepolitikken, har en direkte indvirkning på den fysiske planlægningsstruktur i Den Europæiske Union, hidtil dog, set ud fra den fysiske planlægning, på en ukoordineret og usammenhængende måde. Hertil kommer, at Europa i sin bystruktur, i sine trafik-, energi- og kommunikationsstrukturer, i sin fysiske fordeling af de industrielle aktiviteter og sine økologiske sammenhænge danner et sammenhængende netværk. Derfor er det nødvendigt, at vi opgiver de mange steder meget begrænsede perspektiver og udvikler et europæisk syn på virkningssammenhængene i forbindelse med den fysiske planlægning, både for den nuværende Europæiske Unions territorium og for en Union, der udvides mod øst. Et europæisk observationsorgan yder i den forbindelse en værdifuld indsats. Endnu vigtigere er det dog med tydelige fremskridt ved indsamlingen af det grundliggende statistiske materiale.
For det andet: At udvikle en europæisk synsvinkel og at koordinere på europæisk plan betyder ikke, at vi bliver nødt til at flytte kompetenceområder over på europæiske hænder i stort omfang. Overholdelsen af subsidiaritetsprincippet, respekten for faste selvforvaltningstraditioner og inddragelsen af de bosiddende aktører har en virkelig stor betydning.
For det tredje: Hvad byerne angår, ville det være en alvorlig fejl at betragte dem isoleret. Der skal tages hensyn til den yderst komplekse vekselvirkning mellem by og land. Det er rigtigt, at 80 % af Europas befolkning lever i tæt bebyggede byområder. Mere end to tredjedele af den europæiske velfærd skabes i byerne. Begge dele er dog kun mulige takket være landdistrikternes økonomiske, sociale og økologiske udligningsfunktion. Det ville være en fejl kun at rette blikket mod de store tæt bebyggede byområder. Man skal netop også se på de mellemstore og de mindre byer i landdistrikterne med deres betydningsfulde broslagningfunktioner, der præger Europas økonomiske og sociale fremtoning. Hvad politikken for fysisk planlægning angår, befinder vi os stadig i startfasen. Hvis vi tager konklusionerne i de to fremlagte betænkninger til os, kommer vi et stort skridt videre!

Fernández Martín
Hr. formand, indtil videre har de anvendte regionalpolitikker lagt vægt på udviklingen af de mindre gunstigt stillede regioner i Unionen som midlet til økonomisk og social samhørighed. I de senere år er der dog stadigt flere, som mener vi bør lægge mere vægt på borgeren som modtager af fordelene ved miljøpolitikkerne og den fysiske planlægning.
Kommissionen påpegede allerede denne tendens i sin meddelelse "Europa år 2000« og senest i "Europa efter år 2000« om den fysiske planlægning af det europæiske område, som dette Parlament udtalte sig om med slående flertal vedrørende den betænkning, som jeg selv var ordfører for.
Det er yderst vigtigt, at vi husker de perifire områder og den yderste periferi, de subarktiske områder og bjergområder med ringe befolkningstæthed, så de interterritoriale ubalancer ikke bliver større. Men, hr. formand, Europa er fremfor alt et bebygget kontinent. De alvorligste tilfælde af fattigdom, marginalisering, arbejdsløshed, social udstødelse og kriminalitet findes i byområderne i Unionen.
Jo større byerne er, jo alvorligere er problemerne. I London bor de mest oprivende eksempler på menneskets elendighed i masseboligkomplekserne i dockerne, på samme side som City. Det samme ses i Napoli, Amsterdam og Madrid. Ingen af de store europæiske byer kan se sig fri for det problem i dag. Derfor deler jeg Kommissionens kriterium i Agenda 2000 om, at støtten til udvikling af byerne ikke skal nedskæres, sådan som det kan udledes af nogle af Urban-programmets kritikker, men derimod at støtten skal omstruktureres med henblik på effektivisering og forøgelse af investeringerne til støtte af udviklingen af byområderne i Unionen.

Eisma
Hr. formand, det er tre fortræffelige betænkninger, og jeg vil fremsætte tre korte bemærkninger. Jeg synes, at det er godt, at navnlig hr. Novo Belenguer har indset betydningen og også givet udtryk for det i et af punkterne i beslutningsforslaget af en god koordinering af politikken for fysisk planlægning med henblik på en bæredygtig udvikling, navnlig på naturpolitikkens område. Jeg har også stillet et ændringsforslag dertil, og jeg har knyttet forbindelse mellem habitatdirektivet og fugledirektivet samt koordineringsinstrumentet med henblik på den fysiske planlægning. For i Natura 2000 er det fastlagt, at hver medlemsstat skal lade 20 % af sit område bestå af natur. Hermed vil man beskytte biodiversiteten i Europa. Men der er næppe koordinering mellem medlemsstaterne. Det ene land har mangel på urfugle, og de andre har alt for mange af dem. Netop denne koordinering er et udmærket instrument til at give naturpolitikken i Den Europæiske Union form.
Det andet punkt vedrører navnlig den del af fru Napoletanos betænkning, hvor hun siger: Agenda 21 skal støttes, eventuelt skal der indføres en ny budgetpost. Jeg kan sige dette, fordi jeg er formand for en lokal 21-gruppe i Haag. Jeg betragter på grundlag af denne aktivitet betydningen af fremme af udveksling af erfaringer som et vigtigt punkt.
Endelig har fru Napoletano og også fru Pollack gjort opmærksom på, at 80 % af borgerne bor i byer, og at Kommissionen vil afskaffe Urban. Vi beklager også, at Urban vil forsvinde i Agenda 2000. For Urban involveres i mål nr. 2, men byer i områder, som ikke henhører under mål nr. 2, falder uden for Urban-systemet.

Novo
Hr. formand, ærede medlemmer, udkastet til udviklingsplan for Fællesskabets område giver efter min opfattelse en for begrænset behandling af den fysiske planlægnings forskellige spørgsmål, eftersom den ikke lægger synderlig vægt på problemerne vedrørende den menneskelige dimension, hvad enten det er de kulturelle eller de uddannelsemæssige aspekter eller den sociale udstødelse. Ligeledes lægger den heller ikke vægt på den rolle, som de offentlige tjenesteydelser, regional- og lokalpolitikken og et områdes særlige økonomiske aktiviteter bør spille i en rationel fysisk planlægning, herunder særlig ved at der ofres ønskværdig og nødvendig opmærksomhed på de fjerntliggende og meget fjerntliggende regioner samt på øsamfundene.
Den betænkning, der er udarbejdet af hr. Novo Belenguer, som jeg benytter lejligheden til at takke, fremhæver på rette vis, at der fortsat skal være en social og økonomisk samhørighedspolitik, en bæredygtig udviklingsstrategi, og at der skal fremmes en afbalanceret konkurrenceevne, men betænkningen kunne godt være gået længere i omtalen af mangler og udeladelser i Fællesskabets udviklingsplan.
Inden for den politisk-institutionelle ramme forekommer betænkningen af fru Napoletano - som jeg også takker - os mere afbalanceret, rimelig og realistisk. Den går også ind for oprettelsen af et europæisk observationsorgan for fysisk planlægning, men den accepterer Ministerrådets nuværende uformelle måde at fungere på med hensyn til den fysiske planlægning, og den anerkender de muligheder, der er for udvikling af by- og landsplanlægningspolitikken på grundlag af et uddybet samarbejde, dialog, partnerskab og subsidiaritet.
Fordi vi finder denne opfattelse mere rimelig, fremsætter vi nogle ændringsforslag, der søger at forlene Belenguerbetænkningen med den samme politiske og institutionelle logik, og som sigter på at skabe sammenhæng mellem de to tekster, eftersom vi ikke mener, at det, at den fysiske planlægning bliver til et anliggende for Fællesskabet, kan løse problemer, der mange gange er og bliver specifikke og forskelligartede, og som af den grund fortsat bør være de nationale, regionale og lokale myndigheders ansvar.

Karamanou
Hr. formand, vedtagelsen af en integreret europæisk politik og en strategi for bæredygtig udvikling af byerne er et spørgsmål, der ikke længere kan udsættes, eftersom forringelsen af miljøet, problemerne med politisk, kulturel og social udstødelse, kriminalitet og trafikkaos har betydet en alvorlig forringelse af millioner af menneskers liv i mange byer.
Samtidig bringer byernes krise Unionens konkurrenceevne, integrationsmekanismerne og den økonomiske og sociale samhørighedspolitik i alvorlig fare. Kommissionens meddelelse og fr. Napoletanos fremragende betænkning er en positiv modvægt til de nye udfordringer og en global behandling af problemerne på grundlag af en bredere politik for fysisk planlægning. Vi må handle nu, hvis vi vil sikre os et minimum af livskvalitet i fremtidens byer.
Efter min opfattelse bør følgende prioriteres:
For der første bør der skabes en ny balance mellem de store bycentre og landzonerne.
For det andet bør netværket mellem mellemstore og små byer styrkes.
For det tredje bør der oprettes teknologi- og industriparker og kultur- og fritidscentre med de lokale myndigheders og sociale organisationers aktive deltagelse.
For det fjerde bør der i forbindelse med planlægningen af byerne, bygningerne, vejene og transportmidlerne tages hensyn til børnenes, de ældres og de handicappedes behov.
For det femte bør der på baggrund af den forøgelse på 37 millioner af antallet af personer over 60 år, der forventes at ske i løbet af de næste 25 år, gennemføres de nødvendige reformer for at bevare en social beskyttelse på et højt niveau.
For det sjette bør der i forbindelse med reformen af strukturfondene afsættes midler til social infrastruktur, børneinstitutioner og tidssvarende plejehjem.
For det syvende bør offentlige transportmidler være tilgængelige for alle, som samtidig er miljøvenlige og begrænser privatbilismen.
For det ottende bør der iværksættes foranstaltninger til bekæmpelse af racisme og fremmedhad og forebyggelse af kriminalitet. De europæiske borgere skal med andre ord sikres retten til et liv uden frygt og utryghed.
Og sidst, men ikke mindst, bør kvinderne deltage aktivt i alle de fora, hvor beslutningerne træffes, og i planlægningen af fremtidens samfund og byer.

Hatzidakis
Hr. formand, først vil jeg gerne komplimentere fru Napoletano for den fremragende betænkning, hun har udarbejdet, og derefter vil også jeg fremhæve nogle punkter, som jeg finder vigtige i forbindelse med spørgsmålet »bymiljøet og Den Europæiske Union«.
I betragtning af den vigtige rolle, som byerne og de store bycentre spiller for Den Europæiske Unions økonomiske og sociale liv, idet en meget stor del af befolkningen bor her, ligesom over to tredjedele af Unionens rigdomme er samlet i byerne, mener jeg, at Kommissionen bør fremme en europæisk bystrategi, som anerkender den vitale rolle, byerne spiller, og de specielle problemer, de har, samtidig med at den også skal koordinere de forskellige fællesskabspolitikker med direkte eller indirekte indvirkninger på byområdernes situation.
En europæisk strategi for byområderne kan ganske vist ikke stå alene, men skal ses som en uadskillelig del af en bredere byplanlægningspolitik, som behandles i den anden betænkning, vi drøfter her i plenum i dag, nemlig betænkningen af hr. Novo Belenguer. Også denne betænkning kan jeg gå helhjertet ind for, da den indeholder fremragende kommentarer og bemærkninger til Kommissionens i forvejen ambitiøse meddelelse om forslag til en europæisk fremtidig byplanlægning.
Det, jeg gerne vil komme nærmere ind på i dag, er imidlertid nogle mere specielle spørgsmål. I betragtning af, at det i øvrigt meget vellykkede fællesskabsinitiativ »Urban« lakker mod enden uden mulighed for fornyelse, som det også er tilfældet med de fleste andre fællesskabsinitiativer, bør der lægges større vægt på de innoverende aktioner i Den Europæiske Fond for Regionaludviklings artikel 10 om bymiljøet. Her kunne Kommissionen også undersøge idéen om en styrkelse af byerne på øerne, de små og mellemstore byer, som foruden alle de øvrige problemer også har særlige problemer som følge af deres beliggenhed på øer. I dette tilfælde er kriteriet ikke 100.000 indbyggere, som der står i EFRU 's artikel 10, men den rolle, de spiller som nøglebyer, det vil sige som poler for den økonomiske, sociale og kulturelle udvikling i det bredere, geografiske område, der er knyttet til dem.
Endvidere finder jeg det hensigtsmæssigt at påpege følgende:
For det første, at der, inden for rammerne af de relevante fællesskabspolitikker, bør anspores til restaurering af historiske bygninger i byerne, så de kan udnyttes til kulturelle, sociale eller økonomiske formål.
For det andet, at der lægges større vægt på byturismen, som kan blive en kilde til vækst for mange byer i randområderne.
Og for det sidste, at der anspores til inddragelse af randområdernes byer i de transeuropæiske net og til en generel styrkelse af koordineringen og samarbejdet på alle planer mellem byerne og Den Europæiske Union.

Papayannakis
Hr. formand, jeg vil indlede med at komplimentere fru Napoletano og fru Pollack for deres fremragende betænkninger og samtidig understrege, at vi efter min mening har brug for mere, for langt mere end simple meddelelser fra Europa-Kommissionen, som ellers er udmærkede, men ikke har nogen større værdi i praksis.
Bymiljøet er, hvad man kunne kalde en biotop for det store flertal af europæiske borgere. De voldsomme problemer vedrørende livskvalitet, som de står med, og som også berører befolkningssundheden, bidrager Den Europæiske Union til bekæmpelsen af med diverse programmer for luftkvaliteten, for genoprettelse af områder og for kulturelle interventioner. Det er i mange tilfælde gavnlige og måske også givtige programmer. Alligevel konstaterer selveste Revisionsretten, at de ikke giver så mange resultater og heller ikke har nogen overordnet mening og anvendelighed, netop fordi de mangler en konkret ramme i form af et samlet overblik og perspektiv.
Dette ved f.eks. borgerne i Athen udmærket. Naturligvis er det de nationale og især de lokale myndigheder, der skal sikre sammenhængen og perspektiverne i disse interventioner; men f.eks. for Athens vedkommende har de ikke gjort deres pligt bortset fra lidt spil for galleriet af politiske årsager.
Imidlertid både kan og bør de gøre det. Og jeg tror, de vil få stor hjælp af en generel fællesskabslovgivning, et program, et rammedirektiv, som kan sætte en overordnet ramme i form af principper og retningslinjer og kriterier, så de enkelte programmer, der behandles og vedtages, får betydning og perspektiv.
Det drejer sig om en kvalitativ ændring, som jeg også tror vil begrænse misbrug og spild og øge borgernes samlede udbytte af en fællesskabsintervention.

Howitt
Hr. formand, eftersom jeg har haft den glæde at sidde med ved bordenden i forbindelse med høringen af Europa-Parlamentet om meddelelsen om byplanlægning sammen med fru Napoletano, og jeg inden mit valg til EuropaParlamentet var formand for en forening af ti byer i min egen region i Det Forenede Kongerige, bifalder jeg det fremskridt, der er ved at blive gjort henimod en dagsorden for byerne i Den Europæiske Union. For ikke blot lever det store flertal af europæiske borgere i små og store byer, men sådanne byområder omfatter ligeledes lommer af dyb forarmelse og forekomster af racisme og social udstødelse og miljønedbrydning, der fordrer handling på europæisk plan. Og dog giver det handlingsprogram, der vil blive foreslået af Kommissionen, endnu ikke nogen fuldt udviklet kompetence på byområdet for Den Euorpæiske Union. Initiativer til gavn for små og store byer vil stadig skulle tages ved at omdirigere kompetence fra andre overskrifter. Den næste revision af traktaten om Den Europæiske Union må afhjælpe denne mangel.
Forslagene omkring en reform af strukturfondene, der for første gang vil muliggøre europæisk støtte til boligprojekter og genrejsning af forsømte områder, er velkomne fremskridt henimod en opfyldelse af byernes behov. Men som andre talere har gjort det klart, vil nedlæggelsen af bysamfundsinitiativet afbryde europæisk støtte til 110 byer, der gavner en halv million mennesker på tværs af Europa. Bevarelsen af et adskilt bysamfundsinitiativ skulle gøre det muligt at bevare nyskabende og tværnationale byprojekter såvel som støtten til det store flertal af mennesker, der navnlig bor i små og mellemstore byer. Ingen europæisk støttet by i de nordiske lande eller i Østrig overskrider p.t. den befolkningsgrænse på 100.000. Deres behov må ikke overses.
Hvor velkommen den nyere byaktion under det almindelige strukturfondsmål nr.2 imidlertid end måtte være, så er de foreslåede 2 % af befolkningen, der skal hjælpes, et meget beskedent tal. 5 %'s forslaget bør gøres til genstand for en meget mere seriøs overvejelse.
I min egen valgkreds, i Basildon, anvendes europæisk ADAPT-støtte p.t. til at ansætte en bycenterleder, der skal bekæmpe, at al handel flytter til centre uden for byerne. I dag har vi i Parlamentet en gæst, der arbejder på at øge genanvendelsen af affald i London fra under 10 % til 50 % om året i år 2005. Dette er de spændende byfornyelsesinitiativer, som vi bør støtte. Tør vi tage udfordringen op?

De Esteban Martin
Hr. formand, jeg vil først takke ordførerne for betænkningerne og udtalelserne for denne betænkning, som har indledt dialogen om fremtiden for byudviklingen. Det er bydende nødvendigt at erkende, at opmærksomheden skal rettes mod byproblemerne i Fællesskabet. De er dog alle klar over, at vi ikke har kompetence til at udforme en fællesskabspolitik på byområdet. Men jo, det er nødvendigt at forsøge at formulere et forenet og samordnet svar, som gør det muligt at tage hul på byernes problemer.
De europæiske byer skal klare tiltagende problemer lige fra arbejdsløshed, mijlømæssig forringelse og trafiktæthed, til fattigdom og social marginalisering, boligproblemer, kriminalitet og stofmisbrug. En mere sammenhængende planlægning vil gøre det muligt for byerne at tage hul på problemerne med en større effektivitet og bedre udnyttelse af ressourcerne.
Som medlem af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, vil jeg gerne fremhæve nødvendigheden af, at vi retter vores indsats mod bekæmpelsen af marginalisering, racisme og fremmedhad samt stofmisbrug. Byerne er tilflugtsted for et stort antal immigranter, hvorfor et af vores mål er at udforme nogle hensigtsmæssige integrationspolitikker, som øger bybefolkningens forståelse for minoritetsgruppernes problemer og interesser ved at få immigranterne til at deltage i fællesskabslivet og informere dem om deres muligheder for støtte og tjenesteydelser.
I denne forbindelse er det vigtigt at uddanne socialrådgivere og socialarbejdere og iværksætte kampagner til bekæmpelse af fremmedhad og racisme.
Vi ved alle, at byområderne er værst ramt af kriminalitet. Forværringen af kriminaliteten er en alvorlig trussel mod borgernes rettigheder; derfor skal vi anstrenge os for fortsat at skabe et europæisk område præget af sikkerhed og retfærdighed ved at opmuntre de rette myndigheder til at blive ved med at udveksle oplysninger, hvilket vil være til gavn for hele Unionens befolkning.

Gutiérrez Díaz
Hr. formand, mine damer og herrer, i betænkningen af fru Napoletano, hvis indhold jeg er fuldstændig enig i, stilles det rimelige krav, at der skal fastlægges en bystrategi, som såvel kompetencemæssigt og institutionelt afviger fra regionalstrategien. Det skyldes, at de to understatslige instanser - autonomierne og kommunerne - har stor betydning for opbygningen af Den Europæiske Union og for udformningen og gennemførelsen af Unionens politikker. I denne forbindelse og i lyset af de fastsatte mål for begyndelsen af år 2000 skal man sikre, at de lokale autonomier bevares, og at de fuldt ansvarlige kommuner får indflydelse på samarbejdet. I modsat fald vil den begrænsede betydning, som kommunerne tillægges i Agenda 2000, sådan som jeg ser det, medføre en frygt for, at forordningsændringer vil blive lidet effektive, også selvom kommunerne formelt set får en vis indflydelse.
Reduktionen af byproblematikken til mål nr. 2 er tydeligvis utilstrækkelig, og det kræver, at strukturpolitikkerne under mål nr. 1 tydeligt kan dække de bymæssige bebyggelsers samlede behov, både i de store og mellemstore byer samt i landsbyerne. Samtidig vil vi opfordre Kommissionen til - og hr. kommissær, glem ikke at overbringe det til fru Wulf-Mathies - at udtale sig til fordel for Urban-programmets fortsatte eksistens, da programmet har haft positive resultater i de mere end 100 byer, hvor det har været gennemført, og tildele programmet flere midler samt drage fordel af de erfaringer, som de mere end 100 europæiske byer har gjort sig i løbet af programmets levetid, som hr. Howitt sagde tidligere.
Hvis vi vil give det europæiske statsborgerskab indhold, kræver det, at det er tilgængeligt for borgerne ved den institution, der repræsenterer dem: kommunen. At glemme det, hr. kommissær, vil være en stor fejl, som vi håber, Kommissionen ikke begår.

Imaz San Miguel
Hr. formand, jeg vil først gratulere ordførerne fru Pollack, fru Napoletano og hr. Alfonso Novo med de betænkninger, som de i dag har fremlagt. Efter min opfattelse er de enige om nødvendigheden af, at Den Europæiske Union finder frem til en koordineret bystrategi, fordi Unionen den dag i dag allerede har afgørende indflydelse i byerne.
Det påpeges også, at byproblematikken kræver en global indfaldsvinkel, både hvad angår byernes interne problemer og hvad angår byernes og områdernes forhold. Samtidig definerer man byernes største problemer: arbejdsløsheden, som er et alvorligt problem for den sociale integration; indbyggernes sikkerhed og deltagelse; miljøet og endelig livskvaliteten i byerne.
Der tales også om finansiering. Jeg deler bekymringerne over Urban-programmets afskaffelse, da det har tilført Fællesskabets bypolitik nogle gode resultater. I det nye mål nr. 2 nævnes forskellige realiteter. Man samler problemer i områderne med industriel tilbagegang, udviklingen på landet, byområderne, finansieringen af fiskeriet i ét fælles instrument, hvis samlede mængde - ikke at forglemme - reduceres med 13 % stabile ecu i perioden 1999-2006 i sammenligning med beløbet til de øvrige mål i de nuværende forordninger. Derfor vil jeg gøre opmærksom på min bekymring vedr. finansieringen, især fordi de mellemstore byer kan lide skade under denne fordeling. Derfor skal Den Europæiske Union anstrenge sig for at koncentrere sig væsentligt om de aspekter, som antager en EF-dimension.
Jeg vil slutte med denne betragtning, hr. formand: Man må også indvirke på de bymæssige realiteter på tværs af grænserne, hvor der er et reelt problem, som Europa kan medvirke til at løse. Jeg er bosiddende i - jeg vil kalde det - en baskisk euroby, midt på en grænse, i hjørnet ved San Sebastián-Bayonne. Den dag i dag er der desværre endnu ikke noget EF-retsgrundlag for at dette grænseoverskridende samarbejde, også på byplanlægningsområdet, kan udvikles nævneværdigt med henblik på at forbedre vores indbyggeres livskvalitet.

Ephremidis
Hr. formand, betænkningerne og denne langvarige debat har vist et udsnit af de mange problemer, som Fællesskabets byområder plages af. Det er tydeligvis ikke de eneste problemer, og det ser ud, som om de både bliver værre og mange flere. Hvori består så det bemærkelsesværdige og overraskende? Det består i, at ingen på noget tidspunkt nævner de væsentligste årsager til og de skyldige i denne situation, nemlig de multinationale interessers junglelov, den hæmningsløse konkurrence i den vilde profitjagt inden for rammerne af det notoriske frie marked.
Vi risikerer at blive kaldt hyklere og medskyldige, når vi dækker over lovløse interesser, og hvis vi ikke bliver kaldt disse ting, risikerer vi at blive kaldt politiske, parlamentariske masochister, når vi hele tiden beklager os over problemerne uden at gøre opmærksom på årsagerne, og vi altså ikke tager problemerne op for at få en løsning på dem.
Derfor må Parlamentet nu frigøre sig fra disse syndromer og vise sig som en virkelig repræsentant for de plagede befolkninger i Det Europæiske Fællesskabs bycentre.

Piha
Hr. formand, byerne ses ofte som for sort-hvide, enten som privilegerede og rige områder eller som basis for problemer. Byerne har deres problemer, men byerne er først og fremmest innovationscentre og lokomotiver for udviklingen. En stor del af de nye arbejdspladser skabes også netop i byområderne.
I løbet af det sidste år er det helt oppe på topmødeniveau blevet fremhævet, hvorledes beskæftigelsesproblemer, som omfatter hele Europa, skal bringes under kontrol. At satse på byområderne og se dem som en mulighed i stedet for som problemer bør også være princippet i Den Europæiske Union. I forbindelse med reformen af strukturfonden bør der sørges for, at den regionalpolitiske finansiering i Den Europæiske Union bliver rettet mod regioner, som med større sikkerhed kan producere det ønskede resultat, det vil sige forbedring af medborgernes velfærd, og ikke ødsle ressourcer på udviklingen af regioner, som allerede er lagt øde eller er forarmede. Velfærden vil så takket være den såkaldte spill over spredes fra byerne til andre regioner. Ved at forstærke byernes muligheder vil vi også forbedre de fremtidige muligheder i landdistrikterne.
For øjeblikket er den regionalpolitiske tankegang endnu på et forkert spor med hensyn til finansieringen. Selvom 80 % af unionsborgere lever i byområderne, anvendes over det halve af Unionens budget til landdistrikterne. Det er nemt at få det indtryk, at hele Den Europæiske Union er et provinsprojekt, hvor byområderne og byboerne er glemt bort. Indflytning til byerne er ikke mere nogen trend, men det findes en hel masse mennesker, som gerne bliver boende og har det godt i byerne.
Selvom detaljerne i bypolitikkens indhold i sidste ende hører til landenes og regionernes egen beslutningstagning, som de skal, har Den Europæiske Union en vigtige opgave især med at løse de problemer, som er fælles. Gennem urbaniseringen har samfundet modtaget nye problemer, som diskrimination, narkotika- og miljøproblemer. Vi vil sikkert alle gerne nyde rent drikkevand, frisk luft og et trygt bymiljø også i fremtiden. Et beklagelig godt eksempel på byernes miljøproblemer er affaldshåndtering og genindvinding. F.eks. ser det stadig ud til at der i Bruxelles er meget at lære i den henseende.

Ojala
Hr. formand, først vil jeg lykønske fru Napoletano for hendes særdeles vellykkede betænkning. Jeg er særlig glad for, at der i betænkningen er lagt stor vægt på vigtigheden af beboernes egne muligheder for at have indflydelse på bypolitikken. Det er kun muligt fuldvægtigt at udvikle byerne, når byboerne selv får muligheden for at påvirke de beslutninger, som drejer sig om dem. Derfor bør vi undersøge og udvikle forskellige beboer- og lokaldemokratiske modeller samt øge beboernes chancer for at modtage informationer og at deltage bl.a. ved at benytte ny teknologi.
Vi bakker særlig varmt op om kravet i betænkningen om at tage hensyn til kvinder ved udviklingen af byerne. Undersøgelser har vist, at kvindernes deltagelse i planlægningen af byregionerne giver helt anderledes resultater end mændenes planlægning. For kvinder er hverdagens gode forløb vigtigere end bygningernes monumentale udseende. Kvinderne husker at sørge for, at også børn og barnevognsførere, de gamle og de handicappede kan bevæge sig og bo rart.

Berend
Hr. formand, mine damer og herrer, min anerkendelse er først og fremmest rettet mod ordføreren, hr. Novo Belenguer. Jeg er enig i de væsentligste resultater i initiativbetænkningen. I Tyskland har vi dog gjort os den erfaring, at en vellykket udviklingspolitik for fysisk planlægning skal påbegyndes nedefra. Man kan kun opnå en regionalt harmonisk social og økonomisk udvikling, med andre ord fysisk samhørighed, hvis kommuner og regioner integreres på lige fod i den fysiske planlægning og beslutningerne fra starten. En fysisk udvikling, der forordnes ovenfra, er spild af energi og risikerer at blive planlagt forkert og møder ikke stor accept blandt borgerne.
Ordføreren kræver derfor med rette, at subsidiaritetsprincippet skal overholdes nøje ved gennemførelsen af ESPD. Set fra min synsvinkel skal man i forbindelse med ESPD forkaste alle tiltag, der tager sigte på at binde EU-strukturfondene til fysisk relevante programmer. Man kan også frygte, at de skal anvendes som finansierings- og styringsinstrumenter i planlægningspolitisk øjemed. Der er godt nok ikke nogen betænkeligheder, hvad angår en generel gruppering af regionerne i målområder inklusive den nødvendige kontrol og koordinering fra Kommissionens side. Til det formål er der dog ikke behov for noget europæisk perspektiv for fysisk udvikling. Udfyldningen og gennemførelsen af EU's strukturstøtte skal snarere forblive et kompetenceområde for medlemslandene og må ikke gøres vanskeligere at praktisere for dem som følge af yderligere planlægningskriterier.
Det gælder om at forkaste alle bestræbelser på at indgruppere den strukturelle og sektorale udviklingspolitik i landene under nøgleområderne og de centrale steder for et europæisk perspektiv for fysisk udvikling. Det bør vi ikke tabe af syne i denne diskussion.

Seppänen
Hr. formand, i flere sager i Den Europæiske Union er teori forskellig fra praksis. Specielt er det således for byernes miljøpolitik. Lad os tage f.eks. Bruxelles. Her ledes alle vores efterladenskaber ud i Samme-elven, som urenset transporterer dem videre til Schelde-elven, som urenset transporterer dem til Nordsøen. Derfra får vi vores efterladenskaber tilbage som blåmuslinger i de måneder, hvis navn indeholder bogstavet r i det franske sprog. Det første behandlingsanlæg for spildevand, som altså ikke er et rensningsanlæg, men et behandlingsanlæg, bliver færdigt næste år. Ifølge svaret på mit skriftlige spørgsmål overtrædes direktiv 91/271/EØF og specielt dets artikel 17 i Bruxelles. Dette sker for øjnene af Kommissionen i Den Europæiske Union. Jeg foreslår, at vi starter bypolitikken med at rydde op efter vores egne efterladenskaber og ved at sætte Bruxelles til at rydde op efter vores efterladenskaber. Bruxelles er en miljøkatastrofe i bypolitisk henseende.

Pinheiro
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg vil gerne begynde med at takke fru Napoletano, fru Pollack og hr. Novo Belenguer for deres vigtige betænkninger samt de øvrige medlemmer af EuropaParlamentet, der har medvirket til deres forberedelse. Jeg vil også gerne benytte lejligheden til at takke for den indsats, som Parlamentet har ydet for at give byområderne en mere central placering på Fællesskabets politiske dagsorden, i samklang med den meddelelse, som Kommissionen fremlagde sidste år på initiativ af mine kolleger Wulf-Mathies, Bjerregaard, Flynn og Kinnock.
Kommissionen lægger megen vægt på den systematiske analyse af fællesskabspolitikkerne vedrørende byområderne. Og på grundlag af denne analyse er vi ved at formulere en aktionsplan for en bæredygtig byudvikling med henblik på udarbejdelsen af en strategisk og integreret løsningsmodel for byområdernes problemer. Jeg håber, at Kommissionen om kort tid vedtager en aktionsplan, som kan blive diskuteret på det »byforum«, der skal afholdes i Wien den 26. og 27. november i år. Vi er sikre på, at Europa-Parlamentet også vil spille en aktiv rolle på dette forum.
Mange af de problemer, som behandles i betænkningerne og i parlamentsmedlemmernes indlæg, skal selvfølgelig inddrages i Kommissionens aktionsplan. Vi er fuldstændig enige i at opbygning af lokal ekspertise og udvikling på lokalt niveau udgør væsentlige sider af byfornyelsen, og at de strukturfonde, der medvirker til aktioner af denne type, bør befordre dette.
Kommissionen deler Parlamentets synspunkt om, at vi bør styrke miljødimensionen i vores bypolitik, og at der skal lægges større vægt på de mere overordnede forhold, hvad angår bybefolkningernes livskvalitet. Hvilke aktioner bør så i dette perspektiv udgøre Kommissionens aktionsplan for byerne? De udfordringer, der er udpeget i Kommissionens meddelelse, har særlig med fire forhold at gøre: behovet for at styrke produktiviteten, den økonomiske udvikling og beskæftigelsen i byområderne, navnlig i mindre udviklede regioner, behovet for at støtte lige adgang og nedbringe den sociale udstødelse i byområderne, behovet for at gøre byerne mere miljømæssigt bæredygtige og behovet for at fremme innovative og fleksible beslutningsprocesser, der kan integrere de forskellige parters indsats i den private og den offentlige sektor og i Fællesskabet, fra europæisk til lokalt niveau, og forøge synergierne mellem de institutionelle processer og de eksisterende ressourcer.
Forberedelsen af Kommissionens aktionsplan er endnu ikke afsluttet, hvorfor det endnu er for tidligt at fremlægge konkrete og specifikke forslag på dette område. Men der kan dog, hr. formand, ærede medlemmer, nævnes visse forhold, som vi anser for klart væsentlige, og som vil blive omfattet af aktionsplanen.
For det første: Det er en afgørende udfordring for Fællesskabet at forøge produktiviteten i byer beliggende i mindre udviklede regioner med henblik på at mindske de regionale forskelle. Den strategiske byplanlægningstrategi bør finde en mere eksplicit plads i strukturfondene, og de byer, der er beliggende i støtteberettigede regioner, bør spille en vigtigere rolle i den fremtidige planlægning. Vi må også tænke på aktioner ud over præferenceregionerne. Alle byer bør fremme livslang uddannelse og tilpasning, de må blive uddannelsesbyer og inddrage teknologien til gavn for økonomien og lokalbefolkningen. I denne sammenhæng må Kommissionen tænke på, hvordan den bymæssige dimension kan udmøntes i de nye Sokrates- og Leonardo da Vinci-programmer samt i »Morgendagens by«-programmet inden for det femte rammeprogram. Byerne må også befordre metoder til lokal udvikling og beskæftigelse, og på dette område er Fællesskabet i gang med at udvikle et projekt. Derudover vil Kommissionen også undersøge, hvorledes det bedst lader sig gøre at integrere behovet for et afbalanceret bysystem i de europæiske transport- og telenet.
Et andet aspekt er spørgsmålet om lighed og social samhørighed i byområderne. Blandt mange andre aktioner på dette område søger Kommissionen at koncentrere en del af den næste strukturfondpakke om bykvarterer med særlige behov beliggende i mål nr. 2-regioner, således som foreslået i Agenda 2000. Men også under mål nr. 1 bør der ske en lignende koncentration af ressourcer om specifikke kvarterer. Boligsektoren er en afgørende faktor i kampen mod ulighed, udstødelse og kriminalitet i byområder, ligesom det er en sektor med potentiale for beskæftigelse og udvikling af små og mellemstore virksomheder.
Af disse årsager vil Kommissionen overveje mulighederne for at også at lade strukturfondsmidlerne omfatte specifikke programmer for boligsektoren, såfremt de er afgørende for udviklingen af lokalsamfundene og udgør en del af en samlet plan for byfornyelse. Jeg er klar over, Kommissionen er klar over, at Parlamentet går ind for at opretholde fællesskabsinitiativet Urban. På grund af Urban-initiativets succes, som et initiativ på lokalt grundlag, har Kommissionen besluttet at integrere det i de aktioner, der omfattes af fællesskabsstøtterammerne fra år 2000. Et af elementerne i denne integration består i en udvidelse af partnerskabsdefinitionen i udkastet til forordning for strukturfondene, således at lokale myndigheder og sociale og økonomiske organisationer inddrages, et aspekt, som visse medlemsstater finder noget kontroversielt. Fra Kommissionens synspunkt er det afgørende, at de lokale myndigheder inddrages i partnerskabsmekanismerne med henblik på at finde en løsning på byområdernes problemer og en vellykket politisk integrering af Urban-initiativet.
Et andet problem, som indgår i Kommissionens aktionsplan nu og fremover, er bymiljø- og livskvalitet, der jo også har været meget omtalt i betænkningerne og i parlamentsmedlemmernes indlæg. Der må findes mere bæredygtige forvaltningsformer med henblik på at forbedre livskvaliteten i byerne, sikre konkurrencedygtigheden for deres erhverv og beskytte det samlede miljø. Miljølovgivningen er helt sikkert det vigtigste instrument, som Fællesskabet råder over til at forbedre kvaliteten af byernes miljø, særlig de forholdsregler, der er blevet taget med hensyn til luft-, vand- og affaldskvalitet og kontrol med industriforureningen, alle med tydelig virkning for byerne.
Den gældende lovgivning om vurdering af miljøvirkninger udgør også et værdifuldt redskab til at sikre, at nye udbygninger af byområderne bliver miljømæssigt bæredygtige. Rådets direktiv om strategisk miljøvurdering lægger op til, at der ses på udviklingens miljøvirkninger lige fra planlægningsprocessens begyndelse, og forstærker hermed den samling miljøredskaber, som vi har til rådighed. På dette område medvirker et betragteligt antal lokale projekter i en proces, som Kommissionen opmuntrer til. Men der er stadig behov for, at vi fornyer vores anstrengelser til fordel for miljømæssigt bæredygtige byer gennem mere strukturelle forholdsregler, i forhold til hvilke Kommissionen vil iværksætte en række aktioner og undersøgelser. Det drejer sig om, hvordan mobilitetsomkostningerne skal bæres, og hvordan der kan tilskyndes til vejafgifter, prioriteres udvikling via genanvendelse, ske beskatning af energi for at fremme en mere bæredygtig adfærd og skaffes ressourcer til at nedbringe lønomkostningerne og øge beskæftigelsen.
Jeg kommer nu som det sidste til det vigtige spørgsmål om administration og lokalstyre. Kommissionen kan garantere de lokale og regionale myndigheder, at den vil støtte de anstrengelser, som de gør sig for at finde de bedste løsninger på byområdernes komplekse problemer. Fællesskabet skal sætte aktioner i gang for at udvikle de europæiske byers ressourcer og på internationalt plan fremme viden om byområdernes forhold. Det kan gøres med aktioner i lille skala med hensyn til byernes indikatorer og referencestandarder ved at der, som det understreges i Parlamentets betænkning, systematisk udveksles erfaringer, iværksættes undersøgelser og sker koordinering af den viden, som de forskellige projekter munder ud i. Det har vi gjort, og det vil vi fortsat gøre, og dét med en, håber vi, stadig større effektivitet.
Det kan således konkluderes, hr. formand, at Kommissionen og Europa-Parlamentet er enige om, at dagsordenen for byerne ikke er en lokal dagsorden, men tværtom fordrer handling på alle administrative niveauer. Af flere årsager, blandt hvilke opfyldelsen af traktatens målsætninger, bør Fællesskabet inddrages i dette spørgsmål med den indlysende gavnlige effekt, som dette kan indebære. Visse af byområdernes problemer kan kun løses effektivt, hvis Fællesskabet udfører sin rolle, der ganske rigtigt er beskeden inden for nogle sektorer, men dog er betydningsfuld inden for andre, såsom miljø og økonomisk og social samhørighed. I alle tilfælde vil vi til fulde respektere subsidiaritetsprincippet, når aktionerne skal fastlægges.
Tillad mig nok en gang at takke fru Pollack og fru Napoletano for deres værdifulde bidrag. Jeg håber, at Kommissionens kommende aktionsplan kan tilbyde løsninger på nogle af de problemer, der her er stillet op, og at vi kan uddybe dialogen på »byforum« i november.
Tillad mig nu, hr. formand, at jeg omtaler den fremragende og udtømmende betænkning om fysisk planlægning og udviklingsplanen for Fællesskabets område. Såvel Kommissionen som de myndigheder, der er ansvarlige for den fysiske planlægning i medlemsstaterne, giver og har givet udtryk for deres anerkendelse, og de føler sig opmuntret af den entusiasme og klare støtte, som betænkningen udviser. Betænkningen giver derudover Kommissionen god anledning til at fremlægge sit synspunkt vedrørende den seneste udvikling efter ministermødet om fysisk planlægning i Glasgow den 8. juni.
Hr. Novo Belenguers betænkning fremhæver klogt, at udviklingsplanen for Fællesskabets område på grund af sagens komplekse karakter og kravet om konsensus mellem de femten medlemsstater må være en langsom proces. Jeg betragter det imidlertid som meget opmuntrende, at flere medlemsstater, mange medlemsstater, trods det beskedne fremskridt i udarbejdelsen af udviklingsplanen for Fællesskabets område udtrykker deres vilje til at fremme den, altså fremme den inden for deres eget ansvarsområde. Takket være disse signaler kan vi håbe på et samlet fremstød under det østrigske og det tyske formandskab, der næste forår vil gøre det muligt at vedtage den første udviklingsplan for Fællesskabets område.
Kommissionen vil fortsat opretholde et godt samarbejdsforhold til medlemsstaterne og yde dem teknisk støtte, når det er nødvendigt, og tilbyde et bredere, tværnationalt grundlag for den offentlige debat, der blev igangsat på ministermødet i Norwick sidste år. Dens bidrag til processen vil omfatte følgende opgaver:
bistå medlemsstaterne i færdiggørelsen af udviklingsplanen for Fællesskabets område og virke som sekretariat for Komitéen for Fysisk Planlægning; -organisere de resterende fire tværnationale seminarer om henholdsvis vidensadgang, partnerskabet mellem by og land, forvaltningen af miljøfølsomme områder og følgerne af udvidelsen for det europæiske område såvel som et stort forum i Bruxelles til februar for at samordne resultaterne af den offentlige debat både i medlemsstaterne og på europæisk plan; -støtte et toårigt forsøgsprogram til styrkelse af udviklingsplanen for Fællesskabets område med henblik på oprettelsen af et netværk af europæiske observationsorganer; -forberede en foreløbig beretning om Fælleskabets politik og den fysiske planlægning; -samt bistå det tværnationale samarbejde for at vise fordelene ved at iværksætte udviklingsplanen for Fællesskabets område, i øjeblikket gennem INTERREG II-C, og fra år 2000 gennem et nyt fællesskabsinitiativ centreret omkring det tværnationale samarbejde og til fremme af en afbalanceret og harmonisk udvikling.Jeg tror, at denne sags vigtighed er blevet tilstrækkelig fremhævet, og vi ønsker også at understrege den konstante og ægte respekt for subsidiaritetsprincippet, som vi nærer, når vi påtager os det ansvar, der er vores. I den nærmeste fremtid ser Kommissionen det som sit særlige ansvar at fremme sine egne tjenesteydelser og bevidstgørelsen af følgerne for det europæiske område af Fællesskabets forskellige politikker, navnlig disses bidrag til at opnå en geografisk mere afbalanceret fordeling af de økonomiske aktiviteter og en bæredygtig arealanvendelse samt opfylde bestemte områders særlige behov.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Ad hoc-procedurer for 1999-budgettet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0256/98) af Dührkop Dührkop for Budgetudvalget om »ad hoc«-procedurerne for 1999-budgettet, jf. de interinstitutionelle aftaler af 29. oktober 1993 om budgetdisciplin og forbedring af budgetproceduren, og af 16. juli 1997 vedrørende bestemmelser om finansieringen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og jf. den fælles erklæring af 12. december 1996 om en forbedring af budgetmyndighedens informationer om fiskeriaftaler.

Dührkop Dührkop
Hr. formand, mine damer og herrer, hermed indledes debatten om ad hocprocedurerne for 1999-budgettet, jævnfør den interinstitutionelle aftale af 29. oktober 1993, som siger, at ad hoc-procedurerne på Europa-Parlamentets eller Rådets opfordring kan indledes i det tilfælde, at en af de to parter i forbindelse med landbrugsudgifterne ønsker at fravige det foreløbige budgetforslag, som blev fremlagt for Kommissionen.
Parlamentet og Rådet indledte med trepartsmødet den 23. juni formelt ad hoc-proceduren for 1999-budgettet, som vil fortsætte, indtil der er indgået en aftale. Proceduren afsluttes normalt om efteråret og giver dermed en mere realistisk og korrekt budgetberegning.
Efter de seneste forbedringer i budgetproceduren omfatter ad hoc-proceduren nu tre områder: landbrug, fiskeriaftaler samt den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Selvom det måske ligner en rutinemæssig teknisk gennemgang, vil jeg gerne fremhæve det politiske indhold i denne ad hoc-procedure, idet den medfører øget indflydelse på budgetproceduren fra EuropaParlamentets side. I de seneste regnskabsår har man til overflod bekræftet fordelene herved i forbindelse med nøjagtigheden af budgettet.
Inden jeg går i dybden med indholdet af beslutningsforslaget, tillader jeg mig at fremhæve forskellen mellem Rådet og Parlamentet i forbindelse med klassificeringen af visse landbrugsudgifter, som er et område, hvor der kun er sket få fremskridt. Europa-Parlamentets syn på dialogen om budgettet for 1999 fremgår af bilag 1 i beslutningen.
Angående de forventede landbrugsudgifter i det foreløbige budgetforslag for 1999, foreslår Kommissionen EUR 40.440 millioner. Men når man for det første tager i betragtning, at der siden 1994 har været en konstant overbudgettering på over 10 % i mange landbrugsbudgetposter, for det andet, at det foreløbige budgetforslag for 1997 beløb sig til ECU 42.305 millioner, men at der efter den sidste revision dette år viste sig at være et overskud på ECU 2.709 millioner, og for det tredje, at de seneste udsigter pr. 1. juni 1998 forudsagde et overskud på ca. ECU 1.200 millioner, hvortil der skal lægges ECU 1 milliard, som blev fratrukket Kommissionens første vurderinger, så beløber de reelle omkostninger sig til ECU 2.200 millioner mindre end Kommissionens første overslag.
Ordføreren og Budgetudvalget mener derfor, at Europa-Parlamentet bør insistere på at oprette en reserve inden for kategori 1, netop på grund af erfaringerne fra de to foregående år, samt at det tydeligvis er vanskeligt at foretage en mere nøjagtig budgettering.
Oprettelsen af en reserve medfører ikke, at de obligatoriske landbrugsudgifter nedbringes, eftersom vi antager, at USA således kun yder det, som svarer til reelle udgifter uden at stille midler til rådighed for Fællesskabet, som ikke vil blive anvendt og senere skal tilbagebetales.
I sit første udkast til betænkning havde ordføreren foreslået tre forskellige reserver, herunder en til ledsagende foranstaltninger af mangel på en beretning fra Kommissionen, der vurderer den reelle effektivitet, og en anden til budgetposter uden retsgrundlag, eftersom man, når Rådet insisterer på, at der skal være et retsgrundlag for de ikke- obligatoriske udgifter, forudsætter, at Rådet insisterer på det samme for de obligatoriske udgifter, hvilket åbenbart ikke er tilfældet. Der er helt konkret tretten linjer, som der intet retsgrundlag er for, og som beløber sig til ECU 150 millioner.
Jeg vil gerne takke for samarbejdet med Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, idet man enedes om at afsætte en, foreløbig lineær, generel reserve på ECU 700 millioner til usikre markedsforhold og ledsagende foranstaltninger, indtil Kommissionens ændringsskrivelse til efteråret fastslår det konkrete beløb ud fra sektorens behov og udvikling.
Jeg tilskynder Rådet til at opnå en aftale med Europa-Parlamentet, så det er muligt at nå frem til et nøjagtigt budget. Lad os håbe, at eksemplet fra før er tilskyndelse nok i sig selv. Det er dog værd at nævne, at indsatsen via ad hoc-proceduren i de sidste år har givet et bemærkelsesværdigt resultat.
Hvad angår de internationale fiskeriaftaler bør man værdsætte, at princippet om, at Europa- Parlamentet konsulteres før enhver betaling, bekræftes. Man skønner dog, at det foreløbige budgetforslag er overbudgetteret, eftersom der er for stor usikkerhed om indgåelsen af visse aftaler. Takket være samarbejdet mellem Fiskeriudvalget og Kommissionen kan vi anmode om, at nedskæringen i reserven bliver vedtaget, sådan som det er angivet i bilag 2.
Hvad angår den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, indeholder denne beslutning også Udvalget om Udenrigs-, Sikkerhedsog Forsvarsanliggender's holdninger, navnlig til nedskæringen i reserven med henblik på nødtiltag til fordel for støtte til andre politikker, såsom demokratiseringsprocesser, valgprocesser og konfliktforebyggelse, samt til nomenklaturet, der er anført i beslutningens bilag 2.
Bugetudvalget og ordføreren beder herefter Parlamentet godkende denne beretning som mandat for forhandlingerne mellem delegationen fra Europa-Parlamentet og Rådet.

Sonneveld
Hr. formand, i denne mødeperiode vedtager Parlamentet mandatet for forhandlingen med Rådet, navnlig om de obligatoriske landbrugsudgifter for 1999 inden for rammerne af den såkaldte ad hoc-procedure. I de forløbne år har vi gjort mange positive erfaringer med denne procedure, frem for alt i det forløbne år med hensyn til budgettet for 1998. Alle involverede parter mener, at denne arbejdsmetode, der også kaldes Tillich/Mulder-proceduren, skal fortsættes. Det betyder, at tyngdepunktet for forhandlingerne mellem Parlamentet og Rådet ikke længere ligger ved vedtagelsen af budgetforslaget, men i efteråret, når Kommissionen vil sende en eventuel ændringsskrivelse til de to grene af budgetmyndigheden, hvori de seneste overslag over de obligatoriske udgifter vil være optaget.
I øjeblikket må det spørgsmål besvares, hvilke ændringer der er tænkelige i det foreløbige budgetforslag, både på indtægtssiden og på udgiftssiden. På grundlag af de virkelige udgifter i regnskabsåret 1998 mener Parlamentet, at besparelser måske kan foretages inden 1999. Det giver udtryk for denne forventning ved at overføre et beløb på ECU 700 millioner til en almindelig reserve. Det sker med henblik på usikkerhed på markedet og ledsageforanstaltninger.
På den anden side gives dette forslag form ved foreløbigt at foreslå en lineær nedskæring af landbrugsudgifterne. På denne måde bliver den eventuelle nedskæring midlertidigt anbragt i forventning om, at Kommissionen til sin tid kunne komme med forslag om en mere selektiv nedskæring af nogle substantielle budgetposter. Denne løsning er midlertidig. For Parlamentets udtrykkelige, fastlagte modstand mod en virkelig lineær nedskæring af de obligatoriske landbrugsudgifter forbliver fuldstændig intakt. Selvfølgelig skal proceduren også fungere ordentligt, hvis der alt i alt ikke opnås nogen besparelser, men stigninger i udgifterne.
Lige et par ord om ledsageforanstaltningerne som følge af landbrugsreformen af 1992. Disse foranstaltninger er der stadig større interesse for, og udgifterne stiger stærkt. Alligevel mangler der en god analyse og evaluering af disse foranstaltninger. Parlamentet mener, at en sådan evaluering skal komme meget snart, frem for alt fordi disse foranstaltninger kan udgøre en substantiel del af den af Kommissionen foreslåede nye politik for landdistrikterne. Herom må Parlamentet og Rådet kunne træffe en ansvarlig beslutning. Så er det på høje tid, at Parlamentet fordyber sig grundigt i effektiviteten af disse ledsageforanstaltninger.
Parlamentet vil foreslå, at budgetkontoen for bekæmpelse af svindel i landbrugssektoren forhøjes. Dette stemmer overens med Kommissionens hensigt med hensyn til at iværksætte nye programmer på dette område. Bestræbelserne på dette område må der ikke slækkes på. Ved at sikre finansiering nu kan nye aktioner fra Kommissionens side ufortøvet iværksættes.
Endelig stilles der i Dührkop Dührkop-betænkningen et forslag om at nå frem til en ny inddeling af rubrikken landbrug. Først og fremmest er det meget nyttigt at skelne mellem underrubrikkerne traditionelle markedsordningsudgifter og de stærkt stigende direkte betalinger til producenter. Det gælder for øvrigt også for underrubrikken strukturudgifter i garantisektionen. Også denne underrubrik kræver meget specifik opmærksomhed netop med henblik på den politik, der er bebudet i Agenda 2000. Det drejer sig i alle disse tilfælde om obligatoriske landbrugsudgifter, men dette betyder ikke, at de kunne unddrages Parlamentets politiske indflydelse. Den måde, hvorpå Parlamentet kunne udøve denne beføjelse på en fornuftig måde, må udgøre en del af en interinstitutionel aftale, en ny aftale. Men en ny inddeling, således som ordføreren nu foreslår, er ikke nogen god begyndelse.

Brinkhorst
Hr. formand, fru Dührkops betænkning viser, at der kan gøres fremskridt i Parlamentet uden at ændre traktaten. Rådet har i mange år afvist at gøre budgettet til genstand for ordentlig demokratisk kontrol. Vi har i årevis kæmpet for en ordentlig overordnet budgetkontrol både for de obligatoriske og de ikke-obligatoriske udgifter. Vi har også i årevis kæmpet for demokratisk kontrol over fiskeribudgettet, og for at budgettet for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik skulle komme under demokratisk kontrol. Dette beviser, at vi, hvis Parlamentet optræder konsekvent, er effektivt og ikke bruger for mange penge, kan gøre fremskridt uden traktatændringer. Det er, hvad vi nu har: den såkaldte ad hoc-procedure.
Det har taget Kommissionen nogen tid at forstå, at overbudgettering af landbrugsudgifterne giver bagslag. Endelig gjorde vi de første spæde skridt for to år siden, og jeg lykønsker min kollega, hr. Tillich, som sidste år havde held til at opnå et fast tilsagn både fra Kommissionen og Rådet om at acceptere princippet om, at der oprettedes en reserve. Der er blevet sagt meget om reserven. Den er altid blevet udlagt som et eksempel på magtmisbrug fra Parlamentets side. Men reserven er ikke et udslag af misbrug fra Parlamentets side. Det er en ordentlig anvendelse af offentlige penge af en offentligt kontrolleret lovgivende forsamling. Det er på denne baggrund, at jeg mener, at vi har det bedste udgangspunkt for den forhandling, der vil begynde inden for de næste par uger.
En kommentar om retsgrundlaget. Her til eftermiddag kom det atter frem under drøftelsen med kommissær Liikanen, at retsgrundlaget i sidste instans ikke drejer sig om loven. Der er snarere tale om en politisk vilje til at forstå befolkningens behov. Det, at 90 budgetposter for nærværende ikke gennemføres, er skammeligt for udviklingen af et civilt samfund. Vi har lige vedtaget Herman-betænkningen, der gør det meget klart, at vi kan gøre fremskridt, såfremt Rådet er villigt til at samarbejde med os. Lad der ikke være nogen misforståelser: hvis vi ikke under trepartsforhandlingerne når frem til et politisk gennembrud om retsgrundlaget, så vil forholdet mellem Parlamentet og Rådet, men jeg vil også tilføje forholdet mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen lide under det. Jeg håber, at dette budskab vil blive modtaget af alle dem, der ikke var til stede her i dag. Jeg ser, at kommissæren for Afrika er her, og jeg håber, at han kan give budskabet videre til landbrugskommissæren. Jeg mener, at vi med det, der er nået indtil nu, har et godt udgangspunkt, og jeg har fuld tillid til, at vi når frem til et godt resultat.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, ad hoc-proceduren, der stammer fra bestemmelserne i den interinstitutionelle aftale af 29. oktober 1993 om landbrugsudgifterne er blevet udstrakt til også at gælde aftalerne for fiskeriet og den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Proceduren har muliggjort helt klare fremskridt, såvel hvad angår en forbedring af budgetproceduren som i udarbejdelsen af selve Unionens budget. Det samarbejde, der gik forud for andenbehandlingen af budgettet for 1998 er det bedste eksempel på dette.
På den ene side bliver Europa-Parlamentet tildelt retten til at holde øje med landbrugsudgifterne, og på den anden side kan Rådet ved at acceptere visse af Parlamentets holdninger til de obligatoriske udgifter opnå visse indrømmelser inden for de ikke obligatoriske udgifter, hvilket tidligere ofte i et omfang, der er skønnet ufornuftigt i forhold til Europa-Parlamentets budgetbeslutninger, har udgjort et stridens æble, hvis ikke en årsag til konflikter mellem budgetmyndighedens to grene. Et andet vigtigt og positivt fremskridt er den aftale, der er indgået mellem Rådet og Kommissionen, ifølge hvilken Kommissionen nu for landbrugsudgifterne skal fremlægge en ændringsskrivelse til sit foreløbige forslag før førstebehandlingen af budgettet, så man bedre kan bedømme de budgetmæssige skøn, hvilket ofte er svært inden for landbruget.
Disse fremskridt er fuldt ud acceptable, idet de både gør det muligt at gøre en ende på en slags skyttegravskrig om budgettet mellem Parlamentet og Rådet, der tidligere varede alt for længe, og samtidig giver det Parlamentet mere sammenhæng og enhed i udøvelsen af sine kompetencer. Den halvsidige lammelse, der tidligere plagede vores Parlament, og som kun gav os beføjelser over for halvdelen af budgettet og overlod myndigheden for den anden halvdel til Rådet, er fra nu af fortid og urealistisk. Ja, med ad hoc-proceduren som et regelsæt for god opførsel mellem budgetmyndighedens to grene vil den budgetmæssige høflighed tillade bedre resultater ved udarbejdelsen af budgettet. Men vi skal passe på, at dette ikke fører til en snigende kompetenceforvirring. For Parlamentet drejer det sig udelukkende om at foreslå ændringer i strukturen for og klassificeringen af udgifter til landbruget, eller med andre ord at fjerne obligatoriske og ikke obligatoriske udgifter.
Selvom vi ikke vil sætte spørgsmålstegn ved det velbegrundede i ad hoc-proceduren, kan vi dog alligevel ikke følge ordføreren på dette punkt af den simple grund, at landbrugsudgifterne i kraft af deres egenart simpelthen ikke kan banaliseres ned til at være ikke obligatoriske udgifter. En sådan udgift er per definition underkastet lovgiverens frie vilje i henhold til de muligheder, der vælges. Det er f.eks. tilladt at reducere en budgetbevilling til et program for vindenergi i forhold til den interesse og troværdighed, man vil tildele denne energikilde. Det forholder sig ganske anderledes med størstedelen af landbrugsudgifterne, både de der støtter markedet, den direkte støtte eller de strukturelle foranstaltninger. Det er udgifter, der ifølge deres natur bør garanteres, og jeg mener, at deres egenart bør fritage dem for den overdrevne tilbøjelighed til at klassificere. Ad hoc-proceduren bør begrænse sig til praksis for den interinstitutionelle aftales praksis og holde sig inden for disse rammer. Uden at ville gå imod strømmen, så er det en retning, jeg og min gruppe ikke kan følge.

Miranda
Hr. formand, en bemærkning af almen karakter for at bekræfte, at vi anser ad hoc-procedurerne for en positiv måde til, at Parlamentet kan bidrage til en bedre fordeling af de obligatoriske udgifter, navnlig landbrugsudgifterne. Og sikre en større fasthed og en større gennemskuelighed i disse.
Men vi mener også - og det vil vi gerne understrege - at der hverken må eller skal ske en forringelse af en sådan fremgangsmåde ved, at den bliver ændret til blot at være en måde at forslå nedskæring i udgifterne på. Det samme siger vi vedrørende den særlige reserve, i kategori 1, som bliver os foreslået. Vi kan tilslutte os, at den oprettes, især på baggrund af de usikre markedsforhold. Vi mener imidlertid, at den ikke mekanisk bør tages i anvendelse, men bør konsolideres og begrænses til meget klart definerede situationer.
Men i denne sammenhæng finder vi en idé, der allerede blev fremført i en tidligere betænkning, særlig kontroversiel: idéen om en betinget reserve. Vi forstår hensigten med at lette medlemsstaternes budgetbyrde, men vi kan ikke undlade at gøre opmærksom på de farer, som en sådan fremgangsmåde indebærer, både som præcedens, der kan tendere til at brede sig, og ikke mindst som den lige vej til en fuldstændig ophævelse af begrebet om egne indtægter.
Hvis man ikke tager sig i agt, risikerer man at se disse egne indtægter forvandlet til rene a la carte-overførsler fra medlemsstaternes side. Og ingen af os ville givetvis synes om en sådan situation.

Müller
Hr. formand, mine damer og herrer, før jeg ytrer mig om den fremragende betænkning af fru Dührkop-Dührkop, bliver jeg nødt til at bidrage med et lille tillæg til eftermiddagens diskussion om retsgrundlaget, der jo forekommer mig at være vigtigt, men som ikke blev nævnt. Det afgørende spørgsmål er nemlig ikke, om man skal følge dommen. Det er ikke det, der er spørgsmålet. Det afgørende spørgsmål er: Hvordan får vi Rådet til at gå ind for politikker, som Parlamentet ønsker at iværksætte? Det har der desværre netop hidtil ikke være noget institutionelt svar på. Så længe Rådet nægter at give indrømmelser på dette punkt, lige så længe bliver vi som budgetmyndighed nødt til at reagere med vores midler og udøve pres.
På sidste møde i Budgetkontroludvalget var alle grupper da også enige om at udnytte de marginer, som vi har til rådighed i budgettet for 1999 i kategori 3 og 4, fuldt ud, hvis Rådet indtager en urokkelig holdning. Rådet skal vide, at vi meget vel kan gennemføre en blokade, for det handler trods alt om ikke mindre end ECU 1, 3 milliarder. Rådet kan trygt stole på, at vi er i stand til at investere pengene godt. Rådet må bekende kulør under trepartsmødet.
Nu til Dührkop-betænkningen, der - hvis man ser bort fra de konkrete prognoser - henviser til tre afgørende institutionelle poster, som man strides om, og som man skal finde en løsning på i forbindelse med den næste interinstitutionelle aftale. Ud over det allerede nævnte problem med retsgrundlaget, problemet med klassifikationen af udgifterne og en forudanelse om den øgede fleksibilitet gennem dannelsen af en reserve er Dührkop-betænkningen en vigtig etape på den stenede vej til et interinstitutionelt samarbejde. Min gruppe støtter de bestræbelser, ordføreren og Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter har gjort sig for at give evalueringen af programmerne større opmærksomhed. Dette gælder selvfølgelig også for programmer for et holdbart regionalt landbrug.
Vi vil dog gerne understrege, at vi netop ved disse programmer, der forudsætter et stort engagement i medlemslandene, skal gøre alt for at sikre, at de når ud til den almindelige befolkning med succes. Hvad angår dannelsen af en forsikringsfond til kompensation for skader som følge af dyreepidemier, vil jeg gerne understrege, at det afgørende motiv for mig er decharge af budgettet. På de præmisser ville undersøgelserne kunne foretages, hvorved selvforsikringsprincippet skulle garanteres. Derfor kan jeg på nuværende tidspunkt ikke gå ind for, at der dannes en budgetpost.
Afslutningsvis et par ord vedrørende udgifterne i forbindelse med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi indlod os på ad hoc-proceduren som led i Amsterdam-traktaten, fordi det forekom os at være vigtigt at bevare den ikke-obligatoriske karakter af disse udgifter. Proceduren forudsætter dog et minimum af gensidig ansvarsfølelse, som Rådet efter min mening ikke er opmærksom på. Det er særlig beklageligt, at hverken Rådet eller Kommissionen hidtil har efterkommet Parlamentets ønsker om at etablere en europæisk civil fredsbevarende styrke.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, kære kolleger, endnu behandler vi her i Bruxelles en vigtig betænkning om budgetproceduren, i modstrid med de tekster, der fastlægger vores hovedsæde, hvilket er bekræftet af Domstolen.
Den betænkning, vi har fået forelagt, er langt fra neutral. Hvis ad hoc-proceduren i teorien består af formaliserede diskussioner mellem de to parter med budgetmyndighed om beløbet for og fordeling af obligatoriske og ikke obligatoriske udgifter, så kan den i praksis gøre det muligt for Europa-Parlamentet at åbne en dialog og foretage en veritabel politisk pengeafpresning over for Rådet, hvad angår såvel beløbet for de obligatoriske udgifter som karakteren af visse af disse udgifter. Jeg vil undersøge de to kategorier, med hvilke vi kan åbne en ad hoc-procedure i betænkningen, landbrugsudgifterne og udgifterne til FUSP.
Med hensyn til landbrugsudgifterne retfærdiggør Europa-Parlamentet sin jævnlige tilflugt til anvendelse af ad hoc-proceduren med henvisning til den sygelige overvurdering, man har benyttet gennem de sidste ti år. Budgetudvalget betragter stadig visse budgetposter under landbrugsafsnittet som værende for store. Det anmoder Kommissionen om at fremsende en ændringsskrivelse, så man kun indskriver bevillinger i budgettet, der ligger så tæt som muligt de på reelle behov. Vi skal i øvrigt ikke lade os narre af Budgetudvalgets virkelige begrundelser. Det drejer sig kort og godt om at øve indflydelse på karakteren, indholdet og beløbet for de obligatoriske udgifter, der normalt kontrolleres ensidigt af Rådet. Jeg havde fremsat et ændringsforslag, hvori det hedder, at Parlamentet betragter ad hoc-proceduren som et instrument, der sigter på at skabe en bedre fordeling af bevillingerne og ikke et politisk middel med det formål at sætte spørgsmålstegn ved den aktuelle magtbalance mellem de to parter, der har budgetmyndighed. Men ændringsforslaget blev afvist.
Hvad angår udgifterne til FUSP, er problemet en smule anderledes. For det første skelner Maastricht-traktaten i behandlingen af disse udgifter. Den interinstitutionelle aftale af 16. juli 1997 har ændret disse forhold uden hverken at respektere proceduren eller at vente på en ratificering af Amsterdam-traktaten. Der ligger også der en vilje til at ændre teksterne og udøve indflydelse på det, Rådet foreslår. Ad hoc-proceduren er ikke, som man har fortalt os, en måde at rationalisere udgifterne på, men i stedet en vilje til at omdefinere klassificeringen af disse udgifter.

Fabra Vallés
Hr. formand, det faktum, at budgettet for 1999 er det seneste aktuelle økonomiske skøn, gør, at det - selvom det fortsætter i samme spor som de tidligere år - allerede retter blikket frem mod de kommende økonomiske skøn, hvilket også gælder for budgettets landbrugsside. Vi ved udmærket, at ad hoc-procedurerne ikke har til formål at sætte budgetmyndighedens beføjelser under tvivl, men derimod at skabe en debat mellem Rådet og Parlamentet om klassificeringen af udgifterne.
I sin tid vedtog Budgetudvalget fru Dührkops betænkning om ad hoc-proceduren samtidig med, at udvalget bekræftede fortræffeligheden af Tillich/Mulder-proceduren, som vi introducerede sidste år. Den vil blive anvendt endnu en gang i forbindelse med ændringsskrivelsen, som Kommissionen forelægger i slutningen af oktober med henblik på at opnå større overensstemmelse mellem de forventede udgifter og de faktiske udgifter.
Jeg vil også gerne fremhæve, at vi i lyset af Kommissionens ændringsskrivelse stemte for oprettelsen af en speciel reserve til usikre markedsforhold og ledsagende foranstaltninger, hvori der står opført ECU 700 millioner, som stammer fra en lineær nedsættelse i alle B1-posterne i EUGFL-garantisektionen uden at det totale beløb stiger, idet man således undgår overbudgettering af landbrugsudgifterne. Noget andet er, om Rådet vil være indstillet på at godkende reserven.
En anden nyskabelse, som vi også støtter, er det nye udgiftsnomenklatur, som fru Dührkop foreslår ud fra udgiftsområderne for at opnå en bedre vurdering af den fælles landbrugspolitik.
På den anden side på grund af manglende enighed med Rådet i trepartsdialogen om retsgrundlaget, og for at være kohærent med domstolens afgørelse, foreslår ordføreren at opføre de beløb, som vedrører poster, hvis retsgrundlag endnu ikke er godkendt, i en speciel reserve. Således foretager man først en overførsel fra reserven til budgetposten, når retsgrundlaget er vedtaget.
Den allerede nævnte Tillich/Mulder-procedure omfatter de internationale fiskeriaftaler, således at den ændringsskrivelse, som Kommissionen har forelagt, gør det muligt at foretage en bedre vurdering af de nuværende forhandlingers tilstand, og at man kan vedtage nye nedsættelser af de beløb som står opført i reserven i tilfælde af, at forhandlingerne ikke bliver gennemført i tide.
Inden jeg slutter, hr. formand, skal det nævnes, at nogle anskuer de berørte reserver med en vis fortielse, hvorfor det er farligt at samle udgifterne i slutningen af året og afholde dem alle på én gang.
Angående finansieringen af FUSP kan vi acceptere en nedsættelse af bevillingen til nødtiltag, hvis dette differencebeløb til gengæld anvendes til forøgelse af de bevillinger, der er afsat til konfliktafværgelse.

Virrankoski
Hr. formand, fru Dührkop Dührkop har udarbejdet en grundig betænkning, tusind tak for det. Jeg vil gerne kigge nærmere på punkterne 13 og 14. Der gribes fat i landbrugets miljøstøtte, førtidspensionerne og genskovningen.
Først vil jeg gerne pointere, at Den Europæiske Unions fælleskabspolitik og finansiering ikke bør udvides til den egentlige skovindustri. Udelukkende skovplantning, som omfatter fjernelse af dyrkningsarealet fra anvendelse til landbrugsformål, kan måske betragtes som hørende til Den Europæiske Unions arbejdsområde, og ligeledes de foranstaltninger, hvorved der forsøges at hindre erosion og ørkendannelse. Punkt 14 i særdeleshed hører til den praktiserede landbrugspolitik. Af punktet fremgår, at kravene til landbruget er for unøjagtige og for uforpligtende. Samtidig bedes Kommissionen om at komme med særlige forslag til fremme for et bæredygtigt landbrug f.eks. ved at udvikle regler og funktionelle miljø- og produktionsstandarder vedrørende god landbrugspraksis.
Efter min mening viser punkt 14 for meget tillid til forvaltning og bureaukrati, endda til bestemmelser på det regionale niveau. Vi skal huske, at Den Europæiske Union er et fællesskab af 370 millioner indbyggere. Det er umuligt at tænke sig, at Kommissionen har evner til at skabe god landbrugspraksis i hvert et hjørne af Europa. Det samme gælder også for de pertentlige standarder. Kommissionen har f.eks. i dette forår flere gange flyttet den sidste sådag for mit lands vedkommende. Hvorfor skal Kommissionen forsøge at tage beslutning om sådanne detaljer? Der er dyrket landbrug i medlemslandene i flere århundreder. Folk er nok velvidende om, hvornår jorden kan tilsås og hvornår ikke.
Den grundlæggende betingelse for en fælles landbrugspolitik er respekten for subsidiæritetsprincippet. Ansvaret for landbruget tilhører foruden Den Europæiske Union også medlemslandene. Landbrugets miljøbeskyttelse og andre lignende foranstaltninger er hidtil forvaltet gennem indbyrdes aftaler mellem medlemslandet og Den Europæiske Union, hvormed omkostningerne er delt mellem begge parter. Iværksættelsen og kontrollen i praksis er hovedsageligt medlemslandets ansvarsområde. Dette har fungeret godt, fordi medlemslandet har haft både funktionelt og økonomisk ansvar. Jeg håber, at disse subsidiæritetsspørgsmål bliver løst positivt i forbindelse med den næste CAP-reform, når der tages beslutning om programmet for Agenda 2000.

Mulder
Hr. formand, jeg vil gerne koncentrere mig om et aspekt af fru Dührkop Dührkops meget interessante betænkning, og det drejer sig om bekæmpelse af sygdomme hos dyr. Vi har i de forløbne år set, at det koster temmelig mange penge på det europæiske budget, det har vi set med hensyn til BSE og frem for alt med hensyn til svinepesten. Hvordan er situationen i øjeblikket, hvis der udbryder en smitsom sygdom? Situationen er i øjeblikket, at 50 % af disse udgifter dækkes af medlemsstaten og de øvrige 50 % af det europæiske budget. Nu er udviklingen i øjeblikket således, at det i visse medlemsstater, og jeg behøver blot at nævne ét land, som står mig temmelig nært, Nederlandene, forholder sig således, at disse 50 % skal betales nationalt af landmændene i Nederlandene. Det store spørgsmål er, at dette tydeligvis endnu ikke forholder sig sådan i andre lande. Mener Kommissionen ikke, at det muligvis kunne være et tilfælde af konkurrenceforvridning? Ville det være muligt, at Kommissionen inden alt for længe - jeg bad også om det i maj - kunne begynde at evaluere alle planer for bekæmpelse af sygdomme hos dyr, som der i øjeblikket findes i Den Euroæiske Unions medlemsstater.
For så vidt angår fru Dührkop Dührkops forslag om at undersøge, om det er muligt at oprette en forsikringsfond med henblik herpå, tror jeg, at det bestemt er umagen værd at overveje det, men inden vi kan begynde på det, skal der drøftes mange detaljer.

Pinheiro
Hr. formand, Kommissionen er glad for, at Europa-Parlamentet synes at godkende det samlede beløb, der er foreslået for EUGFL's garantisektion, og at der er en høj grad af enighed om, hvordan det bør fordeles mellem sektorer. Dette budgets stramme karakter er indlysende og ikke kun i dets "nulvækst« men også i de bestræbelser, der er blevet gjort for at reducere den overbudgettering, man tidligere har set inden for visse budgetposter.
Hvad angår den foreslåede etablering af en reserve inden for EUGFL's garantisektion, må jeg sige, at Kommissionen ikke kan se, hvordan etableringen af en reserve uden ændringer i det samlede beløb på budgettet kan bidrage til vores fælles mål, nemlig et stramt budget. Kommissionen er imod en lineær nedskæring af alle poster med henblik på at skabe en reserve.
Men hvis det er, hvad budgetmyndigheden ønsker at gøre, så kan Kommissionen acceptere at behandle omkring EUR 250 millioner som »foreløbige bevillinger« og placere dem under reservebudgetpost B0-40. Disse bevillinger kan trækkes fra fem budgetposter, der enten har haft tendens til at være konsekvent underudnyttede i perioden 1994 til 1997, eller hvor udgiften ikke er sikker såsom bekæmpelsen af udbrud af dyresygdomme. Det forekommer ikke logisk at reducere bevillingerne til kontrol- og forebyggelsesforanstaltninger med 3 millioner for derefter at overføre dem til budgetpost B0-40. Kommissionen ville ikke være i stand til at gennemføre den evaluering af ledsageforanstaltningerne, som Parlamentet har anmodet om, og som den er forpligtet til, hvis Parlamentet trækker bevillingerne tilbage.
Hvad angår overførslen af yderligere EUR 17 millioner til budgetpost B0-40 opnået ved en lineær nedskæring af budgetposterne, så kan Kommissionen ikke se nytten af denne handling. I sit foreløbige budgetforslag er Kommissionen forpligtet til at fremsætte nye foranstaltninger til kontrol og forebyggelse af svindel, om muligt inden for rammerne af en ændringsskrivelse.
I fremtiden vil ændringsskrivelsen på landbrugsområdet i efteråret være et meget vigtigt skridt i budgetproceduren omkring EUGFL's garantisektion. Som tidligere vil den gøre det muligt at tage hensyn til de seneste ændringer i produktionen og på markederne. I denne henseende får udviklingen indtil nu os ikke på nuværende tidspunkt til at forvente besparelser i det beløb, der er foreslået i det foreløbige budgetforslag for 1999. Ændringsskrivelsen vil også være den rigtige anledning til en opdatering af det foreløbige budgetforslag i lyset af lovgivningsmæssige beslutninger, herunder om prispakken, markedsreformer og eventuelt vedtagelsen af det agromonetære system, der følger af indførelsen af euroen.
Hvad fiskeriaftalerne angår, kan Kommissionen efter de nye overslag nu støtte to ændringer i det foreløbige budgetforslag, hvis budgetmyndigheden kan gå ind for dem. Den første er en overførsel af EUR 0, 5 millioner fra budgetpost B7-8000 til reserven vedrørende Gambia-aftalen, som så godt som sikkert ikke vil blive undertegnet i 1998 og således ikke vil træde i kraft i begyndelsen af 1999. Den anden er en nedskæring med op mod EUR 7 millioner af reserven vedrørende nye aftaler, eftersom det højst sandsynligt ikke vil være muligt at indgå en ny aftale med Rusland i den nære fremtid, og det var med dette for øje, at et sådant beløb blev afsat under reserven. Kommissionen vil imidlertid på et senere tidspunkt fremsætte opdaterede overslag og foreslå tilsvarende ændringer til forslagene til nye aftaler. Som vedtaget ved trepartsmødet i marts 1998, bør den endelige fordeling mellem reserven og budgetposten besluttes i den ændringsskrivelse, som Kommissionen fremsender til budgetmyndigheden i slutningen af oktober.
Og endelig hvad finansieringen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik angår, så er de bevillinger, der er foreslået i det foreløbige budgetforslag for 1999 med hensyn til budgetposten for hasteaktioner (B8-015), blevet øget i lyset af den relativt hurtige gennemførelse af budgettet i de første måneder af 1998. Men Kommissionen kan gå med til en vis beskæring af det tildelte beløb, med f.eks. de EUR 2 millioner, som Europa-Parlamentet har foreslået, og f.eks. styrke budgetposten til forebyggelse af konflikter og støtte til fredsprocessen (B8-013).
Mindre ændringer i klassifikationen udgør ikke noget problem for Kommissionen. Men hvis der ikke kan nås til enighed om visse budgetposter, så foreslår Kommissionen, at man vender tilbage til den klassifikation, man blev enige om under 1998budgetforhandlingerne eller til den klassifikation, man enedes om i den interinstitutionelle aftale.

Dührkop Dührkop
Hr. kommissær, jeg vil gerne have, at det står fuldstændig klart, at denne beslutning ikke går ind for nogen reserve til ledsageforanstaltningerne. Jeg har sagt klart og tydeligt, at ordføreren hellere ville have haft nogle mere specifikke reserver i stedet for en generel reserve. Men den generelle reserve, som man har valgt, er oprettet efter aftale med Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter. Og hvis De læser beretningen grundigt, vil De se, at der står "foreløbig lineær«. Dette Parlament har i årene med ad hoc-proceduren givet tydeligt udtryk for, at det er imod de lineære nedskæringer. For øjeblikket foretrækker vi at sige "foreløbelig lineær«, indtil det fremgår af ændringsskrivelsen, hvor de virkelige behov ligger.
Angående fiskeriaftalerne ved De lige så godt som jeg, hr. kommissær, at det ikke kun er aftalen med Rusland, der har ringe mulighed for at blive taget i betragtning i budgettet for 1999, men også andre aftaler. Det vil vi få at se hen imod efteråret, når budgetjusteringen læses igennem - det samme vil være tilfældet for landbrugsudgifterne.

Pinheiro
Mange tak, fru Dührkop, for de forklaringer og præciseringer, som De har givet, og som jeg naturligvis tager til efterretning. Hvad angår fiskeriaftalerne er det imidlertid, og i det omfang, hvor jeg kun af og til er involveret på sidelinjen i forhandlingerne om nogle af disse aftaler, særdeles vanskeligt at komme med en nøjagtig forudsigelse. Jeg skal give et eksempel: aftalen med Sydafrika. Det er en aftale, som syntes umulig sidste år, hvor forhandlingerne begyndte i år, og hvor der trods alt er håb om, at den kan blive undertegnet inden udgangen af i år.
Der er et håb, men ikke mere end det! For det afhænger meget mere af de sydafrikanske myndigheder end af Fællesskabets. Vi må derfor anskue disse sager med en vis forsigtighed og acceptere, at der gør sig en del uvished gældende. Det var denne forklarende bemærkning, som jeg gerne ville give, ligesom jeg gerne vil sige, at jeg udmærket forstår både min kollegas og det ærede medlems og hendes kollegers problem, når de vil have et nøjagtigt budget og samtidig støder på disse uvisheder, som de er nødt til at forholde sig til.

Formanden
Mange tak, hr. Pinheiro.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Forhandlerkontrolsystemer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0230/98) af Garosci for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens rapport om medlemsstaternes forhandlerkontrolsystemer (KOM(96)0245 - C4-0589/96).

Garosci
Hr. formand, det er første gang jeg tager ordet fra min nye fysiske placering i Parlamentet, endelig i centrum.
Den 30. juni 1999 - lad os begynde med en god nyhed - vil måske kunne være den sidste dag, hvor en rejsende fra en medlemsstat til en anden i de såkaldt toldfri butikker vil kunne købe specialiteter, kunsthåndværk, luksusvarer, alkohol eller tobak ubeskattet. Denne frist vil ændre et vigtigt fænomen, som de europæiske rejsende har levet med i halvtreds år. Afskaffelsen er imidlertid en direkte konsekvens af indførelsen af det indre marked fra den 1. januar 1993. I betragtning af sektorens samfundsøkonomiske betydning accepterede Rådet en særlig forlængelse fra 1. januar 1993 til 30. juni 1999, så sektorerne gradvist kunne afvikle de toldfri ordninger. Rådet godkendte også i forlængelsesperioden toldfrit salg i de to terminaler i tunnelen under Kanalen og fastsatte beløbet for toldfri indførsel for tredjelande til ECU 175 og for fællesskabslande til ECU 90. I betragtning af fraværet af grænsekontrol fastsatte Rådet minimumsstandarder for forhandlerkontrol, hvilket er emnet for denne betænkning.
Kommissionen skulle inden 1994 have forelagt Rådet en betænkning om overgangsordningens funktion og om de dertil hørende forhandlerkontrolsystemer. Betænkningen blev først udarbejdet i 1996, og med kun lidt over et år til udløbet af forlængelsen skal Parlamentet i dag udtale sig om denne betænkning fra Kommissionen og dermed indirekte om de toldfri forretningers fremtid.
Den første lufthavn med toldfri handel opstod i Irland i 1947, i Shannon. For at give en idé om udviklingen af denne toldfri lufthavn skal man se på udviklingen fra den første rejse med tretten passagerer i 1945 til 1977 med en omsætning på 10 millioner dollars. Shannon-konceptet bredte sig hurtigt til hele Europa, og fra da af indførte alle de store lufthavne det toldfri system. Færgerne fulgte flyenes eksempel og udviklede toldfrit salg ombord, især de små linjeselskaber, og i dag dækker dette salg stadig en vigtig del af deres driftsomkostninger. Sektoren har i Den Europæiske Union i dag tre hovedkanaler - lufthavne, færger og fly - med en omsætning på 7 milliarder dollars i 1996.
I 1991 udtalte Kommissionen sig til fordel for, at der blev udarbejdet en undersøgelse af de samfundsøkonomiske konsekvenser ved en afskaffelse af det toldfri salg. Desværre blev den rapport aldrig til noget, og de data, der i dag er til rådighed for at forstå sektorens reelle relevans, er stadig disse tal om omsætningen i sektoren og en undersøgelse fra EuropaParlamentet. Indførelsen af det indre marked den 1. januar 1993 og det dermed forbundne fravær af fællesskabsgrænser har krævet etablering af et forhandlerkontrolsystem, som sikrer respekten for den fastsatte toldfrihed. Den, der driver en toldfri forretning - og her kommer vi til det centrale emne for betænkningen - skal forfølge det dobbelte mål at øge salget i sin egen forretning og samtidig kontrollere, at salget ikke overstiger de fastsatte grænser.
Kommissionen giver udtryk for alt andet end tilfredshed, når det gælder forretningsindehavernes respekt for de retningslinjer, Rådet fastsatte i 1992. I de fleste tilfælde har forretningsindehaverne ikke indført systemer, som gør det muligt at registrere købene, ligesom der heller ikke er indført systemer, som beregner, hvilke toldfri restbeløb passagererne kan disponere over. Endelig er der ikke sket nogen koordinering af køb på fly. Indehaveren af den toldfri forretning er ikke i besiddelse af alle rejseinformationerne vedrørende passageren, når det enkelte salg finder sted. Dette skyldes huller i kontrolsystemet, men samtidig kan det retfærdiggøres ved, at etableringen af effektive, koordinerede kontroller for de forskellige transportmidler og på de forskellige tidspunkter under rejsen ville have medført en betydelig økonomisk udgift for den forretningsdrivende.
For deres vedkommende går de forretningsdrivendes kontrol ikke ud over den form for kontrol, som udøves af den, der er ansvarlig for lageret, og garanterer alene, at varerne ikke har forladt butikken eller det toldfri område uden at være registreret. De huller, der har vist sig, skyldes formentlig, at medlemsstaterne indbyrdes endnu ikke har haft tid til at organisere, koordinere og investere i sådanne systemer.
Forlængelsen til den 30. juni 1999 kunne have været en måde at imødekomme sektoren på og tillade de nødvendige, gradvise tilpasninger, men systemet med de toldfri forretninger har fra 1991 til i dag ikke søgt at skabe den nødvendige handelsmæssige omstilling, der havde været nyttig som forberedelse til stoppet den 30. juni 1999. Der er endvidere problemet med lighed i forhold til de traditionelle handlende. Også selvom salget skulle falde, ville udviklingen i lufttrafikken kompensere for den eventuelle nedgang i begyndelsen. Endvidere medfører lukningen af de toldfri forretninger ikke fysisk lukning af salgsstederne, men kun stop for toldfrihed ved rejser inden for Fællesskabet. Et ikke ubetydeligt aspekt vedrører fysiske placeringer, der vanskeligt kan sammenlignes, mellem toldfri forretninger og virkeligheden i byernes handel.
Etableringen af et effektivt indre marked må, hvad enten man er enig eller ej, indebære en standsning af det toldfri salg inden for Fællesskabet. Tilfældet med de toldfri forretninger rejser imidlertid samfundsøkonomiske problemer, som Parlamentet er nødt til at beskæftige sig med. Sektoren beskæftiger direkte omkring 140.000 mennesker, og ophævelsen af toldfriheden bringer mange af disse arbejdspladser i fare; bortset fra beskæftigelsesrisikoen vil afskaffelsen have negative virkninger på turistsektoren, især i nogle udkantområder.
Endvidere vil afskaffelsen af det toldfri salg bringe liberaliseringen af transportsektoren i fare, især for de små og mellemstore operatører. Den deraf følgende tendens til besparelser hos selskaberne vil også kunne kompromittere transportsikkerheden.
Lad os derfor sætte den største lid til det ændringsforslag, som forpligter Kommissionen til at udnytte regionalfondene. Det fremgår, at beslutningen om at afskaffe det toldfri salg er definitiv, hvis der ikke skulle fremkomme nye, enstemmige politiske vurderinger, og vi er enige i de ikke særligt tilfredsstillende vurderinger, som fremlægges af Kommissionen. Tanken om at udnytte det toldfri system også til euroens ankomst er vigtig. Udløbet den 30. juni 1999 står således fast, og vi har pligt til at forsyne de forretningsdrivende med midler og metoder til at forbedre deres kontrol og give nettet af toldfri butikker mulighed for en gradvis omstilling til almindelige salgssteder.
Vi finder derfor det andet af mine ændringsforslag - der er kun to - fundamentalt, det som gør det muligt for en rejsende med endeligt bestemmelsessted uden for Fællesskabet, men med mellemlanding, at foretage toldfri indkøb allerede på afgangsstedet.

Metten
Hr. formand, den, som regelmæssigt flyver, ved, at kontrollen med overholdelsen af regler for afgiftsfrit salg ikke findes eller i hvert fald er så utæt som en si. Den, som i en lufthavn selv har købt sin maksimalt tilladte afgiftsfrie mængde spiritus eller cigaretter, får i flyvemaskinen uden problemer igen en ny forsyning. Den, som køber varer over den tilladte afgiftsfrie værdi, konstaterer, at han alligevel ikke har betalt moms, fordi butiksindehaveren har betalt den.
Disse problemer er så gamle som selve det afgiftsfrie salg. Det er meget sigende, at de endnu ikke er løst. Det afgiftsfrie salg inden for Det Europæiske Fællesskab forsvinder ganske vist præcist i dag om et år, men for rejser uden for Unionen fortsætter det med at eksistere. Problemet med ukontrolleret dobbelt afgiftsfrit salg fortsætter således dermed også med at eksistere, og det er det, denne betænkning drejer sig om.
Min gruppe synes ligesom ordføreren, at det er på tide, at der kontrolleres effektivt, og den er enig i hans anbefalinger, som kan gennemføres forbløffende nemt. Min gruppe synes, at det er berettiget, at Garosci-betænkningen kun beskæftiger sig med kontrol af afgiftsfrit salg, hvorom Kommissionen for øvrigt igen har udarbejdet en temmelig forældet rapport. Vi syntes ikke, at det var berettiget, således som det blev forsøgt i den oprindelige rapport, igen at tage ØKOFIN-Rådets beslutning fra december 1991 om at bringe det afgiftsfrie salg inden for Fællesskabet til ophør, op til diskussion. Naturligvis ligger beskæftigelsen i de afgiftsfrie butikker også os på hjerte, men for det første vil forbrugernes indkøb flytte sig til andre butikker, hvor de vil skabe beskæftigelse, og for det andet kan regeringer med de supplerende afgiftsindtægter nedsætte andre afgifter eller foretage ekstraudgifter, som vil skabe ny beskæftigelse. For selvom afgiftsfrit salg naturligvis er rart for forbrugerne, er det ikke gratis. Det er subsidier på flyvning, som frem for alt den bedrestillede rejsende har fordel af, men som betales af alle borgere. Det er således socialt regressive subsidier. Det er subsidier af den mest forurenende form for transport, som diskriminerer mere miljøvenlige transportformer, som ikke kan gøre brug af denne fordel. Det er subsidier, som favoriserer butikker i lufthavnene i forhold til de almindelige butikker i store og små byer, som jo skal betale moms og punktafgifter. Det er frem for alt subsidier på spiritus og tobak, for der er afgiftsfriheden virkelig mærkbar, og det er jo ikke ligefrem de første produkter, vi ville subsidiere, hvis vi havde frit valg.
Hvis vi nu undersøger, således som jeg selv har gjort, hvem der nu egentlig drager fordel af den ikke betalte afgift, så viser det sig, at kun en tredjedel havner hos forbrugerne, og to tredjedele bliver hængende hos butiksindehaveren. At de enorme fortjenester, som afgiftsfrie butikker opnår ved deres salg, forklarer de enorme kampagner og det gigantiske pres, som vi parlamentsmedlemmer udsættes for. I betragtning af de argumenter, som jeg har givet herfor, vil vi imidlertid ikke give efter for dette pres. Garosci-betænkningen vil vi derfor støtte i dens nuværende form.

Lulling
Hr. formand, jeg er selvfølgelig ikke enig med den foregående taler, der som typisk socialdemokrat kun har set hullerne i osten i forbindelse med spørgsmålet om toldfrit salg. Jeg hører mere til dem, der går kompromisløst ind for at bevare det toldfrie salg i lufthavne og på skibe, også for rejsende inden for Den Europæiske Union, som skal bevare muligheden for at købe typiske produkter, håndværksprodukter og også andre varer afgiftsfrit. Men det skal nu være slut fra den 30. juni 1999. Jeg ved, at der findes principrytteri. At toldfrit salg er uforeneligt med det indre marked, er noget, man kan påstå. Kommissionen og især kommissær Monti rider på dette princip. Han har afvist at udskyde fristen den 30. juni 1999 endnu en gang, f.eks. til den 1. januar 2002, sådan som vores ordfører, hr. Garosci, kompromisvenligt foreslog. Det er nemlig det tidspunkt, hvor vi går rundt med euromønter og -sedler i lommerne.
Jeg går ikke ind for toldfrit salg, fordi jeg ønsker at gøre det lettere for købestærke forretningsfolk at købe luksusvarer på deres forretningsrejser. Men jeg kan ikke stå her i dag og ignorere, at der er 18 millioner arbejdsløse i Den Europæiske Union, og at titusindvis af arbejdspladser er i fare for at blive nedlagt som følge af en afskaffelse af det toldfrie salg i lufthavnene og på skibene, og her taler jeg ikke engang om indvirkningen på flypriserne. Er det ikke skizofrent at afholde stort anlagte beskæftigelsestopmøder, at iværksætte handlingsplaner til bevarelse og skabelse af arbejdspladser og samtidig på grund af principrytteri at bringe flere arbejdspladser i fare, end sådanne programmer er i stand til at bevare og skabe? Jeg ved også, at politik er det opnåeliges kunst. Jeg kan derfor kun beklage, at de gode hensigter hos vores ordfører Garosci, som jeg gerne vil rette en hjertelig tak til, og som ville redde vores toldfrie salg, blev ofre for en procedure, der fejede alle hans meget fine forslag af bordet og dermed begrænsede hans betænkning til forhandlerkontrolbestemmelser.
Jeg er medforfatter til to ændringsforslag, som tager sigte på, at vi i det mindste ikke kun nøjes med at sætte dækslet på, når barnet er faldet ned i brønden, det vil sige, når arbejdspladserne er gået tabt, fordi vi har afskaffet det toldfrie salg, men at vi derimod allerede nu indleder foranstaltninger med sektoral og regional støtte til de regioner og områder, der rammes værst af afskaffelsen af det toldfrie salg. Vi vil garantere, at der også bevilges fællesskabsmidler til dette formål. Jeg håber også, at Parlamentet vil gå ind for vores forslag om, at rejsende fra havne og lufthavne i Den Europæiske Union alligevel kan købe toldfrit, hvis der er omstigning inden for Fællesskabet og deres destination ligger uden for Unionen. Det er også særlig vigtigt for Luxembourg, da vi som regel kun kan rejse til tredjelande via Frankfurt, Bruxelles, Paris og Amsterdam, og jeg håber ...
(Formanden fratog taleren ordet)

Boogerd-Quaak
Hr. formand, dette er naturligvis en overordentlig interessant betænkning, hr. Garoscis betænkning. Den er først og fremmest så interessant på grund af den kendsgerning, at vi ikke siger, hvad vi egentlig ville have sagt, fordi Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har besluttet at holde sig til Kommissionens rapport. Men hvis vi gennemfører, hvad der står i Garosci-betænkningen, så er det et spørgsmål, hvor megen effekt det endnu har, for til den tid, hvor bureaukratiet har forarbejdet disse anbefalinger, vil de afgiftsfrie butikker nok være afskaffet. Det er i hvert fald mit skøn i øjeblikket.
Alligevel tror jeg, at Parlamentet har truffet en klog beslutning. Parlamentet har ikke ladet sig lokke i fælden og har udtalt sig om et problem, med hensyn til hvilket Kommissionen er ansvarlig for regiet. Så er det et spørgsmål, hvornår disse afgiftsfrie zoner faktisk skal afskaffes.
Selvfølgelig er vi teoretisk set enige med hinanden i, at disse afgiftsfrie zoner skal afskaffes, men på den anden side forholder det sig sådan, at der er en række afgiftsproblemer, som Den Europæiske Union, Rådet i første række og Kommissionen i baggrunden, ikke har løst. Samfundet kunne godt have forventet, at disse afgiftsproblemer var løst på nuværende tidspunkt.
Et andet spørgsmål er f.eks., hvordan dette system med afskaffet afgiftsfrihed vil fungere i f.eks. Det Europæiske Økonomiske Område. Hvis borgere i Europa rejser fra Amsterdam til Schweiz eller fra Paris til Norge, så vil det måske falde anderledes ud, end hvis de rejser direkte til Sverige. Jeg har således en fornemmelse af, at vi her har et problem, som vi ikke løser sammen på den rigtige måde, fordi vi på den ene side foregriber ting, som vi på den anden side ikke har løst. Derfor vil jeg opfordre Kommissionen til endnu en gang grundigt at undersøge alle sider af dette problem og navnlig se på de virkninger, som det uden tvivl har og ikke blot på anbefalingerne i denne betænkning.

Gallagher
Hr. formand, jeg erkender, at det primære udfald af Garosci-betænkningen handler om det almindelige behov for at stramme reglerne for indkøb af toldfrie produkter i lufthavne inden for Den Europæiske Union. Men det er på nuværende tidspunkt vanskeligt at drøfte et sådant spørgsmål uden at henvise til det bredere behov for at bevare det toldfri salg i Europa efter 1999.
Jeg forstår, at den afgående formand for ØKOFIN-Rådet beskrev denne debat som den mest følelsesladede på den politiske dagsorden, og det tror jeg, at det store flertal vil give ham ret i. Ophævelsen af det toldfrie salg vil være et meget regressivt skridt i lyset af, at det nyder en så omfattende støtte blandt borgerne i Europa. Det er en forbrugervenlig foranstaltning og en foranstaltning, der nyder udbredt offentlig støtte. Ja, på et tidspunkt, hvor mange mennesker hævder, at de føler sig fremmedgjort over for Den Europæiske Unions virke, finder de det så godt som uforståeligt, at EU ophæver noget, som er en meget populær social indkøbsform for mange mennesker, der arbejder og rejser til forskellige lande inden for Unionen.
Europa-Kommissionen giver sig ikke en tomme over for behovet for atter at se nærmere på virkningerne af ophævelsen af det toldfri salg og den virkning, dette vil have i mange af Unionens medlemsstater, og især i de fjernereliggende områder. Vi bør ikke glemme, at Kommissionen gav et tilsagn om, at en sådan undersøgelse ville blive gennemført, og at de har undladt at opfylde dette løfte. Kommissionen gør sig ikke vellidt hos de almindelige borgere ved at antage en så fuldstændigt afvisende og åbenlys holdning.
Den 3. april vedtog Parlamentet med et overvældende flertal et forslag til beslutning, der henstillede til EuropaKommissionen, at den skulle gennemføre en social og økonomisk undersøgelse. Den kendsgerning, at Europa-Kommissionen nægter at gøre dette, bestyrker atter en gang, at den er uvillig til at lytte til det eneste demokratisk valgte EU-organs ønsker. ØKOFIN-ministerrådet mødtes den 19. maj, og i modsætning til pressens spekulationer var der ingen beslutning eller fornyede højtidelige erklæringer om, at det toldfri salg skulle afskaffes. Spørgsmålet vil være tilbage på ØKOFIN-Rådets dagsorden, når der er udarbejdet arbejdsdokumenter om spørgsmålet. Jeg bifalder, at hr. Garosci i sin betænkning mener og erkender, at der må findes en alternativ løsning til ophævelsen af den toldfri handel. Han kommer med den klare og korrekte iagttagelse, at beslutningen ville bringe en sektor, der beskæftiger 140.000 mennesker i Europa, i øjeblikkelig fare.
Hvis den toldfrie handel ophører, vil virkningerne for mit land, Irland, være meget alvorlige. Der vil være tab af arbejdspladser på tværs af alle sektorer, prisstigninger på både fly- og sørejser, trusler mod bæredygtigheden af helårsfærgeforbindelser til og fra Irland. Det er en meget alvorlig situation, og jeg ville ønske, at Kommissionen endelig ville begynde at tage hensyn til parlamentsmedlemmernes synspunkter og de ønsker, som flertallet af folk i denne Union udtrykker.

Blokland
Hr. formand, allerførst udtaler jeg min påskønnelse af den kendsgerning, at hr. Garoscis betænkning begrænser sig til det emne, som det skal dreje sig om: forhandlerkontrolsystemer. Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik indkaldte til en høring herom, som desværre viste sig at være fyldt med lobbyister, som kraftigt opfordrede til opretholdelse af det afgiftsfrie salg.
Rapporten fra Kommissionen er særdeles tydelig. Det er helt galt med kontrollen. Hovedårsagen hertil er, at et af grundprincipperne i den administrative kontrol overtrædes groft. Sælgeren, som har interesse i at opnå så stor omsætning som muligt, skal samtidig overvåge, at hans kunder ikke overskrider indkøbsgrænserne. Med den uundgåelige følge, at de forbedringer, som ordføreren foreslår, fortsat er lappemidler, hvilket ikke betyder, at vi ikke i allerhøjeste grad skal glæde os over dem.
De afgiftsfrie salg ved rejser inden for Fællesskabet er i strid med det fælles europæiske marked. Gennem den mangelfulde kontrol forårsager de en endnu større konkurrenceforvridning. Prisniveauet kan til trods for det afgiftsfrie system stadig kaldes højt. Hr. Metten gjorde også opmærksom herpå. Forbrugerne har således næppe gavn deraf, og slet ikke, fordi der på kunstig vis suges beskæftigelse væk fra de normale distributionskæder og små butiksindehavere. Gennem krydssubsidieringen frustrerer de den ønskede internalisering af de eksterne virkninger af transporten. Vi må også tænke på miljøet. Kort sagt: grunde nok til at henvise alle stillede ændringsforslag til papirkurven.

García Arias
Hr. formand, jeg vil lykønske ordføreren og sige, at selvom denne forhandling formelt burde have begrænset sig til Kommissionens rapport om medlemsstaternes forhandlerkontrolsystemer, er det klart, at den har fundet sted i alle de parlamentariske udvalg, hvor man har diskuteret de økonomiske og sociale følger af afskaffelsen af de afgiftsfrie butikker inden for Den Europæiske Unions grænser. Har det, som nogle talere har sagt, været, fordi den berørte del af erhvervslivet har benyttet sig af lejligheden til at bombardere os med sine argumenter imod afskaffelsen? Eller er det, fordi Kommissionens rapport og diskussionen i Rådet har fået nogle af os parlamentsmedlemmer til at tænke nærmere over og - hvorfor ikke - bekymre os for de mulige negative følger af en sådan afskaffelse?
Jeg mener, at de konklusioner, som Udvalget om Transport og Turisme fremkommer med, fremhæver det hensigtsmæssige i, at Kommissionen udfører en mere dybtgående undersøgelse af problemet, og særligt hvad angår de følger, som afskaffelsen af den type butikker kan have for finansieringen og forvaltningen af transportinfrastrukturerne, og hvad angår den mulige risiko for forbrugerne for prisstigninger på de forskellige transportformers serviceydelser på grund af forhøjede lufthavnsafgifter.
Hr. formand, jeg er ikke i stand til at signalere en holdning, der er så kategorisk som den, nogle af medlemmerne har givet udtryk for. Jeg ville gerne se en mere dybtgående undersøgelse af problemet, som det ikke er erhvervslivet, men nogle repræsentanter for medlemsstaterne, der beder om. Jeg kan også godt undvære disse beskyldninger om umoralsk holdning fra nogle af parlamentsmedlemmernes eller nogle af medlemsstaternes side. Jeg synes, vi skulle undgå den slags diskussioner. Jeg har i hvert fald ikke haft hverken lejlighed til eller ønske om at tale med nogen repræsentant for den berørte lobby .
Under alle omstændigheder siger Kommissionens rapport i hvert fald, at der er alvorlige kontrolproblemer med hensyn til omfanget af salget især i lufthavne og om bord på fly. Og jeg er helt enig i, at vi skal støtte alle de foranstaltninger, der styrker opfyldelsen af Den Europæiske Unions og medlemsstaternes bestemmelser, så der ikke forekommer misbrug i sektoren.

Ilaskivi
Hr. formand, vi har fået til opgave at behandle spørgsmålet om, hvordan kontrollen med det toldfri system skal fungere. Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har efter afstemningen besluttet, at det og dermed ikke selve Parlamentet vil tage stilling til selve hovedsagen. Det er spørgsmålet om den eventuelle fortsættelse af det toldfri salg, som interesserer den menige borger.
Jeg vil gerne fremlægge to bibemærkninger. For det første er beslutningen om ophøret fra år 1991. Da var f.eks. Finland og Sverige ikke medlemmer i Den Europæiske Union. Ikke desto mindre har det toldfri salg haft en væsentlig betydning for deres færgetrafik, delvis også for flytrafikken. Finland, som er isoleret af havet, har ved hjælp af det med rimelige priser bygget en bro til det europæiske kontinent. Ophør af det toldfri salg bryder denne forbindelse.
For det andet, ophøret skaber arbejdsløshed. For hele Unionens vedkommende vil 140.000 og for Finlands vedkommende 13.000 personer miste deres job. Dette er i direkte konflikt med bekendtgørelserne om, at Den Europæiske Union bør tage alvorlig hensyn til netop bekæmpelsen af arbejdsløsheden. Den ene hånd ved ikke, hvad den anden gør. Desuden, selvom toldfriheden ophør, og situationen dermed skulle harmoniseres, vil den høje og uharmoniske beskatning af alkohol og tobaksvarer fortsætte i de nordiske lande.
Hvem drager nytte af det? Kommissionen og ØKOFIN opnår måske en tvivlsom prestigesejr. Estland uden for Den Europæiske Union vil også drage nytte af det. Færgerne mellem Helsinki og Stockholm kan i fremtiden bevare den toldfri handel ved at gøre en afstikker til Tallin. Men hvor høje bliver havnepriserne, som Tallin så vil opkræve? Sagen er ikke blevet drøftet fra alle sider, takke være den stivnakkede Kommission og det tandløse ØKOFIN.

Donnay
Hr. formand, kære kolleger, på et tidspunkt, hvor arbejdsløsheden stadig er det vigtigste emne i vores lande, er jeg slet ikke sikker på, at det er klogt at forøge den yderligere i den nærmeste fremtid, som nogle ønsker at forbeholde en handel fritaget for skatter, som den ellers fornuftige undersøgelse fra Generaldirektoratet for forskning minder vores forsamling om.
Med hensyn til undersøgelsen vil jeg også godt minde om, at Kommissionen ikke har opfyldt sine forpligtelser og holdt det løfte, der i sin tid blev givet af Scrivener. Siden forpligtelsen, der blev indgået på det tidspunkt, og nu er der gået lang tid, og intet er sket. Vi skal også huske på, at Kommissionen hverken har ønsket at svare på opfordringen fra Transport-Rådet af 17. marts 1998 eller på Europa-Parlamentets beslutning af 3. april. Dens forslag fremsat på ØKOFIN-Rådet den 19. maj giver heller ikke noget tilfredsstillende svar på dens løfte fra 1991 og på Parlamentets anmodning, der blev gentaget i dets beslutning af 3. april, vedtaget med et meget stort flertal.
Det er således nødvendigt, at vi endnu en gang minder om, at det planlagte stop for skattefri handel i Unionen kun kan finde sted, hvis bestemte betingelser på forhånd er opfyldt, idet der ellers, hvis man ikke er opmærksom, vil være risiko for, at det får meget alvorlige konsekvenser for beskæftigelsen i de berørte regioner. Kommissionen erkender således i sin betænkning, i kapitel 19 om forhandlerkontrolsystemer, at det skattefrie salg i et vist omfang bidrager til at finansiere lufthavnenes infrastrukturer. Hermed bliver det muligt at mindske virkningen af lufthavnsskatterne, hvilket igen fremmer turistindustrien. Det vil derfor være helt naturligt, og det gælder især for de perifere regioner, der vil komme til at lide uforholdsmæssigt meget under konsekvenserne af fjernelsen af det skattefrie salg, at der iværksættes støtte og konsekvente kompenserende tiltag.
Man må i den forbindelse også være særligt opmærksom på transportsystemet i de isolerede og perifere regioner, og Kommissionen bør meget seriøst tage højde for en eventuel fællesskabsstøtte. Derfor kan ingen være overraskede over, at vores gruppe er imod Garosci-betænkningen i sin nuværende form, der vil føre til en ekstra hurtig aflivning af det skattefrie salg uden hverken seriøs handling eller undersøgelse, og som ikke vil kunne undgå at få katastrofale følger for beskæftigelsen i de berørte regioner.

Miller
Hr. formand, da jeg var dreng i Skotland, plejede jeg om aftenen at lytte til en børneudsendelse med titlen »Jackanory«, hvor der blev fortalt eventyr. Nuvel, i aften føler jeg, at jeg har hørt endnu en episode af den, for jeg har aldrig hørt så mange falske oplysninger blive fortalt om spørgsmålet om toldfri handel.
Jeg hørte fru Boogerd-Quaak sige: « Den toldfrie handel forsvinder«. Den toldfrie handel forsvinder ikke. Den vil stadig eksistere for alle rejsende, der rejser uden for EU. Kan jeg sige, hvorfor det er vigtigt, at vi taler om forhandlerkontrol i aften? Jeg vil give Dem et prima eksempel. Hvis De rejser via Bruxelles lufthavn, som de fleste medlemmer her gør, går De ind i hovedhallen i terminal B, og dér kan De købe en flaske spiritus og 200 cigaretter. De går så ned ad terminal B for at komme ud til Deres gate, og der er endnu to toldfri forretninger, hvor De kan købe endnu en flaske spiritus og 200 cigaretter i hver af disse forretninger. Derfor har De tre liter spiritus og 600 cigaretter. Under flyveturen tilbage til Glasgow, kommer de rundt og spørger Dem, om De vil købe toldfrie varer. De kan købe endnu en flaske spiritus og endnu 200 cigaretter. Så har De 4 liter spiritus og 800 cigaretter. Det eneste problem, De har med at få dem med tilbage, er ikke, om De skulle blive stoppet i tolden, det er rent faktisk, om de kan bære alt skidtet. Hvis vi skal fortsætte med at fungere ordentligt som en Union, så må vi stramme op på forhandlerkontrolsystemet.
Lad os droppe hele spørgsmålet om, hvorvidt den toldfrie handel kommer eller går. Den argumentation vil blive vundet eller tabt i ØKOFIN-Rådet. Den vil ikke blive vundet eller tabt her i Parlamentet. Det er på høje tid, at folk erkender det. Derfor har Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik fremsat ændringsforslag til Garosci-betænkningen, der viser veje, hvorved man kan omgå misbruget af systemet i lufthavne, havne og hos luftfartsselskaber. Det er vigtigt, at vi tager disse op og gennemfører dem. Hvis vi ikke gør det, tillader vi svindelen at fortsætte inden for vores system, og der vil også være et indtægtstab for vores statskasser i de forskellige medlemsstater. Så lad os derfor koncentrere os om det spørgsmål, der ligger foran os. Det er ikke toldfri handel. Det er forhandlerkontrol. Vær venlig at holde Dem til sagen.

Cassidy
Hr. formand, det har været en stimulerende debat indtil nu, og jeg har især sat pris på hr. Millers bidrag, der meget klart påviste det argument, som ordføreren kom med i sin fremragende betænkning om, at forhandlerkontrollen ganske enkelt ikke virker.
Hr. Miller gav en geografisk beskrivelse af, hvad der foregår i Bruxelles lufthavn. Lad mig fortælle Dem, hvad der foregår om bord på færgerne, der sejler over Den Engelske Kanal. Nogle slyngler samler boarding-kort sammen fra uskyldige og naive passagerer og tager dem over til den toldfri forretning og indløser dem for meget større beløb, end de egentlig har lov til ifølge lovgivningen. Det er et system, der er genstand for omfattende misbrug. Jeg er enig med de folk, der har beklaget, at hele debatten er blevet kapret og brugt til en fuldstændig irrelevant overvejelse om toldfri handel.
Jeg er en stor tilhænger af lobbyer. Jeg har stor tillid til deres evne til at komme her og forsøge at øve indflydelse på os. Jeg er imidlertid ikke enig i, at de skal lyve for os, når de gør det. En af de værste af de usandheder, de har fortalt os, er den om tab af arbejdspladser. Der er foregået et skrupelløst spil på de ansattes frygt for deres fremtidige beskæftigelse. Folk vil da helt klart fortsat rejse med fly. Ja, i Det Forenede Kongerige udvider lufthavnene konstant deres indkøbsfaciliteter.
Der er naturligvis et problem med visse færger, især dem, der krydser Den Engelske Kanal. Disse problemer skyldes, at der er alt for mange skibe, der jagter alt for få passagerer, især nu, hvor Kanaltunnellen er åben - Kanaltunnellen, hvor man for øvrigt ikke kan nyde gavn af toldfri handel, hvis man rejser med Eurostar.
Så jeg støtter det, hr. Garosci har gjort. Jeg er helt enig i de argumenter, hr. Miller har fremsat, ja, og som noget ekstraordinært også med de argumenter, som hr. Metten har fremsat. Så jeg håber, at vi vil støtte ordføreren og forkaste de fleste af ændringsforslagene.

Guinebertière
Hr. formand, beslutningen om at fjerne det toldfrie salg fra og med den 30. juni 1999 er blevet bekræftet af ØKOFIN-Rådets afslag den 18. maj 1998 på at holde det løfte, der blev afgivet af kommissær Scrivener over for Parlamentets medlemmer, om at gennemføre en undersøgelse af indvirkningen på hele området.
Da jeg kun har to minutter, vil jeg begrænse mig til kun at behandle et enkelt aspekt af problemet. Direktivet, der blev vedtaget i 1991, indgår i perspektivet for en skatteharmonisering af EU. Det er der desværre ikke noget af i dag. EU skal ikke handle til skade for beskæftigelsen. Men alligevel erkendte kommissær Monti under høringen den 29. oktober 1997, at fjernelsen af det skattefrie salg vil påvirke beskæftigelsen og den økonomiske aktivitet i visse regioner i EU. 41 % af de produkter, der sælges ved det skattefrie salg, er franske, og det er den bedste markedsføring for disse produkter, der er beregnet på eksport.
Jeg kommer fra Cognac-regionen, og mere end 30 % af dens produktion bliver solgt skattefrit på verdensmarkedet. Det er det vigtigste marked for Cognac, hvor den overvejende del af salget er varer af høj kvalitet. En særlig undersøgelse har vist, at tusinde arbejdspladser bliver berørt af denne EU-beslutning, der også betyder nedlægning af 2000 hektar vinplanter. Dette kommer i øvrigt oven i den asiatiske krise. I visse regioner, som f.eks. i Nord-Pas-de-Calais, der allerede har en arbejdsløshedsprocent på 20 %, har man meddelt, at det vil betyde et tab på 3500 arbejdspladser.
EU kan ikke over for vælgerne begrunde sådanne utilpassede og brutale beslutninger. Har vi overvejet andre metoder, der har større sammenhæng med de økonomiske og sociale begrænsninger her mod slutningen af århundredet? Det kunne f.eks. være en progressiv beskatning, der var mere smidig og mere pragmatisk. Måske er der stadig tid til et tilbagetog. Hvem skal betale regningen? Lufthavnene? Luft- og søfartsselskaberne? Forbrugeren? Uden tvivl lidt fra alle. Men hvad der koster langt mere at genoprette, er troværdigheden for EU's institutioner og for deres aktører, der bevidst fjerner arbejdspladser.

Paasio
Hr. formand, der er grund til at slutte sig til holdningen fra Udvalget om Transport og Turisme og andre om, at i forbindelse med denne sag burde problemerne ved afviklingen af det toldfri salg være behandlet. Jeg tillader mig den frihed at undre mig over, hvor svært det er at skabe og føre saglige drøftelser om denne sag. Man holder sig kun til snævre juridiske fortolkninger uden at tage tilstrækkeligt højde for bl.a. Den Europæiske Unions store mål at reducere arbejdsløsheden væsentligt. Den Europæiske Union bør ikke tage beslutninger, som er i konflikt med dette mål. Det er alligevel ved at ske i denne sag.
Det er klart synligt, at afviklingen af det toldfri salg vil svække f.eks. Finlands muligheder for at opretholde trafikforbindelser til resten af Den Europæiske Union. Når sagen betragtes fra disse forbindelsers side er Finland, set fra Central- og Vesteuropa, en ø, som har brug for tilstrækkelig effektive og konkurrencedygtige søfartsforbindelser. Den toldfri handel har på en væsentlig måde sikret Finlands højkvalitets søforbindelser til Skandinavien og Baltikum. Takket være den toldfri handel har det været muligt at holde rejsepriserne så fordelagtigt lave, at hvem som helst, selv de arbejdsløse, har haft mulighed for at tage på disse sejladser. Dette er en nøglesag, som er med til at bevare de store passagertal og en høj trafikhyppighed og på den måde også til at muliggøre en høj kapacitet for varetransport. Der er i visse kredse forekommet nogle misforståelser om, at der her er tale om beskyttelse af de rige medborgeres fordele. Det er der virkelig ikke tale om, tværtimod. Det er først og fremmest tale om fordele for de dårligtstillede borgere, altså om medborgernes lighed.
Effektive og hyppige bilfærgeforbindelser er en del af de finske vejtrafikforbindelser til Skandinavien og Baltikum og derigennem til resten af Europa, og forringelsen af disse forbindelser vil medføre en stigning i transportomkostningerne og flaskehalse i kapaciteten og på den måde vanskeliggøre den økonomiske vækst i hele landet. Afviklingen af den toldfri handel vil betyde en stigning i rejsepriserne og en trussel om totalophør for nogle forbindelsers vedkommende. Dette vil have en umiddelbar og svækkende indvirkning på beskæftigelsen i søfarten. Beskæftigelsen i vejtrafikken er truet på samme måde. Stigning i omkostningerne og vanskeliggørelse af trafikken betyder en stigning af eksportens omkostninger med indvirkning på dens konkurrenceevne og indirekte også på beskæftigelsen. Reduceringen af kapaciteten vil også reducere ordrebeholdningen i skibsbyggeriet, og således vil den betyde en forringelse af beskæftigelsen for både skibsværfterne og deres underleverandører i hele Den Europæiske Unions område.
Det er et alvorligt ønske, at Kommissionen vil tage det af Europa-Parlamentet fremlagte kravet om en grundig redegørelse af helhedsvirkningen fra afviklingen af det toldfri salg alvorligt.

Gillis
Hr. formand, i 1991 besluttede Ministerrådet enstemmigt at afskaffe det toldfri salg for rejser med fly og båd inden for Den Europæiske Union fra den 30. januar 1999. De bedste skøn, vi har, angiver, at op mod 140.000 arbejdspladser kan gå tabt som følge af rådsbeslutningen.Til trods for betydeligt pres har Ministerrådet ved adskillige lejligheder nægtet at tage sin beslutning om at afskaffe den toldfri handel op til fornyet overvejelse. Det er klart, at mange luftfartsselskaber og færger, og navnlig sådanne, der opererer i fjerntliggende områder såsom Irland, vil få vanskeligheder med at overleve det indtægtstab, som afskaffelsen af den toldfri handel vil føre med sig. Derudover vil billetprisen for de rejsende uden tvivl stige.
Jeg vil fortsat kæmpe for at omstøde denne rådsbeslutning. Det er imidlertid nødvendigt at tage hensyn til, hvad der vil ske med dem, hvis arbejdspladser er i fare som følge af rådsbeslutningen. Kommissionen må øjeblikkelig se nærmere på situationen for de mennesker, hvis arbejdspladser er i fare som følge af afskaffelsen af det toldfrie salg og fremsætte et forslag i god tid for at afhjælpe de ugunstige følger for de involverede. En række færgeselskaber står over for store tab og endda konkurs som følge af Ministerrådets beslutning. Kommissionen må især se på strukturen for de luftfarts- og færgeselskaber, der betjener fjerntliggende områder og fremsætte foranstaltninger med henblik på at forebygge tab af ruter til disse berørte regioner og forhindre tab af arbejdspladser.

Lukas
Hr. formand, da Rådet i 1991 vedtog at forlænge salget af afgiftsfrie varer frem til 1999, var det helt sikkert ikke klar over, at der ville være 18 millioner arbejdsløse i EU i 1998, og at tallet ville være stigende. Rådet anede heller ikke, at der i 1999 trods gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union stadig ikke ville være tale om nogen skatte- og afgiftsharmonisering. Det indre marked er således heller ikke gennemført fuldstændigt. Rådets og Kommissionens infleksibilitet i denne sag grænser til ansvarsløshed! Ved at afskaffe salget af afgiftsfrie varer slår man flere fluer med ét smæk, i negativ forstand selvfølgelig. Et stort antal nye arbejdsløse kommer på arbejdsmarkedet. EU ofrer frivilligt et vigtigt udstillingsvindue for sine mærkevarer til eksport, og turismen lider tydelige skader.
Man kunne kynisk sige, at Fællesskabets første konkrete beskæftigelsespolitiske skridt bliver at nedlægge over 100.000 arbejdspladser ved at afskaffe salget af afgiftsfrie varer. Jeg kan absolut ikke indse, hvorfor Rådet i betragtning af den dramatiske situation på arbejdsmarkedet ikke skulle revidere sin mening. Der er enighed om, at det politiske hovedtema og målet med alle aktioner skal være at bekæmpe arbejdsløsheden. Hvorfor skulle det ikke være muligt, at man enstemmigt ændrer en beslutning, som bevisligt vil medføre mange nye arbejdsløse?
Den nye formand for Rådet, den østrigske forbundskansler, appellerede i går til EU-partnerne om at sætte kampen mod arbejdsløsheden i højsædet nu. Hvis han mener det alvorligt, skal han også overbevise partnerne om, at man vil kunne redde mange arbejdspladser fra at blive nedlagt ved at bevare salget af afgiftsfrie varer.

Pinheiro
Hr. formand, ærede medlemmer, ordningen for afgiftsfrit salg, der udløber den 30. juni 1999, indebærer en kontrol fra forhandlerens side med det salg, som han gennemfører.
For to år siden, i juli 1996, udarbejdede Kommissionen en rapport om medlemsstaternes udøvelse af denne kontrol. Konklusionerne var ret negative, og det stod klart, at der var forskelle på de forholdsregler, som var blevet taget på nationalt niveau, og at der var mangler i den kontrol, der blev udøvet. Jeg vil gerne her takke Parlamentet og særlig ordføreren, hr. Garosci, for det arbejde, der er blevet udført i denne sag, hvis følsomme karakter anerkendes af alle.
Jeg har med glæde konstateret, at Parlamentet er enig i Kommissionens rapport med hensyn til den slutning, der skal drages, hvad angår kontrol. Kommissionen går helhjertet ind for de anbefalinger, der lægges frem for at forbedre kontrollen, såvel stempling af flybilletter som øget brug af edb. Imidlertid vil den gerne henlede Deres opmærksomhed på det nok mindre fordelagtige tidspunkt for sådanne forholdsregler, ét år før udløbsdatoen den 30. juni 1999. Indførelse af nye supplerende kontrolmetoder betyder nye investeringer, hvad der kunne give de implicerede et forkert signal, hvad angår udløbsdatoen den 30. juni 1999.
Jeg vil også gerne understrege, at Kommissionen efter udarbejdelsen af sin rapport er blevet informeret om, at de implicerede har forstærket deres kontrolindsats. De har allerede påbegyndt de tilpasninger, der bliver nødvendige indtil afskaffelsen af dette salg, og de skal nu koncentrere sig om indsats på jorden.
Hr. formand, jeg vil nu gerne udtale mig om de fremlagte ændringsforslag, der for størsteparten beskæftiger sig mindre med kontrolspørgsmålet end med den generelle problematik om det afgiftsfrie salg. Om dette spørgsmål har min kollega Mario Monti flere gange haft lejlighed til af gøre Dem bekendt med Kommissionens opfattelse. Jeg kan bekræfte, at denne opfattelse ikke er ændret, men i øvrigt for nylig er blevet gentaget på ØKOFIN-Rådet den 19. maj 1998. Jeg vil derfor gerne indskrænke mig til de følgende bemærkninger.
For det første: Muligheden for at udskyde datoen for ophævelse af dette salg har overhovedet ikke været under overvejelse. Jeg vil gerne gentage, at ØKOFIN-Rådet den 19. maj ikke gav noget som helst signal i den retning, ja, det nåede ikke en gang til enighed om at tage diskussionen op igen. Jeg tror, at en forbindelse mellem det afgiftsfri salg og euroen ville være forkert eller ligefrem farlig for Fællesskabets image. Kommissionen mener endvidere, at medlemsstaterne er i en bedre position til på nationalt plan at analysere konsekvenserne af en ophævelse af dette salg og til om nødvendigt at tage passende beslutninger.
Nogle ændringsforslag omtaler også støtteforanstaltninger til visse sektorer og regioner, og de taler for anvendelse af fællesskabsfonde til at løse lokale problemer. De forholdsregler, som medlemsstaterne ønsker skal involvere anvendelse af Fællesskabets redskaber, som f.eks. strukturfondene, vil blive analyseret af Kommissionen sag for sag. Kommissionen har i øvrigt over for Rådet forpligtet sig til at udarbejde et arbejdsdokument, der skal afklare, hvilke af Fællesskabets redskaber der kan tages i anvendelse af medlemsstaterne på dette område. Europa-Parlamentet vil selvfølgelig blive holdt ajour herom.
Endelig, hr. formand, tillader Fællesskabets lovgivning ikke at give passagerer, der rejser til et tredjeland, mulighed for at foretage afgiftsfri køb fra den lufthavn i EU, hvor den første ombordstigning foregår. Det drejer sig i første omgang om et EU-internt fly. Men intet kan jo forhindre kontakt mellem rene EU-passagerer og passagerer til et tredjeland. Dette forhold kunne føre til uacceptabelt misbrug for Kommissionen og for medlemsstaterne.

Garosci
Hr. formand, ganske kort vil jeg gerne have lov at takke tolkene for at have overskredet deres maksimale arbejdstid og for at have løst den store opgave, jeg pålagde dem for lidt siden, da jeg fremlagde mit indlæg. Jeg vil endvidere gerne takke ordførerne og erindre dem om, at jeg kun fremlagde to ændringsforslag til i morgen. Hvis disse to ændringsforslag vedtages - og det siger jeg også til hr. Pinheiro - vil vi løse en stor del af sektorens problemer. Det første ændringsforslag vedrører muligheden for at foretage køb allerede på salgsstederne ved afgangen, hvilket - som vi har verificeret - jeg ikke tror er imod fællesskabsreglerne; det andet er at udnytte regionalfondene. Hvis disse to ændringsforslag vedtages, gentager jeg, nærmer vi os en løsning på den største del af sektorens problemer.

Formanden
Tak for disse afsluttende bemærkninger.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet udsat kl. 20.15 og genoptaget kl. 21.00)

Anerkendelse af erhvervskvalifikationer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0232/98) af Fontaine for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF om den generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 77/452/EØF, 77/453/EØF, 78/686/EØF, 78/687/EØF, 78/1026/EØF, 78/1027/EØF, 80/154/EØF, 80/155/EØF, 85/384/EØF, 85/432/EØF, 85/433/EØF og 93/16/EØF om følgende erhverv: sygeplejerske med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, dyrlæger, jordemødre, arkitekter, farmaceuter og læger (KOM(97)0638 - C4-0657/97-97/0345(COD)).

Fontaine
Fru formand, kære kolleger, vi godkender i dag det, der understøtter Kommissionens tiltag i og med, at den fremlægger dette forslag til direktiv om anerkendelse af eksamensbeviser, hvilket vil sige, at vi tager højde for tre elementer: for det første de første erfaringer - og jeg vil i den forbindelse gerne minde om, at vores Parlament beskæftigede sig meget dybtgående med den første rapport fra Kommissionen - at tage hensyn til SLIM-initiativet, der sigter på at rationalisere og forenkle og endelig til sidst naturligvis at tage hensyn til udviklingen og Domstolens retspraksis.
Med dette udgangspunkt foreslår Kommissionen os forskellige tiltag, der uden tvivl vil lette udstedelsen af en anerkendelse af eksamensbeviser, idet man især indarbejder det princip, Domstolen har fremhævet i Vlassopoulou-kendelsen, der værdsætter den faglige erfaring. Jeg vil godt minde om, kære kolleger, at vores Parlament ofte har insisteret på dette punkt, og vi glæder os over, at Kommissionen har forstået denne opfordring, og at den har respekteret de forpligtelser, den er kommet med i den forbindelse.
Man har ligeledes lyttet til vores ønske om en styrkelse og udvidelse af koordinatorgruppens kompetencer. Vores Udvalg om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har haft lejlighed til at lytte til koordinatorgruppen og udspørge dem, og vi konstaterede, at de udgjorde kernepunkterne i bestemmelserne for den konkrete anvendelse af ordningen til anerkendelse.
Da det drejer sig om tværgående ændringer af sektorielle direktiver, glæder vi os over, at Kommissionen tager fat på problemet med EU-borgere, der har taget en uddannelse uden for Den Europæiske Union. Det er et meget følsomt problem, og også her er det et problem, som borgerne både har rejst tidligere og som de også nu ofte rejser. Men Kommissionen indtager naturligvis kun en meget forsigtig holdning, idet det kun drejer sig om at tage hensyn til de pågældende titler, ikke at anerkende dem, men vi mener dog trods alt, der er tale om et fremskridt, som vi i den forbindelse hilser velkomment.
De specifikke ændringer af de sektorielle direktiver giver ikke anledning til nogen særlige kommentarer fra vores Udvalg om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Jeg vil blot minde om, at det er nødvendigt at finde en passende løsning for de irske arkitekter, hvis uddannelse ikke kunne blive anerkendt på et tidspunkt, hvor dette faktisk kunne have været muligt. Jeg mener også, det er vigtigt her at præcisere, at denne anerkendelse ikke vil kunne åbne døren mere for det specifikke, rejste problem, og vi kunne godt tænke os at høre Kommissionen på netop dette specielle punkt.
Endelig, hvad angår reformen af de rådgivende udvalg, for at lette dem og gøre dem mere smidige, har vi ikke noget at indvende for så vidt - og det vil jeg gerne understrege - udvalgene opfordres til at fungere med et maksimum af effektivitet og gennemsigtighed, og vi vil fremlægge en række forslag, så vi kan bevæge os i den retning.
Lad mig til sidst slutte af med en bemærkning, der er meget mere generel. I dag føler vores tre institutioner meget stærkt et brændende behov for at nærme borgerne til EU, og jeg fristes til at sige, at vi udtrykker denne vilje ved enhver lejlighed. Vi skal i øvrigt ikke glemme, at der venter vores befolkninger to vigtige begivenheder i de kommende måneder; ratificeringen af Amsterdam-traktaten i de lande, hvor det endnu ikke er sket, og derefter selvfølgelig valget til Europa-Parlamentet i juni næste år. Men findes der da noget bedre initiativ for at realisere dette mål om nærhed end endeligt rent konkret at give borgerne mulighed for at udøve deres erhverv uden hindringer ud over deres landegrænser? Men vi må konstatere, at sådan er det endnu ikke. Det kan vores Udvalg for Andragender i øvrigt bevidne, idet de konstant modtager klager på dette felt, og vi ved, at størstedelen af klagerne drejer sig om afslag på en anerkendelse.
Hr. kommissær, vi ved, at Kommissionen er meget bevidst om dette, men ud over denne bevidsthed er det nødvendigt at handle og sprænge de sidste låse, der stadig findes. Men indtil nu har vi endnu ikke fra Kommissionen modtaget en formel forsikring om, at revideringen af ordningen vil ske som planlagt, i 1999, efter en grundig status over dens igangsættelse. Det er årsagen til, at vi, i form af ændringsforslag fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, som Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har gentaget, sender Dem et meget kraftigt signal. Kan De, hr. kommissær, forsikre os, at der godt nok kommer et nyt direktiv i 1999, og at det vil gå så langt som overhovedet muligt i den rigtige retning? Vores Europa-Parlament og EU's borgere venter et opmuntrende svar fra Dem, og jeg takker Dem på forhånd.

Morris
Fru formand, der er uden tvivl et stort behov for gensidig anerkendelse af erhvervsuddannelser i alle EU-medlemsstater. Vi har hørt om tilfælde, hvor en velkvalificeret person fra én medlemsstat afvises en stilling eller er tvunget til at acceptere en lavere løn i en anden medlemsstat, fordi hans eller hendes kvalifikationer ikke anerkendes som værende ækvivalente.
Fru Fontaines betænkning vil udstrække den frie bevægelighed i praksis ved at give arbejdstagerne større mobilitet og sikre større gennemsigtighed i lovgivningen. Erhvervserfaring og kvalifikationer, der er erhvervet i én medlemsstat, og som opfylder en minimumsstandard, bør bidrage til at opfylde de krav til erfaringer, der stilles i en anden medlemsstat. For at sikre lige behandling i hele Unionen, skal medlemsstater, der kræver af sådanne personer, at de skal aflægge yderligere prøver, først informere Kommissionen herom. Dette forslag er ikke kun et velkomment skridt henimod gennemsigtighed i beslutningstagningen, vi bør også se det som et skridt imod urimelig forskelsbehandling og endog fremmedhad.
Fremmedhad og racisme er allerede fremherskende over hele Unionen. Navnlig her på tærsklen til udvidelsen er det min frygt, at den vil øges dramatisk, medmindre vi kan tilvejebringe foranstaltninger, der skaber rimelighed i anerkendelsen af kvalifikationer. Dette forslag fra fru Fontaine vil give velkvalificerede vandrende arbejdstagere fra lande uden for Unionen, som har arbejdet i en medlemsstat, ret til at anvende deres færdigheder og ekspertise i hele Unionen. Jeg foreslår derfor, at der udstedes et ækvivalensbevis af værtsstaten for at sikre, at disse arbejdstagere fra tredjelande får tildelt de samme - hverken mere eller mindre - rettigheder som deres modstykker i andre EU-stater. Jeg henstiller indtrængende til Parlamentet, at det støtter Fontaine-betænkningen.

Banotti
Fru formand, jeg vil gerne lykønske fru Fontaine med hendes fremragende betænkning. Hun har en meget anerkendt baggrund for at behandle disse spørgsmål. Jeg må med en vis national lettelse tilstå, at fru Fontaine har godkendt de ændringsforslag, der relaterer til de irske arkitekters særlige situation. Det er jeg meget taknemmelig for. Dette har været et problem i mit eget land lige så længe, som jeg har været i Parlamentet. Som begge de foregående talere har sagt, modtager Udvalget for Andragender flere andragender fra folk, der oplever forskelsbehandling i relation til anerkendelse af deres erhvervskvalifikationer end for noget andet enkelspørgsmål, der berører vores borgere.
For at give Dem en lille smule historie, husker De måske, at det første direktiv om arkitekter kom i stand efter 18 års forsøg på at afgøre, hvad en arkitekt var for noget. Arkitektdirektivet blev det første under Fontainebleau-aftalen, der endelig sagde: lad os komme ud af det dybe vand og anerkende visse grundlæggende kvalifikationer. I begyndelsen blev dette ikke bemærket og i mange tilfælde med det første forsøg på at foreslå en form for genkendelig harmonisering af kvalifikationer var det store flertal af personer med erhvervskvalifikationer inden for alle områder i vores lande ganske enkelt ikke klar over behovet for at deltage i denne proces og tage vare på, hvad der var bedst for deres interesser.
Det er grunden til, at der er denne anomali i Irland, som fru Fontaine så generøst er gået med til at acceptere som et ændringsforslag til sin betænkning. Jeg ser frem til at høre, om hr. Pinheiro vil acceptere ændringsforslaget. Denne væsentlige gruppe bestående af nogle af vores mest fremragende arkitekter, vil modtage denne anerkendelse. Det praktiske aspekt heri er, at de uden denne form for anerkendelse er ude af stand til at afgive tilbud på kontrakter uden for deres eget land.

Gebhardt
Fru formand, kære kolleger, vi er så vant til det grundige og engagerede arbejde hos ordføreren, fru Fontaine, at jeg kan understrege, at der næsten ikke er noget at tilføje. I dag har vi en hel række betænkninger på dagsordenen, som er vigtige for borgerne. Dertil hører især unionsborgerskabet og det foreliggende direktiv til ændring af 14 forskellige anerkendelsesdirektiver. Netop for de unge, som vi i stigende grad forventer er mobile, er den opdatering af den gensidige anerkendelse af eksamener, som vi forhandler om i dag, særlig vigtig. Derfor hilser jeg det på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe udtrykkeligt velkommen, at Europa-Kommissionen er kommet ind på et krav, som Parlamentet allerede har rejst flere gange, nemlig kravet om, at der også skal tages hensyn til borgere i medlemsstater, der har taget en uddannelse uden for Den Europæiske Unions grænser.
Formuleringen er tilbageholdende. Vi ville hellere have haft en anerkendelse. Vi påskønner dog, at Europa-Kommissionen ønsker at høste nogle erfaringer på området, før den tager yderligere skridt. Vi hilser også udtrykkeligt forenklingen og tildelingen af flere kompetenceområder til fagudvalgene velkommen. Min gruppe støtter dog også fuldt ud de ændringsforslag, der fører til en øget gennemskuelighed, og som kræver, at forhandlingerne i koordineringsgruppen skal gøres tilgængelige for den brede offentlighed. Kun på den måde kan vi rent faktisk efterkomme befolkningens forlangende om øget gennemskuelighed. På den måde bliver resultaterne mere synlige og forståelige for borgerne.
Vi har på dette tidspunkt bevidst undgået yderligere ændringsforslag med det argument, at Kommissionen skal i gang med en yderligere forenkling af lovgivningen inden for den gensidige anerkendelse af eksamener og skal gøre det inden år 1999. Derfor venter vi med nogen utålmodighed på Europa-Kommissionens rapport om de erfaringer, man hidtil har høstet ved håndteringen af direktiverne. Man havde lovet, at vi ville få den allerede i foråret, men den er ikke kommet endnu. Vi har brug for denne rapport hurtigt, for vi ønsker at udforme fremtiden så positivt som muligt for de unge mennesker. Det er vores opgave som lovgiver, og den opgave vil vi også leve op til fuldt ud.

Añoveros Trias de Bes
Fru formand, som det er hendes vane, har vores næstformand, fru Fontaine, udarbejdet en ekstraordinær betænkning. Retsudvalget har, som fru Banotti har sagt, vedtaget en meget klar holdning til spørgsmålet, og ved mødet den 23. april i år blev forslaget gennemgået og enstemmigt vedtaget.
Direktivet er en modernisering af hele Fællesskabets ordning for anerkendelse af eksamensbeviser, og det opfylder løftet om at forenkle ajourføringen af fortegnelser over eksamensbeviser.
De elementer, der har gjort denne foranstaltning mulig, er: Kommissionens forelæggelse af en beretning om anvendelsen af den generelle ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for videregående uddannelse, udviklingen af retspraksis ved Domstolen - som har udtalt sig om præjudicielle spørgsmål - Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om SLIM-initiativer.
Kommissionens tiltag under ét munder ud i et forslag om at ændre ikke mindre end 14 direktiver, eftersom der er problemer, som er fælles for flere af dem, og på den måde kan man overskue dem og foretage en meget mere systematisk gennemgang af dem. Erfaringen viser, at denne fremgangsmåde tager tilstrækkeligt hensyn til retssikkerheden og fuldt ud respekterer subsidiaritets- og proportionalitetsprincippet.
Indholdet i dette forslag vil inkorporere princippet om præcedens, hvorefter værtsmedlemsstaten ved enhver anmodning om anerkendelse af eksamensbeviser bør tage hensyn til den erhvervserfaring, der er opnået efter afsluttet eksamen. Direktiv 89/48 bør også indføre begrebet lovreguleret uddannelse, der har til formål at forpligte værtsstaten til at tage hensyn til den uddannelse, som indvandreren har modtaget, når den er opnået i hjemlandet eller det seneste opholdsland, hvor uddannelsen findes, uden at erhvervet er lovreguleret. Denne nye bestemmelse betyder, at det kan undgås, at værtsstaten kræver erhvervserfaring.
I tre tilfælde skal det præciseres, hvordan Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder forstår disse ændringer. Det første er ændringen af direktiverne om den generelle ordning fra 1989 til 1992. Fra nu af skal værtsmedlemsstaterne anerkende borgerens uddannelse, selvom den ikke findes i medlemsstaten. Det andet er den horisontale ændring af direktiverne. Det tredje er ændringen af enkelte sektordirektiver, som omfatter ændringer og tilpasninger til ajourføring af fortegnelserne over eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser.
Efter min mening har direktivet fordele: I den generelle ordning inkorporeres den forpligtelse, der er præcedens for - jeg gentager - til ved gennemgang af en anmodning om anerkendelse at tage hensyn til den erfaring, der er opnået efter afsluttet eksamen, og desuden indføres begrebet lovreguleret uddannelse.
Som konklusion kan man sige, at dette direktiv er motiveret af nødvendigheden af at lette den frie etableringsret for Fællesskabets borgere via gensidig anerkendelse af eksamensbeviser og erhvervsuddannelser. Kort sagt drejer det sig om at opnå, at enhver af Fællesskabets borgere ikke igen løber ind i det evige problem, og at dette direktiv sikrer en ægte fri bevægelighed.
Disse er, fru formand, formålene. Vil alt det fungere i praksis? Det er klart, at vi med dette direktiv tager et meget stort skridt i den rigtige retning, og det er logisk, at medlemmerne af Europa-Parlamentet lægger stor vægt på det.

Oddy
Fru formand, jeg er enig med de foregående talere i, at fru Fontaine har produceret en fremragende betænkning. Det er et vigtigt punkt for den frie bevægelighed for arbejdstagere, som er en grundlæggende ret ifølge Romtraktaten. Hvis kvalifikationer ikke anerkendes af andre medlemsstater, så er det yderst vanskeligt for arbejdstagerne at bevæge sig rundt. Desværre opstår der stadig problemer inden for dette område, og de fleste medlemmer af EuropaParlamentet modtager sager om dette emne. Derfor er direktivet velkomment, da det behandler et vigtigt problem.
Der er to vigtige fremstød i betænkningen. For det første omhandler den to direktiver om generelle ordninger for anerkendelse af højere uddannelser og erhvervsuddannelser. Det andet område relaterer til særlige erhverv såsom sygeplejersker, dyrlæger, jordemødre, arkitekter, farmaceuter og læger. Betænkningen søger især klart at anføre de bestemmelser, der gør det muligt for medlemsstaterne at gøre brug af egnethedsprøver. Selvom vi kan se fornuften i egnethedsprøver, så har medlemsstaterne undertiden anvendt dem til at fordreje den sande hensigt med direktiverne. Jeg gentager de argumenter, der er fremsat af Mary Banotti. Også jeg har haft brevvekslinger om de særlige problemer, som arkitekterne har. Jeg har tillid til, at de nu er blevet løst på den rigtige måde.
Jeg kan kun understrege, at den frie bevægelighed for arbejdstagere efter min opfattelse er væsentlig, hvis Romtraktaten skal virke efter hensigten. Jeg anbefaler denne betænkning.

Malone
Fru formand, jeg vil også gerne takke fru Fontaine for en meget fremragende betænkning og også min kollega, fru Berger, der tog adskillige ændringsforslag vedrørende arkitekterne til sig.
Som De ved, fik visse medlemsstater ikke nogen undtagelsesbestemmelser for det, der i det oprindelige direktiv fra 1985 om anerkendelse af arkitekters kvalifikationer er kendt som en etableret ret til at praktisere. Disse arkitekter blev af de kompetente myndigheder i deres medlemsstater anset for at have tilstrækkelige erfaringer og evner til at få tilladelse til at praktisere som de facto -arkitekter. Og dette til trods for, at de ikke havde de eksakte kvalifikationer, der var bestemt andetsteds i direktivet. Medens lande som Tyskland, Nederlandene og Det Forenede Kongerige fik sådanne undtagelsesbestemmelser, fik Irland det desværre ikke. Resultatet var en kæmpe forskelsbehandling, og at en stor gruppe praktiserende irske arkitekter af høj kvalitet og med stor erfaring ikke fik deres status anerkendt andre steder i Fællesskabet. Og dette er stadig tilfældet i dag.
De ændringsforslag, som vi har fremsat, og som er blevet accepteret af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, vil forhåbentlig hjælpe med til at skabe den frie bevægelighed for arbejdstagere, som fru Oddy nævnte, og disse mennesker vil blive i stand til at praktisere hvor som helst i Fællesskabet. Jeg håber, at jeg vil kunne gå tilbage til disse arkitekter og fortælle dem, at resultatet af, hvad vi gør her i dag sammen med Rådet, vil bidrage til den fortsatte gennemførelse af det indre marked.
Det er op til medlemsstaterne at anerkende disse arbejdstageres ret til retfærdig behandling, og jeg håber, at medlemsstaterne og Kommissionen - især kommissær Monti, der har været ret så ubøjelig i hele denne sag, og jeg håber, at budskabet kan blive bragt tilbage til ham - kan gå med til, at de lande, der ikke ansøgte om undtagelsesbestemmelser i forhold til 1985-direktivet, bør have ret til at gøre det nu.

Berger
Fru formand, kære kolleger, jeg vil også gerne især takke fru næstformand Fontaine mange gange for, at hun i sin betænkning var parat til at komme ind på de anliggender, der foreligger med henblik på direktivet om arkitekteksamener. Parlamentet har jo først for nylig, foranlediget af en betænkningen specielt møntet på arkitektdirektivet, som jeg havde æren af at forfatte, formuleret nogle af disse anliggender, der nu kan blive gennemført ved hjælp af betænkningen af fru Fontaine. Det gælder især ændringsforslag 14, som allerede er blevet omtalt flere gange i dag. Det handler her om - og jeg vil, som fru Fontaine, understrege faktisk kun om - at give den lille gruppe irske arkitekter en ny chance for anerkendelse af deres eksamensbeviser og erhvervskvalifikationer, som ved en fejltagelse blev frataget dem ved direktivets gennemførelse i Irland.
Arkitektdirektivet indeholder nogle særlige punkter, som adskiller det fra de andre direktiver, hvorfor vi også ønsker at bibeholde dette direktiv som sådant. Disse særlige punkter retfærdiggør dog på ingen måde, at det rådgivende udvalg, der er blevet nedsat under arkitektdirektivet, skal forblive udelukket fra den foreslåede reform af alle rådgivende udvalg. En reduktion i antallet af medlemmerne også i dette udvalg og mere effektive procedurer kunne i tilfældet med arkitektdirektivet ligeledes bidrage til en bedre funktion, sådan som det også ville være tilfældet med alle andre direktiver.
Jeg vil også gerne udtrykkeligt understrege, at en løsning med henblik på anerkendelse af uddannelser, der tages i tredjelande, også er af særlig stor betydning netop inden for arkitektområdet.

Pinheiro
Fru formand, mine damer og herrer, lad mig først takke Parlamentet for den interesse, det har vist dette forslag, og for det vigtige arbejde Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder og ordføreren har udført. Jeg vil især takke fru Fontaine, der har opnået en god syntese af alle de forslag, betænkninger og ændringsforslag, der har været fremlagt.
Kommissionen er glad for at kunne konstatere, at det forslag, hun har fremsat, grundlæggende er blevet positivt modtaget. Kommissionens hovedformål med forslaget er, i forbindelse med forberedelserne til SLIM og i overensstemmelse med anbefalingerne fra gruppen bag "anerkendelse af eksamensbeviser« at forenkle opdateringen af lister over eksamensbeviser, der er medtaget i de sektorielle direktiver: sygeplejere, tandlæger, dyrlæger, jordemødre, apotekere og læger. Med det aktuelle forslag har man benyttet lejligheden til at iværksætte andre anbefalinger, der stammer, dels fra Kommissionens betænkning om en generel ordning for anerkendelse af erhvervskvalifikationer, dels fra Kommissionens rapport om en særlig uddannelse i generel medicin.
Det er således også i denne sammenhæng, man skal vurdere, de ændringsforslag Parlamentet har foreslået. I den forbindelse må jeg desværre konstatere, at de fleste ændringsforslag, hvis de accepteres, vil have en virkning modsat den ønskede lovgivningsmæssige og administrative forenkling, idet de har en tendens til at lægge nye og under tiden meget tunge formaliteter på medlemsstaterne og/eller Kommissionen.
Dette gælder ændringsforslag 1, 4, 6-9 og 11, der sigter på at tvinge medlemsstaterne til at underrette Kommissionen om deres planer om at påbyde kompenserende foranstaltninger for hver enkelt af de pågældende faglige sektorer. Dette gælder også for ændringsforslag 5 og 10, i det omfang de har til hensigt at skabe stor offentlighed om forhandlingerne i koordinatorgruppen. Det er endvidere også tilfældet i ændringsforslag 12, der udstrækker ordningen foreslået af Kommissionen for opdatering af listerne over eksamensbeviser og forlænger dens gennemførelse. Ændringsforslagene 3 og 13 sigter på at oprette en automatisk anerkendelse af uddannelser opnået i et tredjeland, når disse allerede er godkendt af den første modtager- og medlemsstat. I den forbindelse skal Kommissionen minde om sin holdning udtrykt under gennemgangen af forslaget til direktiv med henblik på at indsætte reglerne om udvalgsprocedurer i direktiv 1100. Det drejer sig om et spørgsmål, som vil blive undersøgt senere efter udgivelsen af den betænkning, Kommissionen vil fremlægge i 1999 om den generelle ordning for anerkendelse af erhvervskvalifikationer.
Kommissionen anser således det forslag, der er indeholdt i ændringsforslag 3 og 13 for for tidligt ude. Hvad angår ændringsforslag 2 og 14, der omhandler arkitektdirektivet, har Kommissionen noteret sig opfordringen nævnt i ændringsforslag 2 om at overveje muligheden for i arkitektdirektivet at medtage metoden for en forenkling af opdateringen af listerne over eksamensbeviser, og den vil undersøge dette spørgsmål. Med hensyn til meddelelsen i ændringsforslag 14, der har til hensigt at regulere situationen for visse arkitekter, skal Kommissionen minde om, at Parlamentet den 26. marts forkastede et lignende forslag under behandlingen af en betænkning om arkitektdirektivet. Ved den lejlighed meddelte Parlamentet, at direktivets artikel 7 allerede tilbyder en tilfredsstillende mulighed. Ændringsforslagene 15-21, inden for generel medicin, vil også blive behandlet i Kommissionens rapport om en ordning for anerkendelse af erhvervskvalifikationer, der, som jeg nævnte, vil blive fremlagt til næste år.
Som konklusion kan Kommissionen derfor ikke gå ind for ændringsforslag, der går imod den ønskede lovgivningsmæssige og administrative forenkling for gennemførelsen af SLIM, eller som går imod de nuværende direktivers ånd og bogstav. Den har noteret sig de meddelelser, der er fremsat via andre ændringsforslag, og den vil fremlægge resultatet af sine overvejelser på det rette tidspunkt.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Pinheiro.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Unionsborgerskab
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0205/98) af De Clercq for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om anden rapport fra Kommissionen om unionsborgerskab (KOM(97)0230 - C4-0291/97).

De Clercq
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, hvor langt er vi kommet med unionsborgerskabet? Det er det spørgsmål, som vi beskæftiger os med i denne betænkning. I Maastricht-traktaten er der i artikel 8 nævnt en række rettigheder, som man som europæisk borger kan gøre krav på. Unionens borgere er alle dem, som er statsborgere i en af medlemsstaterne. I Amsterdam-traktaten er det heldigvis specificeret, at unionsborgerskabet supplerer det nationale statsborgerskab.
Ved gennemførelsen af de rettigheder, der er knyttet til det europæiske borgerskab er der bestemt allerede realiseret temmelig meget, selvom det kan blive endnu bedre. Må jeg forelægge Dem nogle hovedpunkter.
Hvad angår retten til fri bevægelighed for personer og ophold i hele Den Europæiske Union har vi absolut at gøre med den rettighed, som måske er mest mærkbar for borgerne. Det er derfor ærgerligt, at samme borgere stadig støder på så mange vanskeligheder. Den største årsag er, at denne rettighed fastlægges gennem forskellige bestemmelser afhængigt af kategorien af borgere. Kommissionen anmoder derfor om, at alle eksisterende lovgivningsinstrumenter omarbejdes til et hurtigt og almindeligt anvendeligt instrument.
Den frie bevægelighed og opholdsretten i Unionen vil først eksistere, hvis også de sidste barrierer ophæves, bl.a. afskaffelse af alle grænsekontroller og fuldstændig optagelse af det, der er opnået i Schengen-aftalen; den indbyrdes tilpasning af undervisningssystemer med henblik på mobilitet af arbejdstagere med skolesøgende børn; en forenklet anerkendelse af alle eksamensbeviser og erhvervsmæssige kvalifikationer, især for unge; opsporing af "ukorrekt« administrativ praksis, som de nationale myndigheder anvender for at vanskeliggøre opholdsretten; beskyttelsen af rettighederne med hensyn til supplerende pension. Der er således stadig meget arbejde, der skal gøres. Et andet vigtigt punkt er den direkte virkning af artikel 8 A. Denne ville indebære, at hver borger kan påberåbe sig opholdsretten og retten til fri bevægelighed ved enhver national domstol i Unionen.
Hvad angår valgret og valgbarhed ved kommunalvalg kan jeg være kort og tydelig. Den betyder, at den kommunale stemmeret for alle EU-borgere skal indføres af hver medlemsstat, altså også af Belgien. Frankrig har i mellemtiden gjort det. Valgret og valgbarhed ved valg til Europa-Parlamentet: Alle medlemsstaters anvendelse af direktivet skal være mere enkel og ensartet. EU-borgere er også ofte ikke orienteret om, hvordan de konkret skal udøve denne ret i den medlemsstat, hvor de opholder sig. Bedre information er således påkrævet.
For så vidt angår konsulær og diplomatisk beskyttelse, står vi endnu helt ved begyndelsen. Der må derfor hurtigst muligt søges efter en fælles beskrivelse, således at de europæiske borgere er klar over, at dette giver dem en merværdi også uden for Unionen.
Hvad angår retten til at indgive andragender og retten til at henvende sig til ombudsmanden, fremgår det af vores europæiske ombudsmands første årsberetning, hvordan denne ret er nyttig og nødvendig, selvom dens præcise rækkevidde stadig er for lidt kendt. Også her er bedre information nødvendig.
Til sidst vil jeg sige, at Amsterdam-traktaten har tilføjet noget mere, nemlig retten til at henvende sig på et af Unionens officielle sprog til enhver europæisk institution og retten til at få et svar på dette sprog. Dette gælder imidlertid ikke endnu og kan således heller ikke evalueres i dag.
Fru formand, kære kolleger, indførelsen af det europæiske borgerskab understreger, at den europæiske integration ligeledes er et politisk projekt. De rettigheder, der er knyttet dertil, må bestemt yde et uundværligt bidrag til en større europæisk bevidstgørelse, ligesom også planerne om beskæftigelse og for nylig euroen uden tvivl har bragt Europa tættere på borgerne.
Det er vores opgave at lade dette fortsætte og at vise borgerne, at Europa giver en merværdi, og at det er til for dem. Dette sker ikke blot ved fastlæggelse af en række borgerrettigheder i traktaten. Det er lige så vigtigt, at disse rettigheder er kendt, at de har tilstrækkeligt indhold, og i endnu højere grad, at den praktiske udformning er af fundamental betydning.
Fri bevægelighed, opholdsret, stemmeret, ret til at indgive andragender samt ret til at henvende sig til en ombudsmand er naturligvis ikke kun noget, der gælder i Den Europæiske Union. Det gælder i enhver demokratisk retsstat, som har respekt for sig selv. Hvor vigtigt det end er, vil det således ikke være nok at inddrage borgerne nærmere i Europa. Større vægt på europæiske symboler eller på vores fælles historie kan bestemt hjælpe os, men vi har et presserende behov for at genoprette borgernes tro på Europa. Derfor er en mentalitetsændring nødvendig hos selve borgerne, men først og fremmest hos de europæiske beslutningstagere, i administrationen og i medierne.
Borgernes Europa begynder hos alle dem, som dag ud og dag ind beskæftiger sig med den europæiske sag. De må bevise, at de er solidariske med Europa. Her kan Europa-Parlamentet spille en stor rolle. Parlamentet er en af de store aktører, og vi er med til at bestemme strategien. Som medlemmer af Europa-Parlamentet må vi sørge for, at borgerne i så høj grad som muligt inddrages i dette spil, at spillet er attraktivt, og frem for alt at vi selv også strengt overholder spillereglerne. Kort sagt: Vi må give et godt eksempel i Europa. Gode eksempler må altid komme ovenfra.

Ullmann
Fru formand, hr. kommissær, alle, der på et tidspunkt har arbejdet i Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender, ved, hvor stor tillid til Unionens organer unionsborgerne udtrykker med deres andragender. Derfor er det unionsborgerskabet, der skal styrkes, udvikles og gøres mere selvfølgeligt, når vi ønsker at nedbringe Unionens demokratiske underskud. Kommissionens rapport udgjorde et godt grundlag for Parlamentets udtalelse, fordi den åbent har påtalt åbenlyse mangler og svagheder i den eksisterende retsstilling og praksis. Detaljerne behøver jeg ikke gentage. Derfor vil jeg nævne de steder, hvor vi skal gå videre end Kommissionens konstateringer.
Vi må overvinde den begrænsede og sektoralt indskrænkede anvendelighed af artikel 8 A om den frie bevægelighed. I det mindste bør det også være muligt at føre sager om den frie bevægelighed ved nationale domstole, sådan som ordføreren har krævet det. Det kunne selvfølgelig foregå allermest effektivt ved, at der optages et charter om grundlæggende rettigheder i EU-traktaten, der definerer unionsborgeren som indehaver af de rettigheder, der er indeholdt deri. Adgangen til unionsborgerskab skal heller ikke kun være baseret på det nationale statsborgerskab, borgere fra tredjelande skal også have muligheden efter fem års residens i Unionen. Med tanke på valgåret 1999 er det imidlertid yderst presserende at fjerne de oftest kun administrative hindringer for en udøvelse af unionsvalgretten, der findes i nogle enkelte medlemslande.
Det glæder os, at den franske Nationalforsamling netop har ryddet en vigtig hindring af vejen. Netop her bør unionsborgerne føle, at der ikke kun bliver talt om deres rettigheder, men at der også bliver gjort noget for dem. Tak til alle, der har deltaget, Kommissionen, og især tak til ordføreren, der har handlet som en ægte pioner.

Gebhardt
Fru formand, kære kolleger, vi må gratulere ordføreren med resultatet af hans engagerede og grundige arbejde. Jeg gratulerer uden forbehold, men må tilstå, at jeg samtidig misunder vores kollega De Clercq en del. Jeg misunder ham det gunstige tidspunkt, han har kunnet fremlægge sin vigtige betænkning om unionsborgerskabet på. Det kan ikke blive mere gunstigt! Med euroen har vi lagt den sidste grundsten til Den Økonomiske og Monetære Union. Nu kan vi frit rette blikket mod borgerne, nu kan vi frit rette blikket mod deres ønsker og drømme. Der er ikke længere noget, der hindrer os i langt om længe at fremskynde Europas politiske union af alle kræfter. Betænkningen af De Clercq peger i den rigtige retning. Derfor vil min gruppe gå ind for den.
Vi har fremsat et par ændringsforslag. Disse forslag er ikke i strid med betænkningen. De skal kun supplere den det ene eller det andet sted og formulere tingene endnu mere præcist. Jeg håber, at ordføreren ser på det på samme måde, betragter det som en hjælp og anbefaler, at der stemmes for vores forslag. I betragtningerne står der meget om en europæisk bevidsthed hos borgerne, som skal fremmes. Hvad er da mere oplagt end bl.a. at fastholde denne bevidsthed i så fint et symbol som en fælles europæisk festdag?
Vi må dog ikke foregøgle os selv noget. Borgerne lader sig ikke spise af med symboler og fine erklæringer alene. Unionsborgerskabet giver dem anledning til ikke blot at forvente rettigheder, der står et eller andet sted på et stykke papir, men også konkrete resultater. Borgerne forventer af Europas politiske union, at deres hverdag bliver gjort lettere. Lad mig henvise til eksemplet med den borgerlige rettighed fri bevægelighed, som vi så gerne taler om, men som vi indtil nu kun har gennemført forsøgsvist på superminiultralavt plan. Mere er det ikke set fra borgernes synsvinkel. Fri bevægelighed skabes ikke ved at fjerne vejbomme, men derimod først og fremmest ved at afskaffe bureaukratiske hindringer. Derfor skal Kommissionen omgående fremsætte et forslag til en retsakt, som fjerner ulighederne i medlemsstaternes opholdsret, og på den måde fremme unionsborgernes faktiske frie bevægelighed. Især for de unges vedkommende skal vejen være fri for mobilitetshindringer, og det skal være lettere for dem at slå sig ned, hvor de ønsker det. Derfor har vi brug for enkle, gennemskuelige og ubureaukratiske procedurer til anerkendelse af eksamensbeviser og erhvervsuddannelser. Vi talte netop om det.
Det betyder også, at afsluttet skoleuddannelse, erhvervsuddannelse og eksamensbeviser i medlemsstaterne skal være lige meget værd. Med sådanne tiltag på alle områder gør vi de borgerlige rettigheder på papiret til ægte europæisk virkelighed. Vi har en lang vej at gå, hvor der er én ting, vi aldrig må glemme: Det er mennesket, og ikke kapitalen, der står i centrum!

Palacio Vallelersundi
Fru formand, det er virkelig opmuntrende at høre forhandlingen om denne betænkning her i dag. Det er opmuntrende, fordi konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Cardiff stadig runger i vores ører, fordi erklæringerne for nylig, der opfordrer til mindre Europa, mindre integration, der endda opfordrer til renationalisering af visse politikker, stadig runger i vores ører. Derfor mener jeg, det er vigtigt, at Europa-Parlamentet i dag vifter med dette borgerskabsflag i den fremragende præsentation, som formanden for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder og ordføreren for betænkningen har givet.
Det er en afbalanceret betænkning. Afbalanceret mellem det konkrete og de symbolske værdier. Afbalanceret mellem de praktiske foranstaltninger og poesien, som fru Gebhardt citerede. Vi har også brug for fantasi og poesi.
Blandt disse praktiske foranstaltninger har hr. De Clercq fremhævet behovet for, at fri bevægelighed for personer og frit valg af opholdssted for de europæiske borgere bliver en realitet, at artikel 8 A også bliver en realitet, man kan påberåbe sig direkte ved vores domstole, at de tildelte rettigheder i forbindelse med det spirende unionsborgerskab, der er ved at blive skabt, får offentlig omtale - stemmeret ved kommunale valg, stemmeret ved valg til Europa-Parlamentet - og det er dér vi skifter fra virkelighed til poesi, fra virkelighed til myter - en integrerende symbolik. Vi har brug for, at den kulturelle idé om, at Europa eksisterer, skabes.
Det Europæiske Folkepartis Gruppe støtter ikke blot betænkningen af hr. De Clercq, men også ændringsforslagene fra den socialdemokratiske gruppe og nogle fremlagt af Det Europæiske Folkepartis Gruppe, som har trukket ændringsforslag 5 tilbage.
Og det er, fru formand, fordi det er dårlige tider for Europa. Over for denne skepsis kan man sige - og jeg er enig med fru Gebhardt - at vores allierede paradoksalt nok er markedet. Livets paradokser: De handlendes Europa vil hjælpe med virkeliggørelsen af borgernes Europa, fordi for at opnå euroen, for at det indre marked kan blive en realitet, skal vi tilpasse den frie bevægelighed for personer i videste forstand, og vi skal fremme integrationen.
Og derfor, fru formand, mener jeg, at vi her i dag ved starten på det østrigske formandskab alle bør lykønske hinanden med denne betænkning fra Europa-Parlamentet, som igen bekræfter sin rolle som samvittighed, som dørhammer over for visse omstændigheder, der i dag bakker op om et romersk Europa, et kortsigtet Europa. Over for dette romerske Europa, over for dette Europa med de kortsigtede idéer, hæver Europa-Parlamentet stemmen, og det hæver borgernes stemme, og siger, at Europa kun kan skabes ved hjælp af integration, og at vi over for begrebet om de handlendes Europa skal opnå, at Amsterdam-traktatens virkelighed udmønter sig i et ægte borgernes Europa.

Voggenhuber
Fru formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren og glæder mig over, at Parlamentet endnu en gang går ind for at gennemføre de rettigheder i forbindelse med unionsborgerskabet, som omtales i traktaten. Jeg kunne godt tænke mig at kaste et blik på den grundlæggende betydning af dette unionsborgerskab. Hvad betyder det? Ifølge min overbevisning anerkender Unionen ikke mindre, end at initiativtagerne og de suveræne individer i den europæiske enhedsproces er borgerne. Dette unionsborgerskab udgør derfor en væsentlig bestanddel af legitimationen af Unionen. En legitimation, der netop ikke kun skabes gennem nationale regeringer og aftaler, men derimod også umiddelbart og personligt og direkte gennem en retsstatus for alle borgere.
I EU-traktaten blev unionsborgerskabet derfor logisk nok indført med henblik på at øge beskyttelsen af de rettigheder og interesser, borgerne i medlemsstaterne har. Vi har altså at gøre med en statut, som skal udtrykke de grundlæggende og borgerlige rettigheder for alle dem, der er omfattet af den. Så langt, så godt, i hvert fald i teorien. I praksis er vi dog stadig meget langt fra en omfattende garanti af de grundlæggende og borgerlige rettigheder, fra en anerkendelse af borgernes rolle som suveræne individer i forbindelse med integrationen. Af alle de fire frihedsrettigheder er den frie bevægelighed for personer helt sikkert den mest personlige, den mest eksistentielle, den mest menneskelige, der er blevet gennemført mest tøvende, der er blevet trukket mest i langdrag og hindret mest. Personkontrollen i Unionen er ikke afskaffet. Den bliver heller ikke afskaffet med Schengen-aftalen, men derimod erstattet af barrierer, der ofte er endnu højere end de gamle, som man har lovet at fjerne.
Valgretten og valgbarheden i forbindelse med valg til Europa-Parlamentet modarbejdes, men det gælder især også deltagelsen i kommunalvalg. Den saboteres til dels åbent. Den reduceres i nogle hovedstæder til deltagelse i bydelsvalg, sådan som det f.eks. sker i Wien. Den konsulære beskyttelse eksisterer næsten heller ikke i praksis. Men jeg mener, at vi ud over traktatteksten, ud over de rettigheder, der er indeholdt deri, skal henlede vores opmærksomhed på en omfattende beskyttelse af de grundlæggende og borgerlige rettigheder. Jeg håber, at topmødet i Østrig vil gøre det muligt at gå fra den rent teknokratiske reform af institutionerne til en ægte reform af demokratiet.

Oddy
Fru formand, jeg vil gerne takke ordføreren for hans lærde og tankevækkende betænkning og rose hans europæiske vision.
Hvis vi skal sikre, at Den Europæiske Union trives, så må Europas borgere føle, at de har del af dette projekt, og at vi også nyder gavn af det, og at det ikke kun er de kommercielle organisationer og regeringerne, der nyder gavn af det. Kommissionens anden rapport om unionsborgerskab er derfor et vigtigt punkt i forbindelse med etableringen af en korpsånd og en følelse af europæisk tilhørsforhold.
Jeg bifalder især stemmeretten og retten til at stille op ved kommunalvalg og valg til Europa-Parlamentet, selvom jeg ville sætte mere pris på de generøse stemmerettigheder, der tildeles Commonwealth-borgere i Det Forenede Kongerige, og henstille til, at der ikke bliver foretaget nogen ændringer i denne og ikke bliver gjort nogen forsøg på at udvande de rettigheder, der allerede eksisterer.
Som koncipist på Kommissionens handlingsplan for fri bevægelighed for arbejdstagere bifalder jeg hr. De Clercqs bemærkninger om hindringer for den frie bevægelighed for personer såsom i pensionshenseende og i henseende til familieansvar og børns uddannelsesbehov. Jeg er bange for, at dette endnu er en smule eventyrlystent for min britiske gruppe, men jeg mener, at Kommissionen kunne sørge for at fremme den internationale studentereksamen.
Etableringen af ombudsmandsinstansen kan kun roses, men jeg tror, at der er behov for en større PR for denne. Jeg er enig i, at nøglen til en følelse af nærhed til Den Europæiske Union er tæt forbundet med information. Jeg vil derfor bede Kommissionen om at gøre en endnu større indsats for at informere Europas borgere.

Zimmermann
Fru formand, kære kolleger, aftenens debat beskæftiger sig med unionsborgerskabet. Vi ved alle, hvad det betyder, og hvilken nøglefunktion dette unionsborgerskab har ikke alene for Europas borgere, men også især for den europæiske integration. Men jeg spørger mig selv, om borgerne i Europa egentlig også ved det? Ved borgerne, hvilke rettigheder der er forbundet med unionsborgerskabet? Ved de, hvem de kan henvende sig til, og hvem de kan spørge, hvor de kan indhente informationer? I mange af de samtaler, jeg har haft med borgerne, har jeg hele tiden haft følelsen af, at de kun er informeret i ringe omfang og kun har begrænset kendskab til det.
Men det er ikke kun borgerne, der har begrænset kendskab til det. Lad os som eksempel tage de informationer, der kommer fra Europa-Kommissionen, og som til dels overhovedet ikke beskæftiger sig med visse områder. Når jeg ser, at der i den brochure, som vi fik for nylig, Single Market Review , og som med 38 betænkninger beskæftiger sig med, hvordan det indre marked egentlig gennemføres, at der altså i denne brochure næsten ingenting står om den frie bevægelighed, så spørger jeg mig selv, hvordan borgerne rent faktisk skal blive informeret! Et andet eksempel: Når jeg taler med tjenestemænd i Kommissionen og i Parlamentet eller også uden for om, at jeg som unionsborger med nederlandsk pas sidder i EuropaParlamentet for Tyskland, bliver jeg igen og igen spurgt: Hvordan kan det lade sig gøre, hvor står det, hvordan er det muligt? Ud fra det kan man se, at heller ikke valgretten er forankret i vores hoveder i traktatens forstand, hverken i hovederne på dem, der har fastlagt det, eller i hovederne på borgerne eller mine kolleger. Mange af mine kolleger har egentlig heller ikke forstået det endnu.
Jeg mener, det er vigtigt, at vi også selv tager unionsborgerskabet med alt, hvad det indebærer, til os og forholder os til det. Så har vi også mulighed for at informere borgerne bedre om det, så de også kan forstå det.

Pinheiro
Fru formand, på Kommissionens vegne vil jeg glæde mig over den grundige diskussion, som vores anden rapport om unionsborgerskab har været genstand for, og særligt fremhæve det glimrende arbejde, som er blevet udført af en fremstående europæer ved navn Willy De Clercq.
Jeg betragter denne debat om unionsborgerskabet som en slags invitation rettet til alle politiske kræfter om at samle sig om det centrale i den europæiske opbygning, som en advarsel om de fremskridt og tilbageskridt i virkeliggørelsen af den europæiske konstruktion, der kan skuffe borgeren, hvad angår hans følelse af et - og jeg citerer - «tilhørsforhold til et politisk fællesskab og et retsfællesskab«, som det hedder i Parlamentets beslutning. Som det er Dem bekendt, kom denne bekymring også til udtryk på det sidste Europæiske Råd i Cardiff, hvor der blev udtrykt det mål - og jeg citerer - at »alle Europas borgere kan få det fulde udbytte af ØMU'en og det indre marked, og at Unionen kan komme endnu tættere på borgerne«.
Denne anden rapport om unionsborgerskab omfatter årene 1994, 1995 og 1996. Den går således forud for afslutningen af den regeringskonference, der førte til vedtagelsen af Amsterdam-traktaten. Kommissionen har i denne rapport bestræbt sig for at beskrive og analysere de nye rettigheder, som Maastricht-traktaten giver, konstatere de fremskridt, der var sket efter udgivelsen af dens første rapport i 1993, og angive en række mål, der skulle nås.
Parlamentets beslutningsforslag retter sig korrekt mod alle de interesserede institutioner og også til medlemsstaterne. Kun gennem en samordnet handling på alle niveauer vil det nemlig være muligt at opnå fremskridt i fremtiden, særlig inden for forbedret lovgivning, dennes tilgængelighed og bedst mulige implementering. Jeg kan forsikre hr. Willy De Clercq og denne forsamling om, at såvel med hensyn til Schengen og anvendelsen af artikel 8 A som med hensyn til overtrædelser af regler og administrativ praksis, stemmeret, konsulær og diplomatisk beskyttelse, mekanismer til permanent dialog, uddannelse og anerkendelse af eksamensbeviser, beskyttelse mod trusler mod sikkerhed og individuel frihed, ombudmandens virke, ja, så befinder alle disse emner sig på Kommissionens bord.
Så sent som i dag drejede hovedparten af kommissærernes møde sig netop om unionsborgerskabet. Og lad os håbe, at vi alle med Parlamentets bestræbelser og med »inputs« som dem, vi får gennem denne beslutning, hurtigere kan nå frem til et ægte statsborgerskab.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Pinheiro.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Sikker anvendelse af Internet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0234/98) af Schmid for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om forslag til Rådets beslutning om vedtagelse af en flerårig EF-handlingsplan til fremme af sikker anvendelse af Internet (KOM(97)0582 - C4-0042/98-97/0337(CNS)).

Schmid
Fru formand, kære kolleger, indtil for få år siden var Internet noget, der var forbeholdt specialisterne. I dag er det i dén grad en selvfølgelighed i vores hverdag, at endda vi som parlamentsmedlemmer har adgang til Internet på vores kontor. Det er det klare bevis på, at miraklernes tid ikke er forbi! Internet byder på mange muligheder - egentlig som aldrig før i menneskets historie - for at få hurtig adgang til et stort antal informationer. Dog finder man på Internet også i et vist omfang indhold, der er farligt for unge eller strafbart. Eller nettet kan - på samme måde som de klassiske telekommunikationsmidler telefonen eller brevposten - anvendes til kriminelle aktiviteter.
I forbindelse med Internet vejer fordelene tungest. Alligevel er der et behov for handling, og hvad den omtalte problematik angår, har vi brug for nogle svar. Når svaret skal findes, må vi dog ikke være strengere i bedømmelsen, end når vi bedømmer medier såsom film eller fjernsyn. Bare fordi der har været en ophidset debat, især blandt folk, der aldrig selv har brugt et sekund på nettet, må vi ikke forholde os anderledes, end vi gør over for andre medier. Det specifikke i svaret skal altså ligge i nettets særlige forhold, ikke i en strengere bedømmelse.
Hvad gør Internet til noget særligt? For det første: Det tilhører ikke nogen. Der findes ikke én ejer af Internet. Jeg plejer altid at sige, at det egentlig er et ægte kommunistisk arrangement. For det andet: Nettet er globalt og dermed tilgængeligt på verdensplan. For det tredje: Retlige tiltag mod kriminelt indhold foregår i overensstemmelse med strafferetten i det land, hvor computeren, i hvis hukommelse de tilsvarende ting er lagret, står. For det fjerde: Indhold kan overføres let og hurtigt - på få sekunder - fra en computer til en anden. For det femte: Adgangen til Internet er anonym. Computeren ved ikke, hvem der sidder ved pc'en på den anden side, og den er ikke begrænset til bestemte tidspunkter.
Det har konsekvenser for beskyttelsen af mindreårige, fordi der ikke er nogen ekspedient som i biografen eller i videoforretningen på Internet, som så kan sige til den seksårige: «Du må ikke komme ind« eller »Denne video kan jeg ikke leje ud til dig«. Det er her, den egentlige problematik ligger. Den handlingsplan, som Kommissionen har foreslået, kræver, at der garanteres en sikker anvendelse af Internet. Jeg siger, at den måske kan bidrage til det, men 100 % sikkerhed kan den ikke give uden videre. Desuden fremmer dette begreb den misforståelse, at forældre ikke længere behøver bekymre sig om deres børns opdragelse, men kan overlade beskyttelsen af mindreårige til tekniske systemer og filtreringssoftware. Den misforståelse må vi ikke fremme. Derfor går jeg ind for, at vi ændrer det hele til begrebet »sikrere anvendelse af Internet«. Det er i overensstemmelse med virkeligheden.
Man må dog være klar over begrænsningerne i de foreslåede foranstaltninger. Eftersom antallet af erhvervsmæssige udbydere af porno stiger dagligt på verdensplan, må man antage, at forventningerne om en selvbegrænsning egentlig er naive. At medlemmerne af dette Parlament i går fik en reklame for pornografi gennem deres e-mail - i øvrigt ikke nogen god reklame, og prisen var alt for høj - viser, hvor vi er på vej hen. Eksemplet med spærringen af en hollandsk computer, af XS 4 all-serveren, fordi tidsskriftet »Radikal« blev distribueret via denne computer, viser, hvor langt man kommer med denne metode. Tidligere kunne »Radikal« kun hentes på denne server. Efter spærringen kunne tidsskriftet hentes på 53 computere på Internet, fordi det rygtedes omgående i hele verden. Altså, spærremetoden har sine begrænsninger.
I betragtning af sprogmangfoldigheden i Den Europæiske Union kan man også have sine tvivl om, hvorvidt brugen af programmer til identifikation af ord til filtreringsformål virkelig er en hjælp. Hvis man anvender programmer til filtrering af billeder, så spærrer man også for alt det, der findes af videnskabeligt billedmateriale, af grafik. Men jeg går altså ind for dette forslag, bare for at der ikke skal være nogen misforståelser. Jeg gør blot opmærksom på, at der er visse begrænsninger, og at man skal være bevidst om disse begrænsninger.
Til disse begrænsninger hører også, at virkeligheden faktisk ser sådan ud, at børnene oftest har større computerforståelse end forældrene. I forbindelse med forslaget om, at man skal loade filtreringssoftware på pc'en, beskrev jeg det således for journalisterne: Filtreringssoftwaren, det er det program, som den 12-årige spærrer pornosiderne på Internet for sin far med, fordi han har forbudt ham at se fjernsyn. Sådan er virkeligheden. Alligevel går jeg ind for, at vi gør det med filtreringssoftware, men man må være klar over, hvilke begrænsninger der er.
Den foreslåede handlingsplan er overvejende et instrument til bekæmpelse af uønsket indhold, altså pornografisk materiale, politisk radikale sider og lignende. På grund af manglende kompetence i Den Europæiske Union inden for strafferet og strafforfølgelse behandler handlingsplanen kun ulovligt, det vil sige strafbart, indhold i form af et krav om en forberedende studie af nødvendige nationale foranstaltninger.
De egentlige problemer ligger efter min vurdering mere i det strafbare indhold end i det uønskede. Hvad man dog ikke finder, når man surfer på nettet bare et par timer og søger målrettet - det gjorde jeg i går, da jeg forberedte mig på en pressekonference! Det er forbløffende. Her finder man anvisninger på, hvordan man laver sine egne bomber, åbner aflåste døre, selvom man ikke har nogen nøgle, fremstiller narkotika på ulovlig vis, foretager andre terrorhandlinger, anvisninger på, hvordan man kan forfalske kreditkort, hvordan man på ulovlig vis hacker sig ind i computere og så videre, en bred palet.
Bekæmpelsen af strafbart indhold er, sådan som tingene forholder sig nu, medlemslandenes sag. Det vil jeg slet helelr ikke sætte spørgsmålstegn ved. I praksis vanskeliggøres bekæmpelsen imidlertid i høj grad af, at der ikke engang inden for Den Europæiske Union findes de samme eller i det mindste sammenlignelige retsnormer, når det drejer sig om vigtige spørgsmål. Forfølgelsen af børnepornografi er vanskelig, når den alder, hvor »barn« overgår til »voksen« defineres forskelligt i de forskellige retssystemer. I nogle medlemslande går grænsen ved 14 år, i andre lande ved 16 år. Det bliver vanskeligt, når der ikke findes nogen definition af, hvad strafbar pornografi er. Det bliver vanskeligt, når det strafbare indhold godt nok kan forfølges, men når en henvisning til, hvor man via en Internet-side med et museklik kommer til denne side, ikke kan straffes. Så er det nemlig let. Det bliver også vanskeligt, når det - som det er muligt i dag - forholder sig sådan, at man kan lægge en computer på nettet uden at opgive, hvem der er operatøren i sidste ende, når der - som det er muligt i dag - kan sendes en elektronisk mail, uden at det kan føres tilbage til en person, det vil sige, at man både kan operere anonymt med en server og også sende en e-mail anonymt.
Derfor har vi som minimum brug for forberedende studier, så det kan fastlægges, hvilken lovgivning vi har brug for. Jeg ved, at det møder modstand i Rådet ved forhandlingerne. Indenrigspolitikken hører jo til nationalstaternes privatsfære, der er ikke længere noget at gøre i forbindelse med militærpolitikken, her gør NATO det. Det eneste sted, hvor staten stadig har et magtmonopol med væbnede styrker, er politiet. Derfor passes der på det som en øjesten. Jeg ved, der er modstand mod idéen om at foretage sådanne studier. Alligevel er det nødvendigt. I sidste ende vil vi nemlig kun kunne løse problemet med det strafbare indhold gennem verdensomspændende aftaler. I forbindelse med verdensomspændende aftaler om sådanne ting er det lige som i GATT: Hvis Fællesskabet optræder dér med 15 forskellige meninger, så går det ikke! Hvis USA, Den Europæiske Union og Japan har nogenlunde samme forestillinger, så går det relativt hurtigt. Derfor er det nødvendigt, ikke kun af hensyn til strafforfølgelsen inden for Den Europæiske Union, men også af hensyn til de nødvendige verdensomspændende aftaler, så vi får fælles normer dér. Uden dem kommer vi ikke videre på dette punkt. Jeg vil gerne bede kommissæren, når han taler til sidst, om at fortælle mig, hvilke ændringsforslag Kommissionen er parat til at overtage, fordi det ville hjælpe mig videre.

Argyros
Fru formand, Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik vil med sin udtalelse om dette spørgsmål og de ændringsforslag, der er stillet, fremme udviklingen og indførelsen af produktive, tekniske systemer, hvor hovedformålet naturligvis er beskyttelse af mindreårige og den menneskelige værdighed, men især også en forbedret beskyttelse af økonomiske og industrielle aktiviteter.
Endvidere vil vi med vores udtalelse søge at forbedre det globale samarbejde om dette spørgsmål for at sikre en dynamisk udvikling af Internet-industrien. Mere konkret, hvad angår aktionslinjernes iværksættelsesområde, og på baggrund af de muligheder, som Internet frembyder for alle økonomiske og industrielle aktiviteter og indirekte for beskæftigelsen, foreslår vi vedtagelsen af et bredere tiltag, således at man ud over de spørgsmål, der berører mindreårige og den menneskelige værdighed, også undersøger de muligheder, som dette handlingsprogram frembyder for beskyttelsen af økonomiske og industrielle aktiviteter.
Hvis brugerne - private såvel som virksomheder - har tillid til Internet, vil det skabe et gunstigt miljø for udvikling af virksomhedsaktiviteter inden for informationssamfundet. På denne måde vil Internet, ud over at være en sikker kilde til viden, også blive et værdifuldt redskab til virksomhedsaktiviteter.
Det andet vigtige spørgsmål i vores udtalelse er de principper, der bør gælde for fjernelsen af det skadelige og ulovlige indhold på Internet. Principperne kan sammenfattes således:
For det første bør industrien støttes i forsøget på at udvikle og gennemføre effektive, frivillige systemer til kontrol med indholdet på Internet. Desuden er samarbejdet mellem de involverede instanser, først og fremmest industrien, en afgørende faktor, hvis disse selvreguleringssystemer og mekanismer til filtrering og klassificering af indholdet skal gennemføres med et heldigt resultat.
En anden vigtig forudsætning for en effektiv kontrol af indholdet på Internet er en klar adskillelse af de roller og det ansvar, som de enkelte organer inden for oprettelsen og spredningen af indeholdet har.
Den sidste ting, jeg vil fremhæve, er kravet - på grund af Internets grænseoverskridende karakter - om et virkeligt samarbejde og en koordinering på verdensplan af programmets aktioner. Samarbejdet er den eneste metode til at sikre størst mulig effektivitet af de aktiviteter, der iværksættes på europæisk plan. Derfor mener jeg, at Den Europæiske Union bør søge at spille en aktiv og ledende rolle i forbindelse med fastlæggelsen af internationale principper og standarder.
Til sidst vil jeg komplimentere hr. Schmid og hans medordførere for deres bidrag til spørgsmålet om sikker brug af Internet og takke dem, der har støttet udtalelsen fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik.

Cederschiöld
Fru formand, det er ikke første gang, vi drøfter Internet, og det bliver heller ikke den sidste. Udviklingen går i den rigtige retning. Ikke bare her, men overalt stiger bevidstheden om værdien af denne revolutionerende form for fri information. Det er friheden, vi skal værne om, ikke reguleringen.
For et år siden behandlede vi Pradier-betænkningen om ulovligt og skadeligt indhold på Internet. Kravene til reguleringer fra forskellige sider var dengang vidtgående, f.eks. registrering af Internet-brugere og forbud mod digital kryptering. Mange var dengang uvidende om det nye og mente, at den gamle verdens tænkemåde også skulle gælde for den nye verden.
Engang ville de, som ikke kunne se den nye tid, slå Gutenbergs trykkepresse i stykker. Reformationen kom i gang, fordi det ikke lykkedes for dem. Ved hjælp af trykkepressen fik borgerne helt nye muligheder for at få ny og meget lettere tilgængelig information. Det førte dengang til en decentralisering af magten.
Nu står vi over for en anden reformation, ved at borgerne kan få adgang til viden og information samt bliver mere og mere uafhængige af myndigheder og stat. Sandsynligvis fører det på langt sigt til mindre regulering af den enkeltes hverdag og helt nye kontakt- og forsyningsmuligheder.
Det ulovlige materiale på Internet skal dog håndteres, men uden at den frihedsmæssige grundforudsætning ødelægges. Kommissionen vil oprette direkte linjer for rapportering af ulovligt materiale på Internet, støtte filtrerings- og klassificeringssystemer samt uddannelse og information. Betænkningen kompletterer derefter Kommissionens linje med at ville afklare de retslige aspekter for ulovligt og skadeligt materiale på Internet. Det er rimelige forslag, da de tager hensyn til mediets karakter.
Der fandtes tidligere et ønske om at udvikle særlige europæiske systemer. Vi bør dog respektere, at det her drejer sig om globale og internationale kontakter. Det er et globalt og internationalt medie. Løsningerne må derfor være internationale og globale. Der er allerede udviklet internationalt gangbare systemer og de har vundet accept og udbredelse. I denne sammenhæng vil jeg takke ordføreren for, at han har været så imødegående, når det gælder mine ændringsforslag på dette område.
Til sidst vil jeg hilse den viste forståelse velkommen, med hensyn til at undgå tvangssystemer. Markedet har nemlig en direkte interesse i selvregulering. Desuden kan kvalitetsmærkning føre til en forbedret markedsposition for de Internet-leverandører, der ønsker at bruge den. Det er glædeligt, at Kommissionen mener, at det ikke er det offentliges opgave at regulere indholdet og anvendelsen af Internet. Derimod er det det offentliges opgave at bekæmpe og stoppe kriminalitet, hvor den end forekommer, det være sig ved hjælp af Internet eller åbent på gader og torve.

Lindholm
Fru formand, den eksplosionsagtige udvikling af Internet opleves af de fleste af os som positiv. Den har dog, som vi alle ved, også en meget mørk og ubehagelig bagside. Via Internet kan alle, også børn og unge, let få adgang til udførlige opskrifter på og beskrivelser af narkotika, ligeså opskrifter på sprængstoffer, pædofile kan se børnepornografi og kvinder kan købes og sælges m.m. Det er helt klart, at vi alle ønsker at sætte en stopper for dette.
Problemet med Internets mørke bagside er, at det er globalt og ikke kender nogen grænser. En fuldstændig løsning må altså også være global og kan kun opnås i samarbejde med industrien. Det er noget, vi alle må arbejde for. Men i mellemtiden er Kommissionens forslag til handlingsplan en begyndelse, som også på en virksom måde kan bidrage til en reel international debat og forhåbentlig til en løsning.
Blandt de vigtigste punkter i handlingsplanen er forslaget om, at arbejde sammen med industrien for selvregulering og etiske regler, at skabe systemer til filtrering og klassificering samt et bredt informationsprogram. Personligt tager jeg dog afstand fra alle forsøg på via direktiver på EU-niveau at regulere denne problematik med Internet. Det er noget, vi må løse på anden måde og mere internationalt. Derfor vil jeg stemme nej til ændringsforslag 23. Derimod vil V-gruppen støtte Schmidbetænkningen i sin helhed.

Matikainen-Kallström
Fru formand, når vi drøfter anvendelsessikkerheden af Internet, kommer begreberne udtryksfrihed og formidling af ulovligt materiale ofte på kollisionskurs. Karakteristisk for Internet er frihed og ubegrænsethed, og det bør kunne forblive sådan. Frihedens vrangside er altid en bevidsthed om, at nogen vil misbruge denne frihed.
Det mest grove misbrug angår uden tvivl udspredelse af børnepornografi- og pædofilmaterialer. Det pågældende materiales hyppighed på Internet er forbløffende. Efter Interpols undersøgelse blev der som et resultatet af kun to ugers opfølgning fundet over 70.000 filer indeholdende børnepornografiske billeder. Tallet er så stort, at de aktiviteter, som er rettet mod den etiske selvregulering hos Internet-aktivister, ikke er nok til alene at begrænse det.
Det vil være forkert at gøre Internet-udbyderne skyldig i formidlingen af materialet. Selvom deres rolle som portvagter for selvreguleringen er central, kan de ønskede resultater først opnås gennem et tæt samarbejde mellem telekommunikationsindustrien og myndighederne, som er ansvarlige for Internettets indhold. Rene europæiske foranstaltninger er ikke tilstrækkelige i kampen mod børnepornomaterialet, fordi Internet er globalt. Der er brug for globale informationssystemer og standarder, hvorigennem de bevidst aktive pornoformidlere kan gribes. Et godt eksempel på et myndighedsinitiativ i kampen mod børneporno er den tipstelefon og den netside, som det finske politi har oprettet og hvor der kan anmeldes pædofil aktivitet, der er fundet på nettet. Det er hensigten ved fund af internationalt materiale, at politiet formidler tippet videre til myndighederne i de relevante lande.
Til sidst vil jeg gerne takke Schmid for et godt arbejde, som han har udført for denne svære emnehelhed.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, tillad mig at indlede med at lykønske ordføreren ikke blot med hans fremragende betænkning men også med hans strålende indlæg. Dette er en meget vigtig sag, der er grundlæggende for vores fremtid som et samfund, der beskytter de individuelle rettigheder, samtidig med at det beskytter den industrielle udvikling. Men alt det må ikke få os til at glemme det grundlæggende spørgsmål, der legitimerer os: vores beslutningers forankring i traktaten, der er retsgrundlaget for vores politiske handlinger.
Mit indlæg vil derfor koncentrere sig om Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggenders forslag om at ændre beslutningsforslagets retsgrundlag og anvende artikel 129 A - forbrugerbeskyttelse - i stedet for artikel 130 -industriens konkurrenceevne.
Fru formand, artikel 130 siger uden tvivl, at der skal træffes foranstaltninger for at fremme et klima, der er gunstigt for initiativer og udvikling af virksomheder, og det er rigtigt, at et bedre og mere sikkert klima vil fremme industrien. Men det er ikke mindre rigtigt, fru formand, at det er meget vanskeligt at anvende disse mål i artikel 130, som f.eks. kan være at skabe de nødvendige betingelser for fællesskabsindustriens konkurrenceevne, på aktioner, der har til formål at alarmere forbrugerne om sex og vold på Internettet, når der indføres selvregulering og filtreringssystemer.
Derfor forstod Udvalget om Borgernes Frihedsrettigheder og Indre Anliggender efter at have analyseret dette beslutningsforslag, at det relevante retsgrundlag er artikel 129 A, der giver mulighed for denne type aktioner, som fremmer og beskytter sikkert miljø for forbrugeren i almindelighed.
Fru formand, jeg vil også nævne, at denne ændring af retsgrundlaget giver Parlamentet en vigtigere rolle i hele aktionen, da artikel 129 A anvender proceduren med fælles beslutningstagning, mens artikel 130.3 anvender simpel høringsprocedure. Jeg mener, det er grundlæggende, at Parlamentet i en sag, der er så socialt relevant, så socialt aktuel, taler med høj og kraftig stemme og ikke blot høres.
Derfor, fru formand, mener jeg, at dette er en sag, der vedrører alle, og traktaten giver os et tydeligt grundlag for at deltage på lige fod med Rådet, og vi skal sørge for, at denne ændring af retsgrundlaget afspejles i forslaget.

Malerba
Fru formand, tillad mig at udtale mig også som ordfører for papiret "Initiativ til international koordinering af Internet« i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Jeg er enig i meddelelsen fra Kommissionen om aktionsplanen for sikker brug af Internet, men jeg er ikke overbevist om det formålstjenlige i alle de ændringsforslag, der er stillet af ordføreren til Kommissionens tekst. I mandags deltog jeg efter invitation fra Kommissionen i en konference med lederne af verdensindustrien inden for sektoren, og jeg så en konsensus opstå om disse tre punkter: Vi må undgå at skabe komplicerede regler, der afviger fra den ene stat til den anden og vanskeligt kan gennemføres, men vi må samtidig tage et politisk initiativ for at undgå, at det bliver den dømmende magt, der afsiger domme og skaber præcedens; vi må fremme et lovgivningsmiljø til udvikling af Internet, som støttes af selvdisciplin hos sektorens industri, men også af engagement hos de politiske myndigheder og de kompetente internationale organisationer i en struktureret dialog svarende til den, der allerede har givet gode resultater i Transatlantic Business Dialogue ; for det tredje bør man søge international konsensus på multilateralt grundlag, altså udstrakt ikke kun til USA og Europa, men også til mange andre lande, i en sammenhæng, der er så global som muligt.
Det er åbenbart, at der er områder, hvor der skal laves ny lovgivning især med henblik på Internet, f.eks. den digitale signatur, men det er ikke åbenbart, at man med Internet kan begå nye forbrydelser, som endnu ikke er opfundet og taget i betragtning i lovene. Alligevel er Internet et enestående kommunikationsmiddel, som gør det muligt for ethvert individ at blive udgiver, det giver virksomhederne et middel til globalisering gennem den elektroniske handel og - understreger jeg - om nødvendigt tillader det sågar at spore oprindelsen og målet for transaktioner. Jeg tror, at vi står med en nyfødt, som tager de første skridt, og som vi må hjælpe med at vokse op i et gunstigt lovgivningsmæssigt klima.
Jeg har problemer med nogle ændringsforslag, nr. 6 og nr. 12, om myndighedernes ansvar for indholdet på Internet og med nr. 7 om distributørernes ansvar, men jeg er sikker på, at vi vil vende tilbage til denne debat med andre overvejelser og andre erfaringer.

Pinheiro
Kommissionen vil gerne takke ordføreren, hr. Schmid, og Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender for en meget positiv betænkning. Internettet vokser i stærk fart og bruges ikke længere kun af videnskabsfolk og forskere. Nu er det en del af dagligdagen i kontorer, hjem og på skoler. Det har vist sig at være uhyre nyttigt og vigtigt for erhvervsliv, uddannelse og kultur. Og hovedparten af dets indhold giver absolut ikke anledning til problemer.
Men Internettet kan også bruges til ulovlige aktiviteter og til spredning af ulovligt indhold. Forældre og lærere er bekymrede over tilstedeværelsen af indhold, der kunne være skadeligt for børn. Hvis Europas forbrugere og erhvervsliv skal drage fuld nytte af de muligheder, der tilbydes af informationssamfundet, så må disse problemer tages op. Kommissionen har i det seneste års tid sammen med Rådet, Europa-Parlamentet, medlemsstaterne, erhvervslivet og brugerne arbejdet hårdt på at foreslå løsninger. Handlingsplanen er resultatet af den reaktion, Kommissionen modtog, da den første gang kastede sig over problemet, og den er udarbejdet i samråd med Rådets henstilling om beskyttelse af mindreårige og den menneskelige værdighed.
Nærværende handlingsplan har en ikke-regulerende tilgang, den inddrager erhvervslivet og foreslår konkrete foranstaltninger til tackling af problemerne. Den implementerer en politisk samstemmighed og sikrer opfølgning af foranstaltninger, der allerede er truffet på EU-plan og i medlemsstaterne. Denne tilgang har modtaget stærk støtte fra Bonn-konferencen, Internetarbejdsgruppen og Rådet og Europa-Parlamentet. Handlingsplanen har fire aktionslinjer: for det første at skabe en sikker ramme for dets anvendelse, herunder etablering af et europæisk netværk af særlige meldetjenester (hotlines) og støtte til selvregulering; for det andet at udvikle filtrerings- og klassificeringsordninger, der tager hensyn til Europas kulturelle og sproglige mangfoldighed; for det tredje at tilskynde til oplysningsaktiviteter; og for det fjerde støtteforanstaltninger.
Hver enkelt aktionslinje sigter på at nå visse hovedmålsætninger, nemlig at sætte brugeren i stand til at beskytte sig selv og sin familie mod uønsket skadeligt materiale; at styrke meldemekanismerne for ulovligt materiale, der behandles i henhold til eksisterende lovgivning; at sikre, at der tages ordentlig højde for Europas særlige multikulturelle og flersprogede behov; og at opbygge tillid til de nye rammer, således at forbrugeren kan nyde gavn af de nye tjenesteydelser, og erhvervslivet kan gøre brug af de muligheder, som de elektroniske medier tilbyder.
Handlingsplanen er ikke det eneste middel til at nå disse mål. Den er et finansielt instrument, der stimulerer initiativer, der må tages op af medlemsstater, erhvervsliv og brugere. Den er ikke noget retligt instrument til løsning af forskellige retlige spørgsmål i forbindelse med anvendelsen af Internettet. Men mange af problemerne inden for de nye rammer fordrer ikke ny lovgivning. De fordrer tilgange, hvor eksisterende lovgivning kan finde anvendelse på Internettet og for, hvordan man kan finde tilfredsstillende løsninger uden lovgivning. Derfor har man gjort sig umage for at fokusere på de ikke-regulerende foranstaltninger i denne handlingsplan.
Hvad ændringsforslagene angår, kan Kommissionen støtte de fleste ændringsforslag, der er fremsat af Parlamentet. Ja, rent faktisk er 20 ud af de fremsatte 24 ændringsforslag fuldstændig acceptable for Kommissionen. Hvad ændringsforslag 14 om komitologi angår, må jeg pege på, at Kommissionen har til hensigt at gøre brug af den eksakte ordlyd, der blev anvendt i Rådets beslutning fra 1987 om type 1-udvalg. Der er imidlertid tre ændringsforslag, nemlig nr. 7, 12 og 17, som ikke kan accepteres. To af dem behandler retlige spørgsmål og i særdeleshed ansvar. Der er helt bestemt behov for at se på dem, men handlingsplanen, der er et finansielt instrument, er ikke det rette sted for dette. Kommissionen er imidlertid i gang med at udarbejde et retligt instrument, et direktivforslag, om dette spørgsmål.
Det tredje ændringsforslag foreslår inkorporering af mærkningsordninger i erhvervsadfærdskodekser. Behovet for at indføre mærkningsordninger er allerede angivet i henstillingerne om beskyttelse af mindreårige og den menneskelige værdighed. Vi kan forvente, at der vil blive udviklet adfærdskodekser i overensstemmelse med de retningslinjer, der er foreslået i denne betænkning. Jeg kan forsikre Dem om, at hvis der er behov for en særskilt europæisk mærkningsordning, så vil handlingsplanen helt bestemt fremme sådan en ordning. Men hvis det er muligt at tilpasse fleksible internationale ordninger, og dette viser sig at være formålstjenligt, så vil der ikke være behov for en særskilt europæisk ordning. Det ville være spild af penge. Der er imidlertid ingen grund til at tro, at de bekymringer, der reflekteres i det foreslåede ændringsforslag, ikke allerede er omfattet af forslaget.
Jeg takker atter Parlamentet for dets arbejde og dets hidtidige reaktion. På linje hermed er tiden nu inde til at følge op på EUinstitutionernes initiativer. Parlamentet har allerede anerkendt betydningen af at beskæftige sig med disse spørgsmål, og jeg håber, at dets beslutning vil bekræfte behovet for handling ved at give handlingsplanen den fulde støtte, der skal til for at give den en væsentlig indvirkning.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Kombineret transport
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0239/98) fra Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning (C4-0173/98-96/0207(SYN)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om EF-tilskud til innovative projekter til fremme af kombineret transport (Ordfører: Stockmann).

Stockmann
Fru formand, kære kolleger, De har jo netop hørt den fulde titel på forordningen. Intermodalitet hedder nøglebegrebet i den nuværende og kommende europæiske transportpolitik. Her tages der sigte på at skabe et samlet transportsystem. Ved at kombinere de forskellige transportmetoder til transportkæder fra hus til hus kommer de forskellige fordele til fuld udfoldelse. Den kombinerede transport, som det handler om i dag, er det gennemprøvede forstadium til intermodalitet inden for transport. I vores taler, i transportpolitikernes taler, har den kombinerede transport i lang tid spillet en betydelig rolle, som iler langt forud for betydningen i virkeligheden. Statistikken fra det forgangne år kunne måske indlede et trendskifte her.
Ud over ordningspolitiske muligheder har vi på europæisk plan siden 1992 haft PACT-programmet til fremme af den kombinerede transport til rådighed. Eftersom det første program blev en succes, men udløb i 1996, har vi siden sidste år behandlet PACT II. Som forordning og med et forhøjet, om end et gennem lang tid ikke passende budget, bliver det nu et ordentligt program, jeg mener ét med et juridisk grundlag. At vi først behandler forordningen ved andenbehandlingen i dag, skyldes de stærke fødselsveer, hvor Rådet har misligholdt sine jordemoderforpligtelser.
I betragtning af forordningens indhold har vi i Udvalget om Transport og Turisme hilst den delvise imødekommenhed fra Kommissionens og Rådets side velkommen. Det gælder f.eks. især inddragelsen af skibsfarten på indre vandveje og forbindelsen med de transeuropæiske net som et kriterium ved projektudvælgelsen. På den anden side anser vi afvisningen i Rådets fælles holdning af nogle af de ændringsforslag, som vi fremsatte allerede ved førstebehandlingen, for kortsynet, og det skyldes, at vi har brug for en strategisk og - efter min mening - forudseende transportpolitik. Udvalget om Transport og Turisme går derfor ind for de foreliggende ændringsforslag 1 til 6. Hvad vi anser for vigtigt i den forbindelse? For det første ønsker vi en udvidelse af anvendelsesområdet for PACT - sådan som det i mellemtiden også er blevet muligt for nogle andre programmer - til også at omfatte tiltrædelseslande, som der allerede er indledt forhandlinger med, og desuden en ekstra bevilling på årligt ECU 4 millioner for årene 2000 og 2001.
Agenda 2000 indeholder bevillinger til infrastrukturelle foranstaltninger for de central- og østeuropæiske lande for denne periode i langt større omfang. Vi ønsker, at et brudstykke heraf specificeres allerede nu og bindes til den kombinerede transport. Vi oplever allerede nu en overproportioneret vækst inden for transporten fra de kommende tiltrædelseslande. Dertil kommer en udpræget tendens til at flytte transporten fra skinne til vej. En sådan udvikling er i reglen irreversibel - det kan vi synge en hel sang om i de nye delstater - hvis man ikke imødegår den rettidigt.
Vi kan derfor ikke være ligeglade med en sådan udvikling. Derfor kræver vi her en strategisk udformning af politikken og ikke en reaktiv politik, der så måske om ti år vil give os mangedoblede udgifter. Vores andet primære anliggende er at skabe synergier. Et godt program kan altid blive bedre, hvis det for det første tager sigte på at skabe synergier med andre programmer, og hvis det for det andet samtidig støtter andre politiske anliggender.
Vi mener stadig, at en kombination af midler fra PHARE og samhørighedsfonden respektive projekter, der støttes med sådanne midler, bør være mulig. Vi har den opfattelse, at PACT-projekter bør have forrang i oplandet og udmundingsområdet for de politiske ønsker, selv i forbindelse med hurtigruter for godstog, der stadig er svære at gennemføre. Der ville også kunne opnås synergieffekter med de aktiviteter, der er planlagt i det femte forskningsrammeprogram. Det tager vi sigte på i endnu et forslag, som vi har fremsat igen.
Jeg vil gerne sige et par ord her til ændringsforslaget fra min ærede kollega Jarzembowski, der godt nok ikke er til stede i dag. Vi har helt sikkert ikke gjort det let for os selv med den først og fremmest plausible, ja, den selvfølgeligt lydende formulering af en forhindring af konkurrencen. Vi er dog i sidste ende kommet frem til en forkastelse af forslaget, fordi vi mener, at alle støtteprogrammer per se tager sigte på en positiv diskriminering, i vores tilfælde væk fra den udelukkende transport på vej over til den kombinerede transport, over til regioner og konkurrenter, der giver den kombinerede transport forrang. Jeg vil gerne takke alle vores kolleger, også dem, der ikke er til stede, for deres andel i arbejdet med betænkningen og anbefale, at den vedtages i morgen.

Schierhuber
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne starte med at takke ordføreren mange gange for den glimrende betænkning og lykønske ham med den. Kommissionens forslag om at støtte den kombinerede transport tager højde for det faktum, at Den Europæiske Union har brug for et pålideligt transportsystem, der dækker hele Europa, og som effektivt sikrer både handelen og mobiliteten. Derfor beklager jeg dybt, at Rådet kun i ringe omfang har overtaget Parlamentets forslag. Netop her ville der være mulighed for for en gangs skyld at handle og ikke kun at tale. Som sagt, jeg synes, det er beklageligt, at Rådet i sin holdning ikke har taget hensyn til også at give de projekter forrang, der etablerer en forbindelse til de central- og østeuropæiske lande og dermed frigør synergier.
Ligeledes bør Kommissionen ved udvælgelsen af projekter også være opmærksom på, at der tages lige hensyn til regionerne og medlemslandene, således at der ikke sker nogen konkurrenceforvridning. Dette punkt opnåede Parlamentets godkendelse allerede ved førstebehandlingen og støttes nu på ny af det ændringsforslag, som hr. Jarzembowski fremsætter for Det Europæiske Folkepartis Gruppe. Jeg anmoder Europa-Parlamentet om også at støtte dette ændringsforslag denne gang.
Jeg vil også gerne nævne, at det er absolut nødvendigt at integrere de transeuropæiske hurtigruter for godstog i den miljøvenlige udvikling og anvendelsen af de transeuropæiske transportnet. Jeg anser netop disse hurtigruter for en vigtig innovatorisk del af transportpolitikken. Jeg mere end beklager de finansielle rammer på kun ECU 35 millioner, som Rådet har fastlagt. For perioden 1997-2001 bør der minimum bevilges ECU 43 millioner, hvis man, som man siger, ikke kun vil tale, men også handle. Der bør således bevilges et beløb af denne størrelse, selvom det efter min mening kun er som en dråbe på den varme sten.
Jeg anser udviklingen af transportsystemet i Den Europæiske Union for yderst vigtig netop med henblik på udvidelsen og de stadig vigtigere miljøaspekter. Jeg støtter derfor ændringsforslagene, som alle i min gruppe går ind for, og håber ligeledes på Parlamentets støtte.

Wijsenbeek
Hjertelig tak, fru formand, især for, at jeg her får lejlighed til ikke alene at lykønske ordføreren, men også at sige, i hvor høj grad han foregår med et godt eksempel for dem, der lader sig omskole fra teologer eller musikere til virkelige teknikere og politikere!
Lad mig nu gå over til mit eget sprog og alligevel sige noget om selve betænkningen. Jeg tror da, at vi her har et typisk eksempel på, hvordan Rådet nu for en gangs skyld ikke blot med ord, men også med handlinger kunne have vist, hvordan der, hvilket vi her i Parlamentet alle med et overvældende flertal støtter, skal finde en ændring af transportformen sted fra vejen til jernbanen og til de indre vandveje. Vi tvinges her på ny til endnu en gang at lægge kendsgerningerne på bordet, for hvis vi ikke gør noget nu, ender vi inden længe med én stor trafikprop. Det er så Rådet og Kommissionen ansvarlige for og ikke Parlamentet.

Pinheiro
Fru formand, lad mig begynde med at takke ordføreren, hr. Stockmann, og Parlamentet for arbejdet med forslagene om at fortsætte vores succesrige erfaring med innovative projekter til fremme af kombineret transport, PACT.
Det er et klart bevis på Parlamentets fortsatte engagement i at fremme kombineret transport. Samtidig med, at vi sætter pris på Parlamentets konstruktive stillingtagen i denne sag, er jeg ked af at måtte sige, at Kommissionen kun er i stand til at acceptere to af ændringsforslagene, selvom dette ikke bør skade den brede enighed, der hersker mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen.
Ændringsforslag 1 og 4 søger, som Parlamentet foreslog ved dets førstebehandling og Kommissionen accepterede, at indføre begrebet 'de trans-europæiske hurtigruter for godstog' i forordningerne. Eftersom hurtigruterne for godstog udgør et vigtigt kommissionsinitiativ, kan jeg fortsat støtte deres indførelse som et evalueringskriterium i PACT-forordningen.
Hurtigruterne udgør et betydeligt fremskridt henimod den sande liberalisering af jernbanemarkedet. Jeg kan forsikre Parlamentet om, at både Kommissionen og medlemsstaterne i forbindelse med udvælgelsesproceduren vil prioritere ethvert projekt, der ønsker at gøre brug af hurtigruterne.
Ændringsforslag 2, 3, 5 og 6 søger at genindføre muligheden for finansieringsaktioner uden for Den Europæiske Union og for at tillade ikke-EF-virksomheder at modtage PACT-finansiering. Kommissionen er ganske klar over, at kombineret transport ikke kan stoppe ved EF's grænser. Trafikstrømme og mulighederne for transport med forskellige transportmidler er for vigtige for vores østlige naboer. Derfor forudså kommissionsforslaget oprindeligt denne mulighed. Men drøftelser om dette i Rådet har klart vist, at forordningen som sådan ikke ville have en jordisk chance for at blive godkendt af Rådet, hvis Kommissionen havde fastholdt dette.
Medlemsstaterne er enige om, at Fællesskabet må hjælpe ansøgerlandene i deres bestræbelser på at få et bæredygtigt transportsystem. Mange medlemsstater mente, at andre instrumenter, f.eks. inden for PHARE-programmet, burde anvendes eller yderligere udvikles for at bistå med at kombinere transportforbindelserne.
Kommissionen vil derfor se nærmere på, om de nuværende programmer kan bruges til PACT-lignende projekter for transport med forskellige transportmidler i ansøgerlandene. I samme retning kan Kommissionen ikke acceptere opreguleringen til ECU 43 millioner, fordi dette beløb er i modstrid med Fællesskabets finansielle overslag for PACT.
Desuden kan visse aspekter i ændringsforslag 3 og 5 ikke accepteres, og vi kan heller ikke acceptere ændringsforslag 7. På den ene side vil der være sikret synergi med andre finansieringsprogrammer gennem den nødvendige høring blandt Kommissionens tjenestegrene. På den anden side tror Kommissionen fortsat, at udvælgelseskriterierne, eller den forbedrede konkurrenceevne, for kombineret transport gennem nyskabelse er klare og begrænsede og derved gennemsigtige. Andre prioriteter eller hensyn kunne efter vores mening kun gøre alting mere uklart.
Selvom jeg ikke er i stand til at overbevise Parlamentet om Kommissionens holdning i alle henseender, håber jeg, at jeg i det mindste har gjort klart rede for denne holdning. Lad mig slutte af med atter at takke Parlamentet og navnlig ordføreren for den interesse, de har udvist i kombineret transport og for det værdifulde bidrag, det har ydet vedrørende disse forordninger.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Pinheiro.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00 .
(Mødet hævet kl. 22.50)

