Højtideligt møde - Slovenien
Formanden
Det glæder mig at byde præsidenten for den Den Slovenske Republik velkommen til Parlamentet her i Strasbourg i dag. Velkommen, hr. præsident.
Slovenien tiltrådte EU den 1. maj 2004 og har på nuværende tidspunkt formandskabet for Rådet. Hr. præsident, for fire måneder siden indtrådte De som Sloveniens præsident, og vi har allerede mødt hinanden tre gange i løbet af denne periode. Første gang var to dage før, De officielt overtog embedet som Sloveniens præsident, så den 8. januar ved den officielle iværksættelse af det europæiske år for interkulturel dialog, og til sidst i New York i februar under FN's Generalforsamlings temadebat om klimaændringer.
Hr. præsident, De er Sloveniens tredje præsident, siden Deres land fik sin uafhængighed. De kan se tilbage på en lang og anerkendt karriere som professor i international lovgivning og, vigtigst af alt, som diplomat, da De har viet meget af din karriere til at tjene FN. I otte år var du Den Slovenske Republiks faste repræsentant i FN, og i fem år var De FN's generalsekretærassistent for politiske anliggender. Nu har Slovenien den store ære at være den første medlemsstat - af landene, som tiltrådte EU den 1. maj 2004 - og det første tidligere kommunistiske land og det første slaviske land til at have formandskabet for Rådet.
Dette privilegium medfører et stort ansvar for Slovenien, som De til fulde lever op til, da de nye medlemsstater, ved at påtage sig dette ansvar, nu også har et ansvar over for den store familie, som EU er. For Slovenien medfører formandskabet for Rådet også et andet ansvar, nemlig for nabolandene, landene på Vestbalkan.
Slovenien er et forbillede for disse lande og viser dem, at succes er mulig, at EU-medlemskab kan opnås, og at tiltrædelse fører til stabilitet, udvikling og fremgang.
Hr. præsident! Det glæder mig at kunne invitere Dem til at tale til Parlamentet. Izvolite, prosim!
Danilo Türk
Den Slovenske Republiks præsident. - (SL) Hr. formand, mine damer og herrer! Det er mig en meget stor ære at være inviteret til at tale til denne agtede forsamling. For blot en måned siden fejrede vi det 50. jubilæum for EU's plenarmøde. Jubilæet er en fremragende mulighed for at tænke over nutiden og fremtiden for EU. I dag har jeg fået denne særlige mulighed for at dele mine tanker med Dem - de europæiske nationers udnævnte repræsentanter.
Parlamentet og selvfølgelig EU som helhed er en imponerende virkeliggørelse af en stor vision, en vision om vedvarende fred og velfærd, en ånd af fællesskab og til stadighed øget integration, som de europæiske nationer drager fordel af. Fædrene til denne vision - Jean Monnet, Robert Schuman, Konrad Adenauer, Alcide de Gasperi og andre - kunne sikkert slet ikke forestille sig, at Slovenien, 51 år efter etableringen af De Europæiske Fællesskaber, i et yderst integreret EU efter den store udvidelse i 2004, var det land, som var den første af de nye medlemsstater, der havde formandskabet, og at den slovenske præsident talte til Parlamentet.
Men denne følelse af tilfredshed ville dog sikkert overvælde følelsen af forbløffelse. Det europæiske projekt er ikke bare lykkedes, men det har også vist sig at være et projekt, som har en enorm forvandlingsmagt, som skaber et helt nyt Europa, et Europa, som i tidligere perioder af dets lange historie har været ukendt. Hvad der er endnu vigtigere i dag er, at EU gennem det europæiske projekt i høj grad allerede har slået sig fast som en faktor i verden, som en aktør i verden. Og det er præcis det, jeg vil tale om i dag.
Hvad har gjort det muligt at opnå denne utrolige succes, etableringen af så stor og vigtig en aktør i verden som denne? Hvilke konklusioner kan vi drage fra denne succes i dag? Er vi i stand til at anvende den viden, vi tidligere har opnået, når vi bliver konfronteret med dagens og morgendagens udfordringer? Det er de spørgsmål, vi hele tiden skal stille. EU vil blive ved med at blive konfronteret med vanskelige spørgsmål i den stadig mere "globaliserede" verden, og det bliver nødt til at levere troværdige svar. EU vil fortsat være en succeshistorie, hvis det bevarer sin dynamik og dermed beviser, at det er en politisk faktor i verden med altid tiltagende betydning, og jeg ville tilføje - en politisk betydning. At bevæge sig fremad er en forudsætning for succes. Det, der kræves af EU, som det er i dag, er, at det indtager sin rolle som verdensleder.
På mange områder er dets rolle enten allerede blevet fastslået, eller også ventes den ivrigt. Her vil jeg gerne nævne to: global opvarmning og menneskerettigheder.
Sidste år havde EU miljøspørgsmål, og særligt spørgsmålet om global opvarmning, i centrum for sine politiske beslutninger. Dette var uden tvivl en klog beslutning, fordi klimaændringer og nedbrydning af miljøet tydeligvis er de alvorligste trusler og de største udfordringer, vi alle står over for. Kommissionen har klarlagt særlige mål, som gør det muligt for EU at indtage en ledende rolle på verdensplan. Hovedmålet er at opnå 20 % reduktion af drivhusgasser i 2020, i forhold til 1991. Opnåelsen af dette mål er blevet fastlagt som en uafhængig forpligtelse. Initiativet til et endnu mere ambitiøst mål bør være en del af en generel international aftale, som også bør inkludere andre hovedaktører. I dette tilfælde, i forslaget fra Kommissionen, er EU endda parat til at opnå 30 % reduktion i samme periode. Disse mål er så vigtige og så ambitiøse, at de virkelig kan bruge en forvandlingsvision om at træffe foranstaltninger mod global opvarmning og dermed være det nødvendige eksempel og vise lederskab på verdensplan.
Men kan disse mål blive opnået, eller bliver det igen endnu en uoverkommelig hindring? Svaret er endnu ikke helt klart. For en måned siden bifaldt Rådet et forslag fra Kommissionen - som et godt grundlag for en aftale. Samråd i år og næste år vil vise, hvor meget der reelt kan opnås før konferencen i København, som er planlagt til december 2009. Jeg vil især gerne fremhæve, at ved at etablere en særlig komité for klimaændringer har Parlamentet allerede anerkendt vigtigheden af dette spørgsmål og vil, i forhold til dette, have en særdeles vigtig opgave foran sig.
Opgaven, vi står over for, vil formodentlig blive vanskelig. Uroen, som er begyndt at kunne mærkes i de europæiske medier, indeholder en række blandede udsagn. Der er udtryk for støtte, men der er også skeptiske stemmer fra visse europæiske industribrancher, som advarer om uro, herunder at fordi verdensøkonomien oplever vanskeligheder, bliver konkurrencen også vanskeligere, og samtidig bliver miljøspørgsmålene relativt set mindre vigtige.
Vanskelige øjeblikke som dette udgør virkelig en lederskabsudfordring. Det er tydeligt, at global opvarmning allerede har nået et punkt, hvor det internationale samfund står over for et klart valg: enten at fortsætte med metoderne til vækst og acceptere en eventuel katastrofe eller tage mod til at lave en forandringsvision, som på en hensigtsmæssig måde kan dæmpe konsekvenserne af global opvarmning og hindre de værste. Vi vil ikke få succes alene ved tilbedelse. Selv om det ikke er let at opnå, er dette i bund og grund dagsordenen. Og jeg håber, at vi i år vil vælge den vej, som fører til forandring.
Når der skal gøres en indsats, vil det være nødvendigt at udvide frontlinjen for dets fortalere i væsentlig grad. I alle tilfælde er der allerede mange af dem, som mener, at det er nødvendigt med et skift mod forandring. Ngo'er, medierne og andre kræfter i civilsamfundet er ved at blive mobiliseret. Inden for forretningsverdenen er der tegn på en stærk hældning mod udviklingen af nye teknologier baseret på ren energi, og flere og flere folk er parate til at ændre deres vaner som forbrugere.
Nu skal tendenserne sammenkædes til en målbevidst bevægelse. Vi kender tidsrammen. Vi kender stedet. Ifølge handlingsplanen, som blev vedtaget i Bali sidste år, forventes forhandlingerne at være afsluttet næste år med vedtagelsen af en verdensaftale, som i 2012 skal erstatte Kyotoprotokollen. Selv om forhandlingerne kommer til at foregå i USA, er det vigtigt, at støtten kommer fra alle sider. Tidspunktet og stedet vil gøre det muligt for os at forene vores bestræbelser, og det er her, EU må tage føringen.
Miljøet er ikke det eneste spørgsmål, hvor EU skal påtage sig en ledende international rolle. EU skal også spille en større rolle i forbindelse med menneskerettighedstiltagene i hele verden. At EU støtter menneskerettigheder er selvfølgelig indlysende. EU-institutionerne er baseret på retsstatsprincipper og menneskerettigheder, og Europa er et område for menneskerettigheder.
Ratificeringen af Lissabontraktaten af samtlige medlemsstater ved udgangen af dette år, året hvor vi fejrer vores 60. jubilæum for verdenserklæringen om menneskerettigheder, betyder også, at for første gang i EU's historie vil hele spektret af EU borgernes borgerlige, politiske, økonomiske og sociale rettigheder, som de er fastlagt i EU's charter om grundlæggende rettigheder, blive juridisk bindende.
Fra et globalt synspunkt er verdenssituationen ikke opmuntrende. Mange steder på jorden kan man se utallige eksempler på systematiske brud på menneskerettighederne. Dette er delvist på grund af den formålsløse jagt på økonomisk udbytte uden hensyntagen til lokalbefolkningens og miljøets behov. De fattige og de indfødte befolkninger i særdeleshed er ofte truet af fattigdom og sult og i visse tilfælde endda udryddelse. I væbnede konflikter flere steder i Afrika og Asien foregår der fortsat forbrydelser mod menneskeheden.
EU må handle på en sådan måde, at den foreslår økonomiske modeller med henblik på bæredygtig vækst. EU skal også gøre sig humanitære og diplomatiske bestræbelser, bl.a. ved at anvende sanktioner, som støtter de beslutninger, der kommer fra Den Internationale Domstol. På nuværende tidspunkt bliver EU nødt til at indtage en ledende rolle, især fordi verden sakker bagud, når det gælder menneskerettigheder.
FN's Menneskerettighedsråd kæmper stadig for korrekte arbejdsmetoder. Deres bestræbelser på at etablere et universelt periodisk menneskerettighedsundersøgelsessystem på verdensplan er lovende, men endnu ikke trådt i kraft. Deres aktiviteter mod talrige og systematiske overtrædelser af menneskerettighederne er ikke tilstrækkeligt integreret. Alt dette kan der langsomt rettes op på, men ikke uden et effektivt lederskab og ikke uden at de FN-medlemsstater, som virkelig kæmper for menneskerettigheder, spiller en ledende rolle.
I virkeligheden kan dette ikke ske, uden at EU indtager en stærkere ledende rolle, da EU repræsenterer den vigtigste gruppe indflydelsesrige FN-medlemsstater. Andre tilhængere, som traditionelt set har støttet menneskerettigheder, er på det seneste blevet mindre aktive og har ikke ansøgt om medlemskab i FN's Menneskerettighedsråd. Stigende bekymring på grund af terrorisme og andre sikkerhedstrusler, herunder reaktionerne på de trusler, som nogle gange er utilstrækkeligt udtænkte, har tydeligvis formindsket niveauet af følsomhed over for menneskerettigheder. EU skal rette op på dette.
EU skal også finde nye måder, hvorpå det kan samarbejde med FN's Sikkerhedsråd. Det var Sikkerhedsrådets arbejde i Darfur, der bistod i at fastslå Den Internationale Domstols rolle i dens bestræbelser på at retsforfølge gerningsmændene til nogle af vor tids mest afskyelige forbrydelser. For næsten præcis et år siden udstedte Den Internationale Domstol ordrer til frihedsberøvelse af nogle af disse gerningsmænd. Bestræbelser på at få dem for retten skal fortsætte, og et samarbejde med Sikkerhedsrådet vil fortsat være afgørende.
Selv uden FN's Sikkerhedsråds aktiviteter skal EU dog overveje at gøre sig bestræbelser, som kan bidrage til at gøre Den Internationale Domstols aktiviteter mere effektive. Jeg vil gerne understrege, at det netop er det internationale retsvæsen, som udgør rygraden i de internationale menneskerettighedsaktiviteter i dag, og det forudsætter effektiv støtte.
EU skal også støtte de nye demokratier verden over, som virkelig lægger vægt på menneskerettigheder. De er interesserede i internationale aktiviteter, men samtidig skal de tage højde for deres regionale og andre tilhørsforhold, og i alle internationale aktiviteter, som er forbundet med menneskerettigheder, bliver disse ikke forsømt. De lande er nemlig EU's partnere, og disse partnerskaber skal plejes.
Internationale aktiviteter for menneskerettigheder kan i sine forskellige udformninger være effektive, hvis de udspringer fra et stærkt fundament, fra en principiel respekt for menneskerettigheder i hjemlandet. Herunder hører beskyttelsen af menneskerettigheder for både indvandrere og asylansøgere, samt en påpasselig anvendelse af love i de sager, som indeholder anklager om terrorisme. Men udformningen af dette fundament skal fortsætte. Lissabontraktaten omfatter EU's charter om grundlæggende rettigheder samt en forbedret beslutningsprocedure, som i forbindelse med menneskerettigheder fremmer vedtagelsen af modige og kreative løsninger.
For EU er kravene om kreativitet ikke noget nyt. Den kreative europæiske uro, som Tysklands forbundspræsident Horst Köhler nævnte i en tale i Parlamentet for to år siden. Denne kreative uro har hjulpet EU til at påtage sig forskellige sociale og politiske udfordringer i dens kamp for frihed og sandhed med en evne til at virkeliggøre solidaritet og skabe en bedre verden for alle. På ingen andre områder vil kreativitet og kreativ uro være så nødvendig, som når det handler om, hvordan man varetager indvandring og social udelukkelse af indvandrere.
Europa bliver ældre og vil ikke længere være i stand til at spille rollen som verdensleder uden en succesfuld demografisk politik. Denne politik vil nødvendigvis komme til at indeholde varetagelse af indvandring. Europa har brug for nytilkomne folk, som har en positiv ånd og kan gøre deres del for at skabe en bedre verden for alle. De politiske foranstaltninger, som kan bistå processen omkring varetagelse af indvandring, varierer selvsagt og skal samles på en hensigtsmæssig måde, afhængig af forholdene i hvert enkelt værtsland, som tager imod indvandrere. Samtidig er nogle faktorer lettere at indføre vidt og bredt, og i visse tilfælde kan EU også lære noget fra ikkeeuropæiske lande såsom Canada.
Indvandringspolitikker vil kræve en række koordinerede målsætninger på EU-plan som helhed. Målsætningen for det fælles europæiske asylsystem indtil 2010 virker både ambitiøst og presserende. Det er også nødvendigt at forbedre koordineringen af indvandringspolitik og udviklingsbistandspolitik. EU skal styrke rollen i sin dialog på højt plan med FN angående indvandring.
Samtidig er kreativitet påkrævet i forbindelse med integreringen af indvandrere og deres samfund. Økonomisk velstand og større opadgående social mobilitet er nøglen til en succesrig indvandringspolitik. F.eks. skaber de forretninger, som udfører erhvervsaktiviteter, arbejde og bidrager i væsentlig grad til værtslandenes økonomi. På den anden side kan regeringer skabe sit eget bidrag med passende bestemmelser og kvalifikationsprogrammer og ved at sørge for generel støtte til frie markeder.
Integration skal omfatte effektiv adgang til kvalitetsuddannelse sideløbende med sprogkurser og adgang til universitetet. Uddannelse er en forudsætning for vellykket integration af indvandrere i det bredere samfund.
Og succes skal gøres synlig. Personer med indvandrerbaggrund, som har fået succes, skal have mulighed for at komme i tv og andre medier og skal fremhæves som succeseksempler. Dette vil hjælpe den brede befolkning til at forstå, at mangfoldighed og social integration er forenelig, og at ikkediskrimination og lige rettigheder er nogle af de vigtigste værdier. Ingenting skaber succes som succes. Og intet vist i tv er mere imponerende end succesen for dem, der begyndte i de sociale yderområder.
Jeg har i en vis udstrækning lagt mere vægt på indvandring og integration, fordi emnerne er vigtige for Europas fremtid, og også fordi de repræsenterer et andet område, hvor den europæiske kreativitet vil blive testet. Tidligere er det lykkedes for EU at løse de fleste sociale udfordringer og, som resultat heraf er EU blevet et eksempel i verden på social retfærdighed og økonomisk velfærd. Ved at integrere folk, som er kompetente, har professionelle kvalifikationer og har lyst til at bidrage til fremtiden og velfærden, kan Europa vinde meget.
I dag har vi uden tvivl behov for ledelse og visioner, og vi har behov for kreativitet. Samtidig skal EU bevise, at det er i stand til fortsat at finde pragmatiske løsninger på forskellige udfordringer. Vi må ikke glemme, at for mere end 50 år siden var det netop pragmatisme, som gav nøglen til etableringen af De Europæiske Fællesskaber, og selv i dag fortsætter det med at være nøglen til succes.
Etableringen af De Europæiske Fællesskaber af fordelagtige økonomiske årsager var en usædvanligt pragmatisk idé, som muliggjorde videre integrationsudvikling. Udviklingen af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab til en toldunion og videre end det, evnen til at udvikle nye måder at samarbejde på og nye institutioner med mere autoritet samt evnen til at udvide geografisk viser vigtigheden af pragmatisme for EU's historie og udvikling.
I dag står EU over for nye udfordringer, som kræver pragmatisk tilpasning. Fremtrædende er primært den videre udvidelse. Selv om det er tydeligt, at de, som ønsker at tiltræde EU, alle kandidatlandene, skal opfylde kriterierne, bør vi ikke forhindre dem i at tiltræde blot på grund af politiske vanskeligheder og kulturelle fordomme.
(Bifald)
I sine bestræbelser på at påtage sig en ledende rolle i verden, hvilket er strategisk vigtigt, har EU brug for Tyrkiet, og derfor skal tiltrædelsesforhandlingerne med Tyrkiet fortsætte. EU skal ikke nægte Tyrkiet muligheden for at blive medlem, da det trods alt allerede er blevet bekræftet. Sker det, vil der blive sat spørgsmålstegn ved EU's egen troværdighed.
EU kan ikke affinde sig med at have et sort hul på Vestbalkan. Tiltrædelsesforhandlingerne skal klart definere et europæisk perspektiv for Vestbalkan. Dette vil kræve yderligere arbejde med de individuelle lande i denne region, hvilket skal styrke deres evne til at opfylde medlemskabskriterierne, såvel som hele regionen, som har brug for en ramme, inden for hvilken der kan diskuteres og løses de problemer, de deler. I sin politik over for nabolandene i øst og andetsteds skal EU benytte samme pragmatisme, som tidligere har været en hjælp til at opnå resultater. Uden at tale om modeller vil jeg gerne understrege, at Ukraine og Moldova har brug for EU-medlemskabsperspektivet, og de skal ikke nægtes dette.
Pragmatisme manifesterer sig både i praksis og som en sindstilstand. Det er klart, at kandidatstaterne skal opfylde alle kriterier for medlemskabet. Der er en god grund til, at EU's praksis vedrørende overensstemmelse af kriterierne er konsekvent og strikt. Hvis det tager lang tid at opfylde kriterierne, så må det være sådan. Et til to års forhandlinger er en lav pris at betale for at bibeholde EU's troværdighed og respekt. Udsigten til udvidelse og udsigten til nye medlemmer skal fortsat være troværdig.
De lande, som er i stand til at opfylde kriterierne, skal ikke udelukkes fra EU's udvidelsesproces. Fornemmelsen af at være udelukket skaber utilfredshed, og utilfredshed skaber ustabilitet. Derfor skal vi bibeholde en pragmatisk sindstilstand, og yderligere udvidelse skal overvejes, i lyset af hvad EU som verdensaktør kræver.
EU er en stor historisk bedrift. Nu er EU nået til et udviklingsniveau, hvor det hurtigt skal blive opmærksomt på sin ledende rolle i verdensbegivenheder og på det ansvar, som denne status indebærer. Det forventes, at EU vil indtage en ledende rolle på alle områder såsom global opvarmning og menneskerettigheder.
Kreativitet vil fortsat være den centrale motivation for at finde effektive politikker på områder såsom indvandring og integration. Og endelig vil pragmatisme fortsat være lige så vigtig på alle områder, som handler om en videre udvidelse, hvilket er nødvendigt for at sikre EU den ledende rolle på verdensplan. Det her lyder måske alt sammen noget storslået. Men fremskridt er altid den bedste kur mod stilstand. I denne henseende er den tid, vi lever i, ikke en undtagelse, selv om det er sandt, at problemstillingerne i dag er mere varierende, end de var tidligere. Vi må dog ikke glemme, at dette også bare er en naturlig konsekvens af succes.
(Bifald)
Formanden
Hr. præsident! Vi takker Dem varmt for Deres europæiske tale. Deres tilstedeværelse her og Deres tale har gjort det klart, at Slovenien og det slovenske formandskab under premierminister Janus Janša - og jeg ser to ministre sidde her: Janez Lenarčič og Janez Podobnik - ønsker et tæt samarbejde med Parlamentet. Som Sloveniens præsident overbringer De denne meddelelse med særlig genklang.
Vores oplevelse her i Parlamentet har vist os, at det ikke er størrelsen på landet - lille, stort eller mellem - der afgør, om et EU-formandskab vil blive en succes, det er den ånd, der styrer formandskabet, som tæller. Jeg tror, vi trygt kan sige, at fordi Slovenien - og dets præsident - er motiverede af en så europæisk ånd, er det her et formandskab, der vil føre Europa fremad, og det vil vi gerne takke Dem varmt for.
(Bifald)
Vi vil også gerne takke dig for at støtte Parlamentets prioriteringer. Lad mig blot nævne to, som du har talt om. Den første er klimabeskyttelse. Hvis vi holder os til tidsplanen, vil vi kunne færdiggøre vores arbejde, så der vil være en holdning fra EU til FN-topmødet i København i december 2009. Vi vil også gerne takke Dem for deres opfordring vedrørende menneskerettigheder, for hvis vi, Parlamentet, ikke er fortaler for menneskerettigheder, hvem er så? Ofte er regeringer styret af andre interesser - hvilket er forståeligt - men vi bliver nødt til at finde en måde, hvorpå vi kan integrere disse interesser og vores værdier på en god måde og på en måde, som virkelig hjælper folk, og det er derfor, menneskerettigheder er i centrum for vores politikker her i Parlamentet.
Hr. præsident! Tak for Deres besøg i Parlamentet. De bliver hos os lidt længere. Igen, på vegne af Parlamentet, må jeg sige oprigtigt tak til Dem personligt og til det slovenske formandskab. Vi ønsker Dem al succes i de resterende seks måneder, hvor Slovenien er ved roret i EU. Hvis det lykkes for Dem, lykkes det for os alle, og dermed mener jeg EU. Det er vores fælles mål. Tak. Det højtidelige møde er hermed afsluttet.
