Erklæring fra formanden
Formanden.
Inden vi overgår til emnet for denne formiddags forhandling, vil jeg gerne komme med en kort udtalelse, mens rådsformanden er her, om den alvorlige udvikling i Mellemøsten i de sidste dage.
Vi har med stigende vantro set på volden og de gensidige grusomheder, som har nået nye rædselshøjder i de seneste dage. De militære operationer er nu nået op på niveauer, vi ikke har set i de sidste 20 år. Regionen, og navnlig Israel og de palæstinensiske områder, synes nu i frygtelig og ubønhørlig grad at være på kanten af en storbrand.
I Europa-Parlamentet har vi et ansvar i den tragedie, der udfolder sig, for at gøre alt, hvad vi kan, for at forhindre, at de hellige steder bliver omdannet til krigsmarker. Vi må aktivt støtte den enstemmige opfordring til en øjeblikkelig våbenhvile, FN's Sikkerhedsråd kom med i går aftes. EU's højtstående repræsentant ved, at Europa-Parlamentet står helt og holdent bag ham i hans bestræbelser på at skabe fred og få en våbenhvile stablet på benene.
Jeg vil ligeledes benytte mig af lejligheden her til formiddag til offentligt at give udtryk for Parlamentets dybe gæld til EU's udsending, hr. Moratinos, for hans personlige mod og klippefaste engagement. Det kan godt være, at han ikke vil takke mig for at sige dette, men jeg havde lejlighed til at tale udførligt med ham i går om hans diplomatiske bestræbelser på vores vegne på at holde kommunikationskanalerne åbne til alle sider. Han er en af Europas ukendte helte.

Jeg vil love Parlamentet at gøre alt på dets vegne, som har en chance for at fremme freden, og forsøge at trække denne region tilbage fra afgrundens rand. Jeg har taget skridt til at opfordre Shimon Peres og Yassir Arafat til at søge at bryde den djævelske voldscyklus ved at invitere dem til at komme her og tale til Parlamentet. Jeg håber, at de vil være i stand til at imødekomme denne invitation. Vi vil hilse dem velkomne som fredsvenner gennem de vanskeligste tider.
Jeg forbliver i samarbejde med hr. Solana og det spanske formandskabs tjenestegrene åben over for et forslag om at rejse til Ramallah med formanden for Knesset, Avraham Burg, og dér mødes med Abu Ala i Det Palæstinensiske Lovgivende Råd, hvis der skulle blive anledning hertil.
Eftersom der er en truende risiko for en storbrand i regionen, må vi gøre alt, hvad vi overhovedet kan. I Europa-Parlamentets navn og for menneskehedens skyld er den væsentlige appel, jeg ønsker at komme med her til formiddag: Stop volden, indled en dialog, og giv freden en chance.
(Kraftigt bifald)

Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil lykønske Dem med Deres erklæring. De gør Deres pligt ved at handle, som De lige har gjort. I går aftes havde min gruppe inviteret en palæstinensisk og en israelsk gæst hertil, der fortalte os om Ramallah, som igen er besat. De beskrev bombardementerne af lejrene og rædslerne i forbindelse med attentaterne i Jerusalem. De beskrev byen Ramallah, der er hensat i mørke, og som blev bombarderet i samme øjeblik og få meter fra det sted, hvor præsident Yassir Arafat modtog hr. Moratinos.
Jeg tror, at De med rette har mindet os om vores beslutning om at invitere præsident Yassir Arafat og Shimon Peres. Jeg tror, at De gør ret i at minde om det. Vi har ligeledes besluttet at sende en delegation på højt plan til stedet, sådan som Parlamentet har opfordret til.
Jeg foreslår, at vi fører denne beslutning ud i livet, og at det bliver en delegation på højt plan, det vil sige, at den kommer til at bestå af f.eks. formændene for Parlamentets grupper, ja, endog formanden for Parlamentet.

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe vil jeg støtte Deres erklæring og samtidig give udtryk for vores støtte til FN's Sikkerhedsråds historiske resolution, hvori der for første gang udtrykkeligt står, at det er nødvendigt at anerkende en palæstinensisk stat, hvilket EU lægger stor vægt på.
Jeg vil gerne understrege, at for at finde et lys, der kan lede os i konflikten i Mellemøsten, er det vigtigt, at FN, EU, USA og Rusland kan optræde samlet. Det er efter min mening et budskab, som vi bør understrege, hr. rådsformand, for det er også vigtigt, at Ministerrådet står sammen i denne sag og støtter vores repræsentant i Mellemøsten. Jeg mener, at det er meget vigtigt, ligesom Parlamentet udtrykte det på plenarmødet i februar med en beslutning, der blev vedtaget med overvældende flertal, at Rådet også indtager en fælles holdning, der kan bidrage væsentligt til, at der sker fremskridt, og at den tragiske onde cirkel, som vi er vidne til, brydes.
I øvrigt mener jeg, hr. formand, at de initiativer, som De har foreslået, og som allerede optræder i vores beslutning, er et udtryk for vores fælles vilje.
Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, vores gruppe vil også gerne takke Dem for Deres erklæring, og vi er helt på Deres side, hvad angår fredsaftalen - eller forsøget på en fredsaftale - i Mellemøsten. Nu skal vi ikke diskutere Mellemøsten her, for det er jo udvidelsen, vi skal tale om, men det er vores fulde overbevisning, at vi i bekæmpelsen af den verdensomspændende terror kun opnår resultater, hvis vi - USA og EU - støtter fredsprocessen mellem Israel og Palæstina med den samme beslutsomhed og går frem på samme måde, og her kunne vores vestlige partner godt sende endnu flere signaler. Jeg vil gerne takke Dem for det initiativ, De har taget.
Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil blot takke Dem for Deres erklæring, og jeg håber, at hvis der nogensinde sendes en delegation til Ramallah og Jerusalem, kan den møde ikke kun institutionerne, men også repræsentanter for det palæstinensiske og israelske civile samfund, for jeg tror, at freden kun indfinder sig i Mellemøsten, hvis de civile samfund inddrages.

Riis-Jørgensen (ELDR).
Hr. formand, på ELDR-Gruppens vegne vil jeg meget gerne takke dig for denne opbakning og for det, du har sagt i dag. Vi står i en frygtelig situation, hvor folk bliver dræbt hver dag - børn, unge, ældre, uskyldige - i disse områder. Og vi må gøre alt for at støtte dig og fra Parlamentets side også opfordre de øvrige parter til at gøre noget. Men jeg synes, at det er vigtigt, at vi som folkevalgte tager denne opgave på os og udtrykker sympati samt gru og rædsel i disse dage.

Formanden.
Jeg takker kollegerne for støtten til denne udtalelse og de initiativer, vi måtte tage.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om udvidelsen, og vi er meget glade for, at rådsformanden, hr. Piqué i Camps, er til stede her i dag for at lede debatten.

Piqué
Hr. formand, før jeg tager fat på det emne, der samler os i dag, nemlig udvidelsen, har jeg nogle kommentarer til situationen i Mellemøsten, hvis formanden tillader det. For det første vil jeg tilslutte mig den erklæring, De lige har fremsat, som efter min mening er uangribelig, og som jeg er helt enig i.
Vi har i meget lang tid udfoldet en intens politisk og diplomatisk aktivitet i forsøget på at finde en udvej ud af den nuværende voldsspiral og den nuværende situation i Mellemøsten.
Som bekendt tager EU og Rådet udgangspunkt i en overbevisning, som jeg tror vi alle er enige i, og som går ud på, at der ikke findes en militær løsning på konflikten og derfor ikke er noget alternativ til en fredsproces, som uundgåeligt kræver fredelig sameksistens mellem to stater i regionen: en israelsk stat med internationalt anerkendte grænser og med ret til at føle sig sikker, og en palæstinensisk stat, der skal være levedygtig set ud fra alle synspunkter, og navnlig set ud fra det politiske, økonomiske, sociale og territoriale synspunkt.
På den anden side er vores vigtigste mål i øjeblikket våbenstilstand, og derfor vil jeg benytte denne lejlighed til at tilslutte mig FN's Sikkerhedsråds resolution, hvilket er naturligt, og give udtryk for Det Europæiske Råds holdning om, at det er nødvendigt, at der straks indledes en våbenstilstand, så vi sideløbende kan samarbejde om spørgsmålene om sikkerhed, spørgsmålene om genindførelse af et politisk perspektiv i processen, for uden det vil det ikke være muligt at finde en løsning, som også omfatter det økonomiske perspektiv, der er nødvendigt i betragtning af de forfærdelige livsbetingelser og den forfærdelige situation, som de palæstinensiske områder er i for øjeblikket.
Der er masser af ting at gøre, og der er forelagt mange initiativer og idéer. Jeg støtter initiativet fra den saudiarabiske kronprins, som efter min mening kan være en god anledning til at fortsætte arbejdet, og det er meget hensigtsmæssigt, at det bliver støttet af Den Arabiske Liga på dens topmøde, som afholdes i Beirut i slutningen af denne måned, så alle kan bidrage til, at fredsprocessen bliver ledt ind på rette spor igen. Og jeg vil sige noget andet: I den forbindelse er det meget vigtigt - som det fremgår af Sikkerhedsrådets resolution, og som nogle af ordførerne har sagt i dag - jeg vil næsten sige bydende nødvendigt, at der er et internationalt samarbejde.
Vi er alle overbevist om, at der sandsynligvis ikke er nogen løsning på konflikten uden USA's medvirken, men vi er også overbevist om, at løsningen ikke kan findes, hvis det kun er USA, der medvirker. Og i samarbejdet mellem EU, USA, Rusland og FN vil jeg tilføje den arabiske verden (især nogle stater, men den arabiske verden som helhed gennem Den Arabiske Liga), så vi til sidst får parterne til at forstå, at det er nødvendigt at standse denne dynamik mellem aktion og reaktion, som ikke fører nogen steder hen, for vi kender alle udfaldet af denne proces, og derfor er alle dødsfaldene og alle lidelserne om muligt endnu mere absurde.
Derfor mener jeg, at vi bør fortsætte i denne retning, og jeg takker Dem inderligt for Deres ord og for Parlamentets støtte, og jeg forsikrer Dem for, at vi fortsat vil arbejde i den retning. Vi er i gang med at forberede en erklæring, der er så tydelig, udtrykkelig og præcis som muligt, til Det Europæiske Råd, som vi afholder i Barcelona i overmorgen. Jeg håber desuden, at det bliver en erklæring, som de øvrige tilstedeværende internationale aktører kan støtte, og at den kan medvirke til at sikre den fred, der er så efterstræbt, og som nogle gange stadig synes så langt væk.

Hvis De tillader det, hr. formand, vil jeg nu går over til det emne, der samler os her i dag i dette første indlæg, der drejer sig om EU's udvidelsesproces.
Som bekendt er den kommende udvidelse af Unionen en af de største strategiske udfordringer, som EU har stået over for siden dets oprettelse. Den er, som De ved, en af det spanske formandskabs vigtigste prioriteter. Allerede i Nice blev processens afgørende politiske betydning understreget, og der blev lavet en køreplan, som fastsætter vores opgaver i dette halvår.
I Göteborg blev der desuden fastsat en klar tidshorisont. Det blev sagt, at forhandlingerne for de lande, der er klar, skal færdiggøres senest ved udgangen af 2002. Og i Laeken blev der taget endnu et skridt, for man bekræftede parametrene for denne sidste fase af forhandlingen - man sagde tillige, at hvis det nuværende tempo fortsatte, ville op til 10 lande kunne være klar - og det blev fastlagt, hvilke parametre forhandlingen skal og bør henholde sig til for at kunne afsluttes ordentligt: på den ene side overholdelse af den gældende acquis communautaire og på den anden overholdelse af den finansielle ramme fra Berlin.
Jeg vil fremhæve den store udfordring ved denne udvidelse, som betyder, at EU optager lande, der i mange tilfælde - jeg tænker især på landene i Østeuropa - for knap 15 år siden var totalitære diktaturer med planøkonomier, der som oftest tilhørte en militær alliance, som stod i modsætning til Den Atlantiske Alliance. Det ligger som sagt knap 15 år tilbage i tiden.
Deres ændringer er derfor så dybtgående og er sket på så kort tid, at de giver denne udvidelse en særegen, specifik og enestående karakter, der af alle disse årsager gør, at den bliver meget anderledes end de tidligere, og at den derfor også er af en anden art.
Som Rådets formandskab er det vores hovedmål for dette halvår (det er det, som vi har fået overdraget gennem køreplanen) at opnå enighed om de kapitler, som påhviler vores formandskab, og som er de sidste, der skal fastlægges. Jeg tænker på de budgetmæssige og finansielle aspekter af den fælles landbrugspolitik, på regionalpolitikken - strukturfondene og Samhørighedsfonden - på de finansielle og budgetmæssige aspekter og bestemmelser og endelig på kapitlet om institutionerne.
Derfor er der naturligvis tale om meget komplekse og vanskelige kapitler, der repræsenterer ca. 80% af fællesskabsbudgettet, og det er et tal, der afspejler omfanget af den udfordring, vi alle står over for. Vi vil gøre os de største anstrengelser for at nå dette mål, for vi ved, at enhver forsinkelse kan bringe hele forehavendet i fare.
Debatten om disse kapitler blev indledt med, at Kommissionen forelagde en meddelelse om den finansielle ramme for udvidelsen (jeg formoder, at vi får mere at vide om det senere) og også nogle horisontale dokumenter om både regionalpolitikken og landbrugspolitikken.
Efter den interne debat i Rådet - vi har allerede haft nogle første meget intense og alvorlige diskussioner - har Kommissionen påtaget sig at forelægge nogle forslag til fælles holdning for os, om muligt i løbet af marts måned eller eventuelt i de første dage af april, som følge af resultatet af disse diskussioner.
Jeg skal sige, at Rådets formandskabs vurdering af disse dokumenter er positiv, da de efter vores mening giver et solidt og rimeligt grundlag for forhandlingerne. Deres indhold er fornuftigt og afbalanceret og overholder EU's acquis og de finansielle lofter fra Berlin, sådan som vi blev enige om det i Laeken. Vi befinder os nu i et afgørende øjeblik, og derfor vil vi bestræbe os på at forhindre, at eventuelle forsøg på at indlede reformen af de fælles politikker forstyrrer eller overlapper udvidelsesforhandlingerne og dermed uundgåeligt forsinker udvidelsen.
Rådets formandskab er helt indstillet på at gennemføre denne opgave med succes, men det er også godt klar over, at det som sagt drejer sig om forhandlingens mest komplekse og vanskelige kapitler. Det drejer sig ikke om, at der er modstand imod, at disse processer for reform af de vigtigste udgiftspolitikker indledes på et passende tidspunkt, men om at lægge vægt på, at disse reformprocesser bør tilpasses allerede fastsatte tidsplaner, og om derfor at følge nogle andre kanaler end udvidelsesforhandlingerne.
Rådets formandskab ved, at det til gennemførelsen af dette projekt kan regne med medlemsstaternes velvilje, for de er alle sammen bevidste om, hvor vigtig denne opgave er. Det håber også at kunne regne med Kommissionens effektive samarbejde. Efter at have forelagt de horisontale dokumenter om regionalpolitik, om landbrug og om udvidelsens finansielle ramme og efter at have målt De 15's holdninger vil Kommissionen som sagt i de kommende dage stille Rådet forslag til fælles holdning, som kan accepteres af De 15 og forhandles med ansøgerlandene. Og jeg skal sige, at Kommissionen udfører et glimrende arbejde, og det gælder især den ansvarlige kommissær, der er til stede her i dag, og som jeg derfor vil takke for hans arbejde.
Rådets formandskab håber også at kunne få støtte fra ansøgerlandene, der, ud over de store anstrengelser, de gør sig, for at overtage og implementere EU's acquis, bør være realistiske ved forhandlingsbordet.
Den indledende debat, der allerede har fundet sted i Rådets forskellige fora - Rådet (almindelige anliggender), Rådet (landbrug), Økofin-Rådet osv. har vist, at der er forskellige interesser og synspunkter i de forskellige medlemsstater, og det er naturligt. Men jeg er overbevist om, at i takt med at vi gør fremskridt i disse debatter, vil vi opnå sammenhængende og solidariske holdninger, der kan accepteres af ansøgerlandene, for vi skal ende med en løsning, der skaber en rimelig balance mellem en række krav. Det første er udvidelsens politiske prioritet, det andet er, at forhandlingernes logik, det vil sige den effektive gennemførelse og implementering af hele acquis communautaire, som er fælles, og som ikke tillader forskellige systemer, skal respekteres.
Som vi også har sagt, skal de budgetlofter, der blev fastsat i Berlin, respekteres. Og endelig skal ansøgerlandenes realistiske forventninger imødekommes.
Jeg er helt overbevist om, at vi i fællesskab vil være i stand til at opnå den aftale og overvinde de nuværende vanskeligheder med disse ømfindtlige forhandlingskapitler.
Ud over at vedtage fælles holdninger til disse kapitler med finansiel betydning og forsøge midlertidigt at lukke de kapitler, der på grund af særlige vanskeligheder ikke kunne lukkes i sin tid, agter vi at tage fat på en række opgaver, der skal lette processen.
På den ene side vil vi indlede arbejdet i redaktionsudvalget for tiltrædelsesakten og arbejdet med alle de tilknyttede instrumenter. Dette udvalg vil indlede sit arbejde omgående i snævert samarbejde med ansøgerlandene.
På den anden side vil Kommissionen i løbet af dette halvår forelægge en handlingsplan om opfyldelsen af det tredje udvidelseskriterium, det såkaldte Madrid-kriterium om de enkelte ansøgerlandes effektive gennemførelse af EU's acquis, et forhold, som har stor betydning i denne sidste fase af forhandlingen, og som vil blive taget op af Det Europæiske Råd i Sevilla i juni i år.
Desuden har vi under vores formandskab sat os et mål om at åbne alle de resterende kapitler med Bulgarien og, hvis det er muligt, med Rumænien. Det kan naturligvis kun ske, hvis vi har de informationer og de ting, som er nødvendige for at gøre det, og som Rådet skal modtage fra Kommissionen og fra disse to lande. Der er ingen tvivl om, at Bulgarien og Rumænien har gjort en meget stor indsats, som blev anerkendt i Laeken, og som det glæder mig at fremhæve over for Parlamentet. Det er meget vigtigt, at vi fortsætter med at sende meget positive signaler til de to lande om vores tilsagn om deres deltagelse i udvidelsesprocessen, som bør finde sted snarest muligt.
Jeg vil også særligt nævne Cypern. Selv om dets genforening ikke er en betingelse for dets tiltrædelse, er det klart, at en løsning på den aktuelle situation ville gøre den meget lettere. Under alle omstændigheder vil Spanien i kraft af sit formandskab yde FN's indsats i den retning al sin støtte, og vi har tiltro til, at perspektivet om udvidelsen vil anspore til, at opdelingen af øen tilendebringes.
Endelig vil formandskabet i overensstemmelse med konklusionerne fra Laeken fremme førtiltrædelsesstrategien for Tyrkiet med henblik på en ny fase i forberedelsen af dette lands tilnærmelse til EU's acquis og med hensyn til dets grad af opfyldelse af de politiske Københavnskriterier for at fastsætte nye mål i dets tiltrædelsesproces.
Vi står over for en lang række forpligtelser og opgaver i løbet af dette halvår for at sikre et løbende fremskridt i forhandlingsprocessen. Det drejer sig om at sørge for, at vi ved Det Europæiske Råd i København i slutningen af året kan afslutte forhandlingerne med alle de ansøgerlande, der virkelig er klar.
Vi er overbevist om, at det er nødvendigt at gennemføre udvidelsen med succes. Der er et moralsk krav at betragte Madrid, Barcelona, Berlin og Rom som lige så europæiske som Prag, Budapest og Ljubljana, men desuden ville omkostningerne ved ikke at gennemføre udvidelsen være meget store for de nuværende medlemmer af EU og for de lande, der ikke tiltræder. Som Spaniens udenrigsminister er det mig en glæde at fremhæve, at eurobarometrene placerer mit land i spidsen for de lande, hvis borgere støtter udvidelsen mest, og den spanske regering er naturligvis helt på linje med borgerne i det ønske.
Hverken den politiske situation i nogle medlemsstater, der som bekendt skal have valg inden længe, eller de tragiske begivenheder den 11. september bør påvirke udvidelsesprocessen, og de vil naturligvis ikke svække vores vilje til i fællesskab at gøre fremskridt mod de mål, som vi gang på gang har sat os i Nice, Göteborg og Laeken.

Verheugen
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, på vegne af Kommissionen vil jeg indlede med at rette en stor tak til Dem, hr. formand, for Deres erklæring om situationen i Mellemøsten, og jeg vil gerne slå fast, at Kommissionen tilslutter sig den fulde ordlyd i Deres erklæring, i rådsformandens erklæring og i gruppeformændenes erklæring.
Jeg mener, det er nødvendigt, at alle politiske institutioner i EU nu står sammen og demonstrerer politisk fællesskab og fælles vilje til at gøre en ende på volden i Mellemøsten, så fornuften får en chance.
Hr. formand, mine damer og herrer, nu vil jeg komme ind på det emne, der skal diskuteres. 2002 bliver faktisk et helt afgørende år for udvidelsen. De Europæiske Råd i Göteborg og Laeken og Europa-Parlamentets tilsvarende beslutninger har skabt et sådant politisk momentum og også skruet forventningerne op, så det ikke længere er muligt at forsinke processen endnu mere. Enhver forsinkelsestaktik vil nu få ukontrollerbare og farlige konsekvenser og føre til, at den politiske og økonomiske stabilitet, der allerede er opnået i hele området mellem Østersøen og Sortehavet, vil komme i fare.
Derfor er det stadig vores målsætning, at alle ansøgerlande, der er godt forberedt, skal optages som nye medlemmer, inden der er valg til Europa-Parlamentet i 2004. Det tegner også godt. Forhandlingerne skrider planmæssigt frem, og vi overholder tidsplanen til punkt og prikke. Takket være det fremragende samarbejde med det spanske formandskab ser jeg optimistisk på, at det under det spanske formandskab vil lykkes at afslutte alle forhandlingskapitler med de 10 lande, der i Laeken blev nævnt som mulige medlemsstater i 2004 - bortset fra kapitlet om den økonomiske pakke og om institutioner.
Som det er fastlagt i køreplanen for forhandlingerne, vil Kommissionen i de nærmeste uger komme med udkast til fælles holdninger for kapitlerne landbrug, regionalpolitik, budget og institutioner. Desuden tilstræber vi, at vi endnu i år vil åbne alle uafsluttede forhandlingskapitler med Bulgarien og Rumænien og fremlægge en mere udviklet og intensiveret førtiltrædelsesstrategi for disse lande.
Nu vil jeg gerne komme ind på nogle politiske spørgsmål, der i de sidste uger, og dels i de seneste dage, har vist sig som potentielle problemer og hindringer. Først vil jeg gerne tage fat på diskussionen om Benes-dekreterne. Kommissionen har den holdning, at det ikke kun er et juridisk problem, men først og fremmest et politisk-moralsk problem, som Kommissionen og mange andre i øvrigt har forsøgt at løse i årevis på baggrund af mange fortrolige samtaler. Efter Kommissionens opfattelse er disse Benes-dekreter, der vedrører ekspropriation af ejendom, i modstrid med både det nuværende tjekkiske retssystem og det europæiske retssystem. De er derfor forældet og har ikke længere nogen virkning. Vi bør i fællesskab bestræbe os på at være saglige i dette spørgsmål og ikke bebyrde udvidelsesprocessen med emner, der hører fortiden til.
Vi skal nå frem til en aftale, der gør det muligt for alle implicerede at opretholde stabile og permanente relationer til hinanden i en ånd af godt naboskab og sammen skabe Europas fremtid. Det har naturligvis betydning for sameksistensen i EU, hvis der opstår diskriminerende virkninger af den tjekkiske retspraksis i forbindelse med tilbageoverdragelse af ejendomsretten. Jeg har med tilfredshed noteret, at den tjekkiske regering vil revurdere dette spørgsmål. Ligeledes hilser jeg det velkomment, at Europa-Parlamentet i den forbindelse har bedt om, at der bliver fremlagt en erklæring. Også Kommissionen undersøger i øjeblikket endnu en gang alle juridiske forhold i denne sag.
Men jeg kan allerede i dag informere Dem om, at den tjekkiske regering over for Kommissionen har erklæret, at den vil gøre en aktiv indsats og bede den tjekkiske lovgivende myndighed om at ændre den tjekkiske retsstilling, hvis det viser sig, at den nuværende retspraksis ikke er forenelig med europæisk lovgivning.
Et andet emne, som vi i år i stigende omfang skal rette opmærksomheden mod, er Kaliningrad-områdets fremtid. Når Polen og Litauen bliver medlemmer af EU, bliver Kaliningrad en russisk enklave i EU. Den russiske regering har rejst en lang række spørgsmål til problemstillingen om adgang, grænseoverskridende trafik og energiforsyning. Jeg tror, at vi skal se på disse emner i en helhed sammen med hele udviklingen i Østersøområdet. Det drejer sig om væsentligt mere end at aftale en transitordning eller løse visumspørgsmålet. Både med henblik på transitsystemet og visumspørgsmålene forsøger vi at finde en ordning inden for rammerne af de eksisterende Schengen-regler.
Kommissionen fremlagde allerede sidste år sine planer for alle de spørgsmål, der skal reguleres, og understregede, at den er villig til at forhandle. Disse forhandlinger skal nu fortsætte målrettet mellem EU og Rusland inden for rammerne af de nuværende institutioner. Men jeg vil gerne påpege, at særlige forhandlinger med Rusland om Kaliningrad-spørgsmålet ikke vil være mulige som led i udvidelsesprocessen. Vi kan ikke føre forhandlinger om en tredje parts rettigheder og navnlig ikke indgå aftaler, der vil bebyrde en tredje part.
Det afgørende spørgsmål er, hvordan det kan lykkes at integrere Kaliningrad-området i den dynamiske udvikling i Østersø-området. Det egentlige problem vil være den stigende socioøkonomiske forskel mellem Polen og Litauen på den ene side og Kaliningrad-området på den anden side, hvis det ikke lykkes at finde en løsning, der gør det muligt at integrere Kaliningrad i den økonomisk dynamiske region, der er i rivende udvikling. Vi skal nedbringe denne forskel, så den vækststigning, der vil komme som følge af udvidelsen, ikke skaber sociale og politiske spændinger i denne del af Østersø-området, for den egentlige risiko er, at udviklingsforskelle fører til sociale og politiske spændinger, der kan bryde ud i lys lue.
Jeg vil også gerne kommentere Cyperns situation. I sidste uge førte jeg en række politiske forhandlinger på Cypern med lederne af de to samfund, hr. Clerides og hr. Denktash. Jeg vendte tilbage fra Cypern aldeles opmuntret. Det er mit indtryk, at de to forhandlingsledere under de direkte forhandlinger, der føres i øjeblikket, optræder beslutsomt, seriøst og engageret, hvad angår Cypern-spørgsmålet, og tilstræber målsætningen om en permanent politisk løsning. Der er endnu ikke opnået et gennembrud, og der er stadig ingen konkrete aftaler, men jeg kan konstatere, at der er opnået tilnærmelser, som man bare for relativ kort tid siden ikke havde troet var mulige. Derfor vil jeg endnu en gang opmuntre begge parter til at fortsætte de konstruktive forhandlinger og benytte lejligheden til at nå til enighed om en bæredygtig og permanent fredsaftale i god tid, inden tiltrædelsesforhandlingerne afsluttes.
Jeg er særdeles tilfreds med, at de begge - både hr. Clerides og hr. Denktash - har forsikret mig om, at de holder fast ved målsætningen om, at der skal være opnået enighed om grundlaget for en politisk aftale inden juni i år. Kommissionen fortsætter sine intense kontakter til USA for at sikre, at en politisk løsning er forenelig med de gældende regler inden for europæisk lovgivning. Set fra vores synspunkt er det naturligvis uomgængeligt, at Cypern i sin egenskab af folkeretssubjekt er habil på internationalt plan og taler med én stemme i institutionerne i EU, og at det, som Cypern påtager sig af internationale forpligtelser, bliver gennemført i landet.
Kommissionen fremlagde den 30. januar sine forslag til en fælles finansieringsramme for udvidelsen. Vi forfølger dermed målsætningen om at sikre sammenhæng i forhandlingerne inden for landbrugspolitik, strukturpolitik og budgetkapitlet. Desuden vil vi opnå, at udvidelsen sker på nogle betingelser, der er acceptable for alle parter. Der må ikke være - og det vil der heller ikke blive - et andenklasses medlemskab. Udvidelsen skal dog ske på baggrund af en solid finansiering og også kunne budgetteres på lang sigt. Under forberedelsen til den fælles forhandlingsposition i de kommende uger vil Kommissionen henholde sig til de principper, som jeg vil nævne her. For det første har spillereglerne været på plads siden aftalen om Agenda 2000 i Berlin i 1999. De globale lofter, der blev aftalt i Berlin, bliver ikke overskredet, heller ikke selv om vi nu skal optage 10 nye medlemsstater i stedet for seks nye, som Berlin-aftalerne tog udgangspunkt i.
For det andet skal de nye medlemsstater principielt deltage i alle de fælles politikområder, men i nogle tilfælde først efter, at der er aftalt overgangsordninger, og i den forbindelse vil jeg understrege, at det både er ansøgerlandene og os, der kan stille krav om overgangsordninger.
For det tredje skal de nye medlemsstater efter tiltrædelsen ikke stilles økonomisk dårligere, end de var inden medlemskabet. Det siger sig selv, at vi ikke kan acceptere, at de fattigste medlemsstater i de første år af deres medlemskab skal betale for de mere velhavende medlemsstater. Det er aldeles ikke acceptabelt, at de nye medlemsstater skal have en nettoposition fra starten.
For det fjerde skal vores forslag under ingen omstændigheder dømme den fremtidige udformning af Fællesskabets politik på forhånd. Det gælder også for landbrugspolitikken. Derfor foregriber Kommissionens forslag heller ikke de kommende finansielle overslag for perioden efter 2006. Som De ved, er vores pakke først og fremmest en strukturstøttepakke, fordi der er størst behov på dette område. Måske skulle jeg lige nævne tallet. Ud af den samlede pakke er der alene faststat 76% til struktur- og samhørighedsforanstaltninger og til foranstaltninger til udvikling af landdistrikter. 76% af den samlede økonomiske pakke manifesterer sig ved direkte investeringer til udvikling af disse lande. Vi har kun foreslået, at bevillingerne skal øges for Samhørighedsfondene, men ikke for strukturfondene. Dermed bliver hovedvægten lagt på projekter inden for miljø og transportinfrastruktur, hvor der også er størst behov, og hvor ansøgerlandene under forhandlingerne har indgået forpligtelser, som vi må hjælpe dem med at opfylde.
Kommissionen mener, at det først og fremmest er vigtigt at lægge vægt på udvikling af landdistrikter. Det handler om, at strukturforanstaltningerne i landdistrikterne skal støttes aktivt, og mulighederne for omstruktureringer skal udnyttes. Med hensyn til den direkte indkomststøtte for landmænd er det korrekt, at der ikke blev foretaget nogen konkrete beregninger i Berlin for perioden indtil 2006. Jeg vil dog understrege, at Kommissionen i de ledsagende hensigtserklæringer til Agenda 2000 umiddelbart har påpeget tre steder, hvor EU's acquis er ensartet, således at der på sigt ikke kan være to systemer inden for landbrugspolitikken, og at den direkte støtte hører til EU's acquis. Derfor skal vi under forhandlingerne nå til enighed om dette emne.
De nye medlemsstater vil efter tiltrædelsen betale bidrag til budgettet i fuldt omfang, mens nogle af de struktur- og landbrugspolitiske foranstaltninger først får indvirkning på budgettet med en vis forsinkelse. Kommissionen vil derfor fastlægge, at der ligesom ved tidligere udvidelsesrunder principielt bliver mulighed for en generel budgetkompensation. Men det kan der naturligvis først helt konkret tages stilling til, når forhandlingerne nærmer sig deres afslutning.
Set fra Kommissionens synspunkt ligger der en politisk og indholdsmæssigt afstemt pakke på bordet. Konceptet er klart. Forhandlingerne skrider planmæssigt frem. Den næste etape er klart skitseret. Inden Det Europæiske Råd i Sevilla handler det om at udarbejde en fælles EU-forhandlingsposition for landbrugspolitik, strukturpolitik, budgetkapitlet og det institutionelle kapitel, og i betragtning af det diskussionsforløb, der indtil nu har været i Rådet, er jeg optimistisk og tror på, at det vil lykkes.
Desuden vil Kommissionen på mødet i Sevilla forelægge Det Europæiske Råd en rapport om gennemførelsen af handlingsplanerne med henblik på at opbygge en administrativ kapacitet i ansøgerlandene. I slutningen af oktober i år vil Det Europæiske Råd under det danske formandskab behandle fremskridtsrapporterne for 2002 og beskæftige sig med Kommissionens konkrete henstillinger. De konkrete henstillinger fra Kommissionen i oktober 2002 vil dreje sig om, hvilke ansøgerlande der formelt kan afsluttes forhandlinger med på mødet i Det Europæiske Råd i København sidst på året. Det indleder samtidig den afsluttende fase af forhandlingerne. For at denne proces kan afsluttes med et godt resultat, er det nødvendigt, at vi fortsat arbejder tæt sammen med Europa-Parlamentet, og at det støtter os politisk.
Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater støtter de generelle synspunkter, som både rådsformanden og kommissær Verheugen har fremlagt. Kommissæren sagde til sidst, at det er nødvendigt med støtte fra Europa-Parlamentet, og det er et vigtigt punkt. Vi håber også, at hele denne proces, vi nu er i gang med, fører til et resultat, som både Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet vil være tilfredse med, og at vi kan godkende forhandlingsresultatet.
Rådsformanden har ligesom Kommissionens medlem, hr. Verheugen, endnu en gang fremhævet timingen. Det var jo vores gruppe, der foreslog, at forhandlingerne skal føres i et sådant tempo, at de første lande, der tiltræder Unionen, kan deltage i valget til Europa-Parlamentet i 2004. Derfor er det nødvendigt, at vi afslutter forhandlingerne inden udgangen af 2002 eller senest i begyndelsen af 2003. Jeg håber, det vil være muligt under det danske formandskab, for så er ringen smukt sluttet, idet Københavnskriterierne blev fastlagt i København for 10 år siden, og nu finder de afsluttende forhandlinger sted i København. Det er også et særligt smukt symbol, at Spanien - et af de sydlige lande - har formandskabet i denne vigtige fase og nu sætter fokus på Centraleuropas betydning. På den måde giver vi også udtryk for vores fælles politiske holdning om, at udvidelsen af EU - det drejer sig naturligvis også om Cypern og Malta, men hovedsageligt om de centraleuropæiske lande - ikke er et spørgsmål om, at det kun er i nogle EU-medlemsstaters interesse, men udvidelsen er en fælles proces, som er i alle EU-medlemsstaters interesse.
Der er naturligvis stadig meget arbejde, der skal gøres, det ved vi alle. Vi bør heller ikke på nuværende tidspunkt give noget land en garanti og sige, at det land helt sikkert kommer med, for hvert land skal gøre en aktiv indsats, så vi til sidst opnår tilfredsstillende resultater.
Vi ved, at der stadig skal forhandles om mange kapitler, og vi håber på gode resultater. Men vi mener også, at der skal være en berettiget forventning for vores landmænd i EU i forbindelse med Agenda 2000 - jeg er ikke landbrugsekspert, men jeg vil meget gerne sige det på vegne af min gruppe - og det skal ikke forstås sådan, at vi med kommissær Fischlers midtvejsvurdering forbinder nogle tilfældige ting, der egentlig slet ikke har noget at gøre med udvidelsen, men vi vil gerne kunne give vores landmænd en berettiget forventning.
Hr. kommissær, hr. rådsformand, vi har talt om Kaliningrad. Jeg støtter eftertrykkeligt det, som De har sagt, hr. Verheugen, og jeg er glad for, at De har bragt dette emne på bane. Jeg talte for nylig med borgmesteren i Pillau, der ligger i den vestlige del af Kaliningrad-regionen, hvor der er meget stor interesse for at kunne komme i direkte kontakt med Kommissionen i Bruxelles, så al kontakt ikke skal gå via Moskva, for vejen via Moskva er lang. Måske kan vi i vores forhandlinger med Rusland også sikre en direkte kontakt mellem Kaliningrad, det tidligere Königsberg, og EU og medlemsstaterne.
Men jeg vil også gerne tale om Ukraine. Vi ved, at det vestlige Ukraine tidligere hørte til det østlige Polen. Men hvor meget vi end skal garantere sikkerheden ved grænserne - og vi skal sætte alt ind på at forhindre, at mafiaen, narko og grov kriminalitet kommer ind i EU via grænsen til det østlige Polen - så skal vi alligevel være fleksible, så de mennesker, der har familie og venner på den anden side af grænsen, men som bor i det vestlige Ukraine og er af polsk oprindelse, også har fleksible muligheder for at komme til Polen, så der ikke opstår et nyt jerntæppe mellem befolkningerne. Jeg tror, at det er meget vigtigt for vores forhold til Ukraine.
Jeg mener, at vi - Rådet, Kommissionen og Parlamentet - har en fælles opgave, og det er, at vi skal gøre et langt mere overbevisende arbejde både i ansøgerlandene, men også i EU, og understrege, at udvidelsen med de centraleuropæiske lande og med Malta og Cypern er en kæmpe chance for EU - navnlig de centraleuropæiske lande - idet udvidelsen vil skabe stabilitet i Europa. Men det er også en økonomisk chance, for handlen med de centraleuropæiske lande - altså handlen mellem EU og disse lande - har imidlertid næsten samme omfang som EU's handel med USA. Det skaber en dynamik, der er til fordel for os alle.
Når vi med henblik på udvidelsen især vender blikket østpå, er det jo meget vigtigt, at vi netop i disse dage også vender blikket sydpå til Middelhavsområdet - og i den forbindelse vil jeg endnu en gang rette en stor tak til Dem, hr. formand, for Deres Mellemøsten-initiativ. Udvidelsen mod øst og vores relationer til landene i Middelhavsområdet - til den arabiske og islamiske verden - har samme prioritet. Hvis EU handler beslutsomt, modigt og fremtidsorienteret, tror jeg, at vi i både den østlige og sydlige del af EU kan gennemføre en stor fredsaktion og bidrage til stabilitet. Jeg mener, det er en fælles opgave for Rådet, Kommissionen og Parlamentet. Hvis vi gør arbejdet i fællesskab, har Kommissionen og Rådet naturligvis vores fulde opbakning!
Schulz (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, kommissær Verheugen har med rette talt om, at vi er i den afsluttende fase af en irreversibel proces. Udvidelsen kan ikke længere standses, og hvis nogen vil forsinke den, begår de en alvorlig fejl og en uhistorisk handling. Og jeg tror ikke, der er nogen her i Parlamentet, der ønsker at standse udvidelsen.
Men i denne irreversible proces stilles der krav til begge parter. Vi har diskuteret ansøgerne og de opgaver, som ansøgerlandene skal afslutte. Der er sagt meget rigtigt. Men vi må også feje for egen dør og se lidt kritisk på vores egen situation her i den afsluttende fase. For har EU ikke også selv underskud her på tærskelen til udvidelsen og uafsluttede opgaver liggende foran sig? Jeg vil gerne tale om to ting, der er blevet diskuteret det sidste halvandet år, og jeg vil også gerne tale om den kommende periode.
Efter topmødet i Nice har vi hørt fra alle, der var impliceret i det daværende formandskab, og Kommissionen, at med Nice-traktaten er Unionen nu parat til udvidelsen, ja, der var sågar kolleger her i Parlamentet, der også understregede det meget kraftigt. Men i Europa-Parlamentet mente et overvejende flertal af vores kolleger, at det ikke var tilfældet. Parlamentet tog initiativ til at indlede en post-Nice-proces, som det hed dengang, der gud ske lov er mundet ud i en indkaldelse af et konvent, der fra nu af skal eliminere de underskud, som EU's institutioner især har i forbindelse med udvidelsen.
I Nice blev der vedtaget en traktat, der navnlig er kommet til kort inden for områder som en forenkling af beslutningsmekanismerne, en reform af Rådet, en strukturel reform af Kommissionen og demokratisering. For det er snarere sådan, at det i Nice blev vedtaget, at der skal indføres flertalsafgørelser, hvilket i højere grad har komplicereret processen end forenklet den. Når vi udvider Unionen på grundlag af disse strukturer, kan den - og her har De ret, hr. Verheugen - ikke standses, og den er fortsat nødvendig og historisk rigtig. Men den kan føre til en farlig immobilisering af EU, og det kan føre til, at befolkningen i endnu højere grad vender sig mod Unionen. Derfor er der en sammenhæng mellem konventets opgave og udvidelsen. Det er konventet, der reelt skal gøre Unionen parat til udvidelsen.
De har gjort opmærksom på, at Europa-Parlamentet skal støtte udvidelsesprocessen. Ja, Europa-Parlamentet er i flere henseender en vigtig partner. Vi er en vigtig partner, fordi vi holder øje med, om de nødvendige demokratiske reformer i selve EU reelt også sker inden tiltrædelsen, altså inden valget til Europa-Parlamentet. Vi er også opmærksomme på, at vi som en del af budgetmyndigheden varetager de finansielle krav på en forsvarlig måde.
Som kommissær Verheugen rigtigt har påpeget, er lofterne klar, men inden for disse lofter er der stadig alvorlige problemer, der skal løses. Og det er ikke kun problemer, der opstår med udvidelsen og finansieringen af den, men også med de beslutninger, hvor EU får overdraget yderligere finansielle opgaver inden for rammerne af udenrigs- og sikkerhedspolitikken, som budgettet ligeledes skal finansiere, og det vil betyde omfordelinger.
Det vil sige, at Europa-Parlamentet i løbet af de næste to år helt klart skal give udtryk for, at vi i udvidelsespolitikken er Rådets og Kommissionens partner. Vi er en partner, der støtter, men vi vil også kritisk følge Kommissionen og Rådet med demokratisering, reformarbejdet og finansieringen af udvidelsesprocessen.
Watson (ELDR).
Hr. formand, kommissæren har meget hjælpsomt skitseret de vigtigste udfordringer, som udvidelsen vil præsentere os for - udfordringer såsom problemerne i forbindelse med Kaliningrad, med Benes-dekreterne og med Cypern, og han har talt en del om omkostningerne i forbindelse med udvidelsen. Jeg er imidlertid meget glad for, at rådsformanden henledte opmærksomheden på omkostningerne i forbindelse med en ikke-udvidelse, som er langt større. Det kan godt være sandt, at disse lande, som rådsformanden sagde, for os blot har ventet "sølle" 15 år på at blive medlemmer af Unionen. For dem vil disse 15 år imidlertid forekomme mere end en halv gang længere igen end de 10 år, Spanien måtte vente med at komme ind i vores Union. Jeg mener, at det påhviler os, at gøre alt, hvad vi kan, for at sætte tempoet op for udvidelsesprocessen. Det første skridt i den proces ligger hos formandskabet i denne uge, når Rådet mødes i Barcelona.
Hr. formand, De har understreget, at vi har et ansvar, når det gælder om at genforene vores delte kontinent. Vi må hilse dem velkommen, der ønsker at slutte sig til os, så snart de er klar. Men det er ikke primært et budgetspørgsmål. Der er kolossale økonomiske fordele herved, og det er dér, Barcelona-topmødet kommer ind i billedet, for vi er nødt til at have mod til selv at gennemføre de vanskelige økonomiske reformer, som vi med rette forventer af ansøgerlandene. Dette betyder, at vi i Barcelona skal enes om betydelige økonomiske reformer, finde en vej gennem reformen af den fælles landbrugspolitik og bevæge os hen imod reformer af vores institutioner.
Stats- og regeringscheferne må ikke knibe uden om muligheden for en reel økonomisk reform i Barcelona. Vi må åbne markederne for gas og elektricitet, både salg til storkunder og salg til private, senest i 2005. Vi må atter forpligte os til pakken af lovgivningsforanstaltninger i handlingsplanen om finansielle tjenester og ophøre med at blokere drøftelserne i Rådet. Vi må også se at få gjort fremskridt med offentlige indkøb og et europæisk patent.
Hvis vi skal nå vores mål om at holde os inden for de finansielle overslag, må udvidelsen også betyde reform af den fælles landbrugspolitik. Der må gøres noget ved den overproduktion og det spild, der karakteriserer den fælles landbrugspolitik, og de intensive landbrugsmetoders foruroligende konsekvenser for folkesundheden, efterhånden som vi bevæger os hen imod en moderne politik til udvikling af landdistrikter, hvor forbindelsen til produktionen brydes, og der skabes en miljømæssigt bæredygtig politik, der støtter vores landmænd.
Udsigten til udvidelsen kræver også, at vi gør konventet til en succes. Vores institutioner og vores beslutningsprocedurer er ligesom en Trabant, hvor det, vi har brug for, er en Mercedes. Vi må finde en forfatningsmæssig løsning for det 21. århundredes Union, der går videre end Nice-traktaten, som er baseret på fælles rettigheder og værdier, som beskæftiger sig med det, der helt legitimt optager vores borgere, og som forener ansvarlighed, demokrati og effektivitet. Her er det, der frem for alt er behov for, en ansvarlig tilgang fra vores medlemsstaters side. Det er ikke godt for den finansielle disciplin, når den italienske finansminister sætter spørgsmålstegn ved finanserne i forbindelse med udvidelsen. Det er skadeligt, når et Fællesskab bestående af 25 eller 27 medlemsstater har brug for en stærk udøvende magt i Kommissionen, hvis regeringschefen for en af vores større medlemsstater anklager Kommissionen for at være partisk imod hans land, for at ville knuse en af hans industrielle producenters kultur og for at udskille hans land.
Hvis vi insisterer på en ansvarlig tilgang fra landene i Central- og Østeuropa, må vi også selv udvise en mere ansvarlig tilgang. Jeg håber, at vi, når vi bevæger os mod det danske formandskab senere i år og de historiske beslutninger om udvidelsen, vil se et ansvarligt, forenet og målbevidst Vesteuropa hilse disse nye demokratier velkommen i den demokratiske fold.
Schroedter (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, jeg må sige, der er sket en stor forvandling. Mens vi hele tiden har fundet på nye, kraftfulde navne til EU-udvidelsen - f.eks. Europas århundredprojekt, fredsprojekt for kontinentet - er der i løbet af de sidste uger føjet et nyt navn til, nemlig udvidelsessparekassen.
Med dette århundredprojekt sparer de 15 EU-finansministre uden videre 18 milliarder euro i forhold til beslutningen fra Berlin om en finansiel ramme! Det er ikke, fordi beslutningen fra Berlin var overdrevet, eller fordi man havde regnet forkert. Nej, tværtimod blev det allerede dengang kritiseret, at det formodentlig ikke var nok til udvidelsen. Men af frygt for nettoydere sagde man, at der jo var reserverne, som man så kunne mobilisere. Men det modsatte er tilfældet. I flere uger har Kommissionens motto været, at udvidelsen ikke må koste noget. Jeg mener, at der her bliver satset forkert, for et fredsprojekt koster netop noget. Vi skal ikke have et andenklasses Europa, for det giver sociale spændinger, udvandringer og udviklingsefterslæb.
Derfor kræver De Grønne en revision af de finansielle forslag. Det passer ikke, at landdistrikterne og strukturfondene får mere. Sammenlignet med beregningerne fra Berlin bliver der netop skåret betydeligt på disse områder. I princippet ville det være nødvendigt, at de 15 milliarder, der i 2002 og 2003 uden videre skal tilbageføres til finansministrene i de 15 EU-stater, bliver brugt på udvidelsen. Jeg mener også, at overgangsordninger maksimalt vil være muligt indtil 2007. For det er et tyndt forslag og en falliterklæring for Kommissionen, når den forsøger at trække den gradvise inkorporering endnu mere i langdrag indtil 2007. Det betyder nemlig, at der ikke kommer en reform af landbrugspolitikken, og det betyder, at man vil forhale midtvejsvurderingen, der holder øje med, om EU gør det nødvendige hjemmearbejde. Det kan vi ikke acceptere. Vi har brug for en landbrugspolitik, som støtten til økologiske og sociale kriterier er bundet til, og som kun finansierer projekter, hvis reformen støttes. Og lige én ting: Ansøgerlandene skal være ligeberettigede medlemmer af denne reform!
Europa-Parlamentet har stillet et vigtigt forslag, og det går ud på, at landbrugsreformen skal påbegyndes nu for at styrke landdistrikterne, og det skal foregå i samarbejde med befolkningen de pågældende steder, men Kommissionen forkaster stadig forslaget. Efter min mening må Kommissionen ikke længere handle så svagt, men den må vise, at den har mod på reformer og mod til at sige, at udvidelsen koster noget, for den skal være et succesprojekt.
Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, som dansker håber jeg naturligvis på, at det hér kan lade sig gøre, så vi får et "fra København-til København" og kan sætte de endelige underskrifter i København til efteråret. Men som demokrat og internationalist kan jeg godt komme i tvivl om, hvorvidt vi når så langt. Jeg synes, at der er mange ting i vejen endnu, nogle af dem er blevet nævnt, men jeg synes da, at der er andre, som også er værd at nævne.
Vi hørte om udviklingen fra murens fald til i dag. Der blev nævnt lande fra Øst- og Centraleuropa, som kommer fra planøkonomi og militarisering. Ja tak, men hvad er det så de kommer til, hvis ikke det er planøkonomi og militarisering. Forleden havde vi en debat i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles sikkerhed og Forsvarspolitik om de transatlantiske forbindelser, og samtlige paneldeltagere mente, at de europæiske lande skal indstille sig på at få forsvarsbudgetterne op på mellem tre og fem procent af BNP for bare at leve op til almindelige forhåbninger om EU's militære kapacitet. Hvad betyder det for ansøgerlandene og for deres økonomi?
Jeg frygter, at befolkningerne i Øst- og Centraleuropa, når det går op for dem, hvad det er for vilkår, vi byder dem, vil stemme nej ved den endelige folkeafstemning, og det vil i mine øjne være en katastrofe. Så jeg er ikke tilfreds med den økonomiske pakke, der er lavet i forbindelse med udvidelsen. Jeg er ikke tilfreds med, at man siger, at det ikke må koste noget. Jeg er ikke tilfreds med, at ansøgerlandene skal igennem en overgangsfase på 10 år, før de får oplevelsen af helt og fuldt at deltage på det økonomiske område, når det samtidig er os, der stiller overgangsbetingelser. Når det er os, der ikke vil lade arbejdskraftens fri bevægelighed gælde for ansøgerlandene på lige fod med andre. Når den slags ting går op for de folk, der til sin tid skal stemme om, hvorvidt ansøgerlandene skal blive medlemmer eller ej, så frygter jeg, at vi får problemer. Derfor vil jeg opfordre til, at man i sidste fase gør en ekstra indsats for at ændre på det hér med, at det ikke må koste noget. Jeg er fuldstændig enig i det, fru Schröeder fra Verts/ALE-Gruppen sagde, vi taler formodentlig om det største fredsprojekt i vores levetid. Skal det virkelig falde på, at det ikke må koste noget? Er vi virkelig så smålige i dette samarbejde, at vi mener, at det, som er det største fredsprojekt i vores levetid, ikke må koste noget. Jeg vil meget gerne være med til at lave kampagner for, at de rige medlemsstater skal betale for det hér, og det vil så også gælde mit eget hjemland. Danmark skal være villig til at betale - naturligvis. At sige, at det ikke må koste noget, er det samme som, at vi i virkeligheden ikke rigtig helhjertet vil gå i gang med dette kæmpeprojekt.

Collins (UEN).
Hr. formand, EU-konventet kommer på et meget vigtigt tidspunkt i EU's liv. Laeken-erklæringen klargjorde både omfanget af det, EU havde nået i de sidste 45 år, og omfanget af de udfordringer, det nu står over for.
Den debat, vi fører her i dag, handler om udvidelsen af EU. Den entusiasme og beslutsomhed, vi ser hos de ansøgerlande, der søger at slutte sig til EU, er det klareste bevis på, at Den Europæiske Union er en enorm succeshistorie. Jeg bifalder i høj grad deltagelsen af repræsentanter fra ansøgerlandenes parlamenter i konventet og glæder mig til det friske pust, de vil bringe til dets arbejde.
Institutionel reform går hånd i hånd med udvidelsen af EU. Forordningerne og direktiverne, der bliver til gennem de tre beslutningsprocedurer i Europa, bør strømlines og forenkles.
Det Europæiske Råd i Göteborg besluttede, at de ansøgerlande, som var klar til at slutte sig til EU, kunne afslutte tiltrædelsesforhandlingerne ved udgangen af dette år. Målet med at optage nye medlemmer i EU inden 2004 er stadig meget ambitiøst, men det er ikke utopisk. Udvidelsen er den højeste prioritet for alle nøglelovgivere i EU.
Vores beslutsomhed og mod ved disse udvidelsesforhandlinger må stå mål med, hvad ansøgerlandene selv udviser, når det gælder om at indføre vidtrækkende nye love i deres forberedelser på at opnå fuldt medlemskab af EU.
Det spanske formandskab er nu i færd med de vanskeligste udvidelsesforhandlinger, bl.a. om landbrug, strukturfonde og budgetanliggender. Jeg har tillid til, at begge parter kan nå til enighed om disse kapitler af forhandlingerne og nå en konklusion, som er - og skal være - retfærdig og afbalanceret.
Ansøgerlandene har gjort betydelige fremskridt, når det gælder om at opfylde Københavnskriterierne både med hensyn til gennemførelsen af lovgivningen i national ret og gennemførelsen af nye europæiske forordninger og direktiver vedrørende en lang række økonomiske og sociale sektorer. De betydelige fremskridt, som ansøgerlandene har gjort med at vedtage ny EU-lovgivning, har helt bestemt sikret, at udvidelsesforhandlingerne kan fortsætte i et højere tempo.
Der er uden tvivl gjort betydelige fremskridt med at øge de offentlige forvaltningers uafhængighed, gennemsigtighed og effektivitet i ansøgerlandene såvel som med at gøre deres retssystemers måde at operere på bedre. Effektive offentlige forvaltninger er nødvendige - ikke kun til at indføre ny EU-lovgivning fuldt ud, men også til at sikre, at Fællesskabets økonomiske ressourcer bliver anvendt effektivt.
Året i år vil uden tvivl blive et afgørende år for udvidelsesprocessen og for Europas fremtid. Denne institution vil samarbejde tæt med det spanske og det danske EU-formandskab for at sikre, at udvidelsesforhandlingerne bliver en succes. Vi må udvise samme beslutsomhed, som vi hidtil har gjort, så vi kan nå frem til konstruktive svar, og jeg mener, at Europa-Parlamentet har den goodwill og beslutsomhed, der skal til for at gøre dette.

Bonde (EDD).
Hr. formand, jeg vil gerne advare mod, at vi behandler de nye ansøgerlande som andenklassesmedlemmer.
I Konventet mødtes de nationale parlamenter og udpegede deres to repræsentanter til Præsidiet, uden at repræsentanterne fra ansøgerlandene overhovedet var indkaldt. Jeg indsendte den 25. februar et forslag om, at ansøgerlandene så selv skulle kunne vælge to repræsentanter til Præsidiet. Forslaget blev hverken omdelt eller behandlet. Præsidiet har holdt sine første møder uden repræsentation fra de nye lande. De må naturligvis være fuldstændig ligeberettigede og også have ret til at få tolket til egne sprog.
I weekenden mødes statsministrene i Barcelona. De store lande angriber den ligeberettigelse, der ligger i de skiftende formandskaber. Der er risiko for en situation, hvor EU styres mellemstatsligt af store landes repræsentanter, som så samlet handler overnationalt i forhold til de mindre lande. Det er sådan, jeg læser Solanas oplæg til topmødet. Det er en variant, som Unionens kritikere ikke bør være ene om at kritisere. Forslagene er også et tegn til ansøgerlandene om, at de nok kan komme med men ikke som ligeberettigede.
Kommissionens udspil om landbruget opererer også med to klasser af medlemmer. Det ville være klogere og billigere at afvikle prisstøtten i EU inden udvidelsen og give ansøgerlandene og vor egne landmænd kompensation.
Signalet om den forskellige behandling er forkert og dybt skadeligt. Det er også Nice-topmødets beslutning om at give Tjekkiet og Ungarn to pladser mindre i Europa-Parlamentet, end EU-lande med færre indbyggere har. Jeg vil endnu en gang opfordre Kommissionen til at offentliggøre de såkaldte screening-rapporter. De handler om, hvor langt ansøgerlandene er med at indføre vores lovgivning. Det er information, som tilhører borgerne - både hos os og i ansøgerlandene. Her er det alle borgere, som diskrimineres. Forhandlinger om lovgivning bør ske i fuld åbenhed, som det sker i alle parlamenter, og ansøgerlandenes borgere må også kunne følge med i afviklingen af deres egne love. Solanas nye oplæg burde have været fremlagt direkte for os, som jeg bad om, i stedet skal jeg nu høre om det gennem lækager. Lad os gøre en ende på det hemmelighedskræmmeri og sende Kommissionen for Domstolen, hvis ikke den udleverer screening-rapporterne.

Suominen (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg henviser til indlægget fra formanden i vores gruppe og tager fat i et par måske kun mindre detaljer. Selv om vi skal forholde os ens over for ansøgerlandene, skal dette ikke betyde, at der slet ikke tages højde for deres forskellige løsninger før forhandlingerne om medlemskabet eller for særlige forhold, som skyldes deres naturrigdomme eller historiske baggrund. Jeg henviser først og fremmest til Estland, der ligger tæt på Finland.
Det er urimeligt, at Unionen kræver, at landets elproduktion, der er baseret på brændende sten og ikke er konkurrencedygtig i fri konkurrence, hurtigt skal blive et objekt for fri konkurrence, samtidig med at Frankrig og delvis også Tyskland stadig efter 50 år kæmper mod liberalisering af deres energimarkeder. Til al held har Estland ikke engang været med i det europæiske elnet. Et andet særligt aspekt er Estlands mælkekvoter, hvis grundlæggende niveau Unionen vil definere som værende på niveau med kvotens størrelse i starten af sidste århundrede, hvor Estland - rigtigt eller forkert - nedsatte sin produktion, og således er der ikke plads i kvoterne til de nuværende produktionsmængder, der er uhyre vigtige for estiske landdistrikter, der stadig er meget afhængige af landbruget. Indholdet i den slags løsninger er imidlertid med til at bestemme, hvordan folk på landet og i det østlige Estland vil forholde sig til EU-medlemskabet ved folkeafstemningen.
Det bliver altid peget på Kaliningrad, når der tales om udvidelse, den nordlige dimension og vores forhold til Rusland. Jeg er absolut tilhænger af et stærkt samarbejde med Rusland, men jeg er meget tilfreds, når kommissær Verheugen minder om, at Kaliningrad er en del af Rusland, som vi ikke kan føre specielle forhandlinger om i forbindelse med udvidelsen. Rusland er også i første omgang ansvarlig for forslag om samarbejde og delagtighed i finansieringen. Kaliningrad udgør heller ikke - dette vil jeg gerne fremhæve - en central del af de problemer og muligheder, som den nordlige dimension har. De ligger andetsteds: i Murmansk, i Skt. Petersborg-området og tæt på den finske grænse.

Lalumière (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, i forbindelse med denne debat om udvidelsen vil jeg understrege et aspekt, der ikke direkte indgår i forhandlingerne, men som vil få stor betydning for en vellykket optagelse af de nye ansøgerlande. Det drejer sig om politiske erklæringer, som lederne for ansøgerlandene fra tid til anden fremsætter, lidt for ofte efter min mening. Disse erklæringer fremhæver de bilaterale konflikter, som har skabt uenighed mellem nabolande i Østeuropa, der i dag søger om optagelse i EU.
Jeg tænker her f.eks. på et emne, som De selv har nævnt, hr. kommissær. Det drejer sig om den ungarske premierministers nylige voldsomme erklæringer om Benes-dekreterne efterfulgt af den slovakiske premierministers, hans tjekkiske modstykkes og formanden for det tjekkiske parlaments skarpe svar på tiltale. Resultatet af denne polemik er blevet, at topmødet i Visegrad er blevet udsat. Her ville de fire lande Polen, Ungarn, Den Tjekkiske Republik og Slovakiet have koordineret deres holdninger inden den sidste fase af forhandlingerne, hvilket ville have været meget hensigtsmæssigt.
Jeg vil ikke her udtale mig om grundlaget for Benes-spørgsmålet. Det har De for øvrigt selv gjort på udmærket vis, hr. kommissær. Jeg for mit vedkommende beklager imidlertid dybt denne atmosfære af gensidig mistillid, som denne polemik vidner om. Endvidere kan man frygte, at der blandt ansøgerlandenes ledere og i offentligheden stadig findes nationalistiske tendenser, der endnu er for udtalte. Det er let at forstå, at der er en stærk trang til frihed og uafhængighed efter så mange års undertrykkelse. Da jeg selv har haft et godt kendskab til disse lande lige efter kommunismens og Sovjetunionens fald, tror jeg, at jeg har gode forudsætninger for at kende og forstå indstillingen og reaktionerne i disse lande. Optagelsen i EU betyder dog ikke, at man skal glemme fortiden, men nå ud over den. Jeg har ofte beklaget, at optagelsesforhandlingerne kun er baseret på Københavnskriterierne, som naturligvis er objektive kriterier, men hovedsageligt materielle. De politiske kriterier set ud fra en psykologisk synsvinkel - sindstilstand, mentalitet, bagtanke - som selvfølgelig er vanskelige at måle, spiller ikke en ret stor rolle, hvilket De ofte har gjort opmærksom på, hr. kommissær. Jeg vil imidlertid i al venskabelighed og som en stor ven af ansøgerlandene sige, at den optagelse i EU, som vi håber på, forbereder og forventer, skal ske i en atmosfære af tillid med et stærkt ønske om at leve sammen og ikke i en atmosfære af mistillid, ja, endog mistro.

Dybkjær (ELDR).
Hr. formand, også jeg vil takke Rådet og Kommissionen for deres arbejde, og jeg håber, at det til trods for de politiske "hurdler", der nok skal vise sig, alligevel vil lykkes at afslutte forhandlingerne i København.
Men så kommer vi til næste fase, nemlig befolkningernes opbakning af projektet gennem folkeafstemninger. Og i den forbindelse vil jeg gerne tage én side op, som dækker halvdelen af befolkningerne - nemlig kvinderne. Der er ingen tvivl om, og det har kommissærerne også forsikret os om, at EU's aquis communitaire nok skal blive gennemført. Men et er formalia, noget andet er realia, og realia er jo, at kvindernes situation i ansøgerlandene ikke er blevet forbedret efter murens fald. Og jeg skal derfor spørge, om der i Kommissionens og Rådets arbejde foregår noget som helst, der tilgodeser mulighederne for, at man kan styrke kvindernes position i de pågældende lande? Hvis ikke der gør det, kan vi få et problem med folkeafstemningerne, vi kan få et problem med den kvindelige repræsentation ved Parlamentsvalget, og vi kan få et problem med den kvindelige repræsentation i den offentlige administration. Så jeg vil gerne bede Kommissionen og Rådet svare på, om der tages særlige initiativer med henblik på kvinderne i de pågældende lande?

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg er ligesom mit parti og min gruppe helt enig i, at udvidelsen mod øst er uafvendelig. Men denne beslutning, der er begrundet i historiske begivenheder, må ikke få os til at glemme, at den også forpligter os. Königsberg, som i dag er en del af Rusland, er lige blevet nævnt, men den var ingen ringere end Kants fødeby, og han var en af det moderne Europas inspiratorer, og vi må huske på, at Ukraine er lige så europæisk som Polen. Og faktisk er det historiske Galizien, det andet "Galicien", i øjeblikket delt mellem Ukraine og Polen og har Krakow som hovedstad.
Vi må heller ikke glemme, at hvis Tyrkiet tiltræder, vil Europas grænser gå ind i Asien. Derfor kan denne beslutning ikke komme uden om de problemer og politiske usikkerheder, der kan markere denne proces, for vi står over for en Union på 500 millioner indbyggere, og, som det ser ud nu, 28 stater, hvis Balkanlandene ikke tiltræder. Det kræver nogle europæiske institutioner, der på én gang er mere respektfulde over for mangfoldigheden og er stærkere, og det rejser konkret spørgsmålet om, hvilken forfatning vi vil have.
Hvad angår de økonomiske usikkerheder, var der en, der sagde, at efter 2006 kan det europæiske budget forblive på 1,27% af EU's BNP. Det mener jeg er umuligt, hvis strukturfondene og de europæiske politikker, særligt beskæftigelsespolitikken, skal bibeholdes. Tænk blot på tyskernes erfaring. Selv om de har gjort sig de største anstrengelser, har de endnu ikke formået at nedbryde forskellen mellem øst og vest.
Vi må også tage højde for miljøproblemer, transportproblemer og desuden de problemer, der vedrører Parlamentet, mine damer og herrer. Vi ved ikke, om Nice-traktaten vil være gældende, når de lande tiltræder, men i henhold til den vil Parlamentet have 732 medlemmer. Hvad vil der ske med udvidelsen, vil det være 10 lande, der tiltræder? Jeg mener, at disse usikkerheder bør analyseres grundigt.
Endelig mener jeg, at spørgsmålet om udvidelse mod øst bør få os til at overveje, hvilket Europa vi ønsker i verden. Et mere forskelligartet Europa bør være en magtfaktor for fred og solidaritet på verdensplan. Det må ikke blive en militærmagt ligesom USA.
Jeg mener, at Parlamentet bør gøre sig disse overvejelser, så man ikke bare beskriver de små problemer, der opstår, for problemerne er mange og store.

Modrow (GUE/NGL).
Hr. formand, Unionen har i sin 50-årige historie allerede været igennem flere udvidelsesprocesser. Men der har endnu aldrig været en sådan ulighed som i den nuværende udvidelsesrunde. Egentlig bliver de nye medlemmer ikke optaget på et konsekvent ligheds- og solidaritetsgrundlag. Diskussionen om Den Tjekkiske Republik er efter min mening uudholdelig. Hvis der er nogen, der vil undersøge de såkaldte Benes-dekreter og sætte spørgsmålstegn ved ejendomsretten, skal de respektere det folkeretlige aspekt i 2+4-traktaten, der blev indgået i forbindelse med Tysklands genforening. De, der gerne vil have Rusland på deres side, skal ikke træde ved siden af i Kaliningrad.
I Bruxelles tager tiltrædelsesprocessen sig snarere ud som en ensrettet gade, som hr. Schulz har talt om. Mens vi forlanger, at ansøgerlandene betingelsesløst skal overtage pligter og tilpasse deres systemer til EU, skal tiltrædelsen koste så lidt som muligt. Åbningen af de nye markeder er allerede i dag en god forretning for koncerner, banker og forsikringer. Men det kan bevises, at støtten i forbindelse med tiltrædelsen af andre stater, også Spaniens, faldt betydeligt bedre ud. Ansøgerlandene i Central- og Østeuropa har i gennemsnit ikke engang opnået halvdelen af bruttonationalproduktet i EU, og de tre baltiske stater kun en tredjedel. Produktionsniveauet i de stater ligger til dels stadig under 1990-niveauet. Det vil sige, at førtiltrædelsesydelserne er ikke blevet særlig smidige.
Det er nødvendigt med en omlægning af struktur- og samhørighedspolitikken, der sikrer, at de mindre udviklede regioner i både de nuværende og fremtidige medlemsstater generelt får en rimelig støtte, men i særdeleshed grænseregionerne. Vi har altså brug for koncepter, der virkelig kan overbevise borgerne i ansøgerlandene om, at et skridt i retning af Unionen vil være rigtigt og gavnligt for dem.

Mussa (UEN).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på et aspekt, som man efter min mening absolut ikke kan se bort fra, og som er nært forbundet med EU's udvidelse, nemlig beskyttelsen af den menneskelige sundhed, der altid har været en hovedmålsætning i alle EU-landenes udviklingspolitikker.
I Amsterdam-traktaten står der således, at man ved fastlæggelsen og gennemførelsen af alle Fællesskabets politikker og aktiviteter skal sikre et højt niveau for beskyttelsen af den menneskelige sundhed. Vi bestræber os i den forbindelse på at sikre beskyttelsen af borgernes sundhed ved hjælp af et fælles og effektivt sundhedsvæsen med høje kvalitetsstandarder, sådan som det foreslås i EU's handlingsprogram for den offentlige sundhed for perioden 2001-2006.
Eftersom det for at nå disse målsætninger er nødvendigt at udarbejde specifikke politikker, der skal sikre en gradvis forbedring af den faglige kompetence og den videnskabelige forskning i medlemsstaternes sundhedsvæsen, og eftersom situationen i øjeblikket er sådan, at ansøgerlandenes sundhedsvæsen og sundhedspolitikker er klart bagud i forhold til EU's, er det efter min mening hensigtsmæssigt snarest muligt at gøre en indsats for at finde ud af, hvilke konsekvenser EU's udvidelse eventuelt har for den offentlige sundhed, og dette skal ske ved hjælp af undersøgelser eller simulering i medlemsstaterne.
Det er ligeledes hensigtsmæssigt at undersøge, i hvilken grad EU's acquis på sundhedsområdet reelt er blevet gennemført i de central- og østeuropæiske lande, og det er nødvendigt at tage højde for nogle kontrolforanstaltninger for at undgå, at ansøgerlandenes optagelse i EU indebærer en forringelse af sundhedsvæsenets kvalitetsstandard i EU-landene, også i betragtning af den velkendte mangel på læger og sygeplejersker.

Krarup (EDD).
Hr. formand, denne debat rummer ét overordnet budskab, nemlig at medlemskab af Den Europæiske Union udgør noget i retning af den maksimale politiske lykke for medlemsstaterne og for Unionen som helhed. Jeg ville ønske, at denne antagelse var rigtig, men jeg er desværre overbevist om, at budskabet om unionsprojektet vil afsløre sig som en gigantisk og frygtindgydende illusion. Ønsketænkning blokerer for en bare nogenlunde ædruelig realisme. Der er nævnt flere problemer, men de problemer, der er nævnt, er ikke de afgørende. Der er de politisk betændte problemer med Benes-dekreterne, der er Cypern-spørgsmålet, og der er økonomien med de uløste problemer om landbruget og strukturfondene og så videre - og budgetproblematikken og frygten for, at medlemsstaterne, ansøgerlandene, bliver andenklassesmedlemmer.
Men de afgørende, grundlæggende problemer er jo ikke af politisk og økonomisk art. De afgørende problemer er, at den proces, der er tale om i forhold til øst-ansøgerlandene, indebærer en enorm transformation. Det drejer sig om at tilvejebringe de retlige rammer for en transformationproces af historiske dimensioner. Og bag disse retlige problemer, som kan være vanskelige nok, gemmer sig jo de demokratiske problemer. Det sidste Københavnskriterium går ud på, at der skal tilvejebringes en offentlig administration som effektivt og korrekt administrerer, anvender og gennemfører Fællesskabslovgivningen. Der er ingen oplysninger i de eksisterende rapporter omkring dette gigantiske problem. Og selv om man får en effektiv juriststand, som er i stand til at gennemføre transformationen, så vil det være demokratisk kompromiterende, for hvordan vil man få befolkningerne med i denne proces? Sandhedens øjeblik nærmer sig.

Oostlander (PPE-DE).
Hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg var ligeledes meget tilfreds med Deres indlæg, især idéen om, at vi er på vej til at udvide den europæiske retsorden til flere lande, så der opstår europæisk fred mellem stater, som står ved deres ansvar. En fredelig "europæisk stil". Jeg har derfor fuld tillid til kommissærens politik under forhandlingerne, og jeg deler hans principper. Det er endvidere godt, at han fastholder presset til sidste øjeblik, til oktober, og ikke på forhånd siger, at der i hvert fald tiltræder 10 ansøgerlande. Det afhænger fortsat af betingelserne.
Jeg vil gerne stille et klart spørgsmål om udvidelsens omkostninger. Flere kolleger har allerede været inde på det punkt. I den forbindelse har vi også fra Udenrigsudvalget haft kontakt med kommissæren. Med hensyn til udvidelsens omkostninger tror jeg kommissæren, når han siger, at de ikke overskrider vores budget. Vi har sparet, så udvidelsen kan holdes inden for budgettet. Ikke desto mindre kommer der andre signaler fra de forskellige medlemsstater, efterhånden som de har interesse i at gøre et nummer ud af det. Italien blev netop nævnt, og jeg vil gerne nævne mit eget land, min regering, som siger, at de ekstra omkostninger bliver enorme. Statssekretæren for europæiske anliggender har i kryptiske vendinger sagt, at det kan komme til at koste Nederlandene mellem 0 og 1 milliard. Det beviser, at han a) har en samvittighed og b) desuden er en kampagneleder. Det ville være meget godt, hr. kommissær, hvis de beregninger, som laves i medlemsstaterne, og som har et helt andet resultat end Kommissionens beregninger, blev underkastet en kompetent analyse. Det må kunne gennemføres objektivt, hvilket efter min mening er vigtigt, især over for vores befolkninger, så man ved, hvad der er sandt, korrekt og uberettigede mareridt. Dertil kommer, at vores problemer opstår, fordi vi ikke har revideret vores egen landbrugspolitik i tide. Vi har ganske enkelt ikke gjort vores hjemmearbejde, men ikke desto mindre pålægger vi de andre lande, at de skal gøre deres - hvilket de gør - og imens beklager vi os. Hr. formand, jeg vil endvidere gerne sige, at jeg er meget tilfreds med kommissærens udtalelser med hensyn til Benes-dekreterne. Dem er vi alle travlt beskæftigede med, og jeg har lagt mærke til, at der også i det nederlandske samfund melder sig foreninger med f.eks. klager i forbindelse med Polen. Det er efter min mening meget vigtigt, at Kommissionen og Rådet gør det klart, hvilke klager der er reelle med henvisning til Københavnskriterierne. Det er meget vigtigt, at der skabes klarhed herom for at fastholde befolkningernes positive holdning til udvidelsen.

Swoboda (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg er meget taknemmelig for, at de to første talere har nævnt den store vision, men også de små problemer, der endnu mangler at blive løst. For der er endnu adskillige hindringer, der skal ryddes af vejen, og i den forbindelse er det - som det allerede er blevet sagt - ikke alle kræfter i medlemsstaterne og heller ikke i ansøgerlandene, der er til meget hjælp.
Der er ingen tvivl om, at diskussionen om Benes-dekreterne er en sådan hindring. Den historiske vurdering af disse dekreter er helt sikkert forskellig. Men det, der er relevant for tiltrædelsen - og jeg er meget taknemmelig for, at kommissæren har taget dette emne op - er udelukkende spørgsmålet, om dekreterne den dag i dag stadig har en diskriminerende virkning, og det vil sige, om der er bestemmelser i retssystemerne, der er relevante i dag, men i modstrid med acquis communautaire. Sådanne bestemmelser og virkninger skal ryddes af vejen. Det glæder mig, at den tjekkiske og slovakiske regering nu også er enig i det. Hverken en revision af Benes-dekreterne eller en forankring af disse dekreter i EU-traktaterne kan hjælpe os med at opbygge et nyt Europa. I stedet for at fortabe os i nationalistiske guerillakrige, burde vi rette opmærksomheden mod visionen om et stort Europa.
Udvidelsesrunden 2004-2005 vil skabe tilfredshed i mange ansøgerlande, men skuffelse hos dem, der står udenfor. Måske skal vi ikke kun give disse lande yderligere finansiel støtte til at gennemføre deres reformer, men vi bør også nævne en orienterende dato for deres tiltrædelse - vel at mærke en dato, der er realistisk, og jeg lægger vægt på realistisk - hvis de gør tilsvarende fremskridt. Man kan frygte, at en tiltrædelse ellers vil blive trukket i langdrag, navnlig for Rumænien og Bulgarien. Samtidig må man overveje, om der ikke skal optages nye lande på ansøgerlisten, og her tænker jeg i øjeblikket udelukkende på Kroatien.
Med hensyn til Tyrkiet må man igen overveje, hvordan man kan gå ind på deres ønsker, som Tyrkiet har formuleret som kompensation for deres hjælp - der ganske vist endnu ikke skinner så tydeligt igennem - i Cypern-spørgsmålet. Her skal det også understreges, at en dato for påbegyndelsen af forhandlingerne med Tyrkiet afhænger af, om de politiske Københavnskriterier bliver opfyldt. Eftersom det er en kendsgerning, at grænserne i det fremtidige Europa bliver mere og mere synlige, mener jeg i øvrigt, at vi allerede nu langsomt skal overveje, hvordan de stater, der set fra mit synspunkt fortsat vil stå uden for EU, som f.eks. Rusland og andre stater fra Middelhavsområdet, politisk og organisatorisk kan blive knyttet endnu tættere til EU. I Europa er der jo ikke kun EU, men der er også andre stater, som vi ønsker at opbygge et nyt, fremtidsorienteret og stærkt samarbejde med, hvis vi vil bevare et stærkt EU.
Malmström (ELDR).
Hr. formand, da vi den 9. november 1989 stod foran fjernsynet og så demokratiberusede mennesker kaste sig over Berlinmuren, følte vi alle historiens vingesus. Allerede samme nat begyndte udvidelsesprocessen eller genforeningen af Europa, som Den Liberale Gruppe hellere vil kalde det.
Nu står vi på tærskelen til at skabe et forenet Europa, et EU for hele kontinentet. Det er selvsagt intet mindre end en historisk sensation.
Nu må vi altså gå et skridt videre end retorikken, og så handler det om hårde kendsgerninger, nemlig penge, jord og gamle grænsekonflikter. Hvem sagde, at det ville blive let? Hvem troede, at det ikke ville komme til at koste noget? Hvem troede, at vi ikke skulle gøre nogle ofre? Selvfølgelig har udvidelsen en pris, men den er det værd.
Der er selvfølgelig stadig meget, der skal løses, men vi må ikke drukne i detaljer. 2002 er et yderst betydningsfuldt år for udvidelsen, men det er også et valgår i seks medlemslande og tre ansøgerlande. Europa-spørgsmålene bliver meget betydningsfulde, men der er en meget stor risiko for, at de indenrigspolitiske hensyn overskygger Europa-spørgsmålene og udvidelsen. Derfor er der brug for et energisk europæisk lederskab og handling fra Kommissionens side for at fremskynde processen i disse afgørende måneder. 2002 må ikke blive et spildt år. Udvidelsen må ikke forsinkes.

Nassauer (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, kommissær Verheugens udtalelser om Benes-dekreterne, som jeg bifalder meget, markerer en ændring i Kommissionens holdning, der er værd at bemærke. Hr. kommissær, der blev til mange af initiativerne hele tiden stillet bilaterale spørgsmål, der ikke bør stilles i forbindelse med de europæiske udvidelsesforhandlinger. Jeg bifalder i høj grad, at De nu har afklaret denne tydeligvis uholdbare situation, og det skal De have ros for. Tilsyneladende skete det på baggrund af det indtryk, man fik under den åbne diskussion, som hr. Zeman satte i gang. Han er i den grad gået for vidt, og det vil jeg endnu en gang understrege her. Han kom med de mest grusomme udtalelser - nemlig at råde israelerne til at behandle palæstinenserne på samme måde, som tjekkerne behandlede Ungarn og sudetertyskerne efter Anden Verdenskrig. En sådan tankegang hører under ingen omstændigheder hjemme i EU. Derfor hilser jeg det meget velkomment, hr. Verheugen, at De har sat en stopper for diskussionen om disse dekreter i forbindelse med det europæiske retssystem, og også har erkendt de politiske og moralske spørgsmål, der er i modstrid med EU's retssystem, og som faktisk er forældet, fordi de fremover ikke længere vil have retsvirkning i EU, og nu handler det om, at vi i ånden af godt naboskab skal sørge for, at de ikke udgør nogen hindringer for udvidelsen.
Der opstår i den forbindelse nogle spørgsmål, der skal afklares. Hvis dekreterne ikke har nogen virkning, som den tjekkiske regering jo også hævder, hvorfor bliver de så ikke ophævet, så der ikke længere sker misforståelser? Men hvis de har virkning og stadig har retspraksis, hvilket der desværre er meget, der tyder på, hvordan kan de så forenes med det europæiske retssystem? Men frem for alt har jeg et meget vigtigt spørgsmål: Hvordan forholder den tjekkiske regering sig til udvandringer og i særdeleshed til fordrivelser af hele etniske grupper - altså til noget, der bliver betegnet som etnisk udrensning, som vi desværre har måttet lære at leve med?
Derfor er det i høj grad glædeligt, at Udvalget om Udenrigsanliggender nu vil iværksætte sagkyndige undersøgelser, for disse spørgsmål vedrører ikke kun EU's selvforståelse som et retsfællesskab, men de er EU's bærende grundlag. Disse spørgsmål skal afklares, inden vi reelt kan afslutte udvidelsesprocessen med succes.
Walter (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, udvidelsen af EU er en krævende proces. Det er en krævende proces for 500 millioner mennesker i Europa. 500 millioner mennesker i de 15 EU-medlemsstater, men også i de lande, der ønsker at blive optaget. Men hr. Verheugen, det er ikke en krævende proces - sådan som De har sagt - som vi ikke længere kan komme ud af, men det er en krævende proces, som vi ønsker at gennemføre, fordi vi vil skabe et solidarisk fællesskab for et fremtidigt Europa, hvor kommende generationer kan arbejde i fred med hinanden på et godt socialt fundament på økologisk optimale betingelser og med en sund økonomi.
Denne krævende proces skal have betydning for os, ikke kun når det drejer sig om personlig indsats, politikernes indsats eller om at appellere til befolkningens støtte, men også når det drejer sig om helt konkrete tal for dette projekt, og det vil sige, at vi naturligvis skal overveje, hvordan vi også finansielt kan gøre rede for de enkelte tiltag, og det er ikke kun en frygt blandt befolkningen, men det er også et vigtigt emne. Som medlem af Budgetudvalget er jeg i sagens natur i særlig grad opmærksom på det.
Vi har nu hørt, at hele processen skal kunne afvikles inden for rammerne af de overslag, der blev vedtaget i Berlin i 1999. Alt det, som Kommissionen har fremlagt, er der principielt penge nok til indtil 2006. Men i alle disse talkolonner er der naturligvis nogle punkter, vi skal diskutere. Et af punkterne har hr. Verheugen selv været inde på. Det er urimeligt, at de nye lande skal være nettoydere fra begyndelsen. Man kan ikke forlange, at de lande, der kun bliver bevilget 50% af bruttonationalproduktet i forhold til de nuværende medlemsstater, skal være nettoydere, lige så snart de tiltræder, fordi indbetalingen skal ske direkte, men tilbagebetalingen vil først ske med en vis forsinkelse.
Vi har beskrevet førtiltrædelsesstøtten i disse finansielle overslag. Førtiltrædelsesstøtten tog oprindeligt udgangspunkt i, at de første lande allerede ville blive optaget i 2002. Det blev de ikke. Alligevel bliver de 3 milliarder fordelt ligeligt over årene. Hvis der reelt bliver optaget 10 lande i 2004, vil resten af de 3 milliarder blive fordelt på to lande, nemlig Bulgarien og Rumænien. Vi må diskutere, hvordan dette principielt skal forstås, og hvordan det skal realiseres.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at vi også må overveje, hvad der skal ske efter 2006. Man kan ikke bare sige, at der er penge nok indtil 2006, og derefter skal det nok gå. De har sagt, at forholdet mellem strukturfonde og landbrugspolitik er 75:25. I vores nuværende budget er forholdet 45:35, og det er til fordel for landbrugspolitikken. Vi kan slet ikke foretage en så voldsom ændring, at det til den tid vil stemme overens med det, De lige har sagt. Det vil sige, vi skal diskutere det videre forløb nøje. Det vil vi i Budgetudvalget forfølge meget konstruktivt, men også meget kritisk.
Hr. formand for Rådet, De introducerede os jo allerede til emnet i morges. Med al respekt for Dem og Deres funktion har jeg en bøn til Dem. Under hele Deres tale blev Europa-Parlamentet ikke nævnt én eneste gang som en af medspillerne i udvidelsesforhandlingerne. Vi er budgetlovgiver ligesom Rådet. Det ville være fint, hvis De ville tage hensyn til det fremover.
Caveri (ELDR).
Hr. formand, man har forlangt meget af ansøgerlandene og opstillet en lang række kriterier, men af og til er det godt at overveje, hvilke pligter vi har, og jeg vil nævne tre af dem.
Man skal først og fremmest forklare offentligheden, hvad udfordringen indebærer. Efter min mening bliver der ikke givet nok information i EU-landene. For det andet skal man overveje samhørighedspolitikken og inddrage punkterne fra Kommissionens anden rapport. Man skal imidlertid prioritere at kontrollere udgifterne til udvidelsen. Endelig skal man overveje spørgsmålet om føderalisme og demokrati i Europa i forhold til udvidelsen. Det er rigtigt, at det nu indgår i konventets daglige arbejde, men der er imidlertid et nøglespørgsmål tilbage, nemlig at vi skal have mere demokrati i Europa.

Papayannakis (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg har lyttet meget opmærksomt til både rådsformandens og Kommissionens udtalelser. Jeg har to spørgsmål. Jeg har endnu ikke forstået, hvad De agter at gøre med Bulgarien og Rumænien. Det er sikkert et skridt fremad, De tager, men jeg har ikke forstået hvordan, og jeg forstår slet ikke, hvilke langsigtede mål vi har for fremtiden for resten af Balkan, hvor vi med de beslutninger, vi har truffet indtil nu, har skabt et sort hul i hjertet af Europa.
Det andet spørgsmål er følgende: Jeg er optimist og tror på, at de første tiltrædelser snart vil være undertegnet. Har vi tænkt på, at ansøgerlandene, som så bliver medlemslande, skal lære at arbejde i Europa-Parlamentet, og at vi, som vi har gjort tidligere, skal have repræsentanter fra deres parlamenter her i Parlamentet i Strasbourg og i Bruxelles, indtil der er valg til Europa-Parlamentet? Har vi forudset, hvilke justeringer det kræver med hensyn til budgettet samt den tekniske støtte? Det mener jeg, vi bør gøre som et nødvendigt initiativ og et meget positivt signal at sende til ansøgerlandene allerede nu.

Raschhofer (NI).
Hr. formand, kære kolleger, Udvalget om Udenrigsanliggender har bestilt en ekspertudtalelse fra en juridisk sagkyndig vedrørende Benes-dekreterne. Det glæder mig meget. Efter min mening er de ikke kun et bilateralt problem, for de anvendes stadig i juraen, og derfor må man spørge, om det er foreneligt med artikel 6 i Amsterdam-traktaten. Desværre er de endnu ikke blevet nævnt med et eneste ord i fremskridtsrapporterne.
Kommissær Verheugen mener, at Benes-dekreterne ikke kun er et juridisk problem, men også et politisk og moralsk problem. De etniske udrensninger og fordrivelser under de seneste Balkan-krige har uden tvivl påvist en europæisk dimension. Det er det, der er essensen i Benes-dekreterne. Allerede i 1992 konkluderede folkeretseksperten Felix Ermacora i en ekspertudtalelse om Benes-dekreterne, at de var uforenelige med den gældende folkeret. Det indikerer, at de heller ikke kan være forenelige med EU-lovgivningen. Jeg imødeser virkelig resultatet af denne udtalelse med spænding og ligeledes Kommissionens og Rådets reaktion.

Garriga Polledo (PPE-DE).
Hr. formand for Rådet, hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, en historisk begivenhed som udvidelsen kan kun finde sted, hvis der er meget bred enighed om den. Jeg vil understrege her, at det er nødvendigt at opnå enighed på det finansielle område.
I de seneste år har EU fungeret ved hjælp af en flerårig aftale, der kommer til udtryk i de såkaldte finansielle overslag, og som har gjort det muligt gennem denne enighed at opnå to grundlæggende ting: den interinstitutionelle fred - som er meget vigtig for udarbejdelsen af et årligt budget - og en flerårig finansiel programmering, som er et meget nyttigt instrument for budgetpolitikken.
Alle i Parlamentet husker, hvor vanskeligt det var i Berlin i 1999 at blive enige om de sidste finansielle overslag, som er gældende til 2006, og vi er alle klar over, hvor overordentligt vanskelig forhandlingen om de nye finansielle overslag frem til 2013 vil blive med nogle nye aktører her i Parlamentet og med de nye medlemsstater i Rådet, to budgetmyndigheder under meget nye omstændigheder.
Bl.a. skal den nye finansielle overenskomst nødvendigvis tage højde for virkningerne af en fælles landbrugspolitik, der er reformeret, den reelle konvergens i de nuværende mål 1-regioner - som vil være påvirket af den statistiske effekt - og de nye medlemsstaters absorptionsevne. Det vil også blive nødvendigt med en ny beslutning om egne indtægter og om loftet for dem - som på nuværende tidspunkt er på 1,24% - der skal godkendes af medlemsstaterne.
Når alt kommer til alt, bør forhandlingen om nogle nye finansielle overslag måske ikke begynde, før der er sikkerhed for, at der kan opnås fuld enighed mellem alle parter. Hvis den eksisterende finansielle ramme kunne klare udvidelsen, burde vi nok forlænge dens gyldighedsperiode, indtil vi har en samlet vurdering af den nye finansielle situation.

Kreissl-Dörfler (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, der er ingen tvivl om, at landbruget, som der forhandles om i øjeblikket, er et af de vanskeligste kapitler i udvidelsesprocessen. Derfor vil jeg med det samme forklare en ting. Der må ikke være - og det vil der heller ikke komme - en forbindelse eller en sammenkædning mellem en reform af den fælles landbrugspolitik og landenes tiltrædelse, selv om mange gerne vil opfatte det sådan. De to ting skal holdes adskilt, men det betyder ikke, at der ikke er en lang række krav og bestemmelser, som begge parter skal opfylde. Der skal for det første sikres en fuldstændig gennemførelse af acquis communautaire, navnlig med henblik på veterinær- og fytosanitærområdet, kvalitetsstandarder for fødevaresikkerhed samt overholdelse af bestemmelserne for dyrebeskyttelse. Der er ingen tvivl om, at der i den forbindelse vil komme mange forenklede, midlertidige overgangsbestemmelser inden for mange sektorer. Endvidere skal Sapard-programmet, der støtter førtiltrædelsesforanstaltningerne, omsider gennemføres i fuldt omfang, for det, der hidtil er sket på dette område, har ikke været tilfredsstillende. Vi støtter også Kommissionens forslag om, at de direkte betalinger til de nye medlemsstater først og fremmest skal ydes etapevis og i form af produktionsuafhængig arealstøtte efter tiltrædelsen, og at midlerne til produktionsuafhængige udviklingsprogrammer i landdistrikterne skal udvides betydeligt, så der ikke opstår sociale forskelle i de nye lande som f.eks. Polen. Landbruget og udviklingen af landdistrikterne er stadig en central faktor i disse lande, og sådan vil det være i lang tid. Og i øvrigt ikke kun dér! Det gælder for hele EU, at det multifunktionelle landbrug i alle dets facetter skal danne grundlag for støtten og således udbygge den anden søjle endnu mere og ikke kun med henblik på WTO-forhandlingerne.
Jeg vil endnu en gang gøre klart, at solidaritetstanken, der dominerer og kendetegner Fællesskabet, hverken må undergraves eller afskaffes. Det betyder ganske vist ikke, at den fælles landbrugspolitik ikke skal reformeres, og det gælder både for de nuværende medlemsstater og ansøgerlandene - med eller uden udvidelsen. De repræsentanter inden for landbruget, der mener, at der ikke er behov for en reform af den fælles landbrugspolitik, er med den indstilling udelukkende medvirkende til, at landbruget hurtigt går til grunde, og det er jo ellers dem, der altid taler så højlydt om, at landbruget skal bevares.
Henvendt til formandskabet vil jeg gerne sige, at det måske nu begynder at gå op for mange, at det under forhandlingerne om Agenda 2000 i 1999 undertiden ville have været mere formålstjenligt, hvis man havde tænkt mindre nationalt og mere europæisk. For slægtsgårde vil - og må - ikke længere eksistere, vel hr. rådsformand? Parlamentet ønsker en udvidelse og dermed en genforening af Europa, og jeg er helt sikker på, at forhandlingerne om landbrugskapitlet ikke vil bryde sammen. Det skal kommissær Fischler og Günter Verheugen nok sørge for.
Böge (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil med det samme minde om, at Europa-Parlamentet ikke kun skal kunne godkende udvidelsesaftalen for hvert enkelt land, men også de tilsvarende bevillingsoverførsler i henhold til artikel 25 i den interinstitutionelle aftale med et absolut flertal blandt medlemmerne og tre fjerdedele af de afgivne stemmer, og derfor er det godt, at både Kommissionen og Rådet inddrager Parlamentet i forhandlingerne lige fra begyndelsen.
Hvad handler det så om? Først og fremmest handler det om at gennemgå midtvejsvurderingen, sådan som den blev vedtaget i Berlin under det tyske formandskab. For det andet handler det om at forberede en videreudvikling af Fællesskabets politikker efter 2006, stadig under hensyntagen til den tidsmæssige parallelitet mellem udvidelsen mod øst og WTO-forhandlingerne, og jeg siger udtrykkeligt, at for store ambitioner kan være en trussel mod tidsplanen for udvidelsen. Jeg vil også gerne understrege, at jeg anser de aktuelle forslag fra Kommissionen, f.eks. inden for landbrugspolitikområdet, for at være budgetmæssigt forsvarlige.
Det handler uden tvivl også om, at man inden for strukturpolitikken skal tale om, hvordan vi kan udvikle tilpasningsmodeller i forbindelse med strukturfondene. Her er jeg helt enig med hr. Walter. Det skal vi også diskutere, i tilfælde af at vi skal have særordninger i forbindelse med Samhørighedsfondene. Skal disse kun gælde indtil 2006, eller bliver det fastlagt, at de også skal gælde efter 2006? Her er det stadig nogle detaljer, der skaber problemer. Men vi skal ikke gøre os nogen illusioner. Vi skal også undersøge, om den mangelfulde gennemførelse af førtiltrædelsesstøtten hidtil har været en indikator for ansøgerlandenes evne til at gennemføre processen og tiltrædelsen af EU, eller om det er os, der har gjort tingene så kompliceret, at ingen nogensinde vil blive færdige.
Derfor håber jeg, at konventet finder frem til nogle overbevisende resultater med henblik på institutionernes handlekraft og kompetence, som er nødvendig, og jeg vil gerne tilføje, at jeg personligt har min tvivl, om det, som vi i øjeblikket diskuterer med henblik på handlekraft og sprogregulering, i virkeligheden er den endegyldige løsning. Vi skal frem for alt være opmærksomme på én ting, nemlig at vi har brug for løsninger, der kræver et flertal, og som ikke kun får støtte i de parlamentariske organer, men også blandt befolkningen i både de nye og gamle EU-medlemsstater. Med dette i tankerne skal vi i fællesskab gå i gang med arbejdet!
Podestà (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, det er blevet sagt, at denne proces er uundgåelig, og at den ikke er til at standse, men det er en proces, der skal styres. Vi må anerkende den indsats, som disse lande har gjort, men samtidig må vi også stille os selv nogle spørgsmål om de vanskeligste punkter i denne proces. Som det allerede er blevet sagt, er Bulgarien og Rumænien lande, der er bagud, og som ligger i et område - nemlig Balkanområdet - der i sig selv er kritisk historisk set, hvilket vi husker. Det er et område, som har forårsaget katastrofer i det sidste århundrede. Hr. kommissær, hr. rådsformand, hvad agter man at gøre for at fremskynde Balkanområdets integrationsproces og tilnærmelse til EU?
Det andet punkt, som jeg gerne vil tage op, er forbindelserne til Middelhavslandene. Der eksisterer en form for skeløjethed her i Parlamentet. På den ene side klappede vi nemlig for to timer siden alle sammen ad det initiativ, som vores formand foreslog os, og som tog sigte på en anderledes og mere aktiv deltagelse i fredsprocessen i Palæstina, og på den anden side ligger Middelhavspolitikkerne stort set stille efter mødet i Barcelona. Hvordan kan vi forestille os, at det er muligt at føre en effektiv dialog, hvis vi ikke er i stand til at forstå, at vi også kan fremme freden ved hjælp af en konkret støtte?
Endelig vil jeg gerne tale om noget, der optager befolkningen. Jeg var glad for at høre, at vi får en konsekvent pakke, hvad landbrugspolitikkerne og strukturfondspolitikkerne angår. Befolkningen er mistroisk over for udvidelsesprocessen, og det gælder ikke mindst befolkningen i EU-landene. Man er selvfølgelig mere eller mindre lydhør over for spørgsmålet, men når alt kommer til alt, er mistroen til stede i alle medlemsstaterne. Derfor er det efter min mening nødvendigt at give nogle svar.
Det sidste punkt er sprogene. Her henviser jeg til det, som hr. Böge sagde lige før. Vi bør efter min opfattelse holde fast ved princippet om flersprogethed. Med den stadige udvidelse tager vi på den ene side en historisk udfordring op, som vi bestemt ikke ønsker at gå glip af, men på den anden side skal vi også sørge for, at vi ikke mister vores kulturers og befolkningers identitet.

Stenzel (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne indlede min forberedte tale med at takke kommissær Verheugen for, at han har sat Benes-dekreterne på dagsordenen og dermed gjort det, som Europa-Parlamentet flere gange har understreget i adskillige beslutninger, nemlig at påpege, at dette spørgsmål i høj grad har en europæisk dimension. Hr. kommissær, De har med rette gjort opmærksom på, at der opstår juridiske problemer, men også politiske og moralske problemer, som absolut er relevante for integrationsprocessen. Jeg bifalder i høj grad - og støtter det også - at De i den forbindelse har opmuntret den tjekkiske regering og den tjekkiske offentlighed til at gøre alt, så der kan sættes en stopper for Benes-dekreterne - såfremt nogle få af dem stadig har diskriminerende virkninger på det juridiske område - og dermed bliver de forhindringer, der kunne være for udvidelsen, også ryddet af vejen. Jeg beklager meget, at visse parlamentsmedlemmer har bemærket, at udvidelsen jo er uundgåelig. Det er, som om vi nu må gøre alt for at fremskynde denne proces yderligere, fordi den jo alligevel ikke kan forhindres! Men denne proces skal ikke bare forhindres - den er derimod stærkt ønsket, og vi ønsker den noget så inderligt!
Netop udvidelsen med de central- og østeuropæiske lande og med de nordlige lande overvinder jo de historiske byrder, som blev os til del fra Jalta, og overvinder i sidste ende en deling af Europa og er en fordel for os alle, navnlig for lande som Østrig og Tyskland, der umiddelbart vil få fordel af de nye vækstmarkeder, der ligger lige uden for deres hoveddør!
Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, de 45 år, EU har eksisteret, bekræfter KKE's konstatering, at det blev oprettet for at tjene storkapitalens interesser og ikke befolkningernes interesser, som nogle påstår. Arbejdstagerne i EU har især igennem de sidste 10 set deres rettigheder blive begrænset eller ophævet.
Det sker med arbejdsmarkedsrelationer, forsikringsmæssige rettigheder, demokratiske frihedsrettigheder og lønninger. Arbejdsløsheden, fattigdommen og undertrykkelsen breder sig. De små og mellemstore virksomheder på landet og i byen udslettes. Der træffes hele tiden foranstaltninger, som styrker de store økonomiske interessers mere og mere enerådige magt. Der er ved at blive opbygget et EU, som ikke modsætter sig USA's barbariske adfærd, men i stedet samarbejder eller konkurrerer med landet på dets farlige, vanvittige vej, som kan føre til hele klodens ødelæggelse.
Befolkningerne i ansøgerlandene har således ikke noget positivt i vente, hvad angår deres vitale interesser. Allerede under førtiltrædelsesforholdet smager de de bitre frugter af omstruktureringer, udenlandsk kapitals røveri af offentlig ejendom, ophævelse af deres store sociale landvindinger, styrkelse af de lokale udbyttere, som ofte tilhører mafiaen, og som EU har valgt som sine foretrukne partnere.
Det er grunden til, at KKE af solidaritetsfølelse over for ansøgerlandenes befolkninger foreslår dem at kæmpe imod denne proces. Hvad angår Palæstina, vil jeg også i dag opfordre EU til at indstille enhver form for økonomisk støtte til Israels forbryderiske regering samt alle relationer til regeringen, som vedrører våben, for at få den til at standse den forbrydelse, den begår mod den palæstinensiske befolkning.

Piqué
Hr. formand, mange tak til alle de medlemmer af Parlamentet, der har holdt indlæg. Jeg har lyttet meget opmærksomt til dem. Der er desværre ikke tid til, at jeg kan kommentere hvert enkelt, selv om jeg gerne ville. Jeg synes, at denne udveksling af idéer og indtryk har været meget nyttig for alle parter, og den bekræfter det gode samarbejde, der er mellem EU's institutioner, navnlig mellem Rådet, Parlamentet og Kommissionen. Men jeg har nogle generelle kommentarer, som kan være relevante.
Jeg tror, at langt de fleste, næsten uden undtagelse, støtter det store projekt, som udvidelsen er. Og desuden er der en erkendelse af, at vi bør overholde de tidsplaner, som vi har fastsat, så mange af de lande, der i dag er ansøgerlande, kan optages og deltage i det næste valg til Europa-Parlamentet i 2004.
Der er blevet talt om, at udvidelsen er historisk, og det er helt rigtigt. Det er et politisk projekt, men det er også et historisk projekt, der har til formål definitivt at genforene Europa efter den opdeling, som var markeret af den kolde krig og terrorbalancen efter opdelingen af Europa i blokke. Men det er rigtigt, at vi med udvidelsen sandsynligvis ikke vil være i stand til at sige, at vi afslutter den europæiske integration set ud fra et geografisk synspunkt.
Vi taler alle sammen om op til 10 lande - og det vil jeg tale om nu - for at kunne afslutte forhandlingerne ved udgangen af 2002. Vi arbejder på det, og der er stadig mange vanskeligheder og forhindringer. Nogle af Parlamentets medlemmer har talt om situationen i Bulgarien, Rumænien, Tyrkiet, Balkanlandene og Ukraine.
Jeg vil sige, at vi ofte, når vi kritiserer den nuværende europæiske integrationsproces, glemmer, at den europæiske integration og selve Unionens politiske projekt helt tydeligt er historien om en succes, der begyndte med seks og i dag består af 15, om meget kort tid kan vi blive 25, senere 27 og 28, og hvem ved, om vi bliver mange flere i fremtiden.
Ingen vil tilslutte sig en fiasko, en klub, der ikke fungerer godt, det normale er, at alle vil tilslutte sig noget, som det er tilfældet her, der fungerer godt og falder heldigt ud.
Jeg vil fremhæve Balkanlandene, der både er østlige og vestlige. Det samme gælder Bulgarien og Rumænien. Jeg har sagt i mit indlæg - og kommissær Verheugen har bekræftet det - at vi skal sende meget entydige, meget seriøse og meget positive signaler til Bulgarien og Rumænien med henblik på at åbne alle kapitlerne med dem i løbet af de kommende måneder og fremskynde forhandlingerne om deres fremtidige tiltræden mest muligt. For de lande er det europæiske perspektiv særlig vigtigt, som det var det for mit land i sin tid.
For Spanien var Europa altid et symbol på frihed, demokratisk konsolidering, social retfærdighed, modernisering og økonomisk fremskridt. Sådan er det også for de lande, og de har nøjagtig den samme ret, som vi havde i sin tid, til at kunne blive en del af EU. Og på et senere tidspunkt vil det samme gøre sig gældende for de vestlige balkanlande.
Hvad er det, vi tilbyder de lande? Et perspektiv, en udsigt til integration. Vi tilbyder dem muligheden for at fortsætte med deres demokratiske konsolidering og deres interne reformer, for der er ikke noget alternativ til perspektivet om og udsigten til den europæiske integration.
Det vil være det bedste middel til at forhindre, at konfrontationerne sker igen, og at den krigstilstand, som disse lande har oplevet for forholdsvis kort tid siden, gentager sig. Derfor er EU i gang med inden for rammerne af stabilitetspagten at iværksætte stabiliserings- og associeringsaftaler med flere af de lande. De er på forskellige trin, men det er vores klare mål, at de alle sammen på et tidspunkt kan søge om optagelse i EU.
Det er det projekt, vi er i gang med, og derfor er det så vigtigt, at vi nu gør tingene ordentligt. Vi skal være seriøse, krævende, disciplinerede og realistiske. Jeg lyttede opmærksomt, da nogle medlemmer af Parlamentet talte om at tage de finansielle overslag op igen og sagde, at udvidelsen ikke bliver gratis. Den bliver ganske vist ikke gratis, men den vil blive finansieret inden for rammerne af de finansielle overslag, som vi er blevet enige om, og det er noget helt andet.
Jeg har også lyttet til nogle indlæg om, at reformerne af de fælles politikker bør overvejes. Det er klart, men hvem siger i dag - det vil jeg gøre helt klart - at de debatter, både om de finansielle overslag og om reformerne af de fælles politikker, skal blandes sammen med tiltrædelsesforhandlingerne. Man må være klar over, at det ville betyde, at tidsplanerne for udvidelsen ikke kan overholdes. De, der ønsker udvidelsen og ønsker, at vi overholder de tidsplaner, vi har fastsat, bør vide, at enten handler vi derefter, eller også når vi det ikke. Jeg mener, at Rådet og Kommissionen er helt enige på det punkt, og det håber jeg naturligvis også, at Parlamentet er. Kun på basis af stor enighed vil vi kunne gøre det, som alle borgerne forlanger af os.
Jeg vil slutte med en sidste kommentar, som jeg også finder relevant. EU har en klar politisk vilje med hensyn til udvidelsen. Men den politiske vilje betyder ikke, at der allerede er truffet politisk beslutning om, at forhandlingerne med de 10 ansøgerlande nødvendigvis skal afsluttes inden årets udgang.
Den politiske vilje er helt nødvendig, men ikke tilstrækkelig, for det er påkrævet, at vi fortsat gør fremskridt i forhandlingerne, og at ansøgerlandene beviser deres forvaltningsmæssige, retlige og ikke mindst politiske evne, ikke bare til at gennemføre EU's acquis i deres lovgivninger, men også til, at vi alle sammen er overbevist om, at de er i stand til at håndhæve det, for i modsat fald vil det gå dårligt for både de nuværende medlemmer og for dem. Og vi er alle sammen ansvarlige for, at det går godt.
Jeg håber, at EU's klare politiske vilje er sammenfaldende med ansøgerlandenes klare politiske vilje til at gøre det, de bør gøre, så vi til sin tid kan træffe politisk beslutning om at afslutte forhandlingerne med 10 lande til at begynde med og flere siden hen.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne rette en stor tak til Parlamentet for den store støtte, som formandskabet og Kommissionen har fået i forbindelse med udvidelsesprocessen, og jeg mener, det er meget vigtigt, at dette fællesskab og samarbejde fortsætter.
Jeg har et par ganske korte bemærkninger. For det første lader det til, at jeg endnu en gang er nødt til at understrege, at vi ikke igen skal skabe nye udvidelsesbetingelser, hvor ønskeligt det end måtte være at fremskynde visse reformer inden for politikkerne og inden for opbygningen af EU. Hvor meget jeg end kan forstå, at man bruger udvidelsen som et argument for at fremskynde det, vil jeg gerne advare imod enhver form for sammenkædning, fordi det i ansøgerlandene udelukkende kan opfattes som en ny yderligere hurdle og som en bekræftelse af mistanken - der jo alligevel er der - om, at hver gang ansøgerlandene er tæt på målet, ændrer vi ved målsætningen, så den rykkes længere bort. Det går ikke!
Jeg forstår heller ikke, hvor f.eks. problemet med konventet ligger. Hvorfor skal de nuværende ansøgerlande som nye medlemmer ikke allerede nu deltage fuldt ud på lige fod med de andre medlemsstater i beslutningerne om konventets resultater? Hvis der er nogen, der tror, at det kan de ikke, så tager de fejl.
Jeg vil indtrængende advare mod den holdning, at vi hurtigt skal gemme vores sølvtøj og værdifulde porcelæn af vejen, inden de uvorne børn fra øst kommer til. De, der nærmer sig udvidelsen med denne holdning, har slet ikke forstået hele den historiske dimension af dette problem!
Den anden bemærkning vedrører finanserne. Repræsentanterne fra budgetmyndigheden må gerne formane mig om, at Kommissionen skal holde sig til budgetmyndighedens retningslinjer. Men hvis De ønsker, at vi skal bruge flere penge, værsgo, så skal De bare blive enig med Rådet om, at der skal være flere penge til rådighed. Så længe det ikke er tilfældet, vil Kommissionen holde sig strengt til de retningslinjer, vi har fået af Rådet og Parlamentet. Og jeg vil gerne understrege, at det er nok. Det ville være helt meningsløst at stille flere penge til rådighed, fordi vi allerede nu har nået grænsen for, hvad vi kan forsvare i ansøgerlandene med henblik på fradrag for udgifter. Det er ganske enkelt ikke rigtigt, at de bliver behandlet dårligere end de nuværende medlemmer. Målt i forhold til deres bruttonationalprodukt får de kommende nye medlemmer væsentligt mere hjælp fra det europæiske budget end de nuværende samhørighedslande.
Men denne fremstilling af, at vi her måler med to målestokke, er kun rigtig i den henseende, at ansøgerlandene bliver begunstiget på en vis måde. Men under alle omstændigheder bliver de ikke forfordelt.
Som en sidste bemærkning til hr. Oostlander vil jeg sige, at der er snesevis af undersøgelser, også fra Nederlandene, der viser, at omkostningerne i forbindelse med udvidelsen i virkeligheden er meget højere, end vi har beregnet. Alle disse undersøgelser, også de nederlandske, har ét fællestræk, nemlig at de alle tager udgangspunkt i politiske antagelser, som ikke vil gå i opfyldelse. De går f.eks. ud fra forhandlingsresultater, som vi ikke har set, og som vi heller ikke vil komme til at se fremover. Men det er klart, at hvis vi vil forhandle ud fra, at hele EU's acquis på miljøområdet skal være gennemført i de nye medlemslande inden 2005, så koster det 130 milliarder euro, og så skal de 130 milliarder euro jo skaffes til veje. Men sådan forhandler vi netop ikke. Vi forhandler på en sådan måde, at vi kan holde os inden for rammerne af de finansielle muligheder, og vi indgår ingen finansielle forpligtelser for perioden efter 2006. Jeg skal dog ikke erklære over for Europa-Parlamentet, at det slet ikke er muligt at forhandle på en sådan måde, at der opstår ikke dækkede finansielle forpligtelser fra Parlamentet og budgetmyndigheden. De ville dog aldrig godkende en udvidelsesaftale, hvis den indeholdt finansielle risici. Der er ingen finansiel risiko forbundet med udvidelsen. Jeg har en formodning om, hvad årsagen er til de diskussioner om nogle bestemte dokumenter, der er i gang i nogle af medlemsstaterne. Men som medlem af Kommissionen kan jeg desværre ikke give udtryk for, hvad jeg mener om det.
Henvisningen til, at EU's budget hverken tillader skatteforhøjelser eller gæld, og at vi altså i virkeligheden ikke kan planlægge mere end ud fra de bidrag, medlemsstaterne stiller til vores rådighed, burde måske være tilladt, og alle EU's finansministre burde være bekendt med, at sådan er det.
Diskussionen om Benes-dekreterne har opmuntret mig til at fortsætte den forsigtige måde, som Kommissionen behandler emnet på. Jeg vil gerne bede alle, der deltager i diskussionen, om at udvise størst mulig sensibilitet og forsigtighed. Det er ikke alle udtalelser i den senere tid, der har hjulpet os med at komme nærmere målet. Jeg er enig med alle dem, der siger, at ud over de klare forhandlingsobjekter er der også spørgsmål og problemer, der skal løses, inden vi træffer afgørelser, fordi vi netop ikke er interesseret i, at fortidens byrder bliver trukket med ind i vores fælles europæiske fremtid.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om status over og perspektiverne for de transatlantiske forbindelser, inklusive importafgifter for stål.

Piqué
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil indlede med at takke Parlamentet for, at det giver mig mulighed for at forelægge dette institutionelle indlæg om de transatlantiske forbindelser. Jeg mener, at det er et bevis på Parlamentets engagement i EU's indsats udadtil, og det er desuden et hensigtsmæssigt initiativ i lyset af de seneste måneders begivenheder og afholdelsen af det første topmøde mellem EU og USA efter den 11. september.
EU og USA har en tilknytning til hinanden, der uden tvivl har en historisk dimension. Jeg bruger ikke bare dette udtryk for at forklare forbindelsens lange varighed, men også for at gøre det helt klart, at den er vigtig og enestående. Forbindelsen mellem EU og USA er baseret på bånd, der både er stærke og holdbare, mellem de respektive befolkninger og deres ledere, og den hviler på grundlæggende værdier som respekt for menneskerettighederne, individuel frihed, retsstatsforhold, demokratisk styre og frie markeder. Erfaringerne har til overmål vist, at når EU og USA arbejder sammen, kan vi bidrage væsentligt til at skabe en positiv dynamik med ændringer i verden, der fremmer indførelsen af demokratiske styreformer, giver større mulighed for handel og investeringer, nedbringer fattigdommen i dårligere stillede samfund og overvåger miljøbeskyttelsen på globalt plan.
Ud over vores politiske og økonomiske forbindelser minder begivenhederne den 11. september os hver dag om den vægt, som både europæerne og amerikanerne lægger på principperne om frihed, demokrati og respekt for individuelle rettigheder, der er rammen om vores forbindelser.
Indledningsvis vil jeg minde Dem om, hvordan det spanske formandskab udtrykte sine prioriteter for dette halvår, hvad angår de transatlantiske forbindelser, og jeg citerer: "Den 11. september har om muligt knyttet det europæiske integrationsprojekt og den transatlantiske forbindelse endnu stærkere sammen. Tiden er nu inde til at minde de unge generationer af europæere om, at det velstående, fredelige Europa, vi kender i dag, eksisterer bl.a. takket være den generøse, solidariske holdning, mange nordamerikanere indtog, da Europa for ikke så længe siden kun var en slagmark og siden et kontinent i ruiner. Nu er det vores tur til at udvise solidaritet. Spanien agter under sit EU-formandskab resolut at fremme en sådan solidaritet". Citat slut.
Mindre end 24 timer efter de modbydelige angreb i New York og Washington den 11. september gav EU udtryk for sin fulde solidaritet med USA's regering og det amerikanske folk. Den 20. september forpligtede EU og USA sig til at arbejde sammen inden for en bred koalition for at bekæmpe terrorismens svøbe. På den måde bekræftes det fælles ønske om at stå i spidsen for et hidtil uset samarbejde på globalt plan med det formål at bekæmpe fænomenet terrorisme og terrorismens ledere, net og organisationer.
Denne beslutsomhed afspejler styrken i den transatlantiske forbindelse, i de fælles værdier og i viljen til i fællesskab at imødegå de udfordringer, der er skabt af fanatisme og intolerance. Sammen med USA vil vi sikre vores borgeres sikkerhed og velfærd, og vi vil ikke sky nogen anstrengelser for at beskytte vores samfund mod terrortruslen. Vi vil særligt overvåge, at den individuelle frihed og lovens bogstav altid respekteres fuldt ud.
Formandskabet lægger meget stor vægt på at fremme samarbejdet mellem EU og USA om bekæmpelse af terrorisme og særligt med henblik på det ministermøde mellem EU og USA, der finder sted i Madrid den 10. april, og det topmøde mellem EU og USA, der afholdes i Washington den 2. maj. Vi kan glæde os over den indsats, vi sammen med vores amerikanske partnere har gjort på dette område i de seneste måneder, men tilfredsheden med det, der er opnået, må ikke få os til at glemme, hvor langt der er igen.
Efter RIA-Rådet, der blev afholdt den 14. februar i Santiago de Compostela, er der enighed om, at formandskabet skal anmode Rådet om mandat til forhandling af en aftale om udlevering og en aftale om gensidigt retligt samarbejde i kriminalsager på grundlag af artikel 24 og 38 i traktaten om Den Europæiske Union.
Formandskabet ønsker at forelægge Rådet et forslag til mandat, så det kan udtale sig den 25. april. Vi er klar over, at mandatet skal være klart og fleksibelt og repræsentere en merværdi i den aktuelle situation, og det skal naturligvis respektere de grænser, der er fastlagt i medlemsstaternes forfatninger, og de procesgarantier, der hænger uløseligt sammen med de europæiske værdier.
Samtidig er de internationale anliggender en anden væsentlig del af den udveksling af oplysninger og synspunkter, der indgår i den transatlantiske dialog. Denne dialog stræber i FUSP-spørgsmål efter en større koordinering af holdninger i de mest relevante anliggender - herunder sikkerheds- og forsvarspolitik - og varige løsninger på internationale konflikter. F.eks. har vi på forskellige planer analyseret konflikterne i Afghanistan og Mellemøsten, og det gør vi fortsat hver eneste dag.
Igennem de sidste 50 år har EU og USA bidraget til at skabe og udvikle de bestemmelser og institutioner, der har ansvaret for at fremme fred og velstand inden for rammerne af forskellige internationale fora, f.eks. FN, NATO, Den Internationale Valutafond, Verdensbanken og WTO. Gennem to generationer har den europæisk-amerikanske forbindelse sikret fred på vores kontinent, og nu hvor Europa er tættere end nogensinde på at få opfyldt sit ønske om genforening, har vi ansvar for at opretholde og forøge forståelsen med USA og bekræfte tilsagnet om i fællesskab at klare nutidens krav og udfordringer.
Hr. formand, på den anden side deler EU og USA en af de mest komplekse, givtige og alsidige økonomiske og handelsmæssige forbindelser i verden. Samhandlen mellem dem beløber sig til næsten 1,2 milliarder euro om dagen og repræsenterer ca. 37% af verdenshandlen med varer og 45% af handlen med tjenesteydelser. EU's direkte investeringer i USA beløber sig for øjeblikket til ca. 675 milliarder euro. 3 millioner amerikanske arbejdspladser afhænger direkte af disse investeringer, og en ud af 12 amerikanske arbejdstagere lønnes af en europæisk virksomhed. Det skal understreges eftertrykkeligt, at langt størstedelen af samhandlen og investeringerne foregår åbent og uden hindringer, og når det ikke sker, foretrækker vi samråd og dialog som egnede midler til løsning af problemerne i en konstant - og nogle gange ikke let - indsats for at finde praktiske, hurtige og afbalancerede løsninger.
Den beslutning, der blev truffet på WTO's ministermøde i Doha i november sidste år, om at indlede forhandlingerne om en ny multilateral handelsrunde er et tydeligt eksempel på de gavnlige virkninger af den europæisk-amerikanske koordinering, som er i stand til at overvinde forskellige opfattelser af mål og interesser til fordel for en fælles overordnet interesse. Men samtidig må vi ikke blive overrasket over, at de komplekse økonomiske og handelsmæssige relationer skaber uoverensstemmelser og konflikter, der nogle gange, til trods for deres forholdsvis begrænsede betydning i forhold til den samlede samhandel, tillægges stor betydning. Disse konflikter spiller i visse tilfælde en hovedrolle og præger de ansvarlige politikeres debatter og også debatterne i medierne voldsomt. Der er derimod få, der husker på vores evne til at finde kompromiser og løsninger på tidligere konflikter. Tillad mig som et eksempel at nævne banankonflikten, der har stået på længe, indtil den blev løst endeligt for nylig.
Af denne grund er det et af vores mål at skabe en ny, positiv synsvinkel, der kan styrke og udbygge det bilaterale samarbejde. En sådan positiv dimension bliver for ofte tilsløret af, at konflikterne tillægges så stor betydning.
Formandskabet peger på, at det er nødvendigt at udnytte det endnu uudnyttede potentiale i handelsforbindelserne for at trænge igennem enhver krise- eller konfrontationsdynamik og omdanne den til en samarbejdsdynamik. Jeg er sikker på, at vi på den måde vil være i stand til at klare andre eksisterende konflikter som dem, der vedrører Foreign Sales Task Corporation og genetisk modificerede organismer eller den seneste om stålhandel.
På dette punkt skal jeg særligt nævne den nye uoverensstemmelse med USA som følge af beslutningen offentliggjort den 5. marts om at indføre beskyttelsesforanstaltninger mod import af visse stålprodukter. Indførelsen af told på i visse tilfælde op til 30% afspejler en bekymrende amerikansk tendens til at træffe unilaterale protektionistiske valg, der tilsidesætter den indsats, som EU og andre producentlande gjorde i Paris under OECD's auspicier. Det er et meget uheldigt skridt i denne tid, der er så vigtig for den nye multilaterale handelsrunde. Alle medlemsstaterne og Rådet støtter de foranstaltninger, som Kommissionen har truffet, og navnlig den politik, som kommissær Lamy fører.
Lad mig forsikre Dem om den vægt, som formandskabet lægger på denne sag, hvis fremtidige udvikling det vil følge i tæt kontakt med Kommissionen og medlemsstaterne fast besluttet på at træffe passende foranstaltninger på alle nødvendige områder for at beskytte Unionens interesser.
Hr. formand, det er forståeligt, at europæerne og amerikanerne af og til har forskellige interesser i store internationale anliggender, men det skal ikke bremse vores bestræbelser på at forsøge at optræde samlet, og jeg vil give et eksempel, som jeg synes illustrerer det tydeligt: Monterrey-konferencen. Vi har været i stand til at opnå en enighed mellem EU og USA, og den har alle verdens lande tilsluttet sig. Jeg mener, at det er et godt eksempel og en motivation med henblik på Johannesburg. Det gælder derimod ikke miljøområdet, hvor EU netop har taget et vigtigt skridt til ratificering af Kyoto-protokollen på det seneste rådsmøde mellem miljøministrene for nogle dage siden, hvorimod USA med vedtagelse af det seneste program forelagt af præsident Bush synes at fjerne sig mere fra det mål. Men også i dette tilfælde, hvor holdningerne synes så langt fra hinanden, mener formandskabet, at det er bedst at bygge broer, og i de kommende uger vil vi holde et møde på højt plan i den arbejdsgruppe, der blev oprettet på det transatlantiske topmøde i Göteborg.
Hr. formand, jeg slutter nu. De muligheder, som hver part har for at påvirke den anden part på en positiv og gavnlig måde, er slet ikke så ringe, og EU, der bliver mere og mere union og mere og mere europæisk, bør fuldt ud påtage sig sit ansvar som USA's ven og allierede. Derfor vil formandskabet gøre sig de største anstrengelser for at udvikle forbindelserne med USA, og det vil gøre alt for sammen med medlemsstaterne og Kommissionen at sikre, at topmødet den 2. maj i Washington lever op til de forventninger, som begge parter har til det. I den forbindelse vil Europa-Parlamentets medlemmers bidrag på mødet i dag være overordentligt vigtige, og jeg takker på forhånd for dem.

Lamy
. (FR) Hr. formand, rådsformandskabet begynder med generelle betragtninger om status for de transatlantiske forbindelser ved at omtale EU's handelsforbindelser og slutte med stålområdet. Jeg vil gøre det i omvendt rækkefølge, ikke for at være modsat, tværtimod, jeg mener, at vi har et godt samarbejde med formandskabet, men fordi Kommissionen naturligvis er mere afhængig af de nuværende forhold.
Lad os begynde med stålområdet. Som bekendt var vi i sidste uge vidne til det seneste udbrud af protektionisme i forbindelse med stålproduktion, som er et kronisk onde i USA's handelspolitik og i total modstrid med den amerikanske regerings positive udtalelser om frihandel. Endnu en gang har USA til lejligheden opfundet, hvad der kunne kaldes intermitterende frihandel. En dag er det i orden, næste dag er det ikke i orden, og den 6. marts var det ikke i orden.
De foranstaltninger, som USA's præsident Bush har indført for stål, er tydeligvis af politisk art. De har hverken retligt eller økonomisk grundlag, og vi europæere, som i 1980'erne og 1990'erne betalte prisen for en social og økonomisk dyrekøbt omstrukturering, ved, at det er nødvendigt at gå sådan til værks for at tilpasse sig og blive konkurrencedygtig. USA har valgt den modsatte fremgangsmåde. I stedet for at tage fat på de grundlæggende problemer i deres stålindustri - og de er betydelige - lægger de disse problemers tydelige vægt over på udlandet.
Vi er fuldstændig klar over, at man ikke kan give importen skylden for alle den amerikanske stålindustris vanskeligheder, selv om der stadig er overskydende kapacitet på verdensplan.
USA's beslutninger er i virkeligheden beregnet på at flytte byrden ved at omstrukturere USA's stålindustri over på resten af verden og især på Europa. Vi er formodentlig hovedofret for disse foranstaltninger i betragtning af den europæiske eksportstrøm og kvaliteten af vores eksport til USA. Dette er en første direkte virkning. Der er desuden en anden trussel, som er indirekte og sandsynligvis af meget større omfang, da USA's foranstaltninger risikerer at omdirigere en hel del stålprodukter på det europæiske marked, som ikke længere vil få adgang til det amerikanske marked.
EU vil træffe alle forhåndenværende foranstaltninger på dette område for at beskytte både den europæiske stålindustri og de ansatte. Til forskel fra USA vil vi ganske enkelt holde os strengt inden for rammerne af de internationale aftaler, som vi har underskrevet.
Vi vil naturligvis forelægge sagen for WTO for at få en fordømmelse af USA's foranstaltninger. Vi vil ikke gøre dette helt alene, da det ikke drejer sig om en konflikt mellem EU og USA, men om en meget bredere konflikt, da USA's foranstaltninger vil forstyrre stålmarkedet i hele verden.
USA's beslutning er en åbenbar overtrædelse af bestemmelserne i WTO's beskyttelsesklausul, som fastsætter, at lignende foranstaltninger kun kan træffes i tilfælde af en pludselig betydelig stigning i importen, hvilket ikke er tilfældet.
Vi vil ligeledes anmode USA om udligningsordninger svarende til niveauet for den europæiske eksport, der rammes af USA's foranstaltninger, og i forhold til den amerikanske reaktion vil vi overveje, om det er ønskeligt eller tænkeligt at ophæve de europæiske toldindrømmelser over for USA.
Endelig skal vi - og det er det vigtigste - beskytte det europæiske marked mod risikoen for, at strømmen af stålprodukter, der som sagt ikke længere vil kunne indføres til USA, bliver omdirigeret.
Vi har indledt alle procedurer i denne forbindelse, og vi vil træffe foranstaltninger, der passer til risiciene ved denne importtilstrømning. Vi har allerede for nogle uger siden etableret et foreløbigt importovervågningssystem. Vi er således forberedt. Vi har truffet de nødvendige sikkerhedsforanstaltninger. Vi vil træffe disse foranstaltninger i fuld overensstemmelse med WTO's bestemmelser. Vi lukker ikke det europæiske marked for import af stål. Vi vil udelukkende sikre os, at Europa ikke bliver afløbskanal for alle de stålprodukter, der oprindeligt var bestemt for USA, og vi vil sørge for, at de europæiske foranstaltninger træder i kraft netop på det tidspunkt, hvor USA's importafgifter bliver gældende.
Hvorfor holde sig til reglerne, når USA i denne sag tydeligvis har besluttet sig til at frigøre sig fra dem? Fordi vi ikke mener, at verdensmarkedet er det vilde vesten, hvor den enkelte kan handle efter forgodtbefindende. Der er regler og bestemmelser, som i dette tilfælde og andre sikrer, at det multilaterale handelssystem fungerer, og vi mener i lighed med Rådet og Parlamentet, at EU's interesse på mellemlang og kort sigt er at sikre, at et multilateralt handelssystem, der er underlagt visse regler, fungerer. Vi har en omstruktureret europæisk stålindustri, som er produktiv, stærk og konkurrencedygtig. Vi har således en interesse i, at der anvendes klare spilleregler.
Kort sagt er EU ramt af uretfærdige og ubegrundede foranstaltninger. Kommissionen har i tæt samarbejde med alle de berørte parter, Rådet, Parlamentet, stålindustrien og dens fagforeninger, besluttet at reagere håndfast ved at anvende alle de midler, der er til rådighed. Vi vil beskytte de europæiske virksomheder og arbejdspladserne mod indirekte følger, der kan være ødelæggende, og vi vil fortsat skarpt markere den holdning, at USA's beslutning er dårlig for den amerikanske økonomi, den europæiske stålindustri og for verdenshandlen.
De seneste begivenheder må ikke få os til at tabe en mere generel sammenhæng i de europæiske handelsforbindelser af syne. Ligesom rådsformanden mener jeg, at de generelt er af høj kvalitet, og at de udgør den største del af handlen og de bilaterale investeringer i verdenshandlen. Vi må ikke glemme, at de handelskonflikter, som af og til kommer i overskrifterne, kun vedrører en begrænset del af den samlede handel. Vi har også en mere positiv dagsorden at varetage sammen med USA både på multilateralt og bilateralt niveau.
Jeg går hurtigt videre til det multilaterale niveau. Jeg tror, at det blev tydeligt bevist i Doha, som hr. Piqué lige har sagt, at når USA og Europa arbejder tæt sammen om en række, ja, om ikke alle emner, kommer de frem til lovende multilaterale beslutninger såsom iværksættelsen af den plan, der blev vedtaget i Doha.
Lad os opholde os ved det bilaterale aspekt. Vi har faktisk altid bilaterale prioriteter med hensyn til et økonomisk transatlantisk partnerskab, og vi vil fortsat støtte tanken om, at vi skal arbejde sammen om positive foranstaltninger i forbindelse med bilateral samhandel. Det er ikke altid let. Der skal udvises udholdenhed, gøres overvejelser på mellemlang og lang sigt i forhold til gensidig anerkendelse, generelt samarbejde, fødevaresikkerhed og databeskyttelse. Der er i mange tilfælde opnået resultater, selv om emnerne ikke altid vækker dagspressens interesse. Der skal overvejes andre initiativer, der kan give lidt mere politisk genklang eller synlighed, således at den transatlantiske dagsorden, som nogle parlamentsmedlemmer stadig finder for formel, ja, faktisk udpint, kan fornys. Vi er åbne over for overvejelser. Vi har vores egne idéer. Vi arbejder f.eks. med at forhandle en eventuel transatlantisk aftale på lufttransportområdet - vi afventer utålmodigt Domstolens dom - med et samarbejde på området intellektuel ejendomsret og med yderligere generelle harmoniseringer inden for regnskaber, finanser og forsikring. For øvrigt er vi med henblik på det kommende transatlantiske topmøde begyndt at overveje muligheden for initiativer på dette område. Jeg går personligt ind for sådanne initiativer.
Når dette er sagt, er det nødvendigt at løse en række andre konflikter end dem, der skaber uenighed i forbindelse med stål. Spørgsmålet om oksekød tilsat hormoner er ikke helt udtømt, selv om der er indledt lovende forhandlinger. Spørgsmålet om klementiner er stadig ikke løst og heller ikke spørgsmålet om USA's eksportafgiftsfritagelse og sagen om Foreign Sales Task Corporation, som naturligvis er væsentlig. EU's politik i disse sager er klar. De internationale regler skal overholdes. Det gælder både Europa og USA, og i forbindelse med tilskud til eksport har USA allerede forpligtet sig til at overholde reglerne. Vi vil anvende alle forhåndenværende midler for at sikre, at det sker.
Jeg vil slutte med den generelle status over de transatlantiske forbindelser, som rådsformandskabet allerede har behandlet bredt. Jeg tror, at den 11. september gav næring til håbet om, at USA's forhandlingsevne og internationale holdning ville blive lidt mere multilateral. Vi bliver efter min mening imidlertid nødt til konstatere, at dette ikke er tilfældet, og at de få unilaterale tendenser, der eksisterede før den 11. september - den internationale aftale om kriminalitet, ABM-traktaten og Kyoto-aftalen - ikke er forsvundet, tværtimod. Kommissionen mener, at selv om de nylige begivenheder gør ændringer nødvendige, er man formentlig mere end nogensinde nødt til at have stærke multilaterale institutioner til rådighed og yderligere at anvende international ret strengt.
Det er det budskab, som vi forsøger at give videre til de amerikanske forhandlingspartnere på vores møder. Det er nødvendigt, at vi sammen tager udfordringerne, umådeholdenheden, mulighederne og farerne ved globaliseringen op og sammen udvikler samarbejdet i en verden, hvor vi er mere og mere afhængige af hinanden. Den næste udveksling på dette område finder sted på det transatlantiske topmøde den 2. maj. Vi vil ved denne lejlighed gøre en ihærdig indsats for at forsøge at genoptage samarbejdet mellem USA og Europa i forbindelse med bekæmpelse af stoffer, retligt samarbejde, og hvorfor ikke lade det indgå i forberedelsen af topmødet i Johannesburg, hvor jeg tror, at verden får brug for USA og Europa?
Elles (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke rådsformanden og kommissæren for deres bemærkninger her til formiddag. Jeg mener, at vi har nået et af disse kritiske stadier i udviklingen af de transatlantiske relationer i deres globale kontekst.
For det første er det, når man ser på de overordnede relationer, som vores to talere har sagt, klart, at vi siden den 11. september 2001 har set en betydelig ændring i den måde, hvorpå amerikanerne anskuer deres plads i verden. Vi ser et Amerika under angreb - noget, vi anerkendte den 12. september her i Parlamentet, men som vi måske nu et halvt år senere har svært ved at anerkende.
For det andet er vi nu i fare for at se en optrævling af sikkerhedssiden af vores relationer, hvor den politiske konsensus, som ligger til grund for NATO, nu ikke mere kan tages for givet som følge af ansvar uden for området. Vi ser den militære kløft blive bredere, og vi ser måske også problemer med at udvide NATO's operationer.
For det tredje synes den stærke fremdrift, der fulgte den nye transatlantiske agenda fra 1995, nu at være i farezonen på grund af manglende politisk vision og måske frustration over manglende resultater blandt de mange parter, der er involveret i dialogerne.
Hvad den særlige stålsag angår, kan jeg kun bifalde kommissærens kommentarer, da han beklagede den amerikanske beslutning. Kommissionen bør gribe ind og søge kompensation og finde retsmidler til brug for gengældelsesaktioner. Jeg vil også tilføje, at det ville være meget lidt formålstjenligt, hvis USA, som hr. Aldonas fra det amerikanske handelsministerium har antydet, koblede denne ståldisput op til de videre problemer i den globale økonomi. Det er helt sikkert ikke den vej, man skal vælge at gå.
For det fjerde kommer jeg til det, vi kan være i stand til at gøre i den nuværende situation. Det er bestemt fristende at tænke på gengældelsesaktioner via toldtariffer. Men som det stod at læse i The Times den 7. marts, ville toldmure være en tåbelighed fra Bushs side og lig med at lave et selvmål. Det ville simpelthen være en formålsløs anstrengelse fra amerikanernes side på at bevare ikke-levedygtige job i stålindustrien. Derfor bør vi helt bestemt søge at nå et bredere transatlantisk partnerskab, hvor vi kan få defineret Europas rolle og Amerikas rolle og bygge videre på vores fælles interesser sammen. Hvad NATO angår, betyder det at sikre, at vi kan flytte NATO over til også at påtage sig et bredere globalt ansvar. Endvidere bør Deres møde den 2. maj ved EU/US-topmødet om ajourføring af den nye transatlantiske agenda med henblik på at imødegå nye udfordringer sikre, at de politiske samfund bliver ordentligt inddraget.
Endelig er det op til Dem at sørge for lederskab. Vi må være hårde og tage de nødvendige skridt til at beskytte vores interesser i ståldisputten, men også tænke på den bredere situation og danne os en vision af, hvordan det transatlantiske partnerskab bør se ud i det 21. århundrede.
Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, hvad angår rammen for de transatlantiske forbindelser, mener jeg, at der bør tages udgangspunkt i den eksisterende ramme, som er Madrid-erklæringen fra december 1995, der blev forelagt under spansk formandskab. Jeg mener ikke, at rådsformanden nævnte denne erklæring, der er vores ramme, jeg ved ikke, om det er, fordi det var en socialdemokratisk regering, der vedtog den, men eftersom det var Unionens formandskab, vil jeg i hvert fald anbefale ham at tage den i betragtning i maj, og hr. Elles vil ikke modsige mig, for vi arbejdede sammen for at sikre, at den spanske regering på det tidspunkt fremmede denne vigtige erklæring i Rådet.
Jeg vil sige til rådsformanden, at jeg mener, at det er hensigtsmæssigt at opdatere denne erklæring af flere grunde. For det første på grund af realiteterne efter den 11. september. Vi har ikke blot givet udtryk for vores solidaritet med USA, vi har også truffet foranstaltninger, men vi mener, at vi i denne kamp, som i alle de andre - det skal siges ligeud - er allierede. Men vi skal arbejde sammen på grundlag af en lighed, og vores amerikanske allierede skal også forstå - og det har nogle af Unionens ministre sagt - at vi er lige, og at der ikke er plads til underdanighed, det vil sige, at vi ikke systematisk kan følge ensidige beslutninger. Det gælder i mange tilfælde. Vi skal optræde samlet i spørgsmål om Mellemøsten, Afghanistan og Balkanlandene. Det må forventes, at USA tager sin holdning til Kyoto op til fornyet overvejelse, og det gælder også nogle bekymrende udtalelser fra Bush-regeringen.
Hvad angår det konkrete spørgsmål om stålet, som kommissær Lamy har gjort rede for, mener vi, at vi bør indtage faste holdninger, og vi går ind for repressalier. Vi forstår f.eks. ikke, hvorfor den amerikanske handelsrepræsentant, hr. Zoellick, i dag fremsætter en teori om international konspiration i hele verden for at sige, at USA angribes gennem stålimport. EU's historie begyndte med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, som var en omstillingsproces. Jeg forstår, at hr. Bush ønsker at vinde valg, men det, som amerikanerne skal gøre, er at omstille deres stålindustri, hvilket kræver ofre, og vi skal ikke betale den amerikanske industris omstilling. Det skal vi sige meget klart til dem, og desuden er der forslag som anvendelse af forhøjelsen på 2% til omstilling af industrien. Det, der er helt hen i vejret, er, at vi skal betale det, når vi i Parlamentet systematisk må tage stilling til banankrigen, hormonerne og de genetisk modificerede organismer, og vi må altid se på listen, hvilke repressalier vi kan iværksætte i vores land.
Vores amerikanske venner og allierede må forstå, at sådan kan man ikke arbejde, og derfor anmoder vi Kommissionen om at indtage den hårdest mulige linje for at bringe dem til fornuft.

Clegg (ELDR).
Hr. formand, meldingen i sidste uge var gal nok. Kommentarerne fra en række amerikanske embedsmænd, herunder hr. Aldonas, om, at protektionisme på en eller anden måde er berettiget, når det gælder om at rette op på bredere makroøkonomiske faktorer, er potentielt endnu værre. De afslører en farlig og økonomisk uvidende filosofi, der bør stærkt tilbagevises. Spørgsmålet er: Hvordan tilbageviser vi den?
For det første bør vi sikre, at vi konsoliderer vores venskaber med de allierede, som vi ønsker at agere sammen med imod USA's ensidige foranstaltninger. Og hvis der er en taktisk bekymring, som min gruppe måtte have med at true med beskyttelsesforanstaltninger mod den ståleksport, der kan blive omledt fra USA til Europa, er det, at det rent faktisk kan virke anstødende på lande som Rusland, Indien og Brasilien, som vi skal agere sammen med i WTO og OECD, hvis vi skal imødegå dette amerikanske skridt. Derfor vil vi anmode Kommissionen og naturligvis Rådet om så snart som overhovedet muligt at forsøge at forhandle bilaterale frivillige eksportbegrænsningsaftaler med disse lande, således at vi fra starten kan undgå den omledning, hvor stål på vej til USA kommer til Europa. Den klare fare, hvis vi ikke når dette, er, at vi ender med at have kontroverser med netop de folk, som vi burde arbejde sammen med for at imødegå denne amerikanske adfærd.
Det andet punkt er dette: Lad os ikke være pivede. Denne beslutning blev truffet af nationale politiske årsager. Den vil kun blive ændret eller begrænset, hvis det dikteres af nationale politiske årsager. For at gøre dette må vi svinge med store stokke, som kan mærkes på den nationale amerikanske politiske arena. Og bekvemt nok om end ufikst har vi en sådan stor stok i form af de foranstaltninger, vi kan træffe inden for rammerne af FSC-disputten. Vi ønsker naturligvis ikke at sammenblande disse ting formelt, men lad os ikke være naive. FSC-disputten giver os de bedste midler, hvormed vi kan påføre det nationale pres, som er absolut nødvendigt, hvis vi ønsker at se en ændring af den amerikanske holdning og gøre den internationale retsorden gældende igen frem for retsordenen i George Bushs økonomiske jungle.
Lagendijk (Verts/ALE).
Hr. formand, baggrunden for dagens debat om de transatlantiske forbindelser er naturligvis den 11. september. Der skal imidlertid ikke herske nogen tvivl om, at den 11. september har sørget for fremskyndelse af en proces, som har varet meget længere, om nye forbindelser mellem EU og USA. I den forbindelse spiller mange strukturelle årsager en rolle, f.eks. EU's forstærkede rolle som økonomisk supermagt og afslutningen af den kolde krig, hvilket førte til en anden rolle for USA i Europa. EU er ikke mere USA's lillebror, der er stolt af at gå i USA's skygge, men EU er, håber jeg i hvert fald, heller ikke den halvvoksne, som vil gøre nøjagtigt, som dets store eksempel har gjort indtil nu. EU skal selvsikkert spille sin egen rolle og ikke være bange for uenighed og heller ikke være bange for at vise, at man ikke er enig med USA. EU skal især ikke forsøge at kopiere USA, hvilket jeg gerne vil give to eksempler på.
Forhøjelsen af forsvarsbudgettet med et enormt beløb, meget større end Frankrigs og Storbritanniens budgetter tilsammen. Betyder det, at EU også skal forhøje sine forsvarsbudgetter enormt? Nej, ikke efter min mening, for det kan ikke betale sig at forsøge at lukke den kløft, som er opstået, med tanken om, at vi hermed er en troværdig partner. Unionens opgave er selv at finde en troværdig blanding af militære midler, men især anliggender, hvor EU opnår gode resultater, såsom konfliktforebyggelse, krisestyring og nationsopbyggelse, f.eks. i Makedonien og Afghanistan.
Frit efter den amerikanske præsident Roosevelt vil jeg gerne sige: "Let us speak softly, let them carry a big stick". Anvendelsen af våben har imidlertid også sine grænser, hr. formand, og de grænser har USA overskredet i de planer, som er lækket ud, om anvendelsen af atomvåben.
Det kan ikke være rigtigt, at USA ikke mindsker og reducerer atomvåbens rolle, sådan som vi slår til lyd for, men giver disse våben en ny rolle i en ny strategi, sænker grænsen for anvendelse og udvisker grænsen mellem atomvåben og ikke-atomvåben. Det er en udvikling, som EU ikke skal være bange for åbent at være uenig i. Udviskningen af grænserne mellem atom- og ikke-atomvåben er en farlig udvikling, og vi ved alle, at trusler om anvendelse af atomvåben kun vanskeliggør en løsning på konflikterne i f.eks. Irak og Iran. Det kan ikke betale sig at true med disse våben, og vi skal ikke være bange for at sige det. Jeg mener faktisk, at det skal være en opfordring til den franske og britiske regering om endelig at redegøre for, hvad de vil med atomvåben. Efter min gruppes mening er svaret klart. Atomvåben skal ikke spille en rolle i den fremtidige EU-forsvarspolitik.
Mit sidste eksempel er Mellemøsten. Det er naturligvis bedst, hvis vi fører en diplomatisk offensiv sammen med amerikanerne, og det skal vi også gøre, men vi skal ikke vente på USA. EU kan ikke kun diplomatisk, men især også økonomisk spille sin egen rolle. I den forbindelse har vi en enestående chance for at udøve pres på begge parter, og vi har desuden pligt til at holde vores egen menneskerettighedspolitik troværdig.
Hr. formand, EU er en økonomisk supermagt, som forsøger at finde sin vej i verden. Det vil lykkes, hvis vi taler med én stemme, hvis vi ikke er bange for åbent at kritisere andre supermagter, og især hvis vi ikke forsøger at kopiere USA. EU er ikke en militær supermagt, som på egen hånd kan få sin vilje i hele verden, og det skal vi heller ikke ønske at blive. EU er heller ikke en naiv mæcen, som gerne vil betale, hvis bare USA klarer det beskidte arbejde. USA skal naturligvis, også i militær henseende, være i stand til at bevare freden i sin egen baghave. Udenfor skal vi gøre det, som vi er gode til, nemlig at forhandle, forhandle og endnu en gang forhandle, indgå kompromiser og i sidste ende betale. EU har brug for USA, når tingene løber løbsk, men USA har brug for EU til at sørge for, at tingene ikke løber alt for løbsk.
Brie (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg er meget enig i det, rådsformanden sagde, især også med hensyn til nødvendigheden i et strategisk positivt forhold til USA. Men jeg er dog især også meget taknemmelig for, at hr. Lagendijk nævnte de kritiske punkter så klart ved navn. Jeg mener ikke, det giver nogen mening at være fej over for sine venner ved at udviske de aktuelle problemer i forholdet til USA. Det er efter min mening nødvendigt - jeg vil egentlig gerne understrege det - strengt nødvendigt, at vi meget åbent diskuterer de transatlantiske forbindelser. Og der, hr. rådsformand, har vi forskellen på, hvad der ikke blev sagt, hvad De ikke kom ind på. Vi mangler i øjeblikket åbenbart mod til at indrømme over for os selv, at EU's rolle i de internationale forbindelser er i stor fare. Vi mangler mod til at indrømme over for os selv, at der er forskelle i forhold til USA. Vi mangler mod til at indrømme over for os selv, at der næppe i øjeblikket kan blive tale om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. I den forbindelse finder der også en udvikling med meget store omkostninger sted på andre områder end på stålområdet.
Jeg er dog meget glad for, at erhvervslivet i Europa i det mindste nævner uoverensstemmelserne ved navn og ikke bare giver udtryk for sin uforbeholdne støtte. Vi har opsigelsen af raketværnsaftalen, vi har ensidige erklæringer, som er klart lovstridige. Problemet i sådanne tilfælde er altid, at de, der har høretelefoner på, hører, mens de, der står og taler sammen, slet ikke kan forstå det.
Vi har en ensidig erklæring fra USA om ikkespredningsaftalen. Vi har blokaden af B-våbenkontrollen. Vi har en demontering af kontrolorganisationen i C-våbenaftalen fra USA's side. Vi har en proklamering af, at de ønsker at opsige rumvåbenaftalen. Vi har krænkelser af den humanitære folkeret, nejet til Kyoto, den manglende ratifikation af den internationale protokol om Den Internationale Straffedomstol. Jeg vil ikke komme med negative scenarier, men det er jo helt åbenlyst, at der på dette område er meget store forskelle i forhold til Europa, og det, der blev sagt om atomvåben, kan man kun give Joost Lagendijk ret i. Jeg er sikker på, at der findes endnu mere makabre visioner i såvel USA's som sikkert også Ruslands planer, men offentliggørelsen er sikkert møntet på en ydmygelse af Rusland, som netop har haft så travlt med at støtte USA.
Jeg går ind for, at EU modsætter sig denne udvikling i den ægte multilateralisme og forstærkningen af FN ved at udnytte sin rolle som civilmagt, som en magtfaktor, der praktiserer præventiv konfliktløsning og faktisk ender med at udvikle en fælles udenrigspolitik. Den vigtigste forudsætning for dette er, at vi bortset fra alt det, vi har til fælles, netop får hentet disse forskelle frem i lyset og ud af den europæiske politiks blinde vinkel.

Belder (EDD).
De transatlantiske forbindelser befinder sig i øjeblikket i en kritisk fase. De står under højspænding et halvt år efter de frontale terrorangreb imod USA. Det skyldes især den videre udvikling af den internationale antiterrorkoalition. Parallelt med det muslimske terrornetværk al-Qaeda truer præsident Bush potentielle terrorstater militært. USA's præsident appellerer til alle koalitionsfæller om at støtte denne aktive politik. Netop denne opfordring vækker meget blandede følelser i Europa. Den europæiske standardbebrejdelse fra før den 11. september om amerikansk unilateralisme dukker hurtigt op.
Den ofte hørte europæiske bebrejdelse imod Washington skyldes imidlertid en grundlæggende svaghed i Europa. Nye analyser viser klart, at den militærteknologiske kløft mellem de transatlantiske forbundsfæller bliver større og større. De europæiske NATO-medlemsstater lægger stadig mindre militær vægt i skålen. Denne ulige situation i NATO fremmer amerikansk unilateralisme på sikkerhedsområdet. Se kampscenen i Afghanistan.
Hr. formand, hvis Europa vil tælle med internationalt og ikke sætte sin egen sikkerhed på spil, er en troværdig europæisk forsvarsindsats i NATO og et sammenhængende, realistisk euro-atlantisk sikkerhedskoncept mere end påkrævet. I modsat fald marginaliseres og isoleres Europa internationalt!
Med hensyn til den nye stålkonflikt mellem USA og EU er der imidlertid ingen berettiget undskyldning for dette eksempel på uhæmmet amerikansk protektionisme og unilateralisme inden for handelsområdet. Ved at føre landets stålindustris svagheder over på andre lande gennem en importafgift på 30% i løbet af tre år øges spændingerne i de transatlantiske forbindelser endnu mere. Den ensidede amerikanske regeringsforanstaltning bringer desuden den nye handelsrunde inden for WTO i fare. Indgrebet har frem for alt en negativ virkning på den amerikanske økonomi, idet bibeholdelsen af 9.000 arbejdspladser i den amerikanske stålsektor kan føre til ikke mindre end 75.000 tabte arbejdspladser som følge af højere stålpriser.
Hr. formand, hvad skal der ske nu? En handelskrig mellem USA og Europa kommer på det politisk værst tænkelige tidspunkt. Forsøg på at bilægge tvisten i WTO-sammenhæng er derfor klart at foretrække, f.eks. gennem et seriøst europæisk bidrag til afspænding og forstærkning af de transatlantiske forbindelser.

Formanden.
Mødet er udsat.
Det bliver genoptaget kl. 15.00 med en udtalelse fra kommissær Solbes.
Banotti (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. De er nok klar over, at hele Parlamentets e-mail-system praktisk taget er gået ned. Det er et direkte resultat af de utilgivelige spam-e-mails, der bliver sendt til vores system af en vis dr. Rath fra Tyskland, der synes at have væsentlige interesser i spørgsmålet om vitaminterapi, som vi stemmer om her til formiddag.
Jeg har flere gange her i Parlamentet protesteret mod denne fuldstændigt uacceptable invasion af vores system, som ikke hører hjemme her, og som skaber alvorlige problemer for medlemmerne. Jeg vil gerne forsikre medlemmerne om, at vi gør vores allerbedste for at gøre noget ved dette. Jeg vil også gerne gentage, at alle medlemmer har ret til at anmode om et filter til deres system, hvis de er irriterede over disse e-mails, som så bliver fjernet. Men den allestedsnærværende dr. Rath - hvor han end måtte være - og jeg har en mistanke til, at han befinder sig her i Parlamentet - har omhyggeligt ændret beskeden regelmæssigt og således gjort det vanskeligt for vores tjenestegrene at blokere disse e-mails. Vi ville have blokeret dem, hvis vi havde kunnet gøre det. Det enkelte medlem kan imidlertid anmode om at få et filter til sin maskine for at forhindre disse e-mails, som virker ganske mod hensigten, i at komme ind.
Cashman (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne komme med en rettelse til det, fru Banotti lige har sagt, for vi vil tage spam-mails og uopfordrede kommercielle e-mails op ved et senere plenarmøde. Det, vi modtager, er ikke spam-mail. Spam-mail er ikke målrettet, og vi er helt klart målet for mailene i dette særlige tilfælde.

McKenna (Verts/ALE).
Hvad angår hele dette spørgsmål om spam, er alle i Parlamentet yderst frustrerede over den kampagne, der finder sted lige nu. Men jeg har talt med organisationer i Det Forenede Kongerige og Irland her til formiddag, som tydeligvis er lige så frustrerede, som vi er. Det kan godt være, at jeg er paranoid, men jeg kunne godt lide at vide, om industrien står bag dette forsøg på at få en reaktion fra medlemmerne af Europa-Parlamentet. De organisationer, som jeg samarbejder med, har imidlertid helt klart gjort desperate forsøg på at sætte en stopper for denne kampagne med at sende spam-mails til vores e-mail-systemer.

Formanden.
Vi vil overlade det til kvæstorerne at afgøre, hvilke yderligere foranstaltninger der bør træffes.

Formanden.
Vi går nu over til afstemning.
Forenklet procedure 
Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om det fælles glossar for offentlige kontrakter (CPV) (KOM(2001) 449 - C5-0376/2001 - 2001/0179(COD)) 
(Kommissionens forslag godkendtes)

Betænkning (A5-0055/2002) af Fitzsimons for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Kommissionens meddelelse om programmet Ren luft i Europa (CAFE): Mod en tematisk strategi for luftkvalitet (KOM(2001) 245 - C5-0598/2001 - 2001/2249 (COS)) 
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0058/2002) fra Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Rådets fælles holdning (14091/1/2001 - C5-0642/2001 - 2000/0139(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 97/67/EF for så vidt angår yderligere åbning af Fællesskabets marked for posttjenester (Ordfører: Ferber) 
Inden afstemningen
Bolkestein
Hr. formand, Kommissionens holdning til disse ændringsforslag er som følger: Kommissionen kan acceptere alle de kompromisændringsforslag, til den fælles holdning, der er stillet under andenbehandlingen, nemlig ændringsforslag 1, 2 og 3. Derimod kan Kommissionen ikke acceptere de øvrige ændringsforslag, der afviger fra den fælles holdning, som i det store og hele blev støttet.

Formanden.
Det er mig en glæde at informere Parlamentet om, at der sidder en delegation fra det canadiske Senats stående udvalg om landbrug og skovbrug oppe i den officielle tilhørerloge. De er ledet af senator Leonard Gustaffson.
De har haft landbrugsdrøftelser i Bruxelles og i Strasbourg. Vi ønsker dem velkommen her. Vi sætter pris på de meget tætte forbindelser, vi har med vores canadiske partnere.

Formanden.
Vi går nu over til afstemning.
Betænkning (A5-0046/2002) af Malmström for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om Kommissionens årlige lovgivnings- og arbejdsprogram (ændring af forretningsordenens artikel 57) (2001/2110(REG)) 
Inden afstemningen

Wuermeling (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, vi har nu med det nødvendige flertal stemt for disse seks ændringer af forretningsordenen, og vi skal nu stemme om en betænkning, hvor vedtagelsen af disse ændringer af forretningsordenen nævnes i punkt 1. Det er en slags afsluttende afstemning, som efter min mening ikke er nødvendig i henhold forretningsordenens artikel 180, stk. 2. Derfor beder jeg om, at afstemningen om punkt 1 undlades. På den måde undgår vi også et andet problem, nemlig at punkt 1 skal vedtages med 314 stemmer, mens punkt 2 skal vedtages med simpelt flertal.

Formanden.
Hr. Corbett, jeg kan forstå, at De har forstand på forretningsordenen.

Corbett (PSE).
Hr. formand, jeg tror, at hr. Wuermeling har ret.

Formanden.
Det er almindelig praksis, at vi stemmer om forslaget til beslutning, men jeg er enig med hr. Wuermeling og hr. Corbett i, at der er noget om det, de siger. Jeg vil anmode Udvalget om Forretningsordenen selv om at undersøge sagen. Blot én rettelse: Da dette nu er et forslag til beslutning, kræves der ikke kvalificeret flertal. Det er nu simpelt flertal, vi skal stemme med.

Corbett (PSE).
Jeg henviser til afstemningen om det ændringsforslag, der blev stillet af hr. Elles. Det blev ikke vedtaget, da der skulle et kvalificeret flertal til.

Formanden.
Det er et forslag til beslutning, så det er ikke et ændringsforslag til forretningsordenen og kræver derfor ikke kvalificeret flertal. Men vi vil lade Deres udvalg se på det. De kan fortælle mig om et halvt års tid, om jeg havde ret eller uret.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Indstilling ved andenbehandling (A5-0038/2002) fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Rådets fælles holdning (10479/1/2001 - C5-0546/2001 - 1992/0449A(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdstagernes eksponering for risici på grund af fysiske agenser (støj) (17. særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) (Ordfører: Thorning-Schmidt) 
Inden afstemningen
Lamy
Hr. formand, Kommissionen går fuldt ud ind for ændringsforslag 1, 2, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 14, 17, 18, 20 og 22 til denne betænkning. Efter vores mening forbedrer de faktisk teksten eller tydeliggør meningen.
Vi går delvis ind for ændringsforslag 4, 15, 16 og 19, og vi forkaster ændringsforslag 3, 5, 13 og 21 samt ændringsforslag 23 og 25.

Thorning-Schmidt (PSE)
Hr. formand, dette er et indlæg til forretningsordenen. I går da vi debatterede dette spørgsmål, spurgte jeg formanden, om vi kunne afvikle forhandlingen på en anderledes måde og måske få en mere livlig debat ved, at jeg talte i fire minutter og derefter afrundede forhandlingen med et minut af min taletid. Formanden var meget venlig og sagde, at det kunne vi godt gøre, og det hele gik ganske fint.
Mit spørgsmål til Dem, hr. formand, er, om De vil instruere mødetjenesten om, at det faktisk er en fremgangsmåde, som man kan benytte hér i Parlamentet, og at den støttes af formandskollegiet med henblik på at skabe en mere livlig debat. Da jeg spurgte mødetjenesten, om det kunne lade sig gøre, sagde de faktisk nej til, at man kunne afvikle forhandlingen på den måde. Så jeg vil bede Dem om, hr. formand, at instruere mødetjenesten om, at det er en fremgangsmåde, vi benytter hér i Parlamentet. Det skaber livligere debatter, og der er i forretningsordenen intet til hinder for, at man benytter den fremgangsmåde.

Formanden. -
Det er ikke et spørgsmål, jeg kan beskæftige mig med lige nu. Formanden har sammen med gruppeformændene indledt en debat om, hvordan vi kan gøre plenarmøderne mere interessante. Det er det rette forum at rejse dette spørgsmål i. Som alle medlemmerne ved, har hr. Corbett desuden udarbejdet en fremragende betænkning om, hvordan vi kan forbedre arbejdsmetoderne i Europa-Parlamentet. Dette spørgsmål vil også blive behandlet i den betænkning.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Indstilling ved andenbehandling (A5-0044/2002) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (12394/2/2001 - C5-0640/2001 - 2000/0080(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om kosttilskud (Ordfører: Franziska Müller) 
Inden afstemningen
Jackson (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har som udvalgsformand, der forelægger denne betænkning for Parlamentet, og navnlig på ordførerens vegne en bemærkning til forretningsordenen. Medlemmerne af Europa-Parlamentet vil være klar over den store interesse, som offentligheden har i denne sag, og den lobbyisme, vi alle har været udsat for. Jeg er ikke imod lobbyisme - et levende parlament bør bifalde lobbyisme fra alle sider.

Men situationen med hensyn til dette særlige direktiv er usædvanlig og alvorlig. For det første har ordføreren, fru Müller, som har gjort et meget prægtigt stykke arbejde, været udsat for uacceptable chikanerier og trusler. Der er blevet spredt løgne om hendes motivation. For det andet har de pågældende personer, anført af dr. Rath fra Tyskland, udøvet vildledende virksomhed over for Parlamentet. De fik adgang som et nyhedshold til udvalgsmødet, da hendes betænkning blev vedtaget, og anvendte materialet til at lave en video, som karikerer Miljøudvalgets og dets ordførers synspunkter.
Hr. formand, jeg beder Dem om at overveje, hvad der kan gøres ved dette. Jeg vil gerne bede formandskabet om at finde et middel til at behandle sådanne successive svigagtige og tyranniske handlinger.
(Kraftigt bifald)
Det er rigtigt, at de i dette tilfælde, som fru McKenna har sagt, har gjort mere skade end gavn, og det må siges her, at der er en hel del, man kan sige imod dette direktiv, men vi må have indført en procedure som parlament til at beskytte os selv i fremtiden. I nogle nationale parlamenter ville den pågældende person, som vi har set i dette tilfælde, helt bestemt være blevet indkaldt for parlamentet, have fået en reprimande og blevet anmodet om at undskylde sin adfærd, og vi kunne overveje at indføre den samme procedure.
(Bifald)
Men eftersom der nu findes elektroniske midler til at overlæsse os med lobbyisme, må vi gøre noget. Jeg anmoder formanden for Parlamentet om at overveje dette snarest belejligt.
(Bifald)

Formanden.
Jeg vil gerne gøre det klart, at fru Jackson helt rigtigt talte som formand for udvalget, og at hun forsvarede ordføreren for sit udvalg. Jeg ønsker ikke en omfattende debat om dette.
Fru Banotti har allerede sagt, at kvæstorerne vil se på denne sag. Jeg mener derfor ikke, at vi har brug for en yderligere diskussion på nuværende tidspunkt. Hvis der er nogen, der har bemærkninger til dette, bør de forelægge dem for fru Banotti, som vil sørge for, at der vil blive taget højde for dem, når kvæstorerne ser på denne sag.

(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0042/2002) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (10407/1/2001 - C5-0588/2001 - 2000/0230(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 90/425/EØF og 92/118/EØF for så vidt angår sundhedsbestemmelser for animalske biprodukter (Ordfører: Paulsen)
(Formanden erklærede den fælles holdning for godkendt)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0043/2002) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (10408/1/2001 - C5-0589/2001 - 2000/0259(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om sundhedsbestemmelser for animalske biprodukter, som ikke er bestemt til konsum (Ordfører: Paulsen) 
Inden afstemningen
Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, ændringsforslag 1 og 10, som et flertal i Miljøudvalget har vedtaget, handler om forbuddet mod og destruktionen og anvendelsen af køkken- og madaffald.
Nu har ordføreren stillet kompromisændringsforslag 25. Ændringsforslagene er dog med undtagelse af et enkelt punkt forenelige med hinanden. De indeholder forskellige tidsangivelser. I de ændringsforslag, som Miljøudvalget har vedtaget, er tidsangivelsen den 30. juni 2002. I fru Paulsens ændringsforslag 25 er tidsangivelsen "før denne forordnings ikrafttrædelse", hvilket vi nu stemmer om. Jeg vil gerne stille et mundtligt ændringsforslag om at anvende denne tidsangivelse "før denne forordnings ikrafttrædelse" i de to ændringsforslag, som Miljøudvalget har vedtaget, og at vi stemmer på den måde.
I går gav Kommissionen udtryk for, at den hverken accepterer ændringsforslag 1 og 10 eller 25. Vi vil jo alligevel være uenige, og derfor er det vigtigt, at vi stemmer om alle tre ændringsforslag på denne måde. Men selv hvis - og det siger jeg med det samme, så jeg ikke behøver at tage ordet endnu en gang - der med det nødvendige flertal stemmes imod dette mundtlige forslag, kan vi alligevel stemme om ændringsforslagene, fordi denne tidsangivelse ikke udgør en forpligtelse for Kommissionen. Den har initiativretten og kan jo alligevel træffe en afgørelse. Det er en anbefaling, og hvis det nu viser sig ikke at finde tilslutning, går jeg ind for, at vi alligevel stemmer for alle tre ændringsforslag.

Paulsen (ELDR)
Hr. formand, kære kolleger, det er ikke helt så enkelt, at ændringsforslag 1 og 10 på den ene side og ændringsforslag 25 på den anden side på sin vis er identiske.
Den mundtlige ændring af ændringsforslag 1 og 10 giver ingen redaktionel forandring, medmindre man skal flytte på nogle grundlæggende principper i hele proceduren og gøre det overordentlig vanskeligt at nå til et forlig.
Jeg kan ikke acceptere det mundtlige ændringsforslag. Jeg anmoder kollegerne om at stemme for ændringsforslag 25, hvilket giver mulighed for at løse både Tysklands og Storbritanniens særlige problem med husholdningsaffald og brugt madolie. Jeg accepterer altså ikke det mundtlige ændringsforslag!

Formanden.
De kender forretningsordenen. Hvis der er 12 medlemmer imod et mundtligt ændringsforslag, kan det ikke stilles. Sådan er det.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Betænkning (A5-0077/2002) af Turmes og Rapkay for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 96/92/EF og 98/30/EF om fælles regler for det indre marked for henholdsvis elektricitet og naturgas (KOM(2001) 125 - C5-0184/2001 - 2001/0077(COD)) 
Inden afstemningen om ændringsforslag 72

Turmes (Verts/ALE)
Hr. formand, vi har lige stemt imod ændringsforslag 71. Hvis man kigger på teksten til ændringsforslag 72, ser man, at det forsøger at indføre en sætning, der forbinder det til artikel 17, stk. 2, litra a). Eftersom denne artikel nu er fjernet, foreslår jeg, at vi knytter artikel 72 til artikel 16, stk. 2.

Adam (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne stille et mundtligt ændringsforslag om at rette en beklagelig trykfejl, der blev foretaget indledningsvis. Det går ud på at indsætte ordet "not", således at den sidste sætning lyder som følger: "independent from other activities not relating to the transmission system". Jeg er sikker på, at ordføreren forstår dette, men jeg beklager den oprindelige trykfejl.

Rapkay (PSE)
Hr. formand, vi har nu i forbindelse med elektricitetsdelen truffet nogle beslutninger, hvor vi nu skal passe på, at vi ikke kommer for meget på kollisionskurs med naturgasdelen. Derfor vil jeg bede Dem om at give mig lov til at tale ved tre forskellige lejligheder, nemlig nu i forbindelse med denne afstemning i én blok, senere i forbindelse med ændringsforslag 162 og så igen i forbindelse med ændringsforslag 149 og 184. Det drejer sig ikke om kommentarer til indholdet, men derimod om justerende bemærkninger.
Hvis jeg nu må komme med mine bemærkninger til den første blok, så har vi allerede afvist De Liberales ændringsforslag 173 ved afstemning ved navneopråb. Og vi har det problem, at vi i udvalget ikke er nået frem til en afgørelse om dette emne, om elektriciteten, hvilket dog er lykkedes meget godt i forbindelse med naturgassen. Nu har Den Liberale Gruppe forsøgt at drage paralleller fra det, vi har gjort i forbindelse med naturgassen, til elektriciteten. Det har vi afvist. Ændringsforslag 147, som hører til denne blok, indeholder dog nu netop dette punkt, som vi indholdsmæssigt netop afviste i forbindelse med elektriciteten. I forbindelse med naturgassen har vi præferencer, som vi netop ikke havde i forbindelse med elektriciteten, nemlig hvad angår markedsåbningsforløbet, sådan som vi foreslog det i udvalget. Åbning af markederne for gas har jo hele tiden efter vores mening skullet ske senere end åbningen af markederne for elektricitet. Nu bryder vi netop på dette punkt med systemet. Det vil sige, at vi logisk set skulle være imod ændringsforslag 147, jeg ved blot ikke, hvordan vi gør dette rent proceduremæssigt, da det er samlet i en blok i afstemningsoversigten. Derfor skal De nu beslutte, hr. formand, om vi skal tage ændringsforslag 147 ud og stemme om det separat. Så skulle dette også afvises på samme måde som ved den netop gennemførte afstemning. Jeg håber, at dette var uklart nok.
Formanden.
Jeg beundrer Deres bestræbelser på at gøre Parlamentets arbejde rationelt, selv om der ikke står noget i forretningsordenen om, at vi skal være rationelle.
Inden afstemningen om ændringsforslag 136
Rapkay (PSE).
Hr. formand, i denne forbindelse er det altså noget lettere end før. Det drejer sig kun om at få styr på tingene. For det første vil vi med ændringsforslag 162, fælles forslag fra Socialdemokraterne og PPE-DE-Gruppen, ligeledes bringe det, som vi nu besluttede i forbindelse med elektriciteten, i overensstemmelse med det, som vi nu skal beslutte i forbindelse med naturgassen. Det er samme ordlyd, som vi tidligere vedtog i forbindelse med elektriciteten. Det betyder dog logisk set i forhold til afstemningsoversigten, at vi først skal stemme imod udvalgets forslag og derefter for forslag 162. Der har dog indsneget sig en fejl i forbindelse med distributionen. Vi har netop besluttet dette i forbindelse med elektriciteten, om artikel 8, stk. 5. I ændringsforslag 162 står der nu også "artikel 8, stk. 5". I forbindelse med naturgassen er det dog ikke artikel 8, stk. 5, men derimod artikel 7, litra a), stk. 1, og derfor skal det naturligvis indføjes fra protokollen på dette sted, men det drejer sig jo kun om en teknisk justering.
Formanden.
Tjenestegrenen fortæller mig, at de allerede har opdaget denne ændring, og at den tekniske rettelse allerede er blevet foretaget. Ordføreren anbefaler, at De forkaster 136 og accepterer 162. Det er naturligvis op til Parlamentet at gøre, hvad det vil.
Inden afstemningen om ændringsforslag 149
Rapkay (PSE).
Hr. formand, det drejer sig igen om en justering, som dog nu er lidt mere kompliceret end lige før.

Egentlig behøver De slet ikke at lytte efter, De skal bare gøre det, jeg foreslår, så er det hele meget nemt.
(Munterhed)
Men spøg til side. Vi har netop stemt om den pågældende del, der vedrører elektriciteten. Det afspejles i udvalgets ændringsforslag. De kristelige demokrater forsøger nu med deres forslag at afhjælpe en divergens mellem artikel 14, der vedrører naturgassektoren, og artikel 22, og dette med rette, det må jeg klart understrege, så der kan opnås stringens. Hvis vi stemmer om PPE-DE-Gruppens forslag i dets nuværende udformning, så ville det væsentlige aspekt, som vedrører elektricitetssektoren, gå tabt. Omvendt, hvis vi stemmer som anført i afstemningsoversigten, nemlig således at ændringsforslag 184 ville blive forældet ved vedtagelse af ændringsforslag 149, så ville vi igen få problemet med inkonsistens i forhold til den anden artikel. Derfor findes følgende forslag, og det har jeg aftalt med forslagsstilleren, som må bekræfte dette, altså at vi først stemmer om udvalgets ændringsforslag 149, derefter trækker PPE-DE-Gruppen sit ændringsforslag tilbage med undtagelse af den del, der afhjælper denne inkonsistens. Dette kommer derefter til at fremstå som en tilføjelse til ændringsforslag 149. Så har vi klaret inkonsistensen mellem elektriciteten og naturgassen og inden for naturgassen.
(Bifald)

Turmes (Verts/ALE)
Bare for at forvirre mine kolleger vil jeg sige, at det ikke er helt korrekt, for hvis vi stemmer for ændringsforslaget fra PPE-Gruppen, vil vi få en anderledes ordlyd for artikel 22, som er artiklen om den regulerende myndighed for elektricitet og gas. Jeg vil overlade det til forsamlingens visdom, men personligt vil jeg stemme imod dette for at være i overensstemmelse med artikel 22. Hvis vi ikke løser det i dag, vil vi løse det ved andenbehandlingen.

Jarzembowski (PPE-DE)
Hr. formand, hos os har der indsneget sig to små redaktionelle fejl. Den første fejl findes i ændringsforslag 48. Der skal stå "kompetente myndigheder" i flertal. Det var Rådet og Parlamentet ikke uenige om. Dette var bare en fejl ved formuleringen af ændringsforslaget. Vi er også kommet til at lave en mindre fejl i forbindelse med ændringsforslag 52. Ved den skriftlige formulering er der bortfaldet to ord. Men netop hvad angår ændringsforslag 52, imødekommer det ønskerne i Udvalget om Miljø og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik. Derfor anmoder jeg Dem om at acceptere og således stemme for de to mundtlige ændringsforslag.
Formanden.
Hvis der ikke er nogen indvendinger, vil vi stemme om hr. Jarzembowskis mundtlige ændringsforslag.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Betænkning (A5-0051/2002) af Andreasen for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om nye rammer for samarbejde om aktiviteter vedrørende informations- og kommunikationspolitikken i Den Europæiske Union (KOM(2001) 354 - C5-0465/ 2001/2192(COS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0365/2001) af Izquierdo Rojo for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om kvinder og fundamentalisme (2000/2174(INI)) 
Inden afstemningen om ændringsforslag 21
Van der Laan (ELDR).
Hr. formand, der er et problem i den nederlandske udgave, og jeg har forstået, at det ligeledes er tilfældet i flere andre sprogudgaver. Det drejer sig om ordet identitet, hvilket er forkert, idet det skal være identifikation. Vi slår til lyd for, at religiøse og politiske symboler ikke skal stå i pas og på identitetskort. Det drejer det sig om.

Formanden.
De har ret. Den nederlandske tekst bør bringes i overensstemmelse med de øvrige tekster. Tjenestegrenene fortæller mig, at de allerede var klar over dette, så der er blevet foretaget tekniske justeringer.
Inden afstemningen om ændringsforslag 29
Izquierdo Rojo (PSE)
Hr. formand, vi vil stille et kompromisændringsforslag. Vi vil gerne vide, om GUE/NGL-Gruppen kan acceptere, at der til slutningen af deres ændringsforslag 29 tilføjes "herunder de, der skyldes fundamentalisme", så ændringsforslaget kommer til at lyde: "Opfordrer Kommissionen og Rådet til i forbindelse med anvendelse af sanktioner baseret på menneskerettighedsklausulerne i partnerskabsaftaler og andre aftaler også at lægge vægt på krænkelser af kvinders rettigheder, herunder dem, der skyldes fundamentalisme".
Det er et kompromisændringsforslag i form af en tilføjelse. Desuden, hr. formand, vil jeg benytte lejligheden til at sige til Dem, at hvis der opstår sproglige spørgsmål, ser jeg helst, at der tages udgangspunkt i den spanske version.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, eftersom arbejdet trækker ud, giver jeg i dag afkald på alle mine mundtlige stemmeforklaringer.

Formanden.
Det er meget pænt af Dem. De har lyttet til Deres mor igen.

Raschhofer (NI).
Hr. formand, med Rådets fælles holdning om liberalisering af posttjenesterne sikres en kontrolleret åbning af Fællesskabets marked for posttjenester. De planlagte målsætninger og vægtgrænser skal bevares, da de gør det muligt i små trin og på en ordentlig måde at liberalisere postsektoren med alle de fordele, der kommer ud af fair konkurrence. Som altid, når der sker liberalisering af pligtydelser, skal åbningen ske under regulerede forhold, og der skal tages hensyn til forsyningssikkerheden og sociale aspekter.
Det kompromis, der blev indgået i udvalget, om regelmæssig fremsendelse af rapporter om anvendelse af dette direktiv som en kilde til information om den fremtidige udvikling hilses derfor velkomment. Økonomiske, sociale og territoriale konsekvenser af liberaliseringspolitikken skal politikerne ligeledes tage hensyn til. Det er dog spørgsmålet, om det virkelig kan være direktivets opgave at komme med anbefalinger til arbejdsmarkedets parter, som det bl.a. kræves i et ændringsforslag.

Dehousse (PSE).
Hr. formand, mine kolleger og jeg mener, at blandt alle de sektorer, der er berørt af liberaliseringens kvaler, er postsektoren både den vigtigste og mest mishandlede.
Både Kommissionen og Ministerrådet overser eller undervurderer konsekvent, at ved siden af den service, der ydes befolkningen, udfylder postvæsenet i alle EU's medlemsstater og regioner en vigtig social rolle. Under dække af at liberalisere posttjenesten berøver man befolkningen og først og fremmest de dårligst stillede en social støtte, som dog er væsentlig.
Parlamentet forkastede for øvrigt de første forslag, der blev stillet. De forslag, der er sat til afstemning i dag, indeholder forbedringer, men de eliminerer ikke den sociale trussel. Det virker tværtimod mere og mere, som om man ikke har planlagt noget hverken til at finansiere den universelle tjeneste eller kompensere for de uligheder, som dette i sagens natur medfører. En skærpende omstændighed er de massive tab af arbejdspladser, der er en direkte følge af de planlagte foranstaltninger, og som forværrer den vold, som de europæiske samfund allerede lider alvorligt under.
Derfor har mine kolleger og jeg støttet alle konstruktive ændringsforslag, uanset hvor de kommer fra, og vi er mere årvågne end nogensinde før.

Berthu (NI)
Sagen om EU-direktiverne om åbning af markedet for posttjenester er et udmærket bevis på Kommissionens metode, som svinger fra kup til forstillelse. Den anvender klogt de våben, som traktaten giver den, særlig eneretten til at tage initiativer, for at påtvinge dens meninger og få modstanderne til lidt efter lidt at trække sig tilbage. De omfatter i dette tilfælde Europa-Parlamentet, som i dette spørgsmål snarere var tilhænger af at gå mere moderat til værks.
Det er her, som det ofte er tilfældet, så meget mere beklageligt, som Kommissionens holdning i grunden er totalt ensidig og diskutabel. Den har ikke bevist, at en fuldstændig åbning af markedet for postomdeling som helhed ville være rentabel i et land som Frankrig. Det er alligevel dette mål, som Kommissionen rent faktisk fører os hen imod. Og med hvilken ret? Lige så forsvarligt det forekommer, at Kommissionen vil beskæftige sig med transnational postomdeling, i lige så høj grad skal den nationale postomdeling efter vores mening høre under hver enkelt medlemsstats ansvarsområde.
En sådan skelnen eksisterer imidlertid ikke i Kommissionens øjne. Kommissær Bolkestein har lige forklaret Parlamentet, at vi skal arbejde for at gennemføre det indre marked for posttjenester. Eksisterer et sådant indre marked ikke i dag? Ville det være umuligt at sende et brev fra Frankrig til Danmark eller England på gode betingelser? Alt dette er latterligt. Det indre marked findes allerede, og kommissær Bolkestein røber blot, at Kommissionens egentlige mål er et helt andet, nemlig harmonisering, som der overhovedet ikke er brug for.
Dette rejser et andet generelt spørgsmål, nemlig forbindelsen mellem Kommissionens beføjelser til at åbne markedet for konkurrence, som i dag er urimelige, og medlemsstaternes beføjelser til at organisere nationale offentlige tjenester. Vi mener, at når der hersker usikkerhed, er det staten, der skal have det sidste ord, men selvfølgelig på betingelse af at det bygger på et klart folkeligt ønske. Man skal ikke lade Kommissionen udvikle og påtvinge en følelsesmæssig opfattelse af dens beføjelser til at åbne markedet for konkurrence.
Derfor skal konventet, som samles for at overveje EU's fremtid, optage dette vigtige spørgsmål på sin dagsorden.

Bordes og Laguiller (GUE/NGL)
Vi har stemt for GUE-Gruppens ændringsforslag, fordi det forkaster hele Rådets forslag om åbning af markedet for posttjenester. Vi har ikke udelukkende gjort det for at tage afstand fra Rådets holdning, som afviser at tage Europa-Parlamentets svage ændringsforslag i betragtning. Selv med de ændringsforslag eller nedtoninger, som Parlamentet har foreslået, ville dette projekt være uacceptabelt.
Vi forkaster det hele, fordi vi er ubetinget imod enhver privatisering af posttjenesterne samt enhver tanke om rentabilitet for posttjenester.
Ved at forkaste Rådets tekst, forkaster vi hele den politik, som de nationale regeringer og EU-institutionerne har ført. Det er en politik til afvikling af offentlige tjenester, en reaktionær politik, som er til skade for brugerne af postvæsenet samt arbejdstagerne i denne sektor.
Vi har afslået at deltage i afstemningen om ændringsforslagene, fordi hverken den foreslåede tekst eller fremgangsmåden som helhed kan ændres eller forbedres.

Caudron (PSE)
Det er tydeligt, at der er sket store fremskridt de seneste år i fastlæggelsen og sikringen af en universel posttjeneste i lighed med andre områder som f.eks. energiområdet, hvilket vi havde svært ved at forestille os i begyndelsen af 1990'erne.
Jeg betragter således denne udvikling som en positiv udvikling, der giver en ikke ubetydelig garanti for adgang til og kvalitet i den universelle tjeneste, hvad angår tilbud om minimumsprodukter, der dækkes af den universelle tjeneste, og hvad angår tilpasning af den universelle tjeneste ved at indarbejde den nye teknologi.
Der er dog tvivl, spørgsmål og betænkelighed tilbage, hvad angår ligevægten mellem offentlig tjeneste og marked, hvad angår vedligeholdelse af postnettet i byer og landsbyer, og hvad angår takster. Derfor har jeg stemt ja til nogle ændringsforslag, der indebærer, at Kommissionen løbende skal fremsende rapporter til Europa-Parlamentet om udviklingen af det indre marked for posttjenester. Derfor har jeg også sammen med De Grønne stemt for et ændringsforslag, der ligesom under førstebehandlingen fastsætter vægtgrænsen til 150 g (med takstbetingelser).
Jeg beklager, at det ændringsforslag, der "sikrede de garantier", der var givet andetsteds, blev forkastet. Vi skal nu være utroligt årvågne, når teksterne gennemføres.

Darras (PSE)
Først og fremmest vil jeg takke ordføreren for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme, Markus Ferber, og hele udvalget for det arbejde, som de har fremlagt.
Kompromisændringsforslaget i Ferber-betænkningen er utilfredsstillende, ja, endog uantageligt.
Det er utilfredsstillende, fordi der i ændringsforslaget anmodes om en unilateral evaluering, som alene foretages af Kommissionen, og ikke, som jeg kunne have ønsket, en kontradiktorisk evaluering udført af alle aktørerne.
Det er uantageligt, fordi der ved at forkaste Parlamentets oprindelige forslag om i liberaliseringens næste fase at fastsætte vægtgrænsen til 150 g og fire gange taksten ikke er nogen som helst garanti for, at man kan bibeholde et højt niveau af social samhørighed.
Ændringsforslaget er endvidere uantageligt, fordi det ikke tager spørgsmålet om nye operatørers adgangsbetingelser til nettene op.
Det er endelig uantageligt, fordi det ikke behandler spørgsmålet om finansiering af den universelle tjeneste. Hvis der imidlertid findes et legitimt spørgsmål, er det netop spørgsmålet om finansiering. Vi er faktisk i vores gode ret til at få at vide, hvordan den universelle tjeneste skal finansieres, det vil sige, hvordan den kan garanteres som sådan.
Jeg vil ikke desto mindre stemme for den fælles holdning af mangel på bedre, for hvis man på ny forsøger at ændre teksten, risikerer man, at den fælles holdning falder. Man risikerer således, at der ikke eksisterer et direktiv om posttjenesterne og følgelig, at en fuldstændig liberalisering af denne sektor først kan ske om to år.
Det er således snarere sikkerhedshensyn end egentlig begejstring for denne betænkning, der efter min mening er for kynisk liberal, og som får mig til at stemme for den fælles holdning.

Krivine og Vachetta (GUE/NGL)
Ved afstemningen under førstebehandlingen den 14. december 2000 var vi en håndfuld parlamentsmedlemmer, der forkastede en gradvis og kontrolleret liberalisering af posttjenesterne. Vi forsøgte at overbevise dem, der, selv om de er tilhængere af den offentlige tjeneste, forklarede, at det væsentligste var blevet bibeholdt. Man havde imidlertid ikke taget Kommissionens og medlemsstaternes faste ønske om at liberalisere og derefter privatisere alle offentlige tjenester med i betragtning. Der er intet kompromis, der holder hverken med hensyn til fristen for eller omfanget af liberaliseringen. Derfor har vi stemt for at forkaste den fælles holdning, og vi vil fortsat kæmpe for postvæsenet som en offentlig tjeneste. Det er den eneste holdning, der kan sikre, at kvaliteten bibeholdes for brugerne, og at alle har fri adgang hertil, særlig befolkningen på landet og i arbejderkvarterer. Det er den eneste holdning, der kan sikre, at beskæftigelsen bevares. Alene ved at vedtage det nye direktiv åbner parlamentsmedlemmerne for nedlæggelse af 450.000 arbejdspladser i postsektoren i Europa, heraf 50.000 i Frankrig. For at modvirke det liberale dogme, der vil gøre vores behov og grundlæggende rettigheder til en handelsvare, er tiden nu inde til at mobilisere befolkningen, arbejdstagerne og deres organisationer for at få indført en koordineret offentlig posttjeneste i Europa, der kontrolleres af befolkningen.

De La Perriere (NI)
Det kompromis, som man kom frem til på Rådets møde den 15. oktober 2001 om åbning af markedet for posttjenester i medlemsstaterne, og som bl.a. den franske socialistregering støtter, bygger efter vores mening på en række tvetydigheder, der kan skjule mange farer.
Under dække af den franske undtagelse og forsigtighedsprincippet til bibeholdelse af borgernes lighed har jeg ikke støttet dette skæve kompromis, som ganske enkelt er en blankocheck til Kommissionen, således at den inden 2006 kan få afskaffet det franske postvæsen.
Økonomien skal ikke være den eneste ledetråd i europæisk politik.
Frankrig har valgt en kvalitetsposttjeneste, der er fordelt over hele landet og tilgængelig for alle til en enhedstakst. Det er den franske opfattelse af offentlig tjeneste. Det er ønsket om at bibeholde denne ordning, koste, hvad det vil.
Mit ønske er, at ligesom de offentlige tjenester som helhed hører under den enkelte medlemsstats kompetence, skal hver medlemsstat fortsat frit kunne organisere deres posttjeneste endeligt.

Meijer (GUE/NGL)
Almennyttige faciliteter såsom postvæsenet, offentlig transport, energiforsyning og drikkevandsledninger har af gode grunde været statsmonopol i mere end et århundrede. Det drejer sig om uundværlige faciliteter, som ikke altid ville være til rådighed for alle til en overkommelig pris, hvis der var konkurrence. Man kunne forvente, at tilhængere af politisk og økonomisk enhed tilstræber en fusion mellem medlemsstaternes statspostvirksomheder og europæiske enhedsfrimærker. I stedet for sætter man i den neoliberale fase forskellige postvirksomheder ved siden af hinanden for at lade dem konkurrere med hinanden og for at give amerikanske, australske eller nye virksomheder, som tilbyder en dårligere service til lavere priser med dårlige arbejdsvilkår, adgang til markedet. Efter overtagelser og konkurser vil tre verdenskoncerner dominere om 20 år, og enhver beskyttelse af personale, miljø og forbrugere vil så være umulig. Et flertal i Parlamentet forkastede ved førstebehandlingen en yderligere vægtnedsættelse til under 150 g for den post, som skal distribueres i et konkurrencesystem, samt en senere udvikling mod videregående former for liberalisering. Efter Kommissionens trussel om mulig anvendelse af andre regler, som giver endnu mindre sikring af universel service, godkender socialdemokraterne efter årelang modstand nu de forkastede planer. Det er overflødigt og skadeligt, og jeg slår til lyd for forkastelse.

Souchet (NI)
Den enkelte medlemsstat skal bevare den fulde kontrol med organiseringen af sine offentlige tjenester. Det er op til den enkelte medlemsstat og udelukkende den at fastlægge, på hvilke områder og betingelser det skal ske. Den skal bestemt sikre sig, at disse tjenester for til fulde at opfylde befolkningens behov ikke kan lammes af organisatoriske interesser. Det er imidlertid ikke acceptabelt, at Kommissionen under dække af en udvidet fortolkning af beføjelser, som den er blevet tildelt vedrørende åbning af markedet, tilraner sig ret til at fastlægge arten af de offentlige tjenester, som befolkningen kan nyde godt af eller ej.
Vi afviser at anvende Monnet-metoden, som i dag vil blive anvendt på posttjenesterne og i morgen på andre offentlige tjenester. Monnet-metoden vil i dette tilfælde sige et eventyr med gradvis generel liberalisering, uden at der i forvejen er foretaget en grundig undersøgelse af konsekvenserne af en sådan politik. Kommissionen er i samme øjeblik, som det indre marked iværksættes, rede til at løbe risikoen for, at posttjenesternes sociale funktion i fremtiden ikke tages i betragtning, at den territoriale dækning forringes, at kvaliteten af den ydede service bliver ringere, og at omkostninger øges betydeligt. Der bliver som sædvanlig først foretaget en konsekvensundersøgelse, når alt er afgjort, og man ikke længere kan vende om.
Det er, fordi vi er imod denne fremgangsmåde med fait accompli, at vi har stemt imod Ferber-betænkningen samt Rådets og Kommissionens fælles holdning. Jeg har for øvrigt bemærket, at en del af den franske regering støtter den aktivt, og at to andre dele kæmper ihærdigt imod den.

Berthu (NI)
Malmström-betænkningen om fremlæggelse i Europa-Parlamentet af Kommissionens årlige lovgivnings- og arbejdsprogram har ved første øjekast en sympatisk side, nemlig at det faktisk lykkes at beskære kollegiets eneret til at tage initiativer og at få dets unilaterale og udemokratiske karakter frem i dagslyset.
På den anden side udelader betænkningen imidlertid det væsentlige. Den siger intet om Rådets ret til at godkende det samme arbejdsprogram.
Malmström-betænkningen viser først, at efterhånden som Europa-Parlamentet får mere magt, tynger Kommissionens eneret til at tage initiativer det mere og mere. Det forsøger derfor at påtvinge dets prioriterede områder. Dette bevirkede for øvrigt en vis spænding i december, da Kommissionen fremlagde sit program for 2002.
I dag fastsætter den aftale mellem Kommissionen og Parlamentet, som lige er blevet indgået, en tidsplan for år N-1 for fælles udarbejdelse af arbejdsprogrammet for år N. Det er et godt initiativ. Det fører imidlertid til et andet spørgsmål: Hvor er den tilsvarende tidsplan for dialogen med Rådet?
En sådan tidsplan ville være endnu mere berettiget af tre grunde. Rådet er den EU-institution, der har de dybeste demokratiske rødder, da det bygger på de nationale parlamenter. Rådet har allerede i henhold til EU-traktatens artikel 4 i teorien og til forskel fra Europa-Parlamentet beføjelse til at tilføre Unionen fremdrift og fastlægge de overordnede retningslinjer for Kommissionens arbejde. Endelig har Rådet et samlet overblik over det arbejde, der skal udføres på europæisk niveau i traktatens tre søjler, herunder medlemsstaternes initiativer i den mellemstatslige søjle.
Da Malmström-betænkningen ikke afklarer dette punkt, virker den således især som en manøvre fra de to gamle sammensvorne, Kommissionen og Parlamentet, der skal få Rådets centrale rettigheder til at blive glemt.

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg beklager, at jeg lægger beslag på Deres tid. De kender - ligesom jeg - til en kampagne, der føres af dagbladet Daily Record i Skotland, hvor der er blevet udtalt nogle yderst uretfærdige ting om vores kollega, fru Thorning-Schmidt, hvis værdifulde betænkning, vi vedtog her i dag - ting, som jeg beklager. Det er imidlertid sådan, at denne værdifulde betænkning, som beskytter arbejdstagere mod støj på arbejdspladsen, kunne have fået utilsigtede bivirkninger for musikindustrien. Jeg er glad for, at ændringsforslag 23 og 25 blev rettet, så vi bl.a. kan redde sækkepibeorkesterverdenen. Jeg tror, at jeg er den eneste sækkepibespiller her i Parlamentet, så jeg er særlig glad for dette! Men jeg vil ikke sige til fru Thorning-Schmidt, at hendes skotske kolleger beklager den måde, hvorpå hun uretfærdigt er blevet udleveret i vores presse.

Formanden.
Vi glæder os til at høre sækkepiberne ved næste festligholdelse af Robert Burns fødselsdag.

Alavanos (GUE/NGL)
Initiativerne til en fællesskabslovgivning om minimumsstandarder for sundhed og sikkerhed i forbindelse med arbejdstagernes eksponering for risici på grund af støj går i den rigtige retning i betragtning af de bogstaveligt talt uciviliserede tilstande, der hersker i visse medlemslande som f.eks. Grækenland, hvor selv de mest elementære sikkerhedssystemer ikke fungerer.
I denne forbindelse er følgende vigtigt:
Der skal være lave grænseværdier for, hvornår der gribes ind (83 dB).
Ansvaret for foranstaltningerne skal ligge hos arbejdsgiverne og ikke hos arbejdstagerne, og derfor bør høreværn ikke medregnes.
Referenceperioden skal være en arbejdsdag og ikke en uge, som vil forlænge nedslidningen og arbejdstagernes eksponering for støj.
Disse synspunkter er indeholdt i Europa-Parlamentets ændringsforslag - og derfor har jeg også stemt for dem - men de støttes ikke af Rådets fælles holdning.
Endelig er det vigtigt med kontrolmekanismer, så foranstaltningerne bliver omsat i praksis.

Crowley (UEN)
Det har altid været min gruppes holdning at arbejde for et sikrere arbejdsmiljø for alle arbejdstagere, og vi har hidtil ydet stor støtte til realistiske initiativer, der sigter på at nå dette.
Vi har sammen med mange andre medlemmer haft mange bekymringer over indholdet i denne betænkning, bl.a. de vidtrækkende krav til arbejdsgiveren og de tvivlsomme støjemissionsniveauer. Derfor har vi ikke kunnet støtte særlig mange af de stillede ændringsforslag, og vi er helt bestemt skuffede over, at mange ændringsforslag blev støttet.
Vi er især meget glade for, at ændringsforslagene om at udelukke musikindustrien blev vedtaget. Det er meget velkomment, idet jeg og mange medlemmer var af den mening, at dette ikke var det rigtige sted at behandle en meget specialiseret industrisektor.
Vi må også bifalde Rådets vilje til at godkende mange af de ændringsforslag, der blev stillet af Parlamentet ved dets førstebehandling, og vi håber, at den goodwill, som Parlamentet har udvist, vil blive gengældt i fremtiden.
På personligt plan deltog jeg ikke i afstemningen, da jeg havde meget alvorlige forbehold med hensyn til indholdet i betænkningen og mange af ændringsforslagene, og som tidligere musiker følte jeg ikke, at det var rigtigt af mig at stemme.
Generelt er vores gruppe glad for resultatet og håber, at denne nye realisme vil fortsætte.

Titley (PSE)
Jeg støtter helhjertet denne betænkning af min socialdemokratiske kollega om at stramme Rådets fælles holdning om arbejdstagernes eksponering for støj op. Ingen arbejdstagere bør eksponeres for så høje støjniveauer, at de er ude af stand til at føre en samtale. Man har kun to ører, og det er af vital betydning, at de beskyttes. Desuden er det bedre, at foranstaltningerne til bekæmpelse af støjforurening og -skade er forebyggende frem for helbredende, og at forpligtelsen er placeret som et kollektivt frem for individuelt ansvar på dette område.
For at dette direktiv kan blive så effektivt som muligt, må vi arbejde med eksisterende redskaber og undgå dobbeltarbejde. Derfor bør Det Europæiske Arbejdsmiljøagentur anvendes fuldt ud. Det vil lette og fremme udvekslingen af bedste praksis med hensyn til acceptable støjniveauer. Det er desuden logisk, at direktivet skal være vidtrækkende og også omfatte de arbejdsgivere og arbejdstagere, som er selvstændige, eftersom de udgør en betydelig andel af nutidens arbejdsstyrke.

Ebner (PPE-DE).
Hr. formand, jeg stemte for fru Müllers betænkning, og det siger jeg med stor overbevisning. Jeg støtter fru Müllers sag, og jeg håber, at såvel fru Jacksons anmodninger til Parlamentet og hendes udtalelser som kvæstoren fru Banottis forsikringer om, at der bliver gjort noget ved denne utrolige indblanding - som ikke bare er uacceptabel for Parlamentets arbejde, men efter min mening også for selve demokratiet og for afholdelsen af en parlamentsforhandling - snarest muligt bliver til noget, så den form for indblanding, der gik så vidt som til mordtrusler, ikke længere finder sted, så gerningsmændene bliver stillet ordentligt til ansvar, og så den slags ikke gentager sig. Jeg sætter min lid til fru Banottis indsats.

McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg er ked af den afstemning, der fandt sted i dag. Det er et større slag for offentlighedens ret til at vælge alternative former for medicin og retten til at forsøge og undgå at være afhængig af lægemiddelindustrien og dens produkter. I går aftes afviste kommissær Byrne idéen om, at lægemiddelindustrien skulle have noget at gøre med dette, men jeg kunne godt lide at vide, hvorfor de er så interesserede i at få dette igennem, hvis det ikke er tilfældet. Han forsøgte helt klart at give indtryk af, at de, der var imod dette, blot var talsmænd for industrier, som fremstiller kosttilskud. Det er ikke tilfældet. Vi er helt klart for folks ret til at vælge. Den ret er blevet frataget dem i dag.
Der var nogle medlemmer her i Parlamentet, der indtog en latterlig holdning ved at sige, at jeg burde anbefale, at folk spiste flere appelsiner og grøntsager. Tag eksemplet med gravide kvinder. De ville skulle spise en masse broccoli for at få den mængde folinsyre, så en sådan påstand er latterlig. Det, der er sket her i dag, har gået medicinalindustriens ærinde, som nu vil få flere kunder, fordi flere folk vil blive syge.
Det er også et angreb på de enkelte medlemsstaters politikker. Hvis medlemsstaterne ikke har en lempelig politik i deres lande, bør de ændre den og ikke tvinge resten af os til at trække vores standarder ned til deres.

Banotti (PPE-DE).
Hr. formand, jeg støttede ændringsforslagene til Müller-betænkningen, selv om hver en fiber i min krop ønskede at give dr. Rath - stavet r-a-t ("rotte")? - og hans håndlangere, som har belejret Parlamentet ikke kun i de sidste par måneder, men i et helt år, et hårdt slag. Jeg vil også slutte mig til fru McKenna og sige, at vitaminer - som jeg personligt som sygeplejerske ikke betragter som et kosttilskud - sælges frit i vores land, og at jeg endnu ikke har hørt om nogen, der har taget en overdosis af C-vitaminer eller nogen andre vitaminer.
Derfor stemte jeg - beklageligvis, for jeg ville have gjort hvad som helst for at forpurre dr. Raths hensigter - for ændringsforslagene, der desværre ikke blev vedtaget. Jeg er enig med fru McKenna i, at det frie salg af disse produkter - som - og jeg gentager - efter min mening ikke er kosttilskud - ikke har givet anledning til nogen problemer, og jeg ser ingen grund til, at man blander sig i dette salg.

Thors (ELDR).
Hr. formand, må jeg blot sige, at hele diskussionen om dette direktiv viser, at der er et uopsætteligt behov for at gøre love og regler klarere. Der hersker en enorm misforståelse med hensyn til, hvordan det skal fortolkes, når der i artikel 4 henvises til bilag og andre ting. Jeg henstiller til, at vi alle støtter bedre lovgivning.

Borghezio (NI).
Hr. formand, Europa-Parlamentet har truffet en beslutning, der krænker de europæiske borgeres ret til frit at benytte sig af naturmedicin, som er helt uden bivirkninger. Man forsøgte at få os parlamentsmedlemmer til at glemme en enkel sandhed, nemlig at der så vidt vides aldrig er nogen, der er døde af de vitaminer, de har indtaget, mens man bestemt ikke kan sige det samme om produkterne fra de multinationale medicinalvirksomheders sofistikerede laboratorier, hvilket vi kunne se af Lipobay-sagen. Der er titusindvis af kræftsyge mennesker, som effektivt behandler sig selv med vitaminterapi kombineret med naturlige stoffer som aminosyrerne lysin og prolin.
For at imødekomme ønskerne fra de multinationale medicinalvirksomheders magtfulde lobby krænker dette direktiv således en grundlæggende ret og er i modstrid med de europæiske forbrugeres almene interesse. Det er ikke tilfældigt, at et af Kommissionens medlemmer, nemlig hr. Bolkestein, er med i den andenstørste multinationale medicinalvirksomheds bestyrelse. Men der er selvfølgelig ingen, der siger, at han er indblandet i dette direktiv, som med ét slag er et dødsstød for de sunde små og mellemstore producenter af kosttilskud og for 400 millioner europæeres frie valg af behandlingsform.

Bordes og Laguiller (GUE/NGL)
Vi går ind for alt, der går i retning af indbyrdes tilnærmelse af medlemstaternes lovgivninger, særlig på dette område, hvis det udmønter sig i en forbedring for forbrugerne. Det er imidlertid ikke det, der er drivkraften for ordføreren og ophavsmændene til de fleste ændringsforslag. Det er først og fremmest, om ikke udelukkende, de interesser hos de kapitalistiske koncerner, der fremstiller kosttilskud. Det er så indlysende, at den franske arbejdsgiverforening for denne sektor har sendt en fax til alle Parlamentets medlemmer. Indledningen er direkte kynisk, da den lyder således: De franske virksomheder, der fremstiller kosttilskud, takker på forhånd deres repræsentation i Europa-Parlamentet for at stemme for direktivet.
Nuvel, lad de personer, der er disse menneskers "repræsentation", stemmer for denne betænkning og direktivet! Vi har kun stemt for et eneste ændringsforslag, nemlig det ændringsforslag, der samlet forkastede betænkningen.
Grossetête (PPE-DE)
Mange europæere tager vitaminer og mineraltilskud.
Derfor skal man inden for rammerne af en EU-politik, der er til fordel for forbrugeren, undgå enhver skæv udvikling i brugen af disse stoffer og kontrollere kvaliteten af produkter, der udbydes til forbrugerne.
Denne anbefaling opfylder disse krav, særlig ved at foreslå et adækvat europæisk retsgrundlag, der ikke hæmmer disse produkters frie bevægelighed og samtidig sikrer forbrugerne en øget beskyttelse af sundheden og garanti for korrekt, passende information på de produkter, der er til rådighed.
Et af de afgørende elementer for disse produkters sikkerhed er den maksimale mængde af mineraler i kosttilskud. Derfor er det vigtigt at fastsætte de tilladte maksimale mængder af vitaminer og mineraler i kosttilskud, således at disse produkter kan anvendes velovervejet. Faktisk viser videnskabelige evalueringer, at indtagelse af visse vitaminer og mineraler i overdrevne mængder kan have uønskede eller skadelige virkninger.
Endvidere bør man ikke fastfryse listen over disse stoffer, da andre produkter med en ernæringsmæssig eller fysiologisk virkning kunne have samme virkning. På baggrund af den erfaring, som vil blive opnået på dette område, opfordrer jeg Kommissionen til at forelægge Europa-Parlamentet og Rådet yderligere forslag med tilhørende hensigtsmæssige retlige dispositioner om andre næringsmidler og stoffer, der kunne have samme virkning som kosttilskud.

Hortefeux (PPE-DE)
 Jeg har stemt for Müller-betænkningen og vil gerne fremhæve kvaliteten af det arbejde, som ordføreren har udført.
Jeg glæder mig over, at Parlamentet endelig udtaler sig om et så vigtigt spørgsmål. Det drejer sig i dag om at sikre, at de pågældende produkter ikke udgør en risiko for sundheden ved at garantere en mærkning, der gør, at de europæiske forbrugere kan få klare, nøjagtige og hensigtsmæssige informationer på produkterne.
Det er ønskeligt, at der fastsættes en minimal mængde af vitaminer og mineraler, som disse produkter skal indeholde, således at det sikres, at kosttilskud indeholder en mængde vitaminer og mineraler, der er tilstrækkelig til at opnå det formål, der er angivet på produktet.
Når først principperne for fastsættelse af den maksimale og minimale mængde er aftalt, er vedtagelsen af specifikke grænser for hvert næringsstof på grundlag af udtalelsen fra Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler et teknisk spørgsmål.
Vi må ikke glemme, at indtagelse af visse vitaminer og mineraler i overdrevne mængder kan have uønskede eller skadelige virkninger. Derfor er det nødvendigt at garantere, at disse produkter er sikre, særlig ved hjælp af en mærkning, der indeholder nøje anvisninger for brugen af produktet, og især hvor stor en mængde der må indtages.
Borgerne i Europa vil således roligt kunne vælge vitaminer og mineraltilskud blandt det store udvalg af produkter, der for tiden er til rådighed på markedet, uden hele tiden at skulle spørge sig selv, om de er skadelige for sundheden.

Meijer (GUE/NGL)
I det forløbne år er alle Parlamentsmedlemmer blevet bombarderet med e-mails om kosttilskud og vitaminpræparater. Det ligger der både en videnskabelig teori og en økonomisk interesse bag. Linus Pauling, som blev kendt for sin modstand imod atomvåben, har en interessant teori. Mathias Rath sender varer fra Nederlandene til kunder i Tyskland, hvor hans produkter er forbudte. Men hans økonomiske interesser er ikke grund nok til at ændre lovgivningen. For disse kosttilskud skal gælde det samme som for andre omstridte produkter, som konsumeres af mennesker i forventning om, at de er gode for deres sundhed. Hvis staten skal gribe ind, skal det kun være for at beskytte mennesker imod skader. Uafsluttede diskussioner, videnskabelig usikkerhed og vedvarende uenighed om stoffers virkning kan ikke afsluttes ved hjælp af en lovgivning, som på forhånd udpeger alt, som afviger fra den etablerede lægevidenskab, som kvaksalveri. Jeg konstaterer, at mange mennesker bruger disse produkter, og at de erfarer alle forbud som unødvendig overbeskyttelse fra en bureaukratisk stats side. Under disse forhold skal EU begrænse sig til bekæmpelse af skadelige stoffer. Jeg slår til lyd for forkastelse, fordi EU bedre kan overlade eventuelle andre foranstaltninger til de nationale lovgivere, som i højere grad og hurtigere kan tage hensyn til ændringer i befolkningens holdning.

Sacrédeus (PPE-DE)
Jeg har stemt imod betænkningen. Jeg er af den opfattelse, at der mangler et juridisk grundlag, eftersom EU ikke har lovgivningskompetence på folkesundhedsområdet. Det er den nationale lovgivning, der skal håndtere spørgsmål om kosttilskud, ikke EU.
EU har heller ikke taget initiativ til at ændre lovgivningen på meget alvorlige misbrugsområder som f.eks. alkohol- og narkotikaområdet. At man nu forsøger at gøre det på helsekostområdet, hvilket får konsekvenser for menneskers selvmedicinering igennem vitamintilskud, rejser en række grundlæggende spørgsmål.
I hvis interesse? Hvorfor netop på dette område? Hvilke konsekvenser får dette for den enkelte borger? Hvilke næringsdrivende rammes, og hvilke tilgodeses?
Disse spørgsmål kræver nogle mere tilfredsstillende svar end dem, vi har fået.

Ebner (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne erklære, at jeg har stemt for Paulsen-betænkningen og frem for alt også for ændringsforslag 10. Jeg mener grundlæggende, at vi skal være meget opmærksomme på og nøje overholde hygiejnebestemmelser, og at vi også på tilsvarende vis skal hæve standarden. Men det er meningsløst, at vi gennemfører en tankeløs destruktion af værdifulde stoffer - for køkken- og madaffald er værdifulde stoffer - og at der på grund af destruktionen opstår omkostninger for samfundet, når vi har en mulighed for at udnytte dette affald på en mere hensigtsmæssig måde. Jeg er glad for, at Europa-Parlamentet er gået med til dette, om end med et knapt flertal. Jeg håber, at vi i det videre forløb også får Kommissionens accept af, at netop værdifulde stoffer ikke må destrueres på må og få, hvilket også er forbundet med yderligere omkostninger, men derimod kan genanvendes.

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE).
Hr. formand, mange tak fordi jeg fik mulighed for at stille det mundtlige ændringsforslag og også at begrunde det. Desværre var det lige på kanten af de nødvendige 314 stemmer. Det er ret ærgerligt for forslaget, men det ændrer ikke ved, at Parlamentet nu i kompromisændringsforslag 25 har krævet, at Kommissionen skal stille et forslag til lovgivningsmæssig beslutning. Så har vi proceduren med fælles beslutningstagning, hvorefter reguleringen sker i en selvstændig forordning. Jeg appellerer til landene, som indtil videre kun har talt for et forbud, om også lige at sørge for, at disse stoffer, som er farlige, hvis de ikke behandles ordentligt, bliver destrueret korrekt. Jeg forventer, at Kommissionen i overgangstiden, indtil der foreligger en forordning, der regulerer det hele, varetager sine kontrolfunktioner, således at vi ikke endnu en gang kommer til at opleve katastrofer, som vi har oplevet - mund- og klovsyge, svinepest - som skyldes ubehandlet mad- og køkkenaffald.
Grossetête (PPE-DE)
Jeg har altid prioriteret sundhed og forbrugerbeskyttelse.
Jeg ønsker at komme med to væsentlige bemærkninger om nogle punkter, som jeg har kæmpet for i Parlamentets udvalg.
EU's beslutninger skal være kohærente. Derfor bør man for at være effektiv ikke øge mængden af forordninger, som vedrører de samme emner. Ved at udstede regler for forebyggelse af, kontrol med og udryddelse af visse overførbare spongiforme encephalopatier underkaster forordning (EF) nr. 999/2001 allerede biprodukter af dyr fra slagterier for drøvtyggere og opskæringsvirksomheder for kød en streng sundhedsmæssig kontrol. Derfor er der af hensyn til kohærensen og korrekt anvendelse ingen grund til at medtage sådanne virksomheder i anvendelsesområdet for endnu en forordning med samme formål.
EU skal ligeledes træffe gennemførlige beslutninger. Vi ved imidlertid, at behandlings- og destruktionskapaciteten (forbrænding eller bortskaffelse) ikke i EU tillader at anvende foranstaltninger, der skal iværksættes med for kort frist, når de vedrører spildevand fra slagteriernes ofte fælles rensningsanlæg, hvad enten de er klassificeret som kategori 1 eller kategori 2. Dette viste sig især i forbindelse med forbuddet mod kødmel i dyrefoder, der tvang medlemsstaterne til at oplagre store mængder kødmel, mens de ventede på, at det kunne blive forbrændt. Hvis man hertil lægger flere millioner tons produkter, der skal destrueres eller behandles, inden de genbruges, vil det give nye oplagringsproblemer af mangel på løbende behandlings- eller forbrændingsmuligheder. Vi ved imidlertid, at oplagring kan udgøre en sundheds- og miljørisiko. Det er derfor nødvendigt at fastsætte en hensigtsmæssig tidsplan, der muliggør en fornuftig, sikker og miljørigtig fællesskabsforvaltning.

Hyland (UEN)
Jeg vil gerne rose ordføreren, fru Paulsen, for hendes arbejde med denne vigtige betænkning. De senere års BSE-krise må aldrig igen true europæiske forbrugere og landmænd og oksekødsindustrien. Jeg mener, at Kommissionen bør roses i stærke vendinger for systematisk at have stillet en række forslag til lovgivning, som tager sigte på at tackle hver og et af de spørgsmål, der omgiver den oprindelige krise.
Kommissionen og medlemsstaterne har taget de nødvendige skridt med fuldt samarbejde fra landbruget og oksekødsindustrien for at garantere sikre landbrugs- og fødevarefremstillingspraksisser og et sikkert produkt for den europæiske forbruger såvel som vores meget vigtige eksportmarkeder. Mange af de aktioner og foranstaltninger, der er blevet truffet, har medført store tab, og det må vi ikke glemme.
Dette særlige forslag tager sigte på at etablere en fælles retlig ramme til afklaring af betingelserne for behandling af animalske biprodukter. Vigtigst er det, at kun de biprodukter, som bør ende i dyrefoder, og følgelig fødekæden, er de biprodukter, som er egnet til direkte konsum. Med andre ord bør man ikke, hvis man ikke kan putte en skefuld af det i sin kop kakao om aftenen, fodre grisene med det heller.
Som medlem af Europa-Parlamentet for en primært landlig valgkreds i Irland, den medlemsstat, der er mest afhængig af landbruget, støtter jeg fuldt ud hensigten med dette forslag. Jeg mener absolut, at der bør være et fuldstændigt forbud mod at fodre grise med affald. Vi har set den skade, som en mere slap tilgang kan forårsage. Jeg er også overbevist om, at der er behov for at forbyde brugen af genvunden vegetabilsk olie i alt foder.
Ordføreren bør roses for sit forslag om, at husholdningsaffald undtages fra bestemmelserne i disse forordninger med hensyn til transport, identifikation m.v., og at det omfattes af de nationale bestemmelser og rammedirektivet om affald.
Hvad angår spørgsmålet om spildevand fra slagterier, mener jeg, at det bør undersøges, eftersom det indeholder en enorm mængde affaldsmateriale. En definition af "slam" i bilaget kunne være med til at afklare situationen.
Jeg vil slutte af med at forsikre kommissæren om, at han har Parlamentets fulde støtte på dette vigtige område vedrørende fødevaresikkerhed. Her vil jeg indtrængende opfordre ham til at udøve pres på Rådet for at nå en endelig beslutning med hensyn til placeringen af den meget vigtige fødevaresikkerhedsmyndighed. Beskyttelse af europæiske forbrugere og af fødekædens integritet er stadig et spørgsmål, som er centralt for medlemmerne af Europa-Parlamentet.

Bordes og Laguiller (GUE/NGL)
Ved at gennemføre det indre marked, som der opfordres til, har betænkningen om grænseoverskridende elektricitetsudveksling først og fremmest til hensigt at åbne elektricitetsmarkedet, og selv om det ikke indrømmes åbent, for privatisering. Det vil sige at overlade gevinsten ved elektricitetsforsyning til mere end 300 millioner europæere til store private koncerner. Ordføreren, som ikke er tilfreds med dette, anbefaler at lade forbrugerne overalt i EU bære udgifterne til åbningen af de nationale net for private virksomheder, hvilket er helt i overensstemmelse med denne fremgangsmåde.
Vi er absolut imod privatisering af elektricitetsproduktionen og -forsyningen, ligesom vi er imod enhver privatisering af offentlige tjenester, som nationalstaterne og EU-institutionerne arbejder på, for en sådan politik kan kun lade sig gøre på bekostning af interesserne hos arbejdstagerne i de berørte sektorer og hos den store masse af forbrugere.
Vi afviser denne politik til afvikling af offentlige tjenester, hvis eneste formål er at tilfredsstille kapitalisternes profitbegær, hvad enten det erkendes åbent som i Mombaur-betænkningen, eller det skjules - om end dårligt - under dække af økologiske betragtninger som i Turmes- og Rapkay-betænkningen. Vi har derfor stemt imod disse to betænkninger.

Caudron (PSE)
Energi er ikke en vare som andre varer! Hvor mange gange har jeg ikke sagt og gentaget det ...
Man skal tage forsyningssikkerheden og de tunge investeringer, som energien kræver, i betragtning.
Man skal indarbejde den nødvendige offentlige service og vigtigheden heraf i form af fysisk planlægning.
På trods af dette har Kommissionen efter Det Europæiske Råd i Lissabon og efter opfordring til hurtigt at iværksætte arbejdet med gennemførelsen af det indre marked for gas og elektricitet fremlagt en meddelelse, et forslag til forordning og et forslag til direktiv, der skal fremskynde liberaliseringen af markedet for gas og elektricitet, så det indre marked bliver fuldt funktionsdygtigt i 2005.
På topmødet i Stockholm godkendte medlemsstaterne denne fremskyndelse med undtagelse af Frankrig, der eftertrykkeligt modsætter sig denne dato.
Kommissionen ønsker at fremskynde åbningen af elektricitetssektoren, således at forbrugerne i områder, der ikke er udlagt til beboelse, frit kan vælge leverandør fra 1. januar 2003, og at alle forbrugere får samme mulighed senest i begyndelsen af januar 2005.
For gassektoren skal dette for områder, der ikke er udlagt til beboelse, gælde fra 1. januar 2004 og for alle forbrugere fra begyndelsen af januar 2005.
Det er fuldstændig uansvarligt og uantageligt.
Det er denne karikatur af et ultraliberalt Europa, som jeg kæmper imod.
I betragtning af magtforholdene i Europa-Parlamentet og i Europa er det en vanskelig kamp.
Derfor har jeg sammen med Philippe Herzog og Gilles Savary støttet et kompromisændringsforslag til ændring af artikel 19 om datoerne og betingelserne for åbning af markedet for gas og elektricitet. Ændringsforslaget understreger nødvendigheden af udligning for at sikre kunder i beboelsesområder ens takster.
Derfor har jeg under den endelige afstemning stemt imod betænkningen.
Frankrig burde støtte denne holdning under Det Europæiske Råd i Barcelona.

Lulling (PPE-DE)
Først vil jeg gerne fastslå, at der ikke var flertal for den del af betænkningen, som omhandlede et direktiv med fælles forskrifter for det indre marked for elektricitet, og som hr. Turmes var ansvarlig for.
Hvis der havde været tale om en Turmes-betænkning i stedet for den aktuelt foreliggende Rapkay- og Turmes-betænkning, så havde den slet ikke fået lov til at komme til behandling her på vores plenarmøde.
Vi er naturligvis indforståede med de tre store mål for liberaliseringen af det indre marked for elektricitet og naturgas, og i forbindelse med topmødet i Barcelona var vores budskab i denne sammenhæng også klart og utvetydigt. Vi vil nemlig
1) sikre, at forbrugerne frit kan vælge deres leverandører,
2) sørge for, at alle leverandører får en fair og gennemskuelig adgang til alle net,
3) arbejde for, at der findes et gyldigt system i alle medlemsstater, hvilket sikrer målsætningen i punkt to.
Hr. Turmes mente, at han i sin del af betænkningen om det indre marked for elektricitet skulle indskrive hele sin ideologi og alle de dertilhørende ønskemål for De Grønne, som heller ikke har noget at gøre med det egentlige emne. Hans afhandling har altså på disse punkter ingen relevans i forhold til emnet. Jeg stemte, ligesom mine kolleger, imod disse punkter i betænkningen. Da vi har at gøre med Parlamentets og Rådets procedure med fælles beslutningstagning, har hr. Turmes med sin rød-grønne ønskeliste ikke været til nogen nytte i denne sag, som vi aktuelt forhandler om, nemlig den fornuftige og bæredygtige liberalisering af det indre marked for elektricitet i EU.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)

Meijer (GUE/NGL)
Fremme af den internationale handel med gas og elektricitet fører til flere problemer med hensyn til miljø, forbrugerbeskyttelse og prisstabilitet. Det kommer jeg nærmere ind på i forbindelse med Mombaur-betænkningen. Ordførerne, hr. Turmes og hr. Rapkay, stiller - efter i går til stor beklagelse for ordføreren for PPE-DE-Gruppen - forslag om at gøre følgerne af Mombaur-betænkningen mindre skadelige. Det er sympatisk, men vanskeligt at gennemføre, fordi man vil kombinere to uforenelige målsætninger. De accepterer mere fokus på konkurrence, hvor det drejer sig om vækst og fortjeneste, og forsøger alligevel at beskytte miljøet og forbrugerne. Jeg støtter gerne deres forsøg på at opdele elektricitetens oprindelse i procenter og medtage følgerne af produktionen af drivhusgasser og atomaffald på forbrugernes regninger og i oplysningsmaterialet og også lade det finde anvendelse på importeret energi. Det gælder tillige for finansielle foranstaltninger til fremme af investeringer i kraftvarmeprojekter og vindmøller. Jeg er mindre tilfreds med fokuseringen på bestræbelsen efter også at liberalisere biogas og sørge for, at miljøforpligtelser ikke begrænser konkurrencen mellem virksomheder, selv om det måske er en indrømmelse over for flertallet i Industriudvalget. Til trods for, at jeg forkaster de forhold, som forslaget er stillet under, støtter jeg det i modsætning til min gruppe i mangel af bedre.

Titley (PSE)
Jeg bifalder skridtet til at ruske op i Europas energimarkeder. Det vil gøre markederne mere åbne og tilgængelige for alle. Hvis det endelige direktiv indeholder mange af de nyttige ændringsforslag, der blev stillet af Udvalget for Industripolitik, vil de europæiske energiforbrugere komme til at operere i et betydeligt mere gunstigt klima, end de gør nu. Regninger vil indeholde mere grundlæggende oplysninger, og forbrugerne vil blive bedre informeret om, hvad det rent faktisk er, de betaler for. Noget, der er endnu mere vigtigt for de europæiske forbrugere, er den foreslåede ikke-diskriminerende netadgang for forskellige konkurrerende virksomheder. Grundlæggende kendskab til økonomi fortæller os, at mere konkurrence for net skulle føre til et prisfald i sidste ende, og det er gode nyheder for nogle forbrugere, som i det nuværende system ender med at betale langt mere, end de burde. Det er lige så gode nyheder for små energivirksomheder, som undertiden afholdes fra yderligere ekspansion på grund af de høje omkostninger, der er i forbindelse med adgang til et marked. Gas og elektricitet er elementære livsfornødenheder og ikke luksusvarer, og dette direktiv vil være en triumf for de fleste europæiske forbrugere og også for nogle producenter af energi.

Meijer (GUE/NGL)
Tidligere foregik produktionen og distribueringen af elektricitet lokalt, kommunalt eller på amtsplan og på de for området valgte politikeres ansvar. Nu er vi på vej imod opvækkelse og distribuering udført af internationale koncerner, som demokratiet slet ikke har indflydelse på. Ulemperne herved er i mellemtiden blevet synlige i USA, især i forbindelse med strømafbrydelserne i Californien og Enrons konkurs. Der er imidlertid også negative følger i Europa allerede nu. De nederlandske energivirksomheder, som indtil for nylig var ejet af kommuner og amter, har investeret meget i ren produktion af elektricitet. Nu betragtes denne rene produktion som for dyr, og der importeres gennem det grænseoverskridende netværk beskidt elektricitet, som stammer fra stenkul, brunkul og atomkraft. Netværket blev i sin tid oprettet for at kunne hjælpe hinanden i tilfælde af katastrofer og i forbindelse med udsving i strømforbruget, men nu anvendes kapaciteten helt til international handel. Jeg forkaster derfor tendensen i Mombaur-betænkningen mod grænseoverskridende elektricitetsudveksling, uanset at hr. Turmes' og hr. Rapkays forslag lægger stor vægt på et regnskab over drivhusgasser og atomaffald, fremme af vindmøller og kraftvarmeprojekter og forbrugerbeskyttelse. Målsætningerne kan i sidste ende ikke forenes med hinanden, hvorfor jeg stemmer imod.

Meijer (GUE/NGL)
Der anlægges lufthavne i tætbefolkede områder, og de tiltrækker ekstra økonomisk vækst, hvorved stadig flere mennesker bosætter sig i nærheden. Flystøj er dermed blevet en plage for en stadig større del af befolkningen. Jo mere et område gøres afhængig af lufttrafikken med henblik på sit transportbehov, desto større er de sundhedsskadelige gener. Det eneste, man kan gøre for at reducere disse gener, er at begrænse lufttrafikken til flyvninger over lange afstande, skabe større afstand mellem boligbebyggelse og lufthavne, prioritere økonomisk vækst eller verdenshandel lavere og forbyde larmende fly. USA og den tredje verden tænker helt klart anderledes om støjgener. Den tredje verden er for fattig til at være opmærksom på sådanne anliggender, og i det rige USA er virksomhedsfortjenester vigtigere end alt andet. De, der vil begrænse støjgenerne i Europa, skal ikke stille sig tilfreds med den nyligt opnåede overensstemmelse på verdensplan inden for ICAO, men skal selv fastsætte strengere standarder. Forslaget om at trække hushkit-forordningen tilbage fra 1. april har især til hensigt at undgå en handelskrig med USA. Jeg er enig med den rådgivende ordfører, hr. Blokland, i, at forslaget ikke går tilstrækkeligt vidt, og at det for længe tillader undtagelser, og derfor stemmer jeg imod.

Titley (PSE)
Jeg giver min fulde støtte til denne betænkning om Kommissionens meddelelse, der tager sigte på at forbedre informationsudvekslingen mellem EU og dets borgere. Kampagner mod EU i lande som Irland har klart påvist, at der er behov for en positiv kommunikationsstrategi. Desuden viser de praktiske politiske recepter, der er skitseret i denne betænkning, at EU mener det alvorligt, når det siger, at det ønsker at komme nærmere på borgerne, og gendriver den almindelige opfattelse, at det styres af et elitært bureaukrati. En fokusering på emner, der berører folks hverdag, såsom fødevaresikkerhed, euroen og retlige og indre anliggender, vil være med til at få borgerne til at gå ind i debatten om Europa. Desuden er fokuseringen på decentralisering i denne kommunikationsudveksling relevant. Regionerne er meget forskellige i de forskellige dele af EU, og lokale myndigheder er afstemt efter regionale behov og spørgsmål af lokal betydning. De er helt klart bedst placeret til at udbrede information om EU. På samme måde er det meget vigtigt at inddrage regionale tv-stationer.
Endelig vil opfordringen til øget brug af internettet i informationskampagnen sikre, at denne kampagne ikke blot er omkostningseffektiv, men også miljømæssigt forsvarlig. Eftersom Europa-Parlamentet er den europæiske institution, der er tættest på de europæiske borgere, vil der være fornuft i, at det bliver den institution, som står i centrum for denne informationskampagne.

Smet (PPE-DE).
På vegne af min gruppe vil jeg gerne forklare, hvorfor vi har stemt imod. For det første på grund af betænkningens kvalitet, fordi det er en meget forvirrende betænkning. Det er svært at finde rundt i den. For det andet fordi religion, fundamentalisme og krænkelse af menneskerettighederne skæres over en kam. Det er for os uacceptabelt. For det tredje, at EU får en række opgaver, som ikke hører hjemme i Unionen, bl.a. oprettelsen af et frit universitet for kvinder osv. Vi slår ikke til lyd for et særligt kvindeuniversitet, men for blandede universiteter. Derfor har vi stemt imod betænkningen.

Raschhofer (NI).
Hr. formand, jeg stemte imod den foreliggende betænkning, fordi den ikke lever op til de forventninger, dens titel egentlig lægger op til. Blikket er hovedsageligt rettet mod den religiøse fundamentalisme, de andre forekomster nævnes kun kort. Selv om denne forekomst er den mest betydningsfulde og fremherskende, er det uomgængeligt for en frugtbar debat, at man opfatter problemet med fundamentalismen i hele dets udstrækning. Truslen fra fundamentalismen antager dimensioner, hvis menneskeforagt med henblik på den 11. september vel næppe længere kan overgås. Hvis man vil løse problemet, må man dog ikke alene begrænse det til religiøse aspekter. På samme måde som de mennesker, der er besat af en fundamental idé, findes i alle stillinger, trækkes tankegodset også gennem alle samfundslag.
Den logiske konsekvens af denne erkendelse kan kun være, at man gennemsøger hele emnekredsen og ikke kun koncentrerer sig om en type forekomst, selv om det samtidig måtte være den forekomst, som har flest tilhængere.

Goodwill (PPE-DE).
Hr. formand, under afstemningen bemærkede en af mine nederlandske kolleger, at dele af betænkningen var uforståelige på nederlandsk. Jeg havde svært ved at finde noget i den, der var forståeligt på engelsk! Denne betænkning har givet politisk korrekthed en helt ny dimension. Det virker imod hensigten, når man behandler et så vigtigt spørgsmål som religiøs fundamentalisme, med en lang tirade af politisk fundamentalisme af den slags, som denne betænkning i det store og hele består af.
Jeg er særlig kritisk med hensyn til punkt 29, selv i dets ændrede form, som finder, at adskillelse af kirke og stat er den mest acceptable regeringsform. Jeg behøver ikke at erindre Dem om, hr. formand, at statschefen i mit land, om ikke i Deres, også står i spidsen for den etablerede kirke. Det er et system, der fungerer virkelig godt. Jeg håber ikke, at Parlamentet vil opfordre dronningen til at abdicere, så vi måske kan vælge præsident Kinnock i stedet for!

Berthu (NI)
Izquierdo Rojo-betænkningen om kvinder og fundamentalisme, som netop er blevet vedtaget med et lille flertal, på trods af at vi stemte imod, er udtryk for en god idé som udgangspunkt, men som er blevet fuldstændig fordrejet under debatten.
Det drejede sig oprindeligt om at give udtryk for vores ønske om at få kvinders rettigheder strengt overholdt i hele EU på et tidspunkt, hvor massive og utilpassede strømme af indvandrere forsøger at indføre holdninger, som fornedrer kvinder, eller som har lighed med grusom tortur såsom omskæring.
Europa-Parlamentet har desværre til sidst opgivet at sætte navn på det onde, som vi lider under, nemlig en utilpasset indvandring, der ofte udgår fra lande med en islamisk kultur. Derfor har Parlamentet søgt tilflugt i sterile erklæringer eller, hvad der er endnu værre, fremsat generelle fordømmelser, som synes at gælde alle europæere uden undtagelse, og som fejlagtigt giver alle skyldfølelse.
Det samme gælder begrebet "fundamentalisme". Parlamentet sammenblander let den strenge udøvelse af en religion, som placerer mennesket i centrum af samfundet, nemlig kristendom, og den strenge udøvelse af en anden religion, hvor mennesket underlægges samfundet, nemlig islam. Det er trods alt ikke det samme.
Som kronen på værket anbefaler Europa-Parlamentet, at de kommende direktiver om asylret, der skal vedtages i forbindelse med Amsterdam-traktaten, skal gøre det muligt at modtage kvinder fra hele verden, der "udsættes for fundamentalistisk forfølgelse". Hvis der skulle være sammenhæng, skulle man samtidig forlange at få ophævet budgetstabilitetspagten!

Bordes og Laguiller (GUE/NGL)
Betænkningen har den fortjeneste, at den gør opmærksom på et af de mest afskyelige aspekter af kvindeundertrykkelsen over hele verden, idet den protesterer imod religiøs integritet og de regimer, der praktiserer den. Vi har stemt for de stykker, der udtrykker fordømmelse, og for de foranstaltninger, der gør tingene lettere for de kvinder, der er tvunget til at flygte fra lande, hvor der hersker et kvindefjendsk barbari. Vi har imidlertid undladt at stemme om den samlede betænkning.
For selv om betænkningen med rette fordømmer den islamiske integritet, er den noget mere forsigtig med hensyn til de forskellige former for integritet, særlig katolsk integritet, som kvinder er ofre for i nogle EU-medlemsstater såsom Irland og Portugal eller i visse delstater i Tyskland.
At forbyde kvinder frivillig svangerskabsafbrydelse, det vil sige retten til at bestemme over deres egen krop, er allerede en kvindefjendsk og undertrykkende holdning.
EU ville være mere troværdig i sine udmærkede beslutninger om kvindefjendskhed og islamiske regimer, hvis det begyndte med at feje for egen dør og forbød medlemsstaterne at anvende forskelsbehandling over for kvinder. EU-institutionerne har med de europæiske regeringers medviden tiltaget sig ret til at indføre en så reaktionær foranstaltning som natarbejde for kvinder. Hvorfor nægter de at indføre denne grundlæggende ret på EU-plan som retten til at bestemme over sig selv er, herunder frivillig svangerskabsafbrydelse?

Caudron (PSE)
Jeg vil gerne lykønske fru Izquierdo Rojo hjerteligt med hendes udmærkede initiativbetænkning, som er en opfølgning på høringen om "Kvinder og fundamentalisme" den 23. januar 2001. Alle er enige om, at fundamentalisme kan have flere ansigter. Den kan være religiøs, politisk eller ideologisk. Der gøres for lidt opmærksom på, at kvinder er hovedofrene og ofte i fuldstændig ligegyldighed!
Hvis EU skal fordømme fundamentalismen i tredjelande, skal man ikke optræde belærende, for EU konfronteres med det i sine egne medlemsstater. Jeg kan som eksempel nævne de mange elektroniske beskeder, der blev sendt til medlemmerne af Europa-Parlamentet, og som skulle få dem til at forkaste denne betænkning, der blev anset for en trussel mod kvinders værdighed og det enkelte menneskes ret til at leve indtil den naturlige død.
Jeg støtter tværtimod opfordringen i betænkningen til at fremme lige rettigheder for kvinder, herunder kvinders ret til at bestemme over deres egen krop og til at bestemme, hvornår de vil stifte familie, samt til at foretage deres egne valg med hensyn til livsstil og personlige forhold. Det er også væsentligt, at medlemsstaterne ved lov forbyder enhver praksis, som bringer kvinders fysiske og psykiske integritet og sundhed i fare, herunder omskæring.
Hvordan kan man glemme det menneskelige armod, som Taleban-styret i 1996 hensatte 11 millioner afghanske kvinder i? Indespærret i deres burka, berøvet uddannelse og medicinsk behandling og ofre for offentlig korporlig afstraffelse "kæmper de for at overleve en umenneskelig tilværelse". Det er vores pligt at udøve pres på den nye regering således, at den politiske forandring i Afghanistan kommer til at afspejle sig i en reel forbedring af kvindernes forhold.
Kampen for anerkendelse af kvinders rettigheder skal indgå i EU's politik udadtil. Jeg tænker her på udviklingen af Meda- og Lomé-politikkerne. Menneskerettighedsklausulen eller menneskerettighederne er ofte uden virkning for ikke at ødelægge en eller anden økonomisk aftale eller handelsaftale.
Ordføreren giver os flere veje, som vi kan følge for at bekæmpe fundamentalismen. Jeg vil først og fremmest fremhæve den verdslige karakter og følgelig den klare og tydelige adskillelse af de offentlige sager. Det er et grundlæggende princip! For øvrigt skal moderniseringen af det politiske liv ske ved at give kvinderne den plads, der retmæssigt tilkommer dem i forvaltningen af det offentlige liv.

Ferrer, Concepció (PPE-DE).
Intet kan retfærdiggøre krænkelsen af menneskets grundlæggende rettigheder og friheder, som hænger sammen med dets umistelige værdighed. Derfor er jeg imod fundamentalisme som udtryk for en grundtanke, der nægter mennesket frihed, hvad enten det drejer sig om en mand eller en kvinde, eller nægter det retten til at vælge sin egen vej, og jeg mener, at EU med alle forhåndenværende midler bør forsvare og fremme respekten for menneskerettighederne dér, hvor de krænkes.
Men jeg kan ikke acceptere Izquierdo-betænkningens underliggende fordømmelse af religiøse værdier og af den religiøse gerning, der støtter sig på fordømmelsen af fundamentalismen, og ikke kun i forbindelse med kristendom. En ting er frit at tilslutte sig nogle religiøse principper, der er i overensstemmelse med respekten for menneskerettighederne, noget andet er at påtvinge nogle adfærdsregler, der i sig selv fører til en fornægtelse af menneskets værdighed og krænkelse af disse rettigheder. En ting er at forsvare adskillelsen af kirke og stat, noget, jeg er helt enig i, fordi det er grundlaget for det demokratiske system, noget andet er i verdslighedens navn at nægte kirken og de religiøse samfund retten til ytringsfrihed, det vil sige retten til i henhold til deres overbevisning at fortolke begivenhederne i det offentlige og politiske liv, der styrer borgernes tilværelse.
Ved at vedtage denne betænkning i dag har Europa-Parlamentet gjort den frihedssag, som vi ønsker at fremme, en bjørnetjeneste, for bag fordømmelsen af fundamentalismen gemmer der sig i virkeligheden en ny form for fundamentalisme, som man ønsker at pålægge os: den verdslige fundamentalisme, der er lige så forkastelig som enhver anden, i det omfang alle nægter den enkelte friheden til at vælge sin egen livsform. Det er grunden til, at jeg stemmer imod betænkningen.

Gill (PSE)
 Jeg afholdt mig fra at stemme om ændringsforslagene og stemte imod den endelige betænkning, fordi jeg er meget bekymret over den manglende balance i denne betænkning. Implicit i denne betænkning er de vestlige kulturværdier, der giver grund til negative formodninger om kvinders rettigheder i den muslimske del af verden. Jeg vil sætte spørgsmålstegn ved, om det er klogt af Europa-Parlamentet at udarbejde en sådan betænkning og derved fælde dom over andre kulturer og deres værdier. Som jeg ser det, er denne betænkning baseret på et eksternt synspunkt og med et meget snævert og begrænset kendskab til muslimsk livsstil.
Jeg er imidlertid meget engageret i lige muligheder for kvinder overalt. Jeg mener, at det er meget vigtigt, at kvinder i forskellige dele af verden kan skabe deres eget frihedsbegreb, der tager hensyn til den store mængde forskellige kulturer og værdier, som de har.

Gollnisch (NI)
Parlamentsmedlemmerne fra den franske nationale front er imod Izquierdo Rojo-betænkningen.
Der er ganske vist noget godt i den i den forstand, at man ikke vil bekæmpe én form for fundamentalisme med en anden form (betragtning M). Der er imidlertid også noget dårligt og noget meget dårligt i den.
Det er først og fremmest overraskende, at denne betænkning, der oprindeligt skulle dreje sig om islam og kvinderne, er blevet omdøbt. Det er naturligvis for ikke at chokere og af respekt for den ukrænkelige politiske korrekthed. For øvrigt gøres der for at give os lidt mere skyldfølelse i betragtning A opmærksom på, at "begrebet fundamentalisme opstod i USA i 1920'erne, hvor det især blev anvendt om kristendommen". De 11 millioner afghanske kvinder, der blev udelukket fra alle offentlige steder, uddannelse og erhvervsarbejde, blev berøvet medicinsk behandling, slået og voldtaget i årevis under det fundamentalistiske Taleban-styre, kan for øvrigt bevidne det.
I denne betænkning opkaster Parlamentet sig til teolog. Men med hvilken ret? Med hvilke beføjelser? Hvordan kan det sideordne religion og fundamentalisme, spirituel og verdslig? Religion sidestilles i betænkningen konsekvent med fundamentalisme uden noget som helst hensyn til virkeligheden.
Betænkningen er rent faktisk en sammensmeltning af idéer, der altid ender med det samme, nemlig at værdierne vendes om, og at forfaldet fremmes. Hvad skal man f.eks. sige til stk. 33, der opfordrer de kristne religiøse ledere til at legitimere lesbiske kvinder? Betænkningen er også og endnu en gang afsæt for EU's indvandrervenlige politik. Stk. 18, 19, 21 og 24 opfordrer ved hjælp af et eller andet kneb og under dække af bekæmpelse af fundamentalisme til mere smidighed, når der gives asyl til disse kvinder, og som led i en forebyggende politik hurtigt at fremme integrationen af indvandrere, flygtninge og mindretal, som opholder sig lovligt i EU.
Af disse og andre grunde skal man forkaste betænkningen og for fremtiden nægte at anerkende, at Parlamentet under dække af at bekæmpe den religiøse fundamentalisme sætter en anden i stedet, som måske er endnu mere vilkårlig, nemlig en fundamentalisme, der er et resultat af tilfældige og fjendtlige holdninger til den naturlige orden i Parlamentets nuværende flertal.

Klaß (PPE-DE)
Det er nødvendigt og principielt vigtigt at støtte en løsning af dette problem, fordi mange kvinder lider under fundamentalistisk diskrimination. Den foreliggende betænkning tager dog ikke fat på denne problemstilling og giver indtryk af, at fundamentalisme kun findes i bestemte religioner. Den politiske, samfundsrelaterede og ideologiske fundamentalisme, som er rettet mod kvinder, og som har en ødelæggende indvirkning på kvindernes livskvalitet, behandles ikke. En sådan indsnævring er i modstrid med det kristelige etiske værdisæt. Ved denne ensidigt antireligiøst motiverede målretning forfejles det vigtigste mål, nemlig at behandle emnet "kvinder og fundamentalisme" på en passende måde. Betænkningen er ikke velovervejet, den er selvmodsigende, unuanceret, og den undergraver således alt i alt kampen mod diskrimination af kvinder. Ytringsfrihed og beskyttelse mod diskrimination er eklatante dele af de grundlæggende rettigheder og må ikke spilles ud imod hinanden. Derfor stemte jeg imod betænkningen.

Lulling (PPE-DE)
Når Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder er blevet pålagt at udarbejde en initiativbetænkning om kvinder og fundamentalisme, kunne man håbe, at den ikke kun ville bidrage til endnu en gang at fordømme, at millioner af kvinder i verden er berøvet grundlæggende menneske- og borgerrettigheder, hvilket er velkendt.
Vi håbede, at betænkningen kunne yde et væsentligt bidrag til at give tingene et skub i den rigtige retning overalt, hvor det er nødvendigt. Desværre har ordføreren og de, der har fulgt hende, forpasset denne udmærkede lejlighed, hvilket i øvrigt illustreres af, at betænkningen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder kun blev vedtaget med 15 stemmer mod 7, og udtalelsen fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender med 18 stemmer og 11, som hverken stemte for eller imod.
De to kvindelige ordførere er medlem af Den Socialdemokratiske Gruppe her i Parlamentet. Manglen på samarbejde fra ordføreren for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder og det, at hun nægtede at tage imod fornuft og ikke, om jeg så må sige, ville holde skæg for sig og snot for sig, gør, at jeg ikke kan stemme for betænkningen, bl.a. fordi den uden forskel beskylder alle religioner for at udøve en underlødig fundamentalisme, og især fordi man vil misbruge dette beslutningsforslag til at fastlægge EU's asyl- og indvandringspolitik nærmere.
Sådan skal det ikke være, og jeg beklager, at ordføreren har holdt fast ved gennem retningslinjerne i denne betænkning at gøre de kvinder, der er ofre for fundamentalisme, en så dårlig tjeneste, og følgelig også Parlamentet.

Meijer (GUE/NGL)
Alle mennesker er ligeværdige, men der er altid mennesker, som har interesse i at benægte det. Slaveri, racisme, koloniale krige, børnearbejde, sultelønninger for arbejdere, for lave priser på råstoffer og nægtelse af lige rettigheder for kvinder er resultatet heraf. For at fastholde deres stilling griber en række privilegerede til citater fra Bibelen eller Koranen, som skal retfærdiggøre deres skandaløse opførsel. Først i løbet af det sidste århundrede fik kvinder i de fleste europæiske lande de samme rettigheder som mænd, herunder valgret, ret til arbejde og lige løn, adgang til ledende stillinger, ret til skilsmisse og ligeværdig arveret. Der er fortsat en bagtrop af mænd, som er imod det. Nyt er stigningen i antallet af mænd som følge af immigration, der stammer fra kulturer, som forkaster ligestilling mellem kvinder og mænd. En del af dem holder deres døtre hjemme, bortgifter dem og straffer dem for selvstændigt at søge kontakt med drenge. Jeg støtter fuldt ud forslaget fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om ikke at tage udgangspunkt i familieretten i oprindelseslandene og ikke støtte stater, der diskriminerer kvinder, samt at kvinder, som forfølges på grund af deres køn, skal omfattes af flygtningeretten.

Sacrédeus og Wijkman (PPE-DE)
Betænkningen om "kvinder og fundamentalisme" tager mange vigtige spørgsmål op. Det er ubestrideligt, at kvinder i dag i store dele af verden nægtes deres rettigheder og undertrykkes med henvisning til det, vi kalder religiøs, politisk eller ideologisk fundamentalisme.
Som kristelige demokrater tager vi kraftigt afstand fra disse krænkelser af menneskerettighederne og fordømmer den behandling, som kvinder er blevet og fortsat bliver udsat for, f.eks. i Afghanistan under Taleban-styret.
Betænkningen har imidlertid så grundlæggende mangler, at vi i sidste ende ikke kunne støtte den. Der er f.eks. ingen definition af, hvad man mener med fundamentalisme. Selv om man til en vis grad kan læse sig til, at det handler om voldsomme og repressive regimer eller former af ikke mindst religiøse trosretninger, lykkedes det ikke i betænkningen at skelne mellem det, som i så fald skal kaldes fundamentalisme, og holdningen til religion og religiøse institutioner i almindelighed.
Betænkningen fremfører gentagne gange, at religion er en privat sag, og at religiøse institutioner ikke "skal blande sig i statens offentlige og politiske liv". Vi tror på et livskraftigt civilt samfund, hvortil også kirkerne hører, og vi vil ikke fratage nogen retten til at deltage i den offentlige debat.

Uca (GUE/NGL)
Jeg tager afstand fra denne betænkning. Det er vigtigt, at kvinders rettigheder garanteres. Fundamentalisme findes på alle samfundsområder og ikke kun i den islamiske religion, som der hele tiden gives udtryk for i betænkningen. Betænkningen er ensidig, og den fordømmer kun et par enkelte stater, som ikke anerkender kvinders rettigheder.

Formanden.
Stemmeforklaringen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.58 og genoptaget kl. 15.00)

Formand.
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om Rådets og Kommissionens redegørelser om de transatlantiske forbindelser, inklusive importafgifter for stål.

Souchet (NI).
Seks måneder efter begivenhederne den 11. september og næsten på nøjagtig samme dag kan man kun være yderst overrasket over, at kun en ret lille del af EU-formandskabets status over de transatlantiske forbindelser er helliget den lære, som man kan drage heraf. Man kunne forestille sig, at tragedien den 11. september ville få de europæiske lande til at overveje grundigt, hvorfor den internationale islamiske terrorisme har valgt Europa som base for at ramme USA. Hvilke særlige faciliteter tilbyder Europa, og hvordan skal man eliminere dem? Hvilke konsekvenser kan der drages af terrornetværkenes udnyttelse af asylprocedurer etc.?
De europæiske politistyrker har bestemt gjort et godt stykke arbejde i tæt samarbejde med det amerikanske politi. Deres undersøgelser afslører, i hvilket omfang terroristerne er bosat i Europa. Til gengæld viser analysen af betydningen af den 11. september, at der er stor afstand mellem de to sider af Atlanterhavet. For den ene side var det et uheld, og for den anden var det en afsløring af den nye verdensscenes egentlige natur, hvor hyperterrorismen er fremherskende. Rådets meddelelse afspejler denne frigørelse. Midterpartierne beskæftiger sig ikke med, hvilke effektive foranstaltninger der skal træffes for at imødegå den fælles trussel og omfanget heraf, og de trufne foranstaltninger forekommer meget minimalistiske. Der er kun tale om et vagt forhandlingsmandat til på et eller andet tidspunkt at udarbejde en aftale om gensidig retsbistand. Hr. formand, der er her tale om et underligt og farligt misforhold, som risikerer at belaste de transatlantiske forbindelser og Europas egen sikkerhed voldsomt.

Van Velzen (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er meget skuffende, at vi, når vi skal drøfte de transatlantiske forbindelser mellem EU og USA, så også må drøfte en stålkrig. Det er meget skuffende, fordi vi går ud fra, at præsident Bush er en af de store tilhængere af markedsøkonomien og ikke går ind for protektionistiske foranstaltninger. Af valgmæssige årsager er det forståeligt, at han træffer disse foranstaltninger, men ud fra hans overbevisning om at handle til fordel for fri handel er det naturligvis en uforståelig holdning, som vi ikke skal acceptere.
Det er endnu mere skuffende, fordi vi lige har påbegyndt den fjerde ministerkonference inden for rammerne af verdenshandelsforhandlingerne i Doha, og så kommer der en sådan foranstaltning. Som i øvrigt ikke er den sidste, hr. formand, for hvis jeg har forstået det rigtigt, vil USA gå i samme retning med landbrugsprodukterne.
Hr. formand, hermed er vi ude på et helt forkert spor. Hvis jeg begrænser mig til stål, gør jeg opmærksom på, at mit land, Nederlandene, sammen med Deres land har gjort en stor indsats for at omstrukturere stålindustrien. Det har direkte og indirekte kostet tusindvis af arbejdspladser i Deres og mit land. Det betyder, at vi skal betale prisen for den manglende omstrukturering i USA. Efter min mening har EU stillet meget gode forslag for at undersøge, om der ikke kan oprettes en fond for også at hjælpe USA med omstruktureringen af stålindustrien. De forslag er naturligvis ikke aktuelle mere, og det betyder, at vi ikke kan komme videre, og at de store omkostninger for stål i USA - hvilket absolut ikke kun skyldes den dyre dollar, men ligeledes de sociale systemer og pensioner i stålindustrien - væltes over på os.
Hr. formand, jeg mener, at man skal bruge topmødet i Barcelona til at starte en diplomatisk offensiv ud over de normale foranstaltninger, som De, hr. Lamy, skal træffe ved at true med gengældelsesforanstaltninger imod USA. Det, som det drejer sig om, er imidlertid, at der på Barcelona-topmødet skal startes en diplomatisk offensiv for at klargøre over for USA, at denne type protektionistiske foranstaltninger kun fører til en voldsom forstyrrelse af den frie handel og dermed til afbræk ved skabelsen af arbejdspladser. Det er netop det modsatte signal, som er nødvendigt, for vi slår alle til lyd for at skabe flere arbejdspladser på globalt plan. Det modsatte sker nu. Derfor anmoder jeg, hr. formand, Kommissionen og Rådet - jeg er glad for, at Rådet er til stede - om at sørge for, at der i hvert fald tages initiativer på topmødet i Barcelona.

Van den Berg (PSE).
Hr. formand, socialisterne har altid været en del af en bevægelse for fred i hele verden. Efter den kolde krig forsvarede de multilaterale aftaler, som kvantitativt og kvalitativt skulle reducere våbensystemerne, især atomvåbnene til det lavest mulige niveau. Europa har valgt at anvende fredsdividenden til at fjerne fattigdomskløften. I den multipolære verden konfronteres vi i dag med mere end 100 regionale konflikter med især civile ofre samt ofte også finansieret ulovlig våbenhandel og handel med naturlige råstoffer såsom olie og diamanter. Vores styrke var og er konfliktforebyggelse. Stater bryder sammen i Afrika, krigsherrer samarbejder meget klogt med internationale terrornetværk, og så er et intensivt samarbejde mellem alle medlemsstater af den internationale retsorden det eneste svar. Europa skal være en uafhængig, kritisk, men udtalt partner for det multilateralt handlende USA. På den baggrund skal unilateral USA-politik kritiseres, som hr. Patten og hr. Solana ganske rigtigt gjorde, mens fælles aktioner skal støttes. For Mellemøsten er et umiddelbart fælles projekt meget vigtigt - hvilket blev sagt i morges - og dette EU/FN-projekt er meget nødvendigt. Vi vil derfor prioritere bekæmpelsen af internationale terrornetværk og situationen i Irak, men det skal finde sted gennem FN og ikke unilateralt. Vi understreger, at alt dette ikke passer inden for rammerne af gammeldags antiamerikanisme, men er baseret på erkendelsen af, at alle mennesker af god vilje har brug for hinanden. Ingen kan klare verden på egen hånd, hr. formand. Vi er især foruroligede over rygterne fra Los Angeles Times om, at Pentagon planlægger at anvende atomvåben imod syv stater, herunder Rusland og Kina. Det er i strid med internationale aftaler, som forsøger at forpligte alle lande til en begrænsning af atomvåben, velvidende at vi allerede nu kan slå hinanden ihjel med potentialet. Vi anmoder Kommissionen og Rådet om at yde stor modstand imod forberedelserne af et nyt og farligt atomvåbenkapløb. Vi tror stadigvæk på, at den bedste sikkerhed ligger i at slå bro over kløften mellem rig og fattig, hvormed vi vil skabe en verden som et fælles sted for mennesker af god vilje imod internationale terrorister. Det initiativ vil vi gerne se fra Europas og USA's side, også konkret i Monterrey ved opfyldelsen af de 0,7%.
De Clercq (ELDR).
De transatlantiske forbindelser mellem EU og USA er på ny kommet under stort pres. Europa og USA taler mere og mere truende til hinanden i forbindelse med forskellige anliggender. I sidste uge slap præsident Bush en ny handelskrig løs ved at lægge bånd på importen af stål gennem importafgifter. EU har ganske rigtigt indgivet en klage hos Verdenshandelsorganisationen imod disse strikse foranstaltninger. Selv om vores handelstvister med USA kun udgør 1-2% af vores handels- og investeringsstrømme, kan de i høj grad skade vores indbyrdes forhold. Handelstvister er altid forsidestof og underminerer de politiske forhold, som i øjeblikket allerede er skrøbelige. Enhver ny handelstvist er én for meget. Der skal derfor hurtigt gøres en indsats for at løse potentielle konflikter på et tidligt stadium. De transatlantiske forbindelser trænger i høj grad til nye positive impulser, som er i alles interesse.

Lucas (Verts/ALE).
Hr. formand, De Grønne har brugt mere end et årti på at bestræbe sig på at afsløre de myter, der ligger til grund for frihandelsteorien. Nu ved vi med sikkerhed, at USA's og dets største selskabers retorik, som vi altid har haft mistanke til, var humbug. Der er langtfra tale om at stå i centrum for udviklingsdagsordenen for at hjælpe fattigere nationer ud af fattigdom - de amerikanske toldbarrierer afslører, hvordan dette land bruger handelsregler til at få adgang til andre folks markeder, mens det beskytter sine egne industrielle interesser derhjemme. Det amerikanske synspunkt er klart, at frihandel er en ensrettet vej for en supermagt: god for amerikanske eksportører, men ikke så god for den hjemlige amerikanske industri.
Stil dette over for de utvetydige foredrag, USA holdt for udviklingslandene ved WTO-mødet i Doha om, at de ved at liberalisere deres markeder automatisk ville drage fordele af globaliseringen. Udryddelse af fattigdom og bæredygtig udvikling skulle på en eller anden måde automatisk følge med, og dog har de fattige land længe vidst, at dette ofte langtfra er tilfældet.
Måske vil der komme én god ting ud af præsident Bushs ensidige indførelse af importafgifter på stål, og det er en yderst nødvendig seriøs debat om manglerne og svaghederne ved frimarkedsmodellen, for der er voksende modstand mod den globale ulighed, der ligger i dens diktat om, at alle lande sætter international konkurrenceevne over alle andre nationale interesser. Reaktionen mod dette strækker sig fra indiske landmænd, der kræver en forøgelse af afgifterne for at beskytte sig mod billige importerede fødevarer, over til stålarbejdere, herunder fuldt omstrukturerede britiske stålarbejdere, som finder, at de nu fortsat vil være ude af stand til at konkurrere med rumænsk ståleksport.
Der findes imidlertid nogle gengældelsesaktioner, som EU bør overveje, og som vil sende de rigtige signaler til USA. Jeg vil gerne høre Rådets og Kommissionens synspunkter om dem. F.eks. bør EU, eftersom USA har afvist at gennemføre Kyoto-protokollen på grund af den forventede indvirkning, dette kunne få for det amerikanske erhvervsliv, opkræve en energiafgift af alle varer fremstillet i USA. Eller vi kunne overveje spørgsmålet om et totalt forbud mod al indførsel af genetisk modificerede fødevarer produceret i USA, eftersom amerikansk pres udøvet i henhold til frihandelsregler har forhindret EU's ministre i at afspejle den offentlige mening ved at forbyde sådanne fødevarer på vores markeder. Tiden er absolut inde for EU til at afsløre hr. Bushs bluff.

Boudjenah (GUE/NGL).
Hr. formand, der gøres naturligvis status over de transatlantiske forbindelser i forhold til den aktuelle situation.
Lad os først tage beslutningen om at lægge en importafgift på op til 30% på stål og indføre kvoter. Da Den Europæiske Union er den største eksportør af stål til USA, rammes den hårdest. Den europæiske stålimport er imidlertid ikke grunden til den amerikanske stålindustris vanskeligheder, da den er faldet med 33% siden 1998.
Da denne strid kommer oven i striden om kød tilsat hormoner eller om GMO'er, kan der forudses alvorlige økonomiske og sociale følgevirkninger i den europæiske stålsektor. Kommissionen vil derfor, som hr. Lamy har meddelt, forelægge en klage for WTO, men også ufortøvet gennemføre gengældelsesforanstaltninger over for den amerikanske eksport.
Bush-regeringens nye beslutning vidner imidlertid om den amerikanske regerings erklærede vilje til at indtage en unilateral holdning på en række handelsmæssige, økonomiske, men også kulturelle og militære områder, og det er sidstnævnte, der giver anledning til store bekymringer. New York Times har lige offentliggjort, at der foreligger en hemmelig plan fra Pentagon mod Irak, Iran, Libyen, Syrien og Nordkorea, men også mod Rusland og Kina. Man overvejer muligheden af at anvende atomvåben offensivt, f.eks. i forbindelse med en arabisk-israelsk konflikt.
Som John Isaac fra den amerikanske foreningsverden siger, er doktor Folamour stadig i live i Pentagon. Under påskud af at ville bekæmpe terrorismen er supermagten USA's skæve udvikling hen imod en anvendelse af permanent krig yderst farlig for hele planeten.
USA redefinerer sin rolle i verden omkring en eneste besættelse, som er landets sikkerhed. Den gode ret her på jorden kan imidlertid ikke udelukkende altid være den amerikanske. Man kan ikke lade være med at blive bekymret over udtalelserne fra understatssekretær John Bonton, som under nedrustningskonferencen udslyngede, at USA's politik ganske enkelt er proamerikansk, og at USA vil imødegå truslen med alle forhåndenværende midler.
Denne holdning betyder, at militærbudgettet forhøjes med 15% svarende til alle OECD-landenes offentlige udviklingsbistand, samt at projektet med et raketværnssystem iværksættes og risikerer at fremkalde et nyt våbenkapløb. Bekæmpelsen af terrorismen skal tværtimod ske ved at tage den muld, der nærer den, i betragtning og søge efter reelle løsninger.
Også på dette punkt blokerer USA for udviklingen hen imod en mere retfærdig verden ved til stadighed at afvise at ratificere en række internationale konventioner. Jeg tænker på konventionen om børns rettigheder, nedrustning, biologiske våben, Den Internationale Straffedomstol, klimaændringerne, Kyoto-aftalen og en lang række andre punkter, ikke at forglemme USA's alt for partiske holdning i konflikten i Mellemøsten.
Det er ikke længere muligt at fortie den statslige forbrydelse, som dødsstraffen er, når den udøves af en supermagt, der har til hensigt at påtvinge resten af verden sin samfundsorden og sine værdier. Vi vil ikke have disse værdier. Mange borgere, herunder amerikanere, afviser denne verdensopfattelse og ønsker en solidarisk globalisering. Et af budskaberne fra det sociale verdensforum i Porto Alegre er, at Europa skal lytte til de stærke forventninger, der opfordrer det til at bidrage hertil.

Schwaiger (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, de transatlantiske handelsforbindelser har i de forløbne år været udsat for en stor belastning. Vi har kunnet løse mange handelskonflikter på en for begge parter tilfredsstillende og professionel måde, men kun fordi vi i forbindelse med WTO har accepteret bindende regler for en fri og fair verdenshandel, og også fordi WTO er den eneste internationale organisation, som råder over et konfliktløsningssystem, som også indeholder sanktionsmuligheder.
Med den straftold, som USA nu har lagt på stålimporten, forlader USA dog den fælles grund, som vi hidtil har befundet os på i forbindelse med WTO. Netop vi europæere er meget uforstående over for disse foranstaltninger, da de først og fremmest er rettet mod vores stålprodukter. Næsten halvdelen af den europæiske ståleksport til USA er ramt af denne straftold. Desuden skal man regne med, at vi europæere på grund af de omstyrede handelsstrømme lider dobbelt under de amerikanske foranstaltninger. Det er vi ikke klar til. Vi vil ikke støtte USA i at spille amerikanske arbejdstageres interesser ud mod vores arbejdstageres interesser.
Den europæiske stålindustri har i de forløbne år haft stor succes med at gennemføre omstruktureringer, men de har været forbundet med et stort tab af arbejdspladser, og det har været meget smertefuldt. Det må være klart for USA, at det ikke kan være i amerikanernes egen interesse her ved begyndelsen af Doha-handelsrunden at underminere tiltroen til det multilaterale regelsystem og WTO's uafhængige konfliktløsningssystem. For de bilaterale forbindelser med USA er det afgørende at vise amerikanerne, at EU er fast besluttet på ikke bare at acceptere dette tungtvejende uretfærdige indgreb i verdenshandlen, men derimod at gribe til instrumenter, som vi har til rådighed i EU på nuværende tidspunkt.
Hvorfor overvejer Kommissionen ikke at anvende det instrument, som det har efter panelets beslutning om den amerikanske eksportstøtte, altså at komme med modforholdsregler? Jeg mener, at det nu er nødvendigt, at vi også for en gangs skyld gør dette klart for USA.

McNally (PSE).
Hr. formand, en adfærd, som tilsyneladende er irrationel, har normalt en forklaring. Præsident Bushs beslutning om at indføre importafgifter for stål er irrationel. Disse afgifter er et åbenbart brud på verdenshandelsreglerne. Der har ikke været nogen pludselig katastrofal forøgelse af importen. Amerikansk stål har været ukonkurrencedygtigt og haft store problemer i en lang periode. Det er ikke sket pludseligt. Importafgifter vil ikke løse det amerikanske stålproblem, men de vil i høj grad skade USA's allierede. De vil ødelægge amerikanske arbejdspladser i andre sektorer, og de vil skade verdenshandelsrelationerne.
Hvorfor træffer præsident Bush velvidende om alt dette denne irrationelle beslutning? Vi ved hvorfor. Han ønsker at købe stemmer i de stålproducerende områder inden november og er så desperat efter at gøre dette, at han med glæde vil ofre sin internationale troværdighed - og vi i EU og andre andetsteds i verden skal betale prisen! Det kan man kalde indirekte skade! Dette kan naturligvis ikke tolereres. Vi støtter ikke stål, vi sælger ikke stål til dumpingpriser. Vi gennemgik forfærdelige tider for at gøre vores stålindustri konkurrencedygtig. Vores marked er åbent. Der er ingen mulig retfærdiggørelse af dette overlagte angreb på europæiske stålarbejderes levebrød.
Glem ikke, at dette er den præsident, der tror, at han kan levere verdenslederskab. Det kan godt være, at han er en global leder, når det gælder militærmagt, men han er en global sinke, når det gælder samfundssind og respekt for andre. Gå i lag med ham, Kommission. I har os alle bag jer, og I har de redskaber, der skal til for at sikre, at I handler både lovligt og effektivt. Gør noget ved det!

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Hr. formand, jeg er forfærdet over USA's aggressivitet over for det frie marked for stål, navnlig eftersom frihandel har været USA's adelsmærke siden det 18. århundrede. Jeg er forfærdet over den ledsagende svækkelse af den yderst vigtige transatlantiske alliance, som dette fører til - en alliance, som er verdens vigtigste fredsstyrke i dag, og en styrke, som giver uovertrufne muligheder for velstand for verdens 1 milliard fattigste mennesker.
Men eftersom EU og USA er fælles om væsentlige værdier, kan jeg ikke tro, at USA helt alvorligt har til hensigt at følge denne destruktive kurs. Jeg ser det derfor som en rent politisk manøvre, hvor præsiden Bush forsøger at lukke munden på hjemlige særinteresselobbyer. Vi må stå stærkt, så vil det lykkes for os. Vi har en god sag. Vi har de rigtige argumenter. Jeg støtter i høj grad Kommissionen og Ministerrådet, og jeg tror, at Verdenshandelsorganisationen med EU-opbakning og -pres vil handle korrekt og forkaste den amerikanske holdning, og at præsident Bush vil bifalde dette.

Morillon (PPE-DE).
Hr. formand, begivenhederne den 11. september burde have styrket de transatlantiske forbindelser ved hjælp af den sindsbevægelse, som man fornemmede, og den solidaritet, der kom til udtryk. Det virker i dag, som om forbindelsen er blevet løsnet. NATO, som havde besluttet at anvende artikel 5 i pagten for første gang, er i krise, fordi USA ikke mente, at de burde henvende sig til NATO vedrørende krigen i Afghanistan.
Man undrer sig i NATO over denne demonstration af ensidighed, og ingen i NATO vil se det som et bevis på USA's manglende interesse for deres europæiske allierede. Jeg er enig i denne analyse og de heraf følgende frustrationer, men ikke i de konklusioner, som analysen generelt giver anledning til.
Jeg har altid været talsmand for den tanke, at det internationale samfunds forebyggelse og behandling af kriser skulle være decentraliseret. Erfaringerne fra begyndelsen af krisen på Balkan viste faktisk, selv om det, at der blev sendt soldater fra de fire verdenshjørner lige fra Vancouver til Vladivostok og fra Moskva til Buenos Aires til området, havde en meget stærk symbolværdi, var det ikke effektivt. For at kunne være med til effektivt at bibeholde og genoprette freden bestemte steder i verden skal man have kendskab til det kriseramte lands kultur og historie.
Det har fået det internationale samfund til f.eks. at få stablet en fælles afrikansk fredsstyrke på benene. Det har fået USA til at basere deres aktion i Kabul på direkte støtte fra afghanske styrker, der er imod talebanernes barbariske diktatur.
NATO's opgave er først og fremmest, som jeg sagde i Bruxelles i 1993, at intervenere i Europa og de nærmeste lande, særlig Middelhavslandene og Mellemøsten, for at sikre og udvikle en atmosfære af fred og stabilitet i disse lande.
Jeg tror, at det inden for NATO er legitimt, at USA, som er bevidst om vores rigdom, i stadig højere grad anmoder os om at dele byrden i forbindelse med et europæisk forsvar, som de hidtil næsten udelukkende har båret vægten af. Jeg tror, at europæerne skal forberede sig på en dag at påtage sig et leadership, som USA er rede til gradvist at overlade dem. Det kræver dog, at EU-medlemsstaterne har viljen hertil, og at de får bevilget midlerne til det. Tror De, hr. formand for Rådet, at de endelig er rede til det?

Mann, Erika (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet og Kommissionen, kære kolleger, tillad mig at foregribe nogle af morgendagens emner. Jeg mener, at de transatlantiske forbindelsers duelighed løbende bliver sat på prøve. Det er ikke noget nyt, det er ikke nye uoverensstemmelser, vi har nu. Stål er et gammelt emne. Vi bør, som mange kolleger antyder, gå lige så ubarmhjertigt frem. Men vi skal også lade fornuften og visdommen og visionerne herske i denne forbindelse.
Den siddende rådsformand henviste til, at vores forbindelser er historiske, at vi har mange fælles værdier, at vi i hvert fald bliver nødt til at gå væk fra krisedynamik og mere over til dialogdynamik. Det er jeg meget enig med ham i. Det betyder naturligvis også, at Rådet skal tage flere nye initiativer. Det var det spanske formandskab, som grundlagde den nye transatlantiske agenda. Jeg mener, det bør være det spanske formandskab, der gennemfører en analyse og en revurdering for derefter ved det næste topmøde at komme med nye forslag. Jeg vil gerne spørge Dem, hvad De indtil videre har udarbejdet i denne forbindelse. Hvordan vil det spanske formandskabs forslag se ud?
Vi har brug for en opdatering. Min kollega James Elles sagde det i morges. Vi har brug for en strategi i EU, som er mere vidtrækkende end den hidtidige. Kommissionens forslag er godt, men det er ikke tilstrækkeligt, og det omfatter ikke alle faktorer. Især omfatter det ikke i tilstrækkelig tydelig grad EU's strategi. Kommissær Lamy sagde i dag, at han er i gang med at undersøge enkelte områder. Han nævnte bl.a. den intellektuelle ejendomsret og regnskabsrevisionen. Jeg vil i min egen betænkning, som jeg vil fremsætte for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi sammen med min kollega James Elles fra Udenrigsudvalget, komme med forslag hertil.
Det er interessant, at De nemlig således vil erfare, at forbindelserne på det økonomiske område er meget tætte, og at vi på mange områder allerede kan tale om et transatlantisk marked. Det er naturligvis ikke ensbetydende med, at det pynter på handelsstriden, snarere tværtimod. På mandag vil vi være en lille delegation i Toledo. Emnet USA og WTO er på dagsordenen. Måske De vil være så venlig kort at fortælle os lidt om, hvad vi skal gøre på dette møde.

Plooij-van Gorsel (ELDR).
Hr. formand, kære kolleger, hvad er der i vejen med USA, siden Bush er kommet til magten? Med et stålansigt bekendtgør han unilaterale foranstaltninger, som a) er kontraproduktive for de transatlantiske forbindelser, b) ikke er i overensstemmelse med WTO-aftalerne og c) fører til en bølge af protektionisme i verden.
En importafgift på 30% for stål, især med sigte på EU, er en stor uret. Har den europæiske stålsektor ikke meget succesfuldt gennemført en omstrukturering i de forløbne år? Der er ikke længere tale om overkapacitet. Gennem importbegrænsningen i USA stiger prisen på stål der, hvorefter den meget nødvendige omstrukturering af den amerikanske stålsektor kan finansieres. Men, kære kolleger, konsekvensen for Europa er en stigning af importen gennem dumping på vores marked, hvilket betyder faldende priser på stål med alle tænkelige følger for især beskæftigelsen. En virksomhed som Corus i Nederlandene og England vil blive ramt meget hårdt, fordi sidstnævnte scenario vil koste mange arbejdspladser.
Jeg vil gerne spørge EU og især hr. Lamy og formandskabet, hvad de vil gøre ved det.

Atkins (PPE-DE).
Hr. formand, jeg var minister med ansvar for stål i Det Forenede Kongerige mellem 1987 og 1989 og havde ansvaret for en industrisektor, der var overbemandet, ukonkurrencedygtig, gennemsyret af gammeldags praksis og på katastrofekurs. Da den blev privatiseret, gennemlevede den en traumatisk tid med tab af fabrikker og job, og moralen var helt nede. Det er imidlertid noget, som må gennemgås, hvis den overhovedet skal have en fremtid. Vi ønsker ikke, at det skal ske igen, fordi en udefrakommende magt som USA tilsyneladende har krænket WTO-bestemmelser, navnlig eftersom USA selv bør omstrukturere gamle produktionsanlæg, rationalisere beskæftigelses- og pensionspraksis, således at dens egen industri forbedres, men ikke på bekostning af den europæiske industri.
Jeg finder det mildest talt foruroligende, at Rumænien er et af de lande, der er undtaget af USA. Rumænien er hjemstedet for Sidex, der er tæt forbundet med Ispat - en virksomhed, der er kontrolleret af Lakshmi Mittal, som gav Tony Blair og Labour-partiet 125.000 engelske pund til deres parlamentsvalgkampagne og derefter lobbyede præsident Bush hårdere end nogen andre til at indføre en importtold på 30%, som ville beskytte hans amerikanske og rumænske stålinteresser til potentielt alvorlig skade for britiske virksomheder og arbejdspladser. Hvis side er Tonys busenfreund egentlig på? Det synes ikke at være på de britiske og europæiske stålarbejderes side, eftersom Mittal skønsvis vil tjene 1 milliard amerikanske dollars på denne sag. Den gave på 125.000 engelske pund var et rent røverkøb - en billig og kynisk investering, som bogstaveligt talt vil give bonus.
Derfor er Labour-regeringen ikke vores svar - Kommissionen er. Vi må støtte kommissæren i hans beslutsomme forsøg på at protestere og om fornødent gengælde - men forsigtigt. Vi har brug for, at OECD-forhandlingerne fortsætter og fører til succes. Hvad med en målrettet aktion mod produkter fra Pennsylvania, Ohio og Vest Virginia?

Westendorp y Cabeza (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, den transatlantiske forbindelse er meget vigtig. Den var en prioritet for det foregående spanske formandskab, den er det for det nuværende, og derfor skal vi gøre, hvad vi kan for at bevare den.
Sagen er, at ligesom i enhver anden forbindelse er der to om at bestemme, og vi kan i øjeblikket konstatere, at Bush-regeringen føler sig meget fristet til at handle på egen hånd, altså at praktisere Frank Sinatras læresætning, I'll do it my way, både på det politiske - jeg har kun to minutter, så jeg kan ikke uddybe det - og på det handelsmæssige plan.
Det handelsmæssige har aldrig været noget, der satte den forbindelse på prøve. Vi anså handelstvisterne for en undtagelse, hvorimod handelsfordelene var reglen. Men nu er de gået for vidt, både hvad angår stål, og hvad angår et andet produkt, som man ikke taler så meget om, nemlig klementiner. Tilfældene er forskellige. Klementinerne påvirker kun et land og visselig den region, som kommissær Solbes stammer fra, og stålet berører alle. Begge tilfælde er imod WTO's regler uden nogen begrundelse, og desuden straffer USA sig selv med dem.
Vi skal gøre brug af både indirekte sanktioner - jeg mener, at man kan træffe foranstaltninger i form af trafikomledning - og direkte sanktioner. Der er flere muligheder: En mulighed er at handle inden for rammerne af WTO, men det vil tage tid, og på lang sigt vil vi alle være døde. Der er også laissez faire-muligheden, det vil sige ikke at gøre noget, for de tilknyttede industrier, der importerer stålinput, vil blive mindre konkurrencedygtige, og derfor vil vi kunne erstatte dem, men jeg mener, at der skal handles hurtigt. De foreløbige foranstaltninger, der kan træffes, er inden for rækkevidde med hjemmel i panelets dom om Foreign Sales Task Corporation, og derfor skal vi skride til handling omgående.

García-Margallo y Marfil (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, i et berømt afsnit af Julius Cæsar står der: "Hos vore stjerner er ej skylden, Brutus, men hos os selv, at vi er under åget".
Jeg synes, at citatet er særligt passende nu, fordi problemets alvor ikke beror så meget på USA's protektionistiske foranstaltninger som på EU's reaktion over for disse handelsaggressioner, forbindelser, hvor tilfældene med stål og klementiner - som min gode ven hr. Westendorp har nævnt - ikke er isolerede fænomener, for der er et før og et efter.
I Parlamentet er der blevet talt om forbud mod import af hormonbehandlet kød, banankonflikten, støtte til eksport, der er erklæret ulovlig af et WTO-panel, diskussionerne om hr. Montis gennemførelse af konkurrencepolitikken og visse fusioner og støtten til visse amerikanske produkter.
Men det, der bekymrer mig mest i disse had-kærligheds-forbindelser, er ikke så meget det, der er sket, men det, der vil ske i fremtiden, for den republikanske regering er ved at give efter for en protektionistisk fristelse, der i øjeblikket kommer til udtryk i to tilfælde: stålet, der er blevet forklaret tilstrækkeligt - og jeg er helt enig i det, som min partifælle Atkins sagde - og tilfældet med klementinerne, som også er blevet nævnt af min kollega hr. Westendorp. I dette tilfælde har grænsen som bekendt været lukket siden 30. november, og det var USA alene om at bestemme.
Den spanske regering og min parlamentariske gruppe gjorde Kommissionen opmærksom på disse begivenheder den 12. december, og den trådte straks i aktion. Tak for det. Den spanske regering anmodede ligeledes den 14. februar om, at der blev indledt en procedure i WTO, fordi den iværksatte dialog var brudt sammen.
Det, jeg anmoder om nu, er, at den effektivitet, man vil udvise, hvad angår stålet, også bliver udvist i klementinernes tilfælde, som er endnu mere alvorligt, for hvis det i det første tilfælde drejer sig om indførelse af toldafgifter, der efter min mening er helt urimelige og ulovlige, drejer det sig i det andet tilfælde om en foranstaltning, der er mere drastisk: en grænselukning. Det er helt nødvendigt at bringe spørgsmålet op i WTO, men der vil først komme en løsning på problemet, når der, for klementinernes vedkommende, er gået flere høstperioder, og derfor anmoder jeg om erstatning omgående.
Det, der skal gøres, er at tvinge USA til forhandlingsbordet for at løse problemet med stålet og klementinerne ved at iværksætte de tvangsforanstaltninger, som min gode ven og landsmand Carlos Westendorp nævnte.

Désir (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, efter den 11. september syntes USA at ville deltage i en bred partnerskabspolitik på internationalt niveau. De betalte deres gæld til FN, de rådførte sig med europæerne og meget andet. Siden talen om nationens tilstand har de imidlertid ført en hård linje med total ensidighed. Dette kursskifte synes at kunne føre til en meget skæv udvikling, hvis man skal dømme efter Pentagons rapport om revision af doktrinen om anvendelse af atomvåben, der i førsteslag kunne være møntet på Rusland, Kina og mange andre. Det skaber vanskelige og foruroligende forhold for de transatlantiske forbindelser, hvis man tager beslutningerne på stålområdet med. På et sådant tidspunkt er det vigtigt, at EU stadfæster sig som en betydelig partner, for hvem venskab og solidaritet forudsætter gensidighed. Dette er nødvendigt for ligevægten i forholdet mellem Europa og USA, men det er endnu mere nødvendigt for ligevægten i verden. Europa skal slå fast, at vi ikke kan imødegå den manglende stabilitet, farerne og uligevægten i verden af i dag udelukkende ved at gøre brug af en stor knippel. Vi skal også kunne vinde slaget om freden og være klar over, at det i dag er nødvendigt at anvende den samme energi på at bekæmpe ulighederne i udviklingen og mindske brændpunkterne såsom Mellemøsten, som der er blevet brugt på at bekæmpe terrorismen.
Hvad angår stålområdet, skal EU udvise fasthed. Det er udmærket at minde om, som kommissær Lamy gjorde i morges, at vi skal overholde de multilaterale bestemmelser. Man skal heller ikke tøve med at sørge for, at andre overholder dem, når det er EU, der har fået medhold fra WTO. Jeg tænker selvfølgelig på Foreign Sales Task Corporation. Jeg vil derfor spørge Kommissionen, om den vil gennemføre de handelsmæssige gengældelsesforanstaltninger, som WTO har givet tilladelse til at iværksætte, under hensyn til de beslutninger, som USA netop har truffet på stålområdet, og de krænkelser af handelsaftaler, som de allerede har gjort sig ansvarlige for i forbindelse med eksporttilskud.

Cushnahan (PPE-DE).
EU og USA er forbundet af uløselige bånd. Vi er forbundet af stærke bånd, der er rodfæstet i vores respektive historie, og vi deler mange fælles værdier. Styrkelsen af vores langvarige transatlantiske forbindelser er til begges fordel. Det bør imidlertid være forbindelser, der er baseret på lighed og gensidig respekt.
Da Amerika havde brug for det efter angrebene den 11. september, reagerede Europa med uforbeholden støtte og solidaritet - og dette med rette. Den samme form for solidaritet og samarbejde er imidlertid beklageligvis ikke blevet gengældt i den amerikanske udenrigspolitik. Forud for den 11. september var den fraværende om Kyoto-spørgsmålet. Den er ikkeeksisterende med hensyn til en fælles tilgang til Mellemøsten, som er vores mest alvorlige nutidige politiske problem, hvor USA desværre indtager en partisanrolle. Og den blev kastet helt til side ved USA's nylige beslutning om at indføre importafgifter for stål.
Desuden afslører USA's tilbagevenden til ensidige foranstaltninger - der navnlig er tydelig i dens opfattede intention om at udvide krigen mod terrorismen til også at omfatte Irak - foragt for vores rolle i internationale anliggender. Det ser nærmest ud, som om de transatlantiske forbindelser for USA blot er der for de fordele, det kan drage af dem, for at blive brugt, når det passer det, men overset, når den amerikanske politik og de amerikanske interesser får prioritet.
Alle disse oplevelser, og navnlig dem, vi har haft i de seneste dage, understreger, hvor vigtigt det er for EU at styrke Unionens udenrigspolitiske rolle, herunder dens forsvars- og militære kapacitet, således at der kan skabes en ordentlig balance i vores transatlantiske forbindelser.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Hr. formand, i denne uge vil Det Europæiske Råd mødes i Barcelona for at søge at bygge videre på Lissabon-processen. Ved det møde vil vi presse på for, at der bliver gjort en større indsats for at nå frem til en afregulering og mere liberalisering ved at sikre, at vi tager ved lære af fleksibilitet i ansættelsen. Der er dem iblandt os, som lige siden vi ankom til Europa-Parlamentet har følt, at der er en masse retorik her om frihandel, men at der også er en masse protektionisme blandt medlemsstaterne her i Europa.
Hele dagsordenen i Europa med at etablere en ensartet konkurrencepolitik og slå ned på statsstøtte er gearet mod at sørge for, at vi har fri handel. Under disse omstændigheder er der nogle af os, der ser os selv som bedste venner med USA, som er enormt skuffede over den kurs, den amerikanske præsident har valgt. Det er ikke for stærkt at sige, at vi på en måde føler os forrådt af den.
Jeg forbinder ikke dette med vores støtte til USA efter hændelserne den 11. september. Hændelserne den 11. september var så forfærdelige, at de ikke bør forbindes med nogen form for aftale på noget andet politisk område. Men for dem af os, som har peget på USA som et eksempel på en afreguleret og liberaliseret økonomi, har det været et knusende slag at se den måde, hvorpå præsident Bush, da han stod over for de vanskeligheder, som hans stålindustri er løbet ind i, har valgt protektionisme. Hvad der er endnu værre, er at læse en begrundelse for denne aktion fra den amerikanske handelsrepræsentant Robert Zillick i Financial Times i dag. Jeg har ondt af hr. Zillick, som vi også ville betragte som en ven af de britiske konservative, for jeg må sige, at den artikel ødelægger enhver troværdighed, som han måtte have haft, når det gælder drøftelse af handelsspørgsmål.
USA's repræsentanter, der følger denne debat, bør vide, at mens vi måske har hørt fra de sædvanlige mistænkte, hvad man kan forvente med hensyn til antiamerikanisme, så føler de af os, der er venner af USA, os virkelig alvorligt svigtet.

Corbey (PSE).
De transatlantiske forbindelser er inde i en voldsom storm. EU's lille båd har svært ved at klare bølgerne fra den amerikanske magtdemonstration. Stålkrisen er for det første politisk. Præsident Bush støttes internt af sine vælgere. USA forventede ingen gengældelse eller politisk reaktion fra omverdenen, og det gav plads til at vælte arbejdsløsheden over på omverdenen. Unionens lille båd følger nu sukkende en legal kurs. Vi skal udnytte alle muligheder og midler inden for WTO optimalt. Vores gengældelse skal være overbevisende, men det giver heller ikke megen tro på en god løsning på kort sigt. Vores båd burde være stor nok til at kunne klare stormen, men det kræver styrmandskunst. En politisk krise kræver et politisk svar, og det skal vi drøfte.
I mellemtiden anmoder jeg Kommissionen og især hr. Liikanen om at iværksætte interne politiske handlinger. Vi skal bygge et godt skib. Vores stålpolitik er nærmest ikkeeksisterende. Vi befinder os midt på havet uden redningsbåde til medarbejderne. Hvis vi skal lære noget af denne krise, så er det, at den europæiske stålpolitik skal have æresoprejsning.

Bowe (PSE).
Hr. formand, vi kan alle stå her i dag og fordømme den amerikanske regerings handlinger med at pålægge disse uretfærdige, ulovlige og fuldstændig urimelige afgifter på stålprodukter, der importeres til USA. Vi ved alle, at afgifterne simpelthen er blevet indført med henblik på at høste kortsigtede politiske gevinster, og vi beklager det bare af den grund. Men vi må også stå forenede bag nogle klare, faste og seriøse foranstaltninger. Vi må vise, at vi mener det alvorligt.
Kommissionen må nu skride hurtigt til handling i WTO for at omstøde disse afgifter. Vi må sørge for at få indført beskyttelsesforanstaltninger for at forhindre en flodbølge af billig importeret stål i at skade vores egen industri. Disse foranstaltninger må gennemføres med hensyn til alle ikke-EU-stålkilder i form af kvoter baseret på importniveauerne for 1998, hvis vi skal gøre et ordentlige stykke arbejde med at beskytte vores egen industri.
Jeg anbefaler ikke, at man bekæmper ild med ild under disse omstændigheder. I stedet for burde vi hælde en stor spand kold logik, sund fornuft og international ret i hovedet på den amerikanske regering og få bragt den til fornuft.

De Miguel
Hr. formand, Rådets formandskab har lyttet opmærksomt til alle indlæggene i denne forhandling, og vi har noteret os de holdninger, der er kommet til udtryk.
Som udenrigsministeren erklærede i sin egenskab af rådsformand, er handelspolitikken fælles, og Europa-Kommissionen er helt fri og bemyndiget til at træffe de nødvendige beslutninger. Og i henhold til dette mener jeg, at Kommissionen på vegne af EU i forbindelse med stålproblemet har indtaget en fast holdning, en holdning, som er blevet offentliggjort og godkendt enstemmigt af Unionens Ministerråd i mandags.
Derfor mener jeg, at vi kan have tillid til Kommissionens evne til som sagt at forvalte denne sag, stille de behørige krav, anmode om de kompensationer, der passer sig, og gøre brug af repressalier med største respekt for WTO's bestemmelser. Rådets formandskab mener, at vores styrke ligger i at anmode USA om at overholde de bestemmelser, som alle WTO's grundlæggere har fastsat. Derfor er det meget vigtigt, at EU viser, at vi er de første til at respektere, ikke bare WTO's procedurer, men også dens bestemmelser.
Tilfældet med klementinerne, der er et andet handelsmæssigt udestående med USA, er også blevet nævnt. På det punkt kan formandskabet kun sige, at det er op til den berørte medlemsstat - i dette tilfælde Spanien - at forelægge sin klage for Artikel 133-Udvalget, og at Kommissionen vil handle i henhold til det, som udvalget beslutter. Alt peger på, at de foranstaltninger, der er truffet, er ude af proportioner med den formodede trussel i form af den såkaldte middelhavsfrugtflue, som har været USA's argument for at forbyde import af klementiner. Disse ting vil blive vurderet af Artikel 133-Udvalget, som beskæftiger sig med den slags, og Kommissionen vil få mandat til at handle i henhold hertil.
Hvad angår andre synspunkter, der er kommet til udtryk her, om USA's beklagelige tendens til ensidighed i mange af dets handlinger, ikke bare inden for handelspolitik, men inden for politik i almindelighed, kan formandskabet kun være enigt i meget af det, der er blevet sagt, og derfor mener jeg, at det kommende topmøde mellem EU og USA, som finder sted den 2. maj i Washington, vil være en god lejlighed til, at Rådets formandskab og Kommissionens formandskab minder USA's præsident om, at ånden i den transatlantiske erklæring, der, som det er blevet nævnt, blev undertegnet i 1995, forpligter parterne til at udvise samarbejdsånd, til at forsøge at finde fælles områder og ikke at finde dem, der skiller os ad, og til, i den meget gode tradition med en stærk forbindelse mellem USA og Europa og i begge parters interesse, at søge det, vi har til fælles og ikke det, der skiller os ad. Og det er klart, at holdninger, der adskiller USA fra ikke bare EU, men også fra den generelle holdning på den internationale scene, ikke bidrager til at fokusere på det, vi har til fælles.
Jeg synes, at denne forhandling har været meget berigende. Mange af de holdninger, som vi har lyttet til her, inddrager vi i den bunke, som vi vil tage med i overvejelserne, når vi forbereder det kommende transatlantiske topmøde, og jeg vil, hr. formand, takke Dem og Parlamentet for alle de idéer, der er kommet til udtryk under forhandlingen.

Solbes
Hr. formand, jeg vil allerførst understrege, at Kommissionen er enig i synspunktet om, at forbindelserne med USA er væsentlige, men det må på ingen måde forhindre os i uden vaklen at gennemføre de aktioner, der er nødvendige for at forsvare Unionens interesser.
Forhandlingen i dag har drejet sig om eksisterende konflikter mellem USA og EU, særligt stålkonflikten, selv om andre emner også har været nævnt. Vores store problem er, hvad vi skal gøre. Som nogle af Dem siger, er det bedst at skabe forbindelse mellem stålkonflikten og andre handelsmæssige problemer med Unionen. Når vores stærke side er forsvaret af multilateralisme, er det faktisk fornuftigt, at vi angriber denne modstrid med de multilaterale bestemmelser. Vi mener, at det er en dårlig løsning, og at den ikke er i Unionens interesse på lang sigt.
Der er andre medlemmer, som har nævnt muligheden for at forbinde dette anliggende med andre spørgsmål. Der er f.eks. blevet talt om Foreign Sales Act og hormonsagen. Vi har for nylig rejst spørgsmålet om, hvorvidt pakkeløsninger som følge af en politisk debat er vejen frem.
Vi mener, at vores faste holdning over for USA bunder i nødvendigheden af at respektere det, der er aftalt på det multilaterale område. Det bør være vejen frem, og derfor er vi overbevist om, at det første skridt er at gøre brug af alle de procedurer, der eksisterer i WTO, og med alle procedurer mener vi ikke bare procedurer, som er meget tidskrævende, men også de nødvendige repressalier, men inden for rammerne af WTO. Det kan naturligvis føre til, at det bliver nødvendigt at anvende specifikke beskyttelsesklausuler, som - nu uddyber jeg det - vi skal sørge for påvirker udviklingslandene mindst muligt, da vores holdning til beskyttelsesklausuler er, at vi ikke skal lukke vores markeder, men bibeholde vores traditionelle handelsforbindelser med vores leverandører.
Det er klart, at muligheden, som nogle af Dem har fremført, for at indgå restriktive frivillige aftaler og indføre eksportrestriktioner ikke er forenelig med WTO.
Hvad angår klementinerne - rådsformanden har allerede været inde på spørgsmålet - skal jeg blot sige, at vi forhandler med USA for at finde en løsning på problemet før næste høst. Ligesom i det foregående tilfælde er vi naturligvis også i dette tilfælde rede til at anvende de retsmidler, der findes i WTO.
Kommissionen har med tilfredshed konstateret, at der er bred enighed i de europæiske institutioner om, at det er nødvendigt at få de multilaterale institutioner til at fungere og tage globaliseringens udfordringer op ved at forsøge at opnå den bedste løsning med vores amerikanske forhandlingspartnere og forsøge at opnå, at ensidigheden ikke er en mulighed.
Pascal Lamy har i formiddag sagt - og jeg understreger det - at det er væsentligt at få en aftale, som er den, vi har set her, mellem alle dem, der går ind for en ny positiv fremdrift i de transatlantiske forbindelser. Det skal dog ikke betyde, at de eksisterende problemer ikke imødegås med alle forhåndenværende midler.
Som De ved, undersøger og arbejder vi i øjeblikket med forskellige muligheder, og ethvert nyt bidrag fra Parlamentet er velkomment.
Til sidst vil jeg takke Dem for Deres klare støtte til Kommissionens faste holdning. Vi håber, at EU's holdninger til dette spørgsmål, der er afgørende for alle, vil blive styrket i den beslutning, som De skal stemme om.

Formanden.
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler:
B5-0010/2002 af Bouwman for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender til Rådet om modernisering af forordning (EØF) 1408/71 om fri bevægelighed for personer og udvidelsen heraf til at omfatte tredjelandsstatsborgere, som har lovligt ophold i Den Europæiske Union;
B5-0011/2002 af Bouwman for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender til Kommissionen om modernisering af forordning (EØF) 1408/71 om fri bevægelighed for personer og udvidelsen heraf til at omfatte tredjelandsstatsborgere, som har lovligt ophold i Den Europæiske Union.

Lambert (Verts/ALE)
Hr. formand, først vil jeg gerne undskylde vores udvalgsformand hr. Bouwmans fravær. Han er desværre syg i denne uge, så som Parlamentets ordfører for dette spørgsmål er det tilfaldet mig at introducere spørgsmålet.
Parlamentet har længe være klar over problemerne i forbindelse med retsgrundlaget for at medtage tredjelandsstatsborgere på lige fod med EU-borgere i forbindelse med den foreslåede forenkling og modernisering af forordning (EØF) 1408/71. Som medlemmerne ved, søger denne forordning at samordne de sociale sikringsordninger medlemsstaterne imellem for folk, der bevæger sig og arbejder på tværs af grænser.
Nogle af de forbehold, jeg har hørt om udvidelsen af denne forordning til også at omfatte tredjelandsstatsborgere, tangerer til tider det fremmedhadske snarere end det rationelle. De vil være klar over, at den juridiske udtalelse, der blev tilvejebragt af Parlamentets juridiske tjenestegrene, udtalte, at artikel 42 og 308 i Amsterdam-traktaten, som oprindelig blev foreslået af Kommissionen, udgjorde et hensigtsmæssigt retsgrundlag for denne udvidelse såvel som for forordningen som helhed. Europa-Parlamentet nåede til enighed, og det samme gjorde flertallet af medlemsstaterne, og dette retsgrundlag sørgede for ligebehandling af tredjelandsstatsborgere med lovligt ophold i EU og for fuld inddragelse af Parlamentet gennem proceduren med fælles beslutningstagning.
Derudover syntes denne ligeberettigelse i retsgrundlaget for mange af os at give et stærkt signal med hensyn til anerkendelse af tredjelandsstatsborgeres bidrag til livet i Den Europæiske Union og opfyldte helt bestemt det dobbelte mål om forenkling af processen og naturlig retfærdighed. For mig var denne ligeberettigelse et klart signal om et Europa for alle. Jeg og mange andre føler os på herrens mark, når vi læser EF-Domstolens Khalil-dom, når det gælder om at forstå, hvorfor denne materielt skulle ændre det retsgrundlag, som Rådet og Kommissionen nu bruger til at foreslå en udvidelse af forordningen.
Khalil-sagen omhandler, så vidt som juridiske eksperter har forklaret det for mig, personer, som allerede er omfattet af forordning (EØF) 1408/71, om de ifølge loven skal have lov til at tage bopæl i en anden medlemsstat og således krydse grænser. De er omfattet af denne dom, for de er statsløse personer med ret til social sikring lig den, der gælder for statsborgere i den stat, hvor de nu har bopæl som følge af historiske internationale aftaler. Men der er ikke sørget for nogen fri bevægelighed ved deres medtagelse i forordningen. Forordningen tildeler ikke ret til fri bevægelighed. Den opretholder visse rettigheder for dem, der bevæger sig gennem samordning af de sociale sikringsordninger.
Rådets udtalelse i december sidste år og Kommissionens nye forslag forklarer ikke ændringen af retsgrundlaget. De erklærer simpelthen, at den er der. Det er en forklaring, Parlamentet nu søger. Hvad er det helt konkret i Khalil-dommen, som har fået Rådet til at drage sine konklusioner om, at artikel 63, stk. 4, er det rette grundlag, når dette ikke var flertallets mening før? Har Gaygusuz-Austria-sagen ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol om, at statsborgerskab ikke er nogen hindring for ligebehandling af statsborgere med hensyn til social sikring, ikke ført til en konklusion om ligebehandling i forbindelse med forordningen og således det parallelle retsgrundlag? Og hvorfor skulle Europa-Parlamentet ikke inddrages i dette område, som er direkte relevant for så mange menneskers liv? Heraf også vores ønske om at afklare situationen for arbejdstagere i tiltrædelseslande under en eventuel overgangsperiode, hvor de ikke nyder godt af retten til fri bevægelighed.
Rådet og Kommissionen vil også være klar over Parlamentets bekymring over den komplicerede situation, som grænsearbejdere befinder sig i. Det belgiske formandskab havde fremsat en række forslag inden for dette område, men den aftale, der for nærværende er nået, er kun minimal, som parameter 8 vedrørende lægebehandling viser. Så hvad er udsigterne for yderligere forbedringer for denne gruppe arbejdstagere? Vi spørger også Kommissionen om dens perspektiv hvad angår en række spørgsmål, hvor Rådet også synes at være mindre entusiastisk med hensyn til Kommissionens perspektiv. Vi vil også gerne vide, om de øgede forbindelser mellem skattesystemerne og de sociale sikringsordninger bliver behandlet af Rådet og Kommissionen enten i forbindelse med forordningen eller i andre forbindelser.
Vi er alle udmærket bevidste om Rådets og Kommissionens ønske om at se øget mobilitet i arbejdsstyrken, og som medlem af Parlamentets Udvalg for Andragender ved jeg også, at en række af dem, der arbejder i andre medlemsstater oplever, at deres situation bliver vanskeliggjort som følge af manglen på effektiv information, men også som følge af anomalier inden for samordningssystemet.
Mange af os er bekymrede over, at Rådets synes at stå tøvende over for at gøre fri bevægelighed til en ukompliceret realitet. Vi ved, at dette er et kompliceret administrativt spørgsmål, men mange af finesserne om udelukkelse fra visse fordele og komplicerede regler fremstår ganske enkelt som hindringer. Det synes undertiden at være nemmere at bevæge kuglelejer rundt i EU, end det er at bevæge personer.

De Miguel
Hr. formand, den 6. februar 2002 forelagde Kommissionen et forslag til forordning for Rådet, hvor bestemmelserne i forordning (EØF) nr. 1408/71 udvides til at omfatte tredjelandsstatsborgere, der udelukkende på grund af deres nationalitet ikke er dækket af dem. Retsgrundlaget for forslaget er artikel 63, stk. 4, i EF-traktaten.
Rådet har været enigt i, at det er muligt at anvende artikel 63, stk. 4, som retsgrundlag, sådan som Kommissionen foreslog det. I henhold til bestemmelserne i artikel 63, stk. 4, bør Rådet vedtage foranstaltninger til definition af de betingelser, hvorefter tredjelandsstatsborgere, som har lovligt ophold i en medlemsstat, kan opholde sig i andre medlemsstater.
Rådet har fundet, at EF-traktatens artikel 42 fortolket i henhold til Domstolens retspraksis - særligt dommen afsagt i Khalil-sagen C-95/99 - ikke synes at være et tilstrækkeligt retsgrundlag for denne udvidelse. Af Khalil-dommen fremgår det faktisk, hr. formand, at Domstolen ikke har afvist inddragelse af statsløse og flygtninge i forordning (EØF) nr. 1408/71 baseret på artikel 51 - der nu er artikel 42 - i EF-traktaten, i det omfang det drejer sig om en fåtallig persongruppe, for hvilken medlemsstaterne har påtaget sig internationale forpligtelser. Domstolen har faktisk afgjort følgende: "Rådet kan ikke kritiseres for, at det under udøvelsen af den kompetence, som det således har fået tillagt ved EF-traktatens artikel 51, ligeledes har sigtet til statsløse og flygtninge, der er bosat på medlemsstaternes område, for at tage hensyn til sidstnævntes internationale forpligtelser, som er anført ovenfor".
Som generaladvokaten har fremhævet i punkt 59 i sit forslag til afgørelse ville en koordinering, der udelukkede statsløse og flygtninge, have medført, at medlemsstaterne for at overholde deres internationale forpligtelser måtte indføre en anden koordineringsordning, der kun omfattede denne fåtallige persongruppe.
Derfor mener Rådet, at den fremgangsmåde, der skal anvendes for at vedtage en afgørelse, er den, der fremgår af EF-traktaten. Hvis det retsgrundlag, der tages i anvendelse for at udvide koordineringen til tredjelandsstatsborgere, bliver artikel 63, stk. 4, bør Rådet udtale sig i henhold til fremgangsmåden i artikel 67.
Hvad angår grænsearbejdere, er Rådet nået frem til en principaftale om ydelser i anledning af sygdom og arbejdsløshed, hvorefter man bør undersøge situationen for tidligere grænsearbejdere, der er pensioneret. I henhold til bestemmelserne i den gældende forordning, kan en grænsearbejder opnå naturalydelser i anledning af sygdom på den kompetente stats område, men har ikke længere den ret, når han er pensioneret. Af hensyn til kontinuiteten, således at påbegyndte behandlinger kan fortsætte, bør en tidligere grænsearbejder fortsat kunne opnå naturalydelser i anledning af sygdom i den stats område, hvor han tidligere har arbejdet.
Og endelig hvad angår en arbejdsløs, som i sin sidste beskæftigelsesperiode boede i en medlemsstat, der ikke var den kompetente stat, er det hovedmålet at inddrage ham på arbejdsmarkedet bedst muligt. Det vil også være hensigtsmæssigt at sikre den arbejdsløse social beskyttelse i betragtning af spørgsmålets finansielle aspekter og sikre en effektiv kontrol.
Forholdet mellem beskatning og social sikring berører hovedsagelig medlemsstaterne og ikke Unionen.
Det skal understreges, at retningslinjerne for beskæftigelse for 2002 overordnet set gør opmærksom på behovet for at tilpasse beskatnings- og erstatningsstrukturerne, så de ikke får negativ indflydelse på deltagelsen i arbejdslivet, navnlig for kvinders vedkommende.
De statsborgere fra ansøgerlandene, som bliver unionsborgere efter tiltrædelsen, skal være omfattet af forordning (EØF) nr. 1408/71 i henhold til denne. Eventuelle undtagelser fra dette princip, som f.eks. kunne bestå i overgangsperioder, vil blive besluttet inden for rammerne af tiltrædelsesaftalerne, som er under forhandling.

Solbes
Hr. formand, som svar på hr. Bouwmans mundtlige forespørgsel vil jeg på vegne af Kommissionen gerne understrege følgende: For det første er vi enige med Rådets formandskab i, at det rigtige retsgrundlag er EF-traktatens artikel 63, stk. 4. Det er ikke nødvendigt at gentage bestemmelsens ordlyd, for det har formandskabet allerede gjort. Vi mener, at Khalil-dommen fra oktober sidste år viser, at artikel 51 (nu 42) ikke kan anvendes som retsgrundlag og forpligter til at tage retsgrundlaget for den afgørelse, der blev foreslået i 1997, op til fornyet overvejelse. Efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden med de nye bestemmelser i afsnit IV mener vi, at det rigtige retsgrundlag er traktatens artikel 63, stk. 4, i betragtning af at traktatens artikel 308 kun finder anvendelse, når der ikke er noget andet retsgrundlag.
De spørger også, hvad Kommissionen mener om en række parametre, som Rådet har foreslået, nærmere betegnet parameter 6, 10 og 11 om aftaler mellem lande, arbejdsløshedsunderstøttelse og familieydelser.
Hvad angår det første punkt, mener Kommissionen, at parameter 6 er acceptabelt, da denne mulighed allerede findes i den eksisterende forordning. Kommissionen finder det positivt, at der i denne forordning, i modsætning til den eksisterende, fastlægges kriterier for opretholdelse af disse aftaler, navnlig i de tilfælde, der er mest gunstige for den berørte person.
Hvad angår arbejdsløshedsunderstøttelse, beklager Kommissionen, at der ikke sker fremskridt med parameter 10, som ikke fører til nogen væsentlige ændringer af de eksisterende bestemmelser, især fordi den ikke giver nogen konkret løsning på problemet med grænsearbejdere.
Hvad angår familieydelserne, svarer parameter 11 ikke helt til Kommissionens forslag, men det anses i hvert fald for positivt, at den indeholder bestemmelser om at sikre den berettigede ydelsernes maksimale beløb. Dette parameter vil forbedre pensionisters og forældreløses situation i sammenligning med forordningen, da disse personer vil kunne benytte sig af de samme bestemmelser, der gælder for den samme gruppe familieydelser, som arbejdstagere.
Forholdet mellem beskatning og social sikring er et af de andre spørgsmål. Det er rigtigt, at forordning (EØF) nr. 1408/71 drejer sig om koordinering af de sociale sikringsordninger i medlemsstaterne. Der er ingen udtrykkelige bestemmelser om koordineringen af disse skattesystemer, og i de fleste tilfælde løses dette problem gennem bilaterale aftaler om dobbeltbeskatning, som næsten alle medlemsstaterne har indgået. Disse aftaler følger OECD's model, hvilket betyder, at indtægter fra lønnet arbejde (og også fra selvstændig virksomhed) i de fleste tilfælde udelukkende beskattes enten i det land, hvor arbejdet udføres, eller i bopælslandet. Hvis indtægterne derfor beskattes i det land, hvor arbejdet udføres, er dette land kompetent på områderne for beskatning og social sikring.
Domstolen bekræftede, at hvis der ikke er en harmonisering på fællesskabsplan, er medlemsstaterne kompetente til at fastlægge kriterier for tildeling af skattemæssig kompetence for at undgå dobbeltbeskatning, men når de gør det, er det indlysende, at de skal overholde principperne i fællesskabslovgivningen, bl.a. princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet.
Mine sidste kommentarer vedrører udvidelsen. For det første blev forhandlingerne med ansøgerlandene, som formandskabet har sagt, om forordning (EØF) nr. 1408/71 i den del, der vedrører kapitel 2, foreløbigt - eller endeligt - afsluttet med alle lande undtagen Estland, og kapitel 2 omfatter også koordineringen af de sociale sikringsordninger. Forhandlingen om bilagene har dog ikke fundet sted endnu. Den Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring er blevet pålagt om kort tid at forelægge Rådets arbejdsgrupper resultaterne af drøftelserne om tiltrædelserne, som ansøgerlandene har anmodet om bliver inddraget i nævnte bilag.
Endelig vil forordning (EØF) nr. 1408/71 gælde for statsborgere fra ansøgerlandene, så snart de tiltræder EU, da der ikke er planlagt nogen overgangsperiode for koordinering af de sociale sikringsordninger.

Oomen-Ruijten (PPE-DE).
Hr. formand, det er en blanding af vrede og sørgmodighed, og hvorfor? Fordi jeg hverken fra Rådet eller Kommissionen får bare begyndelsen på et svar. Vi er på dette indre marked for den frie bevægelighed for varer, personer og tjenester. Jeg nævner også personer, og det er et problem, som især findes i grænseregionerne, men de svar, som jeg får, er ikke udtømmende nok.
Når jeg ser på den region, som jeg kommer fra, kan arbejdsmarkedet der ikke længere fungere, hvis vi ikke henter folk fra udlandet. Vi skal naturligvis gøre det tiltrækkende for disse mennesker at komme. Det betyder for det første, at man skal sørge for, at arbejdstagere, som arbejder i en medlemsstat, betaler skat og sociale ydelser på samme måde. Jeg vil gerne vide, om det er muligt at lave en type 1408, men så for grænsearbejderes skatteforhold? Det er mit første spørgsmål.
Mit andet spørgsmål, hr. formand, er rettet til Rådet, og jeg ser på det, som de så flot kalder rådsparametrene. Det er i øvrigt meget beklageligt, at den kompetente kommissær, som ved, hvor længe denne sag har verseret, ikke er til stede. Når jeg ser på rådsparametrene - og, hr. Miguelez, jeg har stor respekt for Dem - kan jeg konstatere, at det, som De har beskrevet i rådsparametrene, er fuldstændig det modsatte af det, som vi blev forelagt i en nylig kendelse fra Domstolen. Tror De virkelig, at De kan få denne sag vedtaget, som Parlamentet også har været involveret i siden Amsterdam-traktaten inden for rammerne af den fælles beslutningstagning? For de sager, som De nævner, såsom sygedagpenge og børnepenge - og kommissæren siger det samme - er fuldstændig det modsatte af det, som er blevet sagt. Derfor, hr. formand, med al respekt for fru Lambert, som har talt godt, også om tredjelandeproblemerne, hvilket jeg er helt enig i, men det her skal gøres på en anden måde.

Weiler (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, vi er kommet med disse forespørgsler, for det første for at få klarhed og for det andet også for at skabe bevægelse i hele dette anliggende. Klarhed, fordi det naturligvis for os parlamentsmedlemmer - og dette er jo også nu blevet bekræftet - heller ikke efter indlæggene fra kommissær Solbes og fra Rådets repræsentant er blevet klarlagt, hvorfor retsgrundlaget i artikel 63, stk. 4, er ændret. Det er kun blevet fastslået, men der er ikke givet nogen begrundelse herfor.
Vi har taget Rådet alvorligt siden Tampere, hvor De forkyndte, at borgere fra tredjelande, det vil sige borgere, som arbejder og bor i EU, som opholder sig lovligt hos os, og som ikke kommer fra de 15 medlemsstater, skal have de samme rammebetingelser som EU-borgerne.
Europas institutioner ønskede større klarhed og mere gennemsigtighed, og ikke først efter konventet. Disse nye forslag giver dog anledning til mere forvirring end før, for hvis vi skal arbejde med to forskellige retsgrundlag, så er det meget forvirrende. Det er også ærgerligt, fordi Parlamentet hermed ikke får medindflydelse. Sikke en kortsynet strategi fra Kommissionens side. De ved, at vi hidtil altid har været på Deres side, ved moderniseringer, ved forandringer, ved forbedringer for de beskæftigede og for arbejdstagerne i Europa. Hvis De nu udelukker Parlamentet, er det efter min mening ikke kun kortsynet, men også en farlig strategi. Det er nemlig muligt, at Storbritannien, Irland og Danmark søger om undtagelse i forbindelse med forordning 1408, og det ville faktisk være fatalt, fordi der ikke er nogen her i Parlamentet, som kan hilse en manglende deltagelse i socialpolitikken velkommen. Det ville medføre et socialpolitisk kludetæppe, og det ville bestemt ikke bekræfte eller vække den tillid, som arbejdstagerne egentlig skal have til de europæiske institutioner. Vi er dog alle glade for, at Storbritannien er holdt op med at holde sig ude af socialpolitikken. Skal vi ikke slå ind på denne vej igen?
Den anden grund til vores forespørgsel er naturligvis også, at vi ønsker at skabe bevægelse i reformplanerne. Jeg kan huske et løfte allerede fra Edinburgh i 1992 om modernisering af dette direktiv. Vel at mærke en modernisering. Jeg vil egentlig gerne endnu en gang minde tilhørerne om, at forordning 1408 ikke medfører en harmonisering af de sociale systemer, men derimod så at sige en koordinering af rammebetingelserne for at støtte og opmuntre borgerne til at udnytte deres mobilitetsmuligheder i Europa. Hver anden uge kommer der appeller fra Rådet og fra Kommissionen til de unge, til arbejdstagerne, til borgerne om at udnytte denne mobilitet. Men rammebetingelserne, må jeg anføre her, de består af en meget kompliceret og blokerende retsforskrift. Man kan sige, at det selv for indviede er komplet uforståeligt.
De 12 parametre, som ligger foran os nu, er ikke den kvalitative forbedring, som vi egentlig havde aftalt. Jeg er naturligvis enig med mine kolleger hr. Lamberts og hr. Oomen-Ruijtens kritik og også med den kritik, som De, hr. Solbes, kom med på Kommissionens vegne.
Det, jeg savner, er en tidsramme. Vi havde forventet, at det spanske formandskab ville fremlægge et ordentligt, fornuftigt og effektivt forslag inden udgangen af juni.

Jensen (ELDR).
Hr. formand, jeg er enig i Kommissionens og Rådets tolkning af traktaterne, selvfølgelig skal man bruge artikel 63 som retsgrundlag for at sikre tredjelandsstatsborgere fri bevægelighed. Og jeg har også tidligere advokeret, at retsgrundlaget måske ikke var det vigtigste lige nu, for det gælder om at sikre disse borgeres rettigheder. Men jeg mener, at vi på længere sigt skal nå frem til, at Parlamentet også får direkte indflydelse på dette område. Det vil kræve en ændring af traktaterne, og jeg må med skam at melde sige, at mit eget land - på grund af de danske forbehold - kæmpede imod, at vi fik indflydelse på disse ting, under forhandlingerne til Nice-traktaten. Og jeg er ganske enig med Fru Weiler i, at vi skal væk fra den situation, hvor nogle lande har forbehold for dele af en sådan politik. Vi skal alle trække på samme hammel.

De Miguel
Hr. formand, jeg kan blot sige, at jeg har noteret mig medlemmernes iagttagelser under denne debat, og at formandskabet naturligvis vil gøre sig overvejelser om dette spørgsmål.

Solbes
Hr. formand, jeg skal meget hurtigt forsøge at besvare nogle af de rejste spørgsmål.
Først spørgsmålet om beskatning og social sikring. Skattesystemet er medlemsstaternes ansvar, og det fastsættes i henhold til bopælsstedet. Sådan er det, og derfor er behandlingen forskellig fra medlemsstat til medlemsstat. Den sociale sikringsordning er reguleret på fællesskabsplan med forordning (EØF) nr. 1408/71 og defineres i henhold til arbejdsstedet. Vi har ikke en skattemæssig harmonisering, og det er årsagen til, at det system, jeg nævnte før, anvendes med udgangspunkt i OECD's aftaler.
Det andet spørgsmål, der er blevet rejst, er, hvad vores mål er med den sociale sikring. Det er naturligvis vores mål, at den samme sociale sikringsordning og de samme rettigheder skal gælde for alle Unionens borgere, men også for personer med lovligt ophold.
Hvad angår Irlands og Det Forenede Kongeriges problem med opting out, som De kender, er det rigtigt, at der er planer om at anvende det nye retsgrundlag. Irland har allerede givet udtryk for, at det vil deltage. For Det Forenede Kongeriges vedkommende er spørgsmålet stadig åbent, og det vil være åbent indtil begyndelsen af maj, hvor det agter at træffe sin beslutning.
Og endelig er det meningen, at den nye tekst skal være mere moderne end den gamle med en definition af det gældende lovsystem, der er enklere og lettere tilgængelig for brugerne. Den nye tekst skal både indeholde de konklusioner, som kan drages af Domstolens domme, og de forskellige ændringer, der er sket siden 1971.
Det er rigtigt, at der er en debat om retsgrundlaget, men vi mener, at det, der er brugt, naturligvis er det rigtige i henhold til det nuværende system, og det har selvfølgelig aldrig været Kommissionens intention at påvirke Parlamentets rettigheder på nogen måde.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0062/2002) af Trentin for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om situationen i europæisk økonomi, forberedende betænkning med henblik på Kommissionens henstilling om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik (2002/2014(INI)).

Trentin (PSE)
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, der er tilsyneladende ved at ske et langsomt genopsving i den økonomiske vækst, selv om det stadig ikke er til at sige noget om dette genopsvings form eller varighed, hverken i USA eller i Europa. Det lader ikke mindst til, at genopsvinget varierer stærkt alt efter de forskellige sektorer, der er berørt, og det finder sted sammen med omstrukturerings- og moderniseringsprocesser, som måske bygger på kraftige offentlige investeringer og på uacceptable protektionistiske foranstaltninger, sådan som det er tilfældet med stålindustrien i USA.
Det problem, som EU under alle omstændigheder står over for, er at undgå, at EU's og de europæiske regeringers afventende holdning bliver årsag til, at en så usammenhængende og varierende overvindelse af afmatningen medfører en forøgelse og ikke en reduktion af det innovations- og konkurrenceforspring, som USA allerede har i forhold til Europa.
Derfor understreges det i den betænkning, jeg har udarbejdet, at der snarest muligt - og forhåbentlig i forbindelse med topmødet i Barcelona - bør vedtages en proaktiv politik og ikke mindst et policy mix, hvor vi følger retningslinjerne fra Lissabon, og som gør den sociale dagsorden, der blev vedtaget i Nice, til en integreret del af en samordnet økonomisk politik og socialpolitik, hvor der er fokus på målsætningen om fuld beskæftigelse og en stigning i den erhvervsaktive del af befolkningen.
Dette krav bliver endnu stærkere, hvis man tager hensyn til, at det er nødvendigt at overholde stabilitetspagtens bestemmelser og navnlig bestemmelsen om, at budgetunderskuddet ikke må overstige 3% af bruttonationalproduktet, hvilket giver de enkelte medlemsstater nogle meget begrænsede midler til rådighed til at føre en anticyklisk økonomisk politik. Derfor understreger vi, at det ikke drejer sig om at samle nye beføjelser i Bruxelles, men derimod om at træffe nogle meget selektive valg og om at samordne medlemsstaternes indsats, så vi på europæisk plan opnår en kritisk masse, der er positiv og synergisk for den offentlige indsats' og de private investeringers vedkommende.
Det gælder således om at træffe nogle valg. I betænkningen gør vi opmærksom på, at det er nødvendigt at prioritere iværksættelsen af en investeringspolitik i stedet for en udifferentieret nedsættelse af skattetrykket, hvis man ser bort fra en yderligere skattenedsættelse, hvad lønomkostningerne angår.
Når det gælder de offentlige og private investeringer, opfordrer vi kraftigt til en genoptagelse af Lissabon-strategien, hvor der i dag er nogle stærke og bekymrende forsinkelser, ikke mindst i nogle lande. Det betyder, at EU-midlerne og de nationale investeringer først og fremmest skal være rettet imod strategiske sektorer såsom forskning og innovation, livslang uddannelse som en integreret og uadskillelig del af en strukturreform af arbejdsmarkedet og oprettelsen af et europæisk net af infrastruktur og tjenesteydelser, navnlig telekommunikation.
Desuden er det nødvendigt at samordne EU-projekterne bedre med regeringernes økonomi- og socialpolitiske retningslinjer. De skal samordnes bedre og hurtigt - hvilket i dette tilfælde vil sige inden sommeren - så man får indflydelse på de nationale parlamenters beslutninger. De nationale parlamenter skal informeres rettidigt om initiativerne fra Europa-Parlamentets ansvarlige udvalg og inddrages i disse initiativer.
Vi skal ikke blot håbe på samordningen, men også fremme den, og det skal vi f.eks. gøre ved, at vi som ansvarligt udvalg foreslår nogle åbne samarbejdsformer mellem de forskellige regeringer, når det gælder fælles projekter som forskning, innovation, livslang uddannelse og aktive ældrepolitikker. Sidstnævnte politikker er en betingelse for, at reformen af sikringssystemerne ikke får katastrofale følger for arbejdstagernes pension.
Også dialogen mellem arbejdsmarkedets parter skal være en del af dette policy mix, og her skal der tages udgangspunkt i nødvendigheden af at fastlægge videreuddannelsespolitikkens retningslinjer og finansieringsformer. Arbejdsmarkedets parters deltagelse i definitionen af en moderne velfærdsstat, som er af afgørende betydning for en bæredygtig udvikling, der går i retning af fuld beskæftigelse, er et af de vigtige træk ved den europæiske socialmodel.
Derfor skal vi på mødet i Barcelona forkaste ethvert forsøg på at svække de kollektive overenskomster og tømme chartret om grundlæggende rettigheder for en stor del af sit indhold.

Radwan (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg gerne takke ordføreren mange gange for det meget gode samarbejde. Jeg vil dog også komme med et par supplerende bemærkninger til betænkningen. I Lissabon blev det med store ord forkyndt, at vi skal være nummer et i verden.
Nu ser det ud til, at det nok ikke kommer til at gå så hurtigt, som mange har håbet på. I mellemtiden kan man måske tænke over, om denne målsætning var for ambitiøs. Måske skal vi være ærlige og begrave målsætningen helt. Meget bliver i øjeblikket undskyldt med den 11. september, og det påstås, at det egentlig skyldes den økonomiske afmatning i USA. De tragiske begivenheder den 11. september har ganske vist været et ekstra skub i den negative retning, men den negative økonomiske udvikling i Europa var allerede inden da en kendsgerning. Især fra et tysk synspunkt skal man holde sig for øje, at Tyskland er den største samfundsøkonomi i EU, og at de lande, som er meget tættere knyttet til USA i økonomisk henseende som f.eks. Nederlandene og Storbritannien, har langt færre problemer, end vi har. Det skal være vores udgangspunkt. Jeg frygter dog, at der på topmødet i Barcelona igen vil blive proklameret store målsætninger, men at hjemmearbejdet dog ikke bliver gjort. I sidste ende må Europa ikke vække forventninger, som EU med dens kompetencer ikke kan opfylde, medlemsstaterne skal derimod efter hvert topmøde tage de emner, som de behandler, alvorligt og lave deres hjemmearbejde ved f.eks. at skabe større fleksibilitet på arbejdsmarkedet, ved at gennemføre en tilsvarende skattereform.
Jeg advarer også imod altid at tale om koordinering på europæisk plan. En koordinering på europæisk plan risikerer at forskyde ekstra "pseudokompetencer" til dette plan. I sidste ende kan der dog ikke rykkes ved noget med denne betænkning. Det, vi har brug for på europæisk plan, er en offensiv til fordel for små og mellemstore virksomheder. Det er de små og mellemstore virksomheder, der skal skabe arbejdspladser i fremtiden, idet vi går ud fra, at ni ud af 10 arbejdspladser i fremtiden vil blive skabt i virksomheder, der beskæftiger op til 1.000 medarbejdere. I denne forbindelse gælder det om at skabe rammebetingelser, således at de små og mellemstore virksomheder ikke bliver overbebyrdede på grund af bureaukrati, på grund af det store forbrug i Bruxelles, og således at der også i fremtiden finder en tilsvarende støttefinansiering sted i medlemsstaterne. I sidste ende er det dog også vigtigt, at vi indtager en klar holdning. Det viser debatten om det blå brev også. Jeg vil gerne udtrykkeligt takke Kommissionen og kommissær Solbes for eftertrykkeligt at have presset på for en streng overholdelse af de 3%. Diskussionerne i de seneste måneder på dette område har ikke alene skadet stabilitets- og vækstmarkedet, men også Europas anseelse og samfundsøkonomiens anseelse i Europa. Vi skal gå væk fra dette, vi skal tro på vores egne økonomiske kræfter. Det kan ikke være rigtigt, at vi siger, at amerikanerne har brug for det økonomiske opsving, så Europa også kan få det, vi skal derimod opnå dette på baggrund af vores egne kræfter og vores egen overbevisning.
Til slut endnu en bemærkning. Jeg har netop hørt en person tale om at koordinere statsinterventioner. Det kan jeg dog kun advare imod. Den bedste socialpolitik er en god økonomisk politik.
Santos (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, denne initiativbetænkning har som sin første og ganske særlige fortjeneste at placere Europa-Parlamentet centralt i diskussionen om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik i de kommende år.
Med udgangspunkt i en rigtig og dækkende diagnose opregner ordføreren med præcision de egentlige årsager til den nuværende recession i Europa og anviser med konsekvens den påkrævede behandling. På det politiske plan fremhæves først, at Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter må påtage sig en aktiv og regulerende rolle, når de store valg i den økonomiske politik skal træffes. Med hensyn til de offentlige finanser understreges dernæst stabilitets- og vækstpagtens bindende karakter og det absolut nødvendige i, at dens slutmål bliver nået, herunder tærskelen på 3% for underskud på de nationale budgetter.
Ordføreren anbefaler imidlertid en passende fleksibilitet i brugen af statslige indgreb som middel til at genstarte økonomien, hvor nulunderskuddet i 2004 ikke bør gøres til en fetich uden forbindelse med den aktuelle virkelighed. Ligeledes på det strukturelle plan foreslår og støtter han anvendelse af midler til forbedring af det samlede økonomiske klima, særlig uddannelse, adgang til offentlige tjenesteydelser, realisering af vidensamfundet og justering af arbejdsmarkedet, og sluttelig understreger han derfor, at målsætningerne fra det ekstraordinære topmøde i Lissabon skal fastholdes og videreføres af det ekstraordinære topmøde i Barcelona.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, jeg vil allerførst på Den Liberale Gruppes vegne give udtryk for vores støtte til betænkningen af vores kollega hr. Trentin. Det er en meget gennemarbejdet betænkning, som er kompromissøgende. Vi har kunnet arbejde i fællesskab, og resultatet vil afspejle den indsats, som vi har gjort i udvalget under udarbejdelsen.
Denne betænkning kan ikke komme på et mere belejligt tidspunkt. I overmorgen afholdes Det Europæiske Råd i Barcelona, som netop vil behandle spørgsmålene om den evaluering, der skal laves, og om de tilsagn, der skal opnås i forbindelse med Lissabon-processen, samt naturligvis en række spørgsmål, som Den Liberale Gruppe altid har lagt vægt på, som kommissær Solbes kender udmærket, og som jeg ikke vil gentage: nødvendigheden af at liberalisere de mest beskyttede sektorer, åbning af markederne, vægt på uddannelse og undervisning, sikring af flere midler til videnskabelig forskning og teknologisk udvikling, det vil sige opfyldelse af målene fra Lissabon. Lad os håbe, at der på mødet i Barcelona sker store fremskridt på dette område.
Jeg vil gerne minde om, at der i hr. Trentins betænkning ikke ligefrem defineres en social dimension, som også er et af målene fra Lissabon, og som man desværre ikke ønsker at tage i betragtning, og derfor mener jeg, at de demonstrationer, der er blevet varslet mod kapitalens Europa - dette Europa, som vi netop er i gang med at opbygge, og som er en realitet - er uberettigede.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Hr. formand, formanden for Den Europæiske Union, hr. Aznar, har givet et klart resumé af de overordnede retningslinjer for den økonomiske styring i EU. Unionens yver har tre patter, som han sagde det, nemlig liberalisering, privatisering og konkurrence.
Men den mælk, som dette yver indeholder, er, om jeg så må sige, forgiftet. Optrævlingen af de offentlige tjenester, som stort set fungerede tilfredsstillende, har medført en række sociale katastrofer og problemer. Se blot togtrafikken i Storbritannien, post- og sundhedsvæsenet i Frankrig og elforsyningen i Catalonien.
I Lissabon talte man om at gøre Unionens økonomi til verdens mest konkurrencedygtige økonomi inden 2010. For hvilken pris? Alles krig mod alle. Vi er langt fra den stræben efter lykke, som de mest fremsynede politikere ved slutningen af det 18. århundrede så som menneskets uafhændelige ret. Vi vil få vedvarende stress for alle, generel jobusikkerhed, udelukkelse for mange og på sigt måske opleve den argentinske tragedie. I Biarritz, Göteborg, Nice og Laeken demonstrerede civilsamfundet mod denne afdrift. I morgen risikerer det at ske igen i min by, Barcelona. Jeg mener, vi skal lytte til denne stemme, og jeg synes ikke, at Trentin-betænkningen i denne forbindelse er lydhør nok.

Herzog (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne takke Bruno Trentin for hans arbejdes kvalitet samt hans lydhørhed. I sin diagnose understreger han, at Europa ikke er et område, som er cyklisk afhængigt af USA, at der risikerer at opstå en ny kløft mellem USA og Europa med hensyn til forskning og ny teknologi, idet Unionens forsinkelse hvad angår offentlige og private investeringer, er meget iøjnefaldende. Men hvad skal vi gøre? Vores udvalg har ønsket at holde fast i samordningen af de nationale politikker, som det angiver som et tvingende nødvendigt emne inden for rammerne af stabilitetspagten. Men hvordan kan man undgå at se den ekstreme svaghed, som præger resultatet af denne samordning? Hvordan kan man undgå at se, at denne pagt, selv om den fastsætter en for medlemsstaterne brugbar underskudsdisciplin, ikke på nogen måde definerer de politikker, der er nødvendige for at føre ambitionerne om udvikling fra Lissabon ud i livet? Med hensyn til forringelsen af den skattemæssige konkurrenceevne kræver den en nedskæring af de offentlige udgifter, selv når disse er nødvendige. Og hvordan kan man undgå at se, at medlemsstaterne forbyder Unionen at råde over budget- og skattemæssige værktøjer, som kan understøtte en investerings- og udviklingspolitik?
Derfor mener jeg - til forskel fra hr. Radwan og betænkningens ordlyd - at man ikke kan holde sig til det, de nuværende traktater tillader. Vi skal nå ud over samordningsstadiet og forsøge at udvide vores kompetenceområde. De overordnede retningslinjer og stabilitetspagten skal revideres, hvis vi skal nå frem til et egentligt samordningsperspektiv, og vi skal kæmpe for, at Unionen endelig får rådighed over de budget- og skattemæssige instrumenter, uden hvilke den er ude af stand til at føre en veritabel økonomisk politik.
Derfor bør Parlamentet gribe denne historiske chance for at tage initiativ og fremsætte forslag til konventionen. Det ville være en grusom desillusion og efter min mening et stort politisk fejltrin, hvis ikke denne konvention forsøgte at styrke den økonomiske union og dens evne til at føre en økonomisk politik på et tidspunkt, hvor der hersker stor usikkerhed om Fællesskabets udvikling og samhørighed.

Nobilia (UEN).
Hr. formand, hr. Trentin giver i sin betænkning en meget klar behandling af nogle vigtige emner for EU's fremtid, og det gør han ved på en fornuftig måde at forene de økonomiske retningslinjer med de sociale, hvilket sker med henblik på inddragelsen og deltagelsen og med det formål at fastholde det sociale sikringssystem og gøre det innovativt.
Der er dog en af de mange passager, der er særligt vigtig, og det er den passage, hvor der står, at vi ikke skal vente på virkningerne af det amerikanske opsving. Der er flere grunde til, at man kan være enig i denne udtalelse, og en af dem er, at vi ikke tror fuldt og fast på, at USA's opsving har en gavnlig indflydelse. De omvendte arbejdsløshedstendenser og Nasdaqs positive udvikling falder nemlig sammen med en stærk stigning i oliepriserne, som måske skyldes den krigsstemning, der hersker i producentlandene.
Hvert enkelt af disse aspekter underbygger i sig selv de angivelser, der er medtaget i den pågældende betænkning, men de viser også nødvendigheden af, at de udelukkende betragtes ud fra en europæisk synsvinkel. Det gælder også fastholdelsen af stabilitetspagten, for et andet amerikansk aspekt, der er årsag til forvirring, er paradoksalt nok arbejdskapitalens forøgelse, som måske er en ønsket inflationseffekt for at dække de betydelige offentlige investeringer, der er foretaget. Og det er noget, som EU ikke kan tillade sig med sine 15 økonomier, som undertiden er meget forskellige fra hinanden.
Vi håber naturligvis, at EU hurtigst muligt når frem til en effektiv åben samordning - ikke bare når det gælder den økonomiske politik, men også når det gælder socialpolitikken - og at vi gør os nogle fælles overvejelser omkring skattepolitikkerne. Vi skal desuden være opmærksomme på, at uden en konstant og konkret inddragelse nedefra vil den økonomiske vækst ikke komme alle til gode. Der henvises udtrykkeligt til en større inddragelse på lokalt plan, sådan som det fremgik af den anden rapport om samhørighed, men i forbindelse med udvidelsen henvises der også udtrykkeligt til større udnyttelsesmuligheder eller i det mindste en bedre information om EU-støtten, også når man tænker på, at der f.eks. er betydelige EUGFL-kvoter, som ikke udnyttes. På samme måde gælder der for de central- og østeuropæiske landes vedkommende - foruden den ønskede klarhed omkring den kommende indsats og betingelserne for denne - et solidarisk krav om en bedre kontrol med førtiltrædelsesmidlernes anvendelse, idet man tager højde for, at disse lande - som stadig er i færd med at sætte system i deres egne ressourcer - almindeligvis ikke har tilstrækkelige finansielle midler til rådighed til en medfinansiering.
Det er således iøjnefaldende, at det endda er vanskeligt at fremskaffe et videnskabeligt bevis - sådan som EU kræver - for medtagelsen af miljølokaliteter på Natura 2000-listen inden gennemførelsen af de transeuropæiske net. I forbindelse med disse net ville det være ønskeligt med en større og bedre deltagelse fra de central- og østeuropæiske landes side i EU's programmer og retningslinjer, ligesom det i øvrigt ville være ønskeligt, at de i højere grad deltog i transportpolitikken, og det gælder også opmærksomheden på EU's korridorer.
Konklusionen er, at selv om de økonomiske og sociale retningslinjer er yderst hensigtsmæssige, er det lige så hensigtsmæssigt med en harmonisk og integreret gennemførelse af disse retningslinjer, og det skal være med en vision, der går fra de nye, kommende grænser ...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden.
Jeg er ked af at måtte afbryde Dem. De har talt i 22 sekunder længere end 3 minutter. Vær venlig at respektere taletiden.

Blokland (EDD).
Det ser ud til, at Europa ikke er helt tilfreds med sit nye legetøj, euroen. Nye politiske områder skal tolerere de europæiske institutioners indblanding, ellers bliver de overtaget af Bruxelles. Jeg tænker her især på spørgsmålet om beskæftigelsen, som bureaukratiet i Bruxelles nu har i kikkerten.
I Trentin-betænkningen nævnes især nationale politiske områder som undervisning og arbejdsordninger. Det er en betænkning, som foregiver at handle om den økonomiske situation, men som netop normativt fastsætter, at beskæftigelsen i medlemsstaterne skal fremmes gennem undervisning og fleksibelt arbejde.
Med flotte sætninger gøres det klart, at fremme af beskæftigelsen skal ordnes fra Bruxelles. Undervisning, videnskabelig forskning og arbejdspolitikken nævnes som områder, hvor Europa skal spille en koordinerende rolle for at gennemføre målsætningerne fra Lissabon-processen. Men hvordan skal EU gøre det? Kan EU overhovedet føre politik på de områder? Og måske det vigtigste spørgsmål: Ønsker vi, at EU udtaler sig herom?
Undervisningspolitikken og politikken om at lade mennesker deltage i arbejdsprocessen hører hjemme i medlemsstaterne. Der ved man, hvilken undervisning og hvilke arbejdsforanstaltninger der er nødvendige for at lade alle, der kan, deltage i arbejde og pleje. Netop i medlemsstaterne, hvor stat og borger er tæt på hinanden, er det muligt at gennemføre borgernes ønsker. I en betænkning om den europæiske økonomis situation hører disse sager efter min mening ikke hjemme.
Det må være klart, at jeg fuldt ud støtter målsætningerne om fremme af beskæftigelse, god undervisning og et retfærdigt socialt system. Jeg er imidlertid overbevist om, at det ikke er EU's opgave at yde et bidrag på disse politiske områder. Det ville være klogt, hvis Parlamentet er tilbageholdende.

Berthu (NI).
 Hr. formand, seks måneder efter attentaterne den 11. september genoptages væksten og jobskabelsen i USA, mens Europa halter bagefter hjemsøgt af usikkerhed og modstridende signaler. I denne kontekst kunne man have forestillet sig, at Trentin-betænkningen, som vil bidrage til en forberedelse af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik i 2003, ville give et fingerpeg i retning af meget gennemgribende elektrochokerende reformer.
Det er ikke tilfældet. Den indeholder kun allerede velkendte reformforslag som bl.a. livslang uddannelse, styrkelse af forskningen, færdiggørelse af markedet for finansielle tjenesteydelser og åbning af energi- og transportmarkederne, som næppe giver noget umiddelbart resultat. Man ser også den traditionelle opfordring til en større grad af europæisk samordning af budgetpolitikken, som skulle skabe, og jeg citerer, "positive synergier", mens det i praksis nemt kunne ske, at den ville gøre politikken mindre fleksibel.
Vi for vores del vil især gribe denne chance for at opfordre til en massiv sænkning af de obligatoriske afgifter, eftersom de i landene med lav vækst er problem nr. 1. Dette emne vil nødvendigvis vinde indpas, især i den franske valgkamp. Skattesystemet henhører ganske vist ikke direkte under Europas kompetenceområde. Man kan derfor kun endnu mere beklage kommissær Solbes' uheldige indlæg i et fransk dagblad i går, hvor han syntes at sige, at en kandidats løfter om skattenedsættelser ikke er funderet i en tilsvarende sænkning af udgifterne.
Det er et uretfærdigt slag under bæltestedet. For det første fordi vores kandidaters projekter endnu ikke er helt offentliggjort, og for det andet fordi kommissær Solbes ikke er formand for en europæisk økonomisk regering, som ikke findes. Hvis han bare ville lade det franske folk bestemme selv!

Karas (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil først lige takke for klimaet i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, fordi ikke alene denne betænkning, men også de følgende - frem for alt betænkningerne på området for finansielle tjenesteydelser - nødvendiggør en høj grad af samarbejdsvilje og anses for at være EU's motor i bestræbelserne på at styrke EU. Jeg ser derfor også Trentin-betænkningen i sammenhæng med den vedtagne betænkning om de økonomiske følger af den 11. september. Vi har jo også altid diskuteret det i fællesskab i udvalget. Det behøver jeg ikke at gentage.
Jeg står ved målsætningerne fra Lissabon. De er ambitiøse. Vi har brug for ambitiøse målsætninger, for hvis vi står i stampe, hvis vi udviser selvtilfredshed, opnår vi ikke noget. Vi vil dog kun kunne nå disse mål, hvis vi gør vores hjemmearbejde. Det gælder ikke kun Europa-Parlamentet, men frem for alt også Rådet og regeringerne i medlemsstaterne. Vi skal overvinde afmatningen. Det står også i betænkningen. Men en overvindelse af afmatningen forudsætter foranstaltninger og ikke kun en afventning, og det forudsætter, at vi ved, at vi skal gøre meget her i Europa og ikke bare afvente det amerikanske opsving. For vi skal gøre os uafhængige af den amerikanske konjunktur.
For mig betyder det, at vi har brug for et fungerende indre marked, det vil sige, vi skal gøre alt for, at de vedtagne direktiver gennemføres rettidigt, at hindringerne i det indre marked fjernes, og at vi trænger igennem de forskellige kompetencesituationer og kommer frem til mere koordinering i det indre marked, således at vi kommer af med konkurrenceforvridningen. At skabe en handlingsplan for de finansielle tjenesteydelser, strukturelle reformer, overholdelse af stabilitetspagten og princippet om social markedsøkonomi er vores målsætning.

Markov (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne fortsætte der, hvor hr. Karas slap, nemlig ved de lige konkurrencemuligheder. Vi har godt nok et indre marked, men vi har faktisk 15 nationalstatslige rammebetingelser i dette indre marked. Det betyder, at vi ikke har lige konkurrence. Vi har hverken lige konkurrence mellem store virksomheder og små og mellemstore virksomheder, fordi der f.eks. er meget stor forskel på beskatningen af dem, eller lige muligheder mellem globalt agerende og regionalt agerende virksomheder. Vi har ikke lige konkurrence, når man tænker på, hvordan de forskellige skatte- og afgiftssystemer i medlemsstaterne er indrettet, og hvordan adgangen til markederne sikres.
Når vi taler om, at vi vil være den mest dynamiske økonomiske region i verden, så betyder det, at vi skal styrke økonomien. Sagt helt enkelt betyder det, at vi enten skal rationalisere - det er godt nok i driftsøkonomisk henseende en god idé, men ikke nationaløkonomisk henseende, fordi vi naturligvis på denne måde mister arbejdspladser - eller vi skal øge omsætningen. Hvis vi ønsker at øge omsætningen, har vi brug for et marked. At have brug for et marked betyder, at vi har brug for købere. Køberne skal igen have penge. Det betyder, at vi skal øge efterspørgslen. Efterspørgslen skal komme fra offentlige investeringer, den skal komme fra private investeringer, hvilket igen vil sige, at folk skal oppebære en tilstrækkelig stor indkomst fra erhvervslivet for overhovedet at være i stand til at købe produkterne. For mig at se nytter det ikke noget at have de allerbedste, de mest kvalificerede, de mest bæredygtige og de billigste produkter, hvis der ikke findes købere, der kan betale for produkterne.
Derfor mener jeg ganske enkelt heller ikke, at den modsætning, som man altid forsøger at skabe mellem økonomisk politik og socialpolitik, overhovedet kan passe. Hr. Radwan, De sagde, at god økonomiske politik samtidig også er den bedste socialpolitik. Det vil jeg også gerne vende til, at god socialpolitik også er god økonomisk politik. Så har vi nemlig fundet en fællesnævner. Derfor er investeringer en del af det hele. Uddannelse er i mine øjne netop ikke et forbrugsgode, men derimod en investering i fremtiden, fordi jeg er nødt til at udvikle nye produkter. Til det formål har jeg brug for uddannede medarbejdere. Det betyder, at jeg også er nødt til at medtage dette i den samlede ramme af investeringsaktiviteter.

Langen (PPE-DE).
Hr. formand, heller ikke gammelkommunisten Markov er kommet med noget nyt. Vi forhandler jo nu om Trentin-betænkningen, som vi enstemmigt har vedtaget i udvalget, og som skal fastsætte retningslinjer for den økonomiske politik, for en beslutningsproces, hvor Kommissionens indsats er krævet som det næste.
I dette system af koordinering og meningsdannelse vil Parlamentet skaffe sig indflydelse relativt tidligt, uden at vi kan tilbyde et katalog med varer. Men det er dog ikke kun ren selvbeskæftigelse, tværtimod foreskriver EF-traktatens artikel 4 udtrykkeligt denne fælles økonomiske politik, denne koordinering af den økonomiske politik og finanspolitikken. Og hr. Markov, traktaten indeholder også bestemmelser om modellen for dette, som nemlig skal hvile på princippet om en åben markedsøkonomi med fri konkurrence. Det er vores princip, og derfor er der fokus på - ikke fordi vores gruppe ønsker det, men fordi det står i Kommissionens program - gennemførelsen af det indre marked, den fortsatte liberalisering på området for offentlige tjenester, på den kendsgerning, at vi skal gøre os klar til konkurrencen på globalt plan, på den kendsgerning, at vi skal fjerne hindringer i medlemsstaterne og tage fat på reformer. I denne forbindelse trænger det spørgsmål, som hr. Radwan henviste til, sig på, nemlig hvor Kommissionens kompetence er, og hvor medlemstaternes kompetence er. Hvor er subsidiaritet nødvendig, og hvor skal vi handle? Til det kan jeg kun sige, at lige meget hvad Kommissionen har foreslået, og Parlamentet har besluttet, så har Rådet, altså de 15 regeringers sammenslutning, indtil videre snarere været stopklods, end den har været motor i denne nødvendige udvikling på europæisk plan, som på grund af indførelsen af euroen som kontant betalingsmiddel naturligvis nu er mere nødvendig end nogensinde.
Derfor giver denne debat og Parlamentets beslutning kun mening, hvis vi konkret opfordrer medlemsstaterne til at efterleve deres egne forpligtelser og til ikke at isolere sig. Det vil sige, at der skal tages fat på nationale reformer i de store stater, hvor dette er specielt nødvendigt.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil takke hr. Trentin for hans interessante betænkning. Jeg tolker betænkningen således, at selv om den indeholder en klar bekendelse til stabilitetspolitikken, indeholder den også, hvilket er mest kendetegnende, forsøg på at finde udveje, skabe åbninger, lempe reglerne og skabe større handlefrihed. Jeg synes også, at de socialdemokratiske medlemmers ændringsforslag peger i den retning, altså mod at skabe lidt større plads til ekspansion og innovation.
Det er positivt. Jeg synes nemlig, at Europas økonomi, som fortsat præges af stor arbejdsløshed, voksende sociale problemer og stagnation på vigtige områder som f.eks. uddannelse og forskning, har brug for mere ekspansion, dynamik og innovation.
Når man følger den økonomiske og politiske debat i EU, handler den meget om regler, kontrol, forbud, samordning, koordinering, disciplin og lignende. Egentlig virker det overhovedet ikke, som om vi diskuterer en liberal markedsøkonomi, men derimod en temmelig bureaukratisk og tung økonomi.
Jeg tror, at vi i stedet bør satse kraftigt på at stimulere økonomien, på offentlige satsninger inden for uddannelse og forskning, som virkelig er nødvendige, hvis vi skal virkeliggøre målsætningerne fra Lissabon.
Der skal også foretages kraftige miljøforbedringer, og købekraften, som hr. Markov påpegede, skal styrkes, og der skal skabes efterspørgsel, således at virksomhederne igen tør investere, så vi kan satse på kvalitet og indsatser, som bidrager til, at vi kan leve op til de ambitiøse målsætninger fra Lissabon.
Det er desværre ikke, hvad jeg ser. Det, jeg ser, er noget, som ligner en spændetrøje, præget af stabilitet, regler og disciplin. Det er ikke tilstrækkeligt.

Andria (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, der er ingen tvivl om, at hr. Trentins betænkning lægger grunden til de vigtige, kommende økonomipolitiske valg. Det er dog nødvendigt med nogle mere effektive og detaljerede forslag, så der ikke kun bliver tale om principerklæringer, men om forslag, der hurtigt kan gennemføres.
De europæiske ledere skal gøre en indsats for at ændre den social- og markedsøkonomiske model, ajourføre den, tage den op til fornyet overvejelse og slå det sociale engagement fast igen. At erklære sin generelle støtte til innovation, uddannelse og fleksibilitet for herefter at modsige sig selv i de afgørende øjeblikke er ikke alene respektløst, men uden tvivl også skadeligt for alle arbejdstagerne.
Hvis vi skal løse problemet i dag, er det nødvendigt at gå imod klassernes og forbundenes interesser, eftersom de ikke er forenelige med den moderne reformtankegang. I stedet for at demonstrere - eller rettere sagt lade arbejdstagerne demonstrere - burde fagforeningerne hellere spørge sig selv, hvilket økonomisk udbytte arbejdstagerne fik af virksomhedernes utvivlsomt store produktivitet fra 1992 til 2000.
Forslaget om at skabe et vendepunkt for beskæftigelsen indebærer en ny kontraktstruktur og en egentlig fleksibel løn. Det nye kontraktsystem kan være et regionalt eller nationalt system, som er en gylden middelvej mellem en centralisering og virksomhedsforhandlinger, og som tager sigte på at styrke virksomhedsniveauet for den fleksible løn, hvor der skabes produktivitet, og hvor den enkeltes bidrag vurderes.
Der kan i høj grad bidrages hertil med virksomhedernes udbyttedelingsplaner, som gør det muligt at købe almindelige virksomhedsaktier med op til en vis procentdel af bruttoprofitten. Man har konstateret, at de virksomheder, der har den største fortjeneste, også er dem, som anvender udbyttedeling for at sikre deres bedste medarbejdere en effektiv løn. I USA er der en tendens til, at de virksomheder, der benytter sig af udbyttedeling, har højere lønninger og et større afkast. De, der bliver ansat i virksomheder med udbyttedeling, får en højere løn, mens de, der forlader sådanne virksomheder, får en betydelig lønnedgang.

Solbes
Hr. formand, jeg skal forsøge hurtigt at kommentere størstedelen af de spørgsmål, der er blevet rejst, og allerførst takke hr. Trentin for hans betænkning. Den er et godt bidrag til de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, som vi skal diskutere, og jeg mener, at betænkningen, ligesom vores grundlæggende bekymringer, drejer sig om to mål: et mål på kort sigt - hvordan kan vi konsolidere det spirende opsving og gøre det til en vedvarende vækst i Europa - og det andet - hvordan kan vi klare vores problemer med vækstpotentialet og komme målene fra Lissabon nærmere - et spørgsmål, der er ekstra interessant nu, hvor topmødet i Barcelona står for døren.
Jeg deler det synspunkt, som nogle af Dem har, at vores vanskeligheder ikke startede den 11. september. Vi havde allerede en situation med mindre økonomisk vækst, og jeg er også enig i, at den amerikanske økonomis udvikling har haft større indflydelse, end vi forventede i begyndelsen, men jeg mener, at det bør anerkendes, at den økonomiske politik, der er blevet ført i Unionen i denne periode, har været korrekt. De monetære myndigheder har udnyttet den mindre risiko, hvad angår prisstabilitet, til at sænke renten, og budgetpolitikkerne har støttet aktiviteten ved hjælp af de automatiske stabilisatorer og de skattenedsættelser, der har fundet sted i denne periode.
Jeg er ikke enig i synspunktet om, at vi har ført en procyklisk politik. Det er nok at se på den procentvise indflydelse, som de automatiske stabilisatorer har haft i Europa.
Den rigtige makroøkonomiske politik gør det nu muligt at opnå gode resultater. Jeg mener, at man i dag kan sige, at afmatningen nåede bunden i årets sidste kvartal, og at de overordnede indikatorer viser et spirende opsving. I øjeblikket arbejder vi med skønnene for 2002, og jeg kan allerede sige, at væksten ifølge vores prognoser vil tage fart i løbet af i år, og vi mener, at den vil nærme sig vækstpotentialet eller måske endda overstige det i slutningen af året.
Der er imidlertid to ting, der interesserer os særligt: Den ene er lønudviklingen, som har været meget gunstig i denne periode - både med hensyn til prisstabilitet og jobskabelse - og som forhåbentlig fortsætter på den måde.
Den anden er nødvendigheden af at udnytte opsvinget til budgetkonsolidering. Det er efter vores mening en grundlæggende ting. De vanskeligheder, som vi har haft i de seneste måneder, skyldes hovedsageligt, at vi ikke fik en afbalanceret budgetstilling eller et budgetoverskud under den foregående forbedring af vores økonomi. Men mine ord skal ikke forstås sådan - som nogle af talerne har gjort det - at jeg på nogen måde er interesseret i at indlede en intern politisk debat, men blot sådan, at jeg har ønsket at minde om noget, som jeg har sagt mange gange, og det er, at efter min mening bør enhver skattenedsættelse med sigte på at klare vores budgetforpligtelser tage udgangspunkt i budgetoverskud eller kompenseres med udgiftsbesparelser. Det er det eneste, jeg har sagt, jeg har sagt det mange gange, og jeg vil blive ved med at sige det, men det er efter min mening ikke det eneste, der harmonerer med vores budgetforpligtelser.
Hvor skal vi hen på lang sigt? Vi skal uden tvivl forøge vores vækstpotentiale, det vil sige iværksætte Lissabon-beslutningerne. Og det er de mål, som vi også vil finde i de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik.
Hvordan kan vi forøge vores produktionspotentiale? I den rapport, som Kommissionen har sendt til Lissabon, påpegede vi allerede nogle af de udfordringer, som vi finder afgørende. Det er rigtigt, at Lissabon er et program for 10 år. I øjeblikket er vi ved at planlægge, hvad vi skal gøre i de næste 12 måneder, og i den forbindelse skal der fastsættes nogle prioriteter, som vi kan betragte som afgørende, naturligvis på arbejdsmarkedet. Hr. Trentin har behandlet dette spørgsmål, og i hans forslag til beslutning fremhæves vigtigheden af løbende uddannelse, mobilitet, fleksibilitet og sikkerhed og ligeledes af de arbejdskraftomkostninger, der ikke er lønomkostninger, især i den laveste ende af skalaen.
Jeg er helt enig i alle disse synspunkter. Alligevel vil jeg gerne tilføje et punkt. Jeg mener, at vi også bør tænke på, at arbejdet skal lønne sig. Vi bør have et system, der giver os mulighed for at tilskynde til at arbejde, og derfor er det helt nødvendigt at modernisere skattesystemerne og de sociale systemer og ligeledes lovgivningen om beskyttelse af arbejdstagere for at fremme beskæftigelsen. Jeg mener, at vi skal undgå arbejdsløshedsfælden, der uden tvivl har en negativ indvirkning på vores situation.
Sikkerhed i beskæftigelsen bør være baseret på uddannelse og dygtiggørelse, og det er et aktiv med betydning for alle. En sikkerhed i beskæftigelsen, der udelukkende er baseret på en streng beskyttelseslovgivning, kan på kort sigt være en fordel, men den vil uden tvivl lægge hindringer i vejen for moderniseringen og for større økonomisk effektivitet.
Som det fremgår af beslutningen, er beskæftigelse ikke kun et spørgsmål om lønomkostninger, men også et spørgsmål om lønstrukturer, der er godt tilpasset til produktivitetsforskelle i de enkelte sektorer.
I vores rapport nævner vi også varer og tjenesteydelser, og i Deres beslutning understreges betydningen af integrerede transportinfrastruktur- og tjenesteydelsesnetværk også ligesom nødvendigheden af en stram konkurrencepolitik, og det foreslås, at forbrugerne skal have mulighed for at vælge mellem forskellige tjenesteydelsesnetværk.
Kommissionen er helt enig i disse bidrag, og vi påpeger også, at det er nødvendigt at fremme investeringerne i prioriterede infrastrukturprojekter, noget, som vi finder afgørende for stimuleringen af vores vækstkapacitet på lang sigt.
I vores nye rapport om gennemførelsen af de overordnede økonomiske retningslinjer for 2001 påpeger vi, at de tidligere operatører i nogle netværksindustrier stadig har høje markedsandele, og det er et tegn på, at åbningen af markedet stadig ikke er som ønsket. Derfor er det helt nødvendigt at arbejde på at få en mere robust konkurrence, der i den sidste ende vil gavne borgerne.
En sidste særligt vigtig ting, som hr. Trentin og andre har nævnt, er nødvendigheden af at være mere opmærksom på den videnbaserede økonomi.
I hans beslutning påpeges det, at der skal lægges mere vægt på forskning og udvikling. Det er rigtigt, at forskning og udvikling er vigtig for en vedvarende stigning i produktivitet og konkurrenceevne, som er afgørende, hvis vi ønsker at nå målet fra Lissabon om at gøre vores økonomi til verdens mest konkurrencedygtige. Og det er rigtigt, at der er gjort fremskridt inden for forskning og udvikling, men det er også rigtigt, at fremskridtene i de finansielle bidrag hovedsageligt kommer fra den offentlige sektor, selv om de største forskelle i investeringerne i denne type aktiviteter findes i den private sektor. Der er ingen tvivl om, at det er noget, der fortjener opmærksomhed. Jeg håber, at der udgår en konklusion fra Lissabon om dette, og vi skal forsøge at forbedre den situation, og jeg mener ligeledes, at vi bør arbejde for at fremme EF-patentet, som er afgørende for den teknologiske innovation.
Hr. Trentin har nævnt andre ting om de nationale parlamenters deltagelse. Intet ville glæde Kommissionen mere end en større inddragelse af de nationale parlamenter i denne type debatter, og som parlament har De, og især IMAC, tidligere spillet en vigtig rolle for nogle initiativer af denne type, som uden tvivl har været meget brugbare.
Til sidst vil jeg sige, at Kommissionen i øjeblikket mener, at de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, grunddokumentet om retningslinjerne, fortsat skal fungere i overensstemmelser med det, der blev vedtaget i Lissabon, og i den forbindelse er det meget vigtigt, at vi får alle de bidrag, som Europa-Parlamentet kan yde for at forbedre disse retningslinjer. Deres bidrag vil sammen med de debatter, der kommer ud af Lissabon, være af største betydning for udformningen af vores dokument, der, som sædvanlig, vil blive forelagt i april og diskuteret i de efterfølgende måneder.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær Solbes.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0060/2002 af Lipietz for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om supplerende tilsyn med kreditinstitutter, forsikringsselskaber og investeringsselskaber i et finansielt konglomerat og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF, 79/267/EØF, 92/49/EØF, 92/96/EØF, 93/6/EØF og 93/22/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/78/EF og 2000/12/EF (KOM(2001) 213 - C5-0159/2001 - 2001/0095(COD));
A5-0069/2002 af Goebbels for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om insiderhandel og kursmanipulation (markedsmisbrug) (Hughes-proceduren) (KOM(2001) 281 - C5-0262/2001 - 2001/0118(COD));
A5-0072/2002 af Huhne for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om det prospekt, der skal offentliggøres, når værdipapirer udbydes til offentligheden eller optages til omsætning (KOM(2001) 280 - C5-0263/2001 - 2001/0117(COD)).

Lipietz (Verts/ALE)
Hr. formand, hr. kommissær, mine kære kolleger, det er nu ni måneder siden, at Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål tog Kommissionens forslag til direktiv om dette yderst tekniske, men meget aktuelle emne under behandling.
Siden sidste forår har sammenbruddet af boblen inden for e-økonomi mindet os om, at bankvæsenet er en risikobetonet industri. I efteråret mindede attentaterne den 11. september sammen med den regelmæssige stigning i antallet af industriulykker og naturkatastrofer som følge af drivhuseffekten os om, at også forsikring er en risikobetonet aktivitet. Det bliver den i højere og højere grad.
Igennem flere år har EU på lige fod med resten af verden standardiseret de forsigtighedsregler, som er gældende inden for disse sektorer, samt de former for tilsyn, som udøves af de kompetente myndigheder. I dag bør dette arbejde udvides til også at omfatte de finanskoncerner, som udøver virksomhed inden for både bank- og forsikringsområdet. Denne udvidelse haster særlig meget i Europa, et kontinent, som er pioner inden for bank og forsikring, og den haster endnu mere, fordi vores samfund løber en stor risiko som følge af udviklingen af livsforsikringerne og alle de forskellige former for kapitalpensionsopsparinger. Hvad ville der ske, hvis de kommende pensionisters langsigtede opsparing blev ædt op i et krak inden for risikobetonet investering? Det er det, nærværende direktiv har til formål at undgå. Målet med en hurtig vedtagelse af direktivet er intet mindre end at gøre Europa til det mest sikre finansielle område i verden ved på afgørende vis at forbedre dets konkurrenceevne i kraft af rating-bureauernes geografiske faktor.
Jeg skjuler ikke, at visse kolleger i starten var afvisende over for at pålægge finansindustrien nye krav om forsigtighed. Der blev diskuteret, argumenteret hid og did med, at det ville være i Europas interesse at præsentere sine egne regler inden afslutningen af Basel-forhandlingerne om samme emne i 2004. Men disse forbehold blev væltet omkuld af Enron-konglomeratets fallit i USA som følge af manglende overholdelse af forsigtighedsreglerne og mangelfuldt tilsyn.
Ved at vedtage dette direktiv vil Europa på en måde blive det "Enron-proof" kontinent. Dermed forsvandt de sidste forbehold. Ja, direktivet haster. Nej, det skal ikke forsødes hverken med hensyn til dets anvendelsesområder eller forsigtighedsreglernes stringens og gennemsigtighed, som myndighederne skal holde tilsyn med.
I disse ni dramatiske måneder har vores udvalg haft mulighed for at mødes med repræsentanter for branchen og i høj grad tage hensyn til de af deres argumenter, som var i overensstemmelse med sund fornuft og offentlighedens interesse. Jeg tænker især på to grupper af ændringsforslag: dem, som vedrører valget af beregningsmetode og udpegelse af en fælles koordinator for tilsynsmyndighederne, og dem, som vedrører en slækkelse af kravene om egenkapital for de koncerner, der endnu ikke er konglomerater.
Endelig har ordføreren kunnet udføre hele sit arbejde i samarbejde med Kommissionen og Rådets henholdsvis belgiske og spanske formand. Det vil jeg gerne takke disse to institutioner hjerteligt for. Vi har i denne anledning bevist, at Unionens tre institutioner er i stand til arbejde meget hurtigt sammen, så snart offentlighedens og EU's interesser står på spil.
Jeg har på nuværende tidspunkt, det vil sige kl. 17.15, haft mulighed for at færdiggøre en håndfuld kompromisændringsforslag, som tager højde for de væsentligste ændringsforslag, der blev fremlagt i sidste uge, og som efter min mening er i stand til at støbe en konsensus mellem størstedelen af grupperne og i vid udstrækning foregribe det nødvendige kompromis med Rådet.
Jeg mener dermed, at Parlamentet allerede i morgen næsten enstemmigt vil kunne vedtage en tekst, som ligger meget tæt op ad den, som Rådet vil vedtage. Under disse omstændigheder tror jeg, at vi allerede efter førstebehandlingen eller halvandenbehandlingen, om De vil, kan nå frem til en ratificering af dette direktiv, og det glæder jeg mig inderligt over. Vi undgår, at Europa kommer til at opleve nye Enron-sager, og vi får på samme tid en lovgivning, som giver mulighed for at uddybe Basel-forhandlingerne, idet vi kan forelægge hele verden de regler, som Europa har fastlagt, og idet vi med det samme kan inkassere udbyttet for en bedre rating for vores finansielle aktiviteter.

Goebbels (PSE)
Hr. formand, det er ofte blevet sagt, at indførelsen af euroen ville fungere som en katalysator for omfattende reformer i Europa. Dette gælder især de finansielle markeder, som i høj grad stadig er lukket inde.
Ifølge Kommissionen vil dannelsen af et stort finansielt marked reducere omkostningerne for samtlige de økonomiske operatører. Finansmarkederne er imidlertid stadig sårbare, og parallelt med dannelsen af dette store marked er det derfor nødvendigt at indføre reguleringsorganer, som har vidtrækkende beføjelser - ikke for at intervenere uafbrudt, men for at gribe ind, når visse aktører overtræder reglerne for sund fornuft. Disse principper finder anvendelse i direktivforslaget om markedsmisbrug.
Lad os slå det fast med det samme: Kommissionens tekst er god. Den tager resolut fat på nøgleproblemerne. Europa er for øjeblikket ikke i stand til at straffe insiderkriminalitet og kursmanipulation effektivt. Disse operationer blev i lang tid fulgt med en vis overbærenhed. Enhver, som udøver insiderhandel eller kursmanipulation, er imidlertid skyldig. Han bestjæler de øvrige markedsaktører. Når insiderne bliver rige på et par minutter, er det de små værdipapirindehavere og de ærlige fagfolk, som bærer følgerne. Kommissionens forslag er kommet i rette øjeblik i lyset af attentaterne den 11. september. Over for terrorgrupper, som kan udnytte børstransaktionernes anonymitet til at finansiere deres aktiviteter på værst tænkelig vis, er Europa forpligtet til også at reagere på finansfronten.
Hr. formand, jeg vil gerne have lov til kort at kommentere direktivets primære målsætninger. Ved at belyse det undgår vi at udstede en blankocheck til sekundær lovgivning. Man kan ikke nøjes med vage definitioner, især ikke når det gælder kursmanipulation. Derfor har vi udarbejdet disse definitioner og samtidig bevaret muligheden for at udbygge dem i henhold til markedets fantasi. Vi mener at have fundet den rette balance mellem præcision og fleksibilitet. De finansielle produkter, som er omfattet af direktivet, står opført i direktivets tekst, men det sikres samtidig, at der kan tages højde for nye finansielle produkter.
Endelig har markedsdeltagerne givet udtryk for legitime bekymringer med hensyn til den acceptable praksis på markederne. I denne forbindelse har Parlamentet tillid til de såkaldte Lamfalussy-fremgangsmåder med henblik på at nå frem til en sekundær lovgivning, som kan accepteres af alle. Vi har i en konstruktiv logik ønsket at gå videre ad de spor, som Kommissionen har udforsket. De præventive foranstaltninger skal fremhæves. Risikoen for, at fortrolige oplysninger anvendes svigagtigt, øges, hvis oplysningerne udsendes uhensigtsmæssigt. Derfor er kravet om større gennemsigtighed uomtvisteligt. For det første skal de udstedende organer offentliggøre privilegerede oplysninger på internettet. For det andet skal personer, som har ledelsesansvar i udstedende selskaber, udvise større åbenhed i deres transaktioner. Disse skal offentliggøres med det samme, så markedet straks kan tage højde for de nye elementer.
I henhold til denne pragmatiske logik har vi ændret en række af de af Kommissionen foreslåede bestemmelser. Således virkede de finansielle formidleres forpligtelse til at afvise mistænkelige ordrer lidet realistisk. Hvordan skal en formidler kunne tage en sådan beslutning på et par sekunder, når reguleringsmyndighedernes undersøgelser af mistænkelige personer kan vare flere måneder?
Ifølge samme logik må princippet om én myndighed ikke udelukke en vis fleksibilitet. Denne ene myndighed kan uddelegere en del af sine beføjelser til andre myndigheder eller børser under den ene myndigheds ansvar.
Vi har endvidere beskæftiget os med betingelserne for direktivets gennemførelse. De nuværende procedurer er slående ineffektive. Kun 13 strafferetlige sanktioner er blevet gennemført for kursmanipulation mellem 1995 og 2000 i de 17 lande i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. Subsidiaritetsprincippet giver os ikke mulighed for at harmonisere strafferetlige og administrative sanktioner på tværs af de europæiske grænser. Vi giver de administrative sanktioner førsteprioritet. Vi anmoder derfor om, at Kommissionen udarbejder en vejledende fortegnelse over de administrative foranstaltninger og sanktioner.
Jeg har endvidere villet henlede opmærksomheden på de finansielle midler, som myndighederne har til rådighed. I Europa er disse midler alt for ofte alt for få. I USA er der i kølvandet på Enron-sagen indledt forhandlinger om at styrke de finansielle midler, som Securities and Exchange Commission har til rådighed. Men ved man mon, at SEC's budget allerede er næsten 50 gange større end de tyske reguleringsmyndigheders?
Endelig har jeg villet styrke det grænseoverskridende samarbejde ved at indføre en voldgiftsinstans. En myndighed, hvis anmodning om oplysninger afvises, skal kunne anmode om en afgørelse fra ligestillede. Reguleringsmyndighederne skal have reelle beføjelser, men de skal ikke udøve dem i blinde. Myndigheden skal nyde godt af markedsdeltagernes ekspertviden. Vi foreslår, at hver enkelt national reguleringsmyndighed nedsætter et rådgivende udvalg.
Til slut vil jeg gerne minde om, at moderniseringen af de finansielle markeder ikke blot skal give større effektivitet, men også større lighed. Det er en kendsgerning, at finansmarkederne i både USA og Europa lider af de samme sygdomme: allestedsnærværende interessekonflikter, uigennemsigtige regnskabssystemer, manglende kontrol med operationer uden for regnskabet og operationer med derivater. Moderniseringen af de finansielle systemer kræver, at vi alle deltager. Et levende Parlament skal kommunikere med alle implicerede parter og lytte til alle lobbyer, men sidstnævnte tilgodeser ikke altid samfundets interesser.
Hr. formand, jeg fornemmer, at den foreslåede tekst tilgodeser samfundets interesser, samtidig med at den respekterer finansverdenens legitime interesser. Jeg vil gerne svare visse aktivister med disse ord af sir Howard Davies, chef for FSA: "Some well paid lawyers are talking high priced, high-octane nonsense". Denne bemærkning gælder også en række jurister i Kommissionen, som forsøger at gøre sig selv uundværlige ved hele tiden at skabe nye problemer. Hr. formand, jeg vil gerne appellere til kommissær Bolkestein om at opretholde den i denne forbindelse skrøbelige politiske aftale mellem vores institutioner.

Huhne (ELDR)
Hr. formand, dette er en vigtig milepæl i gennemførelsen af det indre marked. I dag skal vi drøfte to direktivforslag, herunder prospektdirektivet, som jeg har æren at være Parlamentets ordfører for, og som indarbejder de delegerede beføjelser, der er foreslået af Baron Lamfalussys vismænd. Vi håber alle meget inderligt, at denne nye måde at behandle finansielle forordninger på vil vise sig at været en gradvis forandring til etablering af et fælles marked, hvis grundlag er blevet etableret ved skabelsen af euroen og dens succesrige indførelse.
Prospektdirektivet er udformet med henblik på at fastsætte de grundlæggende regler for, hvordan en emittent af aktier, obligationer eller andre værdipapirer kan få adgang til investorer i alle 15 medlemsstater. For nærværende skal et selskab søge 15 regulerende myndigheder om tilladelse til 15 forskellige sæt dispensationsdokumenter. Det er meningsløst. Det betyder særskilte markeder for nye emissioner, større omkostninger i forbindelse med regulering, større kapitalomkostninger for virksomhederne og et mere begrænset valg for investorerne. Jeg er derfor ikke i tvivl om, at en fælles ordning for prospekter kan skabe fordele for alle, et større valg og højere afkast for investorerne, færre kapitalomkostninger såvel som finansieringsmuligheder for virksomhederne. Det fælles marked er et win-win-spil, ikke et nulsumsspil.
Når man fastsætter kravene til et EU-prospekt, er det vigtigt at finde en balance mellem målet om at sænke kapitalomkostningerne for virksomhederne og målet om at beskytte investorerne. Der bør være tilstrækkelig potentiel indtjening til at sikre begge dele, og det er den balance, vi har søgt at nå i udvalget. Jeg er mine kolleger, Piia-Noora Kauppi og Harald Ettl som mine skyggeordførere og deres respektive grupper særlig taknemmelig for deres hjælp og samarbejde. Vi forsøgte at holde en pause i forbindelse med dette forslag med grundige høringer for at forstå spørgsmålet, og jeg håber, at vi har et betydeligt mål af enighed her i Parlamentet om mange af de væsentlige problemer, og hvordan vi løser dem.
Vi var f.eks. alle enige om at undtage Eurobond-markedet fra kravet om et prospekt, men naturligvis samtidig insistere på, at der skulle foreligge et prospekt, hvis emittenten ønskede at tiltrække private investorer. De brede rammer for dette er godkendt på tværs af Parlamentet. Vi har et spørgsmål at løse: Bør vi have en minimumsenhed for hver enkelt undtaget Eurobond på 50.000 euro eller 100.000 euro? Jeg håber, at De er enig i, at 50.000 euro er tilstrækkeligt til at udelukke private investorer, da det større beløb vil vise sig at være besværligt selv for professionelle investorer, som er vant til at handle med enheder på 10.000 euro.
Det andet vigtige sæt af ændringsforslag beskæftiger sig med, hvorvidt selskaber årligt skal ajourføre deres prospekter, eller om de, hvis de ikke udbyder flere obligationer eller aktier, ikke behøver at gøre det. Overordnet støttede udvalget det synspunkt, der blev udtrykt af EU's regulerende myndigheder - FESCO og nu CESR - om, at der er fornuft i, at en sådan årlig ajourføring er valgfri, hvis emittenten af obligationer eller aktioner ønsker at udstede igen. Desuden er dette ikke et direktiv, der beskæftiger sig med generelle undtagelseskrav for selskaber, der handler på markedet. Vi vil, når tiden er inde, gå i gang med en høring på dette område.
Det har også været mig en glæde at støtte et ændringsforslag fra Den Socialdemokratiske Gruppe om at tillade, at mindre virksomheder ajourfører deres prospekt, hvis de måtte ønske det, samtidig med offentliggørelsen af deres årsberetning.
Vi har også generelt søgt at få Kommissionen, med bistand fra Værdipapirudvalget, til at tage hensyn til forskellige værdipapirer og udbydere, herunder små virksomheder. Derfor vil undtagelseskravet blive skræddersyet til særlige omstændigheder. Dette fører mig til et yderligere kompromisændringsforslag, som ønsker at gøre det muligt for en national myndighed, hvis den måtte ønske det, at undtage selskaber med en markedskapitalisering på under 350 millioner euro fra EU-kravet, så længe der ikke handles uden for denne medlemsstat. Dette kan synes som et stort beløb, men jeg vil blot påpege, at der er en række noterede selskaber, der for nærværende opfylder SMV-definitionen, som rent faktisk vil være omfattet af det. F.eks. beskæftiger British Technology Group kun 182 personer og har en omsætning på 22 millioner euro og en statusopgørelse på 32 millioner euro. Det er en SMV, men har for nærværende en markedskapitalisering på 1,6 milliarder euro. Små virksomheder kan have enorme værdier, og der skal blot en eller to Nobel-videnskabsfolk med for at sikre, at dette sker. Det forekommer mig, at det som en investorbeskyttelsesforanstaltning er bedre at have disse virksomheder med her.
Lad mig slutte af med at forklare, hvorfor jeg mener, at det er vigtigt, at emittenten kan vælge den regulerende myndighed. Vi ønsker, at de regulerende myndigheder skal samarbejde, og det gør de også i stigende grad. Vi ønsker også at give dem et incitament til at gøre det. Ved at give emittenterne valget af deres regulerende myndigheder stort set, som de gør det nu, når det f.eks. gælder alle værdipapirer, undtagen stamaktier på deres nationale marked, kan vi sikre, at dette samarbejde fortsætter, og at vi gradvist etablerer grundlaget for én fælles regulerende myndighed for hele Unionen.

Lehne (PPE-DE)
Hr. formand, jeg repræsenterer Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked som ordfører for direktivet om markedsmisbrug. Vi har frem for alt naturligvis i forbindelse med vores møder bestræbt os på, at resultatet så vidt muligt bliver et direktiv, der er retligt korrekt. Det hovedproblem, som vi var konfronteret med, var komitologispørgsmålet. Det oprindelige udkast til direktivet indeholdt en meget generel definition af markedsmisbrug og derudover det store flertal af detaljer, de egentlige definitioner, samlet i bilaget og med mulighed for behandling i komitologiproceduren. Efter vores overbevisning kan strafferet - og i denne forbindelse drejer det sig om strafferet - kun besluttes af lovgiverne selv og ikke i en komitologiprocedure.
Vi er derfor for det første meget taknemmelige for, at ordføreren i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål og også hele Økonomiudvalget foretog tilsvarende justeringer, som også går i retning af det, som Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked ønskede.
Det andet retlige aspekt, som det hovedsageligt drejer sig om, er, at vi ganske vist har forståelse for, at Kommissionen har søgt at holde en resultatorienteret linje og ikke linje, der er orienteret omkring lovovertrædelsen, men vi har nu engang det problem, og det er et almindeligt retsprincip, at man uden en lovovertrædelse heller ikke kan fastsætte strafferetlige sanktioner. Hvis man gjorde det, ville man tilsidesætte de grundlæggende retsbestemmelser, som er udviklet i vores traditionelle systemer i medlemsstaterne, og også de regler, som findes i EU's charter om grundlæggende rettigheder fra Nice. Ergo, helt uden lovovertrædelser vil man ikke kunne lave sådanne sanktioner.
Vi har også behandlet graden af lovovertrædelsen. Efter vores mening er markedsmisbrug en strafbar handling, som ligner andre former for strafbare handlinger inden for formueretten som f.eks. svig meget. Forsætligt svig eller sådan noget som forsætligt tyveri findes bare ikke. Sådan noget kan man kun begå med forsæt, altså af egen vilje. Derfor var det et af ønskerne i Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, at der principielt også i denne forbindelse skal være tale om forsætlige handlinger.
Vi er meget glade for, at ordføreren er parat til at indgå et kompromis om indlemmelse af de overvejelser, som Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked har gjort sig, i sit koncept. Vi har nu kun tilbage at rette en appel til Rådet, som i forbindelse med dets beslutningstagning også gerne må være opmærksom på at respektere de grundlæggende rettigheder. Denne appel er især med god grund rettet til finansministrene, som er ansvarlige for dette.
Radwan (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mange tak til ordføreren og især til Kommissionen. Vi har i Wogau-betænkningen om komitologiproceduren også tilføjet markedsdeltagerområdet, og vi har nu efter min mening også på det område, hvor jeg var skyggeordfører for finansielle konglomerater, arbejdet virkelig godt sammen med Kommissionen, Rådet, markedsdeltagerne og Parlamentet, allerede i den indledende fase. Det er egentlig en kraftig anmodning til Kommissionen om at videreføre disse gode erfaringer mellem markedsdeltagerne, Parlamentet og Kommissionen for allerede i den indledende fase at rydde irritationsmomenter og mulige fejlfortolkninger af vejen. Det lykkedes os relativt godt, og jeg mener, at vi på denne måde kan arbejde markedsorienteret sammen i fremtiden.
Vi taler altid om, at det drejer sig om en teknisk betænkning, som er så kompleks. Men i sidste ende har den også gode følgevirkninger. Jeg efterkommer naturligvis formandens ønske om at fatte mig i korthed, men jeg vil alligevel gerne tale om et eller to punkter, især om det tilfælde, som nævnes igen og igen, nemlig Enron-skandalen. Jeg mener, vi skal tage Enron-skandalen alvorligt, og vi skal i denne forbindelse overveje de rigtige konsekvenser. En konsekvens kunne f.eks. være den måde, vi i fremtiden behandler revisionsvirksomheder og rådgivningsvirksomheder på i Europa. Til syvende og sidst gælder det dog i denne betænkning også om at tage hensyn til udviklingen, idet der opstår flere og flere finansielle konglomerater, som agerer på tværs af grænserne og kommer fra fælles fora, ledsaget af Basel II-processen. Det er derfor vores opgave i Europa-Parlamentet at sørge for, at borgerne bliver beskyttet, men også at vores virksomheder bevarer deres konkurrenceevne på det globale marked. Det kræver tilsvarende ændringer. Jeg mener, vi har udarbejdet dem her i Parlamentet i en behersket dialog, vi kan løse mange problemer, og jeg mener, det kan tjene som eksempel for, hvordan disse emner skal gribes an.

Randzio-Plath (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne ønske de tre ordførere hjerteligt tillykke, og jeg mener også, at dette samarbejde skal tjene som eksempel for Kommissionen og Rådet til at anvende den samme fremgangsmåde ved de videre forhandlinger. Jeg mener, det er meget vigtigt, at Kommissionen og Rådet går ind for, at Europa-Parlamentets arbejdsevne styrkes i denne betænkning, sådan som det foreskrives i Lamfalussy-rapporten, så vi også på en passende måde og under fuld iagttagelse af neutraliteten kan gennemføre vores demokratiske rettigheder i opfølgningsudvalget.
Med de tre betænkninger, som vi forhandler om i dag og stemmer om i morgen, sigtes der mod at undgå en ødelæggelse af de europæiske finansmarkeder, at forbedre deres attraktivitet og deres konkurrenceevne, men også at styrke den finansielle stabilitet og forbrugerbeskyttelsen. Afskaffelsen af hindringerne for adgangen til markedet og bureaukratiske forskrifter, udskiftningen af forældede og stive tilsynsstrukturer med fleksible og markedsorienterede tilsynsregler og instrumenter er afgørende forudsætninger for at skabe et integreret finansmarked og for at sikre konkurrenceevnen hos de europæiske udbydere af finansielle tjenesteydelser.
Dette må dog ikke være til fare for den finansielle stabilitet eller medføre en forringelse af forbrugerrettighederne i forbindelse med grænseoverskridende forretning. Vi ønsker både at skabe fuld gennemsigtighed og strenge regulerings- og tilsynsmekanismer sammen med tilsvarende sanktioner, så de europæiske finansmarkeder bliver kendetegnet ved kvalitet. Det gælder endvidere også om at genvinde mange private investorers tillid, som ønsker at spare op på denne måde, ikke mindst til gavn for opbygningen af en kapitaldækket supplerende alderdomssikring. Til dette har vi ikke brug for velmente erklæringer, men for klare, bindende og sanktionsbelagte bestemmelser.
Det gælder også direktivet om finansielle konglomerater. Det bringer helt sikkert integrationen et afgørende skridt fremad. For i lyset af globaliseringen og internationaliseringen på finansmarkederne at bevare konkurrenceevnen skal de finansielle virksomheder i Europa finde nye markedspositioner, og det voksende antal overtagelser og fusioner i denne sammenhæng beviser, at denne proces er i fuld gang. Denne strukturelle oprydning for at få internationalt konkurrencedygtige virksomheder skal bestemt hilses velkommen. Den må dog ikke medføre, at sådanne finansielle koncerner og konglomerater i tiltagende grad unddrager sig tilsynet, som indtil videre er organiseret på nationalt plan og i de fleste medlemslande sågar på regionalt plan.
I Enron-sagen har mange forskellige indviklede finansielle koncerner uden tilstrækkeligt tilsyn generelt tydeliggjort, hvilket risikopotentiale der er tale om. Med det foreliggende direktiv skabes der et vigtigt europæisk retsgrundlag for tilsynsmyndighedernes samarbejde, men samtidig forhindres en koncernintern multipel gearing af den ansvarlige egenkapital også.
For at forhindre for stor administrativ belastning kræver vi med rette, at ansvaret for overvågningen af de finansielle konglomerater og koncerner overføres til en enkelt tilsynsmyndighed, som skal etableres ved hjælp af lovmæssigt definerede kriterier. I denne forbindelse har det også særlig betydning, at vi heldigvis har fundet et kompromis, hvad angår direktivets anvendelsesområde, og også hvad angår multipel gearing af lovmæssig egenkapital, som også min gruppe fuldt ud kan acceptere.

Riis-Jørgensen (ELDR).
Hr. formand, jeg vil primært beskæftige mig med forslaget vedrørende supplerende tilsyn med de finansielle konglomerater, som jeg har beskæftiget mig meget med i min funktion som ELDR-Gruppens skyggeordfører. Først og fremmest vil jeg gerne takke ordføreren hr. Lipietz, for det enorme stykke arbejde, han har udført i forbindelse med Parlamentets behandling af dette forslag til direktiv. Dernæst vil jeg gerne takke hr. Radwan og fru Villiers, som jeg har haft meget tæt kontakt til under vores arbejde med henblik på afstemningen i morgen. Sidst men ikke mindst vil jeg også gerne takke kommissær Bolkestein for hans arbejde med at få skabt et reelt indre marked for finansielle tjenesteydelser.
På langt de fleste punkter har vi i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål med Kommissionens aktive deltagelse fundet fælles løsninger på de problemer, der er blevet rejst fra forskelligt hold. Baggrunden for det konkrete forslag er, at vi ønsker at sikre stabile finansielle markeder i Europa. Vi skal undgå Enron-lignende skandaler. Men samtidig skal der ikke reguleres mere end nødvendigt. Det vigtigste er derfor at sikre effektiv kontrol mod, at finansielle konglomerater bruger den samme kapital til at konsolidere sig flere forskellige steder. Jeg vil gerne udtrykke min støtte til de mundtlige ændringsforslag, som hr. Radwan vil fremsætte til ændringsforslag 44, 46 og 48 i forbindelse med afstemningen i morgen. Jeg kan forstå, at også Kommissionen vil kunne acceptere de stillede ændringsforslag. For mig er vedtagelsen i morgen endnu et bevis på, at Europa-Parlamentet tager medansvar, når det er nødvendigt. Jeg er stærk tilhænger af, at vi ikke trækker tingene i langdrag, hvis der viser sig mulige løsninger. De løsninger har vi fundet hér i Parlamentet, og så er det blot op til Rådet at levere resten.

Formanden.
Mange tak, fru Riis-Jørgensen. Jeg må desværre meddele medlemmerne og kommissær Bolkestein, at forhandlingen bliver udsat nu og genoptaget kl. 21.00.
Hr. García-Margallo, De bliver også nødt til at komme tilbage kl. 21. Jeg beklager, men vi må følge dagsordenen.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B5-0008/2002).
Rådsformanden, hr. de Miguel, er som sædvanlig til stede, og det takker vi ham for.

De Miguel
Hr. formand, situationen i Tjetjenien er stadig meget bekymrende for EU. Nye rapporter fra OSCE's assistancegruppe i Tjetjenien, fra Europarådets Parlamentariske Forsamling og fra to ngo'er (Memorial og Læger uden Grænser) viser, at situationen i denne del af Rusland stadig er meget alvorlig.
På baggrund af denne og andre rapporter har EU rejst spørgsmålet over for de russiske myndigheder i alle de politiske dialoger, de har haft for nylig, og det vil vi blive ved med. Dette er ingen overraskelse, da EU gentagne gange har udtalt sig klart imod enhver krænkelse af menneskerettighederne og om situationen for flygtninge og fordrevne i selve Tjetjenien.
Som følge heraf har Unionen vedtaget en principholdning, hvor den gør det helt klart over for Rusland, at så længe den urolige situation i Tjetjenien fortsætter, vil Unionen benytte enhver lejlighed til at presse energisk på for at opnå en ændring, og den vil tillige henvende sig til de relevante internationale organisationer. Jeg mener imidlertid, det ville være forkert at sige, at der ikke er sket noget hele det forløbne år. I spørgsmålet omtales resolution 1270 fra Europarådets Parlamentariske Forsamling, hvoraf det fremgår, at selv om det går langsomt, har der været visse fremskridt, fordi der nu kan konstateres positive holdningsændringer i Den Russiske Føderation, hvad angår måden at behandle konflikten på.
Et bevis på ændringen er præsidents Putins erklæringer om, at medlemmer af de væbnede styrker, der ikke overholder menneskerettighederne, vil blive retsforfulgt og dømt. Unionen ser med tilfredshed på denne erklæring og håber, at de russiske myndigheder vil holde deres løfte og forhindre nye krænkelser af menneskerettighederne.
Det er altid blevet taget for givet, at kampen mod terrorisme og ekstremisme skal finde sted i retsstaten og med fuld respekt for menneskerettighederne. Vilkårlig brug af magt svarer til at så vind for at høste storm i mange år. Samtidig er det stadig meget vigtigt at opretholde stabiliteten i regionen.
Rådet er helt enigt i, at kun en politisk løsning kan bilægge den tjetjenske konflikt. Det ved, at de russiske myndigheder har forsøgt at opnå en aftale med Maskhadovs repræsentanter, men at disse bestræbelser desværre ikke har båret frugt.
EU vil benytte enhver lejlighed til at argumentere for en politisk løsning, og OSCE spiller stadig en vigtig rolle med tilstedeværelsen af dens assistancegruppe.
Spørgsmålene om journalisters sikkerhed og uafhængighed er meget vigtige for EU, som for nylig igen har udtalt sig om mediernes vilkår i Rusland.
Unionen har også arbejdet meget aktivt for at opnå tilstedeværelse af internationale humanitære organisationer i Tjetjenien, og gennem ECHO (Kontoret for Humanitær Bistand) har den bidraget direkte til den humanitære bistand som en af de største donorer, siden den tjetjenske konflikt begyndte.
Unionen har ned jævne mellemrum bragt sikkerhedsproblemet op for de russiske myndigheder, og for kort tid siden rejste en tjenestemand fra Kommissionen til Tjetjenien for at undersøge den aktuelle situation på stedet, og Unionens trojka er ved at planlægge endnu et besøg til regionen på missionschefplan.
Og endelig, hvad angår retsforfølgelsen af de personer, som har krænket menneskerettighederne, minder EU om, at Menneskerettighedsdomstolen i Haag allerede interesserer sig for flere sager. Domstolen vil i de kommende måneder fastsætte en dato til undersøgelse af, hvorvidt nogle af disse sager kan fremmes. EU vil naturligvis følge disse begivenheder nøje.

Staes (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke rådsformanden for det omfattende svar, og jeg er glad for, at han selv siger, at situationen i Tjetjenien fortsat er dramatisk.
Jeg mærker mig Rådets erklæringer om, at det fortsat vil drøfte situationen i Tjetjenien på alle møder med de russiske myndigheder. Jeg vil gerne takke rådsformanden for hans fordømmelse af alle krænkelser af menneskerettighederne, og fordi han insisterer på forandring. Jeg vil endvidere gerne takke rådsformanden for den fornyede bekræftelse af holdningen om, at kun en politisk løsning kan standse konflikten i Tjetjenien. Han siger endvidere, at EU skal udnytte alle muligheder for at opnå en politisk løsning, og han henviser med rette til kontakterne mellem den russiske stat og Tjetjeniens præsident Maskhadovs regering. Det er klart, at de samtaler skal have et incitament, men, hr. rådsformand, De skuffer mig lidt med Deres meget diplomatiske sprogvalg. Det er klart, at kontakterne med den russiske stat skal øges i de kommende uger. Den russiske ministerpræsident kommer til Bruxelles, der er et EU-topmøde i slutningen af maj, og jeg vil gerne vide, hvilke konkrete initiativer De vil tage for at gennemføre den flotte hensigtserklæring, som De afgav i dag. Det er mit konkrete, supplerende spørgsmål. Mange tak for Deres svar.

De Miguel
Hr. formand, Rådet og Kommissionen arbejder i fællesskab aktivt på forberedelsen af topmødet mellem EU og Rusland, der finder sted i Moskva den 28. maj, og inden for rammerne af denne bilaterale dialog vil vi rejse alle spørgsmålene om situationen i Tjetjenien.

Dupuis (NI).
Hr. formand for Rådet, det er nu 30 måneder siden, den anden krig i Tjetjenien startede. Kommissær Poul Nielson har endnu ikke været i Tjetjenien. Mit spørgsmål går derfor på, hvor lang tid der i en humanitær sag, en hastesag, ifølge Rådet højst kan gå, før kommissær Poul Nielson indleder en rejse til Tjetjenien. Er der tale om tre år, fire år eller fem år? Mit andet spørgsmål lyder som følger: Præsident Putin har udnævnt en forhandler, præsident Maskhadov har udnævnt en forhandler. Vil rådsformanden være stemt for at modtage de to forhandlere, som begge parter anerkender, og som dermed er fuldt bemyndigede forhandlere? Vil Rådet kunne møde dem?

De Miguel
Hr. formand, jeg er ikke i stand til at besvare det spørgsmål.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, ifølge de tyske medier ser det ud til, at situationen i Tjetjenien skærpes. Vi har meget store artikler i vores aviser, ifølge hvilke det russiske militær har dødseskadroner i Tjetjenien, og en landsby har henvendt sig til FN, da den i alt 33 gange er blevet opsøgt i forbindelse med såkaldte udrensninger. Jeg vil gerne anmode Dem om at sørge for, at EU's delegation på stedet vurderer situationen og kontrollerer, hvordan tingene forholder sig i virkeligheden, for journalister må kun besøge stedet under ledsagelse af officerer. Mens Europarådet i høj grad er til stede i Tjetjenien, har EU hidtil ikke været det. Derfor vil jeg gerne spørge, om De gør Dem forestillinger om at sende en EU-mission dertil.

De Miguel
Hr. formand, en eventuel udsending af en delegation er under alle omstændigheder noget, der skal aftales med Rusland, som er et suverænt land. Unionen har ingen ret til at blande sig i et suverænt land som Den Russiske Føderations indre anliggender. Hvis vi blev enige med russerne om udsending af en mission, ville vi med glæde indgå i et samarbejde, men den opgave påhviler for øjeblikket ene og alene de multilaterale organer, det vil sige Europarådet og OSCE.

Formanden.
Hr. Dupuis har et indlæg til forretningsordenen. Hr. Dupuis, rådsformanden er i sin gode ret til at svare Dem sådan. Det er De ikke tilfreds med, men lad os ikke indlede en debat om det, fremfør Deres indlæg til forretningsordenen så hurtigt som muligt.

Dupuis (NI).
Jeg mener, at hr. Ramón de Miguel bør sige, at han vil forhøre sig hos Rådet, og at han senere vil give et mere detaljeret svar, som han ikke er i stand til at give for øjeblikket. Men at sige slet og ret, at han ikke kan komme med noget svar, er ikke efter bogen. Jeg mener, at han bør forelægge spørgsmålene for formanden, for Rådet, og sige, at der er nogle af spørgsmålene, som han ikke er i stand til at besvare, men generelt mener jeg, at Rådet er forpligtet til at besvare alle spørgsmål.

De Miguel
Ja, hr. formand, jeg kan godt svare. Jeg synes, at ethvert spørgsmål, som bliver stillet her i Parlamentet og i spørgetiden, pr. definition og som følge af den respekt, som Rådet har for medlemmerne af Parlamentet, er et spørgsmål til Rådet, ikke til formandskabet, og derfor viderebringer formandskabet det af princip altid til Rådet. Jeg har sagt til Dem, at jeg ikke kan give Dem et svar, fordi jeg endnu ikke har rådført mig med Rådet, men konsultationen af Rådet va de soi. Jeg håber, at De forstår det på Deres eget sprog, hr. Dupuis.

Formanden.
Da spørgsmål nr. 2 og 3 vedrører samme emne, vil vi behandle dem under ét. Spørgsmål nr. 2 af Alexandros Alavanos (H-0063/02):

Om: Det spanske formandskabs foranstaltninger mod antiglobaliseringsdemonstrationer
Det oplyses, at den spanske regering danner særlige politistyrker til hurtig indsats, som skal hindre, at antiglobaliseringsbevægelser gennemfører demonstrationer, som er blevet planlagt i forskellige spanske byer under det spanske formandskab. Samtidig bliver der indsamlet personlige oplysninger om de demonstrerende, som deltog i lignende demonstrationer i andre europæiske byer. Disse oplysninger bliver indsamlet i samarbejde med politiet i mange EU-medlemsstater, og det spanske kriminalpoliti har i flere måneder fulgt webstederne for alle de organisationer, som findes på antiglobaliseringsområdet.
Kan Rådet bekræfte ovennævnte oplysninger? Kan det garantere, at personlige oplysninger om EU-borgerne vil blive beskyttet, og at der ikke vil blive lagt hindringer i vejen for, at borgerne frit kan udtrykke deres mening i Den Europæiske Union?  Spørgsmål nr. 3 af Mihail Papayannakis (H-0108/02):

Om: Det spanske formandskabs stillingtagen til demonstrationerne
Det spanske formandskab foreslår i sit memorandum (29.1.2002) til Rådets "Terrorismegruppe", at der på basis af Rådets afgørelse udarbejdes et standarddokument for udveksling af informationer vedrørende terrorhandlinger under EU-topmøderne eller andre møder, som internationale eller fællesskabsmæssige organer indkalder til. Memorandumets forfattere er af den opfattelse, at ophavsmændene til disse aktiviteter er organisationer, som i sig selv er legale, men som er gået over til handlinger, der ligger uden for deres erklærede arbejdsområde, hvorved de indirekte hjælper terrororganisationerne med at nå deres mål. Memorandumets forfattere mener, at en sådan "manipulation" udgør en alvorlig trussel, der måske vil vokse betydeligt i umiddelbar fremtid. Ifølge memorandumet er formandskabets forslag et yderst nyttigt redskab for forebyggelse og om fornødent bekæmpelse af fænomenet med den voldelige "radikalisme" blandt unge i de store bycentre. Kan Rådet, i betragtning af at "analyser" og forslag af den art under alle omstændigheder er tvivlsomme og i skarp modstrid med ytringsfriheden og demonstrationsfriheden, som er grundlæggende rettigheder, tage officielt stilling i dette spørgsmål?
Jeg giver ordet til rådsformanden.

De Miguel
Hr. formand, Rådet vil gøre opmærksom på sit svar på den mundtlige forespørgsel 0967/01, hvor det erindrer om artikel 33 i traktaten om Den Europæiske Union, hvor der står: "Dette traktatafsnit (Afsnit VI - Bestemmelser om politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager) er ikke til hinder for, at medlemsstaterne kan udøve deres beføjelser med hensyn til opretholdelse af lov og orden og beskyttelse af den indre sikkerhed".
Hvad angår beskyttelse af personoplysninger, er Europarådets konvention om beskyttelse af personer i forbindelse med automatiseret behandling af persondata fra 1981 blevet ratificeret af alle Unionens medlemsstater.
I de konklusioner, som Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer vedtog den 13. juli 2001 om sikkerheden i forbindelse med Det Europæiske Råds møder og lignende arrangementer, blev der erindret om, at det er et af EU's mål at bevare og udbygge Unionen som et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Inden for et sådant område skal borgerne have ret til frit at give udtryk for deres meninger og deltage i fredelige forsamlinger, som det fremgår af den europæiske menneskerettighedskonvention, og at gøre det under vilkår, som ikke udgør nogen trussel mod deres egen sikkerhed eller mod sikkerheden for andre borgere eller ejendom.
I de samme konklusioner understregedes betydningen af en konstruktiv dialog mellem arrangørerne af offentlige demonstrationer og myndighederne i værtslandet og af nære internationale kontakter, især mellem retshåndhævende myndigheder og toldmyndigheder, for at sikre, at sådanne lovlige demonstrationer ikke udnyttes eller misbruges til at begå kollektive eller individuelle voldshandlinger.
Til hr. Papayannakis vil jeg sige, at de forberedende instanser, som undersøger Deres spørgsmål, mødtes i januar og februar og arbejdede i henhold til traktaten, det vil sige med respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende rettigheder. Det spanske formandskab har beføjelse til at give det svar, som det finder passende.

Alavanos (GUE/NGL).
Tak for svaret. Jeg kan fortælle, at hr. Papayannakis deltager i Formandskonferencen for næstformænd og derfor ikke kan være til stede. Jeg bemærkede, at rådsformanden forsøgte at give et meget alment svar med nogle principper som f.eks. konventionerne om databeskyttelse, som har interesse i denne sammenhæng.
Jeg vil gerne spørge, om det spanske formandskab i praksis agter at undgå at følge Berlusconis linje, som skabte mange problemer, krænkede EU-borgernes elementære rettigheder og forbød fredelige græske borgere og borgere fra andre lande adgang til italiensk territorium, og i stedet følge Porto Alegre-linjen, det vil sige forsøge at skabe en ramme, inden for hvilken demonstranternes ønsker og krav kan komme til udtryk på lovlig og fredelig vis. Ud fra denne betragtning vil jeg gerne spørge, hvad han kan fortælle os med hensyn til aftaler med arrangørerne osv.

De Miguel
Hr. formand, jeg vil allerførst afvise enhver sammenligning, som det medlem, der netop har talt, måtte drage mellem hr. Berlusconis regering og hr. Aznars.
Enhver regering udøver det ansvar, der påhviler den, og jeg kan garantere ham for, at den spanske regering vil udøve det ansvar, som formandskabet for Rådet pålægger den, med fuld respekt for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed og for de forpligtelser, som formandskabet indebærer.
Han kan være rolig for, at vi ikke har nogen intention om at begrænse en af traktatens grundlæggende frihedsrettigheder (borgernes frie bevægelighed), men jeg skal gøre ham opmærksom på, at den spanske regering er rede til at træffe alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at forhindre, at personer, som forsøger at gøre fredelige demonstrationer til en slagmark med vold, ødelæggelse af ejendom og angreb på personer og ting, når deres mål i Barcelona.

Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, vi ved alle, at forstyrrelserne i forbindelse med denne type møder først og fremmest er et spørgsmål om manglende oplysning. Derfor har Europa-Parlamentet taget initiativ til at implementere en parlamentarisk forsamling i WTO for således i fremtiden at gå i dialog med ngo'er, med interesserede grupper og dermed på parlamentarisk niveau styrke kommunikationen med borgerne. Jeg vil nu gerne spørge Dem, hr. rådsformand, hvilke initiativer det spanske formandskab har tænkt sig at tage for så hurtigt som muligt at få gennemført denne idé.

De Miguel
Jeg vil sige til Dem, at de problemer, der er opstået, ikke skyldes manglende dialog.
Rådet har ved flere lejligheder givet udtryk for sin vilje til dialog. Den spanske regering taler i øjeblikket med alle de organisationer, som ønsker at demonstrere fredeligt i Barcelona, og enhver, der demonstrerer fredeligt, har ret til at blive hørt og til at udtrykke sig, da det er enhver europæisk borgers umistelige ret.
Men jeg mener naturligvis ikke, at de personer, der demonstrerer fredeligt, har brug for dialogfora, for de fora eksisterer allerede. Deres initiativ er i hvert fald altid godt. Hvis der var en parlamentarisk forsamling, hvis der var en ny mulighed for dialog, kunne det måske føre til flere fora, men jeg tror ikke, at mange flere fora kan løse det alvorligste problem ved den type offentlige demonstrationer, der består i, at de udnyttes af voldelige grupper, som ikke ønsker dialog, men udelukkende ønsker at udnytte situationen til at skabe forvirring og vold.

Formanden.
Spørgsmål nr. 4 af Camilo Nogueira Román (H-0066/02):

Om: Det spanske formandskabs formodede holdning til oprettelse af et EU-senat på grundlag af Regionsudvalget
Ministeren tilknyttet den spanske ministerpræsidents kontor, Juan José Lucas, har afvist kravet fra de forskellige nationaliteter og regioner - i f.eks. Belgien, Tyskland og Det Forenede Kongerige - om at være repræsenteret på Rådets samlinger, idet han netop har udtalt, at Regionsudvalget er det rette forum i denne forbindelse, og han foreslår derfor, at dette rådgivende organ omdannes til et EU-senat.
Kan Rådets formandskab gøre nærmere rede for dette forslag fra ovennævnte minister?
Jeg giver ordet til hr. de Miguel.

De Miguel
Hr. formand, Rådet erindrer medlemmet om, at det ikke tilkommer det at kommentere holdninger, som et af dets medlemmer har givet udtryk for. Desuden understreger det, at spørgsmålet ikke hører ind under Rådets kompetenceområde, men skal behandles på den regeringskonference, der i øjeblikket forberedes af det konvent, som blev oprettet af Det Europæiske Råd i Laeken den 14. og 15. december 2001.
Endelig ønsker Rådet at sende medlemmet det svar, der blev givet til Rosa Miguélez Ramos under spørgetiden i mødeperioden i februar, om medlemsstaternes repræsentation i Rådet.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, den spanske stats ministerpræsident afslår ganske vilkårligt og helt imod den vej, historiens vinde blæser, at nationaliteterne og de forfatningssikrede regioner skal repræsenteres i EU, herunder i Ministerrådet, og ønsker dermed at se bort fra, hvad Tyskland, Belgien, Storbritannien og Østrig allerede praktiserer. Til det formål søger han at støtte sig på et absolutistisk suverænitetsbegreb, der står i modsætning til den delte suverænitet, der faktisk udgør et grundlæggende princip for EU.
I sin vildfarelse ønsker man - sådan som ministeren tilknyttet den spanske ministerpræsidents kontor, hr. Lucas, der jo står ministerpræsidenten meget nær, har foreslået det - at begrænse de forfatningssikrede regioner til en blot rådgivende rolle i et politisk betydningsløst Regionsudvalg, ligesom man uden hensyn til EU's virkelighed vil omdanne dette organ til et senat, hvilket kommer i konflikt med de forslag, som Tysklands kansler, Gerhard Schröder, har fremsat om, at det er Rådet selv, der skal fungere som senat. Man kunne dårligt have gjort det værre. Det er derfor, at jeg spørger rådsformanden, hvorfor den spanske stats regering insisterer på at fastholde et så anakronistisk suverænitetsbegreb inden for EU.

De Miguel
Jeg anser spørgsmålet for besvaret, hr. formand.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. statssekretær, De har talt om det svar, som De gav her i Parlamentet til fru Miguélez Ramos, og jeg, som på det tidspunkt også holdt indlæg om nævnte spørgsmål, har ikke modtaget det svar. Jeg vil allerførst spørge Dem, om De kan sende mig en kopi af det svar, som De gav fru Miguélez Ramos.
For det andet vil jeg gerne have, at De fortæller mig, om det er rigtigt, at der i traktaten om Den Europæiske Union står, at ministrene for de regionale regeringer kan deltage i Rådets møder.

De Miguel
Hr. formand, hvad angår det svar, som jeg gav fru Miguélez Ramos, henviser jeg medlemmet til Parlamentets fuldstændige forhandlingsreferat, som er offentligt, og derfor forestiller jeg mig, at han har større mulighed for at konsultere det, end jeg selv har.
Hvad angår det andet spørgsmål, kan jeg sige til ham, at traktaten bemyndiger medlemsstaterne til suverænt at bestemme, hvem deres repræsentanter i Rådet er. Det er et indre anliggende, hvert land bestemmer, hvad det vil gøre, og hvem det vil sende.

Formanden.
De fremkommer med indlæg til forretningsordenen. Jeg skal gøre Dem opmærksom på, at vi ikke her vil indlede en debat om baggrunden for spørgsmålet, og at De virkelig skal have et indlæg til forretningsordenen. I hvilken rækkefølge ønsker De, at jeg giver Dem ordet til et indlæg til forretningsordenen? Jeg begynder med hr. Ortuondo, som har et indlæg til forretningsordenen.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil bare understrege, at jeg ved den lejlighed, hvor der blev henvist til fru Ramos, stillede et spørgsmål, og jeg har ikke modtaget noget svar på det spørgsmål, med andre ord behøver jeg ikke at konsultere det fuldstændige forhandlingsreferat, for jeg har ret til at modtage et svar, fordi det var mig, der stillede spørgsmålet.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne spørge, om jeg også har ret til et svar fra Rådet, sådan som det skete med et tidligere spørgsmål, om jeg kan gøre det på de samme vilkår som tidligere og altså få et passende svar.

Formanden.
Som mødeformand er jeg af den opfattelse, at rådsformanden husker det svar, som han gav i sin tid, for nogle uger eller måske mere end en måned siden, på disse spørgsmål, og det er rådsformanden, der er herre over svaret, senere kan De vurdere det, som De finder det bedst.

De Miguel
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, Deres spørgsmål vedrører to ting, nemlig handlingsplanen og den globale fond.
Hvad for det første angår handlingsplanen, erindrer Rådet Dem om, at det i den resolution, som det vedtog den 14. maj 2001, om handlingsprogrammet om hurtigt indgreb mod hiv/aids, malaria og tuberkulose som led i nedbringelse af fattigdommen (dokument 8495/01), gjorde rede for de aktioner, som det anser for væsentlige for bekæmpelsen af disse tre sygdomme.
Blandt disse aktioner figurerer først og fremmest adgang til lægemidler til overkommelige priser og navnlig fleksibel anvendelse af TRIPs-aftalen om intellektuelle ejendomsrettigheder, som gør det muligt at afhjælpe sundhedsproblemer bl.a. ved udøvelse af skøn med henblik på udstedelse af obligatoriske licenser under visse ekstraordinære omstændigheder, herunder beskyttelsen af folkesundheden.
For det andet drejer det sig om at styrke og øge den finansielle støtte til forskning og udvikling. Det er især vigtigt både at styrke kapaciteten i udviklingslandene og at tilskynde til udvikling af specifikke, globale offentlige goder som f.eks. nye behandlinger og vacciner.
En anden aktion er deltagelse i globale partnerskaber. Målet er at styrke samarbejdsarrangementerne mellem medlemsstaterne, WHO, UNAIDS, Verdensbanken og andre internationale aktører både fra den offentlige og den private sektor, f.eks. Global Alliance for Vaccines and Immunization (GAVI).
Rådet vil understrege, at nævnte resolution blev forelagt på FN's Generalforsamlings 26. særlige samling, som fandt sted i New York den 25.-27. juni 2001, hvor EU deltog aktivt i udarbejdelsen af sluterklæringen.
For det andet, hvad angår den globale fond til bekæmpelse af aids, tuberkulose og malaria, minder Rådet Dem om Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse vedtaget den 6. december 2001 om Det Europæiske Fællesskabs bidrag til den globale fond til bekæmpelse af hiv/aids, tuberkulose og malaria. I henhold til den afgørelse vil Kommissionen yde den globale fond et bidrag på 60 millioner euro i 2001, som udbetales inden for rammerne af en finansieringsaftale, som skal indgås mellem Kommissionen og Verdensbanken. Af afgørelsen fremgår det ligeledes, at Kommissionen i 2002 skal forelægge en første rapport for Europa-Parlamentet og Rådet om den globale fonds drift og arbejdsmetoder.
Hvad angår de fremtidige bidrag, afventer Rådet Kommissionens forslag til ændring af de eksisterende forordninger. Især forordningen af 24. marts 1997 om foranstaltninger på området hiv/aids i udviklingslandene, der også burde omfatte spørgsmålene om reproduktiv sundhed, og ligeledes forordningen af 22. juli 1997 om støtte til befolkningspolitik og -programmer i udviklingslandene.
Hvad angår de aktiviteter, som fonden har gennemført indtil videre, kan Rådet oplyse medlemmet om, at bestyrelsen på mødet den 29. januar 2002 i Genève vedtog sin første indkaldelse til finansieringsforslag for partnerskaber af lande, der er hårdt ramt af epidemierne. Den indledende støtte, som ydes i april, vil være fondens første. Fondsbestyrelsens andet møde finder sted i New York i slutningen af april.
Rådet opfordrer medlemmet til at henvende sig direkte til Kommissionen, som er repræsenteret i den globale fonds bestyrelse, for at få nærmere oplysninger om fondens aktiviteter.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Hr. formand, jeg vil takke rådsformanden for de udtømmende oplysninger, han har givet mig i eftermiddag. Det, der interesserer Parlamentet, og især Udvalget om Udvikling og Samarbejde, er - i betragtning af den aktuelle udbredelse af aids i den centrale del af det afrikanske kontinent (Uganda, Burundi, Rwanda osv.) - at vide, hvilken kontrol Rådet og naturligvis Kommissionen vil føre med de 120 millioner, som Parlamentet godkendte. Da De har fortalt mig, at der allerede er ydet 60 millioner, og at den første rapport vil blive udarbejdet i april, vil vi fra den måned være opmærksomme på den kontrol.

Formanden.
Spørgsmål nr. 7 af Josu Ortuondo Larrea (H-0076/02):

Om: Sprog benyttet af det spanske formandskab
Fra 2002 overtog Spanien formandskabet for Rådet for Den Europæiske Union. I det forudgående halvår havde Belgien varetaget dette hverv, og både på det belgiske formandskabs websted og i forbindelse med deltagelse i møder og andre arrangementer i Europa-Parlamentet har man kunnet konstatere, at den belgiske regering ofte har udtrykt sig på de sprog, der har officiel status i de forskellige belgiske regioner.
Catalansk, galicisk og baskisk har i henhold til disse regioners selvstyrelovgivning, som tager udgangspunkt i den spanske forfatning, officiel status på linje med castiliansk. Kan Rådets formandskab på baggrund heraf oplyse, hvorfor disse sprog i modsætning til sprogene i Belgien ikke alene ikke anvendes i forbindelse med møder og andre arrangementer i Parlamentet, hvor der som bekendt ikke er tolkning til og fra disse sprog, men heller ikke på det spanske formandskabs websted?
Jeg giver ordet til hr. de Miguel.

De Miguel
Hr. formand, Rådets formandskab vil gøre medlemmet opmærksom på, at i henhold til EF-traktatens artikel 290 fastlægger Rådet med enstemmighed den ordning, der skal gælde for Fællesskabets institutioner på det sproglige område.
Rådets holdning til dette spørgsmål er den, der er anført i Rådets forordning (EF) nr. 1 fra 1958 med efterfølgende berigtigelser i anledning af nye staters tiltrædelse, hvoraf det fremgår, at EU for øjeblikket har 11 officielle arbejdssprog.
Det angår ikke Rådet, om de sprog, som har officiel status i henhold til den spanske forfatning, anvendes på det spanske formandskabs websted.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. statssekretær, jeg mener, at dette er et spørgsmål om åben demokratisk og kulturel indstilling. I Europa er der mere end 100 folk og mere end 100 forskellige sprog. 2001 blev netop erklæret Det Europæiske Sprogår i EU.
Jeg siger, at det er et spørgsmål om indstilling, fordi vi i den spanske stat bestræbte os på, at der i 2001 skulle være kulturelle arrangementer med henblik på at beskytte og fremme de naturlige sprog, der findes i den spanske stat, som ikke er begrænset til castiliansk, for der er også bable (asturiansk), catalansk, galicisk, baskisk og mange andre sprog, som har en naturlig ret til at vedblive med at eksistere.
Den spanske stats regering tillod ikke, at nogen af disse sprog blev støttet, plejet og fremmet. Jeg vil gerne spørge Dem: Hvad er årsagen til denne lukkede og udemokratiske holdning til noget, som er kendetegnende for den europæiske og også den spanske stats righoldige kulturelle mangfoldighed?

De Miguel
Hr. parlamentsmedlem, jeg er bange for, at De har valgt et forkert forum. Jeg tror, at Deres parlamentariske gruppe ville være bedre tjent med at stille dette spørgsmål i det spanske parlament. Jeg gentager, at Rådet ikke blander sig i det anliggende. Og da jeg er mødt op i Europa-Parlamentet som repræsentant for Rådet og ikke for den spanske regering, kan jeg ikke besvare spørgsmålet.

Formanden.
Vi går over til næste spørgsmål. De ved godt, at nogle medlemmer, inklusive formanden, meget gerne ville tage del i disse diskussioner, men det må mødeformanden ikke, selv om der er blevet talt om bable, der er en udtryksform, som stammer fra det område, hvor jeg kommer fra.

De Miguel
Hr. formand, EU har systematisk prioriteret spørgsmålet om menneskerettigheder og beskyttelse af mindretal i dets forbindelser med ansøgerlandene.
Dette spørgsmål er et vigtigt element i førtiltrædelsesstrategien for hvert af disse lande i overensstemmelse med de politiske krav til tiltrædelse, som blev fastlagt af Det Europæiske Råd i København i 1993.
I Rumæniens tilfælde er børneforsorg et af de specifikke områder, som førtiltrædelsesstrategien dækker. I Kommissionens periodiske rapport for 2000 om Rumæniens fremskridt mod tiltrædelse, gav Kommissionen udtryk for sin bekymring over en adoptionslovgivning og -praksis mellem forskellige lande, der tillader, at overvejelser, som ikke er i den mindreåriges bedste interesse, påvirker adoptionsbeslutninger. På grund af dette og andre tegn på bekymringer besluttede Rumæniens regering at suspendere de internationale adoptioner. I det reviderede tiltrædelsespartnerskab med Rumænien, som Rådet vedtog den 28. januar 2002, fastsættes det blandt prioriteter og mellemliggende mål, at Rumænien skal håndhæve moratoriet om international adoption, indtil der er vedtaget ny lovgivning, som bedst muligt varetager barnets interesserer og er forenelig med Rumæniens internationale forpligtelser, og indtil den administrative kapacitet til at gennemføre den nye lovgivning er til stede. Samtidig med at Rumæniens regering håndhævede det generelle moratorium, vedtog den i december 2001 foranstaltninger for at fuldføre adoptionsprocedurerne i de sager, der allerede var bragt for domstolene, da de internationale adoptioner blev suspenderet. Rådets formandskab mener, at adoption af børn, for hvilke adoptionsprocedurerne allerede er indledt i medlemsstaterne med alle juridiske garantier, bør fuldføres inden for en rimelig tidsfrist.
Hr. parlamentsmedlem, EU vil følge situationen i Rumænien meget nøje på dette punkt, navnlig gennem de organer, der er oprettet som led i den europæiske aftale, det vil sige associeringsrådet og associeringsudvalget.

Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil ikke bare takke Rådets formandskab for dets præcise svar, men også for det, som det under både det belgiske og det spanske formandskab har gjort for, at der - med Deres egne ord - inden for en rimelig tidsfrist kan findes en løsning på de to problemer: for det første at tilpasse det rumænske adoptionssystem til de internationale konventioner og for det andet at løse problemerne for de familier, der, efter at procedurerne var blevet sat i gang i henhold til den daværende rumænske lovgivning, har måttet konstatere, at sagerne er gået i stå.
Jeg vil stille et tillægsspørgsmål: Er Rådet rede til fortsat at øve indflydelse - jeg vil ikke bruge stærkere ord - på de rumænske myndigheder for at sikre, at der sker fremskridt med en hastighed, som vi ikke har oplevet hidtil til trods for alle løfterne på dette dobbelte felt, det vil sige i spørgsmålet om at iværksætte den nye lovgivning og i spørgsmålet om at afslutte disse sager?

De Miguel
Svaret er ja, hr. parlamentsmedlem. I går fandt associeringsrådet med Rumænien sted, og den spanske udenrigsminister og rådsformand diskuterede dette problem direkte med den rumænske udenrigsminister, hr. Geoana, og vi blev forsikret om, at de fortsat ville gøre alt, hvad der står i deres magt, for at afslutte alle de adoptionsprocedurer, der, som De nævnte, blev indledt med den daværende lovgivning og er gået i stå.
Det drejer sig om at gå videre med det, der allerede er påbegyndt, at indfri de forventninger, der er i mange familier, som allerede havde indledt procedurerne, og dernæst naturligvis at skabe et nyt system med den nye lovgivning. Det fik den rumænske delegation besked om i går, og de garanterede os, at de ville fortsætte deres bestræbelser på at efterkomme EU's ønsker på dette område.

Formanden.
Jeg skal meddele medlemmerne, og særligt hr. Ortuondo, som har bedt om ordet, at der i bilag II "Afvikling af spørgetiden, jf. artikel 43", punkt 3, som vedrører tillægsspørgsmål, står: "Ethvert medlem kan stille et tillægsspørgsmål til ethvert spørgsmål. Han kan højst stille ét tillægsspørgsmål til Rådet og to tillægsspørgsmål til Kommissionen". Da det i dag er spørgetid til Rådet, har De opbrugt Deres spørgsmål, hr. Ortuondo. Men hvis det drejer sig om et indlæg til forretningsordenen, kunne jeg ikke drømme om at forhindre Dem i at få ordet. Hvis det drejer sig om et indlæg til forretningsordenen, giver jeg Dem ordet, men De kan ikke stille flere tillægsspørgsmål i dag.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Så vil jeg gøre det som et indlæg til forretningsordenen, for hvis jeg ikke har misforstået noget, har De lige sagt til mig, at ethvert medlem kan stille et tillægsspørgsmål til ethvert spørgsmål.

Formanden.
Nej. De har misforstået mig, eller jeg har udtrykt mig dårligt, men jeg har citeret forretningsordenen for Dem.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Jeg må have misforstået Dem, og så vil jeg ikke insistere. Mange tak, hr. formand.

Formanden.
Under spørgetiden til Kommissionen kan hvert medlem stille to tillægsspørgsmål ud over de spørgsmål, det har stillet, og under spørgetiden til Rådet, kan det stille et tillægsspørgsmål. Jeg kan godt forstå, at De ikke læser forretningsordenen indgående, det chokerer mig ikke, men derfor minder jeg Dem naturligvis om den.

De Miguel
Hr. formand, med al respekt for hr. Carnero og fru Cerdeira må jeg sige, at Rådet ikke er i stand til at besvare Deres spørgsmål af to årsager: for det første fordi Rådet ikke har for vane at kommentere artikler i medierne, og for det andet fordi spørgsmålet ikke hører ind under Rådets kompetenceområde.

Cerdeira Morterero (PSE).
Hr. formand, kan jeg udlede af hr. de Miguels svar, at Rådet ikke mener, at det har kompetence til at foreslå et initiativ mod den forskelsbehandling, som europæiske borgere udsættes for på grund af deres seksuelle orientering, og at Rådet derfor mener, at overholdelsen af artikel 13 i Amsterdam-traktaten, artikel 21 i EU's charter om grundlæggende rettigheder og Rådets afgørelse af 27. november 2000 om Fællesskabets handlingsprogram for bekæmpelse af forskelsbehandling ikke hører ind under dets kompetenceområde?
Jeg skal erindre Dem om, at der desværre er mange europæiske borgere, der dagligt henvender sig til Parlamentet for at gøre opmærksom på den forskelsbehandling, de udsættes for udelukkende på grund af deres seksuelle orientering, og det er naturligvis noget, der bekymrer mig, og jeg mente, at det hørte ind under Rådets kompetenceområde, også i andre tilfælde end den konkrete sag, vi taler om i dag.

De Miguel
Mange tak, fru Cerdeira, det, jeg siger, er, at det specielle tilfælde, som De har nævnt, har en religiøs dimension og hører ind under den katolske kirkes kompetenceområde, ikke Rådets. Den person, som spørgsmålet drejer sig om, udsættes ikke for nogen form for forskelsbehandling bortset fra de disciplinære foranstaltninger, som den katolske kirke vil træffe over for en katolsk præst, som har valgt en orientering.
Derfor er dette et spørgsmål, som udelukkende vedrører den katolske religion, og Rådet ønsker ikke at udtale sig om det.

Carnero González (PSE).
Hr. formand for Rådet, i et demokratisk system som det, der kendetegner og passer sig for EU, kan ingen religiøs eller verdslig institution sætte sig ud over de grundlæggende normer og værdier, der sikrer borgernes daglige sameksistens.
Derfor mener jeg, at Rådet er kompetent til at meddele os, hvilke foranstaltninger der vil blive og er ved at blive truffet for at forhindre forskelsbehandling af de mange tusinde borgere i EU, der, fordi de udøver deres umistelige ret til at vælge deres seksuelle orientering, bliver forskelsbehandlet eller beskyldt for at være syge. Jeg mener, at Rådet er kompetent til ad de relevante kanaler at påpege, at enhver institution bør overholde de forskrifter, der, som min kollega Cerdeira har sagt, findes i traktaten og i det charter om grundlæggende rettigheder, som Rådet udarbejdede og proklamerede for nylig.

De Miguel
Hr. formand, alle det europæiske samfunds organer er naturligvis forpligtet af de grundlæggende principper om respekt for mennesket og ikke-forskelsbehandling af hvilken som helst grund. Men jeg mener, at det tilfælde, De nævner, vedrører den katolske kirkes interne disciplin, som Rådet som sagt ikke ønsker at blande sig i, fordi det ikke er kompetent til det.

Cashman (PSE).
Hr. formand, for det første synes Rådet at hævde, at det ikke har nogen kompetence, når det gælder de individuelle rettigheder. Er Rådet således inkompetent? Jeg vil gerne have et svar på dette spørgsmål.
Vil formandskabet endvidere acceptere, at medlemsstater har en pligt til at fordømme en sådan forskelsbehandling, fordi de har undertegnet rammedirektivet om ligestilling i relation til beskæftigelse, som forbyder forskelsbehandling på grund af seksualitet, og som skal være gennemført i national ret inden 2003?
Vil formandskabet endelig handle principielt og fordømme en sådan forskelsbehandling generelt - en forskelsbehandling, som ødelægger sjælen hos dem, der praktiserer den, såvel som hos dem, der tolererer den enten ved deres tavshed eller deres manglende handling?

De Miguel
Hr. formand, svaret er nej. Rådet agter ikke at træffe nogen foranstaltninger i denne sag.

Formanden.
Spørgsmål nr. 11 af María Izquierdo Rojo (H-0084/02):

Om: Det spanske formandskab og forbindelserne med Marokko
På hvilken måde har det spanske formandskab bidraget til at fremme forbindelserne med Marokko?
Jeg giver ordet til rådsformanden.

De Miguel
Hr. formand, det spanske formandskab glæder sig over de gode forbindelser mellem EU og Marokko og er besluttet på at udvikle dem på flere planer, først og fremmest ved at iværksætte den associeringsaftale, der trådte i kraft den 1. marts, og som fastsætter et snævert samarbejde på en række områder, ved at oprette et frihandelsområde og ved at indlede en politisk dialog, alt sammen ting, der er særligt vigtige for udviklingen af de samlede forbindelser med landet.
Der er sket fremskridt med mange af aftalens kapitler, og der er oprettet arbejdsgrupper på specifikke områder.
Associeringsrådets andet møde, som afholdes i Rabat i dag, den 13. marts 2002, bliver en glimrende lejlighed til at gennemgå arbejdet med gennemførelsen af aftalen og fastlægge perspektiverne for det fremtidige arbejde. Formandskabet vil også benytte lejligheden til at bringe forskellige politiske spørgsmål på bane, f.eks. menneskerettighedssituationen i Marokko og Vestsahara. Mødet giver også mulighed for at analysere, på hvilken måde og med hvilke midler forbindelserne mellem EU og Marokko kan styrkes med henblik på forberedelsen af det tredje associeringsmøde mellem EU og Marokko, der i princippet skal finde sted under dansk formandskab i andet halvår 2002, da det sidste møde fandt sted i oktober 2001.
Desuden har de landbrugsforhandlinger, som Kommissionen fører med Marokko, og som blev indledt i januar i år, til formål at liberalisere EU's og Marokkos handel med landbrugsprodukter yderligere. I henhold til associeringsaftalen vil de blive genoptaget sideløbende med associeringsrådet den 14. marts, og de vil i princippet blive afsluttet senest ved udgangen af 2002.
Formandskabet på sin side støtter fortsat Marokkos indsats for det regionale og subregionale samarbejde og ligeledes Den Arabiske Maghreb-Union og Agadir-processen. Sidstnævnte har til formål at oprette et frihandelsområde, indledningsvis mellem Marokko, Egypten, Jordan og Tunesien, selv om også andre lande i regionen, der har indgået en associeringsaftale med EU, vil få adgang til det.
Endelig fortsætter formandskabet dialogen og samarbejdet med Marokko om migrationspolitik, herunder ulovlig indvandring, bl.a. for på en sammenhængende måde at iværksætte den handlingsplan for Marokko, som Rådet vedtog i oktober 1999. Planen omfatter social og økonomisk udvikling, integration af marokkanske statsborgere, der opholder sig lovligt i medlemsstaterne, styring af migrationsstrømmene og respekt for retten til asyl. Der er ved at blive iværksat nogle projekter om fælles udvikling på samfundsøkonomisk plan, om marokkanske samfundsgruppers leve- og arbejdsvilkår i EU, om styring af grænsekontrol og også om støtte til bekæmpelse af ulovlig indvandring.
I går holdt arbejdsgruppen om sociale anliggender og migration et møde i Rabat, og i løbet af dette halvår vil der blive gennemført høringer med henblik på forhandlingerne om en tilbagetagelsesaftale mellem EU og Marokko.
Hvad angår fiskeri, ved Rådet, hvor vigtige forbindelserne mellem Kongeriget Marokko og Den Europæiske Union på dette område altid har været. Formandskabet vil ikke sky nogen anstrengelser for, at disse tætte forbindelser kan opretholdes i et gunstigt samarbejde mellem de to parter.

Izquierdo Rojo (PSE).
Hr. formand, dette svar er i virkeligheden oplæsningen af en mødedagsorden, men politisk set mener jeg ikke, at det har nogen interesse, og det er meget skuffende, når spørgsmålet var, på hvilken måde det spanske formandskab vil bidrage til at fremme forbindelserne med Marokko. Hr. formand, De har ikke sagt noget væsentligt. Denne model for møder ville kunne bruges på mange lande.
Vær venlig ikke at svare mig med en dagsorden. Fortæl mig, hvilke mål, hvilke prioriteter det spanske formandskab har i forbindelse med Marokko. Noget, som vi kan forstå som et mål eller en prioritet, og ikke en mødedagsorden, som jeg desuden frygter ikke når længere end til den sædvanlige snak.

De Miguel
Jeg beklager, at medlemmet kun har registreret mødedatoerne og ikke indholdet, men jeg skal gentage det for hende. Netop i går, den 12., i dag, den 13., og i morgen, den 14., er der tre møder, som formandskabet har planlagt, og som drejer sig om de tre store prioriteter for Marokkos forbindelser med EU.
I går holdt gruppen om migration møde for at tale om det vigtigste emne, nemlig spørgsmålene om migrationer fra Marokko til EU og om situationen for de marokkanske indvandrere i Europa, og for at forsøge at hjælpe Marokko med dette meget alvorlige udvandringsproblem, som landet lider under.
I dag mødes associeringsudvalget for at behandle alle de politiske spørgsmål vedrørende det samlede samarbejde med Marokko, ikke bare det økonomiske, men også det politiske, og for at tale om alle projekterne inden for rammerne af associeringen og associerings- og samarbejdsaftalen, som er det grundlæggende instrument for forbindelsen mellem EU og Marokko.
Og i morgen holder det udvalg, der undersøger al Marokkos landbrugseksport til Unionen, møde i Bruxelles. Det, Marokko prioriterer højest, er at kunne eksportere sine landbrugsprodukter til EU.
Hvis medlemmet synes, at det er lidt, så har jeg ikke mere at sige, hr. formand.

Formanden.
Spørgsmål nr. 12 af Jonas Sjöstedt (H-0085/02):

Om: EU's ekportstøtte til landbrugsprodukter
EU bruger årligt omtrent fem milliarder euro på støtte til eksport af egne landbrugsprodukter. Denne støtte skader alvorligt andre landes, ikke mindst udviklingslandenes, muligheder for at gøre sig gældende på landbrugsmarkederne. Revisionsretten har tillige gjort opmærksom på, at udgifterne ikke kontrolleres på tilfredsstillende måde. I WTO er EU's støtte blevet mødt med kraftig kritik, og i konklusionerne fra WTO-mødet i Qatar hedder det, at støtten bør undersøges. Hvordan ser EU's planer ud om lidt efter lidt at nedskære/afskaffe støtten i de kommende år?
Jeg giver ordet til rådsformanden.

De Miguel
Hr. formand, Rådet vil understrege over for medlemmet, at det, hvad angår handelssamkvemmet med udviklingslandene, er værd at huske på, at EU er verdens næststørste eksportør og største importør af landbrugsprodukter, og især at vi er langt den største importør af landbrugsprodukter fra udviklingslandene.
EU alene importerer flere landbrugsprodukter fra udviklingslande end USA, Canada, Japan, Australien og New Zealand tilsammen. Mellem 1997 og 1999 importerede EU landbrugsprodukter fra udviklingslande for mere end 35 milliarder euro om året, i de fleste tilfælde uden og i ganske få tilfælde med meget lav importtold.
Unionen har faktisk en meget aktiv politik til fordel for disse lande, og særligt gennem to vigtige programmer, som har til formål at fremme udviklingslandenes eksport til Unionen. Det ene er den generelle præferenceordning og det andet er det velkendte Alt undtagen våben-initiativ (EBA).
Rådet minder om, at der desuden inden for rammerne af WTO - som består af 144 medlemslande, hvoraf størstedelen er udviklingslande - blev indgået en landbrugsaftale i henhold til Marrakech-aftalerne fra 1994, som bl.a. har til formål at nedbringe den støtte, der skaber konkurrenceforvridning på verdensmarkederne.
For nylig, i november 2001, blev der som et led i den udviklingscyklus, der blev indledt med Doha-erklæringen, fastsat et mål om at begrænse disse handelsforvridninger yderligere og samtidig hjælpe udviklingslandene til at få et større udbytte ud af den internationale handel.
Inden for rammerne af disse nye multilaterale handelsforhandlinger har Unionen givet tilsagn om at bidrage til, at der inden den 1. januar 2005 indgås en afbalanceret multilateral aftale, som er til gavn for alle parter. Fællesskabets holdning består i yderligere at begrænse eksportstøtten, f.eks. eksportkreditterne, statslige handelsvirksomheder eller andre former for eksportmonopoler, der udnytter et marked til at støtte et andet, og ligeledes visse former for fødevarepraksis, hvis egentlige mål er at fjerne overproduktion, åbne markeder og afskaffe konkurrencen på markederne.
Rådet har endnu ikke modtaget forslag fra Kommissionen, der, som Parlamentet ved, fører den fælles handelspolitik på egen hånd, men når de foreligger, vil Rådet analysere dem i henhold til disse retningslinjer, som Kommissionen i øvrigt er enig i. Derfor er der ingen risiko for, at der er uoverensstemmelse mellem Rådet og Kommissionen i bestræbelserne på at nå målet om at give udviklingslandene større fordele, så de eksporterer til Unionens markeder.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Jeg takker rådsformanden for det fyldestgørende svar. Jeg mener, at disse store eksportstøtteordninger i grunden er usolidariske og ødelægger landbrugsmarkederne i store dele af den tredje verden. En retfærdig handelspolitik kan kun nås, hvis støtteordningerne afskaffes.
Jeg har yderligere to spørgsmål. Det første drejer sig om den omfattende svindel med eksportstøtteordninger, som bl.a. Revisionsretten har påpeget. Hvilke foranstaltninger er truffet for at komme svindelen til livs?
Det andet spørgsmål drejer sig om, hvorvidt jeg ud fra formandskabets redegørelse kan gå ud fra, at det spanske formandskab, når Kommissionen har fremlagt sit forslag, vil støtte de kraftige nedgange i eksportstøtteordningerne.

De Miguel
Jeg mener, at EU - både i Kommissionen, OLAF og Europa-Parlamentet - ved kontrol af alle Unionens udgifter har instrumenter nok til at kontrollere svig, og jeg forestiller mig naturligvis, at svig i fremtiden vil blive behandlet lige så hårdt og strengt, som det er blevet det hidtil.
Hvad angår afskaffelse af eksportstøtte, kan jeg ikke give Dem et svar på formandskabets vegne, for det vil være Rådet, der har svaret. Jeg kan fortælle Dem, at Spanien er imod importstøtte, men Rådets formandskab skal naturligvis give udtryk for hele Rådets holdning, og den kan jeg ikke forelægge nu, for vi har endnu ikke noget forslag fra Kommissionen, og medlemsstaterne har endnu ikke udtalt sig om spørgsmålet.

Patakis (GUE/NGL).
Der gøres forsøg på at ændre ordningen med den støtte, som hidtil er blevet ydet inden for rammerne af GATT-aftalerne, og hvis den ændres, vil det gå ud over landbrugsprodukterne og de middelfattige landmænds indtægt. Jeg må gøre opmærksom på, hvilket er vigtigt at tage i betragtning, at 80% af støtten går til 20% af bedrifterne, og på grundlag af MacSharry-betænkningen har det længe været kendt, at den støtte, som landmændene får, især i de sydlige lande, bør øges, for at deres produkter kan dække EU's behov, idet EU er i underskud heraf og importerer over 70% af produkter som bomuld, tobak, olivenolie, frugt og grøntsager m.m. For det andet er disse produkter af fremragende kvalitet og til gavn for forbrugerne i EU.
Da jeg ikke fik noget svar, og Rådet endnu ikke har taget stilling, som der blev sagt, vil jeg gerne spørge: Vil Rådet under alle omstændigheder på grundlag af konklusionerne fra topmødet i Qatar acceptere, at støtten afskaffes, og vil det i bekræftende fald tage hensyn til, at vi i lande som Grækenland og andre sydeuropæiske lande vil opleve, at landmændene forlader deres erhverv med alle de konsekvenser, det vil få, de små og mellemstore landmænd vil blive revet op med rødder, arbejdsløsheden vil vokse, ligesom det vil få konsekvenser for miljøet?

De Miguel
Det er meget svært for rådsformanden at forudsige, hvordan debatten (som givetvis bliver en af Unionens mest ophedede debatter i de kommende måneder) om hverken mere eller mindre end reformen af den fælles landbrugspolitik vil forløbe, for spørgsmålet om landbrugsstøtten er netop et centralt emne i debatten.
Jeg vil anmode medlemmet om at være tålmodig og vente til juli, hvor Kommissionen vil stille et forslag til ændring på mellemlang sigt af den fælles landbrugspolitik i overensstemmelse med de finansielle overslag og den aftale, som blev indgået i Berlin i 2000. På det tidspunkt vil der foreligge et forslag fra Kommissionen, debatten vil blive indledt i Rådet, og jeg er ikke spor i tvivl om, at Europa-Parlamentet meget hurtigt vil udtale sig om hele problematikken og have et indgående kendskab til den omfattende reform af landbrugspolitikken. Derfor vil dette eller det kommende formandskab få mange muligheder for at udtale sig om disse ting.
Jeg beklager, at jeg ikke kan fortælle Dem noget nu, men der er ingen konkrete planer.

Formanden.
Jeg vil minde medlemmerne om, at spørgetiden er til konkrete spørgsmål, ikke til generelle debatter. Disse finder sted på andre tidspunkter, på en anden måde og med meget mere tid til rådighed. Under spørgetiden er der kun ét minut til spørgsmålet og ét minut til svaret. Jeg tænker ikke på noget bestemt medlem, så ingen skal føle sig truffet, det er en generel påmindelse til alle.

De Miguel
Hr. formand, jeg går i gang med at svare. Den 12. februar 2002 gennemgik Økofin-Rådet Tysklands og Portugals opdaterede stabilitetsprogrammer. I den forbindelse gennemgik Rådet ligeledes Kommissionens henstillinger om indledningsvis - altså i henhold til den berømte varslingsmetode - at advare de pågældende medlemsstater, så de kunne forebygge et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud.
Som følge af de betænkeligheder, der kom til udtryk i Kommissionens henstillinger om forværring af deres underskud, forpligtede både den tyske og den portugisiske regering sig til at sikre, at referenceværdien på 3% af BNP for det offentlige underskud ikke ville blive overskredet i 2002. De forpligtede sig også til nøje at overvåge den budgetmæssige udvikling i 2002 og til at undgå enhver foranstaltning, som kan forværre budgetunderskuddet, og naturligvis til at gøre den nødvendige indsats for senest i 2004 igen at få en budgetsaldo tæt på balance for Tysklands vedkommende og i balance for Portugals vedkommende.
Rådet og Kommissionen har vurderet, at disse tilsagn fra den tyske og den portugisiske regerings side imødekommer substansen i de betænkeligheder, som Kommissionen gav udtryk for i sine henstillinger om iværksættelse af varslingssystemet. Derfor har Rådet forkastet Kommissionens henstillinger og valgt at afslutte proceduren. Rådets motiver kom til udtryk i to erklæringer om disse to staters budgetsituation, som blev offentliggjort.

Sacrédeus (PPE-DE).
Tak til det spanske formandskab for svaret. Jeg har endnu nogle spørgsmål.
Mener formandskabet, at det er positivt, at Kommissionen og Rådet er kommet frem til forskellige konklusioner vedrørende Portugals og Tysklands budgetunderskud? Er det godt, at der er foretaget forskellige bedømmelser?
Hvordan ser det spanske formandskab på den advarsel, som for nogle år siden blev givet til Irland i forbindelse med skattesænkningerne i landet for at indfri de konkrete valgløfter fra landets regering? Var det en korrekt advarsel i forhold til den måde, hvorpå Portugal og Tyskland behandles?
Hvordan ser De på stabilitetspagtens troværdighed i lyset af, at euroen er svækket som global valuta ikke mindst i forhold til dollaren, hvor den er faldet fra 1,30 til 0,90?
Hr. rådsformand, mener De, at denne beslutning vil skabe præcedens?

De Miguel
Hr. formand, for det første er den afgørelse, som Rådet har truffet, naturligvis ikke skadelig. Rådet ville ikke have truffet en skadelig afgørelse med fuldt overlæg. Det er utænkeligt. Rådet træffer kun afgørelser, når det mener, at de er til gavn for Unionen og dens medlemsstater.
Og hvad angår den tilsyneladende uoverensstemmelse mellem Kommissionen og Rådet, vil jeg blot sige til Dem, at Kommissionen fuldt ud opfyldte sin pligt i henhold til traktaterne til at overvåge stabilitetspagten og til at foreslå Rådet, at varslingssystemet blev iværksat, og Rådet udøvede sit ansvar, da det i forbindelse med henstillingen fra Kommissionen enstemmigt besluttede, at det var på sin plads at træffe den afgørelse, som det traf, i betragtning af de berørte staters klare garantier og tilsagn.
De siger til mig, at jeg skal sammenligne den afgørelse, der blev truffet i Irlands tilfælde, med den, der blev truffet i Tysklands og Portugals tilfælde. I Irlands tilfælde traf Rådet den afgørelse, som det fandt hensigtsmæssig - og jeg kan forestille mig, at det tog de specifikke overvejelser i betragtning - og i Portugals og Tysklands tilfælde traf det en anden afgørelse, fordi det også fandt den hensigtsmæssig. Det vil sige, at Rådets bedømmelse med hensyn til henstillinger til lande, som kan risikere ikke at opfylde stabilitetspagten, er helt suveræn, og Rådet træffer i de enkelte tilfælde sin afgørelse ud fra omstændighederne, og det irske tilfælde var naturligvis ikke det samme som det portugisiske eller det tyske. I det portugisiske og det tyske tilfælde har man fået nogle garantier, som er blevet vurderet ens af alle Rådets medlemmer, og derfor har det suverænt truffet sin afgørelse i overensstemmelse med dets beføjelser og ansvar.

Formanden.
Jeg skal sige til Dem, at flere medlemmer har anmodet om ordet for at stille tillægsspørgsmål, men jeg kan kun give ordet til to medlemmer til i den rækkefølge, som de har anmodet om ordet. Jeg giver først ordet til hr. Tannock og dernæst til hr. Fatuzzo.

Tannock (PPE-DE).
Den helhedsorienterede monetære politik og fælles valuta vil uundgåeligt føre til, at direkte udenlandske investeringer vil strømme til den medlemsstat, der har den laveste indkomst og de laveste selskabsskatter. Hvor længe vil det vare, inden der vil blive stillet krav om en alvorlig skatteharmonisering i Euroland? Og hvor længe vil det vare, inden det nuværende EU-budget - som har et loft på 1,27% af medlemsstaternes BNP - anses for at være utilstrækkeligt til at stabilisere et fælles valutaområde, især efter det forestående udvidelsesprogram, som formentlig vil blive indledt inden 2004, og navnlig hvis der sker et asymmetrisk chok i en af medlemsstaterne, hvor der er behov for en central EU-fond til at hjælpe den ud af vanskelighederne?

Formanden.
De ved godt, at spørgsmålene skal være så konkrete og supplerende som muligt. De spørgsmål, som De stiller, står naturligvis i forbindelse med hinanden, men det er op til rådsformanden, om han vil besvare spørgsmålene under ét.

De Miguel
Det er klart, at Unionen tragter efter skatteharmonisering, ikke bare i Euroland, men i hele Unionen - for det vedrører også det land, De kommer fra - men jeg tror, at De ved, at der skal være enighed om det spørgsmål, og at der langsomt sker fremskridt, men der sker fremskridt, og derfor agter Økofin-Rådet at fortsætte arbejdet med skatteharmonisering i Unionen, og jeg håber, at denne harmonisering opnås til glæde for ikke bare eurozonen, men hele Unionen.

Fatuzzo (PPE-DE).
Ved rådsformanden, om det, som den italienske ministerpræsident Berlusconi og finansministeren Tremonti har udtalt, er rigtigt, nemlig at de i 2001, da de dannede regering efter de foregående centrum-venstreregeringer, fandt et hul i budgettet på 8.550 millioner euro, som de tidligere regeringer havde skjult, og som var kommet frem i lyset efter den nuværende regerings kontrol? Er det rigtigt? Ved De noget om det?

De Miguel
Hr. formand, dette spørgsmål hører ikke ind under Rådets kompetenceområde, og derfor kan jeg ikke svare på det.

Formanden.
Vi vil stille rådsformanden et sidste spørgsmål, for han er nødt til at gå kl. 19 for ikke at komme for sent til sit fly.

Formanden.
Spørgsmål nr. 14 af Raimon Obiols i Germà (H-0090/02):

Om: Barcelona-processen og dens perspektiver
Den 24. januar i år betegnede Rådets formandskab over for Udvalget om Udenrigsanliggender situationen omkring Barcelona-processen som foruroligende ud fra såvel et økonomisk som politisk synspunkt.
I de seneste dage er der ligeledes fremkommet erklæringer fra den franske udenrigsminister, Hubert Védrine, som på den årlige EuroMeSCo-konference den 31. januar udtalte, at Barcelona-processen stod over for enorme sociopolitiske blokeringer, og at den måske var iværksat med et lidt utopisk eller alt for globalt sigte.
Er det efter formandskabets opfattelse nødvendigt at skrue forventningerne til Barcelona-processen ned og lægge en dæmper på den politiske vilje, eller mener det tværtimod, at Euro-Middelhavs-partnerskabet skal stå øverst på den politiske prioriteringsliste, navnlig efter den 11. september?
Kan formandskabet gøre rede for nogle af de konkrete forslag, det vil forelægge på den kommende Euro-Middelhavs-konference i Valencia?
Hvilke mekanismer og institutioner bør efter formandskabets opfattelse styrkes eller oprettes for at sætte gang i en fælles beslutningstagningsproces blandt Middelhavs-partnerne?
Hvad mener formandskabet om forslaget om at komme videre i Euro-Middelhavs-processen ved hjælp af et styrket samarbejde?
Jeg giver ordet til hr. de Miguel.

De Miguel
Hr. formand, formandskabet har støttet bestræbelserne på at udvikle Barcelona-processen lige fra begyndelsen. I den nye internationale sammenhæng som følge af begivenhederne den 11. september fandt Det Europæiske Råd i Gent den 19. og 20. oktober sidste år det absolut nødvendigt at fremme dialogen mellem vores civilisationer og den arabiske og muslimske verdens civilisation som ligeværdige partnere, navnlig som led i Barcelona-processen. Derfor er der en særlig opmærksomhed på det aspekt.
Som følge heraf er intensiveringen af Barcelona-processens aktiviteter faktisk en prioritet for det spanske formandskab, der agter at gøre Euro-Middelhavsudenrigsministermødet, som afholdes den 22. og 23. april i Valencia, til en succes. Med henblik på mødet vil en mission, som har til opgave at forberede mødet, besøge Maghreblandene fra den 18. til den 22. februar, og på nuværende tidspunkt er næsten alle forberedelserne gjort for at behandle alle spørgsmål i de tre store pakker med politiske, økonomiske og sociokulturelle emner og for at tilrettelægge alle disse emner, så der kan opnås konkrete aftaler på ministermødet i Valencia. Jeg vil også sige til Dem, at vi indtil videre har fået næsten enslydende svar fra alle landene i Barcelona-processen om, at de vil møde op i Valencia.
I betragtning af de aktuelle vanskeligheder med fredsprocessen i Mellemøsten mener jeg, at det, at alle delegationerne har meddelt, at de vil deltage i Valencia, er et tegn på samarbejdsvilje og et ønske om at udnytte den mulighed, som Rådet i Barcelona giver, på trods af de vanskeligheder, som den arabiske side og Staten Israel har med fredsprocessen i Mellemøsten.

Obiols i Germà (PSE).
Hr. formand, jeg ønsker ikke, at rådsformanden kommer for sent til sit fly på grund af mit indlæg. I lyset af hans svar vil jeg derfor lave mit spørgsmål om til to meget konkrete spørgsmål. Det første drejer sig om formandskabets forslag om en Euro-Middelhavsudviklingsbank. Er formandskabet i stand til at garantere dette forslags gennemførelse, eller vil vi være nødt til at stille os tilfreds med en simpel række faciliteter eller med et løfte om optimering af Meda-programmerne?
Det andet spørgsmål, som også er meget konkret, vedrører tilstedeværelsen i Valencia, ikke så meget af middelhavstredjelandene, men af Unionens medlemsstaters udenrigsministre. Kan De, hr. formand for Rådet, garantere, at der ikke sker en gentagelse af skandalen ved den sidste Euro-Middelhavskonference, hvor kun fire ud af 15 mulige udenrigsministre fra medlemsstaterne deltog?

De Miguel
Hr. formand, jeg vil allerførst bede Dem undskylde. Det er rigtigt, at jeg skal nå et fly, men det er også rigtigt, at spørgetiden til Rådet i henhold til forretningsordenen slutter kl. 19 præcis, og jeg vil derfor sige til Dem, at jeg meget gerne ville fortsætte længere, men at jeg ikke kan. Jeg vil i hvert fald sige, at formandskabet er her så længe, som forretningsordenen foreskriver.
Men samtidig vil jeg meget gerne besvare hr. Obiols' spørgsmål, for jeg synes, at de to spørgsmål er meget relevante. Især det andet, og det er pinligt for os.
Vi lægger vægt på, at ministrene fra de associerede middelhavslande, de arabiske lande og Israel deltager, og De har mindet os om, hvor skamfulde vi blev sidste år, da kun fire ud af EU's 15 ministre mødte op.
Hr. Obiols kan nok forestille sig, hvor meget det forhold bekymrede Spanien på det tidspunkt, for Spanien var et af de lande, der var repræsenteret på ministerplan, og hvor meget det bekymrer Spanien som formandskab, og derfor har vi taget alle de nødvendige skridt over for alle ministrene og gentaget for dem ved forskellige lejligheder, at det ved et ministermøde som dette, der er et vigtigt møde for revisionen af Barcelona-processen, er helt afgørende, at Unionens udenrigsministre er fysisk til stede.
Ministrene fra alle EU's lande har forsikret os om, at de vil være i Valencia i de dage. Jeg håber, at jeg eller udenrigsminister Piqué under den redegørelse for resultatet af mødet, som vil blive givet i mødeperioden umiddelbart efter mødet eller i den efterfølgende mødeperiode, kan sige, at der var stor deltagelse, for hvis det ikke er tilfældet, vil det være nødvendigt, at vi gransker vores samvittighed. Det ville være noget, som selve Europa-Parlamentet måtte vælge at gøre EU's regeringer opmærksom på.
Hvad angår Euro-Middelhavsudviklingsbanken, er jeg ikke i stand til på nuværende tidspunkt at forelægge Dem en endelig løsning. Men jeg kan fortælle Dem, at Unionens formandskab, særligt rådsformanden, hr. Aznar, i disse dage meget aktivt har forsøgt på højeste plan at afslutte de kapitalrunder, vi har haft, og finde en tilfredsstillende løsning.
Alt peger på, at der i Barcelona kan blive indgået en aftale om en løsning, der, som det er blevet sagt fra starten, vil bestå i, at der oprettes et datterselskab til Den Europæiske Investeringsbank (EIB), som er uafhængigt, og som desuden udvikler sig, det vil sige, at det begynder i en form og med nogle beføjelser, der vil blive udvidet med tiden, således at det udbygges løbende og til sidst bliver et mere ambitiøst organ end det, man kunne blive enige om til at begynde med. Jeg tror oprigtigt talt, at det er meget sandsynligt, at vi får en løsning på spørgsmålet i Barcelona, for vi ville meget gerne kunne præsentere den på det ministermøde, der finder sted i Valencia i forbindelse med Barcelona-processen.

Formanden.
Rådsformanden har altid været her til det sidste, og i dag har han meddelt mig, at han er nødt til at gå kl. 19. Flere medlemmer har frafaldet ordet, men der er et indlæg til forretningsordenen, og jeg vil sige til rådsformanden, at han roligt kan gå. Jeg tager mig af indlægget til forretningsordenen.
Jeg giver ordet til hr. MacCormick, som har et indlæg til forretningsordenen.

MacCormick (Verts/ALE).
Jeg vil meget kort sige, at det spørgsmål, jeg havde på dagsordenen i dag, er blevet besvaret af hr. de Miguel i et yderst høfligt, hjælpsomt og venligt brev til mig, som jeg har modtaget her til eftermiddag. Jeg vil gerne takke ham mange gange for det og udtale, hvor højt min vælger vil værdsætte dette.

De Miguel
Hr. formand, jeg havde naturligvis et skriftligt spørgsmål fra hr. MacCormick, som jeg ønskede at svare på, men da jeg også havde et brev fra ham, skyndte jeg mig at besvare det skriftligt i mindste detalje, og jeg har sørget for, at han modtog det i dag. Mit skriftlige svar er naturligvis meget mere uddybende end det svar, jeg kunne have givet ham mundtligt her. Jeg takker hr. MacCormick for, at han har anerkendt det og takket mig for det.

Formanden.
Jeg lykønsker rådsformanden og hr. MacCormick med deres glimrende og fleksible forbindelse. Jeg forventede ikke, at indlægget til forretningsordenen ville være så konstruktivt.
God rejse, hr. formand for Rådet.
Hr. Ripoll ville også sige noget, men jeg formoder, at han frafalder ordet på grund af tiden. Vil De fremkomme med en erklæring?

Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil blot sige, at det glæder mig, at hr. MacCormick har modtaget svaret, men jeg mener, at det ville have været hensigtsmæssigt, hvis vi, før der blev stillet et spørgsmål af denne art, i betragtning af den skade, det forårsager på det vigtige turistområde i Europa, som Balearerne er, med vilkårlige erklæringer, havde haft mulighed for at stille et spørgsmål, for jeg tror, at det eneste, den person, som hr. MacCormick repræsenterer, var ude efter, var en erstatning, og eftersom det britiske selskab, der tog sig af rejsen, ikke betalte hende, forsøger hun at få den spanske stat til at gøre det med nogle skader på vores image, som efter min mening er helt urimelige.

Formanden.
På grund af tiden kan vi, som De nok kan forstå, ikke gå videre med denne sag, men De vil givetvis forklare det meget godt for offentligheden på Balearerne.
Jeg beklager, at vi ikke har mere tid, men sådan er det.
Da den tid, der var afsat til spørgetid til Rådet, er udløbet, besvares spørgsmål nr. 15-33 skriftligt

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen under ét om følgende betænkninger:
A5-0060/2002 af Lipietz for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om supplerende tilsyn med kreditinstitutter, forsikringsselskaber og investeringsselskaber i et finansielt konglomerat og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF, 79/267/EØF, 92/49/EØF, 92/96/EØF, 93/6/EØF og 93/22/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/78/EF og 2000/12/EF (KOM(2001) 213 - C5-0159/2001 - 2001/0095(COD));
A5-0069/2002 af Goebbels for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om insiderhandel og kursmanipulation (markedsmisbrug) (Hughes-proceduren) (KOM(2001) 281 - C5-0262/2001 - 2001/0118(COD));
A5-0072/2002 af Huhne for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om det prospekt, der skal offentliggøres, når værdipapirer udbydes til offentligheden eller optages til omsætning (KOM(2001) 280 - C5-0263/2001 - 2001/0117(COD)).

Della Vedova (NI).
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, de betænkninger, som vi behandler i dag, viser, at den ufravigelige målsætning om at sikre gennemsigtighed og stor åbenhed på finansmarkederne risikerer at komme i konflikt med andre og lige så nødvendige krav, f.eks. kravet om ikke at overbebyrde de små virksomheder med alt for store administrative udgifter.
Ordførerne og Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål har efter min mening gjort et godt stykke arbejde, og de er nået frem til en fornuftig balance mellem de forskellige krav, der er tale om. Derfor mener jeg, at Parlamentet bør godkende de forslag, der blev vedtaget med et bredt flertal i udvalget.
Der er nu to spørgsmål. Hvad det første og presserende spørgsmål angår, nemlig indførelsen af det såkaldte fælles pas, der skal gøre det lettere og billigere at rejse kapital i EU, kan man efter min opfattelse kun være enig i hr. Huhnes indfaldsvinkel, som blev godkendt i udvalget. Hvad det andet spørgsmål angår, nemlig medlemsstaternes mulighed for ikke at lade direktivets bestemmelser gælde for selskaber med en markedskapitalisering på under 350 millioner euro - sådan som ordføreren, hr. Huhne, foreslår - forener man efter min mening en gennemsigtig information med beskyttelsen af de virksomheder, der ikke er så små.
Til sidst vil jeg gerne sige, at jeg også er enig i argumentationen for, at det skal være muligt for emittenten at vælge den kompetente myndighed, sådan som hr. Huhne foreslår. Det er et system, der kan give anledning til nogle positive processer, hvor der foretages en sammenligning mellem medlemsstaternes myndigheders praksis. I sådanne tilfælde dukker skræmmebilledet altid op om et race to the bottom, det vil sige en forringelse af kvaliteten. Jeg tror dog, at vi bør have større tillid til markedernes evne til tværtimod at udvælge og belønne den bedste praksis.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Fru formand, i betragtning af de stadig mere komplekse finansielle instrumenter og den lynhurtig dataudveksling via internettet er det ikke nemt at skelne mellem den faglige brug og misbruget af intern viden. Derfor har der i Tyskland i de sidste 20 år kun været rejst 10 anklager, fordi definitionen ikke var entydig nok til at benytte sig af tidskrævende og finansielt belastende retssager. På linje med Lamfalussy-rapporten og dens parlamentariske svar, von Wogau-betænkningen, gik Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål enstemmigt ind for komitologiproceduren.
En ny definition af intern viden lå os meget på sinde. Det er en viden, som ikke er tilgængelig for enhver, og som direkte eller indirekte påvirker emittenter af finansielle instrumenter. Hvis denne viden blev offentligt tilgængelig, kunne kurserne eller priserne blive påvirket mærkbart. Der er tale om manipulation, hvis der målrettet gives forkerte eller vildledende oplysninger om vigtige sagsforhold, og tredjemand direkte eller indirekte kan opnå fordele eller gevinster. Specifikke bestemmelser for journalister kunne vi i øvrigt undgå. De bør ikke behandles anderledes end dem, der gør sig skyldige i markedsmisbrug. Det er sikret, at pressefriheden under alle omstændigheder ikke bliver begrænset.
Vi har vedtaget retningslinjer for medlemsstaterne om bekendtgørelsen af sanktioner og andre strafferetlige foranstaltninger. Vi har vedtaget principper som forslag til Kommissionen om udøvelsen af beføjelser. Vi har lavet en liste over de finansielle instrumenter for at sikre, at nye produkter er omfattet af direktivets anvendelsesområde. Og vi understreger betydningen af såkaldte vandtætte skodder som præventiv foranstaltning i kampen mod markedsmisbruget, men vi har dog krævet, at der finder en nøje kontrol af disse sted i de pågældende virksomheder.
Vi var enige om, at der i hver medlemsstat i EU skal udpeges en enkelt ansvarlig myndighed for at effektivisere kontrollen. Den skal samle forskellige kompetencer fra andre nationale myndigheder og samarbejde tæt med myndigheder fra andre stater, som er struktureret på lignende måde. Jeg betragter det som en stor succes, at der er enighed i Parlamentet, Kommissionen og Rådet om de fleste af disse forslag. Det kan vi i høj grad takke ordføreren, hr. Goebbels, for. Som skyggeordfører for de kristelige demokrater ønsker jeg ham tillykke med hans evne til at nå frem til gode kompromiser, hvor der er mulighed for at integrere vores forskellig forslag.
Det reviderede direktiv, som nu foreligger, og som også er gearet til den nye udvikling, bør kunne medføre en større konsistens på de finansielle markeder i Europa og i sidste ende større tillid fra investorernes side, hvilket er et godt perspektiv for et udpræget følsomt område af vores globaliserede økonomi!

Ettl (PSE).
Fru formand, hr. ordfører, blot fordi vi i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål har stemt for Deres betænkning - jeg taler om Huhne-betænkningen - så betyder det dog lang fra, at vi principielt er enige i indholdet. Vores samarbejdsvilje må heller ikke blive sat for meget på prøve. Jeg vil gerne endnu en gang gentage vores målsætninger, min gruppes målsætninger, som er markedsorienterede og brugervenlige. Direktivet om værdipapirprospekter skal gøre markedet overskueligt og produkterne gennemsigtige. Det er vi absolut enige om. Også investorerne har brug for seriøs information. Tilfælde som Enron eller Maxwell må ikke forekomme.
Det er klart, at man med direktivet naturligvis ikke kan forhindre svig i forbindelse med værdipapirprospekter, men dette direktiv og alle de tilhørende mekanismer, som vi allerede har behandlet, og som vi har til rådighed, skal medvirke til, at vi fremover kan være sikre på kun at skulle tage stilling til primært seriøse produkter.
Mine kritikpunkter til den foreliggende betænkning går først og fremmest ud på, at De, hr. ordfører, kun eller primært har øje for de store investorer. Men markedet blomster på det private område, på området for de mindre investorer, og i forbindelse med de små og mellemstore virksomheder opstår der desuden også en helt anden vifte af yderligere spørgsmål. For de små og mellemstore virksomheder f.eks. har vi naturligvis brug for et attraktivt kapitalmarked, billige kapitalforhøjelser, og større sikkerhed, ligesom kvalitet for køberne af værdipapirer skal være vores primære målsætning. Desuden er prospektpligten for EU-prospekter på et udvidet anvendelsesområde absolut nødvendig for gennemsigtigheden på markedet, og det har jeg endnu ikke set i forbindelse med førstebehandlingen.
Desværre kunne vi i spørgsmålet om markedskapitaliseringen kun blive enige om 350 millioner euro. Jeg håber, at der derudover findes endnu større fleksibilitet i pakken. Med denne grænseværdi ville vi ellers i overvejende grad eller helt udelukke de små og store virksomheder og begrænse direktivets rækkevidde markant.
Hr. ordfører, min gruppe vil fortsat deltage konstruktivt i opbygningen af dette direktiv, og det er selvfølgelig meget alvorligt ment. Men det forudsætter også mere bevægelighed fra Deres side. Det er det, vores videre velvilje i sidste ende afhænger af i dette spørgsmål, og jeg håber, at jeg får lov at vise min velvilje.

Kauppi (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, i morgen stemmer vi om et forslag til direktiv om det prospekt, der skal offentliggøres, når værdipapirer udbydes til offentligheden eller optages til omsætning, og som skal muliggøre, at emittenterne kan benytte det samme prospekt overalt i EU. Kommissionsforslaget er på mange punkter et værdifuldt skridt fremad. Det fremgår dog tydeligt ved en nærmere betragtning og af kontakterne fra markedsparterne, at det oprindelige forslag har flere problematiske punkter, der kræver ændring. På grund af min begrænsede taletid kan jeg kun nævne de vigtigste, nødvendige ændringer, som er godkendt af udvalget.
Emittenterne skal have frie beføjelser til at beslutte, hvilken medlemsstats børs eller markeder de vil noteres på. Der findes mange forskellige værdipapirtyper, der ikke har markeder i alle medlemsstaterne. Visse markedssteder har betydelig større erfaring med bestemte værdipapirtyper. Det vil være bedre for EU-emittenterne, hvis de, som tilfældet er i dag, fortsat kan vælge at få deres prospekt behandlet af de kompetente myndigheder i det land, hvor de udbydes til offentligheden eller optages til notering, i stedet for dér, hvor de har deres vedtægtsmæssige domicil.
De virksomheder, som ønsker at forblive i deres hjemland, vil naturligvis ikke kunne drage nytte af disse fællesmarkeder, og i så fald har de ikke brug for dette fælles værdipapirprospekt. Jeg går således ind for det forslag, hvorefter medlemsstaterne skal have tilladelse til at frafalde kravet om forundersøgelse af et prospekt for selskaber under en bestemt tærskel, som kun søger optagelse til børsnotering i ét land. Dette vil lette arbejdet specielt i små og mellemstore virksomheder, men vil naturligvis også give dem en mulighed for, når tiden er inde, at fremskaffe sig et EU-pas for prospekter og ad den vej drage nytte af fællesmarkedet.
Omkostninger til oversættelser har været et mærkbart problem, og for at råde bod på virksomheders børsnoteringer i udlandet skal de være lavere end i dag. Prospekter om værdipapirer er ofte meget lange, detaljerede tekster. Det er fuldt ud tilstrækkeligt, at der udformes et grundlæggende prospekt, der kun omfatter et sprog, der sædvanligvis anvendes i de finansielle kredse, og at udelukkende resuméet oversættes til værtslandets sprog. Dette er en mere overskuelig løsning end Kommissionens oprindelige forslag, og det vil gavne både emittenterne og investorerne.
Det årlige obligatoriske godkendelsessystem for grundlæggende oplysninger, det såkaldte self registration-system, foreslået af Kommissionen, er problematisk. Takket være systemet kan virksomheder, som gentagne gange vender tilbage til markedet i flere stater, foretage kapitalanskaffelser uden at ajourføre deres prospekt. Dette er selvfølgelig positivt. Men udgangspunktet er ikke hensigtsmæssigt i de meget almindelige tilfælde, hvor finansiering kun ansøges én gang eller med flere års intervaller.
Jeg vil specielt takke ordfører Huhne og også mine andre kolleger i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål for et godt og konstruktivt samarbejde. Vi opnåede en bred og afbalanceret enighed om ændringsforslagene. Jeg håber, at vi ved afstemningen i morgen kan holde os til det aftalte. En afvigelse fra den kompromislinje, som vi har opnået i udvalget, vil mærkbart vanskeliggøre etableringen på de finansielle markeder i EU.

Berès (PSE).
Fru formand, allerførst vil jeg takke Kommissionen for det udkast til prospekt, som den oprindeligt fremsendte til os. Jeg mener, at vi kan forbedre denne tekst. Jeg frygter, at Parlamentet skal ødelægge den, hvis det følger Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, og jeg håber, at afstemningen i morgen giver mulighed for at rette målet ind.
Vi er alle for en harmonisering af finansmarkederne. Det er en vigtig målsætning, hvis vi vil nå de mål, vi satte os i Lissabon. Men vi må ikke glemme det, der er sket i USA. Hvordan kan man undgå at tænke på en sag, som man alligevel taler en del om i disse dage, nemlig Enron-sagen, og se, at den manglende gennemsigtighed, de finansielle oplysningers manglende troværdighed også er en af grundene til, at denne situation er opstået?
Hvordan kan man undgå at tænke på det antal start-ups, der dør hver eneste dag, selv om der daglig fødes næsten lige så mange? Vi har brug for et åbent finansmarked, som alle har adgang til, et modent, gennemsigtigt, sikkert og sundt marked uden fordrejning af konkurrencen og med beskyttelse af alle, det vil sige, at virksomhederne sikres adgang til finansielle tjenesteydelser for en rimelig pris, men også at opsparerne, alle opsparerne, også de små opsparere, beskyttes.
For at gøre dette er der efter min mening to væsentlige principper, som vi skal genetablere i forhold til den tekst, vi har modtaget fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål.
For det første har vi brug for en enkel regel for, hvilken myndighed der har ansvaret for at føre tilsyn med prospektet, nemlig reglen om det udstedende selskabs hjemsted. Det er den grundlæggende regel for hele det indre markeds konstruktion, lad os bibeholde den - vi har brug for den. Vi har brug for en kompetent myndighed med en klart defineret rolle og uden mulighed for at uddelegere ansvaret. Det var tre nøgleelementer om tilsynsmyndigheden.
Med hensyn til direktivets anvendelsesområde er der spørgsmålet om de små og mellemstore virksomheder. Vi har behov for lige så mange oplysninger om de små og mellemstore virksomheder som om de store virksomheder. Og hvis der er mulighed for fleksibilitet, er det måske med hensyn til en fastsættelse på årsbasis af oplysningerne om disse virksomheder. Men der kan ikke være tale om at udelukke de små og mellemstore virksomheder fra direktivets anvendelsesområde, for ellers ville det europæiske pas ikke have nogen værdi.

Villiers (PPE-DE).
Fru formand, hvad finansielle konglomerater angår, vil jeg gerne støtte en række af de ændringsforslag, der er vedtaget i udvalget. Der er brug for en betydelig revision af Kommissionens forslag. Navnlig bestemmelserne om væsentlige beholdninger er upassende strenge og ville i upassende grad begrænse banker og forsikringsselskaber i at investere i en række stamaktier. Dette er særlig vigtigt i forbindelse med forsikringsselskabers investering af deres pensionsfondsmidler. Europa-Parlamentet har gjort det meget klart, at investorer bør gives adgang til en lang række forskellige stamaktier. Disse bestemmelser vil, som de nu er formuleret, gøre det næsten umuligt for et forsikringsselskab eller en bank at investere pensionsfondsmidler i andre penge- og finansieringsinstitutter på grund af de strenge fradragsregler. Jeg håber derfor, at kompromisforslagene i ændringsforslag 44, 46 og 48 bliver vedtaget. Jeg er ikke sikker på, at vi endnu har det helt rigtige svar, men det er klart, at bestemmelserne om væsentlige beholdninger bør ændres.
Hvad artikel 14 angår, håber jeg, at Rådet og Kommissionen vil komme videre med deres drøftelser. Jeg ved, at de er nødt til at strømline den administrative proces for finansielle konglomerater, hvor moderselskabet ligger i et tredjeland.
Hvad prospekter angår, bør Parlamentet følge det eksempel, som udvalget har sat. Kommissionens forslag anvender en "helhedsorienteret" ramme, der er udformet med henblik på store stamaktieemissioner til de meget forskellige europæiske kapitalmarkeder. Parlamentet bør ændre forslaget, således at det afspejler disse markeders mangfoldighed. Permanent autorisation bør være frivillig og ikke obligatorisk. Bare fordi de bruger det i det amerikanske reguleringssystem, betyder det ikke, at vi bør indføre det her. Som nylige begivenheder kun alt for klart har vist, er det amerikanske reguleringssystem ikke altid et godt system.
Vi bør, som foreslået af udvalget, undtage mindre virksomheder fra dele af forslaget, og det er særlig vigtigt, at vi anerkender, at der er særlige bekymringer med hensyn til mindre virksomheder, og navnlig mindre virksomheder, som kun rejser kapital og gør forretninger i en del af EU. Vi bør bevare det gældende reguleringssystem for de professionelle obligationsmarkeder. Hvor der er meget sofistikerede markeder - ja, et af de mest succesfuldt integrerede markeder i EU - er der ingen fornuft i at anvende beskyttelsesforanstaltninger, der er udformet med henblik på private investorer, der investerer i stamaktier. Vi har brug for en vis valgfrihed for emittenter, for ellers vil vi få de samme problemer, vi har haft med det eksisterende prospektdirektiv. Det er væsentligt, hvis vi virkelig skal integrere markedet for kapitaltilførsel.
Hvad markedsmisbrug angår, kan Kommissionens forslag give anledning til alvorlige problemer. Jeg lykønsker hr. Goebbels for at have beskæftiget sig med nogle af dem. Jeg har stadig nogle bekymringer med hensyn til direktivet. Der er betydelige problemer med et direktiv, der straffer helt utilsigtet adfærd, og jeg håber, at Kommissionen og Rådet vil acceptere de undtagelser, som hr. Goebbels foreslår i kompromisændringsforslagene, som er baseret på en undtagelse for acceptabel markedspraksis. Dette er særlig vigtigt i forbindelse med derivater, hvor anvendelsen af definitionen af intern viden gør det meget vanskeligt at dække almindelige risici f.eks. i forbindelse med forsyningsafbrydelse eller ny forskning, der afslører nærmere oplysninger om potentielle nye forsyninger. Hvis sådan viden øjeblikkelig fremstilles som "intern viden", vil det gøre risikoafdækning umulig, og derivatmarkederne vil gå i stå. Jeg vil også indtrængende opfordre Kommissionen, Rådet og Parlamentet til at se alvorligt på de ændringsforslag, vi har stillet om dette.
Det er meget vigtigt at genkende "vandtætte skodder", hvor forslaget er blevet ændret fra at være en lov, der kun kan anvendes på individer, til en lov, der kan anvendes på virksomheder. Det er meget vigtigt, at vi tilskynder virksomheder til at sørge for at begrænse strømmen af intern viden, hvis det overhovedet er muligt, og jeg er ordføreren meget taknemmelig for at have imødekommet de bekymringer, som jeg har udtrykt om dette. "Vandtætte skodder" kan være nyttige, hvis de håndhæves ordentligt. Vi bør tilskynde virksomhederne til at gøre brug af dem og til at håndhæve dem ordentligt.
Endelig er det meget vigtigt, at vi har en ordentlig beskyttelse af ytringsfriheden og journalister. Derfor bør der foretages en række radikale ændringer i de forslag, hvor der henvises til journalister, der skriver om finansielle anliggender.

Van den Burg (PSE).
I forbindelse med topmødet i Barcelona har der været stor kritik af det langsomme tempo. Jeg mener, at Parlamentet i dag kan vise, at vi har sat fart i tingene, og at kommissæren kan være tilfreds. Jeg vil især komme ind på Lipietz-betænkningen. Jeg vil gerne lykønske ham med hans betænkning om finansielle konglomerater, som vi har stor erfaring med i Nederlandene.
Jeg har en række generelle bemærkninger. I Nederlandene har vi længe kæmpet med problemet om tilsyn med dynamiske udviklinger på markedet, som er grænseoverskridende, men også sektoroverskridende. Problemet er, hvordan tilsynet skal tilpasses de dynamiske udviklinger. I den finansielle servicehandlingsplan har man indtil videre valgt en fremgangsmåde om så vidt muligt at strømline reglerne i medlemsstaterne for forskellige tilsynsmyndigheder og så derfra arbejde hen imod lige vilkår for markederne. Inden for denne pragmatiske fremgangsmåde er det rimeligt at lade medlemsstaterne vælge, hvordan de vil indrette deres tilsynsstruktur. Det er helt klart en foreløbig løsning, som også har ulemper. Det er imidlertid vigtigt, at vi tager sigte på den fremtidige løsning, på et fremtidigt tilsyn, som skal finde sted på EU-plan. Den struktur skal være mere effektiv, gennemskuelig og mindre decentraliseret for reelt at være mere effektiv. Ikke alt kan fastsættes i detaljerede regler. I Nederlandene har vi stor erfaring med en fremgangsmåde, hvor den myndighed, som fører tilsynet, har forholdsvis mange diskretionære kompetencer, men det er et problem, hvis det skal godkendes grænseoverskridende for andre medlemsstater med henblik på det store antal eksisterende myndigheder. Derfor skal vi føre en debat om en stærk europæisk tilsynsfører og finde ud af, hvordan det skal fordeles, og om det skal gøres i sektorer. Det er efter min mening uaktuelt, men vi skal undersøge, om vi skal skelne funktionelt mellem adfærdstilsyn og forsigtighedstilsyn. I den forbindelse skal ECB's rolle drøftes. Jeg har hørt, at man også i de kredse overvejer en mulig rolle ved tilsynet. Endelig vil jeg gerne foreslå, at både Kommissionen og Parlamentet tager initiativer til en sådan vidtgående debat.

García-Margallo y Marfil (PPE-DE).
Fru formand, reguleringen af værdipapirmarkedet bør forene to mål: for det første at give de europæiske virksomheder flere muligheder for at få penge på en billigere måde og for det andet at beskytte investorerne. Jeg mener, at denne forening er opnået i betænkningen om markedsmisbrug, og den er også opnået gennem nogle kompromisændringsforslag til direktivet om tilsyn med finansielle konglomerater.
I betænkningen af hr. Huhne finder jeg desværre tre angreb på princippet om retlig beskyttelse: de, der vedrører definitionen af det offentlige udbud, de, der vedrører valget af den myndighed, som skal føre tilsyn med prospektet, og endelig de, der vedrører små og mellemstore virksomheders fritagelse for pligten til at informere.
Jeg gennemgår det punkt for punkt. Hvad angår definitionen af det offentlige udbud, foreslår ordføreren, at disse oplysninger leveres til investoren i den sidste fase, det vil sige i fasen umiddelbart inden, kontrakten indgås. Efter min mening bør disse oplysninger stilles til rådighed og offentliggøres fra det tidspunkt, hvor investoren anmodes om penge, og det er indlysende, at min løsning, der er sammenfaldende med Kommissionens, ikke udelukker, at der benyttes professionelle investorer til analysen af investeringens muligheder.
Hvad for det andet angår det foreslåede helt frie valg af tilsynsvirksomhed, har jeg i mit tidligere liv været finansinspektør, og jeg mener ikke, at det er nogen god idé, at skatteyderne kan vælge deres finansinspektør, og jeg mener heller ikke, at der er nogen god idé, at de finansielle institutioner kan vælge det endelige tilsynsorgan. Jeg synes, at Kommissionens løsning, som er mere i tråd med de tidligere direktiver, er mere fornuftig - den nationale myndighed ved bedst, hvilken national lovgivning der gælder, og den skal investoren oplyses om - og navnlig, at den er mindre risikabel, for idéen om fuldstændig frihed åbner efter min mening op for en konkurrence, et væddeløb mellem tilsynsmyndigheder, der går ud på at sænke kravene og tiltrække investorer, hvilket ville være til skade for den retlige sikkerhed.
Hvad angår det sidste punkt, kan jeg ikke være enig med ordføreren i, at små og mellemstore virksomheder bør fritages, især når man tænker på, at små og mellemstore virksomheder er virksomheder, der har en kapital på 350 millioner pesetas, for det ville svare til at fritage 80% af de virksomheder, der er noteret på børsen.
Jeg beklager, at jeg ikke kan tale færdig, jeg vil afslutte dialogen med hr. Huhne, i øjeblikket pr. brev og forhåbentlig senere mundtligt.

Bolkestein
Fru formand, dette er en forhandling under ét om tre emner. Jeg vil gerne indlede med den betænkning, der er udarbejdet af hr. Lipietz. Jeg vil begynde med at rose ham for den fremragende betænkning. Han har magtet et forslag, som er både teknisk kompliceret og økonomisk vigtigt.
Jeg kan derfor acceptere følgende ændringsforslag uden forbehold: ændringsforslag 2, 3, 7-10, ændringsforslag 9 som rettet ved ændringsforslag 50 samt ændringsforslag 18-30, 35, 36, 40 og 42. Det er velkomne forbedringer og reelle afklaringer af forslaget.
På samme måde er der en række ændringsforslag, hvis ånd jeg kan acceptere. De går langt i den rigtige retning, men har brug for lidt raffinering for at undgå sammenblanding eller eventuelle indre uoverensstemmelser. Ændringsforslag 6 kunne forbedres ved at kombinere det med elementerne i ændringsforslag 9 for at få et godt sæt makroøkonomiske kriterier til at afgøre, hvilke koncerner der er omfattet af direktivet. Ændringsforslag 17 afklarer, hvordan særlige koncernstrukturer omfattes. Det er også en velkommen afklaring, men ordlyden kunne strammes op. Ændringsforslag 31 kræver, at Kommissionen skal høre branchen. Det er jeg enig i. Men ændringsforslaget forekommer os at være for begrænset. Det begrænser høringen til en håndfuld Bruxelles-baserede brancheorganisationer. Kommissionen ønsker en så bred og repræsentativ høring som mulig. Jeg tror også, at Parlamentet vil anse det for nødvendigt.
Ændringsforslag 32-34, 44, 46 og 48 søger at ændre det, der bør fratrækkes kapitalen for at undgå såkaldt dobbeltgearing af kapital og kunstig oppustning af en virksomheds kapitalgrundlag. Jeg er enig med ånden i disse ændringsforslag. 20%-tærskelen for forsikringsfradrag synes at være et godt kompromis. Den foreslåede ordlyd har blot behov for nogle forbedringer for at sikre den overordnede sammenhæng i teksten. Men ændringsforslag 43, 45 og 47, som overhovedet ikke er i overensstemmelse med ændringsforslag 44, 46 og 48, er derfor ikke acceptable.
Der er kun nogle få ændringsforslag, som jeg desværre ikke kan acceptere. For det første er der de ændringsforslag, som i betydelig grad begrænser direktivets anvendelsesområde, nemlig ændringsforslag 4, 5, 11, 12 og 49. De vil indsnævre foranstaltningerne til kun at omfatte koncerner med et moderselskab/filialforhold. Det afspejler ikke virkeligheden. Der findes koncerner, der er organiseret på en anden måde, og som i så fald ville slippe for tilsyn, f.eks. horisontale kooperative virksomheder eller gensidige koncerner såsom Rabo Bank i Nederlandene eller DG Bank i Tyskland. Disse ændringsforslag udelukker også alle med tætte forbindelser til et konglomerat. Efter den spanske Banesto-sag ved vi alle, hvor vigtigt det er at medtage sådanne tilfælde i vores tilsyn, navnlig hvad angår transaktioner inden for koncernen.
En anden gruppe af ændringsforslag, som jeg desværre ikke kan støtte, vedrører beregningen af kapitalkravet. Det er ændringsforslag 15, 16, 37 og 39. Jeg kan acceptere, at man flytter substansen fra bilaget til direktivets lovtekst, men jeg kan ikke gå ind for de yderligere omfattende ændringer af definitionen af kapital. De vil i grundlæggende grad underminere vores branches kapitalstandarder. For det første ændrer den engelske tekst i ændringsforslag 16 et ord i det oprindelige forslag og åbner følgelig døren for accept af alle former for kapital til dækning af risici, uanset denne kapitals kvalitet. Jeg forstår, at dette er en slåfejl - det sker undertiden - men jeg vil gerne have en bekræftelse af, at de franske og tyske tekster, hvor den oprindelige tekst forbliver uændret, er den korrekte tekst. For det andet kan jeg ikke acceptere, at man medtager minoritetsinteresser i koncernkapitalen - det er sidste sætning i ændringsforslag 15 - hvis alle koncernens risici ikke også er dækket.
Den tredje gruppe ændringsforslag, som jeg ikke kan gå ind for, er de ændringsforslag, som giver vores finansielle koncerner frihed til at vælge, hvordan de vil beregne deres kapitalkrav. Dette angår ændringsforslag 1, 13, 14, 38 og 51. Det er vores offentlige myndigheders rolle og ansvar. De kan ikke overlade dette til branchen ved selvregulering, og jeg er enig i, at myndighederne bør drøfte og nå til enighed med hver enkelt koncern om, hvordan dets kapitalkrav skal beregnes. Jeg er sikker på, at vi kan nå frem til et acceptabelt kompromis, men jeg beder om Deres forståelse, når jeg siger, at disse ændringsforslag går for langt.
Som konklusion på dette punkt vil jeg sige, at dette er en meget velkommen og støttende betænkning. Det vil jeg gerne understrege. Med nogle få undtagelser, som jeg har nævnt, bidrager den virkelig til en hurtig aftale, og jeg har tillid til, at det vil være muligt at nå frem til acceptable kompromiser vedrørende følgende ændringsforslag: 1, 4, 5, 11-16, 37-39, 49 og 51. Der er gjort fremskridt i Rådet, og en aftale mellem institutionerne ser ud til at være så godt som nær.
Hvad det andet spørgsmål angår, som er den betænkning, der er udarbejdet af hr. Goebbels, vil jeg gerne indlede med at sige, at der er gjort meget gode fremskridt i denne sag. Jeg vil starte med at takke ordføreren, hr. Goebbels, mange gange for den store indsats, han har gjort, selv om han har måttet arbejde under et hårdt pres, som vi i øvrigt alle gør. Det er en meget kompliceret og følsom sag, og jeg vil gerne rose, at ordføreren resolut har forsvaret målet i dette direktiv, som er i betydelig grad at fremme de europæiske kapitalmarkeders integritet. Jeg vil også gerne takke den rådgivende ordfører og medlemmerne af Udvalget om Valutaspørgsmål for, at de har været rede til at arbejde så hurtigt som muligt.
Jeg ved, at vi alle er enige om, at EU ikke vil have noget at gøre med grådige finansielle bedragere. Vi ønsker stabile, gennemsigtige, integrerede og effektive europæiske markeder for alle forbrugere og investorer. Dette direktiv skal bidrage til at øge investorbeskyttelsen og til at gøre de europæiske kapitalmarkeder mere sikre og mere attraktive i fremtiden. Det må fordrive de internationale bekymringer, der i de senere år er blevet udtrykt om insiderhandel og kursmanipulation på europæiske markeder.
Jeg er sikker på, at alle medlemmer er klar over, at de seneste begivenheder har vist, hvor vigtige disse spørgsmål er. Det er ikke kun angrebene den 11. september, der har bevist nødvendigheden af en høj grad af markedsbeskyttelse. Skandaler såsom Enron-sagen, der er blevet nævnt mange gange her i aften, viser klart, at der er behov for regler, der gør markederne mere sikre, og som sørger for, at de forbliver fri for misbrug og svig. Kapitalmarkedernes smidige funktion og offentlighedens tillid til dem er betingelserne for bæredygtig økonomisk vækst og velstand. Markedsmisbrug øger omkostningerne for finansieringsselskaber, ødelægger markedets integritet og afholder investorer fra at investere. Vi må gøre alt for at udrydde det. Med dette direktiv sikrer vi en høj integritet på markedet, og vi indfører fælles standarder mod markedsmisbrug over hele Europa og gør herved de europæiske kapitalmarkeder mere attraktive i fremtiden.
Kommissionen kan gå ind for alle de ændringsforslag, som hr. Goebbels har stillet i sin betænkning, med undtagelse af de ændringsforslag, der yderligere er foreslået af fru Echerer, ændringsforslag 75 og 76, af hr. Lehne, ændringsforslag 88 og 89, og af hr. Herzog, ændringsforslag 87.
Men Kommissionen har stadig sine tvivl med hensyn til ændringsforslag 2 om komitologi. For det første er dette ændringsforslag ikke nødvendigt, eftersom Kommissionen allerede har accepteret ændringsforslag 1, der klart henviser til kommissionsformand Prodis erklæring ved Parlamentets sidste mødeperiode den 5. februar og mit brev af 2. oktober 2001 til formanden for Økonomiudvalget, fru Randzio-Plath. Desuden understregede jeg under drøftelsen af lord Inglewoods betænkning om internationale regnskabsstandarder i mandags endnu en gang vores fulde engagement, når det gælder denne vigtige erklæring om gennemførelse af lovgivningen om finansielle tjenesteydelser.
For det andet afspejler ændringsforslaget ikke alle de elementer, som vores institutioner er nået til enighed om, og der er nogle forskelle mellem ordlyden i kommissionsformand Prodis erklæring og ordlyden i ændringsforslag 2, der kunne føre til misfortolkninger. Endvidere - og det er et vigtigt punkt - vil jeg gerne sige til hr. Goebbels, at jeg ikke er sikker på, at de forskellige formuleringer vil blive godkendt af Rådet. Jeg kan ikke tale for Rådet, men det kan meget vel føre til vanskeligheder, som vi gør klogt i at undgå. Kommissionen ville derfor foretrække, at vi holder os til, hvad man tidligere er nået til enighed om.
Lad mig klart og utvetydigt udtale, at Kommissionen fuldt ud - og i alle detaljer - vil overholde de forpligtelser, den har indgået i sin erklæring i plenarforsamlingen såvel som i mit eget brev til fru Randzio-Plath. Såfremt plenarforsamlingen skulle vedtage de ændringsforslag, der er vedtaget af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, såvel som nogle af de yderligere ændringsforslag, der er stillet til mødet i dag, håber jeg meget stærkt, at Rådet også kan acceptere teksten, så vi kun får én høring. Det ville være en væsentlig præstation for integrationen af de europæiske kapitalmarkeder inden 2005, som vi går efter, samt et tegn på tillid til Det Europæiske Råd i Barcelona. Jeg håber, at alle de tilstedeværende medlemmer her og de medlemmer, der stemmer i morgen, vil være enige og vedtage direktivet.
Til slut kommer vi til den betænkning, der er udarbejdet af hr. Huhne vedrørende direktivet om prospekter. Må jeg igen indlede med at takke hr. Huhne for hans betænkning. Der er stillet mange ændringsforslag, og de resulterer i en afklaring af vores forslag. Der er gjort et godt stykke arbejde med at forbedre ordlyden om eurobonds, som vi i store træk kan gå ind for. Vi kan acceptere 46 ændringsforslag: ændringsforslag 1, 3, 4, 7-9, 13, 18, 19, 22-26, 29, 30, 38, 39, 41, 43, 44-56, 58-61, 63, 64, 66-72 og 75, men det kan være, at vi er nødt til at omformulere dem for at sikre den overordnede sammenhæng i teksten.
Jeg er imidlertid bekymret over nogle af de punkter, som Parlamentet måtte vedtage. For det første er jeg bekymret over, at Parlamentet her i kølvandet på Enron-skandalen endog kan finde på at svække de fundamentale betingelser i den gældende EU-lovgivning, det vil sige i den lovgivning, der er gældende nu, nemlig at virksomheder, der ønsker at rejse kapital blandt offentligheden, skal offentliggøre information i et prospekt, der er godkendt af den kompetente myndighed. Det er det, ændringsforslag 35 handler om. Er Europa-Parlamentet virkelig rede til at støtte et ændringsforslag, som fører til, at over 75% af alle virksomheder, der er registreret i Europa, skal være i stand til at rejse kapital uden at offentliggøre et prospekt? Fru Berès kom med det selvsamme argument for lidt siden. Det ville betyde, at der for nogle EU-markeders vedkommende ville være tale om, at alle undtagen et par virksomheder ville være undtaget. Hvordan forklarer vi dette for de europæiske investorer?
For Kommissionen har prospektforslaget to mål, nemlig at lette kapitaltilførslen for europæiske emittenter og sikre et passende niveau af investorbeskyttelse. Begge disse mål er lige vigtige. Investorbeskyttelse er et punkt, der for ofte er blevet overset i debatten.
Den anden årsag til bekymring er, at nogle af de stillede ændringsforslag vil føre til mere fragmentering, ikke mindre. Vi må nå frem til noget, der er godt for Europa som helhed, og vi ønsker ingen lapperier af de nationale systemer. Lad mig være klar med hensyn til dette punkt, og lad mig være klar over for Parlamentet om, at mine kolleger og jeg vil gøre alt, hvad vi kan, for at nå til enighed med Parlamentet om denne meget vigtige tekst om et fælles kapitalmarked, men vi må løse disse problemer.
Lad mig nu kort komme ind på mulige løsninger af nogle af de vigtigste politiske spørgsmål. Hvad små og mellemstore virksomheder angår, er Kommissionen imod, at de undtages fuldstændigt i forslaget, men den er villig til at finde en omkostningseffektiv løsning, der kan sikre, at de små og mellemstore virksomheder får adgang til kapitalmarkeder til den rigtige pris og under de rigtige reguleringsniveauer med den nødvendige investorbeskyttelse. Vi har altid gjort os til talsmænd for at tilpasse undtagelsesbestemmelserne til de små og mellemstore virksomheders særlige karakter, og vi vil være rede til at overveje en undtagelse for små og mellemstore virksomheder fra forpligtelsen til en gang om året at skulle ajourføre prospektet, som foreslået i ændringsforslag 71.
Hvad eurobonds angår, er vi enige i ordførerens idé om at undtage eurobonds med et højt minimumspålydende, men vi mener, at det foreslåede niveau - 50.000 euro - er for lavt. Vi støtter derfor ændringsforslag 66 og 67, da Kommissionen finder, at der er gjort et godt stykke arbejde her.
Hvad angår den årlige ajourføring af prospektet, kunne vi overveje at undtage små og mellemstore virksomheder, men vi vil helt bestemt stå fast med hensyn til store virksomheder, ikke mindst fordi 300 af vores største virksomheder, der er registreret i USA, allerede opfylder denne forpligtelse. Vores investorer bør have samme undtagelse som amerikanske investorer. Jeg er sikker på, at vi alle er enige i, at vores investorer ikke er de amerikanske underlegne.
Endelig ønsker vi med hensyn til den kompetente myndighed at fastholde vores holding til én administrativ myndighed pr. medlemsstat. Vi er rede til at afklare, om det er muligt med en uddelegering af beføjelser, såfremt det endelige ansvar kommer til at ligge hos den fælles administrative kompetente myndighed. Vi kan ikke gå ind for det frie valg af regulerende myndighed, hvilket kan føre til det famøse "kapløb mod bunden", men vi vil være rede til at overveje nogen fleksibilitet for emittenter af værdipapirer og emittenter, der arbejder ud fra tredjelande.
Kort sagt afviser Kommissionen 29 ændringsforslag. Det er ændringsforslag 2, 5, 6, 10-12, 14-17, 20, 21, 27, 28, 31-37, 40, 42, 57, 62, 65, 73, 74 og 76. Hvad ændringsforslag 10 angår, godkender vi ændringsforslagene om komitologi, fordi de afspejler vores aftale om sagen, men vi finder, at ændringsforslag 10 er overflødigt. Situationen er den samme hvad ændringsforslag 2 angår om betænkningen af Goebbels, så jeg behøver ikke at gentage hele begrundelsen. Vi finder ændringsforslag 10 overflødigt som følge af ændringsforslag 1, som henviser til Parlamentets forslag til beslutning og til mit brev til fru Randzio-Plath.

Formanden.
Tak, hr. kommissær Bolkestein.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0061/2002 af Pérez Royo for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om forslag til Rådets direktiv om sikring af en reel beskatning af renteindtægter fra opsparing i Fællesskabet (KOM(2001) 400 - C5-0402/2001 - 2001/0164(CNS));
A5-0048/2002 af Della Vedova for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg om skattepolitik i EU - prioriteringer for de kommende år (KOM(2001) 260 - C5-0597/2001 - 2001/2248(COS)).

Pérez Royo (PSE)
Fru formand, for at give et mål for betydningen af denne forhandling vil jeg indlede med at erindre om dette direktivforslags fjerne oprindelse. Oprindelsen går tilbage til direktivet om liberalisering af kapitalbevægelser fra 24. juni 1988. Forfatterne til det direktiv var klar over de muligheder, der gennem denne liberalisering åbnede sig for at unddrage sig de nationale skatter på renteindtægter ved at anbringe investeringen i et andet land end investorens opholdsland. Med få ord kan det siges, at risikoen var og stadig er, at hver medlemsstat, hver stat, der deltog i det indre marked, som var ved at blive oprettet og nu er oprettet, fungerede som et skatteparadis for de øvrige medlemsstater.
Denne risiko advarede forfatterne til direktivet om liberalisering af kapitalbevægelser som sagt imod, og de anmodede Kommissionen og Rådet om at fremsætte lovgivning om den skattemæssige side af liberaliseringen af kapitalbevægelser inden for et år, det vil sige i 1989. Kommissionen stillede sit forslag i tide - på det tidspunkt var det fru Scrivener, der var kommissær - men dette forslag, der hovedsageligt bestod i indførelse af en kildebeskatning for betalinger til statsborgere i andre medlemsstater, fik ikke støtte i Rådet og blev forkastet, hvorved det praktisk talt blev en lovgivningsmæssig fiasko. I 1997 stillede Kommissionen som led i den såkaldte Monti-pakke et nyt forslag baseret på sameksistensmodellen, som Parlamentet udarbejdede en betænkning om, men det kunne man heller ikke blive enige om i Rådet. Det næste skridt er aftalen fra Santa Maria da Feira, hvor Det Europæiske Råd - det vil sige stats- og regeringscheferne - ud fra et forslag fra Økofin-Rådet nåede frem til grundlaget for en politisk aftale på baggrund af de punkter, som jeg vil nævne i det efterfølgende.
For det første forpligtede medlemsstaterne sig til at oprette et system til udveksling af informationer om udbetaling af renter til statsborgere fra andre medlemsstater, hvilket indebærer, at bankhemmeligheden afskaffes.
For det andet, og som et undtagelses- og overgangssystem - tillades det, at visse stater, nemlig Belgien, Østrig og Luxembourg, i stedet for at udveksle informationer - det vil sige i stedet for at afskaffe bankhemmeligheden - anvender et system med kildebeskatning.
Endelig blev og forbliver indførelsen af hele dette lovsystem betinget af forhandlinger med tredjelande (Schweiz, USA, Andorra og andre) for at sikre, at disse lande indfører tilsvarende foranstaltninger, og for at sikre, at medlemsstaterne indfører de samme foranstaltninger i deres afhængige territorier (Kanaløerne og andre).
Vores vurdering af det forslag til direktiv, som retningslinjerne fra Feira har givet sig udslag i, er udelukkende positiv. Vi mener generelt, at det er i overensstemmelse med den strategi, der er i OECD, som i dag er det mest aktive diskussionsforum på dette område.
Det væsentlige problem, og det bliver mine sidste ord, fru formand, i hele denne sag er - det kan ingen nægte - forhandlingerne med tredjelande. Kort sagt er problemet, hvordan man får Det Schweiziske Forbund til at afskaffe bankhemmeligheden. Men selv med risiko for at blive opfattet som en naiv optimist vil jeg påpege, at alt her i livet forandrer sig, og ikke engang den schweiziske bankhemmelighed er, hvad den har været. Konkret vil jeg gøre opmærksom på, at USA gennem en intern bestemmelse har fået indført en ordning, den såkaldte Qualifyed Intermediary Agreement, som forpligter de schweiziske banker og andre landes banker til at give Internal Revenue Service meddelelse om udbytte udbetalt til en amerikansk kunde - en US person - som hidrører fra et ligeledes amerikansk aktiv, til at ophæve bankhemmeligheden i forbindelse med disse udbetalinger eller at opkræve en skat på 30%. Der er ingen, som kan være i tvivl om, at denne ordning kan omgås ved blot at investere i et aktiv, der ikke er amerikansk. Selv om vi har overvundet alle afstande i forbindelse med bekæmpelse af terrorisme, står vi også i denne situation over for den ensidige strategis begrænsninger i kampen mod ukorrekt praksis (i dette tilfælde skatteunddragelse på internationalt plan).
Derfor er det nødvendigt at fremhæve det, som en samlet aktion fra EU's og medlemsstaternes side kan føre til på dette område. Vi mener, at det bør være vejen frem i forhandlingerne med USA og andre lande. Vi har tiltro - og dermed slutter jeg, fru formand - til Kommissionens evne til at føre nogle fornuftige forhandlinger for at finde en løsning på dette problem med beskatning af opsparing, som rent ud sagt burde have været løst for længst.

Della Vedova (NI)
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne starte med at takke kollegerne fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål. De har - navnlig under forhandlingen og herefter med deres meget talrige ændringsforslag - bidraget til at forbedre denne betænkning, og jeg tror ligeledes, at de har bidraget til udarbejdelsen af en tekst, som både udvalget og forhåbentlig også Parlamentet kan være tilfredse med.
I betænkningen gives der en overordnet positiv vurdering af Kommissionens to meddelelser, nemlig meddelelsen om skattepolitiske strategier og meddelelsen om en strategi for et konsolideret skattegrundlag for paneuropæiske selskaber. Der er både tale om en overordnet positiv vurdering, når det gælder fastlæggelsen af de generelle målsætninger, og når det gælder de instrumenter, der skal anvendes for at nå disse målsætninger.
I den første del af betænkningen understreges det, at den konstante forøgelse af skattebyrden i de sidste 20 år - en forøgelse, som også har fundet sted i de sidste par år, eftersom skattebyrden kun er blevet reduceret meget lidt - risikerer at være en af årsagerne til den ringe vækst i EU.
Kommissionen understreger i sine meddelelser, at en vis skattekonkurrence nok vil være uundgåelig, og at den måske kan bidrage til et lavere skattetryk. Den anerkender dermed med rette skattekonkurrencens positive rolle i forbindelse med nogle regler, som hindrer ukorrekt adfærd. I betænkningen gentages og fremhæves princippet om skattekonkurrence, idet der gøres opmærksom på, at de seneste års erfaring viser, at skattekonkurrence er forenelig med en konstant samordning af skattelovgivningen med henblik på at fjerne hindringerne for gennemførelsen af det indre marked. Skattekonkurrence er forenelig med gennemførelsen af det indre marked, som ikke kræver en fuldstændig ensartethed i konkurrencevilkårene, og skatten er kun en af de mange variabler, der er afgørende for konkurrenceforholdene i det enkelte land og mellem de forskellige lande.
Som nobelprismodtageren Mundell sagde - han er en af den fælles valutas anerkendte ophavsmænd - er skattekonkurrence heller ikke uforenelig med euroens indførelse. Når det gælder skattekonkurrence, skal det desuden slås fast, at man i virkeligheden ikke ser det race to the bottom, nemlig det kapløb efter lave skatter, som mange ofte frygter, fordi de er bange for, at staten kommer til at mangle de nødvendige ressourcer. Selv om der er skattekonkurrence, har vi set, at beskatningen i virkeligheden er blevet ved med at stige i EU i de sidste årtier.
I betænkningen giver vi udtryk for vores bekymring over skatten på arbejde, men der er ikke noget bevis for - og det er ikke rationelt at tro - at denne skat er en konsekvens af, at skatten på kapital er blevet mindre. Det fremgår nemlig ikke af de oplysninger, vi har til rådighed
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil nu gå over til nogle andre punkter. Hvad momsen angår, slår vi i betænkningen fast, at det er nødvendigt at indføre et system, hvor man til fulde anvender hjemlandsprincippet - som skal foretrækkes i det endelige system - og på dette punkt er man efter vores mening stadig undvigende i Kommissionens dokumenter. Man sætter sig dette mål, men man fastlægger ikke tidsfristerne og betingelserne for indførelsen af hjemlandsordningen. I betænkningen bifalder vi nogle af de retningslinjer, der tager sigte på at forbedre det nuværende system, men vi beder også om indførelsen af et endeligt system.
Når det gælder punktafgifterne - og navnlig punktafgifterne på alkohol og tobak - henvises der i betænkningen til det, som Parlamentet allerede slog fast i hr. Katiforis' betænkning. Hvad miljøbeskyttelsen angår, anerkender vi desuden ikke alene princippet om, at "forureneren betaler", men også, at dette princip ikke kun gælder for skatteinstrumenterne. Med hensyn til afgiften på energi vil jeg understrege, at de aktuelle konkurrenceforvridninger og skævhederne på markedet faktisk gør det højst uhensigtsmæssigt at foreslå en skatteharmonisering for energiprodukter.
Hvad de direkte skatter angår, hr. kommissær, giver vi i betænkningen udtryk for ønsket om, at det forløb, der tager sigte på en fuldstændig gennemførelse af skattepakkens foranstaltninger, snarest muligt bliver tilendebragt, og at man navnlig afskaffer de bestemmelser, der gør forskel på valutaindlændinge og valutaudlændinge, og som giver mulighed for svig og ikke er forenelige med det indre marked.
Når det gælder strategien for indførelsen af et konsolideret skattegrundlag for virksomheders europæiske aktiviteter, hilser vi i betænkningen Kommissionens forslag velkomment og foreslår en i det mindste midlertidig indførelse af princippet om hjemlandsbeskatning, Home State Taxation, mens vi afventer vedtagelsen af det konsoliderede skattegrundlag. Vi understreger, at det bør overlades til de enkelte lande at fastlægge satserne og beskatningsniveauet.
Til sidst vil jeg gerne sige, at vi for instrumenternes vedkommende bifalder bestræbelserne på at indføre soft legislation-instrumenter og således en selvregulering fra medlemsstaternes side. Endelig vil jeg gerne fremhæve princippet om Parlamentets medbestemmelsesret på skatteområdet og understrege, at vi bør gå over til kvalificeret flertal for de administrative aspekters vedkommende, men ikke i forbindelse med satsernes og skattegrundlagets fastlæggelse. Som ordfører godkender jeg de to ændringsforslag, der er stillet.

Andria (PPE-DE).
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, hr. Pérez Royos betænkning er god, fordi den er udarbejdet på en velafbalanceret og teknisk måde. Der er ingen tvivl om, at det var nødvendigt at behandle et emne som beskatning af opsparing på denne måde, eftersom der er tale om et yderst vanskeligt område.
Kommissionen og Rådet har i tidens løb overvejet hele tre forskellige forløb, som man kunne følge, og de har ofte skiftet mening og ændret strategi. Disse tre forløb er kildeskat, informationsudveksling og begge muligheder på samme tid. Til sidst valgte man en informationsudveksling, og efter indgående forhandlinger i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål blev den begrænset til fysiske personer. Som skyggeordfører kæmpede jeg for, at juridiske personer ikke blev medtaget i direktivets anvendelsesområde, eftersom en virksomhed - uanset hvilken selskabsform der er tale om - har pligt til at føre regnskab og sørge for dette regnskabs godkendelse. Eftersom det fremgår af regnskabet, hvilke investeringer der er foretaget i opsparingsprodukter, bliver det nødvendigt at angive udbyttet heraf i oversigten. Det ville således ikke bare være overflødigt at lade informationerne omfatte juridiske personer, for det ville utvivlsomt også virke stik imod hensigten, eftersom det ville komplicere informationerne på en absolut uhensigtsmæssig måde.
Det er desuden nødvendigt at se på problematikken med tredjelandene. En manglende accept fra deres side ville underminere hele direktivets grundlag, for hvis der ikke er ensartede betingelser for medlemsstaterne og tredjelandene ved direktivets gennemførelse, vil det være let at overføre betydelige opsparede beløb med det samme. Det Europæiske Råd i Feira slog udtrykkeligt fast i sine konklusioner, at det er nødvendigt med tilstrækkelige garantier fra tredjelandene for disse foranstaltninger eller for nogle tilsvarende foranstaltninger, så der kan træffes en enstemmig afgørelse om associeringen og direktivets gennemførelse senest den 31. december 2002.
Et andet væsentligt aspekt er de medlemsstater, som i en periode på syv år ikke er underlagt meddelelsespligten, nemlig Belgien, Østrig og Luxembourg. Ikke desto mindre skal disse lande - sådan som der står i ændringsforslag 14 til artikel 10, afsnit 1 - efter overgangsperiodens ophør deltage fuldt ud i den automatiske informationsudveksling. Direktivet er formuleret således, at man også forhindrer ethvert forsøg på at dække sig ind under anomymitet. Det er nødvendigt, at arbejdet glider let og ubesværet, idet man ligeledes holder et vågent øje med hvidvaskningen af penge. Hvis der ikke var denne mulighed for at hvidvaske pengene, ville den nationale og internationale terrorisme have ringe overlevelsesmuligheder.
Ud fra den synsvinkel tager mit ændringsforslag, nemlig ændringsforslag 6 til artikel 3, stk. 2, litra b), sigte på, at der også skal gives detaljerede personoplysninger for alle de kontraktforbindelser, der blev indgået før direktivets ikrafttrædelse, så snart de er genstand for en hvilken som helst bevægelse. I den forbindelse ville det være ønskeligt med en europæisk personoplysningscentral for at kunne kontrollere alle vigtige kapitalbevægelser, der kan have - eller blot er mistænkt for at have - forbindelse til den internationale terrorisme.

Randzio-Plath (PSE).
Fru formand, for det første vil jeg gerne takke ordføreren hr. Pérez Royo for betænkningen, som gør det meget tydeligt, hvilke fremskridt der fortsat skal gøres på dette område. Jeg vil også gerne takke hr. Della Vedova for hans meget velovervejede forslag. Vi ved alle, hvor svært det er at koordinere skatteområdet i EU. Der er jo praktisk talt ikke længere nogen, der taler om skatteharmonisering. I den forbindelse ved vi også, at de galopperende skatter er meget skadelige for erhvervslivet i Europa og også for udviklingen af EU som erhvervsområde.
Jeg vil også meget gerne takke ordføreren hr. Della Vedova for, at han endnu en gang har sat fokus på emnet om høring af Europa-Parlamentet, for jeg mener, at vi i forbindelse med traktatændringerne og debatten om en europæisk forfatning også skal overveje, hvor grænserne for national suverænitet skal gå med hensyn til skattepolitikken. Vi skal altså gå nye veje for at definere, på hvilke områder det er i fælles interesse at holde fast i skattepolitiske hjørnestene. Derfor mener jeg, at konventet ville gøre klogt i også at tage dette emne under behandling og kræve traktatændringer, som går væk fra princippet om enstemmighed og over til flertalsprincippet i EU's skattepolitik.
Det er vi naturligvis meget langt væk fra nu, hvor vi behandler Kommissionens virkeligt gode og meget pragmatiske og dermed også rigtige dokument. Det er korrekt, at Kommissionens status kun kan få et desillusioneret udfald, når det drejer sig om koordinering. På momsområdet er det bestemt skuffende, for vi er endnu langtfra nået dertil, at vi anvender princippet om oprindelseslandet. Derfor skal Kommissionens pragmatiske idé støttes, uden at vi af den grund nogensinde taber målsætningen af syne.
Forskellige andre områder af skattekoordineringen er dog ikke så fremtidsorienterede. Jeg mener, at vi stadig har lang vej med virksomhedsbeskatningen, før vi har realiseret det, som i sin tid skulle forsøges med Monti-pakken. I hvert fald skal vi nå frem til en udtørring af skattemæssige oaser og fjernelse af den konkurrenceforvridende skattebegunstigelse af juridiske eller naturlige personer, som ikke er etablerede eller bosiddende i området. Det skal være vores mål sammen med minimumskravet om fælles definitioner på det skatteretlige område omfattende lige fra beskatningsgrundlaget til overskudsdefinitionerne. Det ville glæde mig meget, om vi i Europa-Parlamentet kunne blive enige om at tale med en fælles stemme i disse bestemmelser. Det ville helt sikkert motivere regeringerne til progressiv handling.

De Clercq (ELDR).
I løbet af mit minuts taletid vil jeg begrænse mig til Pérez Royo-betænkningen om beskatning af renteindtægter fra opsparing. Det glæder mig, at ordføreren har overtaget mit ændringsforslag, som blev stillet i Retsudvalget, hvori det fastsættes, at direktivet skal være afhængigt af en aftale, som skal indgås mellem EU og en række tredjelande, som skal opfylde den samme indberetningspligt. Rådet havde udtalt sig herom i sine konklusioner fra topmødet i Feira. Sådanne forhandlinger er i øvrigt allerede i gang. Derfor er det godt, at betingelsen er medtaget klart i direktivet, hvilket hidtil af uransagelige årsager ikke har været tilfældet. Sådan en aftale med en række tredjelande og med de såkaldte afhængige områder er efter min mening meget vigtig for at sikre lige behandling af opsparinger både inden og uden for EU, udelukke skatteunddragelse og undgå betydelig kapitalflugt. Efterfølgende beklager jeg, at ingen ændringsforslag blev taget i betragtning i forbindelse med anvendelsen af direktivet på juridiske personer. Det ville udelukke, at vigtige opsparinger fra fysiske personer placeres på et selskabs konto for ikke at blive omfattet af direktivet, og det kan da ikke være acceptabelt.

Lulling (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil udelukkende tale om Pérez Royo-betænkningen og sige, at jeg langtfra er glad for kompromiset fra Feira om beskatning af opsparing. Det direktivforslag, som Kommissionen har forelagt os, skal udmønte sig i en lovgivningsmæssig tekst. Resultatet er et kompromis. Forslaget er derfor ikke længere et resultat af den initiativret, som er forbeholdt Kommissionen. Når Kommissionen accepterer at arbejde som skriver for Rådet, kunne den i det mindste forelægge os en blanding, der lever op til den juridiske stringens, som man med rette kan forvente sig af en lovgivningsmæssig tekst.
Jeg takker derfor Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål for, at det har vedtaget størstedelen af mine ændringsforslag, som jeg har fremlagt for at garantere et minimum af juridisk sikkerhed. Vores socialdemokratiske ordfører har forsøgt at radikalisere dette direktivforslag ved at fjerne sig fra kompromiset fra Feira. Han ville bl.a. udvide anvendelsesområdet til juridiske personer og foreslog, at alle investeringsfonde skulle beskattes uden forskel. Disse forslag er heldigvis ikke blevet taget til følge. Jeg beklager naturligvis, at man opgav sameksistensmodellen i Feira. Jeg er stadig overbevist om, at automatisk informationsudveksling mellem medlemsstaterne om rentebetalinger ikke er en ufravigelig betingelse, men en måde, hvorpå man kan sikre sig, at beskatningen af grænseoverskridende rentebetalinger rent faktisk finder sted. For mig er kildeskat en lige så god løsning. Det er endvidere en model, som kunne følges af konkurrerende tredjelande, med hvem det er nødvendigt at nå frem til en aftale om iværksættelse af tilsvarende foranstaltninger, før direktivet gennemføres i EU. For at gøre det klart: Hvis Schweiz f.eks. nægter at udveksle informationer i medfør af landets bankhemmelighedsregler, er det udelukket, at f.eks. mit land, som klart udtalte sig til fordel for denne udveksling i Feira, gør det.
Jeg er overbevist om, at informationsudvekslingen ikke er den endelige løsning. Den mest effektive og mindst bureaukratiske løsning er en frigørende kildeskatteordning, som endda med en fornuftig sats kunne blive en egen ressource for EU.

Thyssen (PPE-DE).
Fru formand, i modsætning til fru Lulling mener jeg, at forslaget kan forsvares. Det er sådan, at de, der vil forvalte på ordentlig vis, ikke kun skal udforme de rigtige love, men ligeledes sørge for, at lovene overholdes. Hvis vi kan konstatere, at medlemsstaterne ikke kan klare det selv, så skal vi hjælpe dem der, hvor vi kan. I Belgien ved vi i øvrigt udmærket godt, hvad vi taler om her. Vi har længe haft en monetær union med Luxembourg, hvilket effektivt har fremmet den grænseoverskridende betalingstrafik med det formål at undgå beskatning af løsøre. Borgerne glemmer alt for gerne, at de skal opgive løsøre fra et andet land til skattemyndighederne i deres eget land. Derfor sker der ikke noget ved også at hjælpe dem. I sidste ende kan det imødegå skatteerosionen, og det sørger endvidere for et mere naturligt fungerende indre marked.
Fru formand, jeg har altid ment, at det var fornuftigt at få orden i sagerne inden for dette område, i første instans på det indre marked, og ikke gøre det afhængigt af aftaler med tredjelande. Hvis jeg har læst Feira-konklusionerne rigtigt, slår Rådet til lyd for den betingelse. I Kommissionens forslag, som normalt skal afspejle Feira-aftalen, er det ikke medtaget. Derfor spørger jeg endnu en gang kommissæren, hvilke fordele og ulemper der er ved en betingelse efter hans mening, og jeg vil endvidere gerne spørge, om han kan informere os endnu en gang om situationen omkring de løbende forhandlinger med tredjelande. Det er interessant for Parlamentet at vide, om de er håbefulde, hvornår de eventuelt kan afsluttes, og hvordan vi skal koble forslagets ikrafttræden til resultatet af forhandlingerne.

Bolkestein
Fru formand, jeg vil også gerne takke hr. Della Vedova for hans betænkning om Kommissionens meddelelser, om skattepolitikken i EU og om selskabsbeskatning i det indre marked. Jeg vil også gerne takke hr. Pérez Royo for hans betænkning om forslaget til et direktiv om beskatning af renteindtægter fra opsparing.
Jeg vil gerne begynde med hr. Della Vedovas betænkning, som jeg hilser meget velkommen. Det hjælper måske, hvis jeg kort erindrer om Kommissionens motiv for at udarbejde disse to meddelelser. De enkelte medlemsstater har stadig med rette ansvaret for mange aspekter af den nationale skattepolitik. Men der er en vedvarende efterspørgsel efter en EU-skattepolitik inden for mange områder. Et meget vigtigt spørgsmål er: Hvilken grad af harmonisering er hensigtsmæssig? Det forekommer Kommissionen, at det er nødvendigt med en høj grad af harmonisering, hvad angår den indirekte beskatning. Denne form for beskatning kan skabe en øjeblikkelig hindring for den frie bevægelighed for varer og det frie udbud af tjenesteydelser i det indre marked. Der har da også fundet en vis grad af harmonisering sted på dette område. Jeg er meget bevidst om, at der har været visse divergerende meninger i Europa-Parlamentet, hvad angår spørgsmålet om punktafgifter på tobak og alkohol - et spørgsmål, der står fru Lullings hjerte meget nær.
Det står imidlertid klart, at de eksisterende meget store forskelle på satserne medlemsstaterne imellem udgør et stærkt incitament til både svigagtige transaktioner og legitim grænseoverskridende handel, som begge fører til konkurrenceforvridning og fordrejning i samhandlen. Jeg er derfor af den opfattelse, at den permanente løsning på disse problemer kræver en øget tilnærmelse af satserne til et niveau, hvor ovennævnte virkninger ikke længere gør sig gældende eller er bragt ned på et tåleligt niveau.
På den anden side er der ikke noget behov for at harmonisere de personlige indkomstskattesystemer, medmindre de medfører forskelsbehandling eller dobbeltbeskatning. Men der er et mellemområde af direkte beskatning af mobile skattegrundlag - bl.a. beskatning af selskaber og kapital - hvor situationen er mindre klar, og som kan have direkte virkninger på det indre marked. Den såkaldte skattepakke, som direktivet om beskatning af renteindtægter for opsparing er et vigtigt element af, søger at gøre noget ved den potentielle udhuling af skatteindtægterne og eliminere skadelig skattekonkurrence. Men for at nå frem til en balance i den europæiske skattepolitik bør man også være opmærksom på skatteydernes interesser - det være sig både almindelige skatteydere og selskaber. Det betyder, at man bør gøre noget ved de hindringer, der ligger i vejen for udøvelsen af de grundlæggende friheder og rettigheder, der garanteres i traktaten. Det er her, vores meddelelse om selskabsbeskatning kommer ind. I den meddelelse ser vi på de skattehindringer, som opleves af selskaber, der opererer på tværs af grænserne i EU. Vi har identificeret et betydeligt antal af disse hindringer, som vi alle må medgå er forbløffende, når man tager i betragtning, at der er gået næsten 10 år, siden det indre marked blev til. Vi har også identificeret potentielle løsninger.
Vi har set på en række mulige løsninger på dette problem i form af både målrettede og omfattende tilgange. Sidstnævnte vil på længere sigt give virksomhederne et konsolideret selskabsskattegrundlag for deres EU-dækkende aktiviteter. Jeg er naturligvis yderst taknemmelig for den støtte, som hr. Della Vedova har givet dette princip i sin betænkning.
I sin forfølgelse af de forskellige mål, som jeg har skitseret med hensyn til beskatning på EU-plan, vil Kommissionen få brug for at anvende en lang række metoder, herunder ikke-lovgivningsmæssige mekanismer. Også her er jeg meget taknemmelig for den uforbeholdne støtte til denne politik, som vi finder i hr. Della Vedovas betænkning.
Jeg vil nu komme ind på forslaget til direktiv om beskatning af renteindtægter fra opsparing. For det første glæder det mig at konstatere, at et betydeligt antal af de stillede ændringsforslag svarer til de ændringer, man nåede til enighed med Økofin-Rådet om i det forslag til direktiv, der blev godkendt den 13. december 2001, med henblik på forhandlinger med tredjelande. Det store mål af enighed mellem Rådet og Parlamentet med hensyn til forslagsteksten kan kun styrke Fællesskabets forhandlingsposition i drøftelsen med tredjelande.
Kommissionen er af den mening, at de ændringsforslag, Rådet nåede til enighed om den 13. december, forbedrer og afklarer lovteksterne, men at de ikke i væsentlig grad ændrer direktivforslaget. Kommissionen finder derfor ikke, at disse ændringsforslag begrunder, at der udarbejdes et revideret direktivforslag, når man betænker de særlige tidsbegrænsninger, vi opererer under.
En række af de ændringsforslag, der er blevet stillet af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, gik på forhandlingerne med tredjelande og medlemsstaternes afhængige og associerede områder og mere konkret på Parlamentets rolle i disse drøftelser. Parlamentet kan forblive forvisset om, at jeg har til hensigt at holde det fuldt ud orienteret om disse forhandlinger, og at jeg ikke har nogen som helst intention om at underminere Parlamentets prærogativer. Jeg er fuldt ud enig i det synspunkt, der blev udtrykt af hr. Pérez Royo, om, at dette forslag har en vigtig international dimension.
Dette er netop grunden til, at Kommissionen og jeg bad om og fik Rådets tilladelse til at indlede forhandlinger med de seks tredjelande, der er nævnt i konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Faro. Det er USA, Schweiz, Andorra, Liechtenstein, Monaco og San Marino. Formålet med disse forhandlinger er at sørge for vedtagelse af foranstaltninger lig det system, der gælder inden for Fællesskabet.
Samtidig er medlemsstaterne forpligtet til at fremme, at deres egne afhængige og associerede områder vedtager de samme foranstaltninger. Drøftelserne med tredjelande og afhængige områder skulle forhåbentlig kunne afsluttes inden sommer.
Jeg må understrege, at Faro-aftalen fastsætter, at disse forhandlinger med tredjelande og afhængige og associerede områder bør finde sted forud for vedtagelsen af direktivet. Kommissionen kan derfor ikke acceptere ændringsforslag, der vil gøre anvendelsen af direktivet, når det først er vedtaget, afhængig af resultatet af sådanne forhandlinger. Der er risiko for, at sådanne ændringsforslag kunne underminere vores forhandlingsposition over for tredjelande, som med rette ønsker at være sikre på, at medlemsstaterne vil gennemføre direktivet, hvis de går med til at anvende lignende foranstaltninger.
Hvad angår et særligt punkt, der blev rejst af fru Thyssen, bør drøftelserne med tredjelande finde sted forud for vedtagelsen af direktivet. Disse aftaler er en politisk betingelse for direktivets vedtagelse. Vi må derfor leve med det.
Som afslutning vil jeg atter takke Parlamentet for dets støtte til direktivforslaget om beskatning af renteindtægter fra opsparing. Jeg kan forsikre Parlamentet om, at jeg - så godt jeg kan - vil holde det orienteret om den videre udvikling i sagen.

Formanden
Tak, hr. kommissær Bolkestein.
Fru Lulling har ordet til en bemærkning til forretningsordenen.
Lulling (PPE-DE).
Fru formand, jeg har bedt om ordet for at komme med en personlig bemærkning. Jeg kan kun undres over fru Thyssens udtalelser om min person og mit land. Fru Thyssen er ikke medlem af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål og har ikke deltaget i forhandlingerne i min gruppe om beskatning af opsparing. Jeg vil derfor gerne have ført til protokols, at hendes udtalelser i denne forbindelse er skudt helt ved siden af.

Thyssen (PPE-DE).
Jeg tror, at fru Lulling har misforstået mig. Jeg talte kun om befolkningen i mit eget land. Jeg angreb eller behandlede slet ikke nogen fra Luxembourg forkert, så vidt jeg ved. Jeg er naturligvis ikke længere medlem af Økonomiudvalget, men det var jeg i 10 år. I en tidligere runde af denne forhandling - om Kommissions forslag herom - var jeg skyggeordfører for min gruppe, så jeg har altså fulgt sagen lidt, fru Lulling. Jeg ville bestemt ikke fornærme nogen fra Luxembourg. Det mener jeg heller ikke, at jeg har gjort. Hvis det skulle være tilfældet, undskylder jeg, men jeg tror, at fru Lulling skal læse min tekst godt igennem, og så vil hun se, at der ikke er noget problem.

Formanden.
Tak, fru Thyssen. Jeg tror, det ville være godt, hvis de ærede parlamentsmedlemmer talte med hinanden bagefter.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0409/2001) af Carnero Gonzáles for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om Den Europæiske Unions status som juridisk person (2001/2021(INI)).

Carnero González (PSE)
Fru formand, i den nuværende situation er enhver fejltagelse mulig. Hvis et meningsmålingsinstitut spurgte folk, om EU har status som juridisk person, har jeg indtryk af, at svaret i de fleste tilfælde ville være bekræftende. Og alligevel ville borgernes svar være forkert, helt forkert, men det ville være et bevis på mindst tre ting: For det første at den situation, som EU's institutionelle struktur befinder sig i for øjeblikket, er uigennemsigtig, for det andet at regeringerne ikke informerer borgerne tilstrækkeligt om spørgsmål som det, vi beskæftiger os med, og sidst, men ikke mindst, at virkeligheden er længere fremme end de beslutninger, der indtil videre er blevet truffet på regeringskonferencerne. Borgerne tror, at EU har status som juridisk person, og alligevel har regeringerne på de konferencer ikke været villige til at give den.
EU har eksisteret, siden Maastricht-traktaten blev vedtaget - og det er nogle år siden - men hverken på det tidspunkt eller senere har man ønsket udtrykkeligt at give Unionen status som juridisk person. Det seneste eksempel er Nice-traktaten. Spørgsmålet er, hvorfor regeringerne hidtil har afvist at gøre det.
På den måde er Unionen stadig en mindreårig, der lever under sine forældres, nemlig De Europæiske Fællesskabers, retlige myndighed.
Mit spørgsmål er: Kan vi blive ved med at have denne modsætningsfyldte og uforståelige situation? Og svaret er klart: Nej, for den nuværende situation skaber retlig forvirring, politisk forvirring, international og intern forvirring, institutionel forvirring og især, som jeg sagde i begyndelsen af mit indlæg, forvirring blandt borgerne.
Lad mig give tre eksempler på internationalt plan. Man kan rejse til et land som Ækvatorialguinea og se, at Kommissionens delegation der er delegation for De Europæiske Fællesskabers og ikke Den Europæiske Unions Kommission, man kan lytte til den repræsentant, vi har i FN, og konstatere, at han er repræsentant for De Europæiske Fællesskaber og ikke for Unionen, og man kan endda med tilfredshed konstatere, hvordan det fælles Europa har givet tilsagn om inden længe at undertegne Kyoto-protokollen, og blive klar over, at det ikke er Den Europæiske Union, men De Europæiske Fællesskaber, der vil undertegne den.
Denne betænkning kommer desuden samtidig med åbningen af Konventet om Den Europæiske Unions fremtid, som Parlamentet ønsker skal være forfatningsmæssig. Den vil derfor være vores første bidrag til konventet efter dets åbning. Og det er logisk, at den også vedrører samme emne.
Vi ønsker, at konventet og senere regeringskonferencen, i en korrekt fortolkning af spørgsmålene fra Laeken, tager fat på spørgsmålet om at give Unionen status som juridisk person, og det vil utvivlsomt medføre fordele: for det første juridisk klarhed, for det andet bedre opfattelse af Unionen og bedre udfoldelsesmuligheder for den på internationalt plan, for det tredje er det absolut nødvendigt for indførelsen af systemet til beskyttelse af de grundlæggende rettigheder i Unionen, for det fjerde vil det gøre den politiske union mere synlig og gøre det lettere for borgerne at identificere sig med Unionen, og for det femte vil det bidrage til at rette op på de svagheder, som søjlesystemet indebærer.
Men vi mener også, at statussen som juridisk person er nødvendig for at gennemføre den politiske union, og ligeledes at processen med konstitutionalisering af Unionen kræver, at den har status som juridisk person. Det er altså en betingelse for, at disse mål kan nås sammenhængende.
Hvis det ikke bliver enden på det, hvad vil formålet med den fremtidige forfatningstekst så være? Hvem vil være genstand for en europæisk forfatning? Unionen eller Fællesskaberne? En af dem er dømt til at afgå ved døden næste sommer. Derfor anmoder vi om, at Unionen får status som juridisk person i den fremtidige europæiske forfatning.
Det anmoder vi om i betænkningen af Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, som jeg er beæret over at være ordfører for, i overensstemmelse med udtalelserne fra Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik og Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, som jeg anser for at være nogle meget positive bidrag.
Desuden mener jeg, at denne enighed om at anmode om, at Unionen skal have status som juridisk person, også gælder de to seneste formandskaber for Rådet, hvilket både Belgien og Spanien har givet udtryk for.
Dette, fru formand, er ikke et spørgsmål for juridiske eksperter, men noget, der er forståeligt for enhver borger, nemlig at vide, at han er borger i en Union med status som juridisk person, som kan og bør styres demokratisk og gennemsigtigt, og at forlange, at den påtager sig sit ansvar.

Laschet (PPE-DE)
Hr. formand, ærede kolleger, ordføreren har netop klarlagt situationen vedrørende de tre Fællesskaber og Den Europæiske Union. På det udenrigspolitiske område er dette spørgsmål forbundet med en særlig problematik. Et fællesskab er f.eks. fuldgyldigt medlem af internationale organisationer, af FAO, og sidder i De Forenede Nationers organer med stemmeret. Det gælder ikke for hele det udenrigspolitisk område. Det kan vi netop mærke på de verdensomspændende forandringer, som har fundet sted i de sidste tre år - hr. Solanas tiltrædelse i 1999, altså en politisk situation i den europæiske udenrigspolitik, indførelsen af euroen den 1. januar 1999 og målsætningen om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik inden 2003 - det er ambitiøse målsætninger, som dog ikke længere står mål med det retlige grundlag, som er foreskrevet i traktaterne.
Vi har i dag i henhold til artikel 24 og 38 kompetence til at indgå aftaler, som har retsvirkning for enten et af Fællesskaberne eller for medlemsstaterne selv. Og der indgås i dag aftaler - og dette må Parlamentet tage til efterretning - uden at Parlamentet får mulighed for en forudgående samstemmende udtalelse. Der gives budgettilsagn i internationale traktater, som derefter skal indfries her i Parlamentet på grund af vores særlige situation. Derfor mener jeg, at konventet på ny skal sætte spørgsmålet om EU's status som juridisk person på dagsordenen. Vi har brug for denne status som juridisk person netop for efter den 11. september at kunne yde en forstærket indsats på unionsplan. Det kan ske parallelt med medlemsstaterne, og det udgør ikke en erstatning for de enkelte medlemsstaters medlemskab af De Forenede Nationer, men det ville styrke vores udenrigspolitiske profil, give handlingskompetence og frem for alt gennemsigtighed for borgerne. Det er den målsætning, som vi i Udenrigsudvalget gerne så, at konventet tog op ved møderne.

Bodrato (PPE-DE).
Hr. formand, forslaget til beslutning om EU's status som juridisk person er et af Parlamentets bidrag til det konvent, der har fået til opgave at udarbejde EU's forfatning. I hr. Carnero González' betænkning understreges det, at tildelingen af status som juridisk person er et uundværligt skridt i retning af en konstitutionalisering af traktaterne, og at det vil forbedre sammenhængen mellem de forskellige EU-politikker.
EU-modstanderne taler om en superstat og om et EU, der er faldet i kløerne på et bureaukrati uden fædreland. I virkeligheden er EU ikke en trussel for den nationale identitet, og den nationale identitet er ikke en trussel for EU. Det politiske fællesskab er den eneste måde, hvorpå vi kan undgå, at en uhæmmet globalisering vender op og ned på de enkelte lande, og at vanskelighederne får nationalismens spøgelse til at dukke op igen. Vi starter dog ikke fra bunden. Traktaten har tidligere givet De Europæiske Fællesskaber status som juridisk person, men med Den Europæiske Unions indførelse er der opstået et juridisk tomrum, som skal udfyldes. Det har Rådet beskæftiget sig med flere gange, men det er aldrig nået frem til nogle klare konklusioner.
Befolkningen og alle de lande, der har forbindelse til EU, er overbeviste om, at de har forbindelse til et selvstændigt og ensartet system. Når det gælder udenrigs-, forsvars- og sikkerhedspolitikken, kan Det Europæiske Råd desuden drøfte overholdelsen af nogle procedurer, som lægger kimen til EU's status som juridisk person. Det er nødvendigt, at vi anerkender fordelene for de europæiske borgere og for EU's internationale omdømme.
Det er ikke rigtigt, at vi starter med taget, når vi bygger det fælles hus. Opførelsen søjle for søjle understreger nogle problemer, som hr. Carnero González' forslag råder bod på ved at tage udgangspunkt i en parlamentsbeslutning fra 1997 om international ret, fællesskabsretten og de enkelte medlemsstaters forfatninger. Allerede i denne beslutning henviste man udtrykkeligt til nødvendigheden af at give EU status som juridisk person.
Vi skal selvfølgelig ikke komme konventet i forkøbet, men denne beslutning sætter kraftigt skub i en konstituerende proces, som efter vores mening er afgørende for det demokratiske EU's fremtid.

Napolitano (PSE).
Hr. formand, i hr. Carnero González' betænkning tager man et grundlæggende spørgsmål op på det rigtige tidspunkt, og EU's status som juridisk person er et vigtigt aspekt af dette spørgsmål.
Det er let at sige, hvad dette spørgsmål går ud på, nemlig nødvendigheden af endelig at give EU en klar profil og et klart ansigt. For nylig sagde man nemlig til sig selv, at man skulle passe på. Selv om man var nået videre med den europæiske konstruktion, trådte den stadig ikke tydeligt frem, for man løftede ikke sløret for dens karakteristika og formål, men benyttede sig af bevidste uklarheder for at mindske modstanden og undgå en stærk uenighed. Dette var tilfældet i flere årtier, hvor delvise gennemførelser og reel solidaritet afløste hinanden, for nu at bruge et udtryk, som Jean Monnet holdt meget af, og som tog form i Schuman-erklæringen af 9. maj 1950. Man fortsatte på denne måde uden alt for mange definitioner af det politiske og institutionelle organ, der var ved at opstå, og uden alt for mange krav om sammenhæng i den europæiske konstruktions udvikling.
Derfor svarer vi, at tiden nu er inde til at skabe klarhed og til at gå over til en klar definition af den overstatslige enhed, som har taget form i tidens løb, og som nu har indført en fælles valuta. Konventet skal fortælle, hvem vi er, og hvad vi ønsker. Fællesskabet har været en original konstruktion uden noget historisk fortilfælde og uden nogen modeller, der var fastlagt på forhånd. Det må ikke betyde, at det bliver ved med at være uklart og udefinerbart, og slet ikke, at det bliver ved med at være mangelfuldt.
Vi skal svare på borgernes legitime spørgsmål og fremstå som en Union, der er tilrettelagt, som har en klar institutionel balance, som identificerer sig med en forfatning, som ønsker at spille en kraftig international rolle, og som således får status som juridisk person. Det er udgangspunktet for den indholdsrige og overbevisende begrundelse i Carlos Carnero González' forslag, som Udvalget om Konstitutionelle Anliggender gav sin fulde støtte.

Duff (ELDR).
Hr. formand, de fleste vil nu sige, at de ønsker, at EU skal spille en stærkere rolle i verdenspolitikken, men de synes undertiden usikre med hensyn til måder og midler. Her til aften har vi i den fremragende Carnero González-betænkning fået en del af svaret. Erhvervelsen af status som international juridisk person vil være et magtfuldt instrument for Unionen. For det første vil det styrke dens internationale profil. For det andet skulle det ved at give Unionen mere ansvar tilskynde os til at handle mere ansvarligt. Det vil åbne døren for en mere proaktiv rolle for Unionen i FN, IMF og Verdensbanken. Det vil konsolidere vores rolle og Kommissionens funktioner inden for handels- og miljøområdet.
Men en status som international juridisk person kan ikke blot hævdes ensidigt. Den må fortjenes, hvis den skal opnå anerkendelse i henhold til international ret. Det, der vil hjælpe os med at vinde denne accept, er, at Unionen selv bliver kontraherende part i Europarådets konvention - et skridt, der vil komplettere udviklingen af vores egen ordning med grundlæggende retninger, der er baseret på chartret.
Denne betænkning forbereder de af os, der er parter i konventionen, til at stille os i spidsen. Vi er ordføreren taknemmelig for hans fremragende arbejde.

Berthu (NI).
 Hr. formand, hvis man giver EU status som juridisk person ligesom Det Europæiske Fællesskab, får det ikke nogen særlig betydning, i hvert fald ikke isoleret set. For at en sådan beslutning skal medføre en grundlæggende ændring af institutionerne, skal den, som det i betænkningen af hr. Carnero González foreslås flere gange, kombineres med flere andre langt vigtigere reformer: sammensmeltning af søjlerne, beføjelse til selvstændigt at indgå aftaler, overordnet overdragelse af beslutningstagningsprocesserne til Fællesskabet, vedtagelse af en supranational forfatning.
Derfor har betænkningen på en måde ret i at sige, at denne reform ikke i sig selv indebærer overdragelse af kompetencer til EU. Det er rigtigt, at en enkel sammenslutning af stater, for hvilken reglen om enstemmighed gælder, kunne have status som juridisk person. Men det er til gengæld forkert at sige, at den alene ville øge kohærensen, enheden og synligheden, sådan som det påstås i betænkningen. Sagt på en anden måde: Denne reform er ingenting. Hvis den er noget, er det, fordi den følges op af sammensmeltning af søjlerne, overdragelse af beslutningstagningsprocesserne til Fællesskabet og konstitutionalisering, som ville være de fremtrædende kendetegn for en - ja, man kan kalde den, hvad man vil - en superstat eller noget i den retning.
Derfor har jeg udarbejdet en mindretalsudtalelse, som er vedlagt betænkningen, og derfor tilbyder jeg hr. Carnero González følgende handel: Jeg vil gerne acceptere EU's status som juridisk person, hvis De, hr. Carnero González, til gengæld accepterer, at en eventuel europæisk forfatning, hvis en sådan skulle blive aktuel, primært skal være underlagt de nationale forfatninger, medlemsstaternes valgfrihed på den internationale scene og enstemmige afgørelser eller variabel geometri inden for rammerne af den tredje søjle.
Hvis De accepterede dette, hr. Carnero González, ville jeg måske stemme for Deres betænkning, men De kan ikke acceptere det, for Deres betænkning skjuler i virkeligheden noget andet end det, den foregiver.

Inglewood (PPE-DE).
Hr. formand, de britiske konservative vil afholde sig fra at stemme om denne betænkning. Der er dyb uenighed i delegationen. Nogle mener, at det, der foreslås, er et skridt i retning af en europæiske superstat. Nogle ved stadig efter moden overvejelse ikke, hvad de skal, og nogle mener, at dette er et forslag, som vil skabe et befæstet værn mod en superstat, og er derfor for forslaget.
Disse synspunkter er dybe og ærlige hos mange, og det er også mine personlige og private synspunkter. Under disse omstændigheder vil forsøg på at tvinge ens kolleger til at stemme imod deres egen overbevisning om et emne af denne art under denne form for omstændigheder med stor sandsynlighed ikke virke, de vil heller ikke ændre deres holdning. Det eneste, det gør, er at føre til spektakler.
Mens emnet for mange af de ikke-lovgivningsmæssige beslutningsforslag, der fremsættes af Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, er meget vigtigt, så er Parlamentets beslutninger selv i en verden af realpolitik nogle af de mindst vigtige emner, vi stemmer om. Det er derfor efter min mening galskab og bevis på manglende dømmekraft at starte en borgerkrig om ting, som ikke betyder særlig meget. Således nærmer vi os dette og andre lignende emner her inden for rammerne af en bred menighed, som har den altovervejende fordel af være fornuftig, hvilket jeg ikke er sikker på, at jeg kan sige om andre handlemåder, der er åbne for os under de foreliggende omstændigheder.

Leinen (PSE).
Hr. formand, faktisk er Carlos Carneros González' betænkning en af de mere vigtige betænkninger her i Parlamentet, og hvis dette krav om at give EU status som juridisk person blev gennemført, ville dette være ensbetydende med et kvalitativt skridt fremad i den enhed, som Europa udgør for borgerne i vores lande og naturligvis også for alle EU's partnere i verden. Ingen kan forstå forskellen mellem De Europæiske Fællesskaber på den ene side og Den Europæiske Union på den anden side. Det er kompliceret og forvirrende, og det medfører også mange ulemper.
Hr. Berthu har fuldkommen ret i, at dette krav overlapper den store reform, som vi ønsker. Sammenslutningen af de tre søjler, slankningen af beslutningsstrukturerne er alt sammen ting, som vi i allerede har besluttet i Leinen-/Méndez de Vigo-betænkningen og i andre betænkninger fra Europa-Parlamentet. Det er netop denne vigtige søjle om EU's status som juridisk person, der mangler. Denne vigtige søjle har vi manglet, og den får vi med Carlos Carnero González' betænkning.
Jeg kan kun tilslutte mig denne. Konventet er en glimrende mulighed for at påbegynde dette arbejde. Vi har brug for et Europa, der taler med en stemme i verden. Hr. Laschet og andre nævnte også eksempler på absurditeten. Fællesskaberne har en repræsentation, men ikke Unionen, det er altså meget kompliceret. Men også for indenrigs- og retspolitikken er det vigtigt. Han sagde netop, at vi har besluttet at stille 5 millioner euro til rådighed for Europol. Det er godt, fordi vi jo ønsker, at Europol arbejder, men Europol kan slet ikke tage imod pengene, fordi Europol ikke må tage imod penge fra Fællesskabernes budget, men derimod kun fra medlemsstaterne. Det absurde i situationen bliver hermed tydeligt, og jeg håber, at vores repræsentanter og også andre personer i konventet kan opnå fremskridt i forbindelse med denne status som juridisk person, og at borgernes rettigheder endelig får juridisk gyldighed, så de får mulighed for at drage Unionen til ansvar. Således takker jeg Carlos Carnero González, idet jeg også ønsker ham held og lykke.

Nielson
Hr. formand, med Deres tilladelse vil jeg gerne påpege, at der stadig er én person, der lytter til os oppe i tilskuerlogen. Det fortjener vores fulde opmærksomhed, når man betænker tidspunktet.
Kommissionen støtter fuldt ud betingelserne i forslaget til beslutning. Det kommer på det rigtige tidspunkt, for konventet, der skal forberede den næste regeringskonference, har netop indledt sit arbejde. Det er meget vigtigt, at de, der vil indtage en stilling på konventet og ved den næste regeringskonference, er klar over dette spørgsmåls betydning for Unionens effektivitet og troværdighed og for behovet for at finde en hensigtsmæssig løsning.
Vi kender til svaghederne ved det nuværende system og ved, hvor svært det er at forstå for udenforstående - akkurat ligesom de andre løsninger, som Kommissionen har strittet mod tidligere, såsom tilføjelsen af endnu en juridisk person til den nuværende situation. Vi må overbevise folk om, at det er væsentligt at tildele Unionen en fælles fuldstændig og komplet status som juridisk person. For at opnå dette er det helt klart væsentligt at have Europa-Parlamentets aktive støtte sammen med det mål af enighed, man nu kan læse i flere parlamentsbetænkninger, såsom betænkningerne af Carnero González og Lamassoure, og i udtalelserne fra de forskellige rådgivende underudvalg i Parlamentet.
Europa-Parlamentet kan regne med, at Kommissionen vil støtte betingelserne i denne beslutning i den kommende debat.

Formanden.
Hr. kommissær, jeg vil gerne takke Dem på vegne af vores eneste, men meget opmærksomme tilhører.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0050/2002) af Carlotti for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om arbejdet i Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU i 2001 (2001/2012(INI)).

Carlotti (PSE)
Hr. formand, Europa-Parlamentet fremlægger hvert år en betænkning om aktiviteterne i Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU. I 2000 blev der imidlertid i kraft af Cotonou-aftalen indført en ny virkelighed, som har ændret selve betænkningens art. Med Cotonou-aftalen er der i virkeligheden sket en dybtgående ændring af målsætningerne for samarbejdet, idet de nye ambitioner går på et renoveret, mere afbalanceret og effektivt partnerskab. Dette indebærer en ændring af Den Blandede Parlamentariske Forsamlings spilleregler, ja, det indebærer en sand kulturel ændring.
Hvor står vi i denne proces? Den Blandede Parlamentariske Forsamling står midt i et vadested. Efter et år 2000 med store forventninger til den nye æra, der var indledt i forbindelserne mellem EU og AVS-staterne, viste det sig i 2001, at disse forventninger ikke helt blev opfyldt. Arbejdsgruppen har ganske vist indledt en omfattende proces med at tilpasse sine arbejdsmetoder, men mange blokeringer og stor modstand har hæmmet denne fremadskridende udvikling.
Tre eksempler: For det første EU-staternes langsommelighed i ratificeringsprocessen. Kun tre lande har indtil videre ratificeret aftalen, nemlig Danmark, Sverige og Det Forenede Kongerige og så os her, Den Europæiske Union. Og selv om vi ved, at procedurerne er langsommelige i mange europæiske lande, ser AVS-staterne det som et politisk budskab og et negativt tegn. Alle EU-medlemsstater skal have ratificeret aftalen før udgangen af 2002.
Det andet eksempel er den uheldige anvendelse af proceduren med særskilt afstemning i forsamlingen. Det er i modstrid med forsamlingens parlamentariske karakter. Jeg foreslår, at anvendelsen af denne form for afstemning begrænses, og jeg foreslår især et europæisk stiltiende moratorium for at få denne procedure afskaffet. Spørgsmålet om stemmeret er af afgørende betydning, og debatten om forretningsordenens artikel 2 har givet anledning til omfattende polemik. Princippet om, at kun parlamentarikere kan være repræsenteret, skal fastslås med eftertryk, og det kompromis, som arbejdsgruppen har udarbejdet, og som specificerer de begrænsede undtagelsestilfælde, hvor en ikke-parlamentariker kan stemme, er den sidste holdning, vi kan acceptere her.
Vi må ud af denne knibe. Denne betænkning foreslår tre muligheder. Jeg vil blot nævne et par af disse, som er konkrete instrumenter til fremme af demokratiet: en "demokratipræmie" i form af finansiel og materiel bistand til forbedring af den måde, de demokratiske parlamenter fungerer på, og en bedre repræsentation af oppositionen. For AVS-staterne gælder princippet "et land, en stemme". Hvert enkelt land taler med kun én stemme. Det er i praksis umuligt for AVS-parlamentarikere i opposition at blive hørt. For at råde bod på dette skal vi indlede åbne drøftelser uden tabuer af nogen art om en ny stemmevægt. For øjeblikket er forslaget om tre delegerede pr. stat, som min kollega Martínez fremsatte sidste år, et skridt i den rigtige retning.
Herefter kommer spørgsmålet om finansiering. Efter Kommissionens omfattende undersøgelse af det finansielle aspekt ville det være muligt at oprette en særlig fond, som udelukkende skulle anvendes til finansiering af AVS-parlamentarikernes rejseomkostninger og afholdelse af samlingerne. Mere generelt kan det siges, at AVS er den eneste forsamling uden budget. Den skal imidlertid styrkes med nye beføjelser, som vil give den mulighed for at føre finansiel og politisk kontrol med finansieringen af samarbejdet.
Og det sidste punkt er, at Europa-Parlamentet mindst en gang om året bør give AVS-staternes arbejde særlig opmærksomhed og afholde en omfattende debat om samarbejdets forskellige aspekter her i Parlamentets mødesal.

Knolle (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg takker min kollega fru Carlotti for den virkelig gode betænkning. Fru Carlotti, Deres betænkning skal markere en politisk orientering mod ægte parlamentarisk og demokratisk forsamling. Der er mange nyttige ændringsforslag i betænkningen. Det er derfor godt, at den bliver vedtaget inden mødet i Cape Town, så den kan indgå i de overvejelser, som bliver gjort der.
Fru Carlotti har netop allerede været inde på mange henstillinger i betænkningen. Som skyggeordfører vil jeg kort tage stilling til et par punkter. Cotonou-aftalen har banet vejen for en ny formulering af målsætningerne i samarbejdet mellem EU og AVS-staterne. Væsentlige indholdsmæssige punkter og politiske forbedringer i denne aftale skyldes Europa-Parlamentets forslag. Hr. Corrie har de sidste par år ydet en stor indsats som stedfortræder for formanden i denne sammenhæng. Resultatet er en aftale, som er rig på ambitioner, og som skaber nye horisonter i samarbejdet. Men der skal nu også konkret pustes liv i den. Arbejdsgangen og proceduren i Den Blandede Parlamentariske Forsamling skal effektiviseres og modsvare en ægte parlamentarisk, paritetisk og demokratisk forsamling.
Denne proces blev allerede indledt sidste år og skal fortsættes. Ved hjælp af nye beføjelser skal forsamlingen have mulighed for bedre finansiel kontrol med udgifterne til EU's udviklingsbistand. En bedre overvågning og budgetkontrol sammen med regelmæssig kontakt mellem medlemmerne af forsamlingen og parlamentsmedlemmer fra de begunstigede lande kan være med til at sikre korrekt anvendelse af EU's midler i overensstemmelse med de faktiske behov i AVS-staterne.
I betænkningen gås der ind for et forstærket samarbejde med det civile samfund og ngo'erne. Hvad angår den politiske dimension i Cotonou-aftalen ville det være ønskværdigt, om der kunne skabes en dialog mellem borgerne og politikerne i AVS-staterne og EU's medlemsstater.
Hindringer, som spænder ben for, at Den Blandede Parlamentariske Forsamling kan ændres til en ægte parlamentarisk og paritetisk forsamling, skal fjernes så hurtigt som muligt. Det er meget beklageligt, at ratifikationen af aftalen stadig går så langsomt i EU-landene. Risikoen for, at man derved sender et forkert signal til nyindustrialiserede lande, som har stærke historiske, politiske og kulturelle bindinger til EU, må ikke undervurderes.

Martínez Martínez (PSE).
Hr. formand, den fremragende betænkning af Marie-Arlette Carlotti er på en gang en optimistisk erklæring om tiltro til Cotonou-aftalens potentiale og en opfordring til, at alle føler ansvar for at sikre, at det potentiale ikke ender i endnu en forspildt chance, men bliver ført ud i livet på selv de mest ambitiøse områder.
I betænkningen bliver det fremhævet, at Cotonou er et meget vigtigt skridt i den proces, der blev indledt for nogle årtier siden og skulle udbygge EU's samarbejde med et stigende antal stater i Afrika, Vestindien og Stillehavet med henblik på at fremme disses udvikling.
Vi bliver på den måde mindet om, at vi står over for en proces, som nu er modnet og skal tilpasses nutiden. Det er ikke europæerne, der har dikteret vores forhandlingspartnere den nye aftale, den faldt på plads efter lange og hårde forhandlinger med dem. Det drejer sig derfor om en partnerskabsaftale mellem ligebyrdige forhandlingspartnere, hvad angår respekt, anerkendelse og rettigheder.
En aftale, hvori der ved siden af den økonomiske og handelsmæssige dimension er indført en nyskabende politisk dimension, som burde foranledige, at der på den internationale scene opstår et AVS-EU-fællesskab, som er samlet om de erklærede demokratiske værdier og har en kæmpemæssig indflydelse på bestræbelserne på at skabe en verden med retfærdighed, ligevægt, frihed, ret, fred og velstand, der er rimeligt fordelt. Men al den tiltro, der kommer til udtryk i betænkningen, er samtidig betinget af alles ansvarsbevidsthed, når aftalen skal føres ud i livet.
Det er årsagen til ordførerens opfordringer til først og fremmest de af Unionens medlemsstater, som ikke prioriterer ratificeringen af Cotonou-aftalen højt. Der er også en opfordring til Europa-Parlamentet selv om, at det skal udvise den nødvendige opmærksomhed på overvågning af Cotonou-aftalen. En opfordring til de medlemmer, der deltager som repræsentanter for Parlamentet i Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU, om at udvise ansvarsbevidsthed. En opfordring til, at vi gør en indsats for, at forsamlingen virkelig bliver parlamentarisk og blandet, og et tilsagn om at optræde solidarisk og fuldt ud demokratisk inden for rammerne af den.
I betænkningen forlanges det ligeledes, at vores AVS-partnere føler sig ansvarlige for at opfylde bestemmelserne i aftalen, så Den Blandede Parlamentariske Forsamling omsider kan indlede arbejdet. Det forlanges også, at de føler sig ansvarlige for at tilpasse sig til de demokratiske regler, respekt for menneskerettighederne og retsstaten som en garanti for deres egen fremgang og for at bidrage effektivt til den stabile og fredelige verden, der er målet med Cotonou-aftalen.

Dybkjær (ELDR).
Hr. formand, også jeg vil gerne starte med at ønske fru Carlotti tillykke med hendes betænkning. Det er fint arbejde, der er gjort hér, og det er også meget udmærket, at arbejdet bliver færdigt, inden næste møde i Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU finder sted, og det er jo allerede i næste uge. Det er en vigtig betænkning, og fru Carlotti har da også fremsat en række principielle betragtninger. Jeg vil komme nærmere ind på et par af dem, men inden da vil jeg lige understrege, at det jo ikke hjælper ret meget at stå her og tale om Cotonou-aftalen, hvis ikke vi kan få den ratificeret, og vi må endnu en gang opfordre medlemsstaterne til at skabe mulighed herfor. Jeg tror, at der i løbet af de sidste par måneder kun er kommet et ekstra land til. Og selv om der er mange, der har planlagt ratificeringer, så mangler vi altså at se de endelige underskrifter. Det står lidt bedre til med AVS-landene, men det samlede antal er jo under ingen omstændighed stort nok endnu.
Det andet man kan sige er, at sådan en aftale jo heller ikke er så forfærdelig meget værd, hvis ikke vi får en ordentlig bistandshjælp. Hér kniber det jo også, og jeg vil håbe, at det lykkes for kommissæren - eller hvem han nu har som hjælper - at få sat en proces i gang inden det formelle udenrigsministermøde i morgen. Det bliver bestemt ikke med det mål, som jeg gerne havde set, nemlig de 0,7 procent, men jeg må erkende, at det mål er umuligt at opnå på nuværende tidspunkt. Men bare det, at der kommer en bindende proces i gang, vil være af fuldstændig afgørende betydning.
Så vil jeg gerne tage to punkter op i fru Carlottis betænkning. Det ene er spørgsmålet om vores egne arbejdsmetoder. Dér synes jeg afgjort ikke, at vi er nået langt nok. Jeg synes, at vi har for mange beslutninger og for lidt samtale. Det andet punkt er sammensætningen af AVS-EU-delegationen, som jo ikke er særlig hensigtsmæssig. At der kun er én person fra AVS-landene, giver en skævhed, demokratisk set, og derfor synes jeg også, at vi bør se på det igen. Skal vi f.eks. hellere have dobbelt så mange med fra begge sider, og så kun holde møde én gang om året for at få en større repræsentation - eller hvad kan vi i øvrigt finde på?

Lucas (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne varmt bifalde denne betænkning fra fru Carlotti og lykønske hende med hendes meget grundige og vidtrækkende arbejde. Det, der særlig slår mig, er, hvor stærkt temaet ægte partnerskab skinner igennem, hvordan Den Blandede Parlamentariske Forsamling EU/AVS er et unikt forhold i det moderne politiske liv, og hvordan det - i al sin uperfekthed - kan fremstå som en model for nye og innovative forbindelser mellem Nord og Syd, hvilket der i dag måske er mere behov for end nogensinde før for at bygge en mere fredelig og bæredygtig verden. Det betyder ikke, at der ikke er plads til at forbedre forholdets måder at fungere på. Jeg roser fru Carlotti for det forslag, hun stiller i den henseende. Jeg vil gerne komme nærmere ind på et par af dem.
For det første må et partnerskab, hvis det er ægte, også være konsekvent og sammenhængende. Det bør være et partnerskab, der fremstår ikke kun i EU's udviklingspolitik, men også i EU's handels- og økonomiske politik. Det bør ikke blot fremstå som et partnerskab inden for de snævre grænser af Den Blandede Parlamentariske Forsamling, men som et partnerskab, der strækker sig til andre internationale institutioner såsom WTO, Verdensbanken og FN.
Navnlig i WTO er der et enormt samarbejdsfelt for EU og AVS. Inden for handelsområdet er der nogle kæmpemæssige politiske udfordringer forude, ikke blot forhandlingen af aftalerne om regionalt økonomisk partnerskab. Disse har potentialet til at have skadelige virkninger for nogle af de fattigste AVS-lande, som ganske enkelt ikke er rede til at åbne deres markeder for EU, og som ikke har forhandlingsevnen til at indgå ikke blot i denne proces og WTO-processen, men heller ikke i processen i forbindelse med deres egne regionale samarbejdsaftaler. Det er derfor meget vigtigt, at Den Blandede Parlamentariske Forsamling spiller en aktiv rolle, når det gælder om at udforme og overvåge denne proces. En større inddragelse af det civile samfund vil også være vigtig. Jeg sætter pris på forslagene i betænkningen, som vil gøre det muligt for ngo'erne at få deres røst hørt langt mere systematisk i forhandlingerne i Den Blandede Parlamentariske Forsamling.
Endelig må et partnerskab være et partnerskab bestående af ligemænd. Vi har et uopsætteligt behov for at finde midlerne og ressourcerne til at finansiere det, til at tackle den manglende grundlæggende balance mellem præsentationen af EU-siden, der afspejler Parlamentets politiske sammensætning og det vide spektrum af synspunkter, og et system af repræsentation af AVS-landene, der er baseret på ét land, én stemme, hvilket forhindrer forskellige politiske synspunkter i at komme til orde.
Den Blandede Parlamentariske Forsamling er et unikt samarbejds- og solidaritetsinstrument for Nord og Syd. Vi bør vurdere det, forbedre det og bygge videre på det som en model for Nord-Syd-samarbejdet.

Junker (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, fru Carlottis betænkning, som er et meget vigtigt dokument om AVS-samarbejdet, har fået en ny kvalitet, fordi den også indeholder de nye muligheder, som vi har fået efter Cotonou-aftalen. AVS-samarbejdet har fået en ny demokratisk dimension, og det betyder, at vi også må skabe en ny demokratisk dimension i udformningen af dette samarbejde. Derfor har understregningen af den parlamentariske ramme, som præsenteres i denne betænkning, så stor betydning og så stort et behov for at blive fyldt ud. Derfor var det også så vigtigt, at denne betænkning blev vedtaget af Parlamentet rettidigt før mødet i Cape Town, således at vi kan få medvind i forbindelse med reformeringen af dette samarbejde.
Vi har brug for medvind for netop at forstærke den parlamentariske dimension og opnå det, som vi har sat os for. Det er jo blevet nævnt, at arbejdet på en ny forretningsorden ikke er forløbet helt uden konflikter. Derfor er det meget vigtigt, at vi ved at give vores støtte til denne betænkning får afsluttet forhandlingerne i Cape Town med et godt resultat. Vi vil sikkert kunne blive enige om en struktur for de stående udvalg, som dermed også kan give samarbejdet i denne parlamentariske forsamling en ny karakter. Den vil gøre det muligt at arbejde kontinuerligt på problemstillingerne, hvor vi hidtil kun har haft mulighed for at debattere i ad hoc-grupper. Af dette samarbejde forventer jeg mig en væsentlig mere intensiv behandling af emnerne og et tættere samarbejde med kollegerne fra AVS-siden.
Vi vil også med de regionale forsamlinger kunne få mere vægt bag ordene. Dette vil også give andre i AVS-samarbejdet, som hidtil ikke har haft mulighed for at få foretræde hos os, mulighed for at komme til orde.

Rod (Verts/ALE).
Hr. formand, året 2001 har for AVS-staternes vedkommende været præget af Cotonou-aftalens ikrafttrædelse. Europa-Parlamentets ratificering af aftalen i januar vil incitere medlemsstaterne til at følge Parlamentets eksempel og således give mulighed for at tage fat på de finansielle aspekter.
Den Blandede Parlamentariske Forsamling har tilpasset sit arbejde efter dens nyerhvervede rolle, herunder fremme af de demokratiske processer. Som et sted, hvor de demokratiske værdier kommer til udtryk, og hvor befolkningerne kan give udtryk for deres ønsker, spiller forsamlingen en central rolle. Men dens beføjelser er begrænsede. Den er stadig ikke andet end en politisk talerstol uden beslutningskompetence og udøvende magt. Den skal derfor tildeles nye beføjelser, såvel politiske som finansielle og operationelle, samt de tilhørende logistiske midler. Der bør derfor nedsættes en arbejdsgruppe, som har til opgave at vurdere civilsamfundets inddragelse i partnerskabet. På samme måde bør parlamentarikerne inddrages i de kommende forhandlinger om den fremtidige handelsordning mellem AVS og EU. Vi stemmer derfor med overbevisning for fru Carlottis betænkning, der indeholder fremragende forslag til de øvrige punkter, som fru Carlotti nævnte for et øjeblik siden. Hun minder om, at AVS-staternes demokratisering skal ske via en demokratisering af de fælles institutioner og af udviklingssamarbejdet generelt.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Hr. formand, jeg vil indlede med at lykønske Marie-Arlette Carlotti med denne betænkning, som afspejler hendes utrættelige engagement i forbindelserne mellem EU og AVS-landene.
De partnerskabsforbindelser, som vi har med de 77 lande i Afrika, Vestindien og Stillehavet, burde vække mindst lige så store forventninger som EU's forbindelser med USA og med ansøgerlandene ved udvidelsen, som vi i de senere dage har diskuteret med stor entusiasme.
Hvis EU's medlemsstater ikke viser meget interesse for disse forbindelser i betragtning af de kun fire ratifikationer af Cotonou-aftalen, som det allerede er blevet sagt her i dag, burde Parlamentet i hvert fald gøre det, navnlig fordi forbindelserne med disse lande i henhold til den nye aftale er baseret på en politisk dialog, hvor Den Blandede Parlamentariske Forsamling er et vigtigt element.
På vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe vil jeg benytte lejligheden til at anmode medlemsstaterne - og især min egen, Spanien, som har formandskabet for Rådet - om at fremskynde ratificeringsformaliteterne.
Den Blandede Parlamentariske Forsamling er ligesom Parlamentet i gang med at ændre sin forretningsorden med henblik på en reel demokratisering af AVS-EU-forbindelserne. Vores mål er først og fremmest at forbedre forsamlingens arbejdsgang og virkelig gøre den til en blandet og parlamentarisk forsamling. I øjeblikket er den ikke blandet, for mens de politiske ideologier og interesser, som findes i Europa-Parlamentet, er repræsenteret i et afbalancet forhold, har AVS-landene kun én stemme pr. land, en stemme, der selvfølgelig afspejler myndighedernes holdning, og den er heller ikke blandet, hvad angår ligestilling mellem kønnene. Den er heller ikke parlamentarisk, for størstedelen af AVS-landenes repræsentanter er ikke parlamentsmedlemmer.
Troværdigheden af vores samarbejde med AVS-landene, som kvantitativt er temmelig omfattende, er i fare, hvis der ikke sker en reform og styrkelse af den institution, der nominelt er partnerskabets mest repræsentative, det vil sige Den Blandede Parlamentariske Forsamling.
Vi sagde i sidste uge under et seminar, at uden demokrati er der ikke udvikling, og det er et prioriteret mål for det internationale samfund og for EU. Jeg anmoder Kommissionen og Rådet om at stille midler til rådighed for AVS-landene, så de kan forbedre deres institutionelle kapacitet, særligt hvad angår de repræsentative institutioner, og fremme organiseringen af det civile samfund og dets deltagelse i programmeringen af samarbejdet.
Jeg synes, at det er en god betænkning, og at vi skal vedtage den.

Nielson
Hr. formand, lad mig først ligeledes takke ordføreren, fru Carlotti, for det gode arbejde, hun har lagt i at udarbejde denne betænkning, og også takke dem, som har bidraget til drøftelsen her i aften.
Jeg bemærker, at fru Carlotti i sin betænkning understreger betydningen af Den Blandede Parlamentariske Forsamlings parlamentariske karakter og den rolle, den bør spille, når det gælder om at nå de mål, der er skitseret i Cotonou-aftalen. Jeg kan fuldt ud gå ind for dette og kan kun tilskynde forsamlingen til at øge sin egen legitimitet og demokratiske karakter, f.eks. ved at sikre, at den udelukkende består af parlamentarikere.
Jeg har bemærket mig, hvad der er blevet sagt af en række folk om behovet for at udvide deltagelsen for at åbne op for en mere repræsentativ afspejling af synspunkter. Dette kan føre til noget af en drøftelse, for sådanne sager er defineret i Cotonou-aftalen, men jeg har sympati for forsøgene på at skabe plads for oppositionspartier, således at de kan udtrykke deres synspunkter i regi af den parlamentariske forsamlings arbejde.
Et andet vigtigt punkt vedrører en revision af finansieringsreglerne for at sikre AVS-parlamentarikernes fulde deltagelse i forsamlingens samlinger og andre møder. Kommissionen er naturligvis interesseret i, at AVS-parlamentarikerne spiller deres fulde rolle på lige fod med deres europæiske sidestykker for at sikre jævnbyrdighed mellem AVS- og europæiske parlamentarikere. Vi er rede til at se på en eventuel revision af aftalen om vores bidrag til finansieringen af AVS-parlamentarikernes deltagelse. Jeg håber, at vi snart vil modtage de finansielle overslag, vi har brug for fra AVS-sekretariatet, som kan gøre det muligt for os at gøre dette.
Fru Carlotti foreslår, at der bør oprettes en særlig fond til at finansiere forsamlingen. Hvis jeg har forstået det rigtigt, findes der allerede en sådan fond, og den nævnes i erklæringen om de fælles institutioner, som er vedhæftet Cotonou-aftalen, og er rent faktisk specificeret til at være i omegnen af 4.000.000 euro. Denne fond dækker finansiering af Det Fælles Råd og Den Blandede Parlamentariske Forsamling og forvaltes af AVS-sekretariatet. Fællesskabets bidrag til denne fond kan ikke øges, men med lidt planlægning skulle det ikke være noget problem at få de penge, der er til rådighed, til også at dække AVS' deltagelse. Vi må se praktisk på det. Dybest set ville det i betragtning af den relativt store strategiske indsats på at styrke det civile samfund og direkte finansiere det civile samfunds ngo'er i vores AVS-partnerlande synes uretfærdigt at lade parlamenters arbejde stå noget svækket hen, mens man styrker det politiske arbejde udført af ikke-valgte organer i vores partnerlande. Deraf min sympati og forståelse med hensyn til behovet for at sikre, at dette faktisk kan operere smidigt.
Fru Carlotti foreslår også, at forsamlingen bliver mere aktivt inddraget i kontrollen med forvaltningen af EUF-midlerne. Jeg er enig i ånden i hendes argument, og alt bør gøres for at sikre, at forsamlingen opfylder den rådgivende rolle, den har fået af Cotonou-aftalen. Men jeg er sikker på, at De vil forstå, at dette ikke bør føre til indførelse af nye komplicerede procedurer og rapporteringskrav, som vil slutte sig til de problemer, vi allerede har med at få hele systemet til at fungere. Jeg kan love, at vi vil tilvejebringe oplysninger om gennemførelsen af EUF og dens måde at fungere på, og en drøftelse af dette tema i Den Blandede Forsamling er naturligvis velkommen, så meget desto mere eftersom vi ved at iværksætte Cotonou-aftalen og det forberedende arbejde til landestrategipapirerne til den niende europæiske udviklingsfonds aktiviteter har rakt hånden ud og inddraget parlamenterne og offentligheden i vores AVS-partnerskabslande på en måde, som med fuldt overlæg øger forventningerne. Derfor er det endnu mere relevant og naturligt at forpligte parlamentsmedlemmerne tæt i særlige drøftelser om samarbejdets overordnede måde at fungere på.
Endelig er det, hr. formand, rigtigt - flere medlemmer har påpeget det - at vi sakker agterud i ratifikationsprocessen. 4-5 lande har tilendebragt deres ratifikation. Det er Danmark, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige - og også Frankrig, tror jeg, har nu tilendebragt ratifikationsprocessen. Hidtil har dette ikke teknisk set rejst nogen egentlige problemer, men det vil det, hvis vi ikke har tilendebragt processen, inden vi tager på sommerferie. Jeg vil ikke kunne lide at se en situation opstå, hvor vi oplever en nedgang i den reelle udbetaling og det reelle aktivitetsplanlægningsniveau på grund af en eller flere medlemsstaters manglende ratifikation. Det ville simpelthen være for pinligt. Jeg sætter meget stor pris på det, der er blevet sagt her i aften, og opfordrer inderligt medlemmerne af Europa-Parlamentet til at tilskynde til en tilendebringelse af denne proces i deres egne lande.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0049/2002) af Carrilho for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om forlængelse og ændring af Rådets forordning (EF) nr. 1659/98 om decentraliseret samarbejde (KOM(2001) 576 - C5-0509/2001 - 2001/0243(COD)).

Carrilho (PSE)
Hr. formand, jeg tror, at det er blevet stadig tydeligere, at samarbejde og udvikling er nogle af de allervigtigste internationale politiske spørgsmål i dag. Det er bydende nødvendigt at finde frem til mere effektive samarbejdsformer og opnå større succes i bestræbelserne for en bæredygtig udvikling forskellige steder på jorden som grundlæggende forudsætning for mere sikkerhed og mere fred. Det er den strategi, som EU skal sætte sin udenrigspolitiske styrke ind på, også fordi det er den eneste, hvormed Europa kan sejre uden samtidig at producere besejrede. Det decentraliserede samarbejde indgår som et delelement i de overvejelser og de forslag til handling, hvis syntese rummes i det, som jeg netop har sagt. Konceptet "decentraliseret samarbejde" som sådant er ikke helt klart defineret, men en videre afklaring må kunne ske i forbindelse med den meddelelse fra Kommissionen om det civile samfund og udviklingen, som kommissær Poul Nielson har stillet os i udsigt til efteråret.
Europa-Parlamentet har for sit vedkommende altid set på det decentraliserede samarbejde som en tilgang til udviklingssamarbejde, der fortjener al mulig støtte. Cotonou-aftalen fremhæver også betydningen af civilsamfundets bidrag til udviklingen og nævner, at dette "kan øges ved at styrke interesseorganisationer og almennyttige ikke-statslige organisationer på alle samarbejdsområder". Netop de initiativer og aktioner, som denne forordning omhandler støtte til, skal fremme en udvikling baseret på mere medbestemmelse, øget diversifikation og styrkelse af det civile samfund og den lokale administration som led i den grundlæggende demokratiseringsproces. Det er jo nogle af de allervigtigste forudsætninger for en effektiv bekæmpelse af fattigdommen.
Kommissionen foreslår nu en ny fase, "en fase, hvor det tilgrundliggende koncept skal konsolideres i bredere omfang inden for rammerne af det officielle samarbejde". Vi er fuldstændig enige i denne målsætning. Vi burde selvfølgelig debattere denne sag mere indgående, også fordi der er tale om en samarbejdsprocedure, men Kommissionen har sendt os sit forslag lige før forordningens udløb, og det forholder sig altså sådan, at en manglende godkendelse under førstebehandlingen er ensbetydende med et juridisk tomrum, der vil være til skade for netop dem, som vi ønsker at støtte. På denne baggrund er der ydet en intens indsats i en ånd præget af gensidigt samarbejde mellem repræsentanter fra de forskellige ngo'er, Kommissionen, Rådet og det spanske formandskab. Europa-Parlamentet har i sit bidrag bestræbt sig på at tilføre forordningen større konsekvens og sammenhæng. Der er indført nogle ændringer, og i begrundelsen har jeg redegjort for arbejdet med at udvikle konceptet om det decentraliserede samarbejde.
Hvis de forslag, som vi har på bordet, vedtages, får vi en forordning om det decentraliserede samarbejde, der sikrer for det første et retsinstrument, der løber frem til 2003 med en finansieringsramme på 24 millioner euro, for det andet en indsats for at konsolidere det decentraliserede samarbejde som et aspekt af samarbejdspolitikken, der giver de lokale aktører et større spillerum og øger ansvaret for udviklingen af deres egne samfund og i forholdet til de europæiske partnere og for det tredje en forpligtelse om, at det decentraliserede samarbejde også vil eksistere fremover som middel til at styrke de målsætninger, som Kommissionen har opstillet om "partnerlandenes ejerskab til deres udviklingsstrategier ved i videst muligt omfang at inddrage alle samfundets segmenter".
Martens (PPE-DE).
Indledningsvis vil jeg lykønske ordføreren og takke hende for hendes indsats i denne sag. Jeg ved, at forhandlingerne med Kommissionen og Rådet ikke var nemme, og at tidsrammerne var snævre, hvilket fører mig til mit første punkt. Jeg har på fornemmelsen, at Kommissionen og Rådet, især efter at Parlamentet i Amsterdam-traktaten blev inddraget i den fælles beslutningsprocedure med hensyn til udviklingssamarbejde, har tendens til at forsøge at få forslag inden for dette område hurtigt igennem Parlamentet. På grund af de meget korte frister har vi ikke tid til at behandle sagerne grundigt. Hvis man ser på, hvem der får ansvaret for, hvordan pengene anvendes, så er det ikke Rådet, heller ikke Kommissionen, men Parlamentet, folkerepræsentanterne. Derfor er det beklageligt, at vi ikke har mere tid.
Med hensyn til betænkningen om decentraliseret samarbejde. Civilsamfundet er for de kristelige demokrater mere end et tomt ord, og vi er glade for, at andre partier langsomt begynder at indse betydningen heraf. Ngo'ers og samfundsorganisationers inddragelse i hjælpen til udviklingslandene er naturligvis af stor betydning. Det er et vigtigt skridt på vej imod større selvstændighed og en større selvforsyningsgrad for befolkningen i de ramte områder. Vi skal være opmærksomme på - hvilket forskellige ngo'er, som jeg har haft kontakt med, har peget på - betydningen af en velafgrænset ramme for decentraliseret hjælp for at undgå, at hjælpen bliver uhensigtsmæssig. Det bringer mig til de ændringsforslag, som jeg har stillet på vegne af min gruppe. For at give målrettet, decentraliseret hjælp er det vigtigt, at Kommissionen hurtigt kommer med den forventede meddelelse om civilsamfundet. Det pegede fru Carrilho også på. Organisationerne inden for området og de ramte aktører i landene vil gerne vide, hvor de står. Kommissionen lovede, at meddelelsen ville være klar under det belgiske formandskab.
I Cotonou-aftalen understreges civilsamfundets rolle. Men også i forbindelse med ikke-AVS-lande er det vigtigt, at der føres en forudgående debat herom, så et decentraliseret samarbejde kan placeres i en mere strategisk ramme, og vi får mere klarhed om forordningens fremtid, det vil sige, hvad der skal ske efter 2003. Derfor slog jeg til lyd for, at Kommissionen i betænkningen eksplicit blev mindet om sit løfte.
Hr. formand, vi beklager alle, hvad der sker i Zimbabwe i disse dage. Vi ser, hvordan et land, som for en stor del er afhængigt af hjælp fra EU, ignorerer opfordringer fra EU om et åbent og demokratisk valg og sågar tvinger os til at trække vores observationshold tilbage. Er det ikke et tydeligt bevis på, at den klassiske model for udviklingssamarbejde har fejlet? Jeg er overbevist om, at udvikling nedefra, hvor små grupper af borgere inddrages, giver et meget bedre resultat med henblik på et retfærdigt, demokratisk og selvforsynende samfund, som vi stræber efter.

Rod (Verts/ALE).
Hr. formand, Europa-Parlamentet skabte en budgetpost for decentraliseret samarbejde i 1990'erne. Lomé-konventionens artikel 4, litra a), har ligeledes indarbejdet denne idé, der således afviger fra princippet om samarbejde mellem stater. I dag har idéen ifølge Kommissionen banet sig vej og bevist, at den er velbegrundet og effektiv.
Kommissionen foreslår derfor at forlænge dens anvendelse med to år. Vi kan blot godkende dette forslag, dog med visse forbehold vedrørende formen. Forordningen, ud over at den er midlertidig, er stadig uklar. Man finder lidt af hvert i den, både decentraliseret samarbejde, civilsamfund og ngo'er. Mangler Kommissionen strategi på dette område? Ligeledes anerkender Cotonou-aftalen, at AVS-landenes civilsamfund deltager i partnerskabet, hvilket er til skade for det decentraliserede samarbejde, som så forsvinder.
Meddelelsen om civilsamfundet i udviklingslandene, som er blevet lovet af Kommissionen i månedsvis, burde opklare disse begreber og udarbejde EU's koordinerede fremgangsmåde på dette område, men vi venter stadig på den.
Faktisk står de to temaer "hjælp til decentraliseret samarbejde" og "hjælp til civilsamfundet" på lige fod. I begge tilfælde er formålet at støtte den lokale dynamik ved at undgå tyngden og den til tider manglende gennemsigtighed ved iværksættelsen af de nationale programmer.
Det ser ud til, at Kommissionen har forstået det, eftersom den planlægger at lægge disse to budgetposter sammen, men de enkelte foranstaltninger, der gøres, uden at Europa-Parlamentet bliver taget med på råd, er ikke tilstrækkelige. Kapitaloverførsler fra en budgetpost til en anden viser manglen på globalt perspektiv og vidner om, hvor lidt respekt der er for budgetmyndigheden.
Vi er selvfølgelig for en direkte hjælp til projekterne på stedet. Men vi er lidt irriterede over handlinger foretaget i sidste øjeblik. Denne budgetomlægning kan udelukkende ske i forbindelse med en reel revision af idéen om decentraliseret samarbejde og om forholdet til ngo'erne i Nord og Syd. Disse to yderligere år skal derfor bruges til grundigt at overveje EU's samarbejde med de lokale aktører i udviklingslandene og deres bidrag til den varige udvikling.
Man må spørge sig selv om definitionerne. Hvad er decentraliseret samarbejde, samarbejde mellem regionale enheder i Nord og Syd eller en hjælp til de lokale og regionale myndigheder i udviklingslandene? Hvad er civilsamfundet? Dette spørgsmål haster mere og mere i takt med iværksættelsen af Cotonou-aftalen. I virkeligheden er det det mere generelle spørgsmål om ledelse og demokrati, der stilles. Udviklingen i de sydlige lande er nødvendigvis betinget af, at de demokratiseres, det vil sige ved borgernes involvering i, i hvilken politisk retning landet bevæger sig.
Men disse borgere kan deltage på flere måder, nemlig ved at stemme på lokale, regionale og nationale regeringer. Med henblik på dette er støtten til valg og styrkelsen af de institutionelle egenskaber på de forskellige beslutnings- og forvaltningsniveauer vigtige. Det er også vigtigt at spille en rolle som økonomisk og social aktør i virksomhederne og i foreningsverdenen. Den direkte hjælp til ngo'er og SMV er derfor også vigtig.
Disse to aspekter er ikke modsatrettede, men supplerer hinanden. Kommissionen skal fortsætte debatten. Den skal fortsætte med at fremskynde denne debat, for det er på høje tid at give de lokale befolkninger midlerne til deres udvikling tilbage.

Nielson
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med en inderlig tak til ordføreren, fru Carrilho, for hendes arbejde med dette forslag og navnlig de bestræbelser, hun har gjort for at afslutte lovgivningsprocessen ved førstebehandling.
Målet med vores forslag var blot at udvide retsgrundlaget for den særlige budgetpost for det decentraliserede samarbejde i en yderligere toårig periode. Dette vil sikre budgetpostens kontinuitet og give tid til en grundig drøftelse med alle de berørte partnere om den rolle, som budgetposten bør spille i styrkelsen af de lokale aktører i Syd. I sin tale antydede hr. Rod, at vi ikke har indledt en ordentlig konsultation, men sagen er den, at vi ved at gøre det, som vi gjort, rent faktisk sørger for, at konsultationen finder sted. Resultatet af denne drøftelse bør derefter give os grundlaget for en revision af de strategiske retningslinjer for det decentraliserede samarbejdsinstrument.
Jeg forstår Parlamentets interesse i, at de forskellige instrumenter til styrkelse af de lokale aktører bør indarbejdes i en sammenhængende strategi om inddragelse af det civile samfund i Syd i udviklingssamarbejdet. Jeg er enig i, at der er behov for en debat om dette. Der er planer om en meddelelse om en strategi til støtte af det civile samfund i udviklingslande i anden halvdel af 2002. Som det er blevet nævnt, havde vi lovet denne meddelelse tidligere, men vi lagde ud på et alt for snævert grundlag, hvilket ikke gav et globalt perspektiv. Og som det er blevet nævnt her, har vi systemer, som varierer temmelig meget blandt AVS-landene og resten af vores partnerlande. Vi forventer, at debatten om inddragelse af det civile samfund vil give input til drøftelsen af den fortsatte fremme af det decentraliserede samarbejde og fremtiden for en særlig budgetpost inden for dette område. Jeg vil gerne komme med endnu en bemærkning til dette. Den støtte, vi kan yde til ngo'er og ikke-statslige aktører i AVS-landene i fremtiden, er noget, der går langt ud over kompetencen og potentialet i denne budgetpost. For lande uden for AVS ser situationen anderledes ud og afhænger meget mere af den individuelle strategi, vi når til enighed med det enkelte land om. Dette udelukker ikke muligheden for en lignende aktion, hvis man når til enighed med partnerlandet om det.
Der er desuden bred enighed om fordelen ved at opfordre europæiske ngo'er til at samarbejde i partnerskaber i Syd. Det var rent faktisk hovedidéen bag denne særlige medfinansieringsbudgetpost. På en måde kan denne budgetpost forventes at få en enorm succes, for vi har indarbejdet den i AVS-filosofien, og vi opfordrer nu også ngo'erne generelt til at indgå i direkte samarbejde med partnere i Syd. Det er grunden til, at vi finder det mere nyttigt at have en bredere og mere åben drøftelse af fordelene ved en særlig budgetpost for dette område, men min egen overbevisning er den, at vi har brug for en bred og åben drøftelse og bør give os selv tilstrækkelig tid til at gøre det muligt for alle at deltage i drøftelsen. Det er netop det, der bliver gjort muligt af den betænkning, som vi nu har til forhandling.
Ændringsforslagene har primært til formål at sikre overensstemmelse med de seneste komitologiprocedurer og sammenhæng med andre nyligt vedtagne forordninger inden for udviklingsområdet. De afklarer ligeledes støtteberettigelsen for nogle aktører i det civile samfund.
Kommissionen er glad for at kunne gå ind for disse ændringsforslag. De afspejler i høj grad de frugtbare drøftelser, der er foregået mellem ordføreren, Rådets arbejdsgruppe og Kommissionens tjenestegrene.
Jeg håber, at Rådet også vil kunne gå ind for Parlamentets ændringsforslag, og at forordningen således kan vedtages hurtigst muligt i vendinger, der afspejler denne førstebehandling.

Formanden.
Tusind tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel (B5-0009/2002) af Berès, Gebhardt, Cashman og Banotti for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe og Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater til Kommissionen om forældremyndighed.

Gebhardt (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, tillad mig i denne sene stund at sende en særlig hilsen til damerne og herrerne i tolkekabinerne. Vi kan godt takke dem. De er der altid, og de hjælper os med at forstå hinanden bedre i Europa. Så kommer vi også bedre ud af det med hinanden.
Det er netop det, det handler om i vores forespørgsel om forældremyndighed. Vi må ikke blande os i, hvordan mennesker former deres liv. Men vi skal sørge for at hjælpe dem på vejen gennem livet. Vi skal skabe rammerne for dem. Det har EU forpligtet sig til i traktaterne og i chartret om grundlæggende rettigheder.
I mere end 50 år er vi i medlemsstaterne kommet godt ud af det med hinanden. Der hersker fred mellem helt forskellige samfund, men på familieområdet hersker der ofte krig, når kærligheden går i stykker på tværs af grænserne. Det er oftest børnene, som bliver ofrene. I aviserne kan vi læse, at de bliver bortført af deres egne forældre eller ikke kan udvikle sig frit, fordi de sættes under pres. Det må vi ikke lukke øjnene for, og vi skal indse, at den familiestrid mellem få personer, som tilsyneladende kun er af familiær karakter, signalerer problemer med den europæiske dimension. Det er de friktionspunkter på det mellemfolkelige juridiske område, som i sidste ende smadrer familier og børn. Det må vi holde op med. Derfor er vi i vores spørgsmål til Kommissionen kommet med anbefalinger, som vi er kommet frem til ved at tale med nogle af de berørte mennesker.
Vi har i forespørgslen også stillet forslag, som løser retlige problemer, og som kan lette det retslige samarbejde til gavn for børnene. Jeg vil ikke komme med detaljer om dette her, hr. kommissær, for De har læst det, og det ville glæde mig, om De kunne godkende hvert eneste punkt. De ville i så fald gøre mange mennesker en tjeneste, og De ville sende et signal til endnu flere mennesker om, at Europa er mere end det juridisk definerede område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Gør sammen med Europa-Parlamentet opmærksom på, at Europa er et område, hvor mennesker kan føle sig trygge på tværs af grænserne, også når det drejer sig om konflikter mellem partnere. Til det formål har vi brug for - og det er de tre ting, det handler om i forespørgslen - en klar og omfattende lovgivning, motiverede jurister, som i fællesskab og indbyrdes forståelse omsætter lovgivningen for borgerne, og ikke mindst gode fælles grundbegreber. Jeg håber, at De vil komme med tilfredsstillende svar til os på dette spørgsmål.

Nielson
Hr. formand, jeg vil naturligvis gøre mit bedste. Det Europæiske Råd i Tampere pegede på samværsrettighederne som en prioritet i forbindelse med etableringen af et fælles retligt område, hvor afgørelser kan bevæge sit frit fra den ene medlemsstat til den anden. Denne prioritet imødekommer den sociale virkelighed, hvor personer i stigende grad flytter fra en medlemsstat til en anden med familier, der splittes, og nye, der dannes.
Som det ærede medlem har sagt, er Kommissionen nu ved at arbejde på et nyt forslag, der forener Kommissionens forslag om forældremyndighed fra september 2001, det franske initiativ om samværsret fra juli 2000 og Bruxelles II-forordningen. Vi forventer at kunne fremsætte dette forslag i april 2002.
Som det var tilfældet med Kommissionens forslag og det franske initiativ, er det sigtet at udforme løsninger, der bygger på den gensidige tillid, der tillægges et fælles retligt område, når det gælder om at beskytte barnet på bedste måde. Dette betyder, at man går videre end til den balance, der blev nået i Haag-konventionerne, mens man samtidig anerkender deres værdi, når det gælder om at håndtere internationale situationer. Med dette for øje fremsatte Kommissionen i november 2001 et forslag om undertegnelse af Haag-konventionen fra 1996.
Kommissionen er fuldt ud enig i Deres bekymring, når det gælder om at gøre fremskridt hurtigt. Det synes nu muligt, navnlig i lyset af den anerkendelse, der blev udtrykt ved det uformelle møde for justits- og indenrigsministrene i Santiago de Compostela i februar 2002, af behovet for en fællesskabsspecifik løsning, der giver den endelige afgørelse i sager om bortførelse af børn til den medlemsstat, hvor barnet har sin sædvanlige bopæl, mens den medlemsstat, hvortil barnet er blevet bortført, kun kan træffe foreløbige foranstaltninger. Vi har tillid til, at dette arbejde fortsat vil blive støttet af Europa-Parlamentet.
De ærede medlemmer har ganske ret i at påpege betydningen af gensidig tillid mellem nationale dommere, når det gælder håndhævelsen af afgørelser truffet i en anden medlemsstat. I adskillige år har Kommissionen via Grotius- og Grotius-Civil-programmerne fortsat støttet projekter, der tager sigte på at forene dommere fra forskellige lande for at forbedre den gensidige forståelse af retssystemerne medlemsstaterne imellem. Et betydeligt antal af disse projekter har fokuseret på familieret.
Der vil fortsat være støtte til rådighed for sådanne projekter gennem det nye rammeprogram for civilretligt samarbejde, der vil blive vedtaget inden udgangen af marts. Det nye program, som vil være gældende i perioden 2002-2006, vil få bevilget flere budgetmidler end de tidligere programmer. De vil måske gerne vide, at Kommissionen - hvad angår gennemførelsen af det nye program i 2002 - overvejer at prioritere uddannelse for aktører inden for retsvæsenet om fællesskabsinstrumenter inden for området civilretligt samarbejde, f.eks. Bruxelles II-forordningen.
Det nye program vil desuden muliggøre direkte foranstaltninger truffet af Kommissionen for at sikre en forsvarlig anvendelse og gennemførelse af fællesskabsretten. Sådanne foranstaltninger vil naturligvis også omfatte instrumenter inden for det familieretlige område.
En anden ting, der bør nævnes, er det europæiske retlige netværk for civilsager, som vil være operationelt ved årets udgang. Netværket vil også fremme gensidig anerkendelse af medlemsstaternes retssystemer samt sørge for en måde, hvorpå man kan identificere og løse problemer i forbindelse med det civilretlige samarbejde.
Følgelig finder Kommissionen, at de nødvendige instrumenter - hvad angår retssamarbejdet på det civilretlige område, herunder det familieretlige område - allerede er på plads med henblik på at nå de mål, som medlemmerne henviser til.
På basis af FN-konventionen om barnets rettigheder fastslår EU-chartret om grundlæggende rettigheder, at barnets bedste interesser må være et primært hensyn i alle foranstaltninger, der træffes for ham eller hende. Som det er blevet påpeget, er "barnets bedste interesser" et vagt begreb, der er åbent for forskellige fortolkninger, og som i sidste ende er op til dommerens vurdering af alle elementer i den foreliggende sag. Et tværfagligt projekt, som kaster lys over, hvor man står med hensyn til opfattelserne af "barnets bedste interesser" kunne meget nyttigt komplettere vores arbejde ved at fremme gensidig forståelse af retssystemer og således øge den fornødne gensidige tillid til den frie bevægelighed for afgørelser. Et sådant projekt vil være støtteberettiget under ovennævnte rammeprogram for civilretligt samarbejde.

Banotti (PPE-DE).
Hr. formand, kommissær, De har nævnt en række meget værdige projekter. Som ordfører håber jeg meget stærkt, at jeg modtager det soignerede forslag, som skulle komme i april. Det har også været nævnt i spørgsmålet. Problemet er det, at der er ret så mange alvorlige praktiske problemer, som vi må tage os af. F.eks. er fru Gebhardt og fru Berès medlemmer af et særligt udvalg i Frankrig, som beskæftiger sig med disse spørgsmål. Jeg kan forstå, at der netop nu er omkring 50 udestående sager. Det største problem - ud fra det antal sager, jeg har - synes at være de sager, hvor forældre bliver nægtet samværsret af den, der har forældremyndigheden.
Jeg vil gerne med henblik på Parlamentets protokol nævne de aktive sager, som jeg arbejder med lige nu. Eric Comet, hvis børn er i Finland, fik tildelt forældremyndigheden af domstolene i Finland. Han fik aldrig mulighed for at udøve denne forældremyndighed. Hans børn ønsker ikke længere at se ham. I Sverige har vi to sager med forældre, der søger samværsret med deres børn: Philippe Paquay og Kevin Willoughby. I Tyskland, som ifølge de fleste, som arbejder inden for dette område, er det land, hvor man finder de fleste af disse problemer, har vi Guy Foster og Chris McMullen. Og formentlig en af de bedst kendte sager af alle: lady Catherine Meyer, ægtefællen til den britiske ambassadør i Washington, som kun har set sine to sønner i præcis 24 timer i de sidste seks år.
I Nederlandene har vi Morales-Gouvenne, og i Østrig har vi Noël Dumont. Problemet er, at socialarbejderne bl.a. i Tyskland i henhold til tysk lovgivning synes at være i stand til at træffe beslutninger om samværsret og forældremyndighed, som i nogle tilfælde ikke tager hensyn til afgørelser truffet af domstolene i andre lande. I rigtig mange sager har de involverede dommere måske kun én sag af denne art gennem hele deres arbejdsliv og er derfor ikke bekendt med, hvad Haag-konventionen og forhåbentlig nu også denne nye forordning vil indebære.
Vi ser stadig - og desværre er dette centralt for de fleste af disse sager - forældre, der bruger deres ulykkelige børn som våben i krigen mellem kønnene.
Kommissær, De nævnte Haag-konventionen fra 1996, der gudskelov blev anerkendt i november. Den er imidlertid ikke blevet undertegnet af nogen medlemsstat eller af Fællesskabet. Dette forårsager alvorlige problemer, for det centrale i denne lovgivning er anerkendelsen af det enkelte barns ret til at kende og have adgang til begge sine forældre.

Berès (PSE).
Hr. formand, jeg håber, at De kan fortælle kommissær Vitorino, at dette spørgsmål ligger parlamentsmedlemmerne så meget på sinde, at de vil gøre det til en politisk udfordring, for børn har ikke mulighed for at gøre sig lige så bemærkede som bomber. De har også brug for, at procedurerne for fuldbyrdelse af retsafgørelser afskaffes. De har brug for politisk mobilisering. Hvis Kommissionen virkelig vil gøre europæernes mobilitet til en af sine prioriteter for at harmonisere og fremme det europæiske arbejdsmarked, er der én ting, vi må gøre os klart, nemlig at vi også får behov for en europæisk familieret inden for det europæiske retlige område.
Eksperterne har i årevis arbejdet på udformningen af disse lovtekster og er fortvivlede over den manglende politiske mobilisering. Vi herinde bør tage denne opgave til os. Jeg tror, at denne mundtlige forespørgsel kan bidrage dertil.
Hvilken europæisk ret skal der udarbejdes? Vi har mekanismerne fra Haag. Der findes uden tvivl et særligt område for en fællesskabsret, for en ret til medlemmerne af EU. Set ud fra det synspunkt vil jeg gerne henlede Deres opmærksomhed på visse vanskeligheder. Den første er, at vi skal sørge for ikke at revidere princippet om bopælsdommerens kompetence gennem den europæiske ret. Det er en immateriel ret, hvis vi vil imødekomme virkelighedens verden og løse konflikterne på en harmonisk måde. Muligheden for at skabe netværk af tillid foreligger. Det er væsentligt, for ellers kommer det, der skulle være den normale ret i EU, den automatiske tilbagevenden, aldrig. For at udvikle disse tiltag, der bygger på tillid, har De nævnt nogle programmer. Brug dem. Vi har brug for dem med henblik på at fremme samarbejdet, og for at en fransk dommer ikke fristes til at være nationalistisk, når han udtaler sig om forældremyndigheden over et barn eller om hjemkomsten efter en bortførelse. Hverken franske dommere, engelske dommere, irske dommere, tyske dommere eller finske dommere. Desuden er der det håb, som Rådets uformelle møde i Santiago de Compostella har givet udtryk for, hvilket er et positivt signal. Men eftersom detaljerne er vigtige, er det af stor betydning, at børnenes betingelser for hjemkomst nu også bliver overholdt. Uanset om det er efter en bortførelse eller efter udøvelsen af en samværs- eller indlogeringsret, skal denne hjemkomst sikres i bopælslandets rets ånd.
Endelig vil jeg gerne slutte af med at bede Dem om en afklaring af det tredje aspekt i vores forespørgsel. Hvad mener De om den idé, at Kommissionen nedsætter en arbejdsgruppe, for at vi blandt europæere kan tænke over det begreb, der er en fælde, over det begreb, der tilslører mange bedømmelser, nemlig det, der handler om barnets tarv, og som vi har genoptaget i chartret om grundlæggende rettigheder?

Cashman (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for hans tilstedeværelse på dette sene tidspunkt.
Vi har hørt tale om bortførelse, men bortførelser antager naturligvis mange former og kan være subtile. Fru Banotti har rejst spørgsmålet om en af mine vælgere, hr. Guy Foster. Lad mig kort opsummere den sag, for den vedrører rigtige menneskeliv.
Hr. Foster er blevet nægtet samværsret med sit barn, lige siden hans tyske kone vendte tilbage til Tyskland med barnet efter deres skilsmisse. Aftalen var, at moderen skulle have forældremyndigheden over sønnen, og at hr. Foster skulle have fuld samværsret. Men da moderen først var ankommet til Tyskland, forsømte hun barnet og tilbragte et stykke tid under psykiatrisk behandling, og barnet blev efterfølgende anbragt i pleje hos sin mormor.
Til trods for hr. Fosters vedvarende forsøg på få kontakt til sin søn har han været afskåret fra ham lige siden og ude af stand til at tale med ham eller besøge ham, fordi moderen og morforældrene har tilbageholdt oplysninger. En domstol traf en afgørelse om denne sag, men han blev først informeret om retsmødet, efter at det havde fundet sted. Dokumenterne blev forelagt på et fremmedsprog. Drengen blev anbragt i pleje hos mormoren, uden at hr. Foster fik mulighed for at fremlægge sine synspunkter. Jeg mener, at han er blevet nægtet og stadig bliver nægtet den grundlæggende ret, det er at se sit barn, og at han er blevet nægtet adgang til domstolen. Dette er helt sikkert forkert ifølge alle os, som mener, at vi altid bør tjene barnets bedste interesser på lang sigt.
Fru Gebhardt nævnte to meget vigtige ord: at hjælpe og gøre i stand til. Vi er 15 forskellige medlemsstater med forskellige sprog og forskellige kulturer, men vi må aldrig bruge sproget som et middel til at udelukke folk fra debatten eller nægte dem deres rettigheder. Derfor anmoder jeg inderligt Kommissionen om at tage affære, være opfindsomme på fællesskabsplan og på medlemsstatsplan for at sikre gensidig anerkendelse og retligt samarbejde og sætte en stopper for disse tragiske menneskelige sager, der har konsekvenser, der strækker sig langt ud over vores tid.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Hr. formand, fru Gebhardt indledte med at sige, at Europa er et område, hvor folk føler sig sikre. Sikkerhed var netop eksistensberettigelsen for det, der i dag er blevet til Den Europæiske Union. Stifterne søgte at skabe et fredeligt Europa, og det lykkedes naturligvis for dem. I vore dage lever vi i fredelig sameksistens, og folk forventer sikkerhed, men alt for ofte bliver EU beskyldt for at blande sig i ting, som ikke er vigtige, og alt for meget af det, Europa-Parlamentet synes at gøre, er irrelevant for almindelige menneskers liv. Undertiden finder vi et område, der virkelig har brug for lovgivning, og dog står vi magtesløse og kan ikke handle. Som fru Banotti og hr. Cashman har påpeget, er dette et område, hvor der er brug for lovgivning, og hvor jeg mener, at det vil blive hilst velkomment med en EU-foranstaltning.
De sager om samværsret, vi har hørt om, hvor forældre nægtes adgang til deres børn, er uhyre bedrøvelige. De gør sorgen ved adskillelse endnu værre. At være adskilt af tid og rum, af hundreder af kilometer og dyre flyrejser er smerteligt og bedrøveligt for forældre og børn.
Hr. formand, hr. kommissær, i årenes løb har Parlamentet, Rådet og Kommissionen arbejdet for at sikre et fælles marked for varer og kapital, fair handel og frihandel for folk med penge. Nu har vi brug for at sikre, at vi har et fair marked og frihandel for folk, således at familier og børn kan arbejde og flytte sig rundt med regler, der er fair - regler, som virker - og europæiske institutioner, som håndhæver dem.
Hr. Cashman sagde, at EU er 15 lande. Det har han ret i, men med tilføjelsen af yderligere 10-12 lande på vej ryster jeg ved tanken om mulighederne på dette område, hvis vi ikke skrider til handling og har held til at få en lovgivning, der fungerer - en lovgivning, der vil gøre EU til et sikkert og trygt sted for alle dets borgere, børn og forældre.

Nielson
Hr. formand, jeg vil blot komme med nogle få kommentarer. Fru Banotti spurgte, om det forslag, Kommissionen bebuder vil komme i april, vil være klar. Det vil det. Alt andet vil helt sikkert ikke være i Kommissionens interesse, så vi glæder os til at fremlægge det og drøfte det. Dette er, hvordan vi vil gå til værks.
Fru Berès spurgte, om jeg havde glemt den tredje del af spørgsmålet vedrørende børns interesser. Jeg gentager sidste sætning af mit første bidrag, nemlig at et tværfagligt projekt, som kaster lys over, hvor man står med hensyn til de forskellige opfattelser af barnets interesser, meget nyttigt kunne komplettere vores arbejde ved at fremme gensidig forståelse af retssystemer og således øge den fornødne gensidige tillid til den frie bevægelighed for afgørelser. Et sådant projekt vil være støtteberettiget under det nye rammeprogram for civilretligt samarbejde. Vi ser dette som en måde at bevæge spørgsmålet fremad på. Jeg har med stor omhu og interesse bemærket mig de forskellige bidrag i denne drøftelse, og vi har bevæget den endnu et skridt fremad her til aften.

Formanden.
I alle de tilstedeværende parlamentsmedlemmers navn takker jeg Dem for dette svar, hr. kommissær.
(Mødet hævet kl. 12.05)

Zrihen (PSE)
Min og mine kollegers stemme om Rapkay- og Turmes-betænkningen kan forklares på følgende måde:
1. Kommissær de Palacios opfattelse af begrebet liberalisering som en dereguleret liberalisering efterlader mig yderst skeptisk. Det afspejler hverken den interesse, årvågenhed eller det sociale hensyn, som efter vores mening bør indgå i liberaliseringen af gas- og elektricitetsmarkedet.
2. Betænkningen er ikke kun teknik i modsætning til, hvad man kunne tro. Den berører millioner af borgeres dagligdag. De kan ikke i fremtiden være sikre på at kunne nyde godt af gassens og elektricitetens velsignelser, der er blandt de offentlige goder, som hver enkelt medlemsstat og nu EU har forpligtet sig til at garantere.
3. Vi skylder os selv at garantere beskyttelsen af denne tjeneste og priserne over for de private forbrugere, at sikre nettet, at forpligte de private producenter eller distributører til at investere i henhold til kontraktlige forpligtelser.
4. Hvilket billede giver man af et Europa, hvor man lovpriser åbningen af markedet og lavere priser for forbrugerne, når en stor del af befolkningen måske ikke vil få adgang hertil?
5. Kommissionens modstand mod en enhedstakst uanset bopælssted og resultatet af denne afstemning er udtryk for frygten for liberaliseringens skadelige virkninger.
6. Dette betyder også, at vi kræver og fortsat er opmærksomme på, at retten til energi til alle og beskyttelsen af den offentlige tjeneste sikres.

