
Figueiredo (GUE/NGL).
Hr. formand, mandag den 20. maj opnår Timor sin uafhængighed. Det er en historisk dag for det folk, der gennem flere år og under de værste betingelser har kæmpet for et frit og uafhængigt fædreland. Vi må derfor hylde folket i Østtimor og bede vores formand om på Europa-Parlamentets vegne at sende lykønskninger til præsident Xanana Gusmão og hele det timoresiske folk. Det er imidlertid lige så vigtigt, at vi erindrer, at dets problemer ikke er forbi, at det er helt afgørende, at EU fastholder et tæt samarbejde med denne nye uafhængige stat, og at den nødvendige finansielle bistand til Timor bevilges i Fællesskabets kommende budget, så vi kan bidrage til den udvikling, som besættelsen har forhindret. Timors folk fortjener vores solidaritet, og jeg vil være taknemmelig, hr. formand, hvis De på vores vegne vil udtrykke denne solidaritet og disse lykønskninger i anledning af uafhængighedens sejr.

Formanden.
Jeg vil lade Deres kommentarer gå videre til formanden. Jeg er helt sikker på, at han gerne vil sende et lykønskningsbudskab.
Formanden.
Første punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0151/2002 af Papayannakis for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet: "Ti år efter Rio: Forberedelse af verdenskonferencen om bæredygtig udvikling i 2002" (KOM(2001) 53 - C5-0342/2001 - 2001/2142(COS));
A5-0142/2002 af Lannoye for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget - "Mod et globalt partnerskab for bæredygtig udvikling" (KOM(2002) 82 - C5-0173/2002 - 2002/2074(COS)).

Papayannakis (GUE/NGL)
Hr. formand, emnet for vores forhandling er bæredygtig udvikling og det politiske signal, som Europa-Parlamentet selv og gennem det samlede EU ønsker at udsende på verdenskonferencen i Johannesburg til august, 10 år efter konferencen i Rio.
Fristelsen til at opregne en række emner og problematikker om bæredygtig udvikling og dens fremtid kunne være stor. Men i betænkningen findes også det beslutningsforslag, som vi stiller i Miljøudvalget, så jeg vil ikke komme med en lang liste, men blot analysere tankegangen bag det politiske signal, vi gerne vil udsende.
Men lad os starte med en status. Mine damer og herrer, 10 år efter Rio-konferencen er status klart negativ. På miljøområdet har vi ikke set nogen fremskridt, hvis vi undtager Kyoto-aftalen, tværtimod har vi set en generel tilbagegang over hele jorden. Fattigdommen er ikke blevet bekæmpet, den er ikke engang formindsket, men stiger snarere, og vi ved udmærket, at med en befolkning, der lever under fattigdomsgrænsen, er det overflødigt at drøfte emner som beskyttelse af produktionsressourcerne, vedvarende energikilder osv. Status er negativ, og der har ikke været udvist nogen selvkritik i den anledning, hr. formand. Jeg ved ikke, om det kommer til at ske i Johannesburg, men det ville være gavnligt, for det kunne måske kaste lys over, hvad vi skal gøre i fremtiden, for fremtiden tegner sig ikke særligt lys. Jordens befolkning øges i et meget hurtigt tempo, det siger alle statistikker, presset på ressourcerne øges også takket være globaliseringen af økonomien, og miljøproblemerne og problemerne omkring den sociale samhørighed bliver sikkert intensiveret.
Hvad skal vi gøre? Hvad skal vi diskutere i Johannesburg? Jeg tror, hr. formand, at alle kan blive enige om, at bæredygtig udvikling - uanset hvordan man definerer det - skal indeholde både udvikling, social samhørighed og miljøbeskyttelse. Listen over, hvad der kræves i den retning, er tydelig. Jeg tror, at vi alle er enige. Vi taler om en ændring i produktions- og forbrugsmønstrene, afskaffelse af fattigdom og inkorporering af miljøet i alle politikker, i landbruget, fiskeriet, industrien, energisektoren, turismen, vandforsyningen, luftforureningen, men der mangler målsætninger, tidsplaner, indikatorer, der viser, om vi har opnået vore mål, økonomiske midler, kapital, ressourcetransport og kontrol med anvendelsen af ressourcerne. På disse punkter har vi store problemer, hr. formand.
Betænkningen og beslutningsforslaget stiller mange forslag til formindskelse af fattigdommen, forslag om vedvarende energikilder og mange andre punkter, der dog forudsætter midler, institutioner, bestemmelser og en god lokal, national og global forvaltning, en politisk forvaltning. Denne forvaltning, hr. formand, er efter min mening fremtidens store problem. Reformerne af organisationernes internationale system, der blev skabt af Bretton Woods og senere gennem Verdenshandelsorganisationen WTO, kommer undertiden i konflikt med f.eks. bestemmelserne om miljøbeskyttelse. Det gælder også reformer, der bringer den fattige befolkning i nærheden af produktionen, f.eks. landbrugsreformer, der bringer den i nærheden af vandforsyningen, energisektoren og de basale områder, så den kan inddrages i en moderne opfattelse af miljøbeskyttelsen. Og det gælder naturligvis staternes opførsel. USA undgår, som vi ved, enhver forpligtelse. De frigør sig endog fra dem, de tidligere har indgået. EU's rolle er det store spørgsmål. EU kan endnu i lang tid spille en rolle, men ikke for altid. For at spille denne rolle må vi feje for egen dør. Vi må være endnu bedre til at fremme politikken om miljøbeskyttelse og social samhørighed. Vi skal foreslå de internationale organisationer forpligtelser på de punkter, hvor vores ord kan have nogen vægt, så vi bliver en troværdig partner internationalt og over for tredjeverdenslandene, så vi kan gøre os forhåbninger om forbedringer efter verdenskonferencen i Johannesburg, og så vi ikke om 10 år skal undersøge forholdene, som de var for 30 år siden.

Lannoye (Verts/ALE)
Begrebet bæredygtig udvikling blev drøftet indgående af det internationale samfund på topmødet i Rio i 1992. På 10 år er der unægtelig sket en ændring - en positiv ændring - i udtalelserne om miljøet og udviklingen. Der er afgivet højtidelige løfter, og aftaler er blevet indgået - hvis ikke de er gennemført, så er de i det mindste blevet indgået - men det må konstateres, at miljøet 10 år senere ikke er blevet forbedret. Det er endda blevet forringet, og hvad angår de fattige lande og udviklingslandene er situationen heller ikke blevet bedre. De ulige forhold er i stigning: I dag er mere end 800 millioner mennesker fortsat underernæret, og 1 milliard mennesker har ikke adgang til drikkevand. Det er en kendsgerning, der naturligvis er vanskelig at acceptere.
Mødet i Johannesburg, der finder sted om nogle måneder, vil ikke blot være en anledning til at gøre status, men vil også være en sandhedens time. Man kan ikke stille sig tilfreds med en besyngelse af miljøet, hvilket bliver en gentagelse af det, der blev sagt i Rio. Man kan heller ikke stille sig tilfreds med et kor af beklagelser. Det er nødvendigt, at der er et ambitiøst program om politiske ændringer for de kommende 10 år på dagsordenen. Det er under alle omstændigheder det budskab, som Udvalget om Udvikling og Samarbejde har bedt mig om at give Dem.
Vi foreslår, at der gives absolut prioritet til bekæmpelsen af fattigdom og hungersnød samt til en retfærdig og bæredygtig anvendelse af naturressourcerne. Vores budskab til Europa-Parlamentet, Kommissionen og Rådet er koncentreret om fem punkter. Det første punkt er bekæmpelsen af fattigdom og fremme af den sociale udvikling, og her har vi stillet en hel række konkrete forslag.
Det andet punkt drejer sig om styring af globaliseringen. Hvad betyder det? Det betyder helt klart, at den bæredygtige udvikling bør være det overordnede koncept. Derfor skal handelsbestemmelserne, bestemmelserne om international handel samt bestemmelserne om investeringer være underlagt kriterierne for bæredygtig udvikling og ikke omvendt.
Det tredje punkt drejer sig om bæredygtig forvaltning og bevarelse af naturressourcerne. Det indebærer altså udviklingen af nye teknologier, og jeg tænker navnlig, når det gælder energiområdet, på vedvarende energikilder. Vores forslag på dette område er både troværdige og ambitiøse.
Det fjerde punkt har Kommissionen selv udtalt sig om i det første dokument, der blev offentliggjort sidste år, nemlig at det er nødvendigt med ændrede produktions- og forbrugsmønstre. Det er sandt, men det kræver en række ofte vanskelige beslutninger. Jeg mener f.eks., at hvad os angår, bør en række EU-politikker - og jeg tænker særligt på den fælles landbrugspolitik, fiskeripolitikken og handelspolitikken - revurderes for at undgå, at de er i modstrid med målsætningerne for den bæredygtige udvikling. Det vil bl.a. give os en større troværdighed på internationalt plan, særligt på mødet i Johannesburg, hvis vi fejer for egen dør, inden vi siger, hvad der skal gøres på internationalt plan.
Det femte punkt drejer sig om sikring af bedre styreformer på alle planer. Begrebet bedre styreformer skæmmes ofte af formynderi. Jeg tror, at anvendelsen af begrebet på alle beslutningsniveauer og særligt i de internationale institutioner, vil gøre anvendelsen af dette ord mere troværdig. Jeg mener f.eks., at de internationale økonomiske institutioner, som Den Internationale Valutafond, Verdensbanken og Verdenshandelsorganisationen, har brug for en alvorlig saltvandsindsprøjtning i forbindelse med indførelsen af et minimum af demokrati og et minimum af borgerkontrol og politisk kontrol.
Det er det væsentligste i det budskab, som Udvalget om Udvikling og Samarbejde ønsker, at Europa-Parlamentet drøfter endnu en gang og videregiver til Kommissionen - og jeg henvender mig her til kommissær Nielson - for i de kommende uger vil der være en betydningsfuld drøftelse, nemlig mødet på Bali, som er det sidste forberedende møde inden topmødet i Johannesburg. Vi har på nuværende tidspunkt ingen grund til at være optimistiske, eftersom der stadig ikke er fremlagt et virkeligt ambitiøst dokument til diskussion. Jeg håber derfor, at vores bidrag vil hjælpe EU-institutionerne til at få en afgørende rolle på dette forberedende møde, hvis det stadig er muligt, og under alle omstændigheder håber jeg, at vi ikke lader som om, vi tror, at løsningen på problemet består i at overdrage forvaltningen af problemerne med bæredygtig udvikling til partnerskaber med den private sektor. Det kan være en del af løsningen, men som supplement til de aftaler, der indgås af staterne og af de internationale institutioner, og ikke som en erstatning for dem. Hr. formand, det var mit budskab.

Lucas (Verts/ALE)
Hr. formand, på udvalgets vegne vil jeg gerne hilse begge betænkninger varmt velkommen og takke ordførerne for deres udmærkede arbejde. Det er klart, at EU bør spille en ledende rolle i Johannesburg. Vores egne traktatlige forpligtelser gør det nødvendigt for os at gøre dette, og Europas borgere forventer, at vi gør det. Det betyder, at Rådet og Kommissionen må lytte til Parlamentets opfattelse og reagere på den, for det er klart, at Parlamentet ønsker at se foranstaltninger, der både er ambitiøse og mere målrettede. Rådet (udviklingssamarbejde) og topmødet i Sevilla bør derfor insistere på en ordentlig revision af Kommissionens meddelelse for at udbedre eksisterende mangler, tilføje tidsplaner for gennemførelse og udarbejde handlingsplaner for hver enkelt foranstaltning. Vi har ikke brug for mere overvågning af problemet. Der er snarere fare for, at vi bliver kendt som den eneste art, der overvåger sin egen udryddelse i stedet for at træffe foranstaltninger til at forhindre den. Vi har brug for dristige og kreative handlingsplaner, og vi har brug for dem nu.
Kommissionen påpeger med rette, hvad den kalder mangel på et globalt styringssystem, hvor verdensmarkedets kræfter langt overgår de institutionelle mekanismers evne til at holde dem stangen. Og alligevel er de foranstaltninger, hvormed Kommissionen agter at gøre noget ved denne mangel, sørgeligt utilstrækkelige. I særdeleshed bør Kommissionens alt for ensidige fremhævelse af frihandel og investeringer som motorer for udvikling afbalanceres af langt stærkere forpligtelser til bindende rammer for ansvarlighed for private virksomheder. Som et første skridt foreslår vi et direktiv om obligatoriske krav på det sociale og miljømæssige område.
WTO-reglerne skal også reformeres, så de gør det muligt for regeringerne at foretage den vitale skelnen, som må foretages mellem de forskellige produkter på basis af, hvordan de er fremstillet. Hvordan skal vi ellers bevæge os i retning af en mere bæredygtig praksis for produktion og forbrug?
Man kan ikke stærkt nok fremhæve, hvor vigtigt det er, at der straks bliver gjort noget i Johannesburg. Man har beregnet, at hvis vi fortsætter med vores nuværende produktions- og forbrugsmønster, vil vi snart få brug for tre planeter ekstra til at levere de nødvendige ressourcer og absorbere affaldet. Vi har ikke tre planeter. Vi har kun én planet, og den viser allerede tegn på alvorlig nedbrydning. Vi må have resultater i Johannesburg.

Moreira Da Silva (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, vi kan ikke tillade, at topmødet i Johannesburg blot bliver en begivenhed, der skal fejre tiåret for konferencen i Rio de Janeiro. Der er i øvrigt ikke så forfærdelig meget at fejre, eftersom alle indikatorer på manglende bæredygtighed er blevet værre i løbet af de sidste 10 år. Verdenskonferencen i Johannesburg giver os tværtimod anledning til at begynde på en frisk i form af en verdensomspændende aftale om en udviklingsmodel, der forener den økonomiske dimension med den sociale og den miljømæssige dimension.
Der er dog et andet problem i forbindelse med topmødet i Rio de Janeiro. Denne gang vil vi stå mere alene som ledende kraft bag en global aftale. Den politiske dagorden, som EU opstiller, vil derfor være bestemmende for konferencens udfald. Jeg mener, at såvel Kommissionens meddelelse som hr. Papayannakis' og hr. Lannoyes betænkninger bidrager til en god EU-dagsorden. Der er imidlertid nogle punkter og nogle ændringsforslag, der efter vores opfattelse gør Parlamentets beslutning mindre objektiv og afbalanceret, idet jeg her især sigter til Tobin-afgiften og eftergivelsen af udviklingslandenes gæld. PPE-DE-Gruppen vil dog stemme for det endelige beslutningsforslag.
Der er en række mål, som vi håber konferencen i Johannesburg kan nå at indfri. For det første, at den erklærer, at Kyoto-protokollen træder i kraft, men dertil kræves, at visse lande hurtigere får ratificeret den - jeg sigter her til Rusland, Japan, Canada og Australien. For det andet, at der bliver skabt politisk grundlag for, at USA igen tilslutter sig de fælles bestræbelser på miljøområdet. For det tredje, at der tages skridt til at integrere miljøaspekter i de økonomiske kalkuler ved, at miljøomkostningerne medtages, og således at den økonomiske vækst i højere grad foregår uden intensivt ressourceforbrug og med renere teknologi. For det fjerde håber vi, at konferencen kan nå frem til et fælles svar på de globale problemer, og at konferencen i Johannesburg, ligesom det skete i Rio de Janeiro, hvor man lancerede klimakonferencen, også kommer til at munde ud i protokoller og nye institutioner for andre miljøspørgsmål, eksempelvis vand. For det femte håber vi, at der bliver skabt fremskridt i retning af international styring og reform af institutionerne. Der kan ikke oprettes et bæredygtigt netværk, hvis dets knudepunkter er ramt af ælde.
Til slut, hr. formand, må man håbe, at denne konference bliver andet end vage hensigtserklæringer, men at den får fastlagt tidsplaner, målsætninger og konkrete politikker.

Hulthén (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at takke formanden og hans kolleger for, at Miljøudvalget for en gangs skyld er kommet ud i dagslyset. Det er, så vidt jeg husker, første gang, Miljøudvalget har fået lov til at føre en forhandling på et tidspunkt, som kan kaldes nogenlunde normalt. Det må vel være et tegn på, at forandringens vinde blæser i Parlamentet, og vi må håbe, at det varer ved.
Forandringens vinde præger også de udmærkede betænkninger, hr. Papayannakis og hr. Lannoye har udarbejdet om situationen 10 år efter Rio og om en bæredygtig udvikling. Hvis det lykkes os at opfylde kravene heri og følge beslutningerne her i Parlamentet efter hr. Lannoyes og hr. Papayannakis' model, har vi gjort mere, end der er blevet gjort de seneste 10 år.
Derimod løjede forandringens vinde tydeligvis af, da de nåede Kommissionen. Man kan ikke se, at der skulle være sket særlig meget dér. Man har måske kunnet fornemme visse briser, men ikke meget mere. Kommissionen har frem for alt, nøjagtigt som sidste år, da vi diskuterede den bæredygtige udvikling, ualmindelig svært ved en finde dialogen med Parlamentet. Jeg ved ikke, hvad det er for en frustration, som gør, at man ikke kan nå frem til en ordentlig kommunikation, en diskussion med Parlamentet, når det handler om bæredygtig udvikling. Vi må i stedet fortsat løbe efter som en påhængsvogn med vores forslag og idéer. I denne sag er der brug for en seriøs, folkelig debat, og Parlamentet er et udmærket forum til at indlede den diskussion. Parlamentet bør derfor tages alvorligt, når det taler om denne sag.
10 år efter Rio og fem år efter, vi gav et løfte om bæredygtighedsstrategier i alle FN-lande, kan vi jo se, hvad der er sket. Et taleksempel, som har fæstnet sig, er, at verdens fire rigeste mennesker ejer lige så meget som de 48 fattigste nationer tilsammen. Det siger efter min mening ganske meget om, hvordan verdenssituationen ser ud i dag. Vi tillader f.eks., at 5.500 børn dør hver dag som følge af forurenet luft, forurenet mad og forurenet vand. De mest sårbare, børnene, får lov til at dø på grund af den livsstil, vi har i dag.
Vi tillader madaffald, en overproduktion af mad fra den rige verden, samtidig med at 800 millioner mennesker sulter, præcis som hr. Lannoye sagde. Det er en politik og en livsstil, som ikke kan vare ved ret meget længere. Der er dog visse lyspunkter efter Rio. Der findes byer, lande, kommuner og regioner, som har gjort overordentlig meget for at ændre situationen. Det globale resultat er derimod nedslående. Noget må gøres! Jeg mener, vi skal gentage budskabet på nøjagtig samme måde som forud for topmødet i Göteborg. Vi har brug for et engageret politisk lederskab. Vi har brug for politiske prioriteringer. Det havde efter min mening været godt, hvis en repræsentant fra det spanske formandskab, som skal formidle de forpligtelser, der blev indgået under Rio-mødet, i det mindste havde været til stede her i salen og havde lyttet til dagens forhandling. Vi har hørt, hvilke problemer der findes, og løsningsforslagene er at finde i vores dokumenter. Jeg håber, at både Kommissionen og Rådet nu lytter til, hvad Parlamentet har at sige.

Turmes (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, mit indlæg er koncentreret om energi.
Uden en klar og ambitiøs politik for de vedvarende energiformer vil der hverken ske en udvikling eller være en løsning på problemet med drivhuseffekten. Jeg foreslår EU fem arbejdspunkter i forbindelse med mødet i Johannesburg.
Det første punkt er et program a la Marshall-hjælpen for de 2 milliarder mennesker, der i dag ikke råder over tilstrækkelige energikilder, og som ofte lever i landbrugsområder eller i barakbyer. Efter hr. Bushs blokering af G8-planen om vedvarende energikilder bør EU selv eller med "like minded countries" som Japan tage det første skridt og finansiere et program for 500.000 decentrale enheder, som er enheder, der er opbygget efter en allerede eksisterende model, der kombinerer solenergi, vindenergi og eventuelt vandenergi. Disse enheder installeres i landbrugsområderne. Dertil kan knyttes informationsteknologier, og på den måde kan der skabes en reel mulighed for udvikling.
Det andet punkt, som sandsynligvis er verdens mest enkle og mest økonomiske tiltag med henblik på nedbringelse af drivhuseffekten i 2020, er fastsættelse af minimumsstandarder for de millioner af nye husholdningsmaskiner - bare i Kina vil der være 100 millioner nye køleskabe i 2020 - for de nye motorer og for de millioner af nye it-værktøjer. Hvis vi kan fastsætte minimumsstandarder på dette område, har vi taget det initiativ, der er det mest enkle, langt det mest økonomiske og det, der sandsynligvis vil have den største indflydelse på den internationale politik i forbindelse med drivhuseffekten. Det er helt sikker ikke særlig nemt. Der skal oprettes et sekretariat i OECD til formålet, og så kan arbejdet begynde.
Det tredje punkt består reelt af tre foranstaltninger. Kort sagt er det først og fremmest nødvendigt, at EU og OECD-landene udarbejder klare målsætninger vedrørende de vedvarende energiformer. Dernæst skal der gives bistand til udviklingslandene til oprettelse og strukturering af deres energimarkeder, så de kan bevæge sig i den retning. Endelig gives der i dag 350 milliarder euro i støtte til fossile energikilder og kernekraft. Anvendelsen af disse penge til andre formål vil forbedre økonomien og også verden.

González Álvarez (GUE/NGL).
Hr. formand, for nogle år siden skrev den sydamerikanske forfatter Julio Cortázar en dejlig artikel med overskriften "Ordenes prostitution", som jeg stadig gemmer. Han henviste til demokratiet og mente, at ordet demokrati var blevet brugt så meget af antidemokrater, at det havde mistet kraft og værdi.
Jeg tror, at der er ved at ske det samme med den bærbare udvikling. Termen bærbar udvikling optræder i alle EU-dokumenter. Den optræder i alle regeringsdokumenter, men især optræder den i dokumenter, der har til formål at kuldkaste den bærbare udvikling, altså at fremme en ikke-bærbar udvikling og et forbrugsmønster, som vil medføre, at vi vil forlade Johannesburg - og jeg håber sandelig ikke, at jeg får ret - uden klare prioriteter og handlemekanismer.
Jeg er helt enig i hr. Lannoyes og hr. Papayannakis' betænkning. Topprioriteterne bør være bæredygtig ressourceforvaltning og ændring af produktionsmønstrene. Vi kan ikke tillade, at 25% af verdens udrydningstruede pattedyrearter, 11% af fuglearterne og 15% af plantearterne forsvinder. Med hensyn til forbrugsmønstre tegner 20% af verdens befolkning sig for 86% af det globale forbrug. Dette er ikke bæredygtigt.
Hvad angår et andet højt prioriteret område, udryddelse af fattigdommen, hr. formand, var resultaterne fra Monterrey-konferencen usle. Vi og Verdensbanken - hvoraf ingen medlemmer tilhører vores gruppe - har i mange år sagt, at antallet af fattige i verden i de næste 30 år ifølge beregningerne vil stige til over det dobbelte, og at medmindre der træffes særlige foranstaltninger til bekæmpelse af fattigdommen, udstødelsen, miljøødelæggelsen, konflikterne, epidemierne og folkevandringerne, vil der opstå en alvorlig økonomisk og politisk destabilisering på verdensplan.
Udryddelsen af fattigdommen har derfor topprioritet, og regnskabet for disse 10 år er dårligt. Dette gælder også for regnskabet fra Monterrey-konferencen, hvor der for 2006 er beregnet en udviklingsbistand på 0,39%. Jeg håber, hr. formand, at regnskabet fra Johannesburg-konferencen ikke bliver dårligt, og derfor stoler jeg på, at den repræsentant, som Europa-Parlamentet sender, vil kæmpe aktivt for det, som vi her taler om.

Sandbæk (EDD).
Hr. formand, jeg kan fuldt ud tilslutte mig alt det, ordførerne, hr. Papayannakis og hr. Lannoye, har sagt, og navnlig vil jeg gerne understrege, at EU må bringe orden i sit eget hus på landbrugs- og fiskeriområdet, hvis fattigdommen skal bekæmpes effektivt.
Verdenskonferencen i Johannesburg giver os en enestående mulighed for at fastsætte en dagsorden for en bæredygtig udvikling de næste 10 år. Vi kan glæde os over selve indkaldelsen til konferencen, men ellers er der stort set intet fremskridt sket i de globale forberedelser af topmødet. Forhandlingerne på FN's forberedelsesmøde i New York førte ikke til forpligtende aftaler, hvorfor næste og sidste chance for de globale forhandlinger bliver i slutningen af maj på Bali. Forhåbentlig når man hér frem til en reel handlingsplan og til en politisk erklæring, der bl.a. kan fremme implementeringen af diverse internationale konventioner, hvilket imidlertid forudsætter et øget pres fra europæisk side.
USA har tydeligt givet udtryk for, at man ikke vil påtage sig nye forpligtelser i forbindelse med verdenstopmødet. Skal det blive en succes, må EU påtage sig en politisk lederrolle, og som formandsland under topmødet har Danmark et stort ansvar for at trække den internationale proces i den rigtige retning.
Danmarks oplæg har taget udgangspunkt i ønsket om en global aftale, der bl.a. består af konkrete indrømmelser fra den rige del af verdenen, idet kun en global aftale kan skabe den ramme, der kan omsætte de politiske erklæringer fra Rio til reelle handlinger i Johannesburg.
EU har også forpligtet sig til at arbejde for en global aftale, men som hr. Lannoye gjorde opmærksom på, vil Kommissionen satse mere på globale partnerskaber, hvilket langtfra er tilstrækkeligt. EU vedtager imidlertid først sit bidrag til Johannesburg så sent som på topmødet i juni. Det er beklageligt, at kun ganske få EU-statsoverhoveder har givet tilsagn om at deltage i verdenskonferencen, for uden en sådan deltagelse på højt plan reduceres mulighederne for succes. Vi har nok af ord, hvad vi har brug for nu, er handling.

Kronberger (NI).
Hr. formand, principielt er det selvfølgelig deprimerende, når man tænker på, hvor lidt der er sket siden topmødet i Rio. Den glimrende betænkning bekræfter dette. Jeg vil gerne gøre opmærksom på et aspekt. Jeg mener, at konferencen i Johannesburg skal starte her. Jeg tror ikke, at vi her i Parlamentet altid er bevidste om, hvilke muligheder Amsterdam-traktaten giver os i denne retning, nemlig proceduren med fælles beslutningstagning. Jo mere tydeligt og intenst vi udnytter dette, jeg vil endda sige, jo mere radikalt vi beslutter os for at være med til at påvirke den europæiske lovgivning på miljøområdet, jo mere troværdige vil vi være i Johannesburg og naturligvis også på fremtidige konferencer. Vi skal være bevidste om, at vi har brug for lidt mere selvbevidsthed i denne sammenhæng og måske også af og til er nødt til at støtte større krav, som er mulige, og at vi i denne forbindelse også må afvise alle overvejelser om, at atomkraft kan spille en rolle i fremtiden.

Wijkman (PPE-DE).
Hr. formand, vi er sent ude her på jorden. Trods den lange række af møder og konferencer kan kun få bestride, at vi i dag er langt fra målet om en bæredygtig udvikling. Vi er faktisk nu endnu længere fra målet, end da Brundtland-rapporten blev præsenteret i 1987, og da Rio-konferencen blev afholdt. Det burde naturligvis forholde sig modsat. Forleden udtalte OECD, som jo ikke er en miljøorganisation, følgende: All major global ecological indicators are negative.
Lige så dårligt står det til med fattigdom og social udvikling. Antallet af fattige stiger i stedet for at falde. På den baggrund er mødet i Johannesburg meget vigtigt, men forhåbningerne er, som det antydes her, ikke ret store. Forhandlingsmaskineriet er tungt, og dertil kommer en helt igennem afdæmpet interesse fra den amerikanske regerings side. Som fru Hulthén sagde, er det spanske formandskab desværre ikke repræsenteret her i dag, et faktum, som heller ikke vidner om særlig stor interesse for sagen.
Hvad er årsagerne til, at vejen til en fornuftig balance mellem økonomisk vækst, social udvikling og hensyntagen til miljøet stadig er så lang? Der er hovedsageligt to årsager. For det første er der stadig stor modstand mod at gennemføre alle de foranstaltninger, som regeringen har gjort sig til talsmand for på mange konferencer, som f.eks. at afskaffe økonomiske subsidier, som er skadelige for miljøet, at internalisere miljøomkostningerne i priserne, at udforme klare miljøkriterier for vores eksportkreditorganer, så vi ikke eksporterer systemer til ulandene, som ikke er bæredygtige, og generelt at anspore til aktiviteter, som er miljøtilpassede og ikke modsat. De økonomiske bestemmelser går ikke i den rigtige retning i dag, men vi gør ikke meget ved det. Lannoye-betænkningen, som jeg bifalder, indeholder en række bud på, hvad det skyldes. EU må presse på i den henseende ligesom i en række anliggender vedrørende fattigdomsbekæmpelse, ellers vil resultatet fra Johannesburg blive meget magert.
For det andet går udviklingen langsomt, efter min mening fordi vi har en model for både uddannelse og økonomi, som er alt for vertikal og reduktionistisk. Vi har valgt at organisere vores samfund ved at fokusere på specialisering. Der findes mere end 20.000 forskellige discipliner på universiteterne, og specialisering er naturligvis godt, når man skal løse forskellige enkeltstående problemer. Der findes derimod yderst få eksperter, som arbejder med grænseoverskridende problemløsninger. Med mødet i Johannesburg skal alle disse problemer nu søges løst.
Foruden de kortsigtede foranstaltninger må vi således også tænke på helhedsperspektivet og sørge for at udvikle en bedre systemtankegang i vores samfund og ikke mindst hjælpe de fattige lande, udviklingslandene, med at opbygge kompetence på forskningsområdet, så de på egen hånd kan udvikle strategier, som både er mere rentable økonomisk set og mere miljømæssigt bæredygtige.

Scheele (PSE).
Hr. formand, jeg vil også gratulere hr. Lannoye med hans omfattende og også indholdsmæssigt glimrende betænkning. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at sige, at vi som parlamentsmedlemmer må overveje, om vi fremover, når vi skal tage stilling til en så vigtig konference som den i Johannesburg, ikke kan gøre det mere kompakt, kortere, mere struktureret, også med henblik på at det så er lettere at formidle til offentligheden, hvad Europa-Parlamentet står for og ikke står for.
Den tidligere taler talte om Kommissionen og om alt det, den skal gøre. Jeg vil ud fra min egen næsten 30-årige erfaring gøre opmærksom på, at der heller ikke altid i Parlamentet er flertal for en bæredygtig udvikling og for en bæredygtig løsning.
De tre elementer i en bæredygtig udvikling er ofte blevet nævnt: den økonomiske, den sociale og den økologiske udvikling. I den forstand er det vigtigt, at væksten i bruttonationalproduktet fremover ikke fortsat er den eneste vigtige indikator for fremskridt i et samfund. Væksten i bruttonationalproduktet har intet at gøre med bæredygtig udvikling. Vi opfordrer i den forbindelse Kommissionen til i Johannesburg at kæmpe for, at der kommer nye sociale og økologiske indikatorer, når det fremover handler om staternes finansvæsen.
Man kan ikke tale om et globalt partnerskab for bæredygtig udvikling uden at gøre opmærksom på sammenhængen mellem fattigdom og miljøødelæggelse. Fattigdom medfører befolkningstilvækst. Man skønner, at der vil være 7,5 milliarder mennesker inden 2015. Det betyder et øget pres på de naturlige ressourcer, det betyder et øget pres på miljøet. I denne forbindelse vil jeg gerne påpege, hvor vigtigt det er igen og igen at understrege den retlige ligestilling af kvinderne og også kvindernes ret til reproduktiv sundhed og at opnå fremskridt på disse områder.
Jeg vil også ganske kort og konkret komme ind på ændringsforslagene. Min gruppe støtter ikke ændringsforslag 5 fra Gruppen De Grønne om at annullere nr. 26. Jeg vil dog også gerne understrege, at vi går ud fra den franske originalversion. Den tyske version, sådan som den ligger her foran mig, ville vi også annullere.
Og så vil jeg gerne sige, at min gruppe er imod ændringsforslag 12, der har til formål at indføre en såkaldt Sachs-afgift, altså skattefradragsberettigede beløb til velgørende formål. Personligt har jeg problemer med overhovedet at bruge adjektivet "velgørende". Når vi taler om århundredets udfordring i forbindelse med den bæredygtige udvikling, har det noget at gøre med, at vi er nødt til at ændre vores egne produktionsbetingelser, og ikke med velgørenhed. Desuden ser jeg det problem, at vi på denne måde trækker skatteindtægter fra for udviklede stater, som også har brug for dem i fremtiden til deres bæredygtige udvikling.

Evans, Jillian (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke de to ordførere for deres udmærkede betænkninger, som henleder opmærksomheden på problemerne og løsningerne på dem. Miljøet, sociale og kulturelle spørgsmål, udvikling og styring er naturligvis uløseligt forbundne. Det ser man af, at de menneskeskabte klimatiske ændringer stadig, til trods for nogle fremskridt siden topmødet i Rio, fortsætter med uformindsket styrke. Ressourcer af vital betydning bliver yderligere udtømt, og kløften mellem rige og fattige bliver større og større.
Der var så mange muligheder i Rio, som hr. Papayannakis fremhæver i sin betænkning, så mange forventninger blev skabt med Kyoto-protokollen, Cartagena-protokollen osv., men der skete ikke mere. Det er faktisk ikke nogen overraskelse, at så mange ngo'er allerede forudsiger et negativt resultat fra Johannesburg. Men folk forventer, at vi i EU skal føre an i disse spørgsmål, og vi kan ikke unddrage os dette ansvar. Om 10 år vil folk spørge, hvad vi gjorde i 2002 for at tage fat på og vende den mangel på fremskridt, der har været de sidste 10 år.
Andre kolleger har rejst vigtige spørgsmål i forbindelse med topmødet. Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på et aspekt, og det er nødvendigheden af at se på diversiteten i så bred betydning som muligt, herunder de kulturelle aspekter.
I fremtiden er der brug for bæredygtige samfund i ordets sande betydning. I dag er omkring halvdelen af de ca. 6.000 sprog, der tales i forskellige dele af verden, truet. Det indebærer, at 3.000 sprog enten er alvorligt truet eller ved at dø ud. Nødvendigheden af at beskytte og forøge den kulturelle mangfoldighed i verden bliver endnu mere påtrængende i betragtning af den voksende globalisering. Vi må sikre, at den kunstige polarisering mellem miljøets og menneskenes behov ikke får lov til at udvikle sig yderligere.
Så jeg glæder mig over de positive og konstruktive kommentarer fra ordførerne, og som hr. Lannoye sagde, er dette en væsentlig udfordring, og vi må anlægge en radikalt ny holdning.

Miranda (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne på det varmeste takke hr. Papayannakis og hr. Lannoye for deres væsentlige betænkninger. Verdenstopmødet i Johannesburg er en vigtig anledning til at forholde sig til de enorme og komplicerede problemer, som menneskeheden står over for, især den del af den, der lever i de fattigste lande. Vi nærer de forhåbninger, som man bør nære, og vi tillægger topmødet den betydning, som man bør tillægge en begivenhed, der som denne kan eller bør få det internationale samfund til at opstille en dagsorden, der for alvor drejer sig om at fremme bæredygtig udvikling på vores planet, forbedre livskvaliteten og udrydde fattigdom, på grundlag af de aftaler, der blev opnået på miljøtopmødet i Rio.
Vi vil gerne være optimister, selv om der er talrige årsager til at mene noget andet eller sågar det modsatte, årsager, der hænger sammen med det helt enorme efterslæb med at opfylde forpligtelserne fra Rio, den øgede kløft mellem Nord og Syd, den vedblivende fattigdom og gæld, de urimelige og utilstrækkelige indkomster, den manglende politiske vilje hos de rige lande - især USA - til at ændre på betingelser, som de selv fastsætter, og til at stille de nødvendige midler til rådighed for en ny international kurs, der jo ville komme alle til gode. Monterrey, som endnu er så tæt på, er trods de beslutninger, der alligevel blev taget i sidste øjeblik, også med til at gøre det svært at bevare optimismen.
Der må på denne baggrund nu over for medlemsstaterne og Kommissionen insisteres på, at de endegyldigt og beslutsomt vælger side i kampen mod de plager, der hærger verden, og bestemmer sig for at fremme de retningslinjer og foranstaltninger, der med tilstrækkelige ressourcer kan befordre en retfærdig og bæredygtig udvikling, beskytte miljøet og udrydde fattigdommen. De skal således helt fundamentalt forpligte sig til en ambitiøs dagsorden for det kommende årti, der kan forebygge den uundgåelige fiasko, som nogle allerede anser for givet for dette verdenstopmødes vedkommende.

Blokland (EDD).
I 1992 aftalte vi på konferencen i Rio de Janeiro at træffe bæredygtige foranstaltninger gennem verdensomspændende samarbejde med henblik på miljøet og udviklingen.
Dengang havde vi meget store forventninger. Der er i mellemtiden gået 10 år, og topmødet i Johannesburg står for døren. Et godt tidspunkt at se kritisk på, hvad der er sket siden da. Og det er bestemt ikke opmuntrende. Vi kan blot konstatere, at de store forventninger for 10 år siden ikke er blevet indfriet. Hvad værre er, miljøet er ikke længere centrum for den offentlige - og derfor også politiske - opmærksomhed, selv om belastningen af miljøet er steget.
Det er på høje tid, at der gøres noget ved det. Hvis EU fortsat vil vise vejen, er det meget vigtigt at vinde genklang i befolkningen. I øjeblikket spiller emner som sikkerhed og sundhed en stor rolle for befolkningen. Derfor er det oplagt at tage initiativer på disse områder. Hvis vi fortsat forsømmer miljøet, fører det uigenkaldeligt til (endnu flere) oversvømmelser, skovbrande, forurening og en dårlig sundhed for mange mennesker. Kort sagt, uden en bæredygtig udvikling er det ikke kun miljøet, som skades. Også usikkerheden, sygdomme og dødsfald - emner, som spiller en rolle i befolkningen - vil stige. Ved at bruge disse emner kan vi mobilisere den offentlige mening og på den måde åbne de ansvarlige politikeres øjne. Kun på den måde får miljøet på ny den opmærksomhed, som det fortjener, og der skabes politisk vilje til på internationalt plan at træffe retligt bindende miljøforanstaltninger og reelt gennemføre dem.

Souchet (NI).
Hr. formand, begrebet bæredygtig udvikling er som udgangspunkt udtryk for en helt korrekt antagelse, nemlig at der globalt findes nogle grundlæggende balancer, der skal overholdes. Det er dog nødvendigt at være på vagt over for risikoen for en fordrejning af dette begreb, som er genstand for ideologisk ordkløveri, som er omklamrende og besværgende, og som danner grundlag for tvivlsomme tekniske forslag. Den store mangfoldighed i de aktivitetsområder, der nævnes i Lannoye-betænkningen, understreger denne risiko for vildfarelse.
Men for at virke efter hensigten bør begrebet bæredygtig udvikling anvendes på prioritetsområder, der er defineret helt klart. Jeg mener, at det første må være, som ordføreren understreger, ikke at affinde sig med den vedvarende og endda stigende fattigdom, hvis udryddelse fortsat må være en absolut og vedvarende prioritet i vores indsats.
Vi bør i den forbindelse deltage i fastsættelsen af en god balance mellem offentlig bistand, som fortsat er nødvendig, og udvikling af den internationale handel, som ikke systematisk skal fremstilles som en karikatur. Det drejer sig naturligvis om ikke at betragte den statslige udviklingsbistand som en erstatning, men som et nødvendigt supplement til den internationale handel. Den internationale handel kan reelt ikke under de nuværende omstændigheder være den eneste drivkraft for udviklingen af den simple og gode grund, at man ikke kan lade økonomier og stater, der overhovedet ikke har den samme struktur for produktionsomkostninger, konkurrere.
Udviklingen af skadelige metoder bør absolut undgås, såsom afskaffelse af levnedsmiddelafgrøder på grund af billige importerede landbrugsprodukter, og som følge deraf en tendens i udviklingslandene til eksport af pengeafgrøder, som ikke er fremmende for den lokale udvikling, eller af råstoffer, som det er yderst vanskeligt at basere en bæredygtig udvikling på, da de svinger meget i pris.
Hvis man mener, at det er bydende nødvendigt ikke blot at give sig i kast med den internationale handel for at reducere fattigdommen, så er det bydende nødvendigt at bremse udhulingen af den statslige udviklingsbistand. De europæiske lande har i denne forbindelse en særlig opgave, som de bør opfylde både sammen og hver for sig. Medlemsstaterne skal vogte sig for fristelsen til udelukkende at beskæftige sig med fællesskabsbistand og give afkald på det bilaterale samarbejde, hvis egentlige bidrag og specifikke ekspertiser har en uerstattelig værdi. Det er dog ikke nok at bremse nedsættelsen af den statslige udviklingsbistand ved at holde fast i de overordnede overvejelser om renteudviklingen. Det er afgørende, at denne bistand igen tilpasses efter de nationale statslige strukturer i udviklingslandene, som i mange tilfælde stadig er meget skrøbelige, og efter udviklingen på landbrugsområdet, der absolut bør have den højeste prioritet. Den offentlige bistand er afgørende for at standse tendensen med affolkning af landbrugsområderne og forarmelsen af disse befolkningsgrupper i de store byer, som dernæst medføre en stigende håbløshed.
Udviklingen i dyrkningen af levnedsmiddelafgrøder og udviklingen af de grundlæggende offentlige tjenesteydelser, særligt på områder som sundhed, uddannelse og social beskyttelse, er den mest sikre vej at gå for at reducere fattigdommen ved at skabe arbejdspladser i landbrugsområderne. I forbindelse med denne offentlige støtte skal der gives en særlig rolle til det decentrale samarbejde, som de lokale forvaltninger, kommunerne, departementerne eller regionerne udfører. Disse forvaltninger råder over lokal ekspertise, de tilpasser projekterne til de reelle behov, de sikrer en skarp opfølgning på foranstaltningerne, de skaber inderlige og varige menneskelige relationer mellem landene i nord og landene i syd. Denne form for samarbejde bør derfor fremmes meget kraftigt.
Hr. formand, blandt alle de spørgsmål, der nævnes i Lannoye-betænkningen, er det de ovenfor nævnte, som jeg mener, bør være de prioriteter, som skal fastholdes, for at begrebet bæredygtig udvikling reelt kan bidrage til en reducering af fattigdommen i verden.

Liese (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, for fem år siden, i 1997, fandt der et topmøde sted i New York, fem år efter Rio. Dengang var Europa-Parlamentet desværre kun repræsenteret med en meget lille delegation. Jeg havde den ære at tilhøre denne lille delegation. Dengang gik det så vidt, at udviklingslandene endda forsøgte slet ikke at indskrive begrebet "bæredygtig udvikling" i sluterklæringen, men kun "bæredygtig økonomisk vækst". Det forstår jeg godt til en vis grad, for fattigdommen står naturligvis i centrum i udviklingslandene. Når vi taler om miljøbeskyttelse, er det af og til lidt utroværdigt. Alligevel bør vi i EU holde øje med begge forhold, den økonomiske og den sociale udvikling, men også miljøbeskyttelsen, for det hænger selvfølgelig sammen. Når Verdensbanken ved hjælp af et regnestykke f.eks. viser os, at der ved manglende handling i forbindelse med klimabeskyttelsen i industrilandene i de kommende år må regnes med en reduktion på 1-2% af bruttonationalproduktet, men i udviklingslandene med en reduktion på 10% af bruttonationalproduktet på grund af klimakatastrofen, så understreger det, at man ikke må spille miljø og social og økonomisk udvikling ud mod hinanden, men at det hører sammen.
Men - og her har udviklingslandene ret - vi skal sørge for, at det er muligt at generere økonomisk vækst og velstand uden at gøre det på bekostning af miljøet. Derfor skal vi f.eks. reducere vores emissioner inden for klimabeskyttelsen, før vi kan pålægge udviklingslandene diverse forpligtelser. Derfor mener jeg, at vi nu også skal implementere det i EU, som vi altid har talt om i teorien, og som står i vores beslutninger. Derfor kan man kritisere meget ved Kommissionens forslag, f.eks. hvad angår emissionshandlen, man kan gøre dem bedre, men man skal følge denne grundidé. Vi skal handle på stedet nu, således at udviklingslandene i det hele taget kan tro på, at en bæredygtig udvikling er mulig.

Sornosa Martínez (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil også gerne tilslutte mig lykønskningerne til de to ordførere, hr. Papayannakis og hr. Lannoye. Jeg mener, at de to betænkninger supplerer hinanden, og de indeholder nogle virkelig nyskabende og meget interessante forslag.
Det er min opfattelse, at befolkningens miljøbevidsthed i de senere år er blevet meget større, hvilket også gælder for stats- og regeringschefernes politiske indsats på området. Men jeg synes også, at både befolkningens bevidsthed og politikernes indsats har været utilstrækkelige, for ikke at sige symbolske. Med hensyn til befolkningens bevidsthed ved vi udmærket, at naturressourcerne er ved at blive udryddet, at der er pattedyr, fugle og planter på randen af udryddelse, og at et stigende antal mennesker dør af sult og lider af fattigdom. Vi ved alt dette, og vi er miljøbevidste, men vi fortsætter alligevel med at øge forbruget, og det er os i den udviklede verden, som udgør 20% af verdens befolkning, der bruger 80% af ressourcerne.
Jeg siger også, at den politiske indsats er symbolsk, for størstedelen af foranstaltningerne efter internationale aftaler opfyldes ikke eller opfyldes utilstrækkeligt. De fleste lande har efter 10 års forhandlinger ikke ratificeret Kyoto-protokollen. USA vil ikke undertegne den, og for at give et eksempel på et land, som har forpligtet sig, nemlig mit land Spanien, har dette land øget sine emissioner med 33% i forhold til det, som det havde forpligtet sig til.
Sådan ligger landet nu, og på nuværende tidspunkt, efter Barcelona-konferencen, efter Johannesburg-konferencen - hvor miljøspørgsmålet ikke er blevet grundigt behandlet - vil jeg ikke anmode om det ambitiøse program, som alt for mange her anmoder om. Jeg mener, at hvis vi i Johannesburg opnår, at alle de tidligere forpligtelser opfyldes, hvis vi opnår, at i hvert fald en procentdel af de internationale transaktioner anvendes til disse fattige lande, og hvis vi opnår at ændre de værdier, som for øjeblikket skader os, vil vi have opnået meget.

Schörling (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg har lidt blandede følelser, hvad denne forhandling og topmødet i Johannesburg angår. Det er positivt, at miljøtopmødet rent faktisk finder sted, og at de to ordførere har gjort et virkelig godt stykke arbejde med at udtrykke Europa-Parlamentets betænkeligheder, forhåbninger, forslag og krav forud for mødet. Jeg vil gerne takke de to ordførere for et meget gedigent stykke arbejde.
Jeg er derimod skuffet og frustreret over, at verdens ledere ikke ser ud til at tage verdenssituationen alvorligt. Blot nogle få måneder før topmødet har verdens ledende politikere ikke engang taget stilling til, om de vil indfinde sig ved mødet i Johannesburg eller ikke. EU's strategi for en bæredygtig udvikling og meddelelsen forud for verdenstopmødet er også kommet meget sent, i betragtning af at emnet handler om vores fremtid og berører os alle. Respekten for den demokratiske behandling og det civile samfunds mulighed for at deltage i debatten burde dog have været større.
Jeg vil også gerne påpege, hvilket andre talere allerede har gjort, at det spanske formandskab ikke er repræsenteret her. Det tyder også på, at man ikke respekterer dette vigtige emne bæredygtig udvikling.
Jeg mener heller ikke, at EU har tillagt verdenstopmødet i Johannesburg den betydning, det fortjener. Barcelona-mødet, hvor EU's holdning skulle fastlægges, blev også en skuffelse. EU må i Johannesburg tydeligt vise, hvordan det påtænker at reformere bl.a. landbrugspolitikken og fiskeripolitikken, som har store globale konsekvenser, ikke mindst for de fattige lande. Fra EU's side må vi også vise, at vi har en troværdig strategi for bæredygtig udvikling, så verdenstopmødet kan føre til det resultat, som er nødvendigt for at vende den aktuelle voksende miljøkrise. EU må presse på i den henseende. Jeg mener, at EU-landene har et særligt moralsk og økonomisk ansvar for at pege på en bæredygtig vej.
Mange synes at forlade sig på frivillige forpligtelser fra industriens og store virksomheders side, men det alene vil ikke indfri løfterne som for 10 år siden. Frivillige forpligtelser kan bidrage hertil, men det kræver, at en verdensmiljøorganisation i FN-regi overvåger, at reglerne for menneskerettigheder og for miljø overholdes. De internationale konventioner om miljø og menneskerettigheder må også være overordnet i forhold til WTO's regler, ikke underordnet som i dag. Den linje må vi i EU og alle vi, som deltager i mødet i Johannesburg, søge at fremme.

Laguiller (GUE/NGL).
Hr. formand, man kan kun tilslutte sig motiverne for denne betænkning, som med de kendsgerninger, der nævnes, er et anklageskrift mod det nuværende økonomiske system.
Hvad er det for et økonomisk system, der tvinger halvdelen af verdens befolkning til at leve for mindre end 2 dollars om dagen? Et økonomisk system, der på den ene side støtter braklægningen, ødelæggelsen eller lagringen af fødevarer for at fastholde priserne og på den anden side lader 826 millioner personer være underernæret, hvor 16 millioner dør af sult, er rent ud sagt et kriminelt system.
Men kendsgerningernes grusomme realitet understreger blot, hvor utilstrækkelige konklusionerne og navnlig de foreslåede løsninger er. Mens store private interesser plyndrer jorden, udnytter de fattigste, forværrer ulighederne mellem et rigt mindretal og et fattigt flertal, vedtager Europa-Parlamentet utilstrækkelige beslutninger vel vidende, at topmøder som det i Rio, Monterrey eller Johannesburg overhovedet ikke ændrer noget. Europa-Parlamentet er som alle de repræsentative institutioner blevet reduceret til et figenblad, der skjuler de skændsler, som hungren efter profit skaber på verdensplan.
Skønt vi er enige i en lang række fakta i betænkningen, afholder parlamentsmedlemmerne fra det franske parti Arbejderkampen sig fra at stemme for dermed at gøre opmærksom på det store hykleri, som kendetegner Europa-Parlamentets handlinger, når det lader som om, det bekæmper fattigdom. For at tie om årsagerne til de ødelæggelser, som et økonomisk system, der er baseret på profit, medfører, at tie om de store industri-, handels- eller finansselskabers ansvar for elendigheden, sulten og forarmelsen af størstedelen af verdens befolkning, er det samme som at være passiv tilskuer til forbrydelser mod menneskeheden og dermed at være medskyldig.

Fernández Martín (PPE-DE).
Fru formand, vores kollega og veninde, Laura González, indledte sit indlæg med at citere den argentinske forfatter Julio Cortázar i forbindelse med prostitutionen af ordene demokrati og bæredygtighed, men Europa-Parlamentet glemmer ikke, hvor Tjernobyl ligger, og overser heller ikke, at hr. Castros Cuba som bekendt er fyldt med demokrater.
Hr. Lannoye foreslår os en betænkning, som har den dobbelte værdi, at den seriøst og stringent behandler problemet med bæredygtig udvikling, og at den gør det uden fundamentalisme og med den nødvendige fleksibilitet til, at de fleste af de politiske gruppers ændringsforslag kan accepteres.
De forslag, som jeg selv har stillet, og som er blevet inkorporeret i ordførerens tekst, har til formål at øge effektiviteten af forvaltningen af EU-midlerne, give større gennemsigtighed og kort og godt forbedre udnyttelsen af de tilgængelige ressourcer.
Som betænkningens mest relevante mål vil jeg gerne fremhæve bekæmpelsen af fattigdommen og styrkelsen af den bæredygtige udvikling, løsningsforslaget om en globalisering med et menneskeligt ansigt i stedet for teknologisk, indsatsen for en rationel forvaltning af ressourcerne og alt dette naturligvis inden for rammerne af demokratiet, retsstaten og bekæmpelsen af korruption i alle led, ikke kun i udviklingslandene, men især også i vores vestlige verden.
Med denne betænkning satser Europa-Parlamentet beslutsomt på, at den næste konference i Johannesburg vil sætte skub i målet om at nå de udestående spørgsmål fra Rio og endvidere rette fejlene fra Durban-konferencen - for ikke engang 1 år siden - som blev indviklet i en bitter og frugtesløs polemik, der gjorde, at det ikke engang var muligt at skabe fremskridt i opnåelsen af de fastsatte mål.

Ferreira (PSE).
Fru formand, kære kommissærer og medlemmer af Rådet, kære kolleger, i morges kunne man læse i aviserne, at en ny del af iskappen på Antarktis havde revet sig løs, dér hvor 90% af verdens ferskvandsreserver findes. Oversvømmelser, ørkendannelser, de økologiske katastrofer fordobles og er i stigning, og det er med disse begivenheder og med presset fra en tid på nedtælling, at vi til september tager til Johannesburg.
Hr. Papayannakis og hr. Lannoye har udarbejdet nogle meget gode betænkninger og tekster, hvor tankegangen og engagementet, hvis det virkelig bliver gennemført fremover, i såvel Europa som i andre dele af verden, gør det muligt at møde fremtiden med større sindsro. Men dette dokument er vores gode samvittighed, og den bæredygtige udvikling er et ideal, eftersom vi ikke er i stand til at påvirke de globale økonomier og finanser. Allerede for 10 år siden i Rio fastsatte vi forpligtelser, men det var forpligtelser, der ikke kunne gennemføres. I dag kan vi konstatere, at den liberale økonomiske politik har skabt kløfter mellem landene og har gjort de rige endnu rigere, og de fattigere endnu fattigere. Og det er sket, mens vi skaber stadig mere rigdom.
EU har taget nogle modige beslutninger, som vi dog stadig mangler at konkretisere og supplere med nye. Det er denne model, som vi tager med til Johannesburg, og vi håber, at størstedelen af parterne kan blive inspireret af den. Men for at det skal lykkes, har vi brug for andet end vores taler og vores tekster. Vi har brug for værktøjer, og disse værktøjer er politiske, økonomiske og finansielle. De politiske midler opnås gennem en anderledes verdensorden, hvor politikkerne om bæredygtig udvikling indgår og skal indgå. De finansielle midler omfatter naturligvis en større bistand fra de rige lande, men også en beskatning af finansielle bevægelser, så udviklingslandene kan få midler til at forbedre deres sociale og demokratiske niveau. I dag står vi over for spørgsmålet om vores planets fremtidige udvikling. Vi kan ikke længere udsætte løfterne om en mere solidarisk verden til i morgen, så længe presset på alle vores samfund og manglen på fremtidsudsigter for en stor del af befolkningen forværrer deres frygt og fremmer indelukkethed.

Korhola (PPE-DE).
Fru formand, vores kolleger fremsætter i dag en helhed af betænkninger, som er en af ugens vigtigste. Den ruster EU til topmødet i Johannesburg med repræsentanter for verdens førende samfund, der arbejder for en bæredygtig udvikling, med det formål at nå et skridt nærmere de håbefulde visioner, man vakte på topmødet i Rio i 1992. Man må forsøge at forene en støt økonomisk og social udvikling med et højt niveau af miljøbeskyttelse, således at disse delfaktorer ikke bremser hinanden, men sammen sætter skub i velværet i højere grad, end en af disse faktorer alene kunne gøre.
Beslutningsforslaget er lidt pessimistisk i sin evaluering af den hidtidige udvikling. Det er klart, at det tager sin tid blot at bremse den negative udvikling, der accelererer. Først derefter følger et stade, hvor en positiv udvikling kan komme ind i billedet. Man må imidlertid sørge for, at man ikke forsøger at svare på en eksponentiel negativ udvikling med en politik, der udvikler sig lineært - så halter vi altid bagud i forhold til virkeligheden.
I Rio aftalte man ud fra et vigtigt princip at samarbejde med folk på græsrodsniveau i den civile befolkning. Princippet står for det første EU nær allerede på forhånd, men det er også vigtigt, fordi man netop med det kan bryde den traditionelle politiks lineære træghed og langsommelighed. Man opbygger partnerskabsaftaler på det princip, at gode modeller let kan kopieres. Samfundenes sociale, økonomiske og økologiske udvikling og demokratisering er nært forbundne med hinanden, som vi mange gange har fået at se ved negative eksempler.
En frisk rapport fra FN's udviklingsprogram viser, at kun en meget lille del af verdens virksomheder bærer et tilstrækkeligt samfundsansvar. Alligevel findes der også gode eksempler. Det er af største vigtighed, hvorledes man i EU behandler sine egne ansvarlige og ansvarssøgende virksomheder. Det er blevet vigtigere at indrette Fællesskabets politik således, at en virksomhed har mulighed for at efterleve den, og at det også bliver mere fordelagtigt for virksomhederne at gøre det. Tilsvarende er det formålstjenligt at bestræbe sig på at få forhindret social og økologisk dumping på verdensmarkedet ved regler vedtaget i WTO. Et frisk eksempel er emissionshandlen: man skal kunne aftale afgifter og told, som kan opveje virksomhedernes ekstra belastninger ved handel med emissioner.

Howitt (PSE).
Fru formand, jeg komplimenterer ordføreren, hr. Lannoye. Jeg deler hans opfattelse af, at Kommissionens meddelelse er for lang med hensyn til beskrivelser, men for kort, når det gælder handling. Jeg vil gerne sige to ting.
Den første drejer sig om den del af meddelelsen, der handler om handel og bæredygtig udvikling. Kommissionen er stadig alt for villig til automatisk at antage, at liberalisering af handlen er et mål i sig selv snarere end et redskab, der tjener det større mål, bæredygtig udvikling. Kommissionen hævder, at de fleste årsager til global ulighed ikke har noget at gøre med globaliseringen. Imidlertid har den voksende kløft mellem de rige og de fattige netop udviklet sig, fordi uregulerede markeder og fri bevægelighed for kapital har tenderet mod at gavne de lande, virksomheder og enkeltpersoner, der i størst grad har været i stand til at udnytte disse kræfter til deres egen fordel på bekostning af dem, der har færre ressourcer eller mindre politisk og økonomisk indflydelse. Den forstærkede nedbrydning af miljøet i de seneste år er sket som direkte følge af det øgede ressourceforbrug og den økonomiske aktivitet, der har udviklet sig under globaliseringen.
For det andet vil det ikke undre kommissæren at høre fra Parlamentets ordfører om virksomhedernes sociale ansvar, at forpligtelsen til simpelthen at fremme OECD's retningslinjer for multinationale virksomheder efter Parlamentets opfattelse er helt utilstrækkelig som EU's bidrag til udvikling af virksomhedsansvarlighed på globalt plan.
I dagens globale økonomi er der flere og flere vidnesbyrd om, at multinationale virksomheder, der er registreret i landene i Nord, og de fleste inden for EU, faktisk forårsager skade i udviklingslandene. Overtrædelserne indbefatter krænkelser af arbejdstageres rettigheder, og at man forårsager fysisk skade på dem, foruden ødelæggelse af lokale landområder og indtægter, markedsføring af skadelige produkter til forbrugerne, overtrædelser af national lovgivning og underminering af det lokale demokrati. Det er derfor, vi vil støtte punkt 59 i beslutningsforslaget. EU bør benytte sin udviklingsbistand og andre ydre beføjelser til at forfølge det mål at få bindende minimumsstandarder for, hvad virksomheder gør på det sociale og miljømæssige område.
Hr. kommissær, De kan gøre en god begyndelse ved i Deres svar klart og utvetydigt at forpligte Dem til at støtte den foreslåede rammekonvention om virksomhedsansvarlighed ved topmødet i Johannesburg. Jeg ser frem til Deres svar.

Mantovani (PPE-DE).
Fru formand, hr. Papayannakis, hr. Lannoye, jeg vil gerne takke Dem for det glimrende arbejde, De har udført, og jeg vil gerne takke kommissær Nielson, som altid er opmærksom på de spørgsmål, der vedrører udviklingslandene. Det verdenstopmøde, der bliver afholdt i Johannesburg i Sydafrika om mindre end fire måneder, giver uden tvivl hele det internationale samfund en lejlighed til at gøre en konkret indsats og overholde løfterne om bæredygtig udvikling.
Selv om der er sket nogle vigtige fremskridt i de senere år, er der desværre stadig meget, der skal gøres. Hvis vi i dag tager de problemer op, der ikke kan udskydes længere - såsom fattigdomsbekæmpelsen, det vigtige gældsspørgsmål, der også blev drøftet i sidste mødeperiode i Bruxelles, verdens fattigste landes meget store vanskeligheder på social- og sundhedsområdet og selvfølgelig ikke mindst miljøbeskyttelsen, handlen og adgangen til de internationale markeder - og forsøger at finde en troværdig og bæredygtig løsning på dem, ville det være et stærkt og konsekvent signal, som netop EU, der er den største bidragyder, burde være den første til at støtte. Det ville også være i tråd med EU's løfte for nylig om at øge udviklingsstøtten med 20 milliarder dollars inden 2006 og med 7 milliarder om året fra 2006.
Det er til gengæld nødvendigt, at også modtagerlandene gør en reel indsats i form af egentlige udviklingspolitikker i forbindelse med en regional integrationsproces. En unilateral indfaldsvinkel vil nemlig ikke være til meget nytte, hvis ikke regeringerne og de lokale forvaltninger konkret forpligter sig til en fornuftig forvaltning og nogle gode interne politikker.
De første positive signaler, der trods alt gør os fortrøstningsfulde, er de løfter, man gav i Barcelona - og inden da i Laeken, i Göteborg og på G8-topmødet i Genova - om at stræbe efter at sætte de planlagte 0,7% af BNP af til støtte til udviklingslandene. Det er en positiv tendens, og vi har brug for en foreløbig målsætning - nemlig etapen med 0,39% af de enkelte EU-landes BNP - så vi kan nå målsætningen hurtigst muligt.
Jeg tror med andre ord, at vi med nogle rimelige frister og en præcis tidsplan kan reducere fattigdommen med 50% inden 2015.

Malliori (PSE).
Fru formand, bæredygtig udvikling er ikke noget nyt i EU's politik. Daglige budskaber viser, at vi ikke længere må tilfredsstille vores egne behov ved at pantsætte vores børns fremtid, de kommende generationers fremtid.
Ved konferencen i Rio om bæredygtig udvikling spillede EU en førende rolle ved ikke at tøve med at forpligte sig i vigtige spørgsmål. Vi må selvfølgelig indrømme, at mange af disse forpligtelser ikke er blevet overholdt. Nu - 10 år efter - forbereder vi verdenskonferencen i Johannesburg, og vi skal vurdere og forholde os kritisk til alle de afgørelser, der ikke er blevet overholdt. Kun på den måde kan vi øge muligheden for, at vores nye målsætninger opfyldes, nemlig en økonomisk udvikling, der tager sigte på social fremgang og seriøs hensyntagen til miljøet. I denne kurs bør Unionens rolle være definitiv med ordentlige politiske afgørelser, der følges op af en ordentlig implementeringspraksis. Desuden bør Unionen anerkende retten til udvikling for de lande, der er midt i denne proces, ved at tage initiativer og være et godt eksempel i alle de spørgsmål, der omhandler bæredygtighed, så vi samtidig sikrer os ngo'ernes deltagelse i alle udviklingsplanerne.
De spørgsmål, der har direkte forbindelse med bekæmpelse af fattigdom, skal vi beskæftige os grundigt med, og implementeringen af en strategi på makroøkonomisk plan vil bidrage i den retning. Til ovenfor omtalte punkter og alle de andre emner, som ordførerne berører i deres betænkninger, er der naturligvis ud over politisk vilje brug for økonomiske midler.
Til sidst vil jeg gerne takke og varmt lykønske de to ordførere for deres meget vigtige betænkninger, og jeg håber, at de bliver anvendt i praksis og ikke blot ender som nogle skriftlige formuleringer, der ene og alene giver udtryk for vores ønsker.

García-Orcoyen Tormo (PPE-DE).
Fru formand, de ringe resultater har skabt en vis konferencetræthed. Imidlertid har hver konference om udvikling og miljø betydet et vigtigt vendepunkt i menneskets forhold til miljøet.
Stockholm-konferencen bragte generel bevidsthed om vores største overgreb på miljøet. Rio-konferencen definerede et nyt scenario, nemlig den bæredygtige udvikling. Begrebet fælles, men differentieret ansvar har dog ikke fået den nødvendige opbakning fra de rigeste lande.
Verdens ledere kan således ikke være særligt tilfredse, når de bliver mindet om, at løfterne fra Rio ikke er blevet opfyldt. I de 10 år mellem Rio og Johannesburg er der sket en gennemgående ændring af scenariet, idet der er opstået et globaliseret samfund, hvor sociale og økonomiske uligheder synes tæt forbundet med miljøproblemer og muligheden for at regere landene.
Udryddelse af fattigdommen har topprioritet på verdensplan, for kun på denne måde kan vi positivt og retfærdigt forvalte globaliseringsprocesserne. Tendenserne viser imidlertid, at befolkningen i de rige lande ønsker at bibeholde deres velfærdsniveau, og at de øvrige 80% af verdens befolkning har behov for et værdigt livsniveau.
Som følge heraf er det eneste håb om bæredygtighed på verdensplan at ændre produktions- og forbrugsmønstrene. Vi ved godt, hvilke brikker der skal til for at opnå retfærdig vækst i denne globaliserede verden, men vi anvender dem ikke med tilstrækkelig beslutsomhed. Gennemsigtighed og åbning af markederne, videnforvaltning, innovationsforvaltning og teknologioverførsel, øget effektivitet i vores processer og vores produkter, accept og praktisering af socialt og miljømæssigt ansvar i alle sektorer er nogle af de vigtigste brikker.
EU har givet klare signaler om at kunne lede denne proces. Jeg håber, at vi i Johannesburg vil kunne forsvare vores modige, generøse og værdige holdninger, og at vi vil blive anerkendt som ledere af en ny verdensorden.

Lund (PSE).
Fru formand, først en tak til kommissær Nielson og tak for to gode betænkninger.
Allerede for 10 år siden i Rio blev der fastlagt en klar dagsorden for bæredygtig udvikling, men ikke desto mindre er udviklingen siden da i høj grad gået den modsatte vej. Fattigdommen breder sig, og kløften mellem rige og fattige vokser hver eneste dag. Brugen af naturressourcer stiger hver dag, menneskeskabte klimaændringer er uformindskede, og hver dag forsvinder dyre- og plantearter for evigt. Der er virkelig et vitalt behov for, at vi i EU tager et globalt ansvar på verdenskonferencen i Johannesburg. Der bør udarbejdes en global aftale med et konkret arbejdsprogram for bæredygtig udvikling i de næste mange år med nogle præcise mål og nogle præcise tidsfrister. Lad mig nævne nogle enkelte, afgørende elementer:
Vi bør føre en offensiv kamp mod fattigdom og sult for at opfylde tilsagnene til FN om udviklingsbistand, bl.a. ved at give udviklingslandene reelle muligheder i verdenshandlen. Vi bør afkoble forbindelsen mellem økonomisk vækst og øget miljøbelastning, navnlig gennem øget brug af vedvarende energi og renere teknologi. Vi bør sørge for, at vi på alle politikområder tager hensyn til bæredygtigheden, hvad enten vi snakker om lovgivning, handelsaftaler, investeringer eller udviklingsbistand. Vi bør sikre os bedre og mere sikre gennemførelsesmidler på de internationale miljøaftaler og på de sociale aftaler. Endelig mener jeg, det er vigtigt, at vi får fastlagt mere konkrete mål for opfyldelsen af brugen af naturressourcer og sikringen af naturens mangfoldighed.
Man kan sige, at der med den hidtidige mangel på forberedelse til verdenskonferencen og med en Bush-administration i USA er al mulig grund til at frygte en fiasko i Johannesburg. Vi får fra europæisk side en enorm opgave i et sikre et positivt og forpligtende resultat i Johannesburg.

Flemming (PPE-DE).
Fru formand, også jeg må sige til fru González Álvarez, at ordet "demokrati" oftest er blevet brugt i de hæsligste kommunistiske diktaturer, og at de værste miljøkatastrofer har fundet sted i kommunistiske stater - tænk på Tjernobyl - i de stater, hvor man hverken forstår sig på økonomi eller økologi.
Rio var en milepæl. I dag står vi der og er meget kede af det og har ikke noget konkret i hånden. Og hvem ellers end EU skulle være pioner her? Hvem ellers har mulighederne, hvem har bevidstheden, hvem har evnerne, viden og de økonomiske muligheder herfor? For miljøbeskyttelse uden en stærk økonomi er ikke mulig. Og nu står vi her før konferencen i Johannesburg og må konstatere: Forberedelserne går dårligt!
Tillad mig at sige et par ord om den forberedende konference i New York, som fandt sted fra den 25. marts til den 5. april. Man har fortalt mig, at alt går alt for langsomt, alt for bureaukratisk. Man er ikke engang gået i gang med forhandlingerne. Man har nu forlænget den næste forberedende konference i Indonesien lidt. Den finder sted fra den 24. maj til den 7. juni. Hvis man heller ikke kommer videre her, er processen i Johannesburg allerede mislykket, før vi overhovedet er taget dertil.
Tillad mig at tale om et meget vigtigt emne for mit land. Det handler om bjergene. Schweiz og Østrig forlangte et vægtigt, selvstændigt bjergkapitel på den forberedende konference, og EU støttede det. Heller ikke her var det muligt at komme videre i forberedelserne. De lande, som vi repræsenterer her, har alle underskrevet Alpe-konventionen. Ved ratificeringen af protokollerne er der ganske enkelt intet, der fortsætter. Hvis vi optræder kraftfuldt på et internationalt topmøde og kræver noget til fordel for vores bjerge, skal vi først lave vores lektier derhjemme. Jeg beder Dem alle om at opfordre Deres regeringer til at ratificere de pågældende protokoller til Alpe-konventionen så hurtigt som muligt.

Deva (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil gerne bruge lidt tid til at tale om virksomhedernes sociale ansvar og bæredygtig udvikling, ikke fra venstre, men fra højre side af denne sal. Medmindre man forstår spørgsmålene vedrørende virksomhedernes sociale ansvar rigtigt, vil det bare blive endnu et slagord for den globale økonomi.
Den globale økonomi kræver globale regler. Hvis man ikke har globale regler som støtte for vor planets udvikling, vil vi ende med et problem, hvor de rige bliver rigere, og de fattige bliver fattigere, miljøet vil få det værre og værre, og bæredygtig udvikling forsvinde som dug for solen. 60.000 mennesker vil spilde tiden i Johannesburg i september.
Sidste gang der var noget, der lignede en slags global økonomi, var i imperiernes periode, da det britiske, det franske, det italienske og det spanske imperium drog ud og skabte økonomisk aktivitet. Men selv det britiske East India Company havde et socialt virksomhedsansvar: De byggede skoler, de skabte orden i Bengalen, de byggede jernbaner, etablerede infrastruktur og skabte udlignende investeringer. Det var sådan, den gensidige afhængighed mellem økonomierne i de fattige og de rige lande udviklede sig.
I dag kræver et socialt virksomhedsansvar af os, at vi erkender, at hvis man tager de 200 største multinationale virksomheder, er deres samlede omsætning større end summen af bruttonationalproduktet i 172 lande. Så de 200 ledere af disse virksomheder har et enormt socialt ansvar. Vi må opfordre dem til at skabe et partnerskab for udvikling, ikke kværulere over, hvad de gør, men hjælpe dem, for aktieværdien afhænger nu selv i London City i høj grad af, om virksomhederne opfører sig etisk. Jeg har gentagne gange set, at selskaber med en ordentlig miljø- og udviklingspolitik har højere aktieværdi end de virksomheder, der beskæftiger sig med at hærge og plyndre rundt om i verden.
Så jeg anmoder kollegerne til højre for mig, ikke dem til venstre for mig, som allerede er med, om at forstå, at gensidig afhængighed kræver, at vi ser på udviklingen i vores egen økonomi og vores egne virksomheder og anmoder dem om at være partnere i denne udviklingsproces.

Nielson
Jeg vil gerne takke hr. Papayannakis og hr. Lannoye for deres grundige og meget inspirerende betænkninger.
Det er en sørgelig kendsgerning, at fremskridt i retning af de mål, man satte sig i Rio, er sket langsomt, og i nogle henseender er forholdene værre i dag, end de var for 10 år siden. På denne baggrund giver det mening og er forhåbentlig også nyttigt, at mødet i Johannesburg faktisk finder sted. Det er en måde, hvorpå man igen kan få verdens opmærksomhed henledt på disse spørgsmål. Vi vil så sandelig udnytte denne mulighed bedst muligt.
Jeg er enig med Parlamentet i, at forberedelserne til verdenstopmødet ikke går så godt, som vi gerne ville have, men den forøgelse af udgifterne til udvikling, som blev annonceret i Monterrey, bør gøre det lettere at opnå fremskridt i Johannesburg. I det mindste gør det, at vi har debatten om finansiering af udviklingen bag os med nogle virkelige resultater, det mere sandsynligt, at man i Johannesburg vil være i stand til at koncentrere sig om bæredygtig udvikling.
Men vi må også være mere kreative, når det gælder om at finde nye midler til gennemførelse og finansiering. Vi har stadig en masse arbejde at gøre for at sikre, at det sidste forberedende møde på Bali i slutningen af maj giver resultater. Det er ikke sikkert. Denne debat drejer sig ikke om målsætningen, da der synes at være enighed om, at udryddelse af fattigdom samt bæredygtigt forbrug og bæredygtig produktion er de altoverskyggende mål for topmødet, der helt generelt yderligere må lade sig lede af forpligtelsen til at nå udviklingsmålene i år 2000-erklæringen. Som altid er spørgsmålet, hvordan vi skal nå disse mål.
Unionen er i gang med at finde frem til en række ting, der vil få højeste prioritet, når det gælder fælles handling på basis af vores strategi om bæredygtig udvikling. Kommissionen vil fremme særlige initiativer for partnerskab på de følgende områder. Lad mig påpege, at det ikke gør meget forskel, om vi taler om partnerskaber eller aftaler. De partnerskaber, vi fremmer, udgør tilsammen noget, som man med rimelighed kan kalde en "global aftale".
Hvad angår vand, vil vi med henblik på at udnytte ressourcerne bedre og forbedre adgangen til sikkert drikkevand og tilstrækkelige sanitære foranstaltninger igangsætte et initiativ baseret på en integreret forvaltning af flodbækkener.
Hvad angår energi, vil Kommissionen foreslå et initiativ til forbedring af bestemmelserne om tilstrækkelige forsyninger med bæredygtig energi til rimelige priser. Kernen i dette initiativ vil ligge i tilvejebringelsen af teknisk bistand til udviklingslandene for at få passende energipolitikker iværksat gennem udviklingen af partnerskab.
Hvad angår sundhed, vil Unionen de næste fem år forøge omfanget af den udviklingsbistand, som er særligt rettet mod forbedring af sundhedstilstanden, og vil opfordre modtagerlandene og det internationale samfund til at tilslutte sig disse bestræbelser. Der vil blive lagt særlig vægt på mødres sundhed. WTO-medlemmer bør løse uoverensstemmelser om tvungne licenser og arbejde for at sikre, at lægemidlerne kan stilles til rådighed for udviklingslandene til den lavest mulige pris. Jeg vil minde Parlamentet om, at vi for et år siden gav indkøb af vigtig medicin mod aids, malaria og tb fri på globalt plan, for så vidt angår Kommissionen.
Hvad angår uddannelse, vil Unionen også i løbet af de næste fem år forøge omfanget af udviklingsbistand inden for uddannelse og opfordre modtagerlandene til at udvikle politiske rammer til støtte herfor og passende nationale budgetter. Vi vil støtte Verdensbankens hasteinitiativ "Uddannelse for Alle" og i særdeleshed styrke partnerskabet med UNESCO om at opbygge kapacitet og overvåge fremskridt. Vi vil også prioritere folkeskoleuddannelse, og at man slår bro over kønskløften.
Hvad angår handel, kræves der, hvis globaliseringen skal komme til at virke, fremskridt i rette tid med hensyn til det arbejde, der er iværksat under Doha-udviklingsdagsordenen, samt konkrete handelsrelaterede initiativer ud over denne. Unionen vil argumentere for adgangsniveauer, der svarer til niveauet for Alt undtagen våben-initiativet; dette skal afgøres af alle OECD-lande til fordel for de mindst udviklede lande.
Hvad angår skove, vil Unionen effektivt bidrage til en styrkelse af det internationale samarbejde om at bekæmpe illegal træhugst og handel med tømmer. Her har vi brug for mere end overvågning. Vi behøver politiovervågning.
Hvad angår fiskeriet, agter Unionen at bidrage effektivt til at opretholde biodiversiteten, samtidig med at vi sikrer fiskerierhvervets bæredygtighed på lang sigt. Vi vil bekæmpe illegale, urapporterede og uregulerede former for fiskeri og støtte en bæredygtig fiskeripolitik i udviklingslandene inden for rammerne af strategierne til reduktion af fattigdom. I øjeblikket er vi ved at genforhandle den traditionelle fiskeriaftale med et stort antal lande i Afrika og andre steder. Denne fornyelsesproces er af afgørende betydning, hvis vi skal bevæge os i den retning.
Hvad angår god regeringsførelse, vil Unionen bidrage til en styrkelse af globale styringsstrukturer og institutioner på det økonomiske, sociale og miljømæssige område såvel som de forskellige forbindelser imellem dem for at sikre en sammenhængende politik, integration og øget effektivitet. I denne forbindelse vil vi også aktivt engagere os i den debat, der er ved at opstå om globale offentlige goder og vil undersøge kreative mekanismer til international finansiel solidaritet og initiativer til en reduktion af eksternaliteter. Vi vil foreslå, at der etableres en task force, der skal være åben for, at alle involverede kan fastlægge og drøfte en passende forsyning med relevante offentlige goder på verdensplan. Det var et af de elementer, som vi ikke fik med i erklæringen fra Monterrey, men som Kommissionen og nogle af medlemsstaterne tog op under den uges drøftelser, vi havde i Monterrey, så de sikrede, at det, der ikke var med blandt resultaterne fra Monterrey, faktisk igen kom ind i den internationale debat under konferencen. Vi vil gerne benytte Johannesburg som en platform for at flytte disse punkter højere op på den internationale dagsorden.
Alle disse initiativer bliver gennemført inden for rammerne af de nationale og regionale fattigdomsbekæmpelsesstrategier i vores samarbejdslande, som udgør basis for en bæredygtig udvikling. Ved gennemførelsen af disse initiativer vil Unionen være særlig opmærksom på Afrika og afrikanske landes egne bestræbelser på at nå en bæredygtig udvikling.
Hvad angår bidragene fra hr. Howitt og hr. Deva, udgør de tilsammen en yderst afbalanceret præsentation af udfordringen. Jeg vil fortsætte med omhyggeligt at lytte til begge sider her i Parlamentet. Jeg er enig med dem begge, så principielt skulle det ikke være umuligt. Det væsentlige er at gå videre for at skabe virkelig international styring. Det er også den største anstødssten mellem Europa og USA. Vi finder det naturligt og nødvendigt at gå videre med at etablere global styring i et stort antal spørgsmål, hvor USA's regering, der er mindre multilateralt orienteret, ønsker, at der skal ske noget andet. Dette må drøftes. Vi ser disse internationale konferencer som nyttige fora for fremme af disse synspunkter.
Adskillige talere fra alle politiske grupper her i salen har nævnt, at vi må gøre fremskridt med hensyn til at reformere landbrugs- og fiskeripolitikken i Europa for at kunne præsentere os troværdigt internationalt set på disse områder. Jeg er helt enig. Det er to elementer, som vil få en hel del opmærksomhed. Reformen af disse to områder er lige så vigtig som noget andet bidrag fra Europas side til den globale udvikling, for så vidt angår de internationale konsekvenser.
Forberedelserne til mødet i Johannesburg vil blive et af de vigtigste diskussionsemner på Rådets møde i Sevilla i juni. Lad os sikre, at EU spiller en førende rolle med hensyn til at nå et ambitiøst og handlingsorienteret resultat i Johannesburg.
Nogle talere har nævnt manglen på klare afgørelser angående deltagelse på højeste regeringsniveau. Lad mig benytte denne lejlighed til at underrette Parlamentet om, at det helt indlysende er kommissionsformandens plan at deltage i mødet i Johannesburg. Der vil være et antal andre kommissærer til stede, hvilket skulle sikre, at vores forskellige ansvarsområder får den maksimale opmærksomhed under forhandlingerne.
Europa-Parlamentet har altid været fortaler for bæredygtig udvikling og integrering heraf i alle Unionens politikker. Deres bestræbelser gør det påtrængende nødvendigt at træffe forberedelser til Johannesburg. Dette er nødvendigt. Jeg takker Parlamentet for bidragene i dag.

Formanden.
Tak, hr. kommissær Nielson.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om verdenstopmødet om fødevarer (FAO).

Nielson
Fru formand, på verdenstopmødet om fødevarer i 1996 forpligtede deltagerne, herunder Kommissionen, sig til at halvere antallet af underernærede mennesker inden udgangen af 2015. Dette mål er blevet bekræftet ved den år 2000-erklæring, der blev vedtaget af De Forenede Nationer i september 2000. De foreliggende oplysninger tyder imidlertid på, at selv om mange lande har gjort sig betydelige bestræbelser for at reducere fattigdommen og forbedre sikkerheden for at kunne skaffe fødevarer, er sulten endnu ikke blevet reduceret hurtigt nok til at opfylde handlingsplanen for verdenstopmødet om fødevarer.
I en verden med voksende velstand og rigelige fødevareforsyninger er det uacceptabelt, at hen ved 800 millioner mennesker stadig lider af sult og fejlernæring. At eliminere sulten er en af de vigtigste udfordringer, som menneskeheden står over for, og det kan kun nås ved fælles aktioner fra de nationale regeringers og det internationale samfunds side. Det har fået FAO til at sammenkalde stats- og regeringsoverhovederne til et topmøde på verdensplan om fødevarer fem år senere for at se på de fremskridt, der er sket med hensyn til at nå målene fra 1996, og for at genbekræfte den politiske forpligtelse til at bekæmpe fattigdommen.
I overensstemmelse med sin handlingsplan og forpligtelserne fra 1996 har Kommissionen gjort sig betydelige bestræbelser. Reduktion af fattigdommen er blevet det overordnede mål for Kommissionens udviklingspolitik, og man tager fat på problemerne med forsyning med fødevarer ved hjælp af en lang række politikker og instrumenter. Det kommende verdenstopmøde om fødevarer giver mulighed for at forny Kommissionens forpligtelse, og for at vi kan fremlægge vores synspunkter og rapportere om de fremskridt, der er sket.
Topmødet skal ses inden for den bredere internationale kontekst af en række initiativer på højt niveau, såsom de mindre udviklede landes konference i Bruxelles, Doha, Monterrey og Johannesburg, hvilket giver ny inspiration og skaber nye muligheder for at gøre fremskridt i retning af bæredygtig udvikling. Fødevaresikkerheden er en væsentlig dimension og indikator for reduktion af fattigdommen og er et afgørende element i denne forbindelse.
Topmødet vil kunne bygge på forpligtelserne og resultaterne fra de forskellige internationale processer og bør integrere målet om at forankre fødevareforsyninger i den bredere dagsorden om reduktion af fattigdommen og styrkelse af forbindelsen til bæredygtig forvaltning af naturressourcerne og herigennem til en bæredygtig udvikling i almindelighed. Fødevaresikkerhed og udvikling af landdistrikterne er et af de seks områder, der fokuseres på i den samlede udviklingspolitik.
Resultatet af topmødet vil blive en politisk erklæring, som skal forhandles mellem medlemmerne af FAO. Kommissionen og medlemsstaterne forbereder en fælles holdning. Erklæringen vil opfordre til en styrkelse af den politiske vilje og udpegning af tilstrækkelige foranstaltninger til at fremskynde gennemførelsen af handlingsplanen. De afsluttende forhandlinger med medlemmerne af FAO vil finde sted via Udvalget om Fødevaresikkerhed før selve topmødet.
Som et sidste punkt vil jeg gerne igen give udtryk for Kommissionens politiske vilje til at styrke realistiske og bæredygtige anbefalinger til verdenstopmødet om fødevarer om at leve op til udfordringerne og bekæmpe sulten både på nationalt og internationalt plan. Topmødet vil give endnu en politisk mulighed for, at vi kan komme videre med vores dialog med udviklingslandene og demonstrere vores solidaritet med de mindre udviklede lande og fattige, sultende mennesker overalt i verden.

Bowis (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil gerne begynde med at takke kommissæren for hans udtalelse. Men lad mig sige til ham, at jeg håber, at resultatet fra Rom bliver mere end en udtalelse. Jeg håber, det bliver et program, der lægger op til beslutsom handling.
Offentligheden opfatter meget ofte sult som værende identisk med tv-versionen hungersnød. Men i de sidste 25 år er den slags stort set kun forekommet i konfliktsituationer, og det virkelige problem er fejlernæring. Dårligt vand medfører sygdomme og handicap og fører til døden og naturligvis til tabet af en produktiv arbejdsstyrke. Det fører så igen til, at man får lavindkomstlande, hvilket fører til fejlernæring, og det er den cirkel, vi gerne vil bryde.
Den bliver forværret, når humanitær bistand underminerer de lokale landbrugere og de lokale økonomier. Vi kan godt lide at give vores fødevareoverskud til lavindkomstlandene og tænker ikke på, at det kan gøre mere skade end gavn for fødevareproducenterne i disse lande. Det bliver igen forværret, når vi her i Europa lukker dørene for deres landbrugseksport ud fra helt forståelige hensyn til hygiejne og fødevaresikkerhed. Det er en ond cirkel. Det betyder, at vi forhindrer dem i at tjene nok til at få råd til at leve op til vores standarder.
Da jeg var til mødet med AVS-staterne i Cape Town, var det absurd, at de lokale producenter bad mig om hjælp. De ønskede at deres springbukkekød af høj kvalitet skulle kunne serveres i Europa, som det sker på de førende hoteller i hele Afrika, men på grund af bestemmelserne om opskæring af kød havde de ikke råd til udstyret og kunne ikke komme ind på markedet. Det er den slags, vi skal vogte os for.
Lad os vende tilbage til de basale udfordringer. Det er et kvart århundrede siden, vi fastlagde vores mål. Vi sagde, at vi skulle løse problemet, og i 1996 udpegede vi så 800 millioner mennesker som underernærede. Vi satte os igen det mål at halvere dette antal inden udgangen af 2015, det vil sige i løbet af 20 år, en reduktion på 22 millioner om året. Men i øjeblikket sker reduktionen med 6 millioner om året, og om fem år vil vi ikke kunne opfylde vores mål. Målet vil ikke blive nået før i 2030. Det paradoksale er, at fødevareproduktionen på verdensplan er steget hurtigere end befolkningstilvæksten. De 5,8 milliarder i verden i dag har i gennemsnit 15% flere fødevarer pr. hoved end de 4 milliarder for 20 år siden. Men fødevareproduktionen pr. capita er ikke steget i landene med høj gæld og lave indkomster, specielt ikke i Afrika syd for Sahara. Det er der, vi bør koncentrere vores opmærksomhed.
I 2000 sultede 826 millioner mennesker ud af 5,8 milliarder stadig. I 2015 - året for vores endemål - vil de 580 millioner stadig sulte, hvis det nuværende tempo opretholdes. Jeg anmoder Kommissionen og os alle sammen om at huske på, at ifølge De Forenede Nationers Udviklingsprogram vil det kun koste 13 milliarder amerikanske dollars om året at løse dette problem. 13 milliarder amerikanske dollars om året er, hvad vi i Europa og Amerika bruger på kosmetik. Jeg beder Dem om at tænke på, at i de sidste 50 år er næsten 400 millioner på verdensplan døde af sult og dårlige sanitære forhold. Det er tre gange antallet af alle de mennesker, der er dræbt i samtlige krige udkæmpet i det 20. århundrede. Endelig beder jeg Dem om at huske på, at hvert år dør ca. 9 millioner mennesker af sult. Det er 24.000 dødsfald om dagen. Det betyder, at et liv går tabt for hver 3,6 sekunder. Det er 50 døde i løbet af de tre minutter, jeg har talt. Det er de ting, vi bør tænke på, når vi er i Rom den 10. juni, og det er derfor, jeg anmoder om handling og ikke bare om udtalelser.

Garot (PSE).
Fru formand, hr. kommissær, problemet med hungersnød i verden, som vi drøfter i dag, kan ikke lade noget menneske upåvirket, og da det trænger sig mere og mere på, forpligter det os til at udvise en større politisk vilje, navnlig i forbindelse med det kommende topmøde om fødevarer. Det er derfor meget vigtigt, at EU på det kommende møde påtager sig sin del af denne kamp, der kræver, at retten til fødevarer anerkendes som en grundlæggende menneskerettighed.
Problemet med hungersnød kan ganske vist fremstilles som en dårlig fordeling af fødevarerne mellem de overernærede lande og de underernærede lande. Men derfor er løsningen på problemet overordnet set ikke en bedre udveksling mellem overflodsområderne og de fattige områder. Det drejer sig først og fremmest om at finde og fremme løsninger, der hvor problemet findes, om ikke for andet så for at bevare overensstemmelsen med den berørte befolknings madkultur og for at styrke økonomien i deres landbrug.
Ud fra denne synsvinkel kræver bekæmpelsen af hungersnød og fattigdom helt sikkert en eftergivelse af gælden, støtte til almen og faglig uddannelse, øget teknisk bistand samt opfordring til investeringer i disse tilbagestående lande. Løsningen skal uden tvivl også findes i en bedre udnyttelse af vandet og en bevarelse af biodiversiteten, som forventes at blive erklæret for "globale offentlige goder" af det internationale samfund. Men overordnet må det ikke glemmes, at det navnlig kræver, at fiskeriet udnyttes, og at en bæredygtig udvikling af levnedsmiddelafgrøderne fremmes. I den sammenhæng er udnyttelse af de lokal landbrugsmetoder, lokal forarbejdning af produkterne, udvikling af de nærliggende markeder og valgfrihed for udviklingslandene vedrørende de nye teknologier prioritetsområder, der skal lægges vægt på i områder med hungersnød, og som kræver en øget særbehandling fra WTO's side.
Jeg anmoder derfor vores kommissær om at forsvare idéerne i Europa-Parlamentets fælles beslutning ved det kommende verdenstopmøde om fødevarer.

Mulder (ELDR).
Fru formand, den redegørelse, som kommissæren netop gav, er en redegørelse, som er vanskelig at kritisere. Det er generelle ting. Min eneste kritik er, at det er en tidløs redegørelse. Hvis en kommissær for udviklingssamarbejde havde givet den redegørelse for 15 år eller 10 år siden, ville indholdet have været det samme. Mit største kritikpunkt er, at det ikke er klart, hvilke konkrete forbedringer Kommissionen foreslår.
For det første, og det er allerede sagt, skal Kommissionen fokusere på Afrika. Landbrugsproduktionen er bagud i forhold til befolkningstilvæksten. Hvad skal Kommissionen gøre? For det første skal Kommissionen gennem delegationerne og medlemsstaterne kontrollere, at der i de lande føres en god prispolitik for landbrugsprodukter. Landmænd overalt i verden er villige til at producere på en god måde, hvis de naturlige forhold tillader det, og såfremt priserne er gode. Det er altid nødvendigt med en balance mellem bybefolkningens interesser og landbefolkningens interesser, men det er klart, at hvis priserne for landbrugsprodukter ikke er gode, så er der ingen landmænd, der producerer længere, hvorved befolkningen bliver mere og mere afhængig af import og fødevarehjælp. Begge forhold har ofte skæbnesvangre følger for den lokale fødevareproduktion. Fødevarehjælp gives alt for nemt af bl.a., tror jeg, amerikanerne. Måske kan Europa sige et par borgerlige ord til dem herom inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen. Jeg mener endvidere, at Europa skal være forsigtig med at give fødevarehjælp.
Med hensyn til priserne på verdensmarkedet har vi ingen indflydelse på dem, men vi kan føre en dialog med regeringerne i de involverede lande for at få dem til at føre en klar prispolitik, så importen fra verdensmarkedet ikke påvirker den lokale fødevareproduktion negativt.
Endnu to ting. Vi tror ofte, at vi kan løse problemet med penge. Hvis vi brugte så mange penge på oplysningstjenesterne, kunne det måske løses. Det tror jeg dog ikke. Hvis vi giver penge til fem år, vender problemet tilbage om fem år. Derfor skal dialogen også omfatte den måde, som oplysningstjenesterne og de veterinære tjenester kan blive mere selvfinansierende på. Hvordan kan disse i højere grad finansieres af lokalbefolkningen? Her tænker jeg især på de veterinære tjenester, for især kvæg spiller en vigtig rolle i fødevareproduktionen i Afrika. Store områder, som i øjeblikket ikke anvendes til fødevareproduktion, kan anvendes fremover, såfremt de veterinære foranstaltninger bliver bedre. I dialogen om selvforsyning og selvfinansiering skal Kommissionen spille en ledende rolle, og det er en meget vigtigere løsning end blot at give penge.

Rod (Verts/ALE).
Jeg glæder mig naturligvis over vedtagelsen af Europa-Parlamentets beslutningsforslag i forbindelse med verdenstopmødet om fødevarer (FAO). Det er for øvrigt min gruppe, der har anmodet om det. Fem år efter det første topmøde er det tydeligt, at fremskridtene - mindst 40 millioner mennesker ud af 800 millioner sulter - er meget små i forhold til målsætningen om at reducere antallet af underernærede til det halve inden 2015.
Beslutningsforslaget indeholder nogle interessante afsnit, såsom den nødvendige fornyede fokusering ved den nye forhandlingsrunde i WTO på udvikling og fødevaresikkerhed samt reformer sideløbende med den fælles landbrugspolitik og den fælles fiskeripolitik. Men overordnet set virker dette kompromis svagt. Det anerkender ikke det overordnede aspekt i form af retten til fødevarer, i form af fødevaresuveræniteten og beskæftiger sig heller ikke med de generelle strukturelle årsager til fødevareusikkerheden.
Men man ved, at det ikke er mængden af mad i verden, der er problemet, men fordelingen af den blandt verdens befolkning. Og de nye reproduktive teknologier, navnlig de genetisk modificerede organismer, forandrer intet, tværtimod. Genfrøene og genteknikkerne prisgiver i endnu højere grad de små landbrug og befolkningerne i Syd til de multinationale selskaber. De øger ikke blot deres magt over landmændene ved salget af deres magiske korn, men de opfordrer dem ligeledes til at producere levnedsmidler til forbrugerne i Nord på bekostning af deres egne behov. Det er grunden til, at tre fjerdedele af de mennesker, der sulter i udviklingslandene, er små landbrugere.
Det er på tide at stoppe de uretfærdige handelsmetoder i forbindelse med samhandlen, når det gælder landbrugsprodukter. EU bør øjeblikkeligt ophæve eksportstøtten. Det er ikke nok at tale om sammenhæng i fællesskabspolitikkerne, det skal også gennemføres. Målsætningen ved årtusindskiftet var, at fattigdommen skulle være halveret inden 2015, og ikke at landmændene, fiskerflåderne og landbrugsfødevareindustrien skulle beskyttes. Derfor beder vi om, at De støtter vores ændringsforslag.
Faktisk er det bedste våben i bekæmpelsen af hungersnød at give befolkningerne i Syd adgang til jord, adgang til vand, adgang til deres genetiske ressourcer og at beskytte landmændene og deres egne markeder.

Boudjenah (GUE/NGL).
Retten til en sund og tilstrækkelige føde overalt og for alle bør reelt anerkendes og overholdes i verden. Det er en grundlæggende menneskerettighed. Forberedelsen til verdenstopmødet om fødevarer bør reelt gøre det muligt ikke blot at bekræfte det, men også en gang for alle at omsætte det i praksis. For tiden er ikke længere til ønsker og erklæringer, hvor kun få bliver gennemført, når 826 millioner mennesker i verden stadig sulter, heraf næsten 800 millioner i udviklingslandene, og når 2 milliarder mennesker er fejlernæret. Ingen kan benægte, at de allersvageste er kvinderne og børnene.
Om end der allerede for seks år var vilje til at halvere antallet af underernærede inden 2015, viser en hurtig beregning, at den nuværende gennemsnitlige reducering på 8 millioner om året ikke gør det muligt at nå denne målsætning.
Derfor er det nødvendigt at reagere på konsekvenserne af denne katastrofe, naturligvis ved at give finansiel støtte, og ved bevillinger og programmer, men det er også meget vigtigt at beskæftige sig med årsagerne til denne situation. Liberaliseringspolitikkerne, som WTO opfordrer til, og åbningen af markederne i udviklingslandene truer i alvorlig grad de allerede svækkede befolkninger ligesom den altid tyngende gæld. Krigene, politikkerne om overherredømme, søgen for enhver pris efter markedsmuligheder for produkter fra Nord og stræben efter profit, der drives så vidt som til privatisering af naturressourcerne i Syd, bringer menneskers fødevaresikkerhed i fare. Den prioritet, der er givet til handlen i modsætning til udviklingen, kan kun gøre afstanden mellem den ekstreme rigdom og den ekstreme fattigdom større og fratager landene i Syd muligheden for at opnå og bevare deres fødevaresuverænitet.
Hvert enkelt land har dog ret til frit at vælge dets forsyning af fødevarer. Adgang til korrekt føde og til produktionsmidler samt adgang til ressourcer er sikre midler, der kan garantere og konkret realisere retten til fødevarer. En handelspolitik, der respekterer de lokale produktioner, de mindre landbrugs indkomst, befolkningens behov, og et samarbejde, der er baseret på et ligeværdigt forhold, er de eneste mulige veje til en bæredygtig løsning på problemet med fødevareusikkerhed i verden.

Belder (EDD).
Fru formand, de mange sultende i verden skal fortsat have vores opmærksomhed. Det tempo, som antallet af sultende aftog med i det sidste årti, er ikke tilstrækkeligt. Derfor vil målsætningen om at halvere antallet af sultende i 2015 ikke blive opnået. Jeg støtter fuldt ud en pågående fremgangsmåde. Denne pågåenhed fremgår ikke af omfanget af udviklingshjælp. Hvis de rige lande opfylder deres tilsagn fra Monterrey, vil hjælpen øges til 0,24% af den samlede nationale indtægt i OECD i 2006. Det er et betydeligt fald sammenlignet med de 0,33% i starten af 90'erne. Her kræves en større indsats.
For at opnå en strukturel forbedring er der bortset fra hjælp brug for et godt handelssystem. Ifølge FAO er handelsliberalisering godt for alle lande. Lad os i den forbindelse ikke glemme, at udviklingslandene tvinges til markedsåbning, mens rige lande ofte står afvisende over for det. Bl.a. på grund af de fattige landes behov for at beskytte sig imod billig fødevareimport skal FAO gøre en indsats for at få mere indsigt i, hvordan institutioner som WTO i denne sammenhæng fungerer. I øvrigt, hvilken plads får selvforsyningen i helheden af ofte eksportorienterede foranstaltninger?
Kort sagt, fru formand, jeg opfordrer medlemsstaterne til at gøre en stor indsats for gode fødevarer, som er grundlæggende for mennesket. Ikke af egeninteresse, men fordi vi er kaldet og har midlerne til det.

Schierhuber (PPE-DE).
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, i betragtning af den kendsgerning, at 826 millioner mennesker lider af kronisk underernæring, bifalder jeg, at Parlamentet er sig denne situation bevidst og vedtager en afgørelse om det forestående verdenstopmøde om fødevarer i Rom. På verdenstopmødet om fødevarer i 1996 fastlagde man fire prioriteringer: ernæringssikkerhed, international landbrugshandel, bæredygtig omgang med naturlige ressourcer samt udvikling af landdistrikterne. Disse forpligtelser for medlemsstaterne skal bekræftes igen i dag, og der skal følges op på aktioner for at nå målet om en halvering af den hungersnødramte befolkning inden 2015.
Et andet vigtigt punkt vil være omgangen med og forvaltningen af vandressourcer. EU skal fortsat fokusere særligt på bekæmpelse af fattigdom og bæredygtig udvikling. Demokrati, retsstatsprincippet og overholdelse af menneskerettighederne, en sund økonomisk politik, ligestilling mellem kønnene og respekt for miljøaspekter skal stå i centrum for udviklingen. Forbindelsen mellem sult og fattigdom er givet, og sult kan både være en årsag til og et resultat af fattigdom, konflikter og krig. Udviklingen af hele regioner og især af landdistrikterne afhænger af det. Hertil kommer naturligvis naturkatastrofer samt tørke og oversvømmelser, som kun gør nøden større, og her anmodes det internationale samfund om hjælp.
Hr. kommissær, EU's politik bør være udformet således, at vi går væk fra kortsigtet fødevarehjælp og over til langsigtet støtte, som giver landmændene den nødvendige fornyelse og den nødvendige knowhow på stedet. Det bør være vores mål at presse landbruget i udviklingslandene så vidt, at det kan ernære sin egen befolkning og ikke er afhængig af international fødevarehjælp. Tillad mig også i denne forbindelse at gøre opmærksom på handelshindringerne og eksportrestitutionerne fra EU, som konstant kritiseres kraftigt. EU har udviklet en landbrugsmodel, som skal skabe rammebetingelser for landmændene, der skal gøre det muligt for alle landmænd i Europa, uanset hvor deres gårde ligger - også i de mindre gunstigt stillede og perifere regioner - at arbejde og at have en indtægt. Landmændenes opgave er ikke kun at producere fødevarer, men især også at pleje og bevare de naturlige ressourcer og landskabet.
Vores europæiske landbrugsmodel kunne være et forbillede på grund af sin multifunktionalitet med alle sine særegenskaber og sin betydning for samfundet. Landbruget kan ikke sammenlignes direkte med de andre brancher. Hvis man også tænker på, at EU er den største importør af landbrugsprodukter i verden, mener jeg ikke, at man som hidtil kan udøve kritik af den fælles landbrugspolitik. Jeg vil derfor kræve mere kreative idéer af kritikerne.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Fru formand, verdenstopmødet om fødevarer, som afholdes i Rom i næste måned, vil blive indskrevet i rækken af verdenstopmøder, som definerer parametrene for samtidens internationale forbindelser, men jeg mener ikke, at dette topmøde blot bliver endnu et i rækken. Verdenstopmødet om fødevarer vedrører den vigtigste af de grundlæggende rettigheder, nemlig retten til livet eller til overlevelse, en overlevelse, som hundrede millioner mennesker for øjeblikket desværre er berøvet.
Udryddelsen af sult og garantien om fødevaresikkerhed er ufravigelige betingelser for den udvikling, som forhindres af fejlernæring. Endvidere vedrører fødevaresikkerheden også andre aspekter af udviklingen og af Nord-Syd-forbindelserne, f.eks. landbrugets bæredygtighed og verdenshandlen.
Af disse årsager har Den Socialdemokratiske Gruppe lagt særlig vægt på denne beslutning, og vi har indført den grundlæggende ret til fødevaresikkerhed, princippet om fødevaresuverænitet og det frie valg af landbrugsbiologiske teknologier, hensynet til vandet og den biologiske mangfoldighed som uoverdragelige offentlige goder, nødvendigheden af samordning af de europæiske politikker, især udviklings-, handels- og den fælles landbrugspolitik, og princippet om nærhed i produktionen, i forarbejdningen og i forhandlingen af fødevarer, herunder fødevarebistand. Med indførelsen af disse elementer er det lykkedes os at moderere både de voluntaristiske tendenser og liberaliseringsiveren.
Vi mener, at topmødet i Rom bør være en succes, som genopliver målene fra år 2000-erklæringen, bl.a. målet om en halvering af sult og fejlernæring i 2015. Vi er bagud med dette mål, for som sagt reduceres den med en hastighed på 6 millioner mennesker, når det burde være 22 millioner om året.
Især vil vi gerne henlede Kommissionens opmærksomhed på, at forhandlingerne om økonomiske associeringsaftaler med AVS-landene indledes i september, og at det er absolut nødvendigt at skabe sammenhæng mellem udviklingspolitikken og dennes stilling i WTO.
Der er seks ændringsforslag til denne beslutning - alle stillet af Didier Rod - som vi er enige i, og som vi vil støtte. Der vil kun være fri afstemning om ændringsforslag 5, som har til formål at indføre et nyt afsnit 14A.

Nielson
Lad mig begynde med at sige, at hvad hr. Bowis sagde, er noget, jeg kan tilslutte mig helt igennem. Virkelig hungersnød har i de fleste tilfælde forbindelse med konfliktsituationer. Det er de virkelige katastrofer. Men det bør også være muligt at nå målet om at halvere fødevareproblemerne, for disse konflikter er menneskeskabte. Vi studerer nu meget nøje situationen i Zimbabwe. Det er vores konklusion, at selv om det er rigtigt, at der er et tørkeproblem i regionen, er langt den største del af problemet med adgang til fødevarer i Zimbabwe menneskeskabt. Det er en negativ situation, der skyldes politik. Det vil ikke afholde os fra at udføre vores humanitære mission. Vi må være klar over, hvad vi er oppe imod. Mærkeligt nok kan man finde nogen optimisme i den tanke, at konflikter er en af de væsentligste årsager til hungersnød.
Hr. Mulder nævnte behovet for en korrekt prisfastsættelsespolitik i udviklingslandene og for at koncentrere sig om Afrika. Jeg er enig. En af grundene til, at vi vil gå mere over til at yde fødevarehjælp i form af kontanter, er, at vi vil stimulere udviklingen af fyldestgørende prisstrukturer og markedsforhold i disse lande.
Hr. Mulder nævnte også, at det kan være problematisk i sig selv at yde fødevarebistand. Han nævnte både EU og De Forenede Stater og landbrugspolitikken her som en del af det globale problem. Igen kunne jeg ikke være mere enig. Lad mig referere en del af en leder i Herald Tribune fra i går med overskriften "En skrækkelig landbrugslov": George W. Bush underskrev en landbrugslov i mandags, der repræsenterer et lavpunkt i hans tid som præsident - en ødsel velfærdsforanstaltning for erhvervslivet, som straffer skatteyderne og verdens fattigste for at bestikke et par vælgere. Bush sagde, at han var glad for at gøre det, og han kom med en kort udtalelse, der tydede på, at han enten er uærlig eller helt uvidende om, hvad han lige har gjort. Det er stærke ord. I Europa er selvtilfredshed også en virkelig risiko. Vi må selv foretage en selvransagelse og forbedre os.
I Monterrey var det faktisk Verdensbanken, IMF og den øverste ledelse af WTO, der skubbede på og argumenterede for, at den globale forvridning af landbrugspolitikken i den rige verden er det afgørende problem. Tallene er som følger: Vi giver omkring 50 milliarder amerikanske dollars om året i udviklingsbistand på verdensplan, hvorimod vi bruger mere end 300 milliarder amerikanske dollars på at støtte landbruget i USA, Japan og Europa.

Disse tal bliver brugt bevidst af ledelsen af disse institutioner for at få tilført noget realisme, alvor og proportionssans til den globale drøftelse af Nord-Syd-forholdet. Det bliver også et vigtigt tema ved verdenstopmødet om fødevarer i Rom. Det er klart, at vi i Europa må drage de rigtige konklusioner.
Endelig hvad angår behovet for at bevæge sig hen imod fødevaresikkerhed og langsigtet udvikling i stedet for at fortsætte med den gammeldags fødevarebistand, er jeg helt enig. Etiopien var for nogle få år siden forhåbentlig det sidste tilfælde, hvor vi mere eller mindre blev tvunget til at levere sækkevis af hvede i stedet for at angribe ondets rod. Også derfor håber jeg, at topmødet i Rom vil føre til reelle resultater.
(Bifald)

Formanden.
Tak, hr. kommissær Nielson.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag

Banotti (PPE-DE).
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. I tilfælde af, at nogle af Dem er for høflige til at nævne det, vil De måske være opmærksomme på, at der er en modbydelig stank i bygningen. Jeg vil blot forsikre Dem om, at Kvæstorkollegiet tager sig af det. Man mener, at et eller andet modbydeligt kræ er død i bygningens indvolde - en stor rotte eller en lille mus - men vi håber, at problemet vil være løst i eftermiddag.

Formanden.
Alle kolleger opfordres til at lede efter liget!

Formanden.
Det er mig en stor glæde på vegne af vores formand og på alles vegne at kunne byde velkommen til en delegation fra det usbekiske parlament, som har taget plads i den officielle loge, i forbindelse med det tredje møde i Det Parlamentariske Samarbejdsudvalg EU-Usbekistan, som netop er blevet afholdt i Strasbourg. Delegationen består af syv medlemmer og ledes af Erkin Vakhidov, som er medlem af udvalget om internationale anliggender og interparlamentariske forbindelser i det usbekiske parlament.
(Kraftigt bifald)

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, ændringsforslag 1 begynder i den engelske tekst med frasen "Considers that there is a continuing democratic deficit in the European Union", og fortsætter med at sige, "we should democratise the institutions therefore ...".
I nogle versioner på andre sprog er det engelske ord "continuing" blevet oversat ved "permanent", hvilket f.eks. på spansk giver anledning til nogen bekymring. Engelsk er originaldokumentet. Vil sprogtjenesten være venlig at få rettet dette på de andre sprog.

Formanden.
Kære kollega, jeg vil naturligvis videregive Deres bemærkning til sprogtjenesterne, som vil tilpasse den til den oprindelige engelske udgave.
Vedrørende ændringsforslag 2
Lamassoure (PPE-DE)
Hr. formand, jeg vil gerne efter aftale med Udvalget om Konstitutionelle Anliggender stille et mundtligt ændringsforslag til ændringsforslag 2, som for øvrigt er det samme som ændringsforslag 40.
Det drejer sig om at skærpe dette ændringsforslag. Den oprindelige udformning af stk. 6, som disse ændringsforslag drejer sig om, angiver, at foranstaltningen har til hensigt at opnå ligevægt mellem den økonomiske og den politiske integration i Unionen.
Ophavsmændene til ændringsforslaget har også ønsket at nævne den sociale integration. Jeg foreslår derfor for at skærpe ændringsforslaget, at der tilføjes to ord, og ændringsforslaget affattes derfor således: "mellem den allerede etablerede økonomiske integration, den politiske integration og den sociale integration". Der skal altså tilføjes de to ord "allerede etablerede".
Formanden.
Er der nogen, der er imod fremsættelsen af det mundtlige ændringsforslag fra ordføreren?
(Parlamentet gav sin tilslutning til fremsættelse af det mundtlige ændringsforslag)
Vedrørende ændringsforslag 57
Lamassoure (PPE-DE)
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at jeg personligt var for dette ændringsforslag, men på den væsentlige betingelse, at det bliver betragtet som et tillæg og ikke som en ophævelse, som i dette tilfælde vil sige, at vi "ønsker en enkel kompetencefordeling", det er den oprindelige tekst, "og præcis", som er ændringsforslaget.

Formanden.
Hvis der ikke er protester fra Deres egen gruppe, som har stillet ændringsforslaget, og hvis de øvrige kolleger ikke protesterer voldsomt, foreslår jeg, at det bliver ændret på denne måde.
Vedrørende ændringsforslag 6
Lamassoure (PPE-DE)
Hr. formand, vedrørende ændringsforslag 6 vil jeg gerne gøre Europa-Parlamentet og særlig dem, som er enige i betænkningens overordnede filosofi, og som har i sinde at stemme for, opmærksom på, at dette ændringsforslag er i total modstrid med betænkningens logik. Så hvis man anerkender betænkningens tankegang, anbefaler jeg i egenskab af ordfører varmt, at dette ændringsforslag forkastes.
Leinen (PSE).
Hr. formand, den første sætning i punkt 19 er gengivet forkert i den tyske version. På vores ordfører Alain Lamassoures sprog hedder det, at antallet af Unionens egne kompetencer fortsat skal være lavt. På tysk hedder det, at Unionens egne kompetencer fortsat skal være begrænsede. Det er noget andet. Hvis Unionen har en kompetence i forbindelse med toldpolitikken, har den det fuldt ud og ikke i begrænset omfang. På tysk skal det altså hedde: "ist der Auffassung, dass die Zahl der eigenen Zuständigkeiten der Union begrenzt bleiben muss". Jeg anmoder om, at det bliver rettet.

Formanden.
Jeg forsikrer Dem, at sprogtjenesterne vil undersøge dette punkt.

Dührkop Dührkop (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne anmode om den samme rettelse i den spanske version, da den afviger fra originalen.

Formanden.
Jeg forsikrer Dem, at alle sprogversionerne vil blive behandlet.

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg håber, jeg ikke kommer for sent. Jeg bad i en note til et mundtligt ændringsforslag om at få indsat ordet "by", så der ville komme til at stå "or by the Committee of Regions", og det ville gøre en betydelig forskel.

Formanden.
Principielt er det i henhold til proceduren vanskeligt at føje en ændring til et ændringsforslag, der er blevet forkastet, medmindre Europa-Parlamentet betragter hr. MacCormicks tilføjelse som et samlet og nyt mundtligt ændringsforslag.
Hr. MacCormick, Europa-Parlamentet støtter Dem tilsyneladende ikke i dette. Jeg beklager.
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)

Betænkning (A5-0157/2002) af Nicholson of Winterbourne for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om situationen i Irak elleve år efter Golfkrigen (2000/2329(INI)) 
Før afstemningen
Nicholson of Winterbourne (ELDR)
Hr. formand, jeg har et mundtligt kompromisændringsforslag at anbefale til udvalget, der ajourfører punkt 14. For to dage siden kom der en ny resolution fra De Forenede Nationers Sikkerhedsråd om Irak. Mit mundtlige ændringsforslag har til hensigt at slette punkt 14 og tage hensyn til ændringsforslag 12, der vil udgå, 13 og en del af 15. Jeg anbefaler, at det bliver et nyt punkt 6a, som PSE-Gruppen beder om: "Welcomes, as long as it does not lead to an increase in military expenditure, the adoption by the United Nations Security Council of a new resolution 1409 (2002), creating more streamlined procedures for goods to be purchased for Iraq, which removes most restrictions on non-military and non-dual use trade and investments, while maintaining the arms embargo. Passed in order to ameliorate the humanitarian crisis in basic needs. Urges the United Nations to tighten controls on Iraq's ability to import weapons and weapons-related goods and to remove all other related remaining sanctions" (Glæder sig, så længe det ikke fører til en forøgelse af militærudgifterne, over De Forenede Nationers Sikkerhedsråds vedtagelse af en ny resolution 1409 (2002), der skaber mere strømlinede procedurer for indkøb af varer til Irak, og som fjerner de fleste af restriktionerne på handel med og investeringer i alt andet, end hvad der helt eller delvis tjener militære formål, samtidig med at våbenembargoen opretholdes. Vedtaget for at afhjælpe den humanitære krise med hensyn til basale fornødenheder. Opfordrer De Forenede Nationer til at stramme kontrollen med Iraks evne til at importere våben og våbenrelaterede varer og til at fjerne alle andre resterende sanktioner).

Formanden.
Ordføreren foreslår for at tage hensyn til de aktuelle kendsgerninger et temmeligt omfattende mundtligt ændringsforslag, som erstatter de mange ændringsforslag og punkter.

Sakellariou (PSE).
Hr. formand, vi er for dette mundtlige ændringsforslag, dog som tillægsændringsforslag. Vi ønsker ubetinget at bevare ændringsforslag 12.

Nicholson of Winterbourne (ELDR)
Hr. formand, jeg anbefaler, at man stemmer imod ændringsforslag 12. Vi har anbragt dette ændringsforslag i 6a for at imødekomme anmodningen fra PSE-Gruppen. Det er et fornuftigt ændringsforslag, der dækker alle anmodninger fra PSE-Gruppen. Jeg vil stemme imod ændringsforslag 12.

Formanden.
Jeg foreslår følgende fremgangsmåde: Hvis ingen er imod ordførerens ændringsforslag, tilføjes det. Der vil imidlertid blive afholdt særskilt afstemning om ændringsforslag 12 med ordførerens ændrede holdning. Passer det Dem?
(Parlamentet gav sin tilslutning til den af formanden foreslåede fremgangsmåde og gav sin tilslutning til fremsættelse af det mundtlige ændringsforslag)
Efter afstemningen om betragtningerne
Sakellariou (PSE).
Hr. formand, alt efter udfaldet af denne afstemning forbeholder jeg mig ret til at bede formanden for udvalget om at annullere begrundelsen i henhold til forretningsordenens artikel 161.

Brok (PPE-DE).
Hr. formand, i forretningsordenen står der udtrykkeligt, at begrundelsen udelukkende er ordførerens ansvar. Sådan er det altid, og derfor ville det være usædvanligt og forkert at afvise den her. Det ville være i strid med reglerne.
Formanden.
Det er en sag, som henhører under det berørte udvalgs kompetencer og ikke Europa-Parlamentets kompetencer. Jeg vil derfor som formand for det berørte udvalg foreslå, at udvalget foretager en bedømmelse.
Vedrørende det mundtlige ændringsforslag til ændringsforslag 12
Swoboda (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne spørge om følgende: Er der blevet stemt om det mundtlige ændringsforslag eller ej, for vi skal jo trods alt stemme, selv om ingen gør indsigelse?

Formanden.
Principielt er det således, at når der ikke er mere end 12 medlemmer, der er imod fremsættelsen af et mundtligt ændringsforslag, betragtes det som omfattet af afstemningen. Når dette er sagt, vil jeg gerne sætte denne beslutning under afstemning, hvis Europa-Parlamentet insisterer på det. Men der er tilsyneladende ingen, der er imod.
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Lannoye (Verts/ALE)
Jeg har en bemærkning til punkt 22. Hr. formand, kære kolleger, der er to ændringsforslag. Et, som jeg har stillet på min gruppes vegne for at tage hensyn til det forslag, der blev stillet i udvalget af ordføreren fra PPE-DE-Gruppen, hr. Wijkman. Det drejede sig om at tilføje henvisningen til en afgift på CO2-udslip på verdensplan.
Jeg mener, at PPE-DE-Gruppens ændringsforslag, der sigter mod at ophæve punktet, kan accepteres, hvis det er en tilføjelse, men da det er en ophævelse, kan jeg ikke acceptere det. Jeg mener, at det fuldstændig svækker betydningen af den oprindelige tekst. Jeg spørger derfor, om PPE-DE-Gruppen kan acceptere det som en tilføjelse, så der først afholdes afstemning om mit ændringsforslag, der faktisk blev stillet på anmodning af PPE-DE-Gruppen, og dernæst om ændringsforslaget fra PPE-DE-Gruppen som en tilføjelse, på betingelse af at PPE-DE-Gruppen accepterer det.

Ebner (PPE-DE).
Hr. formand, jeg ved godt, at denne stemmeforklaring vil drukne i det almindelige postyr, men måske er det tilstrækkeligt til protokollen. Vedtagelsen af hr. Rothleys betænkning om faste bogpriser sætter en foreløbig stopper for en til dels meget ubehagelig udvikling. Vi kan virkelig takke hr. Rothley og også alle de andre, der har bidraget hertil, fordi vi under behørig hensyntagen til konkurrencen alligevel anser kulturen for at være et vigtigt gode, og fordi der her - udløseren var jo de faste bogpriser i Tyskland og i Østrig - er skabt mulighed for en fornuftig ordning i fremtiden, som senest Frankrig har lært af.
Kommissionens og den tidligere Kommissions bestræbelser på at sætte konkurrencen meget højere end kulturen er heldigvis blevet indstillet for kort tid siden, og i den forstand kan man jo hævde, at vi har taget et positivt skridt.
Bernié (EDD)
Jeg har stemt for denne betænkning sammen med mine kolleger fra partiet Jagt, Fiskeri, Natur og Tradition. Vedrørende baggrunden og forsvaret for et system med faste bogpriser, som det står staterne frit for at indføre i deres nationale lovgivning, som det netop med stor iver er blevet bemærket, er der ikke noget at udsætte indholdsmæssigt. Det er derimod beklageligt, at der skal gøres opmærksom på en sådan god holdning, og at der skal udarbejdes et direktiv, der trods alt er temmelig omfattende, for at imødegå konkurrencepolitikkens uheldige virkninger og Domstolens praksis på dette felt.
Under alle omstændigheder kan vi ikke triumfere, for under forhandlingen i går gav kommissæren udtryk for, at han fuldt ud var tilfreds med den nuværende retspraksis, og at Kommissionen i bevidstheden om et uacceptabelt monopol på lovgivningsinitiativet synes fast besluttet på at ignorere denne anmodning, der er baseret på artikel 192, som dog meget sjældent bruges. Dette bekræfter, at det er bedre tidligere at begrænse fællesskabshandlingernes anvendelsesområde til det strengt nødvendige snarere end at skulle udbedre skaderne efterfølgende. Dette er også min gruppes holdning til Lamassoure-betænkning om begrænsningen af kompetencerne og til det negative afstemningsresultat.

Sanders-ten Holte (ELDR)
På foranledning af afstemningen om Rothley-betænkningen om faste bogpriser vil jeg gerne anføre følgende.
De fleste lande har allerede en eller anden form for fast bogpris eller overvejer at indføre en sådan. Rådet har i sin beslutning fra februar 2001 peget på bøgernes særlige kulturværdi og betydningen heraf til fremme af den kulturelle forskellighed i Europa. Det anmoder derfor Kommissionen om at tage hensyn hertil ved anvendelsen af konkurrencereglerne og reglerne om den frie bevægelighed for varer og kun skride ind, hvis der er tale om forsætlig omgåelse af eksisterende nationale bogprisordninger, og hvis handelstrafikken mellem medlemsstaterne skades.
I aftalerne med den tyske bogsektor den 22. marts 2002 har Kommissionen klart imødekommet dette. Det viser sig altså, at bøger som kulturværdi har en eksistensberettigelse og derfor omfattes af traktatens artikel 151. Derfor støtter jeg Rothley-betænkningen, hvori han gør opmærksom på, at alle medlemsstater selv kan bestemme, om der skal introduceres en fast bogpris, men at der på europæisk plan skal træffes nye aftaler ved grænseoverskridende handel og især ved forsætlig omgåelse af nationale prisbestemmelser. Det drejer sig om, at alle involverede markedsdeltagere gennem en stabil økonomisk og juridisk ramme får retssikkerhed, men også, hvilket er lige så vigtigt, at den kulturelle forskellighed, som bøgerne som kulturværdi er en del af, skal respekteres og fremmes.

Berthu (NI)
De overordnende økonomiske retningslinjer for 2002 er mindre tiltalende, end Kommissionen giver udtryk for. I flere medlemslande, bl.a. Frankrig, er der igen opstået en reel trussel om inflation, som kan friste Den Europæiske Centralbank til endnu en gang at hæve rentesatserne med de negative konsekvenser for væksten, som følger heraf. Denne er stadig svag, for opsvinget lader vente på sig i Europa, mens det allerede er kommet til USA.
På de to punkter har euroen haft en svækkende eller negativ betydning: Indførelsen af mønter og sedler synes at have været årsag til en prisstigning, lad os håbe den er midlertidig, og vedrørende væksten ventes der stadig på "dopingeffekten", som tilhængerne mener, at valutaharmoniseringen burde kunne skabe.
Frankrig er i denne ugunstige situation fanget i den socialistiske budgetmæssige arv. Kommissionens advarsler til den nye Raffarin-regering, som sigter mod at begrænse dens virkeområde endnu mere, bør vise alle franskmænd, at stabilitetspagtens jerngreb i visse tilfælde kan være i modstrid med nationale interesser. Vi står over for de sørgelige, men logiske konsekvenser af de aftaler, vi har underskrevet, i Maastricht og derefter.

Bordes (GUE/NGL)
Over for Rådet og Kommissionen, som repræsenterer regeringerne, anses Europa-Parlamentet som værende det demokratiske udtryk for hele befolkningen. Men Trentin-betænkningen viser, at om end medlemmerne af Europa-Parlamentet er valgt ved almindeligt valg, er de interesser, Parlamentet repræsenterer, udelukkende arbejdsgivernes, i modsætning til arbejderklassernes interesser i EU. De ændringer, som ordføreren beder om, går alle i en retning, som vil forværre arbejdstagernes vilkår.
Betænkningen ønsker fleksibilitet i beskæftigelsen. Den hylder det, som den med frækhed kalder "forlængelse af den erhvervsaktive alder", det vil sige, at der skal arbejdes i længere tid, og at pensionsalderen skal udsættes.
Når der tales om socialpolitikken, så er det for med en brutal kynisme at bekræfte, at den bør være en "faktor, der bidrager til vækst". Hvis der f.eks. foreslås en "politik om livslang uddannelse", så er det for at levere en mobil og kvalificeret arbejdskraft til arbejdsgiverne alt efter deres egne behov.
Vedrørende "omstruktureringsprocessen", som i virkeligheden er masseafskedigelser, nøjes man i betænkningen med at "fremme forudgående høring af arbejdstagere". Den eneste sociale handling i denne betænkninger er altså forpligtelsen til at fortælle arbejderne om deres afskedigelse!
Vi stemmer derfor imod dette dokument, der er udarbejdet til arbejdsgiverne.

Caudron (PSE)
Nu, hvor partierne fra den yderste højrefløj i stor udstrækning kommer til magten i Europa eller er tæt på at komme det, er det virkelig tiden til at spørge sig selv om årsagerne til disse farlige spiraler, som vores demokratier befinder sig i ...
Men de traditionelle politiske partier fortsætter alligevel med at støtte hinanden uden at sætte spørgsmålstegn ved sig selv og hinanden og fortsætter med at fordele magtposterne ...
Og økonomerne, regeringerne og Kommissionen fortsætter deres flugt mod stadig større liberalisme ...
Den økonomiske "stramning" er ikke en løsning, selv om den er en af betingelserne for en overordnet politik, der er tættere på borgerne ...
Liberalismen kan være et plus i visse sektorer, men på betingelse af at den er afgrænset og reguleret.
Det er i dag især nødvendigt, at de overordnede økonomiske retningslinjer er anderledes for at udrydde arbejdsløsheden og elendigheden.
Jeg kan ikke finde denne målsætning i de dokumenter, som vi har fået forelagt.

Figueiredo (GUE/NGL)
Vores stemmeafgivning afspejler vores modstand imod såvel de retningslinjer for de økonomiske politikker, der hviler på Stabilitetspagtens præmisser, som de ændringsforslag i betænkningen, der peger samme vej. Desværre fastholder EU-institutionerne, herunder Europa-Parlamentet, stædigt denne makroøkonomiske politik, selv om alting tilsiger, at EU har brug for vækst og arbejdspladser. Det er altså den modsatte vej, man burde slå ind på, med flere investeringer, ikke mindst offentlige, på grund af den økonomiske afmatning, de risikofaktorer, der består internationalt, og den stigende arbejdsløshed.
Trentin-betænkningen ønsker, at Barcelona-strategien, som fastholder Lissabon-topmødets liberale tendenser, skal følges, og går derfor ind for et mere fleksibelt arbejdsmarked, accepterer løntilbageholdenhed, selv om den dog indfører mulighed for lønstigninger, hvis de harmonerer med produktivitetsudviklingen, idet den glemmer, at overførsel fra lønninger til profit ikke har betydet flere investeringer eller øget beskæftigelse. Den går også ind for øget fleksibilitet og mobilitet hos arbejdskraften og ønsker at højne beskæftigelsens kvalitet, hvilket er en selvmodsigelse. Der kan kun skabes mere beskæftigelse gennem flere investeringer og øget kvalitet, hvis beskæftigelsen ikke er tidsbegrænset og usikker og til lav løn, hvilket betænkningen desværre ikke påpeger. Selv nogle positive aspekter var ikke nok til, at vi kunne stemme for denne betænkning under afstemningen i salen.

Berthu (NI)
Beretningen fra hr. Solana, som bliver fremlagt på Det Europæiske Råds møde i Sevilla til juni, indeholder reformer af Rådet, som vi mener er relevante.
Vi er i særdeleshed tilfredse med tiltagene for åbenhed (offentliggørelse af Rådets forhandlinger, når det samles som lovgivende forsamling), fokusering på Det Europæiske Råds rolle som iværksætter, øget effektivitet ved opdeling af det nuværede Råd (almindelige anliggender) i to dele: et Råd, der varetager almindelig koordinering (med de nationale ministre for europæiske anliggender) og et Råd for eksterne forbindelser (med udenrigsministrene).
Den hurtige udskiftning af de nationale formandskaber skader for øvrigt helt sikkert sammenhængen i Rådets arbejde, men den bidrager også til en god definering af institutionen og til Rådets succes i meningsmålingerne. Vi mener, at det er muligt at forene det hele ved 1) at forlænge formandskabet i alle de tekniske Råd (f.eks. til tre år), og ved i hvert enkelt tilfælde at give det til den bedst kvalificerede, men også ved 2) at bevare udskiftningen af formandskabet for Det Europæiske Råd og måske også for det nye Råd om almindelig koordinering - hvorfor ikke med en endnu hurtigere udskiftning (tre måneder) af hensyn til udvidelsen.

Figueiredo (GUE/NGL)
Den beslutning, som i dag er blevet vedtaget i Europa-Parlamentet, følger den føderalistiske linje, hvilket eksemplificeres af ønsket om, at Rådet i sin funktion som lovgiver skal bevæge sig i retning af et parlament og derved indtage en slags plads som EU's andetkammer.
Det afgørende er imidlertid, at beslutningen går uden om centrale spørgsmål, som allerede Rådet har til diskussion, navnlig modellen for, hvorledes formandskabet skal gå på skift mellem landene, og hvilke arbejdssprog der skal være.
Javier Solana gav i øvrigt i sit indlæg i går udtryk for, at det nuværende system med skiftende formandskab hvert halve år ikke lader sig opretholde, idet han her tyede til det falske argument om EU's udvidelse, hvorefter der i stedet bør overvejes andre modeller indført, herunder valg, hvilket jo vil styrke de "stores" indflydelse til skade for fuldstændige og reelt lige rettigheder staterne imellem, hvorfor det er en situation, som vi må forkaste. Det samme kan siges om arbejdssprogene, som er et område, hvor princippet om lighed mellem staterne er i fare, hvilket ligeledes er en situation, som vi må forkaste.
Det er derudover betegnende, at Javier Solanas forslag om reformen af Rådet på rådsmødet i Barcelona ikke har fundet vej til offentligheden (og vi kan spørge os selv om årsagerne hertil), så meget mere som dette spørgsmål står på dagsorden på topmødet i Sevilla, der finder sted i juni.

Heaton-Harris (PPE-DE)
. (EN) Britiske konservative afholder sig fra at stemme om denne beslutning. Vi har utrætteligt støttet større gennemsigtighed, åbenhed og ansvar, men det er noget andet at anmode om præcedens for Fællesskabets metode i alle EU's beslutningsprocesser.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, tillad mig, at jeg som indledning påpeger, at Lamassoure-betænkningen støtter det synspunkt, at reform af traktaterne og en fremtidig vedtagelse af en unionsforfatning er en nødvendighed som følge af den historiske succes, som opbygningen af EU udgør, og at dette perspektiv ikke må forstyrres af omstændigheder, der skyldes de umiddelbare aktuelle forhold, som intet har at gøre med EU's institutioner, men hænger sammen med en vis chauvinisme og ekstremisme og især med den negative og stadig mere omfattende afvikling af velfærdsstaten, der kendetegner staternes politik. Lamassoure-betænkningen tager afsæt i denne nødvendighed og tilbyder konventet værdifulde overvejelser omkring det afgørende spørgsmål om kompetencefordelingen mellem EU's institutioner.
I mit korte indlæg vil jeg gerne fremhæve, at betænkningen i dens oprindelige udformning gennem begrebet partner-regioner i Unionen ønskede at institutionalisere de regionale samfunds tilstedeværelse i EU's institutioner, altså de regionale samfund med lovgivende beføjelser, det vil sige nationaliteter og forfatningsmæssige regioner, Länder, delstater af forfatningsmæssig art og i visse tilfælde med en historisk og politisk karakter af nationer, som man ikke må ignorere eller fornægte i et Europa, hvis essens er enhed i forskelligheden.
I den endelige betænkning, som er blevet vedtaget i dag, er dette så velegnede og nødvendige begreb ikke med. Trods alt har man dog valgt at anerkende de regionale samfunds rolle ved at betone deres medvirken i gennemførelsen af Unionens politikker og opfordre medlemsstaterne til at sikre de regionale samfund en passende deltagelse i de af Unionens beslutningsprocesser, der særlig vedrører dem.
Jeg finder det særlig væsentligt, at Lamassoure-betænkningen anmoder Europa-Parlamentets Udvalg om Konstitutionelle Anliggender om at udarbejde en betænkning om dette emne som en måde, hvorpå de lovgivende regionalparlamenter kan bidrage til det arbejde, der udføres af Europa-Parlamentets Udvalg om Konstitutionelle Anliggender.
Min gruppe, hvor der er repræsentanter fra nationer uden stat, sådan som det gælder for mit eget land, Galicien, ...
(Formanden afbrød taleren)

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, i går aftes deltog jeg - ligesom mange andre parlamentsmedlemmer - i den sædvanlige, årlige aspargesfest efter at være blevet inviteret af Strasbourgs borgmester. Det var en meget vellykket begivenhed, som jeg gerne vil benytte lejligheden til at takke Strasbourgs borgmester og kommune for. Under dette vellykkede arrangement kom jeg til at tænke på, hvordan jeg skulle stemme til hr. Lamassoures vigtige betænkning om kompetenceafgrænsning. Jeg må sige, at jeg fik en glimrende inspiration. Der er efter min mening tale om et meget vigtigt spørgsmål, og derfor besluttede jeg at stemme for, men det er ment som en opfordring til at arbejde for, at Europa-Parlamentet i det mindste får enekompetence på nogle områder.

Formanden.
Tak, hr. Fatuzzo. Vi noterer os Deres forslag om at indføre asparges som en af beføjelserne for Strasbourg.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén og Hans Karlsson (PSE)
Lamassoure-betænkningen (A5-0133/2002) behandler kompetenceafgrænsningen mellem EU og medlemsstaterne, hvilket udgør et af konventets mest grundlæggende emner. For en stor del bekræftes og understreges den aktuelle situation i betænkningen, men der tilføjes også vigtige aspekter såsom et forslag om, at åben koordinering skal følges op af parlamentarisk kontrol.
Vi støtter i alt væsentligt betænkningen og ambitionerne om at skabe en konstitutionel tekst, som tydeligt udtrykker, på hvilke områder EU har enebeføjelse, og hvor beføjelserne deles med medlemsstaterne uden dermed at fastlåse den fremtidige udvikling af europæisk integration.
På visse punkter kan vi dog ikke tilslutte os betænkningen. Vi mener ikke, at søjlestrukturen uden videre bør fjernes på den måde, som man kan læse ud af betænkningen. Vi mener ikke, at finansieringen af EU's budget og udenrigs- og forsvarspolitik og hele den tredje søjle skal lægges ind under EU's egenkompetencer. Desuden er vi modstandere af, at Europa-Parlamentet skal gøre forskel på forskellige regioner ved at give regionale parlamenter med lovgivende beføjelser mulighed for at deltage i Europa-Parlamentets udvalgsarbejde. Vi kan ikke acceptere, at man i betænkningen efterspørger EU-institutionernes og medlemsstaternes ret til kontrol ved EF-Domstolen af lovgivning med henblik på subsidiaritets- og proportionalitetsprincipperne. Det er meget vigtigt, at disse principper følges og respekteres, men de er politiske, ikke juridiske.

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman og Stenmarck (PPE-DE)
Vi vil gerne understrege, at en inkludering af finansieringen af EU's budget i EU's egenkompetencer ikke engang på lang sigt bør føre til, at EU får sin egen beskatningsret.

Berthu (NI)
Vi har stemt imod Lamassoure-betænkningen af de grunde, som fremgår af vores svar på konventets spørgeskema om EU's opgaver. I betænkningen er der overhovedet ikke taget hensyn til vores mange ændringsforslag, der blev stillet i udvalget, men som blev afvist af udvalgets føderalistiske flertal.
I disse ændringsforslag fremsætter vi særligt en opfordring til fordel for en grundlæggende traktat, som anerkender de nationale demokratiers første rolle og drager de logiske konsekvenser af det for institutionerne i EU, særligt ved en egentlig kontrol af subsidiaritetsprincippet. Parlamentsmedlemmerne fra partiet Mouvement pour la France (Bevægelsen for Frankrig) har udarbejdet de overordnede retningslinjer for denne grundlæggende traktat, som er tilgængelige for offentligheden hos vores sekretariat.
Ligeledes anmoder vi om, at der i traktaten mellem fællesskabssøjlen og søjlen om det overstatslige samarbejde indføjes en søjle om interparlamentarisk samarbejde, hvor beslutningerne om Europa bliver truffet af de nationale parlamenter, der arbejder sammen i et netværk. Denne søjle vil nøje respektere den nationale selvbestemmelse. Mange spørgsmål på nationalt plan, men som fortjener drøftelser på EU-niveau, som f.eks. visse aspekter af harmoniseringen af sociallovgivningen, kunne drøftes der. Det vil også være et sted med mulighed for særlig drøftelse af alle spørgsmålene om bevægelighed for personer og immigration, hvor en del bør drøftes endnu en gang under fællesskabssøjlen.

Caullery (UEN)
Den franske delegation i min gruppe kan på ingen måde skrive under på konklusionerne i denne initiativbetænkning.
Det nuværende system med fordeling af beføjelserne er ganske vist forfærdelig komplekst. Vi er enige med ordføreren, når han nævner, at medlemsstaterne "bør besidde en generel retskompetence, og at Unionen kun bør råde over tildelt kompetence i form af beføjelser". Endelig kan det ikke benægtes, at der er en stigende afstand mellem borgernes forventninger til Europa og de problemer, der reelt bliver drøftet på europæisk plan.
Der er imidlertid ingen begrundelse for, at de regler, der klarlægger fordelingen af kompetencerne bliver indført i en "europæisk forfatning", som hverken Europa-Parlamentet eller konventet har fået mandat af befolkningerne til at udarbejde.
Om end det helt klart er nødvendigt at fastlægge et hierarki, når det gælder Fællesskabets regler, bør det ikke føre til en udvidelse af Europa-Parlamentets lovgivningsmæssige beføjelser. EU's demokratiske berettigelse kommer udelukkende fra befolkningernes billigelse af og deltagelse i den igangværende proces. Den findes altså i Det Europæiske Råd, i Ministerrådet og i de nationale parlamenter. Når alt kommer til alt afviser vi denne betænkning, fordi ordføreren under påskud af en bedre fordeling af beføjelserne udelukkende forsøger at forøge Unionens og Parlamentets beføjelser.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Dehousse (PSE)
Den betænkning, som hr. Lamassoure har fremlagt for Europa-Parlamentet, er yderst mangelfuld, når det drejer sig om det sociale område, og de afstemninger, der har været her til morgen, har langtfra kunnet udbedre denne fejl og har i det store og hele gjort det værre.
I betænkningen findes der intet om sikring af et højt socialt beskyttelsesniveau for alle, intet om gennemførelsen af en koordineret indsats i forbindelse med lønudvikling, heller intet om fastsættelsen af kvantitative og dokumenterbare målsætninger for bekæmpelsen af fattigdom og udstødelse.
De fleste af dem, der har udtalt sig, tager overhovedet ikke hensyn til borgernes øgede krav, der dog er så grundlæggende og så berettigede, om forbedring af den sociale situation i EU og indførelsen på europæisk plan af en egentlig økonomisk og social styring.
Europa-Parlamentet forsvarer dårligt nok den sociale status quo, der dog er utilstrækkelig, og begrænser sig til at holde fast i billedet af et bureaukratisk Europa, der ligger under for store økonomiske interesser. Det sender allerede et forfærdeligt signal til Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid. Mine kolleger og jeg afviser at deltage i dette dårlige initiativ.

Farage (EDD)
. (EN) Set fra Det Britiske Uafhængighedspartis synspunkt kan jeg ikke forestille mig en formaliseret opdeling af EU's og medlemsstaternes beføjelser.
Vores holdning er, at der i et stabilt og velstående Europa ikke er plads til den type overnationalisme, som EU repræsenterer. Vi mener ikke, at der er behov for en central myndighed med beføjelser, der overgår nationalstaternes - som vi betragter som grundlaget for demokrati.
Derimod støtter vi fuldt ud den type regering, der repræsenteres af Europarådet og Commonwealth, hvor uafhængige nationalstater frit samarbejder om spørgsmål af fælles interesse. Vi mener, at Det Forenede Kongerige skal vise sig som en "god nabo", der respekterer andre nationalstaters rettigheder og uafhængighed, og som indtager en ansvarlig rolle i verdenssamfundet.
På baggrund af dette er betænkningens forsøg på at afgrænse eller rettere definere EU's beføjelser - selv om motivet er godt nok - et brud på vores grundlæggende holdning til samarbejdet mellem nationalstaterne. Derfor har jeg stemt imod betænkningen.

Ferrer (PPE-DE)
Inden for rammerne af konventets arbejde og med tanke på udarbejdelsen af en forfatning, som giver mulighed for ikke kun at gennemføre udvidelsen med held, men især også at give EU en demokratisk og effektiv regering, som kan tage de udfordringer op og løse de bekymringer, som opstår i den globaliserede verden, som vi lever i, er en kompetenceafgrænsning mellem EU og medlemsstaterne helt uundværlig. For at sikre, at Unionen kan fungere effektivt, er det nemlig nødvendigt at definere, hvilket ansvar EU's forskellige institutionelle niveauer har. Og for os, der går ind for en føderal model, giver denne afgrænsning endvidere mulighed for at etablere et føderalt forhold og ikke et underordningsforhold mellem Unionen, medlemsstaterne og de regionale institutioner med lovgivningskompetence, som er basis og grundlag for et føderalt Europa baseret på subsidiaritetsprincippet. Derfor er hr. Lamassoures betænkning af stor vigtighed, og derfor stemmer jeg for den.
Det er en skam, at forslaget om EU-partnerstatus for regioner endeligt er blevet forkastet af en opposition af folk, som ikke forstår, at EU udgør et samlet hele, som ikke slutter ved medlemsstaternes grænser, selv om det bør erkendes, at der med Lamassoure-betænkningen er taget et skridt i den rigtige retning. EU's grundlæggende tekster kan ikke i fremtiden fortsat ignorere eksistensen og funktionen af regioner med lovgivningskompetence, som f.eks. i Cataloniens tilfælde er resultat af en ufravigelig følelse af kollektiv identitet, fordi disse regioner er ansvarlige for forvaltningen af en stor del af Fællesskabets politikker, og fordi Europa ikke kan vende ryggen til befolkningerne i disse regioner.

Figueiredo (GUE/NGL)
De forslag, der fremgår af denne betænkning, viderefører og uddyber den dynamik, der blev sat i gang i Maastricht, hvor føderalismen blev valgt som vejen til den aktuelle "europæiske integration". Betænkningen indeholder forslag, der er til skade for den nationale suverænitet i EU's medlemslande, hvilket vi vender os imod, navnlig forslaget om, at den fælles udenrigspolitik og fastlæggelsen af retsgrundlaget for et "fælles område med frihed og sikkerhed" skal være EU's egenkompetence, maksimalistiske forslag i forhold til andre, der går ind for delte beføjelser. Fremhæves skal også forslaget om, at finansieringen af Unionens budget skal være EU's egenkompetence, hvilket vil føre til instrumenter af typen en "europæisk skat", som vi også er imod.
Grundlæggende går betænkningen ind for en konstitutionalisering af traktaterne, der skal sættes over de nationale forfatninger, hvad angår fundamentale kompetencer. Selv ved delte beføjelser mellem EU og medlemsstaterne placerer den EU som den instans, der "fastsætter de generelle regler", "samordner" eller "griber ind med supplerende foranstaltninger". Tilbage til nationalstaterne bliver nærmest kun indarbejdelse af lovgivning og gennemførelse af retningslinjer under anvendelse af de budgetmidler, som de har til rådighed, således som forsøget på at renationalisere omkostningerne til den fælles landbrugspolitik er et signifikant eksempel på.

Frahm, Herman Schmid og Seppänen (GUE/NGL)
Vi kan slet ikke tilslutte os de opfattelser, der gives udtryk for i betænkningen.
I forslaget til betænkningen, i punkt 30, står der, at "Unionens udøvelse af sine beføjelser, uanset om der er tale om eksklusive, delte, supplerende eller koordinerende beføjelser, ikke længere bør hæmmes af lammende procedurer (manglende initiativret, krav om enstemmig beslutningstagning, ratificering i medlemsstaterne)".
Det betyder, at EU med flertalsbeslutning skal kunne tage initiativer på alle områder, som man ser sig tilskyndet til, uden at medlemsstaterne kan bremse initiativer eller spørge de nationale parlamenter eller de europæiske befolkninger. Trods de pæne ord om, at Unionen skal være tættere på borgerne, skal disse alligevel ikke spørges om deres hensigter, når man bygger EU's politiske projekt.
Der tages med betænkningen sigte på at medtage beskæftigelsespolitikken i EU's forfatning. Det vil betyde en centralisering af arbejdsmarkedspolitikken på lang sigt og en tilpasning til en ensidig økonomisk politik. Vi mener ikke, det er den rette fremgangsmåde til at opnå Unionens mål om fuld beskæftigelse.
Beskæftigelsespolitikken skal kunne tilpasses lokale behov, hvis den skal være effektiv. Den åbne koordinationsmetode, som hersker i dag på beskæftigelsesområdet, tillader tilpasning og forankring hos lokale aktører og bør derfor styrkes, ikke opløses og forsvinde fra fællesskabspolitikken, sådan som det foreslås i betænkningen.

Goebbels (PSE)
Jeg har ikke stemt for Lamassoure-betænkningen, for den foregriber det arbejde, som foregår i konventet. Man kan ikke bede repræsentanterne for regeringerne, for de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet om endnu en gang at definere EU's fremtidige opbygning, og på samme tid i Europa-Parlamentet forsøge at stoppe planerne om opbygningen af Europa. Selv om det er vigtig at fastlægge, hvem der gør hvad og hvorfor i Europa så klart som muligt, kan Europa-Parlamentet ikke gøre det alene.

Krarup og Okking (EDD)
. Denne betænkning viser med skræmmende tydelighed, at Den Europæiske Union videreudvikles til en forbundsstat med katastrofale følger for den nationale selvstændighed, herunder det danske folkestyre. Ikke mindre skræmmende er betænkningens påvisning af, at EU's dominans over de nationale demokratier principielt er grænseløs.
Uanset at vi kan tiltræde flere af de kritikpunkter, der er fremført af udvalgets mindretal, har vi også stemt imod de ændringsforslag, der er fremsat af J-P Bonde m.fl. Vi protesterer mod, at disse forslag fremsættes på EDD-Gruppens vegne, eftersom de ikke har været forhandlet i gruppen, og eftersom flere undergrupper, herunder Folkebevægelsen, ikke kan støtte den forestilling om EU-light, der er forslagenes substantielle indhold.

Meijer (GUE/NGL)
De nuværende EU-regler er en blanding af særlige traktater, forordninger og direktiver med derudover et særligt charter om grundlæggende rettigheder uden klar status. En del af kompetencetildelingen til EU virker ret tilfældig og går videre, end det er tilfældet i føderale stater. Desuden udøves en del af medlemsstaternes formodede kompetencer i praksis af delstater, der ofte har deres eget sprog og deres egen kultur, og som har ambitioner om selv at blive en ligeværdig EU-medlemsstat. Derfor kan det forsvares at give den brede offentlighed en klar oversigt over, hvad der er blevet besluttet i årenes løb, hvad meningen var med det, og om det kan fungere på en sammenhængende og acceptabel måde. Desværre slår hr. Lamassoure til lyd for meget mere end sådan en klar brugsvejledning til fordel for demokratiet. Han vil erstatte det, som han kalder et diplomatisk middel, med en grundlov for en europæisk superstat. Er det et forsøg på at fastlægge resultatet af Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid på forhånd eller en stemmeordre til de parlamentsmedlemmer, som sidder i konventet? I det tilfælde drejer det sig om en forhastet og ugennemsigtig handling, som jeg ikke støtter.

Theorin (PSE)
Jeg kan ikke stemme for Lamassoure-betænkningen af bl.a. følgende årsager:
Betænkningen har en klart overstatslig karakter. Jeg støtter et mellemstatsligt samarbejde, men ikke den overstatslighed, ordføreren går ind for. Der er heller ingen støtte til en føderation i den offentlige opinion, hvilket det seneste EU-valg klart viste.
Jeg er desuden modstander af kravet om at gøre den fælles udenrigs- og forsvarspolitik til et fællesskabsanliggende, at danne et særligt kammer ved Domstolen med ansvar for en EU-forfatning og at gå bort fra princippet om enstemmighed i Ministerrådet.
Jeg accepterer heller ikke, at de regionale parlamenter med lovgivende beføjelser skal have mulighed for at deltage i Europa-Parlamentets udvalgsarbejde.
Ej heller kan jeg acceptere en obligatorisk koordinering af budget- og finanspolitikken.
Parlamentet burde i stedet i sine synspunkter på konventet koncentrere sig om de ændringer, der er nødvendige for at håndtere beslutningsprocessen i et udvidet EU.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Denne betænkning giver en nedslående status over den irakiske befolknings situation 11 år efter Golfkrigen, og man kan kun have forståelse for denne situation. Betænkningen peger derimod overhovedet ikke på de imperialistiske stormagters ansvar, både for denne krig og for de stadig forfærdelige følger for den irakiske befolkning, der således straffes dobbelt af stormagterne, eftersom de allerede lever under et afskyeligt diktatur.
Det er dog endnu værre, at betænkningen under påskud af dette diktatur på forhånd forventer og retfærdiggør en ny militær indgriben, når den bliver dækket af FN. Men man ved, at den irakiske befolkning bliver det første offer.
De humanitære overvejelser, som findes i denne betænkning, er kun et hyklerisk og meget gennemsigtigt dække for de grusomheder, som stormagterne har udført, og den verdensorden, som de påtvinger befolkningerne. Vi har kun stemt for et enkelt ændringsforslag, der protesterer imod disse systematiske grusomheder, og vi har altså forkastet denne betænkning, der kun sigter mod at retfærdiggøre grusomhederne.

Figueiredo (GUE/NGL)
Vi har undladt at stemme om denne betænkning om situationen i Irak først og fremmest på grund af de selvmodsigelser, som den indeholder, hvoraf de to vigtigste skal fremhæves:
Den første angår betænkningens positive aspekter, navnlig støtten til beslutningen om at hæve sanktionerne over for Irak, undtagen våbenembargoen, men det formuleres alt for svagt. De dramatiske forhold, som man lever under dernede gør det imidlertid bydende nødvendigt, at alle viljer forenes for af humanitære årsager at få gjort en ende på de økonomiske og handelsmæssige sanktioner.
Den anden angår de negative aspekter, der viser EU's besvær med at frigøre sig fra afhængigheden af de amerikanske interesser, hvilket eksemplificeres af plenarforsamlingens forkastelse af de ændringsforslag, som vi har stillet, deriblandt forslaget om at gennemføre en international undersøgelse af de sundheds- og miljømæssige følger af de amerikanske og britiske bombardementer i 1991, navnlig på grund af brug af våben med forarmet uran. Det er ligeledes negativt, at man ikke klart fordømmer de bombardementer, som Irak stadig jævnligt er offer for.

Korakas (GUE/NGL)
Nicholsons betænkning, som vi i dag har stemt om i Europa-Parlamentet, godkender i realiteten den amerikanske argumentation om Irak (forbryderstat osv.) og skjuler derved i praksis USA's planlagte indgreb. Den er ufølsom over for de dramatiske følger, som embargoen har for det irakiske folk. Den retfærdiggør fuldt ud dens indførelse. Det indrømmes, at det dybere mål var at afsætte Saddam Hussein, mens de betingelser og forudsætninger, der opstilles for embargoens ophævelse, faktisk umuliggør en ophævelse.
Teksten vrimler med provokerende forslag om rå indgriben i et andet lands indre anliggender, mens den undlader at fortælle, at de hidtidige indgreb i realiteten har styrket Saddam Husseins diktatoriske regime.
Meget sigende om EU's følelser over for det palæstinensiske folks drama er omtalen af selvmordsangrebene, der karakteriseres som "de værst tænkelige palæstinensiske terrorhandlinger".
Vi kommunister kender udmærket de rå overtrædelser af de demokratiske rettigheder og forfølgelsen af folkelige frihedskæmpere og kommunister, der blev de første ofre for Husseins styre. Men vi er af den mening, at kampen mod antidemokratiske regimer udelukkende er en sag for de folkelige bevægelser, der selv lider under dem. Den internationale solidaritet spiller en vigtig rolle, men den er EU i hvert fald ikke præget af. Af ovenstående grunde er det mindste, vi kan gøre, at stemme imod betænkningen.

Souchet (NI)
Idet jeg håber, at de censursakse, der føres af en række embedsmænd, når det gælder de midler, som de folkevalgte råder over for at kunne give udtryk for deres holdning over for dem, som demokratisk har valgt dem til at repræsentere sig i Europa-Parlamentet, vil lade et minimum af sammenhæng være tilbage i denne stemmeforklaring, vil jeg gerne understrege, at Nicholson-betænkningen helt sikkert ville have vundet i troværdighed ved mere klart at stille spørgsmålstegn ved fastholdelsen af den nuværende embargo mod Irak. Hvorfor ikke samtidig med fornuftige anbefalinger om ophævelse af "de fleste" af de økonomiske og handelsmæssige restriktioner og om fastholdelse af våbenembargoen give en klar status over denne overordnede embargos nederlag i opnåelsen af det grundlæggende mål, som det var meningen, at den skulle nå, nemlig at forhindre Irak i at blive en magtfaktor, der kunne true andre staters sikkerhed, og hvad er begrundelsen for disse anbefalinger? Hvorfor ikke samtidig indrømme forskellige meget alvorlige skadelige virkninger, som denne embargo har medført, og som anses for at give næring til farlige frustrationer, nemlig forværring af fødevare- og sundhedssituationen for civilbefolkningen, ødelæggelse af det økonomiske system og infrastrukturerne og udvikling af en usund økonomi, der er opstået i forsøget på at omgå embargoen? Det er ikke længere en politik om ...
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, efter at have gjort opmærksom på en fejl under meddelelsen af dagsordenen blev ordføreren, Doris Pack, udpeget som ordfører for den såkaldte Stability Pact, eftersom vi alle er klar over hendes kompetence på dette område, nemlig Balkanregionerne og stabilitetspagten. Derfor er det måske ikke helt forkert at kalde Doris Pack for "fru Stability Pack", og det er jeg sikker på, at hun ikke bliver fornærmet over. Bortset fra ordspillene vil jeg dog gerne understrege denne betænknings betydning for, at Albanien får en passende rolle i det nye Europa.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg spørger altid mig selv, om det er rimeligt, at vi, når vi taler om bæredygtig udvikling i verden, aldrig nævner, at et meget vigtigt aspekt i mænds og kvinders liv i Europa er livskvaliteten i de forskellige perioder af livet. Ud fra både et økonomisk og helbredsmæssigt synspunkt har mange af os det glimrende, når vi er unge, også når vi arbejder, men når vi bliver ældre, har vi ikke længere den samme levestandard. Hvorfor gør vi ikke også en indsats for at mindske forskellene i den økonomiske og sociale levestandard i de forskellige perioder af vores liv, nemlig når vi er unge, når vi er midaldrende arbejdstagere, og når vi er ældre?

Caudron (PSE)
Denne betænkning stiller på en meget ligefrem måde spørgsmålet om jordens fremtid, når det drejer sig om forurening.
Resultatet er ikke strålende 10 år efter mødet i Rio.
De fremskridt, der er sket, modsvarer ikke problemerne og de naturlige perspektiver for udviklingen i vækstlandene (man kan forestille sig den forurening, som et land som Kina ville producere, når det når op på vores udviklingsniveau) kan kun forværre situationen, når det drejer sig om forurening.
Jeg ved ikke, om Europa-Parlamentet kan afværge den endelige katastrofe ... En indgriben vil under alle omstændigheder være meget positivt.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, det lader til at være velovervejet, at hr. Lannoye er udnævnt til ordfører for dette forslag, som tager sigte på et globalt partnerskab for bæredygtig udvikling i verden, hvor der desværre er mange mennesker, som lever et elendigt liv. Med denne udnævnelse håber og ønsker jeg, at det lykkes hr. Lannoye - der som bekendt plejer at være ordfører for direktiver om chokolade, smør og marmelade, det vil sige mad, vi spiser dagligt - at gøre en lige så stor indsats for udviklingslandene. Det må vi håbe!

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Den status, der opstilles i denne fælles beslutning, er nedslående: 1,2 milliarder mennesker lever for mindre end 1 dollar om dagen, 815 millioner mennesker lider af kronisk fejlernæring osv.
Underudviklingen og elendigheden, som tre fjerdedele af menneskeheden er fanget i, har nogle årsager og nogle ansvarlige, som omhyggeligt bliver forbigået i stilhed af underskriverne af denne tekst. Det drejer sig om de store industrielle og økonomiske selskaber, og de imperialistiske stater, som går deres ærinde, som sætter jagten på profit højere end verdensøkonomien og til syvende og sidst befolkningens eksistens.
Skønt vi har stemt for de ændringsforslag, der gør opmærksom på nogle konsekvenser af denne jagt på profit, har vi ikke stemt for det fælles beslutningsforslag, der selv vedrørende bistand kun indeholder uberegnelige løfter, men ingen konkrete forpligtelser, og hvis berettigelse med en velgørers moral er at skjule realiteterne i et samfund, der er domineret af kapitalistisk profit og dem, der som de eneste nyder godt af den.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0128/2002) af Miranda for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om opbygning af et effektivt partnerskab med FN inden for udvikling og humanitære anliggender (KOM(2001) 231 - C5-0396/2001 - 2001/2154(COS)).

Miranda (GUE/NGL)
Hr. formand, vi er godt nok ikke mange, men jeg er sikker på, at vi er gode! Hr. kommissær Nielson, jeg tror, at vi er fundamentalt enige om, at der bør opbygges et effektivt partnerskab mellem EU og FN - i første omgang inden for humanitære anliggender og udvikling. Det stod klart både i den debat og i den afstemning, som vi havde i Udvalget om Udvikling og Samarbejde, og jeg håber, at det samme vil være tilfældet nu. Alt andet ville være uforståeligt, hvis vi erindrer den brede konsensus, der hersker omkring målsætningerne for disse områder, særligt udfordringerne fra og målsætningerne i år 2000-erklæringen, den notoriske mangel på samordning, når de skal føres ud i livet, og de til rådighed stående økonomiske midler, der tydeligt for enhver har været alt for begrænsede.
Det er imidlertid beklageligt, at Kommissionen ikke fra starten har fulgt en mere komplet og integreret tilgang til dette partnerskab, men har valgt at udskyde spørgsmålene om sikkerhed, fredsbevarende indsats, konfliktforebyggelse og krisestyring til senere, så meget mere som det er almindeligt anerkendt, at disse aspekter hænger tæt sammen med dem, som denne meddelelse omhandler. Min samlede bedømmelse af meddelelsen er dog positiv, ikke mindst når FN betragtes som en referenceramme og et grundlæggende omdrejningspunkt i opfyldelsen af EU's målsætninger og politikker på disse områder.
Meget væsentligt er det dog at påpege, at der må findes en løsning på de modsigelser, der nu så tydeligt gør sig gældende på grund af den vigtige rolle, som medlemsstaterne spiller i FN ikke mindst med hensyn til de finansielle midler til de forskellige operationer og FN's budget, og medlemsstaternes og EU's betydelige bidrag til FN's forskellige fonde, men den temmelig begrænsede politiske indflydelse, som EU og EU's medlemsstater udøver i FN, herunder i FN's agenturer.
Dette må ændres, så EU sammen med medlemsstaterne kommer til at spille en større rolle i FN's programmer, og medlemsstaterne i højere grad inddrages i de forskellige faser, særligt i udarbejdelsen af udviklingsstrategier og til programmering og gennemførelse af aktioner på udviklingsområdet. Det vil også sikre større overensstemmelse med de politiske målsætninger og øge FN-aktionernes virkning.
Kommissionens meddelelse om, hvorledes målsætningerne for dette partnerskab med FN skal nås, fremhæver den nødvendige administrative ramme herfor i form af dels en hurtig og positiv afslutning af de igangværende forhandlinger om den såkaldte "kontrolklausul", som skal sikre tilfredsstillende adgang til oplysninger om anvendelsen af de til rådighed stillede fællesskabsmidler, dels en genforhandling af rammeaftalen mellem EU og FN fra 1999 med en tilgang, der i højere grad er fokuseret på samfinansieringsoperationer, resultatbaseret budgettering og en programfinansieret fremgangsmåde. Vi er enige i disse bestræbelser og synspunkter, men vi vil også gerne understrege, at såvel et effektivt partnerskab som en indbyrdes tilpasning af strukturer og administrative procedurer bør fremmes på tre forskellige niveauer: ved at styrke den strategiske politiske dialog om definering af politikker og programmer, ved at styrke samarbejdet i felten i udviklingslandene for at sikre komplementaritet og sammenhæng på det operationelle niveau og ved at skabe en stabil finansiel ramme med fælles principper og regler på det finansielle område mellem de to institutioner og en ny rammeaftale.
Imidlertid er det, som det også nævnes i Kommissionens meddelelse, uomgængeligt, at det første skridt i dette samarbejde består i en udvælgelse af de mest hensigtsmæssige partnere i FN-systemet Ikke mindre uomgængeligt er det dog også, at EU's egen forvaltning og beslutningstagning hurtigt decentraliseres og dekoncentreres, og at de sociale bevægelser og det såkaldte civilsamfund i det hele taget inddrages på demokratisk vis. Uden en oprydning hos os selv kommer vi ikke langt! Den igangværende reform er derfor ganske afgørende også på dette område.
Til slut vil jeg gerne sige, at vores interesse i dette partnerskab og vores ønske om at følge op på gennemførelsen af det får os til at anmode Kommissionen om at tilvejebringe nødvendig og aktualiseret information herom, idet vi særligt opfordrer Kommissionen til i dens årsberetning om samarbejdspolitikken at medtage specifikke oplysninger i så henseende.

García-Orcoyen Tormo (PPE-DE).
Hr. formand, min gruppe vil stemme for hr. Mirandas betænkning om opbygning af et effektivt partnerskab mellem EU og FN inden for udviklingspolitik og humanitær bistandspolitik. Personligt vil jeg gerne lykønske ordføreren og takke, fordi han har medtaget alle min gruppes ændringsforslag til det oprindelige udkast.
Ordføreren går i betænkningen ind for, at EU skal deltage mere effektivt i koordineringen af sine initiativer med FN ikke kun på det politiske område og med hensyn til beslutningstagning, men også inden for det operationelle område og i forvaltningen af projekter og konkrete aktiviteter.
I et af vores ændringsforslag, som er blevet medtaget i teksten, anmoder vi om, at denne operationelle samordning sker allerede ved udvælgelsen af de projekter, der skal gennemføres, således at de generelle retningslinjer for bistanden inden for omfanget af vores potentialer er sammenfaldende med EU's egne mål for udviklingsbistanden. Og dette bør især ske, i betragtning af at EU's økonomiske og finansielle bidrag kvantitativt er stort, og at dette bidrag rent materielt og menneskeligt kvalitativt ikke er mindre relevant. Denne koordinering bør nødvendigvis indebære en styrkelse af den institutionspolitiske og multilaterale dialog og et større samarbejde, som fuldender kriterierne om supplering og komplementaritet i udviklingsbistanden både bilateralt og multilateralt. Dette er ikke muligt uden fastsættelse af en stabil finansiel ramme for forholdet mellem EU og FN.
I denne sammenhæng vil jeg gerne fremhæve resultaterne fra den nylige konference i Monterrey, som hr. formand Fox nævnte her i Parlamentet. Det er sandt, at resultaterne fra Monterrey på nogle områder kan betegnes som utilstrækkelige, men det er ikke mindre sandt, at der også blev taget nogle skridt fremad, især fra europæisk side, idet der blev opnået konkrete forpligtelser med hensyn til bistandsstørrelsen og en tidsplan. Jeg må dog sige, at vi stadig er langt fra de 0,7%, som vi har forpligtet os til, og som vi ikke kan frafalde.
Det er ikke muligt at nå målet om udryddelse af verdens fattigdom i 2015 med de tilgængelige midler, således som vi har forpligtet os til, og det er uacceptabelt.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne sige, at nogle af min gruppes ændringsforslag har til formål at skabe større effektivitet i bistanden, større fleksibilitet i procedurerne og større gennemsigtighed i anvendelsen af midlerne, således som det spanske rådsformandskab talte for, da det gav møde i Parlamentets Udviklingsudvalg og i hr. formand Aznars indlæg på Monterrey-konferencen.

Martínez Martínez (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, selv om vi erkender, at det er nødvendigt at skabe fremskridt i konsolideringen af partnerskabet mellem EU og FN, bør vi huske på en række generelle principper, som bør være vejledende for vores politik over for FN, og fremhæve de utilstrækkeligheder, der for øjeblikket ses på dette område.
Det første, der konstateres og beklages i betænkningen, er det uberettigede misforhold mellem EU's og EU-medlemsstaternes omfattende økonomiske bidrag til FN's handlinger og EU's ringe politiske indflydelse på definitionen og udførelsen af disse handlinger. EU-medlemsstaternes bidrag beløber sig således til 37% af FN's budget og over 40% af de udgifter, som FN anvender til opretholdelse af fred, men hvis hertil lægges alle EU's direkte bidrag, beløber vores bidrag sig til over 50% af midlerne til diverse fonde og programmer, som FN anvender til udvikling samt humanitær bistand og fødevarehjælp.
I modsætning til dette står EU's status, som til sammenligning med FN's er ubetydelig, en meget lille politisk indflydelse og en meget ringe synlighed for vores handlinger. Alt i alt fortsætter vi også her den uacceptable linje med paying but not playing.
Kommissionens meddelelse lader os skimte en vis ændring hen imod nogle mere ambitiøse strategier og mål, der er mere i overensstemmelse med det, som EU burde repræsentere på den internationale scene, og Parlamentet er i måske endnu fastere vendinger fuldstændig enigt i den retning, som Kommissionen går ind for. Således gentager vi vores overbevisning om, at det er nødvendigt med en flerpolet international orden, hvor retsstaten hersker, og for hvilken FN - et FN med flere kompetencer, med større troværdighed og også med flere ressourcer - helt enkelt er uundværligt.
Med denne betænkning fremhæver vi endvidere, hvor meget det haster med at konkretisere EU's juridiske personlighed, således at EU kan samarbejde effektivt med FN og FN's forskellige agenturer.
Endelig fastsættes der i beslutningen på dette område nogle mål, f.eks. opfyldelse af forpligtelserne i år 2000-erklæringen, hvor EU bør være en kohærent og stærk løftestang, som kan styrke FN's rolle som garant for fred, solidaritet, international social samhørighed, retfærdighed og fremskridt for menneskeheden.

Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil også gerne takke min kollega, hr. Miranda. Han fremlægger en betænkning, som på en betydningsfuld måde forsøger at konsolidere den fælles forståelse mellem EU og FN og foreslå en måde at gribe sagen an på, som skaber de bedst mulige resultater med de anvendte ressourcer. Som udgangspunkt burde det være let, da FN og EU er naturlige allierede. De har de samme målsætninger og prioriteter, som det sås allerede i forbindelse med år 2000-erklæringen.
Betænkningen minder ganske rigtigt om, at man kun opnår betydningsfulde fremskridt i partnerskabet og frem for alt i realiseringen af målsætninger på baggrund af tilbundsgående analyser. Det er imidlertid ikke nok at vurdere de hidtidige resulter af partnerskabet, hvor ubetinget vigtigt det end er. Man må også analysere de uvurderlige demokratiske værdier og det menneskesyn, der er uundværlige for udviklingen. I virkeligheden har vi en sjældent lille viden om disse værdier, som også har været grundlaget for EU's egen udvikling fra det på mange måder krigshærgede Europa til en af verdens førende politiske og handelsmæssige aktører.
EU er nu en virkelig vægtig forhandler ved de politiske borde. Der er imidlertid et område, hvor FN er en ganske uundværlig partner: FN's anseelse på græsrodsniveau verden over er solid, og EU når ikke engang op på den samme anseelse i alle medlemslandene. Hvis De tillader det handelsmæssige udtryk, har FN ligefrem et varemærke. EU må som en betydelig bidragyder være meget interesseret i FN-varemærkets anseelse. Den anseelse og tillid, som FN nyder på græsrodsniveau, er en ressource, som ikke kan måles i eller kompenseres for med penge.
EU og EU's medlemslande anvender betydelige ressourcer i udviklingsspørgsmål. Selv om midlerne er store, er de set i forhold til problemerne meget knappe. Derfor er enhver rationalisering også velkommen. En sådan effektivisering af ressourcerne ville uden videre være en fælles repræsentation i FN og dens særorganisationer. Fra 2004, når EU's medlemsantal er meget større end nu, er det mere uomgængeligt end tidligere. Og hvad angår vores bistand - 0,7% af bruttonationalproduktet - må det fremover anses for et humant mål, mindre kan ikke gøre det.

Formanden.
Her i eftermiddag har vi faktisk utroligt meget tid. Hidtil har talerne slet ikke udnyttet deres taletid. Ellers er det altid omvendt, men i dag gør De det næsten for kort, mine damer og herrer. Men De gør det korrekt!

McCartin (PPE-DE).
Hr. formand, i henhold til den parlamentariske tradition dér, hvor jeg kommer fra, er vi aldrig blevet begrænset til få minutter, men derimod ofte anmodet om - med kort varsel - at løbe ned i mødesalen og tale i en times tid om et eller andet ubetydeligt emne. Her er situationen en anden.
Jeg er glad for, at jeg kan bidrage til dette emne, da det, selv om jeg ikke er medlem af det relevante udvalg, er et emne, som har optaget mig meget.
I morges, da vi drøftede Lamassoure-betænkningen om kompetenceafgrænsning mellem EU og medlemsstaterne, tænkte jeg, at vi fra tid til anden burde gennemgå EU's forskellige beføjelser. Måske har vi gennem årene givet os selv for vidtgående beføjelser og ansvarsområder, som ikke alle har været lige vellykkede og gunstige for borgerne i EU.
Jeg har dog ofte tænkt, at netop udviklingssamarbejdet er et område, hvor vi kan forbedre vores samarbejde. Jeg burde have sagt, at jeg bifalder hr. Mirandas betænkning. Han beskriver vores handlinger præcist, og han har i sit beslutningsforslag udarbejdet en strategi for et mere effektivt politisk samarbejde mellem EU og FN.
Vi skal nå et vist punkt, før vores samarbejde vil være helt effektivt. I EU bruger vi ca. 0,3% af vores ressourcer på udviklingssamarbejde. Som den tidligere taler pointerede, er det ideelle tal ca. 0,7%. Jeg mener, at kun Sverige og Danmark har overskredet dette tal, og den gennemsnitlige europæiske stat bruger noget i retning af 0,3%, så vi har opfyldt halvdelen af målsætningen.
Inden for EU-budgettet er der ca. 4,6 milliarder euro i henhold til dette års budgetforslag. Det forekommer at være et meget lille beløb, men vi har den erfaring, at det er vanskeligt at fordele pengene af mange forskellige årsager. Vi bør dog i denne forbindelse sætte os det mål at benytte os af vores styrke inden for økonomisk handel og vores økonomiske ressourcer til forbedring af den tredje verden.
Hvis vi ser på de problemer, som vi drøfter i dag, og hvis vi ser på problemerne i EU i dag, den styrkede højrefløj f.eks., den langsomme økonomiske vækst, den store arbejdsløshed, der hersker i dele af EU, kan vi også se, at der overhovedet ikke er tale om alvorlige problemer. Og vi skal ikke tøve med at fortælle borgerne i EU, at de har langt bedre tilværelser end nogen generation før dem.
Hvad er således vores ansvar? Det største ansvar som Union - og dette blev nævnt af formanden for mit parti, hr. Bruton, da han talte i Parlamentet som formand - er at dele ud af vores overflod til mindre begunstigede mennesker i hele verden. Hvis vi kan fastsætte en fælles politik, samle vores ressourcer og nå målet på 0,7%, vil vi have ca. 70 milliarder euro til at fordele rundt om i verden.
Med disse midler kan vi tilbyde børn i mange tredjelande de muligheder, som vi giver vores egne børn, livsglæde og uddannelse. Vi kan revolutionere verden. Det skal vi ikke glemme.
Jeg så på nogle tal forleden. For 120 år siden var der 1,6 milliarder mennesker i verden. Europa udgjorde en fjerdedel af hele verden. I dag er der 6,5 milliarder mennesker i verden, og Europa udgør kun 9%. Vi er ved at blive en mindre del af verden. Der er risiko for, at vi bliver irrelevante. Hvis der er noget, vi burde gøre, mens vi stadig har magt og indflydelse i verden, mens vi stadig har en velstand ud over alle grænser, hvis der er et mål, som vi burde sætte for os selv, og som vil være et historisk bidrag til et forenet Europa, vil det være at hjælpe de mindre begunstigede mennesker i verden. Så længe alle medlemsstaterne insisterer på at gå egne veje og fastsætte egne politikker til udviklingsbistand, vil vi ikke have den fornødne politiske indflydelse eller virkning for de mennesker, som vi prøver at hjælpe.
Det ideelle forslag for Parlamentet er at samle ressourcerne. Vi behøver ikke nødvendigvis at administrere det hele fra Bruxelles. Vi kan benytte os af de forskellige nationers ekspertise i de forskellige regioner. Vi kan uddelegere ansvar til de forskellige medlemsstater, men vi må have en koordineret politik. Vi skal ikke konkurrere mod hinanden, og vi skal ikke være afhængige af USA - eller andre lande, der bidrager langt mindre end os - i udformningen af de politikker, hvortil vi skal bidrage.
Hr. formand, dette er et emne, som vi kunne drøfte længe endnu. Jeg vil gerne takke Dem for denne lejlighed til at give lidt bedre udtryk for mine synspunkter, end jeg tidligere har haft mulighed for i Parlamentet.

Martínez Martínez (PSE).
Hr. formand, hvis vi havde været klar over, at eftermiddagens taletid var ubegrænset, ville vi alle have benyttet os af muligheden, ikke blot for at tale i længere tid, men for at udtrykke os mere detaljeret og præcist, som dette emne fortjener. I min gruppe er vi modstandere af ulighederne mellem Nord og Syd. Vi er også modstandere af ulighederne mellem den tid, som en gruppe eller taler har fået tildelt, og den tid, som andre har fået tildelt.
Jeg opfordrer formandskabet til fremover at konferere med de enkelte grupper, hvis der opstår en lignende mulighed, så alle kan få del i formandskabets gavmilde tildeling af taletider.

Formanden.
Hr. Martínez, som De kan se, har jeg ikke hindret nogen i at få deres taletid her i eftermiddag. Det viste sig først omkring middagstid, idet betænkningerne blev diskuteret længere. Hvis De husker det, startede afstemningen først kl. 12.15. Det kvarter, som vi diskuterede længere i formiddags, til kl. 13.15 i stedet for til kl. 13.00, har vi jo mere her i eftermiddag. Jeg tager også en smule hensyn til de mange gæster, vi har, for hvis vi skal afbryde nu, er det jo mindre interessant for gæsterne. Derfor har jeg simpelthen, uden at jeg har kunnet informere de velkvalificerede grupper herom, håndteret det hele en smule afslappet her i eftermiddag. Ingen er blevet bremset i dag, og hvis der er nogen, der ønsker at sige noget endnu en gang, må vedkommende også gerne det nu. Men jeg ser, at det ikke er tilfældet. I et spontant parlament i det vestlige demokrati kan alt ske, og der kan også opstå den situation, at man har mere tid, end man troede. Er der nogen, der er parat til, i stand til eller vil nogen ubetinget sige noget? Det er ikke tilfældet. Så vil jeg give ordet til hr. Nielson. Jeg vil ikke sige nu, at De har ubegrænset tid, men De behøver ikke at fatte Dem så meget i korthed i dag som normalt.

Nielson
. (EN) Hr. formand, jeg vil starte med nogle af de spørgsmål, der blev rejst i eftermiddag. Først og fremmest er det hr. Mirandas ønske, at Parlamentet er velinformeret om vores fremskridt i forholdet til FN, og at dette inkluderes i vores årsberetning. Jeg er helt enig. Jeg er hr. Miranda meget taknemmelig for at henvise til årsberetningen, da udarbejdelsen af den er en meget krævende opgave. Den kan jo også være meget nyttig fra tid til anden i direkte drøftelser i Parlamentets udvalg.
Fru García-Orcoyen Tormo ønskede mere fokus på den driftsmæssige side, selv vedrørende projektudvælgelse med FN-organisationer. Vi foretrækker at udvælge projekter eller formulere programmer under hensyntagen til værtsregeringens politik. Det betyder, at vi og andre donorer yder en form for grundstøtte, som gør det muligt for regeringen af udføre sin uddannelsespolitik, sundhedspolitik, eller hvad det nu måtte være, frem for at det er donorerne, der bestemmer projekterne. Der skal være stor fleksibilitet, og det er også denne mere problematiske planlægningsmåde, som vi drøfter med FN.
Et stort problem i dag er begrænsningerne for anvendelsen af midler i henhold til den eksisterende finansforordning, som tvinger Kommissionen til at støtte specifikke projekter - et ad gangen - gennem FN-organisationer. Derved bliver vi en utilstrækkelig og sommetider uvelkommen partner, fordi vi mangler forudsigelighed og et mere langsigtet perspektiv. Derudover er vi på grund af eksisterende regler nødt til at insistere på rapportering, regnskabsføring og revision vedrørende støtten gennem en FN-enhed i henhold til vores regler. Vi har ikke lov til at acceptere deres rapporteringsform i modsætning til vores medlemsstater. Det vil jeg vende tilbage til.
Hr. McCartin, det er fuldstændig rigtigt, at vi stadig har et problem med gennemførelsesgraden. I slutningen af 1999, da Kommissionen tiltrådte, tog det imidlertid 4,6 år at bruge de midler, der var afsat. Det følgende år tog det kun 4,1 år og i slutningen af 2001 tog det kun 3,6 år. Så vi er i færd med at få anvendt de ubrugte midler. Det er endnu ikke godt nok, men der sker noget.
Med hensyn til spørgsmålet om en fælles politik har vi en overordnet erklæring om samarbejdspolitik, som blev vedtaget enstemmigt af medlemsstaterne i november 2000, og Parlamentet har ligeledes undertegnet denne politik. Det er vi meget tilfredse med. Hovedformålet med politikken er at sætte større fokus på bekæmpelse af fattigdom som det overordnede princip for alt, hvad vi gør. Vi har aldrig haft noget tilsvarende. Politikken dækker vores globale aktiviteter, så vi har retningslinjer for medlemsstaternes aktiviteter. Dog kan virkeligheden være anderledes.
Jeg hilser hr. Mirandas positive og konstruktive betænkning velkommen. Vi bifalder Parlamentets støtte til Kommissionens foranstaltninger til opbygning af et bedre partnerskab med FN. Jeg glæder mig over den positive tone i alle taler i eftermiddagens debat. Sådan har det ikke altid været. Det er et tegn på modenhed og sund selvtillid i Europa, at vi nu kan behandle dette spørgsmål mere aktivt.
På grund af sit globale mandat, sin unikke legitimitet og på en række områder operationelle styrke udgør FN en uerstattelig ramme til tackling af globale udfordringer i det internationale samfund. Bedre dialog og samarbejde om opbygningen af et strategisk partnerskab mellem EU og FN vil forbedre effektiviteten af udviklingssamarbejde og humanitær hjælp og dermed styrke EU's bidrag til bekæmpelse af fattigdom og forbedring af sikkerheden.
Der er imidlertid grænser for, hvor langt vi kan gå. Det kaldes trods alt De Forenede Nationer og ikke "De Forenede Kommissioner". Vores medlemsstater er de reelle ejere af FN som organisation. Men der er behov for stor forbedring og interesse fra begge sider for at opnå større effektivitet. Kommissionen bør også have en mere aktiv og synlig tilstedeværelse i FN for at øge EU's mulighed for at handle og tale med én stemme vedrørende globale spørgsmål. Det er meget vigtigt og også et meget reelt aspekt. Vi så det demonstreret i Monterrey, og det er Kommissionens hensigt at fortsætte i den retning.
Vores mål er konkrete resultater på politisk og operationelt plan. På det politiske plan vil vi styrke EU's deltagelse i den politiske dialog med forskellige medlemmer af FN. På det operationelle plan vil vi arbejde i retning af et gennemsigtigt, økonomisk troværdigt, forudsigeligt og overvågningsvenligt strategisk partnerskab med udvalgte FN-organer, -fonde og -programmer.
Opfølgningen på den meddelelse, som vi drøfter, er allerede undervejs. Der har fundet bilaterale møder sted med en række FN-organer. Eksempler er fonde og programmer og de strategiske dialoger, som ECHO har etableret.
Det er nu obligatorisk, at landestrategipapirerne skal samordnes med FN-organer i det pågældende land. Her er et eksempel på den type samarbejde, som jeg nævnte i mit svar til fru García-Orcoyen Tormo. Vi drøfter i øjeblikket yderligere tiltag med FN-sekretariatet.
En øvelse med henblik på at indhente fakta om mandater og kapacitet i forbindelse med potentielle FN-partnere blev iværksat i november 2001 for at vurdere, hvordan deres hovedkapacitet passer til vores prioriteter. De første resultater vil være klar i juni.
Et mere effektivt partnerskab med FN kræver et tilstrækkeligt retligt og økonomisk grundlag.
Vi er i gang med forhandlingen af en revision af rammeaftalen mellem EU og FN fra 1999 med henblik på at nå et resultat i slutningen af året. En gennemgang af ændringerne i EU's finansforordning drøftes, som jeg sagde før, stadig i Rådet. Dette arbejde skal være færdigt for at realisere meddelelsen. Det er der, den største flaskehals er.
FN's svar med titlen "A Vision of Partnership" støtter størstedelen af punkterne i meddelelsen og indeholder forslag om endnu mere vidtrækkende tiltag. Kommissionen er i færd med at udarbejde en ny meddelelse, der vil omhandle EU-FN-partnerskabet mere bredt, sådan som det også foreslås i beslutningsforslaget. I udarbejdelsen af denne meddelelse vil vi tage højde for Parlamentets synspunkter under denne forhandling. Vi ser frem til at samarbejde med Parlamentet om at styrke vores indflydelse i verden gennem denne proces.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær Nielson.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.
Så er vi kommet til det punkt, som jeg tidligere antydede, at jeg frygtede - vi er nu nødt til at afbryde mødet i 20 minutter.
Hr. Posselt har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg ved også godt, hvad han vil sige, fordi det allerede er blevet nævnt tidligere.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har to bemærkninger. Den ene er, at jeg indtrængende vil anmode om, at grupperne gøres opmærksomme på, at de skal sørge for, at deres talere også er til stede. Der var nemlig mange talere - også i vores gruppe - som gerne ville have haft ordet i denne vigtige debat - og jeg vil gerne gratulere kommissæren med hans fremragende redegørelse - og som ikke fik taletid, og de kolleger, der fik det, var så rejst. Jeg vil indtrængende bede Præsidiet om at meddele grupperne dette officielt som kritik.
Det andet punkt, som jeg gerne vil komme ind på, er, at jeg indtrængende vil anmode om, at man fremover planlægger således, at det går nogenlunde op. Vi måtte forkorte den uopsættelige debat her i eftermiddag fra tre timer til halvanden time, og nu ser vi, at vi har afbrudt mødet, og vi ser, at vi skal stemme kl. 17.30 i stedet for som tidligere kl. 18.30. Vi havde uden besvær kunnet anbringe de tre timers uopsættelige debat, som egentlig er fastsat i forretningsordenen, i tiden mellem nu og det gamle afstemningstidspunkt kl. 18.30. Jeg beder Dem også om at meddele Formandskonferencen og Præsidiet dette. Der var overhovedet ikke nogen grund til at gennemføre denne forkortelse. Hvis man ikke har noget stof, skal man selvfølgelig heller ikke fortsætte debatten, men hvis man har for lidt tid, som det var tilfældet denne gang ved den uopsættelige debat, er der da ingen grund til ikke at udnytte hele tiden indtil kl. 18.30, især da de personer, som er her nu, også vil være her i morgen, og de andre er jo alligevel allerede væk.

Theato (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig hr. Posselts ord. Vi har på den ene side en meget presset dagsorden, når vi ser på tirsdag og onsdag. Vi har møder om natten og praktisk talt heller ingen mulighed for at komme i forbindelse med de grupper, som besøger os her. Vi har dårligt nok mulighed for at arbejde ved skrivebordet, hvilket også er nødvendigt i løbet af mødeugen. Så har vi brudstykker her torsdag eftermiddag, som er spild af tid. Når jeg ser mig omkring, ser jeg væsentligt flere gæster på tribunen end parlamentsmedlemmer, overalt tomme stole, overalt tomme sæder. Jeg mener, at det skader Parlamentets anseelse, hvis vi fortsat planlægger så uharmonisk. Jeg anmoder om, at der også tages klart højde for det i forbindelse med fastlæggelsen af kalenderen for næste år, som foreligger som foreløbigt udkast i flere versioner, og hvor det forekommer mig, at vi bør omgås den tid, vi har til rådighed, mere sparsomt, men også mere effektivt. Der lyder altså også fra mig en hjertelig bøn om at tage seriøst højde for det og at planlægge i overensstemmelse hermed.
Det andet punkt er et spørgsmål til hr. Nielson, hvis det er tilladt. Hr. Nielson, De har netop talt om finansforordningen, som skulle udgøre grundlaget for Deres bestræbelser i forbindelse med fødevarehjælpen. Nu ville jeg selvfølgelig meget gerne have haft en lille forklaring på det. Jeg har selv i mange måneder beskæftiget mig med finansforordningen i det udvalg, jeg repræsenterer. Vi ved, at den for øjeblikket er strandet i Rådet, men også fra Parlamentets side er der selvfølgelig kommet forhold frem, som vi gerne så forankret i finansforordningen. Vi kan se, at det trækker ud. Men måske kan De endnu en gang understrege, hvad det betyder for Dem og Deres område. Jeg tror også, at det ville være en hjælp for os.

Formanden.
Hr. kommissær, måske kan jeg først lige komme ind på de to aspekter vedrørende forretningsordenen. Vi giver gerne denne planlægningsproblematik videre, men det kan naturligvis ikke altid gå helt op. Det har jeg kommenteret før. Hr. Posselt, da var De endnu ikke til stede i salen. Vi hævede mødet i dag kl. 12.14 i stedet for kl. 12.00. Disse 14 minutter manglede i eftermiddags. I eftermiddags talte de kvalificerede talere - jeg ved ikke, hvem der ikke dukkede op - altså dem, der var på listen i dag, for første gang i den tid, jeg har været formand, i kortere tid, end de kunne have talt i henhold til talerlisten, undtagen hr. McCartin. Hvis De tæller det sammen, har De faktisk fået en forklaring på de 16 minutter ud af de 22.
Natmødet var imidlertid også planlagt til at skulle vare frem til midnat. Det sluttede dog allerede kl. 23.20. Man kan ikke altid gøre det helt præcist. I øvrigt var natmødet fra i går til i dag ifølge deltagernes udsagn af usædvanlig høj kvalitet. Der var ganske vist kun få gæster til stede, men diskussionen var af usædvanlig høj kvalitet, har jeg fået at vide.
Nu beder jeg hr. Nielson besvare fru Theatos spørgsmål. Uafhængigt heraf medtager vi kritikken af tidsplanlægningen om torsdagen.

Nielson
. (EN) Det største problem i den eksisterende finansforordning er begrænsningerne for fordelingen af midlerne. Vi anmodede om at få dette ændret i forbindelse med FN og Røde Kors, men ikke andre.
Vi går ikke ind for kernestøtte, da vi ikke er en nation. Men vi går ind for flerårig programbaseret støtte - i op til tre år f.eks. med regnskabsføring og revision som for medlemsstaterne, når det kanaliseres gennem FN og Røde Kors. Det vil give en bedre udnyttelse af vores ressourcer. På grund af problemet med begrænsningerne bliver vi sommetider ikke inviteret til at deltage i et konsortium og ender med mindre interessante aktiviteter, så der er tale om et reelt problem. Det vil også give større effektivitet og indflydelse.
Der er andre problemer, herunder det meget store antal budgetposter og instrumenter, som følger med den absolutte opdelingslinje mellem Den Europæiske Udviklingsfonds ressourcer og budgetressourcer, og som ikke kan blandes sammen. Det har skabt enorme problemer for vores beslutningsprocesser og rapportering tilbage til Parlamentet. Når vi f.eks. støtter landbrugsforskningsnettet, som arbejder globalt, skal vi finde nogle af pengene under Den Europæiske Udviklingsfond og nogle i budgettet. Det er rent juridisk og teknisk meget vanskeligt.
Det samme gælder vores bidrag til den globale sundhedsfond vedrørende aids, malaria og tuberkulose. Vores kolleger kan ikke forstå, hvorfor vi er så vanskelige at arbejde sammen med. Derfor har vi anmodet medlemsstaterne om ændringerne inden for mit arbejdsområde.
Jeg ved ikke, hvorfor fremskridt i forbindelse med medlemsstater går så langsomt. Det er gået meget langsommere, end jeg havde forestillet mig, og jeg ser ikke frem til at fejre toårsdagen i juli. Jeg ved, at Parlamentet støtter Kommissionen vedrørende dette spørgsmål, og vi må gøre en indsats for at få løst problemet med medlemsstaterne.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er debat om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0289/2002 af Morillon, Bowis, Posselt og Gemelli for PPE-DE-Gruppen og Andrews for UEN-Gruppen om situationen i Madagaskar;
B5-0290/2002 af Sylla og Sjöstedt for GUE/NGL-Gruppen om situationen i Madagaskar;
B5-0301/2002 af Rod, Maes og Isler Béguin for Verts/ALE-Gruppen om situationen i Madagaskar;
B5-0302/2002 af van den Bos for ELDR-Gruppen om den politiske situation i Madagaskar;
B5-0305/2002 af Fruteau, Kinnock, Carlotti, van den Berg og Scarbonchi for PSE-Gruppen om situationen i Madagaskar.

Morillon (PPE-DE).
Situationen i Madagaskar forværres stadig på trods af bestræbelserne fra internationale organisationers side og fortsatte forpligtelser fra de to hovedpersoner. Der er i dag sket en reel deling af landet, og situationen truer med at lamme hovedstaden med alle de konsekvenser, som det indebærer for befolkningen. Denne situation får mig til at tænke 10 år tilbage i tiden, da jeg stod over for de første tegn på den katastrofe, der gennem fire år skulle gøre livet for indbyggerne i Bosnien-Hercegovina til et helvede, nemlig opførelse af barrikader hist og her for at afgrænse territorier og en stadig større opdeling af landet i områder, hvor krigsherrerne gjorde deres lov gældende. Det er denne forfærdelige indgriben, der i dag finder sted på øen.
Derfor vil jeg gerne fra denne talerstol opfordre hr. Ratsiraka og hr. Ravalomanana til at acceptere, mens det måske stadig ikke er for sent, at de hver på deres side skal gøre de nødvendige indrømmelser for at undgå det værst tænkelige. EU kan ikke gøre andet end at støtte bestræbelserne fra Den Afrikanske Enhedsorganisation og dens formand, hr. Wade. Den beslutning, der om et øjeblik vil blive afholdt afstemning om her i Europa-Parlamentet, tilskynder de to parter til fuldt ud at gennemføre den aftale, der blev underskrevet den 18. april i Dakar, og som desværre stadig ikke i dag overholdes. I beslutningen anmodes der om, at Kommissionen og Rådet i denne forbindelse er så aktive som muligt for at lette genoptagelsen af forhandlingerne, herunder - hvis det er nødvendigt - ved udsendelse af medarbejdere, der skal varetage rollen som mæglere og kontaktpersoner på stedet.

Gillig (PSE).
Hr. formand, som hr. Morillon lige har nævnt, befinder Madagaskar sig i en meget vanskelig økonomisk og politisk situation. Den store fattigdom, spændinger mellem klaner og etniske spændinger samt korruption på alle niveauer i de områder, der er vundet ved skrøbelige ønsker om uafhængighed og deling, er de væsentligste kendetegn. Den politiske situation, der er resultatet af den første runde af præsidentvalget i Madagaskar, er ved at ødelægge landets sociale samhørighed og risikerer i dag at bringe landet i fuldstændig isolation, på samme måde som vi i dag ser hovedstaden være isoleret. Alvorlige interne stridigheder med alvorlige menneskelige følger og en betydelig forringelse af økonomien har frataget den madagaskiske befolkning en reel mulighed for at vælge deres præsident.
Hr. formand, kære kolleger, jeg mener, at der i det beslutningsforslag, der i dag fremlægges her i Europa-Parlamentet, er tre punkter, der i særdeleshed bør understreges.
Det første punkt er den politiske støtte til alle Den Afrikanske Enhedsorganisations bestræbelser. Det er faktisk ved at understrege de initiativer, som denne organisation har taget, til at opfordre hovedpersonerne til at finde en fredelig løsning på konflikten, at vi når frem til en løsning af konflikten. Det skal tilføjes, som det også er nævnt i vores forslag, at denne løsning kun kan gennemføres på betingelse af, at ingen anden stat ensidigt anerkender berettigelsen af den ene eller den anden part. Vi ved, hvad det har medført i andre dele af verden. Men det er naturligvis ikke EU's opgave at skelne mellem korruption og nepotisme hos den ene part og selvudnævnelsen, der er meget uacceptabel i henhold til international ret, hos den anden. Det er tværtimod vores opgave at give udtryk for, at vi fuldt og helt støtter de bestemmelser, der blev vedtaget under aftalerne i Dakar den 18. april 2002, som sigter mod at oprette en forsoningsregering, men som særligt forventer et nyt valg, der denne gang ikke kan anfægtes, for den madagaskiske befolkning. Man må huske, at en tilbagevenden til en normalisering af det demokratiske spil går gennem et ophør, naturligvis, af enhver form for vold og overtrædelse af menneskerettighederne.
Det andet punkt, der skal understreges, er, at vi bør sikre en humanitær nødhjælp, så den katastrofale situation, som befolkningen har levet under i nogle måneder, kan blive midlertidig stabiliseret.
Endelig det tredje punkt, som jeg vil understrege. Vi har ligeledes pligt og ansvar til med alle fornødne finansielle og politiske midler at opfordre til genoptagelsen af de økonomiske og sociale aktiviteter. Det er det eneste, der kan sikre en udvikling af landet, og endda opfylde nogle af befolkningens reelle behov. Vi må derfor ikke afbryde vores bistands- og samarbejdsprogrammer. Hr. formand, kære kolleger, jeg tror, at EU på denne måde kan leve fuldt op til sin rolle.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, der findes en matrossang i Tyskland, der starter med ordene: "Vi lå ud for Madagaskar og havde pest om bord." Når man betragter den aktuelle situation i Madagaskar, føler man, at hele øen for øjeblikket har pest om bord. Ikke kun fordi den humanitære og økonomiske situation er mindst lige så katatrofal, som det skildres i det foreliggende beslutningsforslag, men også fordi dette land befinder sig på randen af splittelse og midt i en blodig borgerkrig og magtkamp. Derfor er det så meget desto værre, at der i disse dage er kommet en oversvømmelseskatastrofe til. Der har været voldsomme oversvømmelser i Madagaskar siden i går, og man føler, at dette land er ramt af alle plager på samme tid. Derfor har vi en uopsættelig humanitær forpligtelse over for Madagaskar, et gammelt kongerige med en lang historie, med en utrolig mangfoldig kultur og en enestående smuk natur.
Jeg mener, at vi for det første skal yde humanitær nødhjælp til ofrene for oversvømmelserne og for det andet straks skal handle for at gøre noget ved krisen i forbindelse med medicinforsyningen. For det tredje har vi pligt til at yde økonomisk genopbygningshjælp i betragtning af de mange virksomhedssammenbrud, og endelig, hr. formand, har vi pligt til at mægle i denne borgerkrig og her især at støtte de afrikanske bestræbelser, som Senegals præsident har gjort.

Nielson
Kommissionen deler Parlamentets bekymring over situationen i Madagaskar. Kommissionen beklager den dramatiske virkning, som den nuværende krise har på befolkningen, og er foruroliget over, at den politiske disput kan resultere i en etnisk konflikt.
Kommissionen overvåger udviklingen i Madagaskar nøje. Den støtter og bifalder mæglingsforsøgene fra præsident Wade fra Den Afrikanske Enhedsorganisation og FN, som tager sigte på at skabe en demokratisk dialog mellem parterne for at opnå en fredelig, global og varig løsning på krisen.
I tråd med denne målsætning bifalder EU aftalen om indgåelse af et nationalt forlig, som blev undertegnet af de to ledere i Dakar den 18. april. Kommissionen tager afstand fra den fortsatte konfrontation, der hersker til trods for Dakar-aftalen. Kommissionen er overbevist om, at en omfattende dialog mellem parterne er vigtig, og at en aftale mellem parterne og et nationalt forlig vil være den eneste måde, hvorpå den nuværende krise kan løses og landets integritet og fællesskab bevares.
Kommissionen er overbevist om, at Dakar-aftalen er den rette ramme for en demokratisk dialog og opnåelsen af en løsning. Vi bifalder præsident Wades nye forsøg på at organisere et møde mellem de to ledere for at fremme gennemførelsen af målsætningerne i Dakar-aftalen.
EU er villig til at yde politisk og teknisk støtte for at genskabe ro og orden og demokrati og finde en politisk løsning på krisen. Endvidere vil gennemførelsen af det omfattende EU-samarbejdsprogram bidrage til at løse den økonomiske krise i landet. Kommissionen har allerede planlagt at etablere fri bevægelighed for varer og personer via genopbygning af veje og broer. Sammen med nogle af medlemsstaterne har Kommissionen truffet foranstaltninger til at levere fødevarer og medicin og etablere et sikkerhedsnet for fødevarer.
Kommissionen overvejer ydermere et hasteprogram for budgetstøtte på grundlag af Verdensbankens analyse af den nuværende situation og i samarbejde med Verdensbanken og adskillige medlemsstater. Derudover afsættes i henhold til 9. EUF 327 millioner euro til samarbejde med Madagaskar, som er vigtige ressourcer til opfyldelse af prioriterede behov i fremtiden.
På nuværende tidspunkt er organiseringen af forbindelser eller folkeafstemninger ikke relevant. Jeg er enig i det, der er sagt om, at vi skal passe på ikke at være for ensidige. Kun en politisk løsning og et nationalt forlig kan genskabe freden og genopbygge den økonomiske aktivitet.
Min analyse virker måske ikke så stærk eller aktiv, men kan opsummeres som følger: Uanset hvordan man ser på spørgsmålet om valg eller afgørelsen fra forfatningsdomstolen, skal bestræbelserne fokusere på forlig. Det er vigtigt at understrege dette budskab nu.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0288/2002 af Maij-Weggen, Bowis, Posselt og Sacrédeus for PPE-DE-Gruppen og Belder for EDD-Gruppen om Molukkerne (Indonesien);
B5-0296/2002 af Di Lello Finuoli og Eriksson for GUE/NGL-Gruppen om situationen på Molukkerne og i Aceh (Indonesien);
B5-0297/2002 af van den Bos for ELDR-Gruppen om situationen på Molukkerne og i Aceh (Indonesien);
B5-0306/2002 af Menéndez del Valle og van den Berg for PSE-Gruppen om situationen på Molukkerne (Indonesien);
B5-0307/2002 af Wuori og McKenna for Verts/ALE-Gruppen om Indonesien.

Bowis (PPE-DE).
Hr. formand, Indonesien er et enormt land, både hvad angår befolkning og areal. Det er også en multietnisk, multireligiøs og multiregional nation, og enhver indonesisk regering har vores sympati og goodwill i bestræbelserne på at holde sammen på de forskelligartede regioner, religioner og kulturer. Som nævnt i vores beslutningsforslag skal landet fokusere på årsagerne til splittelse og sætte ind over for de personer, der har onde hensigter.
Jeg har for nylig været i Østtimor som hovedobservatør for EU. Jeg så med egne øjne følgerne af det voldsomme fordærv, som en situation fuldstændig ude af kontrol kan medføre i denne del af verden med terror, destruktion og mord og med et militær, der blot lader stå til. Jeg håber, at Indonesien nu vil række hånden frem i venskab til den nye nation Timor Loro Sae, som bliver uafhængig den 20. maj, men jeg håber også, at Indonesien har lært noget af situationen i Timor om håndteringen af andre dele af Indonesien, især Molukkerne, Papua, Sulawesi og Aceh.
Laskar Jihad er en trussel mod de første tre dele af Indonesien. På Laskar Jihads hjemmeside prales der med forbindelser til Bin Ladens terrorgrupper. Vi ved, at 5.000 molukker er døde. 12 kristne døde for nylig samme dag som Thalib, lederen af Laskar Jihad, iværksatte sin fornyede jihad-organisation. Den 4. maj hørte vi, at han var blevet arresteret. Det er næsten et år efter, at han sidst blev arresteret - og hvad skete der dengang? Der var ingen retssag, ingen domsafsigelse. Han blev løsladt, så snart sagen ikke mere havde hele verdens bevågenhed. Hr. kommissær, vi skal sikre os, at der er fokus på sagen, og at der sker noget denne gang.
Vi ønsker, at de indonesiske myndigheder skal undersøge forbindelserne til militæret. Hvordan er våben og ammunition fra den indonesiske hær - og jeg er i besiddelse af fotografier - kommet i hænderne på Laskar Jihad? Hvordan kan det være, at seks medlemmer af hærens specialstyrker i Papua nu er beskyldt for at deltage i mordet på en leder i Papua? Hvem gav disse ordrer? Vi er stolte af at være venner med Indonesien, men vi kan kun være venner med et land, der kæmper fuldt og helt for retfærdighed, forlig, fred, sikkerhed og sit eget folks tillid.

Gillig (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, med præsident Wahid i Indien, som er fortaler for menneskerettighederne, imod enhver form for fanatisme og for statens religiøse uafhængighed, kan europæere, som vi jo er, håbe på en forbedring af det politiske klima i dette land. På trods af de sikre fremskridt og de opmuntrende signaler, som vi ikke har haft tid til at gøre opmærksom på her, oplever Indien i dag forfærdelige uroligheder, og landet befinder sig i en sand krudttønde af interne religiøse konflikter.
I dag bør Europa-Parlamentet, alle politiske tendenser og grupper tilsammen, nå til en reel enighed om de forslag, som vi har stillet. Hr. formand, hr. kommissær, voldshandlingerne i den nordlige del af Sumatra i Aceh, Papua eller på Molukkerne, sådan som min kollega lige har gjort opmærksom på, og de gentagne massakrer mellem religiøse samfund med henvisninger til hellig krig fra den ene og den anden side, såvel muslimer som yderligtgående kristne, har fundet sted siden 1999. Disse massakrer og overgreb er fuldstændig uacceptable, og Europa-Parlamentet har allerede fordømt dem.
I det nye beslutningsforslag, som vi stiller i dag, gør EU opmærksom på fire centrale punkter.
For det første kan vi kun støtte anmodningen fra flere ansvarlige, særligt religiøse overhoveder, som opfordrer FN's generalsekretær til at støtte den indonesiske regering med våbenmagt for at forhindre nye massakrer.
For det andet kan vi kun glæde os over arrestationen af de krigsledere, der åbent opfordrer til en civil og religiøs krig, og disse arrestationer er et klart udtryk for de indonesiske myndigheders vilje til at støtte en fredsproces i alle de berørte områder. Vi skal støtte disse myndigheders bestræbelser.
For det tredje får disse initiativer kun reel mening, hvis øens økonomiske situation forbedres. Derfor er en indgriben fra vores side, herunder også økonomisk, som hjælp til genopbygningen af et reelt civilt samfund, der overholder menneskerettighederne og særligt de religiøse rettigheder for dette lands befolkning, nødvendig. Uden denne politiske og økonomiske hjælp fra vores side risikerer murene at lukke sig om modsætningerne i Indonesien, hvilket risikerer at ødelægge processen med indførelse af et demokrati, der når alt kommer til alt endnu er meget ungt.
For det fjerde skal der i disse meget forvirrede situationer kastes lys over alle de overgreb, der er begået. Kun en uafhængig undersøgelsesgruppe, der består af internationale eksperter i menneskerettigheder, kan gøre det. I vores beslutning opfordrer vi den indonesiske regering til at planlægge en sådan undersøgelsesmission.

Sacrédeus (PPE-DE).
Hr. formand, i skyggen af konflikten i Mellemøsten foregår der forfærdelige handlinger i Indonesien, på Molukkerne. Terrorgruppen Laskar Jihad - det er intet mindre end en terrorgruppe - er en ådselgrib i forhold til alt, hvad der har at gøre med religiøst liv. Gruppen er en ådselgrib i forhold til islam og har vist, at den ikke står for andet end had og vold og åbenlyse drab på den kristne befolkning på Molukkerne.
Jeg vil gerne appellere til Kommissionen, her repræsenteret ved hr. Nielson, og Rådet om ikke at lade den etniske og religiøse udrensning af kristne på Molukkerne, som nu finder sted, stå i skyggen af konflikten i Mellemøsten, men at handlingerne i stedet kommer frem i lyset. Man bør handle af al kraft, for at den indonesiske regering skal give den kristne befolkning retmæssig beskyttelse.
Jeg vil også understrege, at mange muslimer på Molukkerne er blevet ramt af denne invasion af terrorgruppen Laskar Jihad. Kristne og muslimer har tidligere levet sammen i fred, og så kommer der krigere, som i Allahs og Guds navn spreder had, vold og død. 5.000-10.000 mennesker er blevet dræbt, og 25.000 er alvorligt sårede. Af Molukkernes 10 millioner indbyggere er 350.000 flygtninge. 400 kirker og 80 moskéer er brændt ned. Jeg har personligt mødt den katolske biskop Mandagi og de protestantiske kirkers leder Hendrix. Jeg har set deres lidelser med egne øjne. Hr. Nielson, gør alt, EU kan, for at Indonesien bliver en fredens region! Find ud af, hvem der finansierer disse terrorismens krigsherrer.

Belder (EDD).
Intet menneske og heller ingen stat kan ryste sin fortid af sig. Det gælder også for Indonesien. Landets uafhængighedskamp gør sig fortsat gældende i den nationale politik. Parterne bruger fortsat den prøvede guerillataktik. Fysiske midler som en trussel i baghånden. Efter Vestens målestok en uoverkommelig hindring for en retsstat.
Det bliver en tand værre, når prominente politikere har tætte forbindelser til ekstremistiske grupperinger. Den indonesiske vicepræsident, Hamzah Haz' optræden gyder olie på Molukkernes religiøse bål. Haz siger selv, at han stræber efter etableringen af en shariastat på arkipelaget, hvilket skal ske ad parlamentarisk vej. Hans personlige kontakter med formænd for Laskar Jihad tyder nærmere på en dobbelt politisk dagsorden.
Denne provokerende holdning lægger en tidsbombe under Malino II-fredsaftalen. Derfor anmoder vi Rådet og Kommissionen om for anden gang kraftigt at opfordre regeringen i Jakarta til at fremme den vanskelige fredsproces efter bedste evne. Det indebærer en handlekraftig optræden fra myndighedernes side over for alle urostiftere uanset deres religiøse tilknytning.
I den forbindelse skal den indonesiske hær spille en meget vigtig rolle. Desværre tyder det på, at visse dele af militæret vækker de politiske og religiøse modsætninger i landets store problemområder. Til fordel for deres egen magtstilling, egne økonomiske interesser og ideologien om en stram enhedsstat. Stærk europæisk støtte til de moderate, veltænkende fløje af hæren, som findes, er påkrævet. I øvrigt ikke så lille en opgave for Rådet og Kommissionen.
Den støtte fortjener ordførerne for den indfødte befolkning på Papua ligeledes. Sammen med deres medborgere er de meget chokerede over den nationale undersøgelseskommissions konklusioner i forbindelse med mordet på Papua-lederen Theys Hiyo Eluay den 10. november 2001. Kommissionen taler om en kriminel sag. Papuas ledere og befolkning ser det anderledes. Det vedrører efter deres mening et regulært politisk mord. I en fælles skrivelse fra i går anmoder de derfor indtrængende præsident Megawati Sukarnoputri om at iværksætte en helt uafhængig undersøgelse. I punkt 10 i beslutningsforslaget udtrykker Parlamentet støtte til dette helt berettigede ønske. Vi anmoder på det kraftigste Rådet og Kommissionen om at gøre det samme. Af hensyn til den indenlandske ro og arkipelagets politiske enhed.

Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, endnu en gang beskæftiger Europa-Parlamentet sig med situationen i Indonesien. Vi finder de tilbagevendende episoder af vold mod forsvarsløse civile, angiveligt på grund af regionale og religiøse stridigheder, bekymrende. Ethvert menneskes liv er for os dyrebart og helligt, men situationen i Indonesien har allerede medført tusinder af døde. Vi beklager opfordringen til massakre på kristne fra radikale muslimske lederes side, og vi henviser til det eksempel på tolerance og demokratisk sindelag, som Østtimor har vist os. I et område, hvor mere end 95% af befolkningen tilhører den katolske kirke, er premierministeren uden nogen som helst problemer og efter et demokratisk valg nu en muslim.
Vi påskønner den nuværende indonesiske regerings initiativ til at normalisere forbindelserne med Østtimor og med Portugal. Vi har også bemærket den symbolske gestus, der lå i, at regeringsrepræsentanter var til stede ved indvielsen af det seneste kulturarrangement i Indonesien, som var støttet af den portugisiske ambassade. Vi appellerer imidlertid til den indonesiske regering om at tage yderligere skridt til at beskytte befolkningen og til at få de ansvarlige for krænkelser af menneskerettighederne identificeret og straffet. Frihed for straf må ikke blive reglen, især ikke når der, som det i visse tilfælde er blevet påvist, har været medlemmer af politi eller militær indblandet. I denne sammenhæng er det ønskeligt og anbefalelsesværdigt, at det internationale samfund gennem uafhængige undersøgelser bidrager til at afdække sandheden i nogle af de anmeldte tilfælde.
Vi appellerer til den indonesiske regering om vedblivende at søge politiske løsninger på de eksisterende uoverensstemmelser. Vi respekterer ønsket om at bevare den territoriale enhed, men vi fastholder behovet for at finde andre løsninger end magtanvendelse på de problemer, som etniske, religiøse og regionale forskelle måtte medføre inden for Indonesiens grænser.
Vi opfordrer endelig FN's Menneskerettighedskommission til ikke fortsat at forholde sig så uforklarligt tavs om det, der foregår i Indonesien.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, konflikten i Indonesien er lige så lidt en religionskonflikt som den i Nordirland. Fanatismen klæder sig blot i et religiøst gevandt. I virkeligheden handler det om etniske konflikter, som har meget dybe rødder, nemlig den indonesiske regerings såkaldte Transmigrasi-program, hvormed man systematisk forsøger at bosætte befolkningen fra hovedøen på andre øer. Beviset for min tese fremgår af det forhold, at der på Molukkerne, de gamle kristne krydderiøer, er konflikter mellem kristne og muslimske indvandrere. På Borneo er der den samme konflikt mellem tilhængere af naturreligionerne på den ene side og muslimske indvandrere på den anden side. På Aceh er der det samme problem mellem gamle indfødte muslimske undersåtter fra det gamle sultanat Aceh og indvandrere fra hovedøerne Java og Sumatra. Derfor mener jeg, at det er nødvendigt at gøre regeringen opmærksom på, at den må stoppe med disse befolkningsbevægelser, med disse kunstige bosættelsesprogrammer, fordi der ellers ikke kan holdes sammen på et kæmpeland, der strækker sig fra Australien til det asiatiske fastland, og som er truet af opløsning.
Nielson
. (EN) Hr. formand, Kommissionen deler fuldt ud de ærede medlemmers bekymring over de fortsatte voldshandlinger i dele af Indonesien.
Vi har sammen med EU's diplomatiske missioner i Jakarta overvåget situationen i Molukkerne siden starten af 1990'erne, og vi har deltaget i to undersøgelsesmissioner i slutningen af 2000 og starten af 2001. Kommissionen har endvidere deltaget i flere EU-samtaler med de indonesiske myndigheder for at udtrykke vores bekymring over de fortsatte konflikter i forskellige dele af landet. Ydermere har Kommissionen bevilget over 4,6 millioner euro i humanitær bistand til befolkningen i Molukkerne siden maj 1999.
Vi har sammen med medlemsstaterne udarbejdet en erklæring, der hilser fredsaftalen Malino II velkommen og opfordrer til fuld gennemførelse. Vi har samtidig indtrængende opfordret den indonesiske regering til at træffe tilstrækkelige foranstaltninger til at støtte fredsprocessen. Vi har efterfølgende fulgt regeringens bestræbelser på at håndtere de nye voldshandlinger, herunder arrestationen den 4. maj af Ja'far Umar Thalib, som sigtes for tilskyndelse til vold.
Situationen i Aceh har også bekymret os og været emne for henvendelser fra EU til de indonesiske myndigheder. Missionens ledere besøgte regionen i oktober 2001. Det glæder mig derfor at se den fælles erklæring, der blev udstedt den 10. maj af den indonesiske regering og Bevægelsen for et Frit Aceh efter to dages møder i Henri Dunant-centret i Genève. Den fælles erklæring indeholder en anerkendelse af de særlige love om selvstyre som udgangspunktet for yderligere forhandlinger i en omfattende dialog samt en bekræftelse af begge parters vilje til at samarbejde om en aftale om løsning af konflikterne. Det har længe været vores holdning, at fuld gennemførelse af den særlige lovgivning om selvstyre vil være nøglen til en holdbar løsning på den nuværende situation.
Papua har ligeledes været genstand for bekymring og emne for henvendelser fra EU. EU fordømte kidnapningen af og mordet på Theys Eluay i november 2001 og anmodede den indonesiske regering om at iværksætte en gennemgribende undersøgelse af denne forfærdelige hændelse og retsforfølge gerningsmændene. EU-missionens ledere i Jakarta besøgte også Papua i februar i år. I forbindelse med Papua er det også helt tydeligt, at gennemførelsen af den særlige lovgivning om selvstyre vil være løsningen.
Kommissionen har i sit landestrategipapir for Indonesien, som er næsten færdigt, lagt særlig vægt på opbygning af institutionel kapacitet, god forvaltningsskik og retsstatsprincippet samt forebyggelse af konflikter. Der er allerede bevilget økonomisk støtte til programmet Partnership for Governance Reform in Indonesia under FN's Udviklingsprogram, og der ydes teknisk assistance til statsadvokaturen. I udkastet til det nationale vejledende program for 2002-2004 er der taget højde for et specifikt program til støtte for gennemførelsen af regeringens politik til decentralisering i Indonesien og til fremme af god forvaltningsskik på lokalstyreplan.
Vi har i mellemtiden også taget mere direkte skridt til at støtte processerne i forbindelse med løsning af konflikten. Efter drøftelser mellem kommissær Patten og den indonesiske udenrigsminister, hr. Wirajuda, i november 2001 og i forbindelse med Kommissionens oprettelse af udrykningsstyrker besøgte en uafhængig mission til forebyggelse af konflikter i Indonesien Molukkerne, Sulawesi og Papua i februar 2002. Ekspertmissionen mødte en lang række repræsentanter for regeringen og de lokale myndigheder samt ngo'er i de pågældende områder. På baggrund af missionens rapport iværksættes der nu en række projekter for Molukkerne og Papua. Projektet i Molukkerne vil især fokusere på støtte til det civile samfund. Projekterne i Papua vil støtte både myndighederne og det civile samfund.
Alle disse foranstaltninger er i tråd med Kommissionens støtte til EU's erklærede holdning, som støtter Indonesiens territoriale integritet og samtidig opfordrer regeringen til at træffe hasteforanstaltninger til en fredelig løsning på Indonesiens interne konflikter, uanset om disse er separatistiske eller sekteriske. Vi vil fortsat overvåge situationen og yde al tænkelig støtte til konstruktive tiltag til løsningen af denne vanskelige situation.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0287/2002 af Tannock og Martens for PPE-DE-Gruppen om de religiøse stridigheder i Indien;
B5-0291/2002 af Vinci, Sjöstedt og Seppänen for GUE/NGL-Gruppen om volden i den indiske delstat Gujarat;
B5-0298/2002 af van den Bos for ELDR-Gruppen om volden mellem forskellige grupper i den indiske delstat Gujarat;
B5-0299/2002 af Lambert og Messner for Verts/ALE-Gruppen om Indien;
B5-0304/2002 af Sakellariou og Carrilho for PSE-Gruppen om situationen i Indien.

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, vi er her i dag for at udtrykke vores bekymring over det nylige udbrud af vold i den indiske stat Gujarat - vold, der har kostet hundredvis af liv og efterladt tusinder hjemløse og elendige. Jeg er sikker på, at Parlamentet sammen med mig vil give udtryk for vores store sympati over for medlemmer af begge de lokalsamfund, der har lidt tab, herunder slægtninge til borgere i min egen valgkreds i London.
Der er en historisk side til volden i lokalsamfundene i Gujarat, herunder hinduistiske ekstremisters forfølgelse af kristne. Det seneste udbrud begyndte, efter at muslimske ekstremister dræbte 58 hinduistiske pilgrimme på et tog i nærheden af Godhra - en ekstremt hjerteløs handling, der udløste gengældelseshandlinger og endnu flere gengældelseshandlinger. Disse begivenheder har givet anledning til en del selvransagelse i Indien, et land, som går ind for retsstatsprincippet og et verdsligt demokrati, med beskyldninger om, at myndighederne ikke reagerede hurtigt nok.
Intet regeringssystem er perfekt, men efter at hæren er sat ind, er der foretaget 30.000 arrestationer, og 80% af de arresterede er hinduer. Derudover er det betydningsfuldt, at volden ikke har spredt sig til andre dele af Indien, og at store dele af Gujarat er forblevet rolige. I det indiske parlament har regeringen accepteret oppositionens forslag som grundlag for drøftelser med støtte fra alle partier og bekræftet troen på demokratisk pluralisme og respekt for minoriteter i et kolossalt land med over en milliard mennesker med forskellig baggrund og race, og den uafhængige Justice Verma-kommission rapporterer nu tilbage til regeringen.
Der kan utvivlsomt læres noget af alt dette, men vi skal ikke glemme, at Indien er rystet over en række grusomme terrorangreb udført af muslimske ekstremister - der for nylig dræbte 30 mennesker, herunder kvinder og børn, og sårede et stort antal mennesker i udkanten af Jammu. Dette angreb øger den farlige trussel om krig mellem Indien, som er i besiddelse af atomvåben, og Pakistan, et land, der desværre - og indtil for nylig - aktivt støttede muslimske terrorister.
Det internationale samfund må gøre alt, hvad der er muligt for at forhindre enhver yderligere acceleration af volden, som kan true den globale fred.

Marset Campos (GUE/NGL).
Hr. formand, det er bekymrende, at det stridige klima mellem religioner, etniske grupperinger og civilisationer forværres over hele verden og rent konkret i den indiske region.
Særlige magtfaktioners indflydelse på fortætningen af dette klima er også meget bekymrende, for det viser, at der ikke er tale om et fuldstændig spontant fænomen eller det simple resultat af stridighederne, men at det i mange tilfælde bliver orkestreret med det formål at skjule de virkelige sociale problemer, som støder mod hinanden. Dette højspændte og voldelige klima, som er til stede, og som er blevet øget - efter min mening - siden den 11. september, og den formodede konfrontation mellem civilisationer, med krigen i Afghanistan og alt, hvad deraf følger, skal tages i betragtning, for det tyder på, at vi her ser konsekvenserne af den såkaldte globaliseringsproces, som lidt efter lidt øger uligheder og spændinger, og som følge heraf opstår der stridigheder mellem samfundene.
Derfor mener jeg, at EU - som kommissæren sagde - bør være opmærksom på disse fænomener og fordoble sine bestræbelser og ikke kun henvende sig til de anførte områder, men også til FN for at gøre front mod problemet i alle dets dimensioner. Denne form for handlinger vil mangedobles, og vi i EU har som international instans større ansvar og mulighed for handling ikke kun med økonomisk bistand, men også ved - som tidligere nævnt - at ændre globaliseringsprocessen og dens virkninger, som berører så mange folkeslag på jorden.

Beysen (ELDR).
Hr. formand, EU kan ikke længere undlade at tage stilling til volden mellem de forskellige befolkningsgrupper i Indien. Det drejer sig naturligvis om et meget vigtigt spørgsmål, som skal behandles på baggrund af de interesser, som Indien repræsenterer, ikke kun i Asien, men i hele verden. Vi må ikke glemme, at Indien ikke kun er en stormagt, som råder over et stort økonomisk potentiale, men samtidig er en nation, som har atomkapacitet. Den fælles beslutning er årsagen til, at man ikke har ladet sig friste til radikale holdninger. Det må være klart for alle, at der i Indien bestemt ikke kan være tale om et sammenstød mellem civilisationer. Det skal understreges, at muslimer i høj grad er integrerede i det indiske samfund. Et konkret eksempel på det såkaldte multikulturelle samfund er, at muslimer er repræsenteret i høje regeringsembeder. Det betyder imidlertid ikke, at jeg ikke tager klar afstand fra det, som er sket i Gujarat. Jeg vil i den forbindelse dog tilføje, at begivenhederne i Gujarat ikke har spredt sig til resten af Indien. Det er i mine øjne et bevis på, at den hindu-muslimske koalition stadigvæk respekterer de demokratiske værdier. På den anden side skal vi være opmærksomme på den voksende muslimske fundamentalisme, som dagligt slår til i Kashmir. I forgårs mistede ni mennesker livet ved et angreb på en indisk militærlejr. Ekstremistiske militser af muslimske aktivister, som kræver tilslutning til Pakistan, er meget aktive i det område. Sidste tirsdag mistede allerede 32 mennesker livet i en indisk militærlejr. På det tidspunkt gemte indiske kvinder og børn sig i lejren. På baggrund af beslutningen skal det internationale samfund sætte disse kendsgerninger i fokus. Denne dramatiske hændelse klargør endnu en gang den enorme trussel, som den fortsat voksende terrorisme udgør. Jeg mener, at det for EU og Parlamentet er af stor betydning, at man fortsat støtter Indien som en retsstat, hvor hinduer og muslimer behandles på et lige grundlag i forsøgene på at respektere de demokratiske principper.

Lambert (Verts/ALE).
Hr. formand, selv om jeg står på listen som forfatter, har min gruppe ikke været med til at udarbejde det fælles beslutningsforslag, selv om vi sandsynligvis støtter det.
Som andre talere har nævnt før mig, er der ingen, der kan benægte de frygtelige konsekvenser af religiøs fanatisme. I forbindelse med Gujarat er der faktisk, som hr. Tannock nævnte, tale om hinduistisk ekstremisme. Det er de såkaldte "pilgrimme", der har foranlediget denne frygtelige massakre på 58 mennesker. Vi har set resultatet af sammenstød mellem folkegrupper.
I beslutningsforslaget bekræftes det gennem mange uafhængige undersøgelser af menneskerettighedsorganisationer, at embedsmænd og politi i Gujarat var involveret i urolighederne, og at der ikke blot var tale om almindelige gadeuroligheder, men om planlagt vold og undertrykkelse over en længere periode.
I rapporten fra Human Rights Watch fastsættes det, at regeringen i Gujarat valgte at karakterisere volden som en spontan reaktion på begivenhederne i Godhra. Resultaterne af undersøgelser foretaget af Human Rights Watch og indiske menneskerettigheds- og borgerrettighedsorganisationer og størstedelen af den indiske presse antyder, at angrebene på muslimer over hele staten var planlagt forud for begivenhederne i Godhra og organiseret med omfattende politideltagelse og i tæt samarbejde med ansatte i regeringen.
Den 3. april offentliggjorde Indiens nationale menneskerettighedskommission de foreløbige resultater af en rapport om voldshandlingerne, som var et tydeligt fingerpeg om regeringens manglende vilje til at stoppe volden. De samme myndigheder, som skulle have beskyttet befolkningen, var i mange tilfælde medansvarlige for de frygtelige angreb og for at øge den vold, som udgør en trussel mod enhver borger, uanset religion eller baggrund.
Der er nu omkring 100 flygtningelejre, som er organiseret af ngo'er i området. Meget få får støtte af regeringen i Gujarat. Disse myndigheder har et ansvar for disse menneskers velfærd nu og i fremtiden.
Den indiske regering har et overordnet ansvar for at sikre, at retfærdigheden sker fyldest, og at initiativtagere, organisatorer og skyldige i forbindelse med disse voldshandlinger bliver retsforfulgt. Regeringen skal endvidere sikre, at politiet i Gujarat forstår, at de har en forpligtelse over for alle mennesker, der udsættes for trusler eller angreb, ikke blot deres egne borgere.
Vi skal have et klart budskab fra regeringen - vi har allerede fået nogle budskaber - om, at der ikke er plads til religiøs intolerance og had i et verdsligt moderne Indien. Min gruppe bifalder den indiske højesterets dom i marts i år, der forbød alle religiøse ceremonier i Ayodhya, indtil der falder endelig dom i sagen, som vi håber vil være i tråd med en fredelig, langsigtet løsning.

Carrilho (PSE).
Hr. formad, jeg vil gerne først sige, at jeg mener, at denne hastebeslutning ikke er den bedste måde at forholde sig til den stadig mere bekymringsvækkende situation i Gujarat på, især fordi den vold, der er forekommet i den delstat i de sidste måneder, blot er ét udtryk for et fænomen, der har ramt hele regionen, og ikke kun Indien, og som er særdeles komplekst. Heri indgår sociale faktorer som fattigdom, ghettodannelse i byerne, den organiserede kriminalitets aktiviteter, hvis internationale forbindelser ikke kendes, de politiske eliters manglende evne til at mobilisere befolkningen omkring politiske idealer og tendensen til at søge den religiøse sfære ikke mindst takket være fundamentalistisk ekstremisme.
Det er dog rimeligt, at Europa-Parlamentet beskæftiger sig med forhold, der allerede har kostet omkring tusind mennesker livet, hvis ikke flere, for kilderne varierer. De enkelte episoder, der har medført denne vold, skal ikke analyseres her, men det skal påpeges, at det hele begyndte med ildspåsættelsen, der omfattede to togvogne den 27. februar, hvor 58 mennesker omkom, halvdelen kvinder og børn. En sådan handling kan under ingen omstændigheder retfærdiggøres. Det samme gælder de gengældelses- og hævnaktioner, der fulgte. Man skal her bemærke, at Godhra er et tæt befolket forstadsområde med et højt niveau af latente sociale konflikter, hvor ordensmagten har vanskelige vilkår, helt bortset fra muligheden af, at medlemmer af det lokale politi kunne have forbindelser til den ene eller anden religiøse gruppe, sådan som det fremgik af undersøgelser på daværende tidspunkt.
Sikkert er, at ordensmagten i første omgang ikke formåede at standse volden. Sagen blev imidlertid straks taget op af Den Indiske Unions demokratiske institutioner, navnlig regeringen, oppositionspartierne og parlamentet. Jeg var på besøg i det indiske parlament netop i de dage, hvor dette spørgsmål blev diskuteret. Hurtige foranstaltninger blev truffet ikke blot af regeringen, men også på grund af stærk pression fra oppositionen og de indiske massemedier. Jeg kan også nævne, at visse nok så velmente holdninger, der indtages uden for det indiske demokratis organer, undertiden kan få modsatte følger, altså bære ved til nationalistiske og fundamentalistiske holdninger af forskellig art, islamiske eller hinduistiske. Hvorom alting er, anbefaler jeg dog på vegne af min gruppe, at denne beslutning vedtages uden nogen ændringer, da den forekommer os ganske afbalanceret.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Hr. formand, i 1980'erne kom det til voldsomme sammenstød mellem hinduer og sikher, i begyndelsen af 1990'erne mellem hinduer og muslimer i Bombay og Uttar Pradesh. Og nu i Gujarat: mord, massakrer, menneskeafbrændinger på begge sider og siden februar i år ca. 1.500 ofre.
De hindu-nationalistiske partier retfærdiggør deres radikalisme med den voksende islamisering af nabostaterne og disses indflydelse på Indien. Dommen fra Indiens højesteret af 13. marts giver anledning til håb om en afslutning på volden. Den afgjorde, at det område, hvor fanatikere i 1992 rev en moské ned for at bygge et hindutempel, ikke må overdrages til den radikale hinduorganisation WHP. Forfatningsretlige garantier som muslim mariage law, som respekterer de indiske muslimers tradition, er udtryk for religions- og meningsfrihed i Indien.
Sekularisering er en bestanddel af præamblen i den indiske forfatning. Også artikel 25, der garanterer religionsfrihed, forpligter den indiske stat til at beskytte alle borgere. Der holdes som princip fast ved idealet om fredelig sameksistens mellem forskellige folkeslag og kulturer. Ved at udsende nogle hærenheder forsøgte den indiske regering over for verdenssamfundet at understrege dens vilje til at sætte en stopper for volden. Desuden stillede regeringen en hjælpepakke på ca. 35 millioner euro i udsigt for de pårørende til ofrene.
Den internationale kritik af mange fuldstændigt utilstrækkelige procedurer mod radikale kræfter er i disse dage blevet anerkendt af den indiske justitsminister, især da Indien for lang tid siden har underskrevet globalt accepterede menneskerettighedskonventioner. En sådan fornuft bør efter PPE-DE-Gruppens opfattelse danne skole.

Martínez Martínez (PSE).
Hr. formand, Indien er en stat, hvis uafhængighed og grundlæggelse i midten af forrige århundrede blev gjort mulig på grund af en massiv social mobilisering, som blev respekteret verden over, og som var baseret på doktrinen om passiv modstand som politisk middel. Mahatma Gandhi ledte inderne med budskabet om ikkevold, tolerance og overvindelse af religiøse forskelle i et epos, som fremstår blandt de fredelige metoders mest symbolske sejre i den politiske historie, eftersom det medvirkede til at skabe jordens folkerigeste demokrati og et samfund, der betragtes som model for sameksistensen mellem forskellige racer, sprog, ja kort sagt civilisationer.
Stridigheder baseret på religiøs fanatisme har dog altid eksisteret i Indien. Gandhi selv blev et af de mest betydningsfulde ofre for disse stridigheder, og listen blev senere udvidet med mordet på andre betydningsfulde politikere som premierminister Indira Gandhi, dennes søn - som også var premierminister - og andre. Og ud over dem, som vi kendte som store personligheder, har der været tusindvis af uskyldige ofre for uforsonlighed og fanatisme.
Det er et paradoks, at religiøs ekstremisme og intolerance opstår og styrkes netop de steder, hvor den materielle og sociale nød er størst. Vi taler om et land, som hærges af uligheder, og hvor miljøet og naturkatastrofer ofte gør livet endnu vanskeligere for befolkningen, og netop i dette land har stridigheder mellem tilhængere af flertalsreligioner og andre samfund med færre tilhængere for evigt præget og plettet jordens største demokratis historie.
Det internationale samfund bør anmode den indiske regering om, at den garanterer borgernes sikkerhed, og at den gør det med samme ildhu, som den lægger for dagen, når den tager kampen op mod andre af udviklingens udfordringer, hvilket den gør med ikke så ringe succes. Den indiske regering bør fastholde sine bestræbelser og afsætte tilstrækkelige midler til at give mulighed for, at fordrevne mennesker kan vende tilbage til deres oprindelsessted, og til at genetablere den fredelige sameksistens i Gujarat og andre områder, der har været berørt af de stridigheder, som vi her drøfter. Den bør endvidere gøre op med de væbnede styrkers praksis med at se igennem fingre med episoder af religiøs og politisk vold.
EU bør støtte disse bestræbelser og så hurtigt som muligt give dette område så stor humanitær bistand som mulig.

Dupuis (NI).
Hr. kommissær, kære kolleger, jeg tror, at de begivenheder, der på nuværende tidspunkt finder sted i Indien, til dels er - som flere af Dem har nævnt - resultatet af de frø, som Europa og Østen har sået i en stor del af verden igennem de sidste 40 år, og man kan ikke blive overrasket over, at vi nu kan høste resultaterne deraf.
Disse utrolige ændringer, som er logiske, som fru Lambert lige har bevist for os, er de samme som dem, som vi har eller som De har medvirket til med hensyn til Palæstina: Den kendsgerning, at Ariel Sharon besøgte Tempelpladsen med de nærliggende moskeer eller Tempelbjerget retfærdiggjorde de attentater, der blev udført af de såkaldte selvmordere, men reelt er de ikke andet end selvmordsbombere. I dag motiverer og retfærdiggør den kendsgerning, at 60 pilgrimme satte ild til sig selv, den vold, som muslimerne har udført mod dem.
Jeg tror, at alt dette er resultatet af den inkompetence og af den demokratiske relativisme, som har bredt sig i Europa, og som forhindrer os i at nå til problemets rod, som forhindrer os i at huske på, at Indien i dag med 1 milliard indbyggere er det største demokrati i verden, som forhindrer os i at indse, at når vi hellere vil tage til Beijing end til Delhi, så støtter vi diktaturet, at vi ved at have leveret våben gennem 40 eller 50 år, til Pakistan, styrker diktaturet, at vi ved at have gjort det, som vi har gjort med Taleban-styret eller ved ikke at gøre det, som vi burde have gjort, har skabt den afghanske tragedie og særligt tragedien for de afghanske kvinder.
Der er sket en ophobning, som nu giver sig udtryk i de resultater, som vi ser i dag, og jeg tror, at selv om man kan bebrejde de indiske myndigheder en række ting, skal man se stort på disse bebrejdelser. Jeg tror, at det også er nødvendigt at se de gode reaktionerne fra dette store land, såsom de væbnede styrker, der på føderalt plan blev sendt til Gujarat, den undersøgelsesmission, som blev udpeget, og højesteretten, der blev involveret, alle disse grundlæggende reaktioner fra Indiens side på trods af landets udviklingsproblemer.
Hr. Marset Campos, jeg tror, at hvis der er et problem, så er det ikke globaliseringen, men manglen på globalisering. I Kommissionen findes der stadig - jeg ved ikke, om kommissær Nielson kan svare på dette - en særlig enhed, der sørger for, at stof fra Indien ikke kommer ind i EU. Men, som alle ved, er stof en af de sektorer, hvormed Indien kan skabe udvikling og en stærkere økonomi. I løbet af de sidste 10 år siden starten af globaliseringen er væksten i Indien steget med 6-7 %. Det var helt sikkert ikke tilfældet inden globaliseringen.
Derfor: Leve globaliseringen, men leve globaliseringen i to retninger! Vi kan ikke fortsætte med at ville eksportere vores produkter til Indien og forhindre, at de indiske produkter kommer ind i vores lande. Det er betingelsen for udvikling og for styrkelse af demokratiet i Indien og måske også hos os.

Nielson
. (EN) Hr. formand, Kommissionen deler fuldt ud de ærede medlemmers bekymring over de fortsatte voldshandlinger i den indiske stat Gujarat, en situation, der giver alvorlig anledning til bekymring af humanitære årsager.
Som de diplomatiske missioner i adskillige medlemsstater sendte Kommissionens delegation i New Delhi en undersøgelsesmission til Gujarat for at vurdere situationen på stedet. Kommissionen har et betydeligt samarbejdsprogram i Gujarat på over 100 millioner euro. Jeg var i der i januar til et møde med regeringen, hvor jeg inspicerede ødelæggelserne efter jordskælvet et år tidligere og forsøgte at fremskynde vores genopbygningsaktiviteter.
Den mission, som jeg taler om, var anderledes og mere problematisk på grund af baggrunden, men det var nødvendigt at sende en mission til Gujarat for at vurdere, om optøjerne havde betydning for de principper, som vores samarbejde hviler på, herunder respekt for menneskerettigheder og demokrati og retsstatsprincippet.
Resultaterne var dybt bekymrende. Volden var ikke blot omfattende, men var i mange tilfælde udført med ekstrem brutalitet. Uofficielle tal viser, at 2.000 er døde, de fleste muslimer. Missionen har også hørt beskyldninger fra de indiske medier og den indiske menneskerettighedskommission om, at myndighederne i Gujarat har været eftergivende i deres behandling af de personer, der står bag optøjerne.
I tråd med Indiens sunde demokratiske tradition har der været en livlig debat i landet om konsekvenserne af begivenhederne i Gujarat og regeringens ansvar på statsplan og nationalt plan. Jeg er sikker på, at Indiens forpligtelse over for demokrati og retsstatsprincippet vil sikre, at de personer, der er ansvarlige for optøjerne, holdes ansvarlige, og at ofrene vil få kompensation. Den centrale regering og statsregeringen har allerede taget skridt i denne retning.
EU's trojka har både i Delhi og Madrid givet udtryk for vores bekymring over krisen i den Indiske regering, og Kommissionen har deltaget i disse samtaler. Kommissionen undersøger nu muligheden for at yde humanitær bistand til ofrene for optøjerne gennem ECHO. Der træffes en beslutning om dette inden for de næste to uger. De ærede medlemmer vil naturligvis straks blive informeret herom.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0286/2002 af Van Orden, Deva, Parish, Foster, Banotti, Corrie, Gahler, Korhola, Lehne, Maij-Weggen og Sacrédeus for PPE-DE-Gruppen, Andrews for UEN-Gruppen og Belder for EDD-Gruppen om situationen i Zimbabwe;
B5-0295/2002 af Sjöstedt, Seppänen og Frahm for GUE/NGL-Gruppen om situationen i Zimbabwe;
B5-0300/2002 af Maes, Isler Béguin og Lucas for Verts/ALE-Gruppen om situationen i Zimbabwe;
B5-0303/2002 af van den Bos for ELDR-Gruppen om situationen i Zimbabwe.

Gahler (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, den negative udvikling i Zimbabwe har desværre været omvendt proportional med den internationale opmærksomhed siden de falske præsidentvalg i marts. En af de dramatiske effekter er bl.a. også den voksende fødevaremangel, der for en stor del, hvilket kommissær Nielson allerede har nævnt i en anden sammenhæng, er skabt af menneskehånd, altså af Mugabe-regimet selv. Vi hører, at ca. 50.000 mennesker er på flugt i Zimbabwe, fordi de bliver forfulgt og pint og plaget af Mugabes tropper. Vi hører dagligt om plyndringer af farme og om, at lederne i Zimbabwe uforskammet beriger sig med fremmed ejendom, så længe det åbenbart stadig kan lade sig gøre.
Men jeg vil også gøre opmærksom på et andet, egentlig skandaløst forhold, nemlig Rådets adfærd i denne sammenhæng. Jeg fik i går svar på et spørgsmål til Rådet, og jeg spurgte efterfølgende, hvordan den midlertidige status for de opnåede sanktioner, som er iværksat dér mod bestemte personer, ser ud. Jeg ville gerne vide, hvordan det ser ud med de visa, som man har nægtet at udstede. Som svar lød det, at det var et anliggende for de nationale stater. Så havde man måske også kunnet spørge de andre!
Bortset fra det spørger man virkelig sig selv, hvad Rådets motivation er med henblik på disse foranstaltninger i et land, som befinder sig i frit fald, som kommissær Patten formulerede det på et udvalgsmøde. Jeg spørger mig selv, hvordan Rådet kan lade et land, der befinder sig i frit fald, forsvinde fra den operative dagsorden!
I april blev det udsat, i maj må en vidtgående beslutningstagning ligeledes udsættes, fordi trojkaen på højt niveau endnu ikke er blevet sendt af sted, og nu skal den rejse på søndag. Det forhold, der egentlig skal klages over, er i den sammenhæng, at der allerede i forbindelse med terms of reference, altså mandatet for trojkaen på højt niveau, fra Frankrigs, Belgiens og formandskabets side allerede på forhånd gøres forsøg på at udvande dens mandat. Det er egentlig utroligt i betragtning af situationen i dette land! Man taler allerede igen om at gå i gang med samarbejdet, selv om der egentlig ikke engang har fundet en evaluering af vores foranstaltninger sted.
Jeg spørger virkelig mig selv, hvad der mon endnu skal ske i landet, før Rådets opmærksomhed, hvad angår dets ansvar, igen bliver større. Jeg håber i det mindste, at trojkaen på højt niveau, som vil befinde sig i det sydlige Afrika fra på søndag med henblik på Zimbabwe, af diplomater, der er stationeret i Harare, i det mindste i en nabostat til Zimbabwe bliver underrettet på første hånd om den dramatiske udvikling i situationen.
Europa-Parlamentet kan ikke acceptere, at Rådet på denne måde forsøger at benægte et så presserende emne i det sydlige Afrika, og at det frem for alt heller ikke er parat til f.eks. at lade udviklingen i Zimbabwe blive til en prøvesag for det nye program til afrikansk udvikling. Det er forhold, som vi i hvert fald bør forlange.

Mulder (ELDR).
Hr. formand, endnu en gang drøfter vi Zimbabwe, og det store spørgsmål er, hvad hjælper? Parlamentet har allerede truffet forskellige beslutninger om Zimbabwe, og Commonwealth og Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU har ligeledes vedtaget fordømmende resolutioner. Hvad mere kan vi gøre? Til trods for alt dette fortsætter røverierne og myrderierne. Mugabe er tilsyneladende urørlig. I øjeblikket er en stor hungersnød desuden under opsejling. Det vil være meget vanskeligt at nægte at give fødevarer til mennesker, som sulter, og derfor skal de efter min mening altid have hjælp. Men kan Mugabe slet ikke bringes til fornuft? Et middel, som måske kan bruges, er at lægge pres på SADC-medlemsstaterne omkring Zimbabwe og især Sydafrika. Det land kan have stor indflydelse, og hvis det gør alvor af Det Nye Partnerskab for Afrikas Udvikling, Nepad-programmet, så skal Sydafrika også gøre en større indsats for at kunne regne med hjælp fra EU til dette vigtige økonomiske program for Afrika.
Man kan måske også bruge et andet middel. I tidligere beslutninger har vi allerede talt om sanktioner. Kan Kommissionen ikke kortlægge Zimbabwes magthaveres besiddelser i Europa? Hvordan har de erhvervet dem? Hvornår? Hvor kommer pengene fra? Matrikelbøger er for det meste offentlige i Europa, hvilket også er tilfældet i Afrika, selv om det nok bliver svært der. Hvorfor tager Kommissionen ikke initiativ til at foretage sådan en undersøgelse og offentliggøre den gennem BBC eller andre kanaler, som udsendes i Afrika. På den måde kan vi udøve mere pres og gøre magthaverne til skamme.

Nielson
. (EN) Kommissionen deler bekymringen over Zimbabwe efter præsidentvalgene, både hvad angår den nuværende regerings legitimitet og spørgsmålet om ytringsfrihed for pressen, den fortsatte vold, den økonomiske krise og den efterfølgende fødevareknaphed.
Det er tydeligt, at valgresultaterne ikke afspejler holdningen hos befolkningen i Zimbabwe. Valgprocedurerne inden og under selve valget karakteriseres som myndighedernes overlagte forsøg på at forhindre et frit og retfærdigt valg.
Vi er især bekymret over den fortsatte vold og undertrykkelse i Zimbabwe, tilsidesættelsen af oppositionen, det civile samfund og den uafhængige presse. Den højeste prioritet er nu at sætte en stopper for volden og løse den politiske konflikt gennem forhandlinger. Retsstatsprincippet kan kun genindføres, hvis der er en vis social fred og neutralitet hos statsinstitutioner som f.eks. sikkerhedsstyrkerne.
EU har indført målrettede sanktioner over for medlemmer af det regerende parti og en fredningsperiode i forbindelse med bilaterale ministerielle kontakter. Det er muligt, at Rådet fastsætter yderligere sanktioner på grund af de manglende fremskridt i dialogen mellem partierne og den fortsatte undertrykkelse og vold, som vi oplever i Zimbabwe.
Jeg vil gerne understrege, at situationen i Zimbabwe nu er en reel nødsituation, som kan blive langvarig.
Vi har forudset de humanitære behov og forsøger at løse problemerne med fødevareknaphed og flygtningenes og de fordrevnes behov. Der er afsat 18 millioner euro til de basale behov. Det endelige beløb er ikke fastsat, men er resultatet af vores foreløbige vurdering. Sådan plejer vi at gøre. Vi skal sikre, at det er grundlaget for vores beslutninger. Disse midler forvaltes af Verdensfødevareprogrammet og forskellige ngo'er og afspejler behovet for at undgå politiske spil.
Selv om vi er villige til at gøre en meget stor indsats for at hjælpe befolkningen, er vi meget bevidste om rapporter om, at regeringen udnytter fødevarekrisen til politiske formål. I alle vores kontakter med Zimbabwes myndigheder har vi systematisk understreget, at alle, der befinder sig i en humanitær nødsituation, har behov for bistand, uanset politisk overbevisning, samt fremhævet behovet for uafhængig uddeling af fødevarer. For omkring 18 måneder siden blev et af vores forsøg på at uddele fødevarer netop afbrudt af vold.
Vi har endvidere understreget, at den øjeblikkelige fødevareknaphed i Zimbabwe - som en gang var et fødevareeksporterende land - hovedsagelig er en følge af vildledende politik og kun delvist skyldes tørken. Tørken er imidlertid et regionalt problem, som har den negative virkning, at det er mere vanskeligt at købe fødevarer i området til at hjælpe Zimbabwe. Tørken komplicerer situationen, men de reelle problemer i Zimbabwe er grundlæggende ikke et resultat af tørke, men af vildledende politik.
Vi mener, at det internationale samfund skal overvåge situationen nøje. EU's trojka vil besøge SADC-regionen i næste uge for at konferere med SADC-landene om foranstaltninger og støtte regionale bestræbelser på at mægle i forsøget på at indgå et politisk forlig i den interne krise i Zimbabwe. Vi håber at kunne indlede en reel dialog om Zimbabwe og fremme koordineringen mellem EU og SADC-regionen. Faktisk lykkedes det os at etablere en tæt politisk dialog med SADC-regionen i de vanskelige måneder - vinter og tidligt forår - i år, men vi skal nå videre i drøftelserne for at få positiv indflydelse på situationen i Zimbabwe.
Med hensyn til hr. Mulders forslag om at gøre noget i forbindelse med Zimbabwes lederes aktiver i Europa, har vi ikke vist tilstrækkelige resultater i forbindelse med Nigerias begrundede, legitime krav om at identificere og inddrive de midler, der blev stjålet fra den tidligere militære regering. Der er heldigvis sket fremskridt med en række domsafsigelser, og det er vigtigt. Jeg nævner det for at illustrere vanskeligheden i at løse dette problem, men det er et område, der skal undersøges nøjere.
Vi skal drøfte spørgsmålet om ekstraterritorialitet i forbindelse med disse sanktioner, og det er ikke let. Der er vigtige principper at tage hensyn til. Selv om jeg således bifalder indholdet og retningen i hr. Mulders indlæg, skal vi udvise forsigtighed.

Mulder (ELDR).
Hr. formand, jeg takker for kommissærens svar. Jeg mener, at situationen i Nigeria er lidt anderledes, da det, så vidt jeg husker fra aviserne, drejede sig om bankkonti i Schweiz, og da nogle af disse penge blev opsporet der. Men jeg tænker hovedsageligt på fysiske ejendomme i lande i EU, måske også i USA.
Man kan formentlig undersøge, hvilke køb der er foretaget inden for de seneste to år eller lignende, inddrive disse beløb og offentliggøre det. Så kunne befolkningen i Zimbabwe spørge sig selv: Hvor kom pengene fra? Hvordan var de i stand til at gøre det? Alle disse spørgsmål er kendt i Europa, og det kræver blot en embedsmand i Kommissionen til at undersøge det og offentliggøre resultaterne.

Gahler (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har et kort spørgsmål til kommissæren: Er Kommissionen parat til over for Rådet at træde i skranken for, at de omtalte terms of reference for trojkaen på højt niveau, som rejser til det sydlige Afrika nu, ikke udvandes og begrænses, men derimod drøftes og debatteres på stedet også med Zimbabwes naboer i forhold til situationens alvor?

Nielson
. (EN) Hr. formand, jeg vil gerne sige til hr. Gahler, at trojkaer naturligvis er vigtige, men at vi i Kommissionen har en kontinuerlig og tæt dialog med regeringer i hele regionen, med eller uden trojka. Vi har telefonsamtaler, uformelle møder, og jeg opfatter denne trojka på grund af timing og synlighed som en understregning af den alvorlige situation. Det er også et godt signal at sende til vores partnere i SADC-regionen om, at vi ønsker at etablere yderligere og mere systematisk udveksling af synspunkter om problemer af denne art. Men vi skal gøre det på en måde, som skaber tillid til at indgå i en dialog med os.
Sådan skal det gøres. Vi må under ingen omstændigheder begrænse betingelserne, da hele spørgsmålet og diskussionen er en del af en løbende politisk dialog med regionen.
Til hr. Mulder vil jeg gerne sige, at det i Deres udlægning lyder enkelt, og det ville det være, hvis vi kunne være sikre på, at det er de rigtige navne, der står på ejendommenes skøder. Men det er ikke nødvendigvis tilfældet. Det er derfor vanskeligere at føre ud i livet. Jeg vil holde mig til det råd, som journalisterne i Watergate-sagen fulgte, og som var noget med at gå efter pengene. Jeg tror, at det vil være det mest fornuftige.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.
(Mødet udsat kl. 17.20 og genoptaget kl. 17.30)

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, her i eftermiddag blev forhandlingen afbrudt to gange i mere end et kvarter, først før den uopsættelige debat og så endnu en gang efter den uopsættelige debat. Jeg vil blot sige, at jeg anmoder om, at mødetjenesten fremover beregner torsdag eftermiddag, hvor dette altid sker, anderledes, nemlig at den automatisk lægger 20 minutter til. Hvis den tildeler 20 minutters længere taletid, end det hidtil har været tilfældet, går det nemlig lige præcis op. Hvis det engang skulle ske, at alle dem, der skal tale, virkelig var til stede, hvilket jeg håber, så ville det værste, der kunne ske, være, at afstemningen fandt sted kl. 17.45 i stedet for kl. 17.30. Vi har hidtil jo alligevel stemt kl. 18.30. Jeg anmoder Dem indtrængende, hr. formand, om at sige til mødetjenesten, at man skal kalkulere lidt mere generøst. I dag blev jeg bedt om at afslutte forholdsvis præcist af Deres forgænger ved to indlæg. Det respekterer jeg, men så må der heller ikke være nogen huller i programmet.

Formanden.
Tak for Deres kommentar, hr. Posselt. Jeg kan forsikre Dem om, at jeg skal viderebringe Deres kommentar, som jeg allerede har registreret.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg havde til hensigt at forklare, hvorfor jeg stemte for denne betænkning, men så blev jeg bekymret for, at jeg - eftersom jeg er valgt som Pensionistpartiets repræsentant - måske er lidt for partisk og forfordeler de ældre og pensionisterne en smule. Derfor ønskede jeg at spørge det yngste parlamentsmedlem, der er til stede her i salen i dag, til råds. Det yngste parlamentsmedlem i salen på nuværende tidspunkt sidder tilfældigvis ved siden af mig, og det er fru Kauppi, som gav mig følgende svar: "Efter min mening er det hensigtsmæssigt at stemme for, for så kan vi bedre samordne FN's politikker i hele verden til fordel for de ældre og pensionisterne i hele verden."
Når et så ungt parlamentsmedlem taler de ældres sag, betyder det, at det uafhængigt af vores alder ligger os alle sammen på sinde, at man i stadig større grad hjælper de ældre og pensionisterne her i verden. Derfor kan jeg kun ønske, at EU i fremtiden får en fælles repræsentant i FN, og jeg håber, at denne repræsentant bliver den unge Piia-Noora Kauppi, som har vist, at de ældre ligger hende på sinde, og det har hun ikke kun vist Pensionistpartiet, men alle de partier, der er repræsenteret her i Europa-Parlamentet i Strasbourg.

Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.

