Meddelelse fra Kommissionen - ØMU@10 - Den Økonomiske og Monetære Unions første 10 år
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er meddelelse fra Kommissionen -om ØMU@10 - Den Økonomiske og Monetære Unions første 10 år.
Joaquín Almunia
medlem af Kommissionen. - (ES) Mange tak. Hr. formand, mine damer og herrer! Vi fejrer de første 10 år for en historisk beslutning om at indføre euroen, at påbegynde tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union, en beslutning, som blev taget på mødet i Det Europæiske Råd den 1. til 3. maj 1998.
Denne beslutning har kendetegnet udviklingen i EU gennem de sidste 10 år. I dag er euroen et symbol for europæisk integration både inden for og uden for vores grænser, som bruges af 320 millioner europæiske borgere hver dag.
Kommissionen mente, at det var et godt tidspunkt efter de første 10 år med et stort politisk initiativ og afslutningen af en fuldstændig økonomisk cyklus at gøre status og reflektere over de udfordringer, som Den Økonomiske og Monetære Union vil stå over for i de kommende år.
Dette er formålet med den meddelelse, der netop her til morgen er blevet vedtaget i Kommissionen, og som jeg nu kan præsentere her.
Meddelelsen er baseret på en udførlig rapport, der er udarbejdet af Kommissionens Generaldirektorat for Økonomiske og Finansielle Anliggender, som giver en detaljeret analyse af Den Økonomiske og Monetære Unions funktionsmåde og den indvirkning, euroen har haft i de sidste 10 år, såvel som udsigterne for fremtiden.
Konklusionen af denne evaluering om euroens betydning i de første 10 år, den har eksisteret, kunne ikke være mere klar: Det kan ikke benægtes, at euroen er en økonomisk og politisk succes.
Takket være euroen nyder vi europæere nu godt af en større makroøkonomisk stabilitet, lavere rentesatser og meget mere moderate prisstigninger end i de tidligere tiårsperioder til trods for den seneste inflationsstigning.
Takket være euroen er EU - og især de 15 lande i euroområdet - et meget mere økonomisk integreret område med mere handel, flere muligheder, mere beskæftigelse og markeder, der fungerer mere effektivt.
Takket være euroen er landenes økonomier bedre beskyttet mod uro udefra og er blevet vigtigere og har fået mere indflydelse på verdensmarkederne.
Alt dette har ført til mange konkrete fordele, men tillad mig at sige, at den største fordel af alle har været, at der i de sidste 10 år er blevet skabt 16 millioner job i euroområdet.
Takket være euroen er Europa nu stærkere. Europa kan bedre modstå turbulens og kriser som dem, vi har oplevet i de seneste måneder, og takket være euroen har vi et mere solidt fundament til at støtte væksten og vores model til fremtidens sociale beskyttelse.
Alligevel, uanset hvor positiv vores vurdering er, så betyder det ikke, at alle de håb, vi havde for den fælles valuta for 10 år siden, er blevet realiseret.
For det første har den økonomiske vækst i de sidste 10 år været lavere end forventet.
For det andet er der stadig forskelle mellem landenes økonomier i området, bl.a. på grund manglen på tilstrækkelige incitamenter til at gennemføre alle de nødvendige strukturreformer.
For det tredje har vi i euroområdet stadig ikke opbygget en solid ensartet ydre fremtoning, der gør det muligt for os globalt at veje tungt i overensstemmelse med vores økonomis og valutas størrelse og vigtighed.
Endelig gengiver den offentlige opfattelse af euroen - en valuta, som i stor udstrækning identificeres med EU's ansigt- ikke alle de objektive fordele, som den giver borgerne.
Denne diagnose giver tilstrækkeligt materiale til at overveje, hvad der stadig skal gøres, og vi må konkludere, at der stadig er en hel del, der skal gøres.
Vi må også tage hensyn til de udfordringer, vi står over for nu i det udvidede Europa med den hastighed, hvormed der sker ændringer på det sociale, økonomiske og teknologiske område, med underliggende tendenser, der er så dybtgående som globalisering, en befolkning, der bliver ældre, og klimaforandringer, så vi må holde principperne og visionen, der inspirerer Den Økonomiske og Monetære Union, opdateret.
Det er klart, at den verden, vi lever i i dag, ikke var let at forudsige for 20 år siden, da det blev besluttet, hvad der skulle stå i Maastrichttraktaten, eller for 10 år siden, da beslutningen blev taget om at påbegynde tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union.
Nu må vi arbejde ud fra disse parametre, således at vi kan opnå en mere solid Økonomisk og Monetær Union, som er mere effektiv internt, og som ser mere ensartet ud over for omverdenen.
Derfor har Kommissionen i meddelelsen, der er blevet vedtaget her til morgen, ikke blot ønsket at gøre status over fortiden, men foreslår endvidere at påbegynde en debat om, hvad der skal forbedres i fremtiden. Som et indledende bidrag til denne debat foreslår vi en dagsorden, der er baseret på tre søjler.
Første søjle ser på Unionens indre funktionsmåde. Den indbyrdes afhængighed mellem områdets økonomier er nu tydeligere end nogensinde før. Vi må være klar over dette og det, der foretages, skal være i Den Økonomiske og Monetære Unions interesse som helhed, men især også i de enkelte medlemsstater interesse, så vi når frem til en ægte koordinering af den økonomiske politik. Hvordan kan vi opnå dette? Vi må styrke overvågningen af budgetterne, som det er angivet stabilitets- og vækstpagten, uddybe den for at sikre kvaliteten i de offentlige finanser og deres langsigtede bæredygtighed, og dette skal gøres ved at udvide overvågningsmålet ud over blot de budgetmæssige aspekter til også at omfatte de makroøkonomiske aspekter, og vi skal etablere en tættere forbindelse mellem budgetovervågningen og udviklingen af strukturreformerne.
Anden søjle er den eksterne dagsorden. Til alles tilfredshed er euroen på meget kort tid blevet verdens referencevaluta nr. to. Men det giver ingen mening, at vi blot med tilfredshed noterer os, hvilken dominerende position euroen har på de globale markeder, mens vi samtidig nægter at handle i fællesskab på en måde, der er i overensstemmelse med denne nye status. Euroens position på de internationale markeder giver uden tvivl fordele som f.eks. bedre beskyttelse mod ydre uro. I de sidste 10 år har vi oplevet kritiske perioder, hvor denne beskyttende rolle har måttet stå sin prøve. Men euroens status fører også ansvar og risici med sig. Europa må fuldt ud påtage sig dette ansvar for at opnå større global økonomisk stabilitet. For at gøre dette må Europa fremsætte en strategi om at fastholde euroområdets interesser og konsekvent forsvare disse eksternt, og der er ingen tvivl om, at den bedste måde at kunne opnå dette på er ved fælles repræsentation udadtil af euroen. Selv om jeg ved, at dette er vanskeligt at opnå på kort sigt, når man tænker på de interesser, der er involveret, så vil jeg gerne sige til Parlamentet, og jeg ved, at Parlamentet er enigt med mig heri, at dette er en helt igennem nødvendig målsætning.
Endelig, den tredje søjle i vores dagsorden for fremtiden er en forbedring af styringen i Den Økonomiske og Monetære Union. De institutioner og instrumenter, der styrer denne Union, er passende, især når vi ser på, hvilke forbedringen der indføres med Lissabontraktaten. Det, det drejer sig om nu, er ikke at ændre instrumenterne, men at bruge dem og at bruge dem fuldt ud. Bedre styring af euroområdet vil komme af, at Økofin-Rådet er fuldt involveret i Den Økonomiske og Monetære Unions sager; det vil komme af en styrkelse af dagsordenen og debatten i Eurogruppen, især i forbindelse med koordineringen af økonomipolitikken, som jeg allerede har nævnt, og det vil komme af en endnu tættere dialog mellem Kommissionen og Parlamentet og mellem Eurogruppen og Parlamentet.
Derudover vil Eurogruppens sammensætning i de kommende år mere og mere komme til at ligne sammensætningen af Økofin-Rådet selv.
Her i morges vedtog Kommissionen konvergensrapporten, der forbereder vejen for Slovakiets tilslutning til euroområdet den 1. januar 2009. I de kommende uger vil jeg have mulighed for specifikt at drøfte denne rapport og dens forslag med Parlamentet.
Noget, der også bør være et fælles anliggende for vores institutioner, er kommunikationen med offentligheden om forhold vedrørende Den Økonomiske og Monetære Union, således at borgerne har en opfattelse af euroen, der er i overensstemmelse med de objektive fordele, den giver os borgere, der har denne valuta i lommerne.
Lad mig til slut sige, at vi har en meget vigtig sag foran os, som er anledningen for denne indledende debat i dag. Det er indlysende, at jeg ikke kan forklare alle detaljer i analysen, der kan ses i vores meddelelse og i rapporten, men De kan regne med, at jeg fuldt ud vil være til rådighed i debatten i de kommende måneder.
Som jeg har sagt, er Kommissionens målsætning at opbygge en solid politisk enighed om de trin, der skal tages for at sikre, at Den Økonomiske og Monetære Union kan klare de enorme udfordringer, vi står over for. Vi mener, at disse frem for alt fortjener vores opmærksomhed i den debat, der begynder i dag.
De, der udformede Maastrichttraktaten og besluttede at igangsætte Den Økonomiske og Monetære Union for 10 år siden, stod på samme måde over for opgaven og skabte et instrument, der har bragt os beskyttelse og fordele. Det vanskeligste arbejde er udført og euroen er en realitet og en succes. Vi kan derfor give os i kast med denne nye fase fuld af tiltro og optimisme, men vi bør også gøre det med samme målrettethed og med en forståelse af, at det, der er godt for Den Økonomiske og Monetære Union, også er godt for EU som helhed, for alle dens medlemsstater og alle dens borgere.
Formanden
Tak, hr. kommissær! Og tak for Deres ansvarlige og store engagement.
Werner Langen
for PPE-DE-Gruppen. - (DE) Hr. formand! Jeg vil gerne lykønske kommissær Almunia for sit mod til at præsentere de foreslåede forbedringer i anledning af 10 året for euroområdet. Vi vil undersøge disse forslag nøje, men ud fra det, vi har set indtil nu, kan jeg sige, at vores gruppe vil være enig i så meget som muligt. Vi ønsker at forbedre forholdene, men vi ønsker ikke som medlemmerne af Den Socialdemokratiske Gruppe i Parlamentet at etablere en form for økonomisk styring. De har vores fulde støtte på dette område.
10 år med euroen betyder også, at det er tid til at gøre status over det, der er sket i de sidste 10 år. Vi har set, at euroen har haft utrolig succes. Ingen forudså, at i dag, 10 år efter den politiske beslutning, at euroen ville være verdens næstvigtigste reservevaluta. De nævnte job, lav inflationsrate, økonomiernes konvergens og de succeshistorier, der har gjort, at euroen er blevet et anker af stabilitet for Europa i en tid med globalisering. Hvis vi stopper op og tænker over, hvorfor vi klarer de høje råvare- og energipriser, så er det endnu et spørgsmål, som euroen kan give et glimrende svar på.
På trods af skepsis hos mange borgere i EU og i euroområdet er jeg fuldt ud overbevist om, at indførelsen af euroen på det tidspunkt og med strenge vilkår var den rigtige beslutning. Nu, hvor vi ser på muligheden for at ændre disse vilkår, er vi helt på Kommissionens side, og vi kan kun sige, at når vi ser tilbage, har De truffet mange dristige beslutninger i fortiden. Når jeg tænker på Litauen, når jeg ser på Slovakiet nu, så spørger jeg mig, om samme dristighed var til stede, for selv om kriterierne blev overholdt på papiret i Slovakiets tilfælde, så er det tvivlsomt, om landet kan fastholde situationen, når vi tænker på den øjeblikkelige konvergens og den stabile inflationsrate. Vi må diskutere dette. Den Europæiske Centralbank har udtrykt bekymring i sine indledende bemærkninger. Men desværre er dette ikke nævnt i Kommissionens beslutning i dag. Måske burde vi virkelig tale om dette.
I øjeblikket fungerer tingene på en sådan måde, at Kommissionen foreslår tilslutning til euroområdet, Parlamentet og Rådet, der består af stats- eller regeringsledere, konsulteres, og så træffes afgørelsen af Økofin-Rådet. Det vil sige, at vi for indeværende ikke har nogen mulighed for at forsinke eller afvise denne tilslutning. Jeg er dog bekymret over, at der for tiden sættes betingelser for at acceptere et mellemstort land med en betydningsfuld industriel infrastruktur, og senere, når de større lande ønsker at tilslutte sig, så vil det føre til indrømmelser, som vi ikke længere vil være i stand til at forsvare.
Det er den bekymring, vi giver udtryk for, om denne betingelsesløse tilslutning og i forbindelse med den bekymring, der allerede er udtrykt af Den Europæiske Centralbank. Vi må ikke glemme, at det, at euroen i øjeblikket er stærk som verdensvaluta, også er et resultat af en svag dollar. Det er ikke blot fordi euroen i sig selv er stærk. Når jeg tænker tilbage på debatten om reformering af stabilitets- og vækstpagten, så kan jeg kun sige, at det er en udfordring for medlemsstaterne. De har netop nævnt dette i Kommissionens trepunktsdagsorden. Medlemsstaterne har svært ved at overholde de betingelser, de selv har forpligtet sig til.
Jeg bemærker med nogen bekymring, at Kommissionen nu har afsluttet sagen om underskud i Italien og andre lande. Selv om datamaterialet støtter dette, så ser jeg på udviklingen i Frankrig, Italien og inden for de nærmeste år også Spanien med stor bekymring. Ved dette tiårs begyndelse var det Tyskland, der var det land, der hovedsagelig ikke opfyldte betingelserne. Tyskerne har nu fået alt under kontrol igen, men euroens stabilitet afhænger af de større medlemsstaters solidaritet og soliditet. Derfor appellerer jeg til Kommissionen om ikke at give efter for disse specielle anmodninger. Hold fast i, at det ikke er repræsentationen udadtil, ikke "hvem repræsenterer og hvor", der skal fokuseres på, men derimod euroområdets indre stabilitet. Det, der er vigtigt, er, at betingelserne overholdes, og at der fokuseres på prisstabilitet. Så vil vi alle om 20 år kunne sige, at euroen er det anker, der giver Europa stabilitet over for verden, og som er grundlaget for håb og fremskridt i Europa.
Pervenche Berès
Hr. formand, hr. kommissær! Tak for denne meddelelse, for denne mulighed for både at gøre status og for at se på, hvad morgendagen kræver af os.
Euroen er en succes, ingen tvivl om det. Euroen har beskyttet os. Hvor ville vores finansielle markeder og vores valutaer befinde sig henne med den turbulens, der er i verden i dag, hvis ikke vi havde haft euroen? Men der er nogle betingelser knyttet til denne succes. Det betyder, at vi skal være endnu dristigere, for vi er ikke blot et monetært område, vi har et særligt ansvar.
Ja, euroen er en succes, men samtidig afslører den nogle af vores indre svagheder. Vi klarer os ofte bedre i forsvarspositionen end i angrebspositionen. Vi klarer os ofte godt, når det drejer sig om at tælle point, noget, som stabilitetspagten gør os i stand til at gøre, men når det drejer sig om at organisere det bedst mulige scenario, om at optimere de muligheder, der tilbydes af den fælles valuta, så ligger vi ofte under gennemsnittet.
Dette er situationen inden for EU. Hvorfor bruger vi ikke vores valuta til at forbedre vores mulighed for at implementere Lissabonstrategien? Hvorfor bruger vi ikke vores valuta til implementere de målsætninger, vi har udstukket for os selv for energien og for miljøet? Det, De nævnte om situationen uden for EU, er jeg enig med Dem i.
De foreslår mekanismer til at forbedre den multilaterale overvågning, og De har ganske sikkert ret, men dette er baseret på to forudsætninger. Første forudsætning er, at Eurogruppen, som i lang tid har haft hr. Juncker som formand, har vist forbedringer i den måde, dette organ fungerer på. Anden forudsætning er, at Den Europæiske Centralbanks uafhængighed ikke er til debat og ikke kan udfordres af nogen. Når man går ud fra disse to forudsætninger, er der stadig meget at gøre, og jeg stoler på, at Kommissionen vil genoprette balancen til Den Økonomiske og Monetære Union, som stadig ikke er i balance. Dens økonomiske arm har skullet forbedres helt fra begyndelsen, det ved vi, og vi bliver nødt til at finde ud af, hvordan den skal reformeres i fremtiden. 10 år efter er der stadig en hel del at gøre for os.
I dag bliver man nødt til at se på de spørgsmål, som vi har stillet helt fra begyndelsen, omend de skal stilles i en helt anden sammenhæng nu. Vi må se på denne sammenhæng i lyset af to store fænomener. Det første er naturligvis den øjeblikkelige krise, som er kommet fra USA, der viser, at vi befinder os i den anden fase af globaliseringen, hvor inflationen igen er på banen, og som er kendetegnet ved en euro/dollar valutakurs, der er ugunstig for vores eksport, selv om det giver visse fordele, og som også er kendetegnet ved en utrolig stigning i råvare-, olie- og fødevarepriserne.
Det andet element, vi bliver nødt til at tage hensyn til, er Lissabontraktaten, som ændrer forholdene for Eurogruppen, idet den får nye ansvarsområder i forbindelse med ekstern repræsentation og koordinering. Vi må holde os det for øje og virkelig få det bedste ud de muligheder, denne traktat giver.
Kommissionen har bedt Parlamentet om at være behjælpeligt med at nå konsensus. Hvis resultatet er godt, er vi med på det. Men vi mener også, at der måske er behov for at gå videre med konkrete forslag. Hvis vi har forstået Kommissionen ret, så ønsker den at få en køreplan fra Rådet. Fint! Kommissionen må fortælle os, hvilke betingelser der er knyttet til Europa-Parlamentets indflydelse på forslagene om en forbedring euroens styring, således at denne valutas potentiale udnyttes fuldt ud til gavn for vore medborgere. Det, at den er blevet en institution, gør det måske muligt for os at kigge endnu en gang på den måde, institutionens medlemmer er udpeget på. De ved, at Parlamentet er på Deres side og således er Kommissionens allierede, når Kommissionen ønsker at komme videre, men vi vil også være en krævende alliancepartner. Lad være med alene at lytte til Rådet, uanset hvad der står skrevet i traktaterne. Tag også hensyn til de glimrende forslag, der kunne komme fra Europa-Parlamentet.
Wolf Klinz
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! I fortiden har der været flere forsøg fra politisk suveræne staters side på at organisere fælles monetære unioner. Disse forsøg holdt i kortere eller længere tid, men de led alle skibbrud i sidste ende.
Derfor er det ikke underligt, at resten af verden i 1970'erne var meget skeptisk over for, at Europa skulle gøre forsøget. Pierre Werner, en tidligere luxembourgsk premierminister, samt Valéry Giscard d'Estaing og Helmut Schmidt, da disse stadig var finansministre, forelagde planer, der gik i den retning.
Selv i begyndelsen af 1990'erne blev der set med skepsis på at etablere en økonomisk og monetær union. Mange eksperter, også Nobelpristagere fra USA, undsagde det som værende urealistisk. Alligevel, mod al forventning, blev euroen indført, og den blev en succes.
Den europæiske monetære union er faktisk noget af et mindre politisk mirakel, et eksempel på sui generis. Tidligere kommissionsformand Hallsteins udtalelse viste sig igen at være rigtig. Han sagde, at enhver, der ikke tror på mirakler i forbindelse med Europa, er ikke realist.
Indførelsen af euroen blev dog hilst velkommen med stor skepsis af befolkningerne i mange lande. Hvis der havde været en folkeafstemning i de første 12 medlemsstater i euroområdet på det tidspunkt, ville vi ikke have euroen i dag, i hvert fald ikke i nogen af de lande. Siden dengang har befolkningerne dog udviklet en mere positiv opfattelse af euroen. Det er er måske ikke 100 %, der går ind for euroen, men det er formentlig flertallet, der gør det. Mange af de til tider vemodige erindringer om den gamle valuta, ligegyldigt, om den hed mark, gylden, schilling eller franc, har måttet vige for den overbevisning, at indførelsen af euroen har bragt fordele ikke blot for økonomien i sin helhed, men også for den enkelte borger.
Naturligvis er dette mest indlysende, når folk rejser. Inden for Schengenområdet er paskontrol et levn fra fortiden, og der er ikke længere behov for dyr og tidskrævende veksling af penge til fremmed valuta. De fleste borgere har også forstået, at det ikke ville være muligt at håndtere den nuværende finansielle krise nær så godt, som vi har gjort det nu, hvis ikke vi havde haft Den Europæiske Centralbank og en fælles valuta Derudover er stigningen i råvarepriserne blevet forhalet til en vis grad på grund af den stærke valuta.
På trods af alt dette er der stadig nogle borgere, som kæder euroen sammen med negative erfaringer. Især kædes prisstigninger ofte sammen med Teuro, som kan oversættes til "den dyre euro". Men det er et faktum, at euroen er stabil. Den har vist sig at være en stabil valuta. Inflationsraten har i de sidste 10 år været lavere end i den foregående tiårsperiode, selv i meget stabilitetsbevidste lande som Tyskland. Takket være ikke blot denne stabilitet er euroen i stigende grad blevet internationalt betydningsfuld, og den er nu den næstvigtigste internationale reservevaluta efter dollaren.
Vi kan takke Centralbankens uafhængighed for euroens stabilitet, og det gør det vanskeligt at forstå, at der til stadighed gøres forsøg på at underminere dens uafhængighed. De første formænd, Wim Duisenberg og Jean-Claude Trichet, har gjort et ualmindeligt godt stykke arbejde.
Intet er forandret. En fælles valuta uden fælles finans- og økonomipolitik er og bliver et risikofyldt forehavende. EU står over for betydelige udfordringer. Der er fortsat høj arbejdsløshed, demografiske ændringer, pres på migrationsområdet, den stigende fattigdom blandt visse grupper i samfundet og skærpet konkurrence på grund af globaliseringen. Euroen kan kun leve op til disse udfordringer, hvis medlemsstaternes økonomiske politikker bliver forbundet endnu tættere. Udnævnelsen af en formand for euroområdet var første skridt i den retning, men det var også alt. Der må komme yderligere skridt.
Det er yderst vigtigt, at euroområdet udgør en fælles front mod verden og over for organisationer som Den Internationale Valutafond og OECD.
Alain Lipietz
Fru formand! Mine damer og herrer! Jeg håber ikke, at jeg overskrider min taletid mere, end hr. Klinz overskred sin.
Nu vil jeg ikke tale om euroens store succes endnu en gang både som en institution og som et instrument for stabilisering af inflation. Men jeg vil gerne takke kommissæren og Kommissionen for endelig at have fjernet et tabu. Efter 10 år er det på høje tid, at vi kigger på de aspekter, der ikke har fungeret.
Som De også sagde, så har det, der ikke har fungeret, været det, at den vækst, euroen lovede, er udeblevet. Det, der er værre, er, at de medlemslande i EU, der ikke er med i euroområdet, har haft en større vækst end landene i euroområdet. Der er derfor et reelt problem, når man ser på den måde, hvorpå euroen blev konstrueret i Maastrichtaftalen, og vi bliver nødt til at kigge på dette.
Der er tre punkter, så vidt jeg kan se. Det første punkt, De understregede, er behovet for at reformere styringen af euroen med en koordinering mellem budgetpolitikken og pengepolitikken. Det er klart - og jeg er uenig med fr. Berès om dette - at vi ikke kan bede om større koordinering mellem disse to og samtidig sige, at Den Europæiske Centralbank skal forblive fuldstændig uafhængig. Dette kunne subsidiært betyde, at budgetpolitikken - og det betyder Økofin-Rådet - selv skulle blive en uafhængig institution, som ikke længere er demokratisk tilregnelig. Det ville være fuldstændigt uacceptabelt. Vi må derfor definere ordet "uafhængig". Uafhængig af hvad? Af private interesser, ja; af nationale interesser, ja, men ikke af den budgetmæssige og generelle økonomiske politik i EU.
Det andet problem er, at Maastricht gav Rådet ansvaret for valutakurspolitikken, selv om våbnet i valutakurspolitikken er rentesatsen, og rentesatsen kontrolleres af Den Europæiske Centralbank. Det må derfor siges ganske klart, at når det drejer sig om valutakurser, så må Den Europæiske Centralbank underordne sin rentesats i forhold til valutakurspolitikken, der er defineret af Rådet.
Det tredje punkt er, at vi på grund af subprimekrisen har lært, at det er nødvendigt at skelne mellem forskellige låntyper. Det stod der dog ikke i Maastrichttraktaten. Jeg mener, at det må siges ganske klart, at lån til bæredygtig udvikling og til konkrete handlinger til bekæmpelse af klimaforandringer skal gives med meget lave rentesatser.
Mario Borghezio
for UEN-Gruppen. - (IT) Fru formand! Mine damer og herrer! Jeg mener, at de mange rolige ord, som findes i den lange rapport, der er blevet forelagt her, har en beroligende virkning, men kun til et vist punkt. Det er et faktum, at vi blot behøver at lytte til, hvad vores borgere kunne få ud af denne tekniske rapport med sine 32 siders bibliografi. Vi behøver bare at tale med folk, kvinder i hjemmene og pensionister rundt omkring i Europa, i Italien, Frankrig eller hvor som helst for at se, at folk har svært ved at få pengene til at slå til.
Vi må begynde med at se på problemerne i den virkelige økonomi og på den effekt, euroen og ECB-politikkerne har haft på vores arbejdstagere og virksomheder og tage udgangspunkt i de små og mellemstore virksomheder, som kæmper under den byrde af politikker, som udsættes for specifik, konstruktiv kritik, og sådan en kritik er nødvendig for borgernes interesser og medlemsstaternes økonomier.
Jeg har f.eks. to forslag. Et er rettet mod banker og er en selektiv udlånspolitik, målrettet mod produktivitet og kapital såvel som arbejdere og fabrikanter. Det andet er at fastholde og garantere andels- og regionalbankers uafhængighed, som med deres "en person, en stemme" og maksimum aktieportefølje er et bolværk for den virkelige økonomi.
ECB - som har fået monetær suverænitet i Maastrichttraktaten og derfor er suveræn over for medlemsstaterne - synes desværre ikke altid at træffe beslutninger - f.eks. at holde rentesatserne høje eller lave - der afspejler de bredere interesser i den virkelige produktion og vore landes produktivitet.
Derfor ser vi negativt på, at diskontoen er blevet fordoblet, siden euroen blev indført. Dette har resulteret i højere bankgebyrer, især i Italien. Vi ser negativt på, at den har fortsat sin politik med at begrænse pengeforsyningen på det indre marked ved at bruge alle til rådighed værende midler - såsom Basel II - hvilket resulterer i, at forbruget og den indre handel i Europa er blevet kvalt.
Vi opfordrer til, at Europas hovedmålsætning må være, at Den Europæiske Centralbank kommer under de politiske institutioners kontrol. Den Europæiske Centralbank og dens aktiviteter skal kontrolleres politisk, for det spørgsmål, som europæiske borgere stiller deres banker, og som vi gentager, er følgende: Hvem har gavn af ECB's politik? Vi vil overlade det til Dem at tænke over svaret.
Adamos Adamou
Fru formand, hr. kommissær! For at bekræfte, at den politik, man har fulgt, har været en succes, fokuserer Kommissionens rapport om den nye runde af Lissabonstrategien på upassende vis på det forhold, at den økonomiske vækst i Europa er steget fra 1,8 % i 2005 til 2,9 % i 2007, og for 2008 forudsiges 2,4 %.
Nu er der imidlertid foretaget en rettelse, idet vi for nylig har hørt fra hr. Almunia, at den økonomiske vækst vil falde til 2 % i år og så til 1,8 % i 2009.
Vi gør opmærksom på dette, fordi det klart viser, hvad der sker, når der er liberaliserede markedsforhold. Som et resultat af ØMU'en og naturligvis neoliberal globalisering er generel snarere end sporadisk vækst på ingen måde sikker, fordi de anvendte mekanismer udelukkende dikteres af uelastiske markedskræfter. Selv om det begrænser inflationen, som jo påstås at være den højeste prioritet for Den Europæiske Centralbank (ECB), vil væksten ligge på 3,6 % i år.
Hvad i alverden foregår der? Kunne det tænkes, at laissez faire-procedurerne selv i deres begrænsede anvendelse svigter? Nu hvor ØMU'en har eksisteret i 10 år, må det være forsvarligt at stille dette spørgsmål.
Hvad kan vi håbe på at få ud af den uelastiske konservatisme i stabilitetspagten? Ifølge denne går man ud fra, at alle medlemsstater er startet på samme sted, budgetterne skal være i balance, og underskuddet skal reduceres hvert år, uanset levestandarden, eller om underskuddet allerede ligger under 3 %.
Hvilke sociale goder får unge mennesker og arbejdstagerne, når det fastholdes, at sociale udgifter ikke må stige selv i lyse tider? Hvilken ramme og hvilke politikker etableres for arbejdstagere, der har en minimumindtægt i de fleste medlemsstater på EUR 92-668, i en tid med langsigtede prisstigninger og inflation?
Det kan godt være, at arbejdsløsheden er faldende sammenlignet med 1999. Men der er en endnu større stigning i usikkert arbejde, som ikke blot intet gør for at højne befolkningens levestandard, men som også underminerer den.
Det, der er behov for nu, er naturligvis en fuldstændig forandring væk fra nutidens strukturer og politikker. Det er det, størstedelen af EU's befolkninger kræver i lyset af Shell og BP's fortjeneste på 4,2 millioner euro i timen til gavn for det såkaldte frie marked, mens arbejdstagerne rammes af stigende usikkerhed i jobbet og et fald i den reelle lønværdi.
Jens-Peter Bonde
for IND/DEM-Gruppen. - Fru formand! Hvis vi skulle ekskludere alle de lande, som overtræder spillereglerne for møntunionen, ville der snart ikke være flere medlemmer tilbage. Inflationen måles nu til 3,6 %, selv om loftet er 2 %. Møntunionen bygger på en konstruktionsfejl. Man har taget inflationsmålet fra mønstermodellen Tyskland, selv om tyskerne selv kun har opfyldt kravet i seks af de 30 år, der gik forud for ØMU'ens indførelse. Hvor forrykt! Hvordan kan man seriøst tage sådan et tal og gøre det helligt uden at skele til andre mål? Prisen på penge er et middel, ikke et mål. Målet for den økonomiske politik må være at skabe fuld beskæftigelse og lade alle komme hjem med en løn i stedet for understøttelse.
Penge- og valutapolitik skal hjælpe mennesker, ikke bringe mennesker i nød. I USA har væksten fra 1990 til 2007 på 17 år været på 2,9 % om året, i EU kun 2 %. Hver enkelt borger i møntunionen kunne have været 38 000 euro rigere med en anden politik, hvis væksten blot havde været som i USA før den seneste krise. Det er en meget høj pris at betale for et ideologisk projekt om at afskaffe de nationale valutaer. Man må enten have en fælles stat med en fælles regering og et fælles parlament med ansvar for hele den økonomiske politik, eller også må man lade landene styre deres egne valutaer og nøjes med en fælles valuta til at finansiere grænseoverskridende handel. Det er læren af møntunionens fiasko.
Uden reformer er det ikke svært at forudsige møntunionens sammenbrud. Måske bliver det Berlusconis Italien, som først ryger ud over rælingen og må genopfinde liren. Jeg er glad for, at vi stadig har gode danske kroner i Danmark! Alle udsagn fra vores politikere om de økonomiske vanskeligheder, som de sagde ville opstå, hvis vi afviste euroen, er gjort til skamme. Danskerne stemte nej den 2. juni 1992. Vi stemte også nej den 28. september 2000. Mon ikke vi også stemmer nej tak tredje gang, politikerne tilbyder at tage pengene fra os.
Reinhard Rack
(DE) Fru formand, hr. kommissær! Det er passende at fejre indførelsen af den fælles europæiske valuta som en succeshistorie. Selv om nogle punkter allerede er blevet nævnt, så er der nogle få spørgsmålstegn, og jeg vil gerne gøre opmærksom på to.
For det første er der et land i EU, der i modsætning til mange af de nuværende kandidatlande bevidst valgte at forblive udenfor, som det er i sin gode ret til at gøre ifølge bestemmelserne i den nuværende traktat. Lad briterne blive på deres ø. Men der findes et andet land, Sverige, der ikke forbeholdt sig den ret i sine tiltrædelsesbestemmelser, men sidenhen konsekvent har opført sig, som om det, i lighed med Det Forenede Kongerige, havde ret til at træffe sin egen afgørelse om accept af euroen og tilslutning til euroområdet. Dette er i modstrid med de forpligtelser, der blev fastlagt på det tidspunkt. Måske er der behov for lidt oprydningsarbejde her også.
Monika Beňová
(SK) Fru formand! Jeg vil gerne både personligt og på vegne af den slovakiske regering takke Kommissionen og kommissæren for den positive melding fra Kommissionen i dag om den Slovakiske Republik.
Den slovakiske regering viste ansvarlighed ikke blot ved at leve op til de obligatoriske kriterier, men også for at sikre en glat overgang til den endelig omstilling til euroen den 1. januar 2009, der også betyder løbende bæredygtighed for kriterierne.
Derfor føler jeg, at jeg må reagere på hr. Langens kommentarer. Hr. Langen, hvis andre euroområdelande havde lige så meget budgetmæssig disciplin og blot halv så meget økonomisk vækst som Slovakiet, så ville euroen måske være en endnu stærkere valuta, for ikke at nævne de restriktive foranstaltninger om adgang til arbejdsmarkedet, som nogle lande fortsætter med at anvende over for visse nye EU-medlemsstater. Hvis disse restriktioner blev fjernet, så kunne vi måske tale om bedre økonomiske udsigter for EU.
Olle Schmidt
- (SV) Fru formand, hr. kommissær! Jeg har ikke nogen problemer med at være med i koret af lykønskninger for euroen og de første 10 år med euroen. Der er ikke mange, om nogen, der kunne have forventet, at indførelsen af euroen ville være blevet så generelt anerkendt, som det er tilfældet nu. Hr. Bonde er en tapper mand. Han er en venlig og dygtig kollega, men han tager fejl i de fleste tilfælde, og han tager fuldstændig fejl i dette tilfælde. Dommedagsprofeterne tog fejl. Euroen er en rungede succes. I kølvandet på den finansielle krise viste ECB, hvad det betød at være i stand til at handle hurtigt og i fællesskab, endda hurtigere end Federal Reserve i Washington. Dette er endnu en fantastisk hædersbevisning.
Til min tyske kollega, som nævnte Sverige kan jeg kun sige, at jeg er enig i, at det ikke er godt. Det er mit håb, at mit eget land, Sverige, vil være fuldgyldigt medlem af ØMU'en inden for en femårs periode. Personligt så jeg gerne en ny svensk afstemning i efteråret 2010 eller i foråret 2011. Jeg kan forsikre kommissæren og de øvrige parlamentsmedlemmer om, at jeg vil gøre alt, hvad der står i min magt, for at få Sverige til at indføre euroen. Det ville være godt for Sverige og for EU.
Othmar Karas
(DE) Fru formand, hr. kommissær! Euroens grundlæggelsesmandat er blevet mere end opfyldt. Euroen og det indre marked er vores mest vellykkede svar på globaliseringen. Euroen gør det indre marked til hjemmemarkedet, og euroen, flaget og hymnen er tre symboler, der cementerer vores identitet. Maastrichtkriterierne og stabilitets- og vækstpagten motiverede til de nødvendige reformer i medlemsstaterne og støttede og dermed muliggjorde euroens succeshistorie.
Men afslutningsvis vil jeg lige fremhæve to ting. Kriterierne skal overholdes, og Slovakiet skal behandles på samme måde som Litauen. Vi må ikke skabe en følelse af, at vi udlægger kriterierne på forskellig måde, hver gang der træffes en afgørelse.
Det, vi siger her, er ikke tilstrækkeligt forankret i den offentlige bevidsthed. Jeg kunne godt tænke mig en "euroens 10 år" reklamekampagne, som fremhæver euroens fordele for borgerne i medlemsstaterne, og jeg opfordrer Kommissionen, ECB og medlemsstaterne til at formulere euroens merværdi over for borgerne i år i konkrete termer.
Zita Pleštinská
(SK) Fru formand! I dag fejrer vi tiåret for indførelsen af euroen som den fælles valuta. Det er en vigtig dag for Slovakiet, som sandsynligvis vil begynde at bruge euroen den 1. januar 2009. Kommissionen anfører i sin konvergensrapport, at Slovakiet har levet op til Maastrichtkriterierne på en bæredygtig måde og anbefaler, Slovakiet bliver 16. medlem af euroområdet fra januar 2009.
Ved denne lejlighed vil jeg gerne fremhæve, at Slovakiet har fået muligheden for at blive medlem af euroområdet som følge af de omfattende reformer, der er blevet vedtaget af den tidligere slovakiske regering under ledelse af Mikuláš Dzurinda. Jeg går ud fra, at den nuværende regering også vil tage Kommissionens henstillinger alvorligt og vil tage ved lære af de slovenske erfaringer. Jeg går også ud fra, at Slovakiet vil hæve sig over de skeptiske synspunkter, der er blevet fremført af hr. Langen i debatten i dag.
Jeg tror fuldt og fast på, at de succeshistorier, som kommissær Almunia har berettet om, vil give den slovakiske befolkning en følelse af optimisme. Slovakiet vil lære af Malta og Cypern med deres tilsyneladende stabile inflationstal til dato.
DanutBudreikait
- (LT) Fru formand! 10 år er længe nok til at vurdere fordelene - eller manglen derpå - i Den Økonomiske og Monetære Union. Det er nu muligt at se fordelene såvel som ulemperne og fiaskoer.
Jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på Maastrichtkriterierne, den teoretiske ramme, der blev udviklet før rammen for Den Økonomiske og Monetære Union. I dag er disse kriterier virkeligt forældede. Stabilitets- og vækstfaktorerne er blevet revideret, idet ingen af landene har haft held til at opfylde dem. I løbet af implementeringsperioden har ingen af landene i euroområdet rent faktisk opfyldt et eneste af Maastrichtkriterierne.
Jeg vil også gerne nævne de nye medlemsstater, over for hvilke man anvender strenge krav på det finansielle område. Med hensyn til inflation var de fastsatte rater rent teoretiske, og de lever slet ikke op til nutidens realiteter. Den måde inflationsraten beregnes baseret på lande, der ikke er i euroområdet, er ikke korrekt og bør revideres.
Gerard Batten
(EN) Fru formand! De generelle økonomiske problemer med euroen kan ikke bilægges. På lang sigt er det ikke muligt at have en fælles rentesats for så mange forskellige økonomier, der udvikler sig forskelligt Det er ikke muligt at have en fælles ekstern valutakurs for så mange forskellige økonomier, der udvikler sig forskelligt. Det er muligt på kort sigt og selv på mellemlang sigt, men i sidste ende vil disse uforenelige økonomiske modsigelser trække den fælles europæiske valuta fra hinanden. Dette tager ikke engang hensyn til den udemokratiske og uforklarlige beslutningstagningsproces i Den Europæiske Centralbank. En økonomisk krise ligger og ulmer, og når der på et tidspunkt kommer en krise, der er stor nok, så vil den ødelægge den fælles europæiske valuta.
Zsolt László Becsey
(HU) Tak, fru formand! Først og fremmest tillykke med 10 års fødselsdagen til Den Økonomiske og Monetære Union. Euroen har været en succes, en stabil valuta med lave rentesatser er blevet skabt, en effektiv måde at bekæmpe spekulation, og vi har været i stand til at skabe mange flere job, end før euroen blev indført. Det ved vi. Det er derfor, at euroen er så attraktiv for de lande, der er kommet med i EU, men som endnu ikke er medlemmer af euroområdet. Disciplin er tvingende nødvendigt, og centralbankens uafhængighed er også tvingende nødvendig, det er jeg enig i. Men euroområdet skal ikke være en elitær klub, en elitær politisk klub, og vi bør ikke sige, at medlemskab kun er tilgængeligt for lande, som allerede konkret har omsat en vis grad af konvergens. Euroen er rent faktisk et instrument, som kunne være til særlig gavn for de lande, som allermest mangler stabilitet, samhørighed og tiltag til bekæmpelse af spekulation og bekæmpelse af arbejdsløshed for at blive ægte europæiske. Derfor bør vi være varsomme med ortodokse principper, selv med hensyn til inflationskriteriet. Det er også ganske nødvendigt, at kriterierne etableres i henhold til ensartede standarder.
Antolín Sánchez Presedo
(ES) Fru formand! Jeg vil gerne være med til at fejre euroen, som er en af de mest fremragende præstationer i den europæiske integrationsproces.
Det varede over 40 år for Europa, før der kom en centralbank, men vi bør ikke glemme, at det tog USA 140 år efter uafhængigheden.
Resultaterne har været meget positive, som kommissæren sagde, i form af makroøkonomisk stabilitet, job, købekraft, europæisk samhørighed og selv fordele for de lande, som ikke er medlem af euroområdet, og vi har fået større politisk kapacitet.
Når vi ser ud i fremtiden, så er jeg enig i det, kommissæren sagde. For at kunne leve op til globaliseringens udfordringer, en befolkning, der bliver ældre og ældre, og klimaforandringerne er det nødvendigt internt at optage de nye lande, forbedre koordineringen for at realisere Lissabonstrategien og gennemføre ændringer for at kunne overvåge stabiliteten på kapitalmarkederne.
Eksternt vil det være nødvendigt, at vi påtager os vores ansvar som en ny global medspiller. Euroområdet er også bestemt til at blive drivkraften bag næste trin i fællesskabsintegrationen.
Zbigniew Zaleski
(PL) Fru formand! Hvis indførelsen af euroen har været sådan en succes og har givet så praktiske og økonomiske fordele, så undrer jeg mig over, og her taler jeg til kommissær Almunia, om det mon ikke ville være værd at investere nogle få euro på uddannelse, på at få de nye medlemslande gjort endnu mere motiveret for at blive involveret i dette fælles euroområde så hurtigt som muligt. Som det siges på latin: bona pecunia non olet, eller eufemistisk: gode penge lugter ikke, så hvem ved, det kan være, at selv briterne på et tidspunkt vil forstå, at det kunne være gavnligt at indføre euroen, idet der følger så mange fordele med.
Joaquín Almunia
medlem af Kommissionen. - (ES) Tak, fru formand! Og mange tak til alle medlemmer, der har talt i denne debat.
Jeg er meget taknemmelig for Deres kommentarer om Kommissionens initiativ og arbejde, som jeg har præsenteret for Dem i dag, og som vi uden tvivl vil fortsætte med at diskutere i de kommende måneder.
Euroen, Den Økonomiske og Monetære Union - som mange af Dem nævnte i Deres indlæg - er en drøm, som er blevet til virkelighed, og dette er sket inden for 10 år.
Jeg mener, der er en grund til at takke dem, som igangsatte dette initiativ i de første få tiår med europæisk integration, nemlig hr. Werner i 1970 for den første rapport om Den Økonomiske og Monetære Union; Valéry Giscard d'Estaing og Helmut Schmidt i 1970'erne og 1980'erne samt naturligvis Jacques Delors og alle dem, der sammen med ham arbejdede på at muliggøre Maastrichttraktaten og idéen om Den Økonomiske og Monetære Union i sig selv.
Der er grund til glæde, ikke blot fordi vi har omsat det, vi drømte om, til virkelighed, men fordi denne virkelighed giver os resultater, som almindelige borgere kan sætte pris på.
Nogle af Dem talte om resultaterne blandt borgerne og i den virkelige økonomi. Hvad vil folk uden for Parlamentet forstå? Befolkningen forstår meget mere, end nogen af os tror, for takket være euroen og takket være den europæiske integration er der nu 16 millioner flere job i euroområdet end for 10 år siden. 16 millioner flere job. Der er skabt meget mere beskæftigelse i euroområdet end i USA. Fem gange mere beskæftigelse er der skabt i euroområdet, siden euroen blev indført end i tiåret før indførelsen af euro.
Det forstår befolkningen udmærket. Borgere forstår det glimrende, ligesom de forstår og i lyset af den nuværende situation med store udfordringer, med meget stramme og vanskelige situationer på markederne og i de økonomiske miljøer også beder os om ikke at forblive passive, men at fortsætte med at tage initiativer.
Nu, hvor vi har instrumenter for økonomisk integration, bliver vi nødt til at gøre brug af disse instrumenter. Dem, der er taget højde for i traktaten, dem, som blev etableret for 10 år siden på basis af det, der var blevet opnået, og vi må lære af vores erfaringer, der har vist, hvor vanskeligt det er at opnå visse målsætninger.
Vi har brug for bedre koordinering af økonomiske politikker, ikke kun budgetpolitikker. Det er det, vi taler om, når vi taler om Lissabonstrategien, men især, når vi taler om euroområdet, må vi tale om de specifikke behov i euroområdet, både med hensyn til koordineringen af budgetpolitikkerne og med hensyn til koordineringen af strukturreformerne, som nødvendigvis må implementeres, for at euroområdet skal kunne fungere ordentligt og for at opnå gode resultater på beskæftigelsesområdet, vækst, lave prisstigninger og større muligheder for borgerne, for dem, vi repræsenterer.
Vi har uden tvivl opnået noget, og det bør vi ikke skjule.
F.eks. har vi opnået, at alle de uforholdsmæssige underskud i euroområdet er blevet korrigeret. I dag har Kommissionen også godkendt ophævelsen af proceduren mod uforholdsmæssige underskud for Portugal og Italien. Der er ingen lande i euroområdet med et underskud over den grænse, der er fastlagt i traktaten og i stabilitets- og vækstpagten.
For få år siden, da vi debatterede en reform af stabilitets- og vækstpagten her, var der mange, der ikke kunne forestille sig dette, men stabilitetspagtens succes og de forpligtelser, regeringerne i medlemsstaterne i euroområdet påtog sig, har ført til, at der ikke er nogen uforholdsmæssige underskud.
Der er dog vigtige ting, der skal gøres, og vi bliver nødt til at gøre dem. Det er det, dette initiativ drejer sig om. Vi skal have gang i hjulene igen, og jeg vil give Dem en liste over emner, De kan debattere i Parlamentet og i Eurogruppen, og jeg er enig med dem, der sagde, at Eurogruppens arbejde er ekstremt vigtigt, og at det arbejde, som gruppen udførte under Jean-Claude Junckers formandskab, er meget positivt. Dette skal nødvendigvis debatteres i parlamenter, i den nationale offentlige debat og med medlemsstaternes regeringer, og vi må ikke være bange for at gå i dialog med Den Europæiske Centralbank med respekt og tilfredshed i lyset af den måde, Den Europæiske Centralbank udøver sin uafhængighed på. Det er en utrolig effektiv bank, selv om den er en utrolig ung bank sammenlignet med Bank of England, Federal Reserve, Bank of Japan eller en hvilken som helst anden centralbank.
To sidste kommentarer. For det første vedrørende de lande, som ikke er, og som tilsyneladende ikke ønsker at være i euroområdet. Jeg referer ikke til kandidatlandene, som vil være med i løbet af de kommende år, hvis de overholder betingelserne, men til dem, der enten har fået en ikkedeltagelsesklausul, eller dem, der gennem en folkeafstemning har besluttet, at de ikke ønsker at være med.
Nogle af Dem sagde, at euroområdet vil få problemer i fremtiden. Jeg forudser, at dem, der vil få problemerne, er de lande, der ikke ønsker at være med i euroområdet.
I den globale økonomi er det dem, der ønsker at være isoleret, der vil lide under konsekvenserne af at være isoleret. Dem, der bliver integreret, dem, der er indstillet på at dele og at beslutte deres økonomiske politik i fællesskab, vil træffe de korrekte beslutninger, de rigtige beslutninger, og vil opnå integrationens fordele for deres borgere.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
Alessandro Battilocchio  
Prognoserne for økonomisk vækst i EU i de næste par år peger på en foruroligende nedgangsperiode for vores produktionssystem. Fra 2,8 % i 2007 vil den økonomiske vækst i EU falde med et point på to år til 2,0 % i 2008 og 1,8 % i 2009. Øjensynligt kommer denne nedgang ikke blot fra det indre marked, men fra en bredere nedgangsperiode i den globale økonomiske aktivitet, som er påvirket af den vanskelige situation i USA og af stigende råvarepriser.
Kommissionen forventer, at inflationen topper i den nærmeste fremtid på grund af de tårnhøje fødevare-, energi- og råvarepriser. Dette er et specielt foruroligende fænomen, fordi det har direkte effekt på borgernes liv og får købekraften til at falde. Det skaber også en yderligere byrde for vores virksomheder, som efterhånden mister deres konkurrenceevne sammenlignet med de nye økonomier, der vinder frem. Men på trods af dette ser vi positive tegn for Lissabonstrategiens målsætning om beskæftigelse, idet 4 millioner nye job er blevet skabt i Europa.
Det er vores opgave at finde ud af, om denne "nye" dynamik på jobmarkedet rent faktisk skyldes usikre job, eftersom denne information kun har positiv effekt på økonomien, hvis den fyrer op under forventningerne om stabilitet.
Ilda Figueiredo  
skriftlig. - (PT) Det er imponerende at høre Kommissionen og EU's førende kræfter, der stadig taler om de gunstige resultater i euroområdet, selv om de aktuelle statistikker viser det modsatte, ligegyldigt om det er den økonomiske vækst eller de europæiske befolkningers livskvalitet, man kigger på. Tydeligvis stammer de omtalte gunstige resultater fra profitstigninger og de fabelagtige indtjeninger, som økonomiske og finansielle grupper har opnået i disse første 10 år af Den Økonomiske og Monetære Union.
Det er imidlertid uacceptabelt, at de systematisk glemmer stigningen i social ulighed, stigningen i usikre og dårligt betalte job, der fører flere og flere millioner af arbejdere ind i fattigdom, således at de bliver yderligere udnyttet og snydt for de forhold, der kunne garantere et anstændigt liv for deres børn.
Det er derfor ikke overraskende, at den plan, som Kommissionen præsenterer, ville være mere af samme skuffe. Flere økonomiske undersøgelser, der kan sikre større konkurrenceevne og finansiel stabilitet for de økonomiske grupper, en stigning i budgetmæssig overvågning, så man kan skubbe liberaliseringen af offentlige ydelser fremad, og mere pres og kontrol for at undgå lønstigninger.
Det vil føre til en stigning i sociale spændinger og flere kampe for at beskytte sociale og faglige rettigheder og for at undgå yderligere udnyttelse.
Diamanto Manolakou  
Som et resultat af de antipopulære, antifaglige målsætninger i Maastrichttraktaten skabte man ØMU'en og euroen, som skulle gøde jorden for den reaktionære Lissabontraktat og det stigende angreb på arbejdernes rettigheder og friheder.
Centrum-højre og centrum-venstre har ratificeret disse EU- og regeringsbeslutninger. I Grækenland har Nyt Demokrati, PASOK og venstrefløjskoalitionen stemt for Maastrichttraktaten. Det er blevet afvist at afholde folkeafstemninger. Dette tjener de kapitalistiske interessers sag og viser, hvor meget kapitalisterne frygter den folkelige reaktion.
At overføre en hovedmekanisme for økonomisk politik fra medlemsstaterne til ECB's kontrol har hjulpet kapitalisterne til at reducere omkostningerne til arbejdskraft og til at multiplicere profitterne. Stramningen af lønningerne, som ECB har støttet, lige siden den blev indført, har ført til et kraftigt fald i købekraften for arbejderne og til en hurtig nedgang i familielevestandarden for arbejderklassen og til fattigdom.
I de fleste lande stilles der i stadig større grad spørgsmålstegn ved ØMU'en og euroen. Argumenterne om prisstabilitet, beskyttelse af økonomierne osv. har vist sig at være forlorne. Euroen beskytter kun monopolernes profit, den letter privatiseringer og fusioner, og den bereder vejen for større udnyttelse.
Cătălin-Ioan Nechifor  
Dannelsen af Den Økonomiske og Monetære Union (ØMU) har ikke blot fastlagt skabelsen af et fælles frihandelsområde på unionsniveau, Unionen har således også fået mere politisk magt på internationalt niveau, har fastlagt kriterierne, der førte til genforeningen af kontinentet, og indførelsen af en fælles valuta, euroen, som er i stand til at konkurrere med den amerikanske dollar.
ØMU'ens fordel er, at den har sikret lav inflation og lave rentesatser til fordel for forbrugerne og virksomhederne og har støttet de offentlige finansers soliditet og levedygtighed, mens indførelsen af den fælles valuta har ført til, at omkostninger i forbindelse med valutaveksling er forsvundet, og den har gjort handel lettere og skabt prislighed i de lande, der for øjeblikket udgør euroområdet.
I øjeblikket forbereder Europa sig på at fejre de første10 år siden vedtagelsen af den fælles valuta, og selv om de sydlige stater i EU har haft en række vanskeligheder i kølvandet på vedtagelsen af den fælles valuta, så har myndighederne endnu ikke beklaget sig. Analytikernes forklaring er, at Europa er forblevet stabil på trods af ændringerne på USA's finansielle markeder. Jeg vil også sige, at euroens succes kan bevises af det faktum, at danskerne, som i begyndelsen afviste at indføre den fælles valuta, nu ønsker euroen.
For Rumænien er indførelsen af euroen et vigtigt mål nu, og det er stadig nødvendigt at gøre en indsats for at leve op til konvergenskriterierne og for at forbedre de rumænske virksomheders konkurrenceevne på det indre marked.
Esko Seppänen  
skriftlig. - (FI) Da Finland kom med i EU, var det efter en folkeafstemning. På det tidspunkt lovede den politiske elite befolkningen, at der ville komme en ny folkeafstemning, hvis Finland skulle opgive sin valuta, mark. I modsætning til i Sverige blev dette løfte brudt, og mange finner ønskede deres egen valuta tilbage.
Euroen har været en succes på den måde, at turister kan bruge den samme valuta i alle ØMU-lande og er i stand til at sammenligne priser. Rejsevaluta er dog ikke den sande kerne i Den Økonomiske og Monetære Union, det er den fælles pengepolitik. Det har ikke været den samme succeshistorie alene på grund af euroområdets størrelse og på grund af forskellene i dens økonomier.
Først blev den devalueret med en tredjedel over for dollaren, og derefter fulgte en revaluering med to tredjedele. ØMU'ens effekt bør også vurderes ud fra et fælles rentesatssynspunkt, som har medført, at huspriserne i mange lande er gået amok.
Winkler, Iuliu  
2008 markerer fejringen af 10-året for etableringen af Den Europæiske Centralbank (ECB), en af de mest dristige projekter i den europæiske konstruktion. 10 år efter skabelsen er Den Økonomiske og Monetære Unions resultater utvivlsomt en succes. Anvendelsen af rent økonomiske kriterier for at begrunde ECB-afgørelsen og afskaffelsen af al politisk indflydelse i beslutningstagningen har ført til projektets succes, der har bragt fordele for de deltagende medlemsstaters økonomier.
Ved tiltrædelsen af EU har såvel regeringen som centralbanken i Rumænien evalueret perspektivet for landets tilslutning til ØMU'en i 2014. Euroens indførelse i Rumænien medfører forudgående deltagelse i valutakursmekanismen (ERM II) i to år, dvs. fra 2012.
For at disse frister forbliver realistiske, må vi fortsætte vores bestræbelser på at koordinere regeringens finanspolitikker med pengepolitikkerne i Centralbanken, og dette kræver mådehold og forsigtighed i budgetudfærdigelsen. For at holde inflationen inden for de parametre, der er foreslået af NBR, må vi undgå den slags fristelser, der er typiske i valgår. NBR's inflationsmålsætningspolitik skal støttes af fiskal stabilitet, ansvarlige beslutninger i det rumænske parlament og en afvejet og effektiv budgetgennemførelse på statsinstitutionsniveauet.
