Økonomisk årsberetning for 1999
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0102/99) af Fourçans for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om Unionens økonomi ved indførelsen af euroen: fremme af vækst, beskæftigelse og stabilitet (økonomisk årsberetning for 1999) (KOM(99)0007 - C4-0043/99).

Fourçans
Hr. formand, der er to formål med den betænkning, som jeg på basis af den administrerende Kommissions beretning fremlægger for jer i dag. For det første skal den give en vurdering af den økonomiske situation, og det andet og meget vigtige formål er at foreslå mulige retninger for den økonomiske politik, som bør danne grundlag for de meget omtalte overordnede retningslinjer for den økonomiske politik.
Lad os starte med den økonomiske situation. Jeg vil gøre det ganske kort. Vi ved alle, at væksten vil falde i 1999, men den vil dog stadig være på over 2 %. Væksten mindskes altså, men der er ingen recession, det er vigtigt, at vi understreger dette. Den internationale krise har allerede påvirket vores økonomier, og det vil den fortsat gøre, men påvirkningen er forskellig fra land til land. Derfor er det vigtigt, at man i hvert enkelt land tilpasser de foranstaltninger, der skal træffes, til den lokale situation. Det betyder, at man skal udarbejde flere analyser af landenes indbyrdes afhængighed, særligt nu, hvor vi har en fælles mønt, i hvert fald i euroområdet. Og selvom vi finder Deres rapport ganske god, hr. kommissær, synes vi, at den i højere grad og på bedre vis burde have omhandlet landenes indbyrdes afhængighed. Det må såvel De, hr. kommissær, som jeg gøre noget ved til næste år.
Hvilken økonomisk politik skal man så føre i denne situation? Skal man løsne konsolideringen af budgettet og dermed ændre på stabilitetspagten? Skal man, hr. formand, som man har tendens til at gøre det til venstre for Dem her i salen, foreslå at sænke rentefoden for at forøge efterspørgselen? Eller skal man, hr. formand, som man har tendens til at gøre det til højre for Dem her i salen, hellere foreslå at bevare den strategi, som man allerede har fulgt i måneder og år?
Vi, kære kolleger, går ind for det sidste forslag, hvilket Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik i øvrigt gav udtryk for ved afstemningen den 24. februar. Det betyder ikke - og det må stå helt klart - at man udelukker et godt policy mix , eller at den makroøkonomiske politik ikke spiller nogen rolle. Selvfølgelig gør den det, men vi mener, at det ville være en stor fejl at gå tilbage til de gamle keynesianske metoder, da vi jo har erfaret flere gange, hvor mange begrænsninger de har.
Vi skal fortsætte med at mindske budgetunderskuddene, her er vi helt enige med Dem, hr. kommissær, og dette gælder særligt i de tre store lande, nemlig Tyskland, Frankrig og Italien. Man må huske på, at de alene står for 75 % af BNP i euroområdet. Og vi skal føre denne politik uden at forhøje skatter og afgifter - vi skal snarere sænke dem.
Hvis man også vil forøge de offentlige investeringer, hvilket vi går ind for, i hvert fald når det drejer sig om menneskelige ressourcer og forskning, skal man selvfølgelig for at kunne føre en sådan politik frem til et godt resultat omlægge de offentlige udgifter. Det er lige så vigtigt, kære kolleger, at konsolidere budgettet, dels for at bevare en lav rentefod, hvilket øger den samlede efterspørgsel, dels for at bevare forbrugernes og investorernes tillid, da også dette stimulerer den samlede efterspørgsel, kære kolleger, her til højre i salen.
Og nu til pengepolitikken. Skal ECB sænke sine rentesatser? Jeg har lige sagt, at vi i 1999 får en aftagende vækst, men ingen recession. Dette er af stor vigtighed, når man skal besvare dette spørgsmål. Har vi i øvrigt en deflation, som nogle påstår? Efter min mening viser tallene os, at dette ikke er tilfældet. Det ser ud til, at inflationsniveauet har stabiliseret sig omkring 1 %, og der er sket et prisfald på råvarer og energi. Men hvem siger, at dette prisfald vil fortsætte? Dette er én ting, men vi skal selvfølgelig være på vagt, og skulle vi få deflation, må ECB sænke sine rentesatser. Men sådan er situationen ikke i dag.
For nu at afslutte denne del om policy mix vil jeg lige præcisere, at det er vigtigt, at lønforhandlingerne forbliver inden for rimelige rammer, samt at udviklingen i lønningernes købekraft i store træk følger produktiviteten. På den måde vil lønningernes købekraft vokse, hvilket igen, kære kolleger, vil bidrage til en stigning i den samlede efterspørgsel.
Det er altså helt tydeligt, at vi har brug for en god makroøkonomisk politik for at sikre vækst og beskæftigelse, men det er kun via gennemgribende strukturelle reformer, at vi kan mindske arbejdsløsheden på langt sigt. Jeg vil ikke komme nærmere ind på dette punkt, da det bliver behandlet nærmere i den næste betænkning om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik. Det er kort sagt nødvendigt at reformere arbejdsmarkedet: sænke arbejdsomkostningerne, særligt for de dårligst stillede og gøre markedet mere smidigt. Vi skal være bedre til at indsluse de mindst begunstigede på arbejdsmarkedet, og der skal laves reformer på produkt-, tjeneste- og kapitalmarkederne. Disse reformer skal indgå i én stor sammenhæng og også hænge sammen med den makroøkonomiske politik, således at alle foranstaltningerne kan forstærke hinanden.
Kære kolleger, etningslinjerne i den betænkning, jeg forelægger jer, er altså følgende: En god makroøkonomisk politik, et godt policy mix sideløbende med gennemgribende og sammenhængende strukturreformer, og alt dette skal bygge på et langtsigtet grundlag og aldeles ikke på en kortsigtet vision med tvivl om, hvilken fine tuning man skal benytte sig af - som justerede man et atomur med en milliontedel sekunds nøjagtighed. Vi ved jo godt, at økonomi ikke fungerer på den måde, og hvis vi glemmer det, kan det føre til store skuffelser. Jeg håber ikke, kære kolleger, at vi kommer i den situation.
Bifald

Menrad
Hr. formand, indledningsvis ønsker jeg på vegne af Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender hr. Fourçans tillykke med hans gode betænkning. Vi glæder os over, at Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har overtaget vigtige punkter fra vores udtalelse. Set i lyset af den fælles valutapolitik under en uafhængig centralbank er det nødvendigt, at den økonomiske politik i medlemsstaterne koordineres endnu tættere.
Vores udvalg er imidlertid ikke enigt i det krav om afskaffelse af stabilitetspagten, som er formuleret i ændringsforslag 19. Vi kræver tværtimod en afbalanceret politik, der lige så vel omfatter en stabil valuta og effektiv konsolidering af budgetterne som nødvendigheden af at sikre tilstrækkelig købekraft.
Ligesom Økonomiudvalget går vi ind for en produktivitetsorienteret lønpolitik. Hvis løntilbageholdenhed fører til stigende overskud og investeringer, er det ikke nok at spise medarbejderne af med et »mange tak« til gengæld for deres tilbageholdenhed. Efter Socialudvalgets opfattelse skal medarbejderne have del i overskud og kapital gennem frivillige modeller. For at bekæmpe arbejdsløsheden anbefaler vi endvidere, at der ydes støtte til etablering af nye virksomheder, at der stilles risikovillig kapital til rådighed for især små og mellemstore virksomheder, samt at der udvikles nye tjenesteydelser og en større tilpasningsevne hos virksomhederne, og i denne forbindelse skal arbejdstagerne over hele Europa garanteres medindflydelse, rettidig information og konsultation og dermed mulighed for i god tid at indstille sig på strukturelle ændringer.
Endelig har vi brug for en forebyggende aktiv arbejdsmarkedspolitik, en moderne form for erhvervsuddannelse for Europas ungdom, bedre muligheder for omskoling, for livslang uddannelse, for forskning og udvikling, investeringer i menneskelig kapital fra virksomhedernes, medlemsstaternes og de europæiske programmers side. Det forstærker både den sociale dimension og Europas konkurrenceevne på verdensmarkedet.

Hendrick
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske hr. Fourçans med det, jeg opfatter som et bedre forsøg på at fremlægge Kommissionens årsberetning. Jeg siger »et bedre forsøg«, fordi jeg opfatter selve beretningen som uopfindsom - uopfindsom med hensyn til, hvordan vi kan forbedre de forudsagte væksttal; uopfindsom med hensyn til at erkende, at vi løbende må revidere væksttallene, og at vi ikke rigtig ved, hvad vi skal gøre for at forsøge at øge beskæftigelse, vækst og investeringer i Europa; uopfindsom, fordi samtidig med at den accepterer, at vi har en forholdsvis høj arbejdsløshed i Europa, gør den ikke meget andet end at acceptere, at der bliver skabt nogle arbejdspladser, men at der også går nogen tabt. Arbejdsløshedsprocenten i Europa er i øjeblikket den samme som, da jeg blev valgt til Parlamentet for fire et halvt år siden, og der er tale om store tal.
Vi kan ikke give verdenssituationen skylden for alt det, der er galt med den europæiske økonomi. Vi accepterer, at 20 % af verden befinder sig i økonomisk tilbagegang. Vi accepterer, at 10 % er tæt på at være i økonomisk tilbagegang. Men fordelene ved Den Europæiske Union og det indre marked skulle betyde, at vi stadig kan skabe arbejdspladser på tilfredsstillende vis på trods af det, der sker uden for Den Europæiske Unions grænser.
I beretningen hedder det, at selve ØMU'en i sig selv er en beskyttelse. ØMU'en har ikke været nogen beskyttelse. Efter min mening har det indre marked været en beskyttelse i sig selv. Det forhold, at det meste af vores handel foregår inden for det indre marked, har været en beskyttelse. Konvergenskriterierne har naturligvis hjulpet, og det er lykkedes os at opretholde et vist omfang af investeringer som et resultat af konsoliderede budget- og skattepolitikker. Men euroen er ikke på plads, den er på prøve, og den udgør ikke nødvendigvis nogen løsning på Europas økonomiske problemer. Derfor mener jeg, at dette er en fejl i den økonomiske årsberetning, fordi vi er nødt til at se på, hvordan vi kan udforme politikker, der kan skabe arbejdspladser.
I beretningen hedder det, at den europæiske økonomi nu er vant til at fungere med et utilstrækkeligt beskæftigelsesniveau. Prøv at sige det til de tusinder af mennesker bare i min valgkreds og de millioner af mennesker rundt i Den Europæiske Union, der er arbejdsløse. »Utilstrækkelig« er ikke et tilfredsstillende udtryk. Vi har en dårlig international situation, og igen nævner rapporten udsigterne til, at Unionen har et tilstrækkeligt policy mix . Tilstrækkelig og utilstrækkelig er efter min mening ikke nogle særligt velvalgte udtryk.
Det, der bekymrer mig med hensyn til politik og ansvar, er, at Kommissionen ikke har brugt den økonomiske årsberetning som tilskyndelse til handling og som grundlag for bredere, økonomiske retningslinjer. Stabilitets- og vækstpagter er vigtige, men disse tal bør ikke indeholde offentlige investeringer. Vi har brug for flere private investeringer, flere arbejdspladser, mere produktivitet og mere vedvarende vækst. ECB har en rolle, men det er ikke kun ECB, det er Rådet, Kommissionen og Parlamentet i samarbejde. Vi har brug for en koordineret reaktion. Det opfordres der ikke til i den økonomiske årsberetning.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand, det er ofte blevet sagt, at euroens indførelse er den vigtigste begivenhed siden erobringen af Vinterpaladset, og det er sandt for mange aspekters vedkommende, men det er endnu mere sandt i det spørgsmål, som vi drøfter her.
I denne nye verden betinges medlemsstaternes nationale politikker af tre overordnede retningslinjer. De store makroøkonomiske retningslinjer, retningslinjerne for beskæftigelse i overensstemmelse med Luxembourg-proceduren og rapporterne om strukturpolitik, der godkendtes i Cardiff I og Cardiff II. Men disse tre overordnede retningslinjer er for deres vedkommende betinget, forudbestemt, afgrænset af de grundlæggende principper, som har inspireret den europæiske opbygningsproces, nemlig princippet om det indre marked, selve princippet om indførelsen af en fælles valuta, der en gang for alle lukker for muligheden for at tilpasse økonomierne ved hjælp af devaluering, princippet om en fælles centraliseret pengepolitik, hvis ledelse overdrages til en uafhængig centralbank, og sluttelig princippet om en restriktiv budgetpolitik, hvilket med bibelske ord kunne udtrykkes som velsignelsen af forsigtighed som en egenskab. Derfor har disse retningslinjer en enorm betydning for Europa som helhed og for hver enkelt medlemsstat, især fordi der stilles spørgsmålstegn ved den nationale politik i nogle af de store lande.
I de seneste dage har vi hørt udtalelser fra repræsentanter for den tyske regering, hvori de kommer til den konklusion, at krisen, som vi befinder os i for øjeblikket, er en efterspørgselskrise og en krise, der hænger sammen med prisstabilitet, og det er to nyheder, som i deres øjne udelukker muligheden for, at den passende kur skulle være strukturreformerne, som ellers altid er blevet foretrukket. Kuren minder ifølge den nye tyske regering om de gamle keynesianske opskrifter, som vi troede var blevet stuvet bort for altid i skuffen med gamle minder efter krisen i 1973. Fra den anden side af Rhinen opfordrer man til en sænkning af renten, idet man forsøger at få indflydelse på Den Europæiske Centralbank, og man stiller spørgsmålstegn ved selve stabilitetspagten. I vores øjne er den politik, som man bør følge, netop den modsatte, og det vil sikkert blive det store emne under valget til Europa-Parlamentet. For det, den tyske regering ikke siger, er, at mange af dens interne vanskeligheder skyldes en lønstigning i Tyskland, der ligger langt over produktiviteten, og en vis glæde og tilbagevenden til dagene med rødvin og roser i budgetspørgsmål. Når vi har opnået stabilitet, er resultaterne indlysende, i hvert fald i mit land. Det er nødvendigt at tage fat på strukturreformerne for at løse det eneste problem, som oprigtigt interesserer os alle, nemlig arbejdsløsheden.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, jeg tilslutter mig noget, som hr. Hendrick sagde, og det er, at Parlamentet har siddet i fire år, og arbejdsløsheden stadigvæk er lige så høj, som da Parlamentet tiltrådte. Hvidbogen om vækst og konkurrenceevne har mange gange været på dagsordenen, og Parlamentet har hele tiden sagt, at den skal gennemføres, men det er ikke kommet et skridt videre. Vi er endda gået bagud.
Jeg vil behandle ét af de aspekter, som andre talere også har peget på, og det er nogle landes konserverede adfærd. Når man f.eks. ser på arbejdsmobiliteten og virksomhedernes muligheder for grænseoverskridende arbejde, må man konstatere, at der er kommet flere i stedet for færre barrierer. Jeg blev for nylig konfronteret med den kendsgerning, at den tyske regering kræver højere skat af arbejdstagere i virksomheder, der henter ordre hjem i Tyskland. Det er skandaløst, hr. formand, og jeg mener, at Kommissionen skal stoppe den slags handlinger
Bortset fra det har medlemsstaterne for vane at gøre det utiltrækkende for borgerne at arbejde i andre lande. Det gør de ved hjælp af den sociale sikkerhed og skatterne. Når man ser på et land som USA, hvor beskæftigelsen er højere end her, er den optimale arbejdsmobiliteten, som yder et stort bidrag til velfærden.
Et andet aspekt, som jeg vil behandle, er den risikobærende kapital, som har jeg nævnt flere gange. Vi har i den forløbne uge stemt om en betænkning uden forhandling, men med risikokapital kan man bakke små, startende virksomheder op. Der er store reserver hos f.eks. forsikringsselskaberne og pensionsfondene, og efter min mening bruges de stadigvæk ikke tilstrækkeligt, og det skyldes, at vi på det punkt endnu ikke har de regler, som vi burde have. Jeg anmoder om, at vi inden for rammerne af beskæftigelsesretningslinjerne især henleder opmærksomheden på disse forhold.

Gallagher
Hr. formand, den fremgangsmåde, som forfatteren til Kommissionens økonomiske årsberetning 1999 har valgt, er både omfattende og fornuftig. Beretningen dækker en lang række spørgsmål, og der fremsættes nogle meget vigtige erklæringer. Jeg glæder mig især over anerkendelsen af den irske regerings lønudviklingspolitik.
Kommissionen udtaler, at medlemsstaterne kan lære af de positive erfaringer i en række medlemsstater, navnlig Irland og Nederlandene, hvor fortsatte, moderate lønstigninger gennem mere end 10 år har bidraget væsentligt til bedre arbejdsløshedstal. Begge lande har endvidere det til fælles, at den rette lønudvikling blev underbygget gennem trepartslønaftaler og konsensusbaserede lønaftaler og ledsaget af en nedsættelse af skatten på arbejde.
Jeg frygter, at de socialdemokratisk dominerede regeringer i Europa er fast besluttede på at harmonisere skatterne, øge skattetrykket og finde nye måder at straffe erhvervsliv og foretagsomhed på. Vi ønsker lavere skatter, ikke højere skatter, og vi ønsker en atmosfære, der er befordrende for økonomiske investeringer og jobskabelse.
Der findes fortsat en enorm og utrolig dyr infrastrukturmæssig skævhed i mit land. Ingen steder i min valgkreds i Europas periferi er det noget, der bare minder om M1-agtige motorveje, der forbinder regionerne. Dette hæmmer den økonomiske vækst, erhvervslivet og mulighederne. Vi har heller ikke nogen direkte motorvejsforbindelse med det kontinentale Europa. Vi ønsker ikke at straffe disse mennesker, fordi de anvender strukturmidlerne klogt og åbent. Vores infrastrukturprojekter er langt fra færdige. Regionalisering er vigtigt for mit land. Mindre end det vil sætte os årtier tilbage og være i strid med traktatens målsætning.
Jeg glæder mig over Jacques Santers støtte til Samhørighedsfonden. Agenda 2000-forslagene strider mod traktatens artikel 104 C, hvilket også fremhæves i Kommissionens årsberetning. I henhold til denne artikel skal medlemsstaterne i euroområdet undgå uforholdsmæssigt store budgetunderskud, og det støtter jeg. Under stabilitets- og vækstpakken skal budgetunderskuddene begrænses til højst 3 % af BNP under normale omstændigheder med mulighed for sanktioner, herunder bøder, over for medlemsstater, der overskrider denne grænse.
Jeg er godt tilfreds med, at tankerne om medfinansiering af landbrugsudgifterne er taget af bordet. Dette ville have ført til renationalisering og afvikling af den fælles landbrugspolitik. En beskæring af strukturfondsbetalingerne til Irland, som vi har udnyttet godt, og vi bør ikke straffes for at have udnyttet dem godt, vil med det samme lægge et stort pres på de nationale budgetter og skabe underskud og føre til bøder, der naturligvis vil forværre de økonomiske vanskeligheder.
Jeg opfordrer til, at man overvejer dette endnu en gang og indfører en særordning for mit land.

Ribeiro
Hr. formand, hr. kommissær, Parlamentets stillingtagen til den beretning, som Kommissionen lægger frem hvert år, burde være en anledning til særlig fordybelse i de store økonomiske retningslinjer, med vurdering af dem, der er blevet fulgt, og fastlæggelse af de valg, der på grundlag af denne vurdering skal træffes for fremtiden.
Og den burde være det endnu mere, når konjunkturerne fordrer, at man alvorligt overvejer den vej, der er blevet fulgt, og Fourçans-betænkningen præsenterer oven i købet skarpsindige analyser. Han fremlægger en betænkning, der trods sin grundlæggende tekniske kvalitet ikke er tilfredsstillende, fordi den ikke så meget som blot berører den vej og de retningslinjer, der er blevet fulgt.
Vi vil ikke her insistere på nogle af de velkendte punkter, hvor vi er uenige i det, der har med nyliberalismen og de overdrevne budgetbegrænsninger at gøre, men derimod vil vi trække et forhold frem, der er et resultat af, at arbejdsmarkedet hele tiden går imod arbejderne, som om det var dem, der er årsag til alle problemerne. Slankning af virksomhederne - hvad der betyder større arbejdsløshed - og løntilbageholdenhed; og i denne sammenhæng afspejler Fourçans-betænkningen den økonomiske tænkning, der ser bort fra det sociale eller erindrer om det af dystre årsager, når den gør situationen værre.
Vi for vores del har ud over deltagelsen i Økonomiudvalget, hvor betænkningen var genstand for stor diskussion og kun kom igennem med nød og næppe, fremlagt ændringsforslag, som vi gerne ser vedtaget, ikke fordi de laver betænkningen om, eller fordi vi tror, at vi kan ændre den makroøkonomiske udvikling, men fordi de kan afbøde nogle af dens mangler.
Vi understreger således behovet for:
at konkretisere metoder til nedbringelse af arbejdstiden uden lønnedgang, men som en måde til at imødegå den stigende arbejdsløshed på, -at fastlægge en budgetpolitik, der stimulerer vækst og beskæftigelse ved særlig at sikre støtte til små og mellemstore virksomheder, -at tage højde for betydningen af strukturfondene og de transeuropæiske transportnet inden for en offentlig investeringsindsats i infrastruktur og kvalificering af de menneskelige ressourcer, -at indføre beskatning på spekulative kapitalbevægelser, hvilket effektivt vil bidrage til stabilitet, og hvortil der skal tilknyttes monetære stabiliseringsmekanismer eller -fonde, -samt brud med stabilitetspagten, der bør erstattes af en vækst- og beskæftigelsesholdning eller -pagt.
Schroedter
Hr. formand, ja, bare fortsætte, som vi altid har gjort, uden at ville se i øjnene, at vi allerede har nået grænserne for en rent udbudsorienteret økonomisk politik. I grunden er det efterspørgselselementet, købekraften, den indenlandske efterspørgsel, der skal styrkes. Det betyder, at det er i regionalpolitikken, der skal tages fat, og styrkelse af regioner er virkelig reel stabilitet. Vi kan ikke skabe stabilitet ved hjælp af et eksportorienteret erhvervsliv, det har vi forsøgt indtil nu, og det har ikke fungeret.
I forbindelse med nedgang i konjunkturerne undervurderer man i og for sig de potentialer, som vi har. Og vi har virkelig potentialer, vækst- og beskæftigelsespotentialer inden for en lang række nye teknikker, miljøteknik, mere effektiv anvendelse af energi. De bliver simpelthen ikke udnyttet, fordi de ikke er traditionelle, fordi de repræsenterer noget nyt.
For det andet mangler der mod til at indrømme fejl, mod til at indse, at man godt kunne styre internationale finanskriser, at de ville kunne modvirkes præventivt, og at de ville kunne afværges, hvis man også i forbindelse med den internationale økonomiske politik ville indse, at det er nødvendigt at koordinere den økonomiske politik og socialpolitikken. Det gælder ikke kun EU, det gælder også IMF's politik. Det kan vi f.eks. se i forbindelse med krisen i Albanien, og vi har set, hvad der skete i Bulgarien. Det skyldes, at IMF f.eks. overhovedet ikke tager højde for vigtige kriterier for socialpolitikken i de lande, der er under forandring. I den forbindelse vil jeg også gerne gøre opmærksom på, at vi naturligvis kan øve afgørende indflydelse på valutaspekulationer, som også er en destabiliserende faktor, ved endelig at vise os parat til at indføre Tobin-afgiften. Det er en stabilitetsafgift, og denne stabilitet ville ikke kun have betydning for landene i andre dele af verden, den ville også virke tilbage på os og give os stabilitet. Derfor kan jeg kun sige til Dem, at vi bliver nødt til at finde en anden indgangsvinkel, og jeg kan kun appellere til Dem om at optage vores ændringsforslag i betænkningen, så den til dels får en ny indgangsvinkel og åbner nye perspektiver og på denne måde også virkelig signalerer over for omverdenen, at vi går ind for større beskæftigelse.

de Lassus Saint Geniès
Fru formand, hr. kommissær, det er et faktum, at euroen danner en økonomisk solidaritet mellem 11 af EU's lande. Det betyder dog ikke, at de store strukturelle forskelle, der findes i Den Europæiske Union, forsvinder med et trylleslag, og de gør Unionen særligt følsom over for asymmetriske chok, som hvert øjeblik kan genoplive den nationale egoisme og lysten til at forfalde til nationalisme.
Dette viser sig især, når hele verdenssituationen er uklar, og når man gentagne gange stilles over for finansielle kriser i de fleste regioner. Vores regeringer har bestræbt sig på at bekæmpe denne lokale, økonomiske følsomhed, samtidig med at de over de sidste år i stor udstrækning har koordineret deres egne økonomiske og budgetmæssige overordnede mål.
Dette er tydeligvis ikke nok. Vi må nu med klarhed også påbegynde en overordnet koordinering af de sociale og skattemæssige mål, da disse to elementer i den europæiske samfundsmodel er de to største variabler til regulering af vores aktiviteter i forhold til hinanden. De danner spændingsfaktorer mellem vores økonomier, der i voldsom grad kan forstærke de asymmetriske chok, der er så ødelæggende for vores samhørighed.
Der kan dog på ingen måde være tale om at begrænse vores regeringers selvbestemmelsesret i forbindelse med fællesmålene på det sociale og skattemæssige område. Det er nøjagtigt ligesom de store virksomheder i dag ved, at de med en stor selvstændighed inden for de enkelte afdelinger er meget bedre stillede over for hverdagens problemer.
Foruden denne overordnede koordinering på langt sigt af vores sociale og skattemæssige mål, hvilket jo allerede er en utrolig svær opgave, men som vi må indlade os på at udføre uden at lade det gå ud over det EU's demokrati, har vi, som ordføreren også sagde, ligeledes brug for et program for offentlige investeringer. Lige siden kommissionsformand Delors' efterhånden gamle forslag har vi nemlig ment, at dette har været nødvendigt, særligt i forbindelse med de store infrastrukturer for transport af varer, personer og information, som i fremtiden vil spille en stor rolle for struktureringen, planlægningen og udvidelsen af EU's samarbejdsområde. Men det er i dag stadig utroligt vigtigt at forstærke investeringsfondene for risikovillig kapital. Det er med disse forbehold, at vi vil godkende de store linjer i Fourçans-betænkningen, samtidig med at vi dog bebrejder Kommissionens økonomiske årsberetning for en vis mangel på inspiration.

Sandbæk
Fru formand, den økonomiske årsberetning bekræfter, at indførelsen af euroen er kommet på et tidspunkt, hvor økonomierne i medlemslandene er alt for forskellige. For at råde bod på dette problem foreslås det, at EU indfører en ny kultur for - eller med mere jævne ord - en ensretning af skattepolitik, pengepolitik og lønpolitik og en reform af arbejdsmarkedet. De offentlige underskud skal nedbringes, uden at skatter og afgifter forhøjes. De skal faktisk også nedsættes. Det ville i hvert fald for Danmarks vedkommende betyde, at vi må skære i de skattefinansierede sociale ydelser. Denne nye såkaldte kultur falder meget godt i tråd med det tyske formandskabs tale om, at euroen ikke først og fremmest er et økonomisk redskab, men snarere et politisk redskab, som overfører et af de vigtigste områder af nationalstatens selvbestemmelsesret til Unionen. Anbefalingerne om at nedbringe budgetunderskuddet og om at forøge de offentlige investeringer er direkte modstridende. Arbejderbevægelsens Erhvervsråd i Danmark har gjort opmærksom på, at det, som har halveret investeringerne i Danmark, netop er nedbringelsen af underskuddet. Det er givetvis også grunden til den rekordhøje arbejdsløshed i EU. JuniBevægelsen kan ikke afskaffe euroen, men vi stemmer imod betænkningen.

Blot
Fru formand, vores ordfører har vist sine gode egenskaber ved at fremhæve flere punkter, som normalt censureres af EU's ensrettede tankegang.
F.eks. fremhæver præmisserne C og F vedrørende de asymmetriske chok, der truer euroområdet, et stort problem, som vi vil få i de kommende år. I præmis I nævner ordføreren med god grund den vedvarende høje arbejdsløshed. I afsnit 21 og 23 nævner han det offentlige underskud og de alt for høje skatter og afgifter i EU. I afsnit 28 og 41 påpeger han det vigtige i at reducere arbejdsomkostningerne via afgifterne, hvis man vil mindske arbejdsløsheden. I afsnit 44 og 49 nævner han risikoen for deflation og langsommere vækst, og han bemærker, at man forudsiger en faldende vækst i EU. I afsnit 48 kræver han med god grund en analyse af scenarier for de forskellige økonomiske politikker for bedre at kunne vurdere den økonomiske situations udvikling.
Vi støtter fuldt ud disse synspunkter, men vi beklager, at ordføreren, sikkert af politiske årsager, ikke er i stand til at sige lige ud, at mange af de fejltrin, der er beskrevet i forbindelse med den økonomiske analyse, skyldes en ideologi, nemlig den socialdemokratiske ideologi, som i dag er dominerende i hele Vesteuropa. Det er også denne ideologi, der især har ansvaret for de høje skatter og afgifter, de offentlige underskud og arbejdsløsheden. Og alt dette er for en stor dels vedkommende årsagen til den modløshed, der rammer EU's virksomheder, hvilket er det modsatte af, hvad vi ser f.eks. hos vores store konkurrent, USA.
Derfor leverer Fourçans-betænkningen en analytisk økonomisk kritik. Men der skal også en politisk kritik til, hvis vi skal finde en bedre metode til at bekæmpe den vedvarende arbejdsløshed.

Randzio-Plath
Fru formand, i forbindelse med den økonomiske årsberetning, som skal ses i sammenhæng med principperne for den økonomiske politik, har vi siden 1994 gentagne gange været optaget af spørgsmålet om, hvorvidt vi på europæisk niveau virkelig gør alt, hvad vi kan, for at bekæmpe arbejdsløsheden og stimulere investeringer og vækst. Vi må konstatere, at man i de forløbne år igen og igen er gået frem efter gamle opskrifter, og at der nu virkelig er behov for at gå nye veje. Vi må gå nye veje, hvis vi virkelig skal opnå fuld beskæftigelse og en vækst, som kan bære denne beskæftigelse.
Det er en fejltagelse kun at se arbejdsløsheden som strukturel arbejdsløshed, for netop i Den Europæiske Union er den konjunkturbetingede strukturelle arbejdsløshed meget hurtigt blevet til en permanent strukturel arbejdsløshed. Derfor må der gøres alt, hvad der er muligt, for at få vækstmotoren i gang, for kun på denne måde kan det forhindres, at arbejsløsheden vokser endnu mere. Den økonomiske region Europa har problemer. Den må altså fremlægge en slags handlingsplan, og den økonomiske årsberetning er et fremragende grundlag for sådan en plan. Det ville bare være godt, hvis Kommissionen endelig også ville bede uafhængige eksperter om at udtale sig om den økonomiske situation i Den Europæiske Union, sådan som det sker i mange medlemslande, så vi kan få et endnu bedre grundlag og udvikle endnu bedre forslag. For det er nødvendigt, at vi udvikler nogle forslag.
Kommissionen har jo også ret, når den nu endelig siger - som Europa-Parlamentet har sagt de sidste to år - at kriser i andre dele af verden ikke skåner Den Europæiske Union som en ø, der kan finde ro, fred og stabilitet midt i et stormfuldt hav. Nej, her må vi som Europæisk Union gribe til handling, og vi kan handle, hvis vi får bragt de forskellige aktører sammen, som er involveret i at skabe gunstige makroøkonomiske betingelser i Den Europæiske Union, og især får dem til at afstemme deres politik. Politisk koordinering er jo også et af trylleordene i forbindelse med den succes, som den amerikanske politik har haft med hensyn til vækst, investeringer og beskæftigelse.
For os drejer det sig nu om at finde en forklaring på, hvorfor vi allerede nu har en pause i væksten igen, selvom vi har historisk lav inflation og faktisk allerede taler om, at inflationen er død. Vi må spørge os selv, hvorfor den økonomiske udvikling med de gunstige udbudsorienterede rammebetingelser ikke har været så stimulerende for det private erhvervsliv, og hvorfor der ikke bliver investeret. Det er, når alt kommer til alt, vores centrale problem. Her er der virkelig behov for indbyrdes afstemning mellem aktørerne.
Jeg tror, at det foruden de virkelig ansvarsbevidste fagforeninger også er pengepolitikken, som skal spille en rolle, nemlig den rolle, som den tilskrives i henhold til artikel 105 i Maastricht-traktaten. Først da vil det være muligt faktisk også at gå andre nye veje og at gennemføre nye infrastrukturprojekter i Den Europæiske Union. Vi har brug for alle handlende personer. Vi har ikke kun brug for finansministrene. Vi har brug for pengepolitikken, vi har brug for arbejdsmarkedets parter, og vi har endelig brug for risikovillighed fra Kommissionens og Rådets side for at få moderniseret infrastrukturpolitikken for i et samarbejde mellem den offentlige og den private sektor virkelig at opnå investeringer, som virker stimulerende på beskæftigelsen.

Christodoulou
Fru formand, Kommissionens økonomiske årsberetning er et vigtigt dokument, der omhandler Unionens økonomiske aktiviteter på internationalt plan, og det, hr. Fourçans' betænkning gør så godt og effektivt, er at tilføre spørgsmålet dynamik samt tage nogle politiske standpunkter, hvilket er meget nyttigt og gavnligt.
Jeg har først en bemærkning til den omtale, der er af euroens indførelse først på året. Jeg havde forventet en mere omfattende analyse, men eftersom betænkningen er helt fra den 20. januar, var det ikke muligt at tage stilling på et så tidligt tidspunkt.
I hvert fald tror jeg, vi er nødt til at se langt grundigere på spørgsmålet, og jeg tror ikke, vi kan behandle monetær stabilitet som et mål i sig selv, selvom man absolut ikke skal underkende betydningen heraf. Monetær stabilitet er en del af en generel politik, og erfaringen har vist os, at hver gang vi følger en økonomisk, eller i endnu højere grad en monetær politik med et enøjet formål og ignorerer følgerne for andre sektorer inden for økonomien, bliver resultaterne ikke for gode. Det dynamiske element er derfor afgørende, og vi er nødt til at forsøge at glemme den meget golde fiksering på mekaniske strategier over for økonomiske fænomener og se på, hvordan et policy mix kan anvendes, så den afspejler de dynamiske fænomener. Hvis vi ikke gør dette, er jeg bange for, at vi er prisgivet de politiske sirener, der tror på løsninger, som ser bort fra alle erfaringer og bliver ved at behandle økonomiernes klassiske strukturelle problemer med anticykliske midler. Jeg tror ikke, at en rentenedsættelse på 1/4 enhed vil have en så grundlæggende betydning, at den ændrer økonomiens strøm i Europa. Jeg synes ikke, det er særlig konstruktivt at prøve at løse økonomiske spørgsmål, som udelukkende vedrører en enkelt økonomi, ved at forsøge at skabe tilsvarende forhold på europæisk plan.
Derfor vil jeg sige, at vi er nødt til at se på, hvordan euroen kan bruges som et fornuftigt redskab til økonomisk vækst, jeg synes ikke, vi skal lade den miste sin værdi, og vi skal især ikke forsøge at bruge den til at løse andre problemer på et midlertidigt grundlag uden at tænke længere ud i fremtiden, hvilket er det, vi i sidste instans alle skal stræbe efter, da vi jo ved, at løsningen på arbejdsløshedsproblemet, som er det største problem i den europæiske økonomi, ikke kan løses med tilfældige og helt midlertidige anticykliske metoder, men kræver en meget dyb og radikal strukturel løsningsmodel.

Goedbloed
Fru formand, hr. kommissær, jeg takker Kommissionen for den klare rapport og også hr. Fourçans for hans betænkning. Jeg mener, at det er fornuftigt at debattere dette emne udførligt under disse særlige forhold, nu hvor vi for første gang arbejder inden for rammerne af euroen. Hr. Hendrick har peget på, at vores største problem i det forløbne år, arbejdsløsheden, ikke er faldet i EU. Det er heller ikke overraskende, når man tænker på, at der i det sidste halvandet år har været tre formandskaber, formandskaber med socialdemokratiske statsministre, henholdsvis forbundskanslere.
De opskrifter, som fremlægges af bl.a. det nuværende formandskab gennem det, hr. Lafontaine siger om, at staten skal investere mere og det på en mere keynesiansk måde, og den skal ikke rette sig så meget efter aftaler med hensyn til bl.a. stabilitetspagten, tiltaler ikke Den Liberale Gruppe. Vi konstaterer også i Kommissionens analyse og i hr. Fourçans betænkning, at især de lande, som i de forløbne år har gjort god brug af den økonomiske vækst, har truffet strukturelle foranstaltninger og har bragt budgetunderskuddet ned, at de såvel vedrørende beskæftigelsen som nedsættelsen af statsgælden har haft succes og derved har bragt sig i en situation, hvor de også har skabt grundlag for succes i fremtiden. Det er derfor, og det er et spørgsmål til kommissæren, efter vores mening utilfredstillende, hvad der står i de tre store landes konvergensprogrammer i øjeblikket. De er for optimistiske. Når vi om lidt drøfter de globale, økonomiske retningslinjer, er det nødvendigt - måske kan Kommissionen alligevel meddele, hvordan den vil fremme dem - at de nationale myndigheder sørger for, at de kommer med strukturelle planer, hvor arbejdsgivere, arbejdstagere og staten alle tager del i ansvaret og ikke kun én part, nemlig staten.

Svensson
Fru formand, der hersker en naiv tro på, at euroen vil frelse os fra alle økonomiske problemer. Det er på tide at vågne op af denne drøm. Vi ved, at euroen falder, kursen er for høj - euroen falder i forhold til dollaren, og den falder i øvrigt også over for den lille svenske krone, hvilket er ret bemærkelsesværdigt. Finanspladserne svigter euroen til fordel for dollaren. Derfor er det nødvendigt at stabilisere euroen på et lavere niveau.
Hvorfor sker alt dette? For det første fordi de restriktioner, der pålægges landene, hindrer en aktiv konjunkturpolitik og en offensiv politik for vækst og beskæftigelse fra staternes side. For det andet fordi der findes en deling af magten over den økonomiske politik mellem en helt uansvarlig og demokratisk ukontrollabel centralbank på den ene side og regeringerne på den anden. Denne deling vanskeliggør en konsekvent og sammenhængende politik. For det tredje fordi kravene om harmonisering af den økonomiske politik mellem landene er helt forfejlede. Eftersom landene har forskellige økonomier og strukturer, må de kunne variere deres politik, hvis de skal kunne opnå de samme fælles mål. Hvis man derimod tvinger dem til at anvende samme politik, når de er forskellige, fører det til øgede forskelle og i praksis til ustabilitet. Konvergens i politikken fører til inkonsekvens i økonomien. Variation i den økonomiske politik kan derimod efterhånden føre til en reel konvergens mellem økonomierne.
Erfaringerne viser, at alle systemer med faste valutakurser eller store systemer med samme valuta før eller siden geråder i krise. Sådan var det i 1931, sådan var det i 1992. Det, vi har brug for, er et valutasamarbejde med justerbare kurser, så man på en velordnet og aftalt måde kan parere forskellige økonomiske forandringer. Det har vi brug for sammen med en aktiv konjunkturpolitik fra staternes side og en effektiv kontrol med finanskapitalens bevægelser.

Blokland
Fru formand, der er intet nyt under solen. Også nu, hvor euroen er kommet, er vækst, beskæftigelse og stabilitet vigtige målsætninger i den økonomiske politik. Det er jeg helt enig i. Men i mellemtiden forbavser jeg mig over en vigtig, hermed stridig bemærkning, nemlig at strukturen og virkningen af den europæiske økonomi er ændret grundigt på grund af konvergensprocessen. Hvis det forholdt sig sådan, havde alle ordene om problemet med den høje arbejdsløshed ikke været nødvendige.
Fremme af beskæftigelsen var også et mål, da det indre marked blev oprettet i 1992. Altså intet nyt. Vi skal lige så lidt forvente, at ØMU'en er løsningen. Den politiske koordination, som Kommissionen lovpriser som en økonomisk mirakelolie, vil ikke fungere. Årsagerne til arbejdsløsheden er strukturel, og løsningen skal findes på regionalt plan.
Den nuværende internationale finansielle krise viser ØMU'ens svage sider. Det er iøjnefaldende, at det netop er de tre største ØMU-lande, der har vanskeligheder og som snapper efter vejret i ØMU'ens spændetrøje. De, der er overraskede herover, kan læse protokollerne fra maj 1998. Allerede dengang var det klart, at Frankrig og Italien strukturelt set ikke opfyldte betingelserne for medlemskab af ØMU'en. At Kommissionen insisterer på en fortsættelse af de strukturelle reformer og løntilbageholdenhed, er forståeligt, men det kommer for sent. Og det er heller ikke nyt.
I øvrigt kan jeg i det store hele gå ind for den foreliggende betænkning. Men de 22 ændringsforslag er uacceptable. Jeg håber, at Parlamentet forkaster dem alle.

Formentini
Fru formand, den betænkning, vi drøfter i dag, er yderst vigtig, da det faktisk drejer sig om at tilrettelægge det, der vil være Fællesskabets holdning eller vores folks Unions holdning, og den kommende udvikling. Der er ingen tvivl om, at euroens indførelse - efter et øjebliks eufori - har ført til en fase med indgående overvejelser, der også skyldes den udvikling, vi havde håbet på, men som ikke fandt sted, nemlig en udvikling, som for vores befolkninger ville være en helt naturlig ting i kraft af de arbejdstraditioner, der kendetegner dem. For at nå dertil har vi nemlig måttet føre nogle restriktive politikker, der har haft en negativ indflydelse på beskæftigelsen. Fra nu af skal regeringernes og økonomiernes store indsats - og således også de erhvervsdrivendes og de ansattes store indsats - derfor tage sigte på at genstarte en proces, der giver mulighed for økonomisk udvikling og som følge heraf for en vækst i beskæftigelsen.
Vi europæere er meget stolte af vores traditioner, og vi tror på det frie marked, men vi mener, at det er nødvendigt at bevare særprægene ved vores økonomiske system, der ikke er et totalt ubarmhjertigt system, og som således er et system med frihed, som undertiden grænser til nogle yderst afslappede holdninger til de svageste i det sociale system. Vi har en tradition for udvikling, hvor man respekterer samfundets betingelser, og hvor man således respekterer alles behov. Det er en harmonisk udvikling, der i begyndelsen måske ser ud til at være langsommere, men som til sidst giver de nødvendige resultater.

Berès
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er helt tydeligt, at den økonomiske årsberetning spiller en endnu større olle, nu hvor vi er i euroområdet. Det er ved hjælp af denne, at vi skal definere EU's nye handlingsplaner, for vi ved jo alle, at vi ikke kan løse arbejdsløshedsproblemet uden en høj vækst. Men hvordan fører vi en vækstskabende politik på EU-niveau? I den henseende tror jeg, at Fourçans-betænkningen er en god betænkning, den skal bare have tilføjet et par af de ændringsforslag, som vi har fremsat.
Først og fremmest er det nødvendigt med en udvikling på investeringsområdet, og dette gælder både de offentlige og de private investeringer. Vi må se at få iværksat de store projekter, som vi har talt om så længe. Måske skulle vi revidere den liste, som vi udarbejdede til at begynde med. Måske skulle vi i højere grad koncentrere os om de nye sektorer såsom de nye kommunikationsteknologier, socialt boligbyggeri eller nærtransport, som alle er vækst- og jobskabende faktorer. Måske skulle vi også forestille os, at strukturelle reformer er nødvendige. Men sådanne reformer er kun mulige, når der er vækst. Vi kan derfor ikke skabe arbejdspladser udelukkende ved hjælp af strukturelle reformer, vi skal også have vækst
For at skabe denne vækst må vi uden tvivl indføre en ny skattepolitik, og i Fourçans-betænkningen har man med god grund medtaget nogle af vores ændringsforslag vedrørende en sænkning af momssatsen. Jeg tror, at det er denne vej, vi skal gå. Dette antyder, at vi i Den Europæiske Union skal have en større skatteharmonisering end den, vi har i dag, og med overholdelse af en vis kodeks. For hvis vilaver en skatteharmonisering udelukkende for at begrænse medlemsstaternes selvbestemmelsesret på budgetområdet, vil vi ikke vinde kampen mod arbejdsløsheden. Skatteforholdene skal bringes i ligevægt igen, og det skal ske til fordel for jobskabelsen. Endelig har vi, som det er foreslået i nogle af min gruppes ændringsforslag, brug for en nyplanlægning af pengepolitikken.
Vi kan sagtens forstå, at vi befinder os i en periode, hvor Centralbanken er ved at slå sin autoritet og sin legitimitet fast. Det er en ny institution, og den skal have tid til at komme i gang. Men vi skal dog overholde traktaten nøje. Og i traktaten står det helt tydeligt, at så snart der er opnået prisstabilitet, er det via pengepolitikken, at Unionen skal opfylde sine andre vigtige mål, og et af disse er helt klart beskæftigelsen.
Med hensyn til hvilke instrumenter vi skal anvende, fru formand, lad mig sige et par ord om dette bare for atter at understrege, hvor vigtigt det er med en koordineret metode for de overordnede politiske og økonomiske retningslinjer, og dette gælder ligeledes beskæftigelsespolitikken. Vi må for at nå dette mål koncentrere os mere om den sociale dialog, og hvordan den fungerer, medmindre vi vil risikere, at koordineringen mellem Rådets topmøder og Unionens forskellige politikker forbliver tomme ord.
Tilsidst vil jeg sige, at vi havde håbet på, at man i beretningen i år havde gjort sig flere tanker om de forskellige økonomiske politikker og deres mulige udvikling.
Endelig håber jeg, at Parlamentet kan indføre nogle af de ændringsforslag, som vi har fremlagt, for at Fourçans-betænkningen kan blive accepteret af min gruppe.

Herman
Fru formand, vi står over for en arbejdsløshed, hvor man formoder, at ca. 80 % af den er strukturbestemt, så uanset hvad Randzio-Plath siger, vil logikken, at vi især skal koncentrere os om de strukturelle reformer. Men lad os ikke være naive, alt dette her er jo et politisk problem. Hvis man vil til magten i dag, skal man ikke føre strukturpolitik. De, der har gjort det, er alle blevet jaget bort. De, der er kommet til magten, giver kun lovninger på meget lette løsninger.
Det er det, vi ser eksempler på i dag. Det er meget nemmere at sænke rentefoden, øge de offentlige udgifter og altså ikke røre ved svære ting som uddannelse af arbejdskraft, sænkning af arbejdsomkostninger osv. Uanset hvad Katiforis siger, er uenigheden mellem os derfor ikke af videnskabelig eller økonomisk art. Vi kan jo bare invitere de store fagmænd endnu en gang og lytte til, hvad de har at sige. De er alle enige på dette punkt. Det er ikke mellem økonomer, at der er amp, det er på det politiske plan. Derfor er det meget lettere at føre makroøkonomisk politik, end det er at føre strukturpolitik. Og det er dette, der skiller os!
Fru Randzio-Plath, som altid refererer til den amerikanske økonomis succes, gør præcis det modsatte af, hvad amerikanerne gør, præcis det modsatte! Hun låner Federal Banks strategi. Federal Bank står med et føderalt budget i overskud og et arbejdsmarked med stor bevægelighed. Federal Bank står over for arbejdsomkostninger, der er 25-30 % lavere end vores. Og så undrer Randzio-Plath sig over, at strategien fungerer så fint i USA og så dårligt hos os.
Lad os nu være realistiske og være ærlige over for os selv. Det er ikke populært at føre en succesfuld beskæftigelsespolitik. En sådan politik er langsigtet, og det er derfor, at vi ikke praktiserer den i EU. Så simpelt er det!
Bifald

Trizza
Fru formand, vores indtræden i Den Økonomiske og Monetære Unions tredje fase udgør et vanskeligt tidspunkt, der gør Europa-Parlamentet ansvarligt over for borgerne. Parlamentet skal give et afgørende bidrag til debatten og til fastlæggelsen af retningslinjerne for den økonomiske politik, idet det benytter sig af nogle instrumenter, der gøres stærkere med statistiske informationer og mere detaljerede analyser. Det er væsentligt med en overvågning for at kunne imødegå den fase med strukturelle reformer, som indførelsen af den fælles valuta nødvendigvis må fremskynde. De strukturelle ændringer i teknologierne nødvendiggør en arbejdspolitik, hvor man satser på uddannelse, omskoling og videreuddannelse, hvilket vil bidrage til at øge produktiviteten og konkurrenceevnen. Med det er ikke nok blot at gøre dette. Beskæftigelsesfaktoren styrkes ved, at man fremmer konkurrence- og iværksætterånden, idet man letter skattebyrden og harmoniserer medlemsstaternes skattepolitikker. At øge de erhvervsdrivendes tillid har en positiv indflydelse på de produktionsfremmende investeringer og på beskæftigelsen.
Medlemsstaterne skal fortsætte med at forfølge målet om balance på budgettet ved at reducere underskuddene uden at øge de offentlige udgifter. Euroens værdi skal fastlægges af markedet og af svingningerne på dette marked. Det er ikke hensigtsmæssigt, at medlemsstaterne hver for sig beder Den Europæiske Centralbank om at sætte satserne ned. Det skal være Den Europæiske Union, der har den politiske kontrol, og ikke de enkelte stater. Man skal passe på de asymmetriske chok, idet man forsøger at efterligne det, der finder sted i USA. Det kan man dog kun gøre, hvis Den Økonomiske og Monetære Union følges kraftigt op af en politisk union.

Pérez Royo
Fru formand, jeg må indledningsvis sige, at vi ikke er enige i forslagene i Kommissionens meddelelse om den økonomiske årsberetning for 1999.
Kommissionens meddelelse, som er grundlaget for fastlæggelsen af de store økonomiske retningslinjer, tager udgangspunkt i en analyse, som efter vores opfattelse ikke kan billiges.
Titlen på meddelelsen er »EU's økonomi ved indførelsen af euroen: fremme af vækst, beskæftigelse og stabilitet«. Jeg har ledt i meddelelsen efter stimuleringen til vækst, beskæftigelse og stabilitet. Der er klart nok en vis glæde over stabiliteten, men De vil ikke kunne finde stimuleringen til vækst, ej heller til beskæftigelse nogen steder i den.
Efter to år med vækst, om end ikke alt for høj vækst, befinder den europæiske økonomi sig for øjeblikket i en pausesituation. Vi kan diskutere, om det er indledningen til en recession, eller om der blot er tale om en sænkning af hastigheden, men oplysningerne vækker i hvert fald bekymring. De tre største økonomier i EU, som sidder på 75 % af BNP i euroområdet, befinder sig i følgende tilstand. Den tyske økonomi har oplevet en negativ vækst i det fjerde kvartal sidste år, den italienske økonomi har gennem de seneste to år oplevet en meget skrøbelig vækst på under 1, 5 %, og den franske økonomi higer efter at revidere vækstudsigterne for i år, selvom det er det af de tre lande, der klarer sig bedst.
Der er altså en reel risiko for den europæiske økonomi og endog for verdensøkonomien, hvis jeg må være så fri. Med næsten hele verden, undtagen USA og Europa, i recession ville en eventuel standsning af det europæiske lokomotiv, og jeg tør slet ikke tænke på en standsning af det amerikanske lokomotiv, som også er muligt, have katastrofale konsekvenser for verdensøkonomien og -situationen.
I denne situation kan vi diskutere, om arbejdsløsheden er strukturelt eller konjunkturelt betinget. Det, der står klart, er, at arbejdsløsheden på kort sigt, ja endog på mellemlangt sigt, vil fortsætte på et niveau, der er uacceptabelt for vores samfund.
Hvad fortæller Kommissionen os derom? Efter at have analyseret stabilitetssituationen på ganske tilfredsstillende vis oplyser den os, at der er tale om en favorabel situation med hensyn til pengestabilitet, og at disse positive følger kan stimuleres ved hjælp af en øget forbedring af policy mix 'et, som det udtrykkes på side 39.
Men lad os gå lidt længere frem til side 67, hvor vi får at vide, at hullet i produktionen i euroområdet fortsat er ubestrideligt negativt på grund af den manglende udnyttelse af produktionskapaciteten og den store slaphed på arbejdsmarkedet. Ikke desto mindre fortælles vi endvidere, at man med hensyn til budgetpolitikken for 1999 forventer en genoptagelse af den gradvise strukturelle nedbringelse af budgetunderskuddene. Vi er ikke enige heri, selvom vi dermed risikerer at blive anklaget for at være keynesianere. Vi tror snarere på forudsigelsen i en anden rapport, Rapport sur l'état de l'Union af Jean-Paul Fitoussis, som netop er blevet udgivet, og hvori det hedder, at intet tyder på, at vi står foran en situation med overdreven afslapning i budgetpolitikkerne. Det lader snarere til, at pengepolitikkens overdrevne restriktive karakter har haft det største ansvar for stigningen i euroområdets budgetunderskud i løbet af firserne og endog i starten af halvfemserne.
Regeringerne har interesse i at samarbejde tydeligt og mere systematisk i Euro-Rådet med det formål at skabe den størst mulig harmoni mellem pengepolitikken og budgetpolitikkerne. Vi forventer en beslutsom handling i Euro-Rådet for at relancere den vækst, som i øjeblikket mangler i Europa, herunder gennem budgetpolitikken.

Mendes Bota
Fru formand, det er nødvendigt at imødegå tendensen til psykologisk zigzag i de økonomiske analyser og prognoser. Man går for hurtigt fra eurofori til euroskepsis og vice versa. Man vakler mellem forbrugernes optimisme og industriens tvivl. Ja, vi skal være bekymrede. Ja, vi skal være opmærksomme på faren for økonomisk uføre, som både kan komme udefra og fra EU-landene selv. Men det budskab, som Parlamentet skal sende befolkningerne og regeringerne, må ikke handle om pessimisme, men om fasthed og krav, som de skal leve op til.
1999 bliver trods alt et år med vækst inden for Fællesskabet. Måske 2 %, måske 2, 5 %, men vækst. Og den egentlige succes vil bestå i at få denne vækst til at skabe beskæftigelse. Gid der må være klogskab til at styrke samordningen af budget, løn-og pengepolitikken. Gid der må være mod til at udgå enhver fristelse til at afvige fra den fastlagte politik og sætte opfyldelsen af stabilitets- og vækstpagten på spil. Denne pagts troværdighed er den største garanti for lave renter på langt sigt og en inflation under kontrol. Der skal gøres en kollektiv indsats, som involverer arbejdsmarkedets parter, når det gælder samordning af lønpolitikken, og som involverer medlemsstaternes regeringer, når det gælder om at fremskynde de nødvendige strukturreformer og komme ud over deres egne stabilitetsprogrammer, hvor budgetkontrolmålene er yderst begrænsede, men dog tenderende mod ligevægt, måske sågar overskud senest i år 2002.
De offentlige investeringsudgifter svarede i de 15 EU-lande til 3 % af BNI i 1991. Siden da er denne andel støt gået ned og svarer i 1998 til kun 2, 1 %. En relancering af de transeuropæiske transportnet, en satsning på uddannelse, på opkvalificering og på informationssamfundet kan bidrage til at vende denne situation. Samtidig må skattetrykket på arbejde nedsættes, og budgetunderskuddene reduceres. Det er denne type nyheder, anbefalinger og prognoser, som man må forvente i de store økonomiske retningslinjer, som er stillet i udsigt til den 30. marts.
Vækst, beskæftigelse og stabilitet er de magiske ord i den politiske diskurs for tiden. Og denne stabilitet begynder i Europa, også på baggrund af finanskriserne i Rusland, Sydøstasien og Latinamerika eller overophedningen i den amerikanske økonomi. Nu skal vi bevare roen midt i stormvejret.

Lukas
Fru formand, hr. Fourçans peger i sin bemærkelsesværdige betænkning med al tydelighed på de vigtige emner i den europæiske økonomiske politik. Han plæderer for en stabilitetsorienteret pengepolitik og en solid budgetpolitik. Det tilslutter vi os.
Vi deler hans bekymring over størrelsen af de prognosticerede offentlige underskud i Tyskland, Frankrig og Italien, som er på 2 % af BNP eller mere. Hvis der skulle opstå en krise, ville der set i lyset af disse landes økonomiske vægt være grund til at frygte alvorlige konsekvenser for de mindre partnerlande. Blandt de mange forslag, som jeg støtter, kan jeg kun nå at fremhæve tre: ønsket om i større omfang at knytte investeringerne til områderne forskning, uddannelse og efteruddannelse af hensyn til konkurrenceevnen, ønsket om at sænke forbruget af ikkevedvarende ressourcer, samtidig med at der udvikles nye teknologier, og endelig nødvendigheden af at sænke arbejdskraftsomkostningerne uden at bringe finansieringen af den sociale sikkerhed i fare.

Katiforis
Fru formand, først vil jeg gerne sige med hensyn til den amerikanske økonomi, at USA var i krise i 1992 og kom ikke ud af krisen ved at slække på bestemmelserne, for de var ikke særligt stramme i forvejen, og der fandtes ikke den regulering af markedet, som hr. Herman siger hæmmer den europæiske økonomi. USA kom ud af krisen i 1992 og opnåede det økonomiske opsving med Reagans underskud. Dette er kendsgerninger, som De ikke kan ignorere, når De nu vil være så realistisk. Hvad det øvrige angår, er vores uoverensstemmelser selvfølgelig politiske. Vi vil have en politik, der gavner arbejdstagerne, De vil have en politik til fordel for børsmæglerne! Og hvem er sværest at være uvenner med, arbejdstagerne eller børsmæglerne? Det vil tiden vise. Vores arbejde er slet ikke let, som De antyder, men vi søger heller ikke det lette. Vi har en radikalt anderledes social og politisk holdning.
Hvad betænkningen angår, vil jeg gerne komplimentere hr. Fourçans for den intellektuelle kvalitet af hans arbejde, men desværre kan jeg ikke tilslutte mig hans generelle standpunkt, som naturligvis kan tilskrives hans politiske holdning. Kommissionens beretning har nu anvendt den samme teknik i fem år. Den benytter sig af enhver lille, tilfældig økonomisk forbedring til at sige »Der kan I se, vores politik virker, det begynder at gå fremad for Europa«. Hver gang vi har nedgang, er det ikke vores skyld, det er de andres. Det skyldes kriserne i den tredje verden, og det er den tredje verden selv, der har skylden, vores egne spekulanter har ikke noget med det at gøre. Hverken Kommissionens beretning eller Fourçans' betænkning beskæftiger sig med vores egen spekulation og dens ansvar for de økonomiske katastrofer i Asien, katastrofer, som vi kommer til at betale for og allerede er begyndt at betale for.
Den europæiske økonomis gennemsnitsvækst har lagt sig fast på 1, 9 %, det vil sige 1 % lavere, end den skal være, for at vi kan mindske arbejdsløsheden. Sådan har det været i ca. 10 år. Investeringerne stagnerer, selvom kapitalgevinsten har nået det samme niveau som i 1960. Hverken hr. Fourçans eller Kommissionen gør sig den ulejlighed at undersøge, hvorfor det er sådan.
For to år siden sagde den beretning, vi behandler her i dag, at væksten i Europa ikke længere er baseret på eksporten, men begynder at basere sig på den interne efterspørgsel og på investeringerne. Hvad er det, vi ser nu? Lige så snart den internationale økonomiske krise begrænser den europæiske eksport, begynder recessionen igen. Hvor er den indre dynamik, som de siger, vi begynder at få? Vi står i stampe, men har ikke i sinde at acceptere, at den politik, Kommissionen indfører, ikke virker, og at vi er nødt til helt at forkaste den. Vi er blevet ligesom Bourbon-slægten, hr. Fourçans og hr. kommissær, som aldrig tog ved lære og heller aldrig glemte. Og De ved jo, hvad der skete med dem på grund af denne holdning.

Ilaskivi
Fru formand, nu da Den Europæiske Centralbank har påbegyndt sit virke, er hele EU's finanspolitiske maskineri klar til at besvare udfordringerne i forbindelse med den fremtidige økonomiske udvikling. ECB's, Kommissionens og Rådets koordinerede samarbejde får en central placering i bestræbelserne på at garantere en gunstig udvikling både på EU-niveau som helhed og i medlemslandene.
Det må understreges, at den stabilisering af møntværdien, som ECB kraftigt understreger, ikke må være den økonomiske politiks eneste mål. En tilstrækkelig vækst og et forsvar mod konjukturudsving skal have lige så stor prioritet. Kun således kan vi sikre den høje beskæftigelse, som set fra et nationalt synspunkt er af yderste vigtighed.
ECB støtter sig i sin politik hovedsageligt på en regulering af pengeværdien. Den tror på den kvantitetsteoretiske tankegang. Denne lære hører til i dette århundredes begyndelse, ikke i det nye årtusindes tankeverden. Det er heller ikke rigtigt af Kommissionen fortsat at fremhæve konvergenskriteriernes overbetonede efterlevelse. Herved tager man ikke højde for principperne i Keynes' finans- og budgetpolitik. Overskuddet skal forhindres i at overophedes, og ved fare for lavkonjunktur skal man være parat til at genoprette ved hjælp af underskud.
Budgetunderskuddet burde granskes inden for rammerne af hele konjunkturcyklussen. Dette accentueres nu, hvor de tre største eurolandes offentlige underskudsprognoser for det indeværende år er mindst 2 %, det vil sige udslags- eller genopretningsmidlerne er nærmest ikkeeksisterende. Parlamentet må altså følge udviklingen og ved behov ophæve sin røst til fordel for en rimelig vækst-, beskæftigelses-, struktur- eller genopretningspolitik.

Ettl
Fru formand, mine damer og herrer, det bliver ganske vist fremhævet ved enhver given lejlighed, hvor nødvendigt det er at koordinere den økonomiske politik, men praksis viser, at der stadig er lang vej fra at analysere og vurdere de vigtigste aspekter i den økonomiske situation til at indlede de nødvendige beslutninger. Det er derfor ved at være på tide at udarbejde en handlingsplan, så vi kan komme videre med sagen.
Også den foreliggende betænkning af hr. Fourçans, som jeg i store træk er tilfreds med, savner som konsekvens af sine forslag stadig mod til mere, til bedre koordinering af den økonomiske politik og pengepolitikken. Økonomiske rammebetingelser, som er overskygget af investeringstræthed, vil ikke give os det nødvendige skub i vækst og beskæftigelse.
I denne forbindelse vil jeg gerne gøre opmærksom på, at vi kun sparer, fordi vi er bange, og at det ikke er tilstrækkeligt at tilbede saneringen af budgetterne som en afgud, hvor betydningsfuld den end måtte være. Det har ikke noget med den ofte misforståede keynesianisme at gøre. Så længe det ikke lykkes at føre en koordineret økonomisk politik ved hjælp af en fornuftig diskussion, hvor også pengepolitikken spiller en afgørende rolle, både inden for og uden for Den Europæiske Union, bliver det vanskeligt at fremme beskæftigelse, vækst og stabilitet.
Fourçans' betænkning behandler spørgsmålet om indkomst og konkurrence på en meget ansvarsbevidst måde. Dermed skulle det være sikret, at den nuværende økonomiske situation, som ikke er enkel, ikke tilføres flere negative effekter i forbindelse med købekraften. Det ville sætte væksten tilbage, hvilket netop nu ville være det værste, der kunne ske for os. Det, vi har brug for nu, er impulser, impulser og større mod til større beskæftigelse og større vækst.

Porto
Fru formand, den økonomiske årsberetning for 1999, det første år med euroen, fremhæver på passende vis de fremskridt, der er blevet opnået i og med, at en stabilitetskultur og en retningsgivende stabilitetsramme nu er solidt etableret i Unionen. På denne måde er der opnået det, der i beretningen - som jeg ønsker kommissæren tillykke med - anses for en veritabel mental revolution i alle medlemslandene.
Det er sket, fordi den nominelle konvergens, som Maastricht-traktaten krævede for indtræden i euroen - hvor man har nået »historisk lav inflation og rente og forbedret budgetsituation« - ikke har haft negativ effekt for den økonomiske vækst, der var på 2, 7 % i 1997 og på 2, 9 % i 1998, og hvor der desuden i forhold til de foregående fem år har været en bedring i beskæftigelsen med 5, 1 millioner nye arbejdspladser i perioden mellem 1996 og 2000 efter et fald på 4, 6 millioner mellem 1991 og 1995.
Denne succes har i øvrigt været tilfældet i en periode med betragtelig ustabilitet på verdensplan, navnlig i Rusland og senere også i Latinamerika - med 20 % af verdensøkonomien i recession og 10 % tæt på.
Det drejer sig om et forhold, der medfører den nedjustering, der nu sker for året 1999. Da der på baggrund af de opnåede resultater imidlertid ikke kan herske tvivl om, at vejen mod Den Økonomiske og Monetære Union er den rigtige, er det, der skal til, en fast og realistisk politik, således som hr. Fourçans også foreslår det i sin betænkning, som jeg lykønsker ham for.
Af de forskellige forhold vil jeg blot nævne dette: De offentlige investeringer fortjener helt sikkert særlig opmærksomhed, eftersom budgetunderskuddet på grund af stabilitets- og vækstpagten ikke må stige. Ordføreren understreger i punkt 25 og 26, »at det ville være af interesse at gennemføre en undersøgelse, der fører til en harmoniseret og sammenhængende definition af de offentlige investeringer i Den Europæiske Union som helhed«, idet en stigning i disse »kan føre til en omlægning af de offentlige udgifter«. Ved siden af andre vigtige indgreb, der dog måske er mindre præcise, så som markedssmidiggørelse og opkvalificering af arbejdskraften, er de offentlige investeringer et vanskeligt konkretiserbart mål, og det er derfor nødvendigt, at Unionen, især Kommissionen og medlemslandene, gør sig yderligere overvejelser over de konkrete foranstaltninger, der skal gennemføres med henblik på denne rationalisering.

Metten
Fru formand, den økonomiske årsberetning er for Parlamentet en god lejlighed til at levere input til de globale retningslinjer for den økonomiske politik. I disse globale retningslinjer er det især vigtigt at vide, hvilket politisk mix man anbefaler Unionen og medlemsstaterne. Det drejer sig traditionelt om budgetpolitikken, den monetære politik og lønudviklingen, for det er de tre vigtigste makroøkonomiske faktorer, som Unionen kan påvirke. Eksterne faktorer spiller en begrænset rolle, fordi de kun udgør 10 % af Unionens BNP.
Hvilken politisk mix passer til den nuværende situation? Den økonomiske vækst falder, og Kommissionen varsler en yderligere nedadgående udvikling. Den officielle inflation er faldet til under 1 %, så den virkelige inflation, og her tages der hensyn til fejlberegninger, næsten er nul. Hvis prisstabiliteten trues, er det af deflationen. På grund af beskæftigelsesgrænsen på 2-2, 5 %, der er indbygget i væksten, vil arbejdsløsheden ikke falde yderligere. Der skal nu gøres noget for at ændre vækstforsinkelsen. Men hvad?
Medlemsstaternes budget giver endnu ikke mange muligheder, især de store landes, som egentlig burde trække læsset. I lønudviklingen er der nogle, men begrænsede muligheder. Lønningerne er mindre end produktivitetsudviklingen, hvilket ikke er nødvendigt i det europæiske erhvervsliv, som svømmer i penge. Lønningerne kan være med til at fremme forbruget. Det er nødvendigt, fordi det er forbrugerne, som holder den europæiske økonomi oppe i øjeblikket. I den forbindelse er det vigtigt, at ECB sænker renten yderligere, så det bliver billigere at investere, og forbrugerne køber mere og sparer mindre. Gennem næsten-deflationen er det nu muligt, og det er nødvendigt på grund af nedturen i den europæiske økonomi. På grund af den lave inflation er den reelle rente for høj, og derfor skal ECB handle ud fra dens pligt til at støtte Unionens økonomiske politik.

Garosci
Fru formand, præsentationen af den økonomiske årsberetning minder altid om præsentationen af en liste med klagepunkter over det, der ikke fungerer i Den Europæiske Union. I år er billedet dog helt nyt. Der er et obligatorisk tvangsinstrument, nemlig euroen, som tvinger os til en samhørighed, der er forskellig fra de foregående år. Som bekendt har alle medlemsstaterne nedjusteret vækstberegningerne fra efteråret »98, og Frankrig, Tyskland og Italien tegner sig som bekendt alene for de tre fjerdedele af BNP i eurozonen. Hvis blot en af disse stater kommer i krise, vil det gå ud over hele billedet. Vi har således tre nye dimensioner, som der skal findes mindst tre løsninger på. De nye dimensioner er for det første en ny ensretning som følge af euroen, det vil sige en skatte-, afgifts- og bankharmonisering - så sent som i går ved midnatstid drøftede og kritiserede vi de banker, der endnu ikke har accepteret euroen - for at fortsætte med at rette op på de enkelte medlemsstaters budget. For det andet drejer det sig om et nyt forhold mellem sektorerne, hvor den tertiære sektor vinder frem. Man bør se med større interesse på handel, turisme, serviceydelser og håndværk. Endelig er der tale om en ny dimension inden for markedet. De store virksomheder har naturligvis en funktion, men det er navnlig de små og mellemstore virksomheder, vi skal rette blikket mod i fremtiden.
De tre løsninger er følgende: en økonomisk, men også social vurdering af markedet, en realistisk lønpolitik, navnlig for de unge, der er på jagt efter deres første job, og endelig nogle målrettede offentlige investeringer, som er i harmoni med de private investeringer. I den forbindelse tror jeg, at retningslinjerne for den økonomiske politik bør koordineres med beskæftigelsesstrategien, og euroen er og bliver således den vigtigste løsning og samtidig en mulighed her på dette historiske tidspunkt i den europæiske konstruktions historie. Den er naturligvis ikke målet i sig selv, men et middel til at nå dette mål, og den bør altid betragtes som et stærkt udgangspunkt, sådan som det var vores hensigt, men stadig kun et udgangspunkt.

Rübig
Fru formand, mine damer og herrer, vi taler om en beskæftigelsespagt, og dermed mener vi, at man kan sikre beskæftigelsen, hvis arbejdsgiver- og arbejdstagerrepræsentanter sammen formulerer mål for beskæftigelsespolitikken. Her skal vi passe på, for beskæftigelse og skabelse af arbejde bestemmes alene af forbrugerne. Forbrugerne, vi, borgerne, bestemmer, fra hvilke firmaer og fra hvilke regioner der bliver købt varer. Forbrugerne er gud ske lov meget objektive. De bedømmer den ydelse, som udføres for dem. Her er forbrugerne meget kritiske. De går ind i forretningen, og det er ikke ved alle produkter, de leder efter oprindelseslandet på emballagen, de ser på, hvordan prisen, kvaliteten og den personlige betjening er.
Jeg tror, vi bør fokusere langt mere på, at vi skal uddanne vores arbejdstagere og vores virksomheder til at erkende kundens behov og til at forudse, hvad kunden vil have i fremtiden. En god virksomhed er kendetegnet ved, at den beskæftiger sig med fremtidens behov. Det kræver en effektiv stat. Vi må se at få sænket statens omkostninger, vi må se til, at det statslige forvaltningsapparat arbejder mere effektivt, at de områder, som der ikke længere er brug for, bliver erstattet af nye, at vi altså omstiller fra uproduktive områder i den offentlie forvaltning til virkelige serviceorganisationer. Det er også en særlig opgave for Den Europæiske Union. Vi må gå foran med et godt eksempel. Jeg tror, det er et mål, som det er værd at kæmpe for.

Caudron
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, inden jeg går videre med min tale, vil jeg gerne rose vores ordfører, Fourçans, for hans seriøse kvalitetsarbejde. Selvom vi har meget forskellige synspunkter vedrørende hvilke politikker, der skal føres både på nationalt og på EU-plan, vil jeg alligevel takke ham for hans intellektuelle ærlighed og for visse af hans forslag, der er interessante.
Jeg vil tage nogle alvorlige forbehold over for hans tekst, og disse vedrører selvfølgelig hovedsageligt det, som jeg vil kalde besættelsen af budgetunderskuddet. En anden uenighed, eller en anden besættelse, findes i forbindelse med lønmodtagerne og deres såkaldte mangel på smidighed og fleksibilitet. På disse områder er der intet nyt. Vi har nemlig ikke den samme indfaldsvinkel til arbejdsløsheden, ligesom vi heller ikke opfatter lønmodtagernes plads i økonomien ens.
Men samtidig er vi enige på en lang række punkter, og det, der især er vigtigt for mig her, er, at vi begge erkender nødvendigheden af visse offentlige investeringer samt ophævelsen af bankgebyrer, hvilket også støttes af de, der benytter sig af euroen som betalingsmiddel.
Hvad angår det første punkt, støtter jeg i store træk ordførerens idé om, at EU bør beskæftige sig mere med alt, hvad der har med kommunikation og EU's infrastruktur at gøre. Jeg går helt og holdent ind for, at samfundet fuldt ud skal opfylde sine forpligtelser på uddannelses- og undervisningsområdet, og dette gælder både den grundlæggende og den livslange uddannelse.
Med hensyn til det andet punkt har jeg allerede adskillige gange grebet fat i vores kommissærer de Silguy og Monti vedrørende gebyrspørgsmålet. Jeg mener, at Kommissionen bør reagere meget hurtigt, da det drejer sig om euroens troværdighed i denne overgangsperiode.
Jeg vil afslutte med at sige, at jeg synes, at Fourçans-betænkningen er en seriøs betænkning. Den skjuler dog på ingen måde de uoverensstemmelser, der er mellem venstre og højre, og den er endog meget diskret med hensyn til igen at tage visse lønmodtagerrettigheder op. Men den præsenterer ikke desto mindre nogle meget interessante forslag, som er værd at diskutere.

von Wogau
Fru formand, kære kolleger, først vil jeg gerne takke vores ordfører, André Fourçans, og ønske ham tillykke med hans betænkning.
Den foreliggende betænkning konstaterer, at den europæiske økonomi nu som før kan præstere solide centrale tal, en god rentabilitet af investeringerne, historisk lav inflation og rente. Alligevel må man konstatere, at forventningerne til væksten for tiden må korrigeres stærkt i nedadgående retning. Vi må spørge os selv, hvad dette skyldes.
Der hersker ikke tvivl om, at den langsommere økonomiske vækst til dels skyldes internationale økonomiske betingelser. De kan imidlertid ikke være den eneste grund. Det fremgår allerede af, at udenrigshandlen med kriseregionerne som f.eks. Rusland, Brasilien og Sydøstasien kun udgør en lille del af Den Europæiske Unions bruttonationalindkomst. Den egentlige årsag til afmatningen af væksten er - og det tror jeg, der er bred enighed om her - at investeringerne er udeblevet. Der er nogle, der giver Den Europæiske Centralbank skylden med den begrundelse, at de officielle rentesatser er for høje. Det kan man nu kun undre sig over, for både de korte og de lange renter ligger i øjeblikket på et historisk lavt niveau.
En medvirkende årsag til den afmatning i Unionens økonomi, som vi ser i øjeblikket, er usikkerheden i nogle af de store medlemslandes økonomiske politik, som fører til, at virksomhederne bliver usikre og undlader at investere. Virksomhederne investerer ikke, fordi de ikke har nogen som helst sikkerhed for, hvor meget de skal betale i skat og sociale afgifter, når året er omme. Her må Den Europæiske Unions økonomiske politik sætte ind. Hovedårsagen til afmatningen i væksten og truslen mod arbejdspladserne ligger helt entydigt i den økonomiske politik, ikke hos Centralbanken. Som dialogpartner for Den Europæiske Centralbank kan vi ikke tillade, at banken bliver gjort til syndebuk for fejl, som andre begår.
Et andet emne, som i øjeblikket dominerer diskussionen om den økonomiske politik, er spørgsmålet om den europæiske valutas styrke. Det afgørende for euroens styrke og det udslagsgivende for vores borgere er ikke den svækkede eksterne værdi, men derimod euroens indre stabilitet. Med en gennemsnitlig inflationsrate på 0, 8 % i Euroland hersker der prisstabilitet. Prisstigningstakten i USA, som vi bliver sammenlignet med her, er mere end dobbelt så høj som hos os i Den Europæiske Union. Men årsagen til, at eurokursen er faldet i forhold til den amerikanske dollar, er især, at de internationale finansmarkeder ikke har tillid til den økonomiske politik i de store lande i Den Europæiske Union.
Flertallet i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik går i den foreliggende betænkning ind for en økonomisk politik efter den sociale markedsøkonomis principper og imod en opblødning af stabilitetspagten. Kun på den måde kan den tabte tillid vindes tilbage, og kun på den måde kan der igen sørges for mere vækst og beskæftigelse.

de Silguy
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, lad mig først gratulere jer med jeres ordfører, Fourçans, og hans fuldendte og præcise betænkning, hvori han gennemgår de vigtigste aspekter, ja, endda alle aspekter af den multilaterale overvågningsprocedure. Jeg vil minde Dem om, at den økonomiske årsberetning er den første etape af denne procedure.
Personligt er jeg i det store og hele enig med ham i hans mundtlige oplæg, og jeg har med stor interesse fulgt Deres debat, som jeg i øvrigt finder mere politisk og mere opdelt end de seneste par måneder, men det er måske fordi valget nærmer sig.
Jeg synes, at vi skal se på resultaterne, lad os være pragmatiske. Da den nuværende forsamling blev valgt i 994, gik den ud af 1993, som var et år, hvor EU havde en recession på 0, 5 %. I 1998 registrerede man en vækst på 2, 9 %. I 1994 var budgetunderskuddet på 5, 4 %, det var i 1998 på 1, 5 %. I 1994 var arbejdsløshedsprocenten på 11, 1 %, i 1998 var den på 10 %. Arbejdsløsheden i Den Europæiske Union er altså faldet under den nuværende mandatperiode.
Da Deres ordfører nu har opfordret os, vil jeg tillade mig at gå lidt ud over de noter, man har forberedt til mig, og i lyset af denne meget interessante og nyttige debat vil jeg gerne fremsætte nogle bemærkninger. Først og fremmest vil jeg kommentere EU's økonomi, som den er på nuværende tidspunkt, derefter vil jeg komme ind på forskellige aspekter af EU's økonomiske politik.
Hvad angår det første punkt, nemlig EU's økonomi i dag, synes jeg lige som De, hr. ordfører, at EU's økonomi i høj grad er ramt af erdenskrisen, men jeg føler dog, at jeg i flere udtalelser, særligt fra von Wogau og Pérez Royo, har hørt en tone, der efter min mening er lidt for pessimistisk. Jeg er nemlig af den opfattelse, at situationen er mindre foruroligende nu, end den var for et stykke tid siden, selvom den da stadig er usikker.
Eksternt er situationen faktisk ved at blive stabiliseret i Asien, og her tænker jeg på Korea og Thailand. Usikkerheden er uden tvivl størst i Japan. Man har erklæret, at man har påbegyndt reformer i bank- og finanssektorerne, nu skal disse bare indføres fuldt ud. Hvad angår Brasilien, føler jeg, at situationen bliver fulgt på nært hold, og hvad der er endnu vigtigere, er væksten i USA, som er meget større, end hvad man havde forudset det sidste kvartal af 1998. Det bidrager til at bevare den globale aktivitet. Til sidst, men absolut ikke mindst, giver euroens indførelse os en monetær stabilitet, og den giver EU en vis beskyttelse. Og her vil jeg tage afstand fra, hvad de Lassus Saint Geniès og Blot sagde, for jeg mener, at euroens indførelse netop mindsker risiciene for asymmetriske chok i EU, idet den forstærker den økonomiske og handelsmæssige integration.
Lad os kort se på nogle af de seneste indikatorer. Hvad angår tillid i industrien, mindskes den i en lavere grad, end den har gjort før, og i visse lande er den endda ved at blive stabiliseret. Her tænker jeg på Belgien, Irland, Nederlandene og særligt Finland.
Den anden indikator viser følgende: Forbrugernes tillid, der er vokset meget de seneste måneder, ligger nu på et højt niveau. Tilliden i bygge- og anlægssektoren er ligeledes vokset. Og i modsætning til hvad Hendrick og Boogerd-Quaak siger, er arbejdsløsheden ikke steget. Jeg har de seneste tal her: I 1994 var den, som jeg sagde før, på mere end 11 %, i januar 1998 på 10, 3 %, i januar 1999 på 9, 6 %. I 1998 har man skabt 1.700.000 nye arbejdspladser i EU. Beskæftigelsessituationen er langt fra perfekt, det skal jeg blankt indrømme, men den er blevet bedre.
Væksten for 1999 bliver altså mere moderat, end vi havde forudset for nogle måneder siden, men den vil vokse gradvist i løbet af andet kvartal, og den vil hovedsageligt blive holdt oppe af det private forbrug. Det er rigtigt, at den største usikkerhed i dag findes i Tyskland og Italien, særligt på investeringsområdet. Og her er jeg enig med von Wogau i, at investering er et tillidsspørgsmål.
Denne situation stemmer altså overens med Kommissionens analyse. Man kan ved at bevare en stabil og effektiv koordination mellem de forskellige aktører i et policy-mix fastholde operatørernes tillid og på den måde fremme og udvikle en jobskabende vækst.
Dette fører mig videre til mine næste bemærkninger om de vigtigste retningslinjer og de forskellige politikkers indhold. Den internationale udvikling har de seneste måneder skabt en vis usikkerhed i vores bestræbelser på at nå vores hovedmål, nemlig at mindske arbejdsløsheden betydeligt på langt sigt.
Hvad skal vi gøre for at støtte væksten? Det spørgsmål har flere af Dem stillet, og her tænker jeg især på Pérez Royo og Metten. Det, der er vigtigt for Kommissionen, er, at medlemsstaterne koordinerer deres økonomiske politikker bedre, end det er tilfældet i dag. Og denne koordinering skal omfatte alle delene i et policy-mix .
Jeg vil begynde med de offentlige finanser. Mange af Dem har været inde på dette spørgsmål. Det skal siges, at der har været en pause i saneringen af de offentlige finanser i 1998, da det nominelle underskud på mindst 2, 1 % i 1998 mod mindst 2, 5 % i 1997 skjuler det faktum, at der ikke har været nogen reduktion af det strukturelle underskud. En stor del af reduktionen skyldes selvfølgelig vækstforøgelsen, der var på 2, 9 % i 1998. Dette er en smule beklageligt, da vi ikke er langt fra en velafbalanceret situation. Vi mangler kun at dække ca. 1 procentpoint af underskuddet for at opnå en situation, der er tæt på at være i balance. Jeg vil minde Dem om, at EU i 1993 manglede at dække over 6 procentpoint af underskuddet. Hr. Caudron, De vil nok mene, at jeg også er besat af at reducere det offentlige underskud, men jeg er også besat af noget andet. Jeg er besat af vækst og arbejdsløshed. Og man har aldrig nogen sinde kunnet skabe arbejdspladser ved hjælp af offentligt underskud, i så fald ville man både have vidst og set det. Så lad os derfor ikke tage fejl af, hvad der er hovedmålet. Vi skal selvfølgelig benytte de automatiske stabiliseringsmekanismer, men kun når den budgetmæssige sanering har skabt den nødvendige manøvremargen og ikke på bekostning af en reduktion af det strukturelle underskud. Ellers vil det have en skadelig virkning.
Hr. Caudron, vi kan ikke give afkald på den europæiske stabilitets- og vækstpagt. Og hvorfor ikke? Først og fremmest fordi absolut ingen minister vil sætte spørgsmålstegn ved denne, og det tror jeg, at de har ret i. Dette skyldes, at vækst og stabilitet følges ad. Men vi skal fuldstændiggøre denne pagt, og det er med dette for øje, at man især har vedtaget en ny metode på beskæftigelsesområdet, udarbejdet EU's beskæftigelsespagt, og at man nu konkretiserer de idéer, som Kommissionen i 1996 fremlagde på dette område.
Kommissionen mener og beklager, at stabilitetsprogrammerne i medlemsstaterne ikke er ambitiøse nok, selvom de nøje opfylder målene i stabilitets- og vækstpagten. Her svarer jeg på Goedbloeds spørgsmål, da målet om reduktion er et absolut minimumskrav i stabilitetspagten. Der er altså ikke nogen ekstra manøvremargen, og uden en sådan kan man få store problemer, hvis konjunkturerne pludselig vender.
Kommissionen er selv meget på vagt i forbindelse med stabilitets- og konvergensprogrammerne, og med hensyn til at medlemsstaternes overholder de forpligtelser, de har indgået på det budgetmæssige område. For hvad er et løsere budget, når alt kommer til alt? Det er en pengepolitik, som er svær at føre, højere renter og en højere arbejdsløshed. Her tror jeg, at jeg svarer på Randzio-Plaths spørgsmål. Dette er grunden til, at Kommissionen følger situationen så nøje og ikke lader slapheden udvikle sig, det kan jeg forsikre Dem om.
Det andet emne, som er blevet nævnt mange gange i Parlamentet i dag, særligt af Porto, er de offentlige investeringer. Vi skal først og fremmest prioritere de private investeringer, da disse er otte gange større end de offentlige investeringer. Vi skal derfor give plads til og styrke de private investeringer, da de automatisk støtter væksten.
Hvad angår de offentlige investeringer, vil jeg henvise til Kommissionens meddelelse af 2. december 1998, hvori der står, at de offentlige investeringer er gået tilbage i forhold til BNP. De lå på omkring 3 % af BNP i starten af dette årti, og de er nu nede på 2, 1 % af BNP. Dette er beklageligt, selvom tallene viser forskellige situationer fra land til land. En omstrukturering af de offentlige udgifter samt en udvikling af de offentlige investeringer forøger væksten. Vi bør derfor støtte sådanne foranstaltninger.
Jeg bemærkede, at både fru Berès og hr. Caudron havde nogle interessante synspunkter særligt i forbindelse med investeringer i det, som jeg vil kalde menneskelig kapital. En sådan udvikling i de offentlige investeringer må selvfølgelig ikke ske på bekostning af konkurrenceevnen, og den må heller ikke føre til en overdreven ubalance i de offentlige finanser eller i en forøgelse af skatterne. Dette ville nemlig straffe de private investeringer, som jo er otte gange større end de offentlige.
Jeg kan under alle omstændigheder forsikre Hendrick om, at Kommissionen i henhold til traktatens artikel 104 C, stk. 3, og som ordfører Fourçans også opfordrede til, både nu og fremover tager de offentlige investeringer med i betragtningerne, når den skal vurdere hver medlemsstats offentlige underskud.
Det tredje emne inden for den økonomiske politik er lønudviklingen. De seneste år har den spillet en stor rolle i de økonomiske politikker, og dette er til fordel for beskæftigelsen. Arbejdsmarkedets parter har udvist stor ansvarlighed, da den overordnede lønudvikling i alle euroområdets lande i dag opfylder målene i stabilitetspagten. Jeg ved godt, at man i Tyskland har underskrevet nogle aftaler, som De har kommenteret flere gange. Det er selvfølgelig vigtigt, at vi er vågne og holder øje med, at lønaftalerne indskrives inden for rammerne af det, som De, hr. ordfører, kalder en rimelig forøgelse af købekraften. Det vil sige, at man tager hensyn til produktiviteten pr. sektor og pr. region, så det ikke på langt sigt skader beskæftigelsen.
Det fjerde emne er strukturelle reformer, og det har der været en god debat om i Parlamentet. Det er helt rigtigt, at de strukturelle reformer er nødvendige, for at vi kan komme over de sædvanlige forhindringer, der bremser EU i at skille sig af med arbejdsløshedens svøbe. Hr. Herman, De nævnte, at 90 % af arbejdsløsheden skyldes strukturelle problemer. Det er måske lige i overkanten. Jeg ville mene, at hvis det drejer sig om to tredjedele, er det allerede meget. Men medlemsstaterne har gjort fremskridt på dette område. Vi skal ikke undervurdere disse fremskridt, selvom de forskellige indsatser efter min opfattelse kan virke lidt ukoordinerede.
Efter min mening, fru Berès, er målet med disse reformer at bevare en god socialsikring og styrke den jobskabende vækst. Jeg mener i den forbindelse, det er nødvendigt, at vi forbedrer arbejdsmarkedet, men at vi også samtidig opstiller en bedre tilpasset lovgivningsramme til virksomhederne. Og det glæder mig, at nogle af Dem med hensyn til at forbedre kapitalmarkederne - og her tænker jeg på Boogerd-Quaak og de Lassus - har taget problemet med at forbedre den risikovillige kapital og dennes udvikling op. Jeg tror, at dette er en meget vigtig faktor for fuldt ud at kunne drage fordel af euroens indvirkning i forbindelse med innovation og jobskabelse. Her vil jeg igen referere til Kommissionens meddelelse for nylig, men jeg må beklage, at Rådet endnu ikke har givet den et konkret indhold.
Jeg vil til sidst sige et par ord om pengepolitikken, som hører under Den Europæiske Centralbanks ansvar. Det er en skam, at Berès ikke er til stede, for jeg hverken tør eller vil blande mig i fastsættelsen af denne politik. Jeg vil blot konstatere, at der i dag er en god prisstabilitet i euroområdet, og at der for øjeblikket ikke er inflation, da den ligger på omkring 1 %.
Jeg vil derfor kun komme med én bemærkning om pengepolitikken. Det bliver meget nemmere for Den Europæiske Centralbank at føre en pengepolitik, der fremmer væksten, hvis balancen i euroområdets policy mix ikke bringes i uorden på grund af en slap finanspolitik. Jeg tror også, at man gør det lettere for Den Europæiske Centralbank, hvis man undlader at komme med offentlige udtalelser, som til tider kan være uheldige.
Endelig vil jeg understrege, at indførelsen af euroen tilskynder Kommissionen til at konkretisere de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik. Jeg vil gerne rose Dem, hr. ordfører, for Deres betænkning, og jeg vil også gerne rose forsamlingen for dagens debat. Dette er første skridt i den rigtige retning. Det er nødvendigt med en løbende debat for at få Unionen og euroområdet til at fungere og for at kunne definere en sund, økonomisk politik, der stræber efter vækst og beskæftigelse. Derfor har Kommissionen altid ønsket - og ønsker det stadig - et tæt samarbejde med Deres forsamling med hensyn til overvejelserne omkring den økonomiske politik.
Jeg kan derfor forsikre Dem om, at Kommissionen med stor omhu vil studere Deres indvendinger imod den økonomiske årsberetning, og den vil tage hensyn til disse, når den udarbejder sin henstilling om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik. Henstillingen vil indeholde specifikke henstillinger til hver medlemsstat, og jeg håber, at disse lader Kommissionen arbejde uforstyrret omkring dette og ikke begynder systematisk at kritisere henstillingerne og tømme dem for indhold. Det er nemlig sådan, at hvis vi ønsker en reel koordinering af den økonomiske politik, er det efter min mening op til Kommissionen at udtrykke klart og offentligt, hvilke retningslinjer den synes, at vi skal følge. Derefter tager Rådet selvfølgelig de beslutninger, det mener er rigtige.
Af alle disse grunde vil jeg derfor gerne takke Dem og rose Dem, og jeg vil så slutte af med at sige på gensyn den 30. marts, når henstillingerne om de overordnede retningslinjer skal fremlægges.

Randzio-Plath
Fru formand, jeg vil gerne bede kommissæren om at præcisere, at han i dag er i modstrid med den økonomiske årsberetning, for i den økonomiske årsberetning har han henvist til, at man i USA har kunnet skabe 10 millioner arbejdspladser alene gennem vækst. Derfor tror jeg, han bør præcisere endnu en gang, at der faktisk er behov for vækst for at bekæmpe arbejdsløsheden, i USA såvel som i Europa.

Hendrick
Fru formand, kommissær de Silguy lagde stor vægt på at modsige mit udsagn om, at arbejdsløsheden ikke har ændret sig i løbet af denne valgperiode ved at sige, at den var gået fra 11 % til 10 %. Hvis kommissær de Silguy anser 1 % over en periode på næsten fem år for en succes, ville mange medlemmer kræve hans afgang, hvis dette var et nationalt parlament. Som tilfældet er, har de formildende omstændigheder været, at der har været en global recession, selvom kommissær de Silguy ofte hævder, at vi har modstået denne globale recession næsten 100 %.

Boogerd-Quaak
Fru formand, mit punkt er det samme som hr. Hendricks. Jeg skulle have sagt, at arbejdsløsheden efter min mening var steget. Naturligvis har jeg bemærket, at den er faldet lidt. Det er imidlertid så lidt, at jeg mener, at vi ikke kan komme hjem med dette i medlemsstaterne og sige til befolkningen, at der er sket meget. Derfor anmoder jeg kraftigt om, at man nu gør det i beskæftigelsesretningslinjerne, som både Parlamentet og Kommissionen har foreslået i årevis.

de Silguy
Fru formand, lad mig for det første sige ganske kort, at jeg ikke helt har forstået Randzio-Plaths spørgsmål. Jeg har nemlig aldrig sagt, at det ikke skulle være nødvendigt med vækst for at bekæmpe arbejdsløsheden. Selvfølgelig skal vi have vækst for at bekæmpe arbejdsløsheden. Jeg har aldrig sagt det modsatte. Jeg har blot sagt - og dette viser alle økonomiske analyser også - at vækst alene hverken er eller kan være nok til at kunne afskaffe arbejdsløshedens svøbe i EU. Det er nødvendigt med strukturelle foranstaltninger også.
For det andet, Hendrick, ville jeg bare rette, hvad jeg troede var en teknisk fejl, eftersom De sagde, at arbejdsløsheden var steget. Jeg svarede derfor: Nej, arbejdsløsheden er ikke steget, den er faldet. Det er klart, at 1 % er meget lidt, og det er ikke nok. Men når det er sagt, skulle EU i perioden 1995-2000 i store træk have skabt flere arbejdspladser, end det afskaffede i perioden 1990-1994. Jeg siger derfor, at kurven er vendt, men der skal selvfølgelig stadig gøres meget for at bekæmpe arbejdsløsheden. For at nå dette mål må vi kombinere en sund og stabil makroøkonomisk politik, der stræber mod stabilitet og vækst, med en dynamisk beskæftigelsespolitik, der skal føres inden for rammerne af generelle og sammenhængende strukturforanstaltninger.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 11.00.

Forbindelserne EU-Centralasien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om
betænkning (A4-0069/99) af Truscott for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om meddelelse fra Kommissionen om EU's forbindelser med de nye uafhængige stater i Centralasien (KOM(95)0206 - C4-0256/96) og-henstilling (A4-0071/99) af André-Léonard for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender vedrørende forslaget til Rådets og Kommissionens afgørelse om indgåelse af partnerskabs- og samarbejdsaftaler mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og republikken Usbekistan på den anden side (7652/96 - KOM(96)0254 - C4-0418/96-96/0151(AVC)).
Truscott
Fru formand, først vil jeg gerne takke de ærede medlemmer for deres samarbejde, forslag og ændringsforslag, som jeg har modtaget med tak. Siden de fem centralasiatiske republikker - Kasakhstan, Kirgisistan, Tadsjikistan, Turkmenistan og Usbekistan - fik deres selvstændighed i 1991 med Sovjetunionens sammenbrud, har Den Europæiske Union været i gang med at opbygge bilaterale relationer med hvert af disse lande.
Der er stor forskel på de fem lande hvad angår befolkning, areal, ressourcer og demokratisk udvikling. I Kommissionens meddelelse om forholdet mellem EU og de nye uafhængige stater i Centralasien, som blev offentliggjort i oktober 1995, hedder det, at Unionens primære målsætning var at bevare stabiliteten i regionen, hvilket bedst kunne sikres gennem udvikling af bredt funderede demokratiske institutioner, afhjælpning af årsagerne til konflikter samt økonomiske reformer. Da der er gået temmelig længe siden denne meddelelse blev udarbejdet, er tiden nu måske inde til, at Kommissionen bør ajourføre den.
Rådet anmodede Parlamentet om en samstemmende udtalelse om partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Kasakhstan i juli 1995. For Kirgisistans vedkommende afgav Parlamentet denne udtalelse i november 1995. Men på grund af bekymring over den indenrigspolitiske situation i Kasakhstan udskød Parlamentet sin udtalelse til den 13. marts 1997. Med hensyn til Usbekistan besluttede Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender og ordføreren fru André-Léonard, at situationen var således, at landet tydeligvis ikke opfyldte de overordnede principper, der fastlægges i artikel 2 i partnerskabs-og samarbejdsaftalen, det vil sige respekt for demokrati, folkerettens principper og menneskerettigheder.
30 måneder senere er menneskerettigheder og de demokratiske institutioner blevet undergravet yderligere i Centralasien. Præsidentvalget for nylig i Kasakhstan anses i vide kredse for at være præget af snyd og fusk. I Usbekistan benyttede regeringen en række eksplosioner i Tasjkent den 16. februar som påskud for at slå ned på oppositionsgrupperne. Man har især været bekymret for sikkerheden for og behandlingen af Mamadali Mukhmurdov og Munira Nasriddinova. Siden de største ikkevoldelige oppositionspartier, Erk (frihed) og Birlik (enhed), er blevet opløst, har komitéen for national sikkerhed (KNB) haft travlt med at arrestere og chikanere afvigere.
I Turkmenistan og Tadsjikistan er der på trods af fredsaftalen, der blev underskrevet i sidstnævnte land sidste år, kun sket få eller ingen forbedringer af menneskerettighedssituationen, og selv i Kirgisistan, hvor menneskerettighederne respekteres på mange områder, er der stadig problemer med borgernes begrænsede muligheder for at udskifte regeringen, ytrings- og pressefrihed, en retfærdig rettergang for de anklagede, religionsfrihed og etnisk diskrimination.
Som noget positivt kan man glæde sig over, at både Kirgisistan og Turkmenistan har indført et moratorium for dødsstraf. Jeg håber, at dette vil blive udvidet til alle lande i Centralasien. Kommissionen har afgivet løfte om, at menneskerettighedsspørgsmålene vil blive taget op regelmæssigt som et alvorligt emne over for myndighederne i Centralasien, og at Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender vil blive holdt fuldt ud underrettet om udviklingen på dette område. Jeg har tillid til, at kommissær van den Broek vil holde dette løfte på sine snarlige besøg i Kasakhstan, Usbekistan og Turkmenistan og melde tilbage til udvalget om sine indtryk. Det er beklageligt, at kommissær van den Broek ikke kunne være til stede her i dag, men jeg håber, at han vil holde udvalget og Parlamentet fuldt ud informeret.
Centralasien er et område af umådelig geostrategisk og økonomisk betydning for Den Europæiske Union. Områdets betydning har været anerkendt siden silkevejens dage og under den kolde krig. Naturressourcerne i Centralasien, navnlig gas og olie, er betydelige. Ifølge skøn fra det amerikanske udenrigsministerium rummer Det Kaspiske Hav op mod 200 milliarder tønder olie, nok til at dække hele verdens behov i otte år, og 7.000 milliarder kubikmeter naturgas, nok til at forsyne Europa i 16 år. EU må naturligvis engagere sig i landene i Centralasien og tilskynde dem til at kaste deres gamle sovjetmentalitet af sig.
Tacis' rolle, navnlig demokratiprogrammet, TRACECA, INOGATE og WARMAP må hilses velkommen. Men grænseoverskridende programmer og demokratiprogrammer, som bistås af ngo'er, bør have mere støtte. Arven af miljøødelæggelse, navnlig omkring Aralsøen og afprøvningsområdet for kernevåben i Semipalatinsk, kræver også en hensigtsmæssig reaktion fra EU. Regionen har lidt under både krisen i Asien og rubelens krise. Kommissionen, Rådet og de internationale finansinstitutioner må overveje foranstaltninger, der kan bidrage til at beskytte områdets befolkning mod alvorlig økonomisk modgang.
Mens EU bør opfordre til udenlandske investeringer i Centralasien, ligger en del af løsningen hos regionen selv i form af indførelse af garanterede juridiske rettigheder for investorer. I øjeblikket er EU regionens mest betydningsfulde marked uden for SNG. Hvis Centralasien skal udvikle sin økonomiske uafhængighed, er der behov for udenlandsk bistand til at udvikle alternative ruter for gas- og olierørledninger samt nye markeder.
Sammenfattende bør EU gøre sin del for at hjælpe med til at opbygge et demokratisk, fremgangsrigt og sikkert Centralasien i en region med skrøbelig stabilitet. Asien ligger måske langt væk, men områdets fremtid vil påvirke os alle.

André-Léonard
Da Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender udnævnte mig til at være ordfører i forbindelse med partnerskabsaftalen med Usbekistan, besluttede jeg mig for at skaffe oplysninger om situationen på selve stedet, og jeg tog så til Tasjkent for at møde de politisk ansvarlige samt repræsentanterne for det borgerlige samfund og menneskerettighederne.
Jeg måtte erkende, at dette land, der tilhørte det tidligere Sovjetunionen, og som opnåede sin uafhængighed i 1991, endnu ikke har frigjort sig helt fra det gamle kommuniststyres praksis. Man har ganske vist gjort flere store indsatser. I december 1992 vedtog man en ny forfatning, og ifølge denne er Usbekistan et pluralistisk demokrati. Man har oprettet en forfatningsdomstol, parlamentet fungerer nogenlunde, og en ombudsmand er ansvarlig for, at menneskerettighederne overholdes. Problemet er bare, at ombudsmanden er direkte afhængig af parlamentet, og at han derfor reelt er umyndiggjort.
I 1991 blev Islam Karimov valgt til præsident med mere end 80 % af stemmerne og med kun en modkandidat. Parlamentsvalget i december 1994 gav præsidentens parti, det demokratiske folkeparti, et overvældende flertal, da man havde forbudt flere oppositionspartier. I marts 1995 blev Karimov genvalgt for en periode på fem år.
Den konstatering, jeg kom frem til, var ikke videre betryggende. Det viser sig nemlig, at ytringsfrihed ikke eksisterer, censur anvendes, pressen er ikke uafhængig, der findes kun fire aviser, og de er alle under regeringens kontrol. Det er ikke tilladt at afholde møder, danne foreninger eller demonstrere. Oppositionspartier er forbudt. Der foregår dagligt vilkårlige anholdelser og tilbageholdelser. Man udøver jævnligt tortur, og dødsstraffen anvendes stadig. Vi har selvfølgelig krævet af de usbekiske myndigheder, at de ændrer dødsstraffene til fængselsstraffe.
Jeg har måttet konkludere, at demokrati kun kan læres meget langsomt - selv her - og at 70 års kommunisme og totalitarisme ikke bare forsvinder fra den ene dag til den anden. På grund af disse forhold bad jeg Udenrigsudvalget om at udskyde vores aftale og give Usbekistan en frist på to år til at gøre fremskridt på menneskerettighedsområdet. Situationen har desværre ikke ændret sig med tiden, og vi må i dag konstatere, at vi modtager nogle alarmerende rapporter fra menneskerettighedsorganisationer som Human Rights Watch og Amnesty International.
De seneste optøjer den 16. februar viste os, hvor meget vold regeringsmagten er klar til at bruge. Tre personer bliver stadig tilbageholdt, og de har været udsat for alvorlige overgreb, selvom man stadig ikke har fremlagt bevis for deres skyldighed. Blandt disse personer er en 60-årig medarbejder, fru Akedova, fra en menneskerettighedsorganisation.
Jeg vil alligevel give Usbekistan en chance, da dette land, denne verdensregion, har brug for vores hjælp, hvad enten det er på det demokratiske, økonomiske eller miljømæssige plan. Usbekistan har meget store mineral- og gasressourcer, der bliver meget dårligt udnyttet. Landet er verdens fjerdestørste producent af bomuld. Men ifølge lederne er der alligevel 15 %, der lever i ekstrem fattigdom, og lønniveauet nærmer sig det, vi ser i den tredje verdens lande. Man har igangsat flere Tacis-projekter, der omhandler alt fra demokrati og transport til energi, telekommunikation, uddannelse, bekæmpelse af narkotika og miljø. Der foregår nemlig en enorm handel med narkotika, der stammer fra Afghanistan, og 40 % af den narkotika, der findes i Europa, stammer fra denne region.
Jeg vil ikke komme nærmere ind på de miljømæssige aspekter, men jeg kan fortælle Dem, at jeg i mere end to timer fløj hen over Aralsøen eller det, der nu er tilbage af det, og det er en sand økologisk katastrofe, som EU ikke tillægger nok vigtighed. Man har udgydt pesticider i havet i årevis, og de har nu fuldstændig ødelagt alt og udtørret havet. Dødeligheden blandt børn er 10 % højere i denne region end andre steder i landet, og det samme gælder dødeligheden blandt mødre. Der er mange handicappede, masser af aborter og sygdomstilfældene, bl.a. cancer, er utallige.
Vi må hurtigst muligt gøre noget i denne del af Usbekistan, da vi ellers pådrager os et meget tungt ansvar for denne befolkning, der er i fare. Disse konstateringer endte derfor med at påvirke min beslutning, og kommissær van den Broeks løfte om kun at afbryde partnerskabsaftalen, hvis krænkelserne af menneskerettighederne fortsætter - som det i øvrigt er nævnt i artikel 2 i partnerskabs- og samarbejdsaftalerne - bekræftede mig yderligere i min beslutning. I slutningen af denne måned tager van den Broek i øvrigt til Usbekistan, Kirgisistan og Turkmenistan, og jeg håber, at han kan være vores talsmand og senere referere til Udenrigsudvalget.
Andre faktorer har også talt for at underskrive partnerskabsaftalen. Det drejer sig om den meget foruroligende geografiske situation i Centralasien, som Truscott har talt om, og jeg vil derfor ikke komme mere ind på det. Usbekistans strategiske beliggenhed med en grænse op til Afghanistan og frygten for talebanernes muslimske fundamentalisme overbeviste mig til sidst.
Kære kolleger, det er ganske vist vigtigt, at vi er vågne, men hovedsagen er, at vi på tærskelen til det tredje årtusinde udfører vores historiske pligt, når det gælder respekt for menneskerettighederne rundt omkring i verden. Vi skal samtidig dele ud af vores viden og erfaringer for at skabe fremgang i de regioner, som alt for længe har manglet de grundlæggende friheder, og som er bagud såvel demokratisk som økonomisk. Lad os derfor have tillid til Usbekistan og håbe på at vi ikke bliver svigtet. Under alle omstændigheder regner Udenrigsudvalget med at udarbejde en årlig betænkning til Europa-Parlamentet om den demokratiske udvikling.
Bifald

Formanden
Bifaldet viser Dem, fru André-Léonard, at opmærksomheden var større, end det lod til.

Perry
Fru formand, jeg beklager, at jeg er nødt til at tage dette emne op igen. Det er noget, jeg har været inde på tidligere. Da medlemmerne kom ind i salen i morges, fandt der en eller anden demonstration sted udenfor med folk, der havde klistret nogle mærker på tøjet, der opfordrede os til at stemme på en bestemt måde. Jeg tror ikke, at nogle af disse her var medlemmer. Jeg vil ikke kommentere den sag, de tager op, men jeg mener, at Parlamentets medlemmer skal have mulighed for at komme ind i mødesalen uden at blive mødt af en eller anden demonstration på dørtrinnet.
Bifald

Formanden
Jeg deler fuldt ud Deres opfattelse, hr. Perry, og jeg tror også, at en del af Parlamentet er enig med mig. Der er ingen af os her i Parlamentet, der nogen sinde har stemt under nogen som helst form for pres.

Duhamel
Fru formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen i henhold til artikel 109 om ordensbestemmelse.
Jeg vil gerne spørge Dem, fru formand, om De mener, at jeg i henhold til artikel 109, stk. 1, ikke har ret til at svinge med en plakat med teksten: »Slut med misbruget, vi vil have en vedtægt«, fordi De mener, det forstyrrer mødet, eller om De i stedet mener, at denne artikel ikke forhindrer, at jeg gør det, idet De er af den opfattelse, at en vedtægt for assistenterne er nødvendig for et socialt EU og vores alle sammens rettigheder.

Formanden
Jeg vil bestemt ikke dømme om grundlaget, hr. Duhamel. Det er ikke formandens opgave. Derimod er det min opgave at bedømme, om det, De gør, forstyrrer god ro og orden. Det mener jeg ikke, det gør.

Falconer
Fru formand, til forskel fra hr. Perry ser jeg overhovedet ikke nogen problemer med folk, der demonstrerer for deres rettigheder. Det eneste, jeg vil sige til medarbejderne, er, at det vil være umagen værd at trække nogle medlemmer frem, som ikke betaler deres medarbejdere den løn, de er berettiget til. Vi bør trække folk frem, når de bringer Parlamentet i miskredit.
Jeg vil også gerne trække en institution frem, der bringer Parlamentet i miskredit. Denne institution er Parlamentet selv. Jeg har forstået, at mennesker, der arbejder for os, såsom freelancetolkene, ikke er blevet betalt siden oktober. Det er en skændsel! Og jeg håber, at alle Parlamentets medlemmer anser det for en skændsel. Hvis jeg var tillidsmand, som jeg var det på Rosyth-skibsværftet, ville der ikke sidde en eneste tolk i nogen af kabinerne i dag, før der er rettet op på den situation.
Jeg bad Præsidiet fremsætte en klar og kategorisk erklæring om, hvorfor de mennesker, der arbejder for os, ikke får deres betaling. Jeg vil gerne bede Præsidiet fremsætte denne erklæring inden mødeperioden i april.
Bifald

Formanden
Hr. Falconer, jeg kan fortælle Dem, at Præsidiet arbejder med dette spørgsmål, og at De vil få nærmere oplysninger.

Afstemning
Fabre-Aubrespy
Fru formand, De har netop gjort opmærksom på, at De vil sætte ændringsforslag 90 til opdelt afstemning. Jeg har her foran mig som alle andre den endelige stemmeliste liggende, og den opdelte afstemning er ikke nævnt nogen steder. Jeg vil derfor godt spørge Dem, hvornår en sådan anmodning er blevet indgivet, nøjagtigt på hvilken dato det er sket, og hvis det ikke er sket inden fristens udløb, hvorfor den så er indgivet nu. Da vi nu taler om årsagen til afstemning ved navneopråb, vil jeg ikke så gerne have, at anmodningen om opdelt afstemning skal lægges oven i anmodningen om afstemning ved navneopråb. Man siger, at vi har forlangt for mange afstemninger ved navneopråb. Jeg vil gerne have et præcist svar.

Formanden
De skal få et meget præcist svar, hr. Fabre-Aubrespy. Anmodningen om opdelt afstemning er helt sikkert indgivet inden fristens udløb. Jeg forberedte selv afstemningen i aftes - jeg kunne ikke gøre det her til morgen, da jeg fungerede som formand i strukturfondsudvalget - og da optrådte anmodningen allerede på de forberedte lister, som jeg fik udleveret fra den kompetente administration.
Derimod har jeg først netop nu fået anmodningen om afstemning ved navneopråb. Men jeg ser igennem fingre med det og gennemfører også denne afstemning.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, jeg vil gerne bede ordførerne om at revidere deres stemmeafgivelse, for at vi ikke skal ende i den inkonsekvente situation, at vi ikke har berettigelse i ændringsforslagene og heller ikke stemmeforklaringer.

Formanden
Fru Palacio Vallelersundi, De kender udmærket godt Parlamentet, og De ved derfor også, at vi aldrig gør en afstemning om.

Palacio Vallelersundi
Jeg taler om den aktuelle afstemning i relation til en kommende afstemning, det vil sige afstemningen om ændringsforslag 98. Jeg gør Parlamentet opmærksom på, at vi må være forsigtige ved afstemningen af ændringsforslag 98 med henblik på ikke at være inkonsekvente.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, jeg undrer mig over, at der kan forekomme kompromisændringsforslag på dette trin i debatten. Betænkningen har været behandlet på en lang række møder i udvalget. Den er endda blevet behandlet på politiske gruppemøder før en gennemgang i plenum. Fristen for at fremsætte ændringsforslag er udløbet. Jeg modsætter mig derfor, at ændringsforslag 182 sættes til afstemning, da det er for sent.
For at vende tilbage til mit spørgsmål fra for lidt siden, anmodningen om opdelt afstemning, skal jeg minde om, at fristen for at indlevere anmodning om opdelt afstemning og separat afstemning var tirsdag aften og aldeles ikke i går aftes.

Formanden
Jeg tror faktisk, at fristen var tidligere end i går aftes. Jeg sagde blot, at jeg i det mindste konstaterede, at den var indleveret i går aftes.
Jeg vil høre Parlamentet, om der kan tages hensyn til dette kompromisændringsforslag.
Parlamentet udtalte sig til fordel for at tage hensyn til kompromisændringsforslaget
(Beslutningen vedtoges)

Formanden
Jeg vil gerne på det varmeste rose de tre ordførere, der har udført et aldeles fremragende stykke arbejde.
Kraftigt bifald
(Gutiérrez Díaz rejste sig og gik hen til hr. Corbett og fru Palacio, og de tre ordførere roste hinanden varmt)

Lehne
Fru formand, mine damer og herrer. Vi har nu besluttet noget i Parlamentet, som efter min overbevisning som ordfører ikke går an, for vi har vedtaget, at spørgsmål om ansættelsesforhold mellem de parlamentariske assistenter og medlemmerne skal reguleres med generelle administrative bestemmelser, som Europa-Parlamentet vedtager. Denne vedtagelse er der ikke noget retsgrundlag for i de europæiske traktater. Det er ikke kun min mening, det er også Revisionsrettens mening, og det fremgår af Domstolens afgørelser, som jeg citerede i går under debatten. Hertil kommer, at vi også denne gang har modsigelser i beslutningstagningen, som vi har medtaget i denne afstemning fra den betænkning, som Retsudvalget har vedtaget.
Jeg mener derfor, at hvis vi vil opnå noget fornuftigt i dette spørgsmål, som også kan blive besluttet i Rådet, noget, som i sidste ende fører til, at de uklare retsforhold mellem os og vores assistenter langt om længe bliver effektivt afklaret, bør Retsudvalget behandle denne betænkning endnu en gang. Derfor anmoder jeg i henhold til artikel 129 på min gruppes vegne om, at betænkningen sendes til fornyet behandling i Retsudvalget, og jeg gør samtidig opmærksom på, at min gruppe desværre må stemme imod betænkningen, hvis dette forslag ikke vedtages.

Cox
Fru formand, jeg vil gerne tale imod. Der er måske modsigelser i det, vi har vedtaget. Det ser vi ofte. Men det udelukker ikke muligheden af, at vi kan gøre betydelige fremskridt i denne sag.
Dette er en reform, der er både nødvendig og forsinket. Mange af vores medarbejdere er potentielt sårbare over for udnyttelse. Mange af vores medarbejdere mangler måske en egentlig social sikring og andre former for dækning. Parlamentet har anmodet om, at vedtægten for dets egne medlemmer bliver behandlet som en hastesag. Dets eget personale skal ikke behandles med mindre respekt med hensyn til sagens uopsættelige karakter.
Parlamentet har bedt en anden europæisk institution rydde op i sit eget hus. Det må ikke kræve mindre af sig selv. Lad os gå over til afstemningen og stemme for en vedtægt.
Bifald fra midten og fra venstre

Formanden
Mine kære kolleger, er der flere talere, der vil støtte en henvisning til fornyet udvalgsbehandling?

Ullmann
Fru formand, jeg er lige så vel klar over vanskelighederne med hensyn til retsgrundlaget, som hr. Lehne er. Men de begrundelser, som hr. Cox netop har givet for, at denne betænkning og det emne, som det drejer sig om her, er uopsættelige, gør det nødvendigt, at vi stemmer nu. Så må man tale videre om vanskelighederne i den interinstitutionelle dialog.

Rack
Fru formand, jeg beder Dem udtrykkeligt om at irettesætte kollega Ullmann for, at han beder om ordet og så i modstrid med Deres opfordring til, at den næste taler skulle udtale sig til fordel for forslaget, siger noget helt andet. Enten holder vi os til reglerne her i Parlamentet, eller også gør vi ikke!
Fornyet udvalgsbehandling forkastedes
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Provan
Fru formand, jeg har ventet tålmodigt på afslutningen på den afstemning, før jeg afbrød Parlamentets arbejde. Men der er foregået et interview i tilhørerlogen med kameraer og folk, der er blevet interviewet. Jeg mener, at det strider mod Parlamentets forretningsorden. Jeg mener ikke, at vi skal tillade, at Parlamentet bliver devalueret, fordi forretningsordenen ikke anvendes. Derfor beder jeg Dem og Præsidiet undersøge grundigt, hvad betjentene i tilhørerlogen formodes at gøre. Hvis der findes regler, skal de anvendes korrekt, og hvis folk har særlig tilladelse til at gennemføre interviews der, skal Parlamentet i det mindste informeres om det.

Formanden
Jeg lover Dem, hr. Provan, at Præsidiet vil undersøge dette spørgsmål.

Lindqvist (ELDR), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Bonde og Sandbæk (I-EDN)
En stor del af forslagene i betænkningen er deciderede forbedringer eller nødvendige tilpasninger til den nye situation med Amsterdam-traktaten. Der findes dog flere politiske afsnit, hvor man forsøger at gå meget længere ved at give Europa-Parlamentet flere beføjelser end det, der findes grundlag for i Amsterdam-traktaten, hvilket er uacceptabelt.
Det er et faktum, at Parlamentet med Amsterdam-traktaten får ret til at godkende nomineringerne til Kommissionen. I betænkningen foreslår man imidlertid »valg af Kommissionen«, hvilket er langt mere vidtgående. I dag er det medlemsstaternes befolkninger, som indirekte nominerer kommissærerne gennem deres regeringer. De beføjelser vil man nu flytte endnu længere væk fra det nationale niveau til Parlamentet og dermed det overstatslige europæiske niveau.
Ændringsforslag 69 om den internationale repræsentation er endnu et eksempel på, at man forsøger at gå længere end traktaten.
Nogle af forslagene i betænkningen er uacceptable af andre årsager. I ændringsforslag 90 foreslår man, at en gruppe ikke skal kunne fremsætte ændringsforslag, der går i forskellige retninger. Denne form for censur er ikke ønskelig. De forskellige grupper skal kunne rumme mange forskellige opfattelser. Desuden er den effektivitetsgevinst, som kan opnås med denne ændring, helt ubetydelig.
Ændringsforslag 15 om, at man ikke længere kan danne en gruppe med medlemmer fra kun et enkelt land, kan vi heller ikke acceptere. Det begrundes med, at store lande ikke skal have nogen fordele, men det er uholdbart. Store lande har altid en fordel, f.eks. når det drejer sig om at indsamle 29 underskrifter. Motivet til denne ændring er, at man ønsker at nedtone de nationale politiske forskelle her i forsamlingen og derigennem give den en mere europæisk karakter.
Betænkning af Haug (A4-0105/99)

Fabre-Aubrespy
Fru formand, kære kolleger, jeg har som samtlige medlemmer af min gruppe stemt imod fru Haugs betænkning om Den Europæiske Unions egne indtægter. Det er beklageligt, at Parlamentet i dette vigtige spørgsmål om den fremtidige finansiering af Fællesskabets budget - som det så ofte er tilfældet - lader ideologiske og politiske kriterier veje tungere end den nødvendige retfærdighed og gennemsigtighed, der bør karakterisere finansieringen af Den Europæiske Union.
Reelt består den løsning, som Kommissionen og Revisionsretten går varmt ind for i deres rapport om forvaltningen af systemet for egne indtægter, i at fortsætte den udvikling, som vi har kendt gennem adskillige år, og at udvide BNP-indtægten, som er den eneste, der i høj grad afslører medlemsstaternes rigdomme.
Fuldstændig i modsætning hertil ønskede Parlamentet en økonomisk selvstændighed udelukkende af årsager der hang sammen med ønsket om at forøge Europa-Parlamentets beføjelser. Dette forekommer os ikke at være foreneligt med den nødvendige rationalisering af Fællesskabets budget, hvis samlede beløb kan - hvilket Kommissionen selv har bekræftet - og bør forblive fuldstændigt uændret.
Jeg glæder mig naturligvis over, at de forskellige afsnit om medfinansiering er blevet forkastet. Det var den eneste kategori af udgifter, hvortil der var ændringsforslag. Denne holdning går, som vi allerede har sagt, imod traktaten, idet udgifterne til landbruget er obligatoriske udgifter. Hertil kommer, at der overhovedet ikke var nogen bestemmelser om en nødvendig reduktion af andre budgetudgifter, fordi disse ikke er obligatoriske. Så selvom vi altså glæder os over, at Budgetudvalgets forslag er blevet forkastet på dette punkt, kan vi kun beklage rapportens generelle tone. Det er grunden til, vi ikke har kunnet godkende den.

Bourlanges
Fru formand, jeg vil gerne kort forklare, hvorfor jeg efter at have udsendt en mindretalsudtalelse til Haug-betænkningen har stemt for samme betænkning. Jeg ønskede simpelthen at sige, at kernen i min argumentation var, at jeg bestred, at der var overensstemmelse med traktaten om medfinansiering af landbrugsudgifterne, sådan som det fremstilles i Haug-betænkningen.
Da dette element er blevet fjernet ved vores afstemninger, er det blevet muligt for mig at stemme for betænkningen. Jeg vil gerne til slut udtrykke glæde over, at min mindretalsudtalelse i udvalget er blevet til en flertalsholdning i Parlamentet.

Raschhofer
Fru formand, vi afviser både samfinansieringsprincippet og at indføre degressivitet af tilskuddene. Vi er modstandere af, at revideringen af det europæiske budget skal ske på landmændenes bekostning. Desuden vender vi os kraftigt imod at lukke op for nye ressourcer til egne indtægter, fordi vi ikke vil overbelaste borgerne med nye ekstra byrder. Det er desuden forkert at benægte, at der er en sammenhæng mellem samhørighedsfonde og eurozonen. Hvis man er moden til euroen, behøver man ikke disse penge. Solidaritet kan og må ikke være ensidig.
Generelt må det være en målsætning for finansieringen af EU-budgettet at skabe større gennemsigtighed og retfærdighed i fordelingen af byrderne. Efter at samfinansieringsprincippet er blevet afvist af Parlamentet - hvilket vi også er tilfredse med - og dele af betænkningen, som vi er enige i, er blevet vedtaget, mens andre er blevet forkastet, har vi undladt at stemme ved den afsluttende afstemning.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater har i dag stemt imod betænkningens forslag om samfinansiering af den fælles landbrugspolitik med de nationale budgetter. Vi har den holdning, at støtten til landbruget i EU i stedet skal nedtrappes.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
En ændring af EU's budget er ønskværdig og nødvendig for fremtiden. EU's budget er alt for omfattende, hvilket helt klart medfører store problemer. Dette gælder ikke mindst alle rapporterne om bedragerier og uregelmæssigheder, som koster EU's skatteydere ca. SEK 40 milliarder kroner om året, det vil sige et beløb svarende til det dobbelte af den svenske medlemsafgift til EU. Det skal der ændres på. Meget af det skyldes, at ingen føler samhørighed med EU, og at flertallet bare ser EU og dets budget som en måde at få støtte på.
Forslaget om, at EU's største udgiftspost, landbrugspolitikken, skal medfinansieres via de nationale budgetter, betragter vi som et vigtigt skridt i retning af at mindske EU's samlede budget. Vi tror bestemt, at dette vil føre til, at medlemsstaterne engagerer sig mere i EU's landbrugspolitik, og at de vil vise større omhu med hensyn til, hvordan støtten til landbrugspolitikken håndteres.
Vi modsætter os alle krav i betænkningen om, at EU skal til at føre skattepolitik og lede harmoniseringen af den økonomiske politik, frem for alt på grundlag af argumenter om, at EU skal blive en »stadig mere betydningsfuld global politisk og økonomisk aktør«. Medlemsstaterne, Europa og verden har ikke brug for og vil ikke have gavn af en supermagt, hverken økonomisk, politisk eller militært.
Punkt 9 og 11 afviser vi på det kraftigste, idet man ønsker, at EU skal have et klart ansvar for skattelovgivningen og desuden beføjelser til at inddrive og anvende skatterne. Skattepolitikken og den økonomiske politik skal fastlægges på nationalt plan, selvom det til en vis grad forudsætter et internationalt samarbejde om visse klart specificerede skatter/afgifter. Men det er altså ikke det samme som en EU-bestemt skattepolitik, hvor EU tager sig af skatteindtægterne.

Hyland
Det er relevant, at vi drøfter denne beretning, mens Den Europæiske Unions ledere er i gang med hårde og vanskelige forhandlinger om den fremtidige finansiering af selve Den Europæiske Union. Mens vi her i dag drøfter spørgsmålet om den rabat, som Den Europæiske Union giver den britiske regering hvert år, bør denne sag nu ses i en overordnet sammenhæng.
Det er klart, at nogle af EU's medlemsstater, især Nederlandene, Østrig og Tyskland, mener, at de betaler for meget til Unionens årlige budget. Man påstår, at den britiske regering opnåede en for favorabel aftale i Fontainebleau i 1984 med hensyn til den rabat, som Den Europæiske Union giver landet hvert år.
Dette spørgsmål skal nu forhandles mellem Den Europæiske Unions ledere, Europa-Parlamentet og Europa-Kommissionen. Der skal skabes en ramme for den fremtidige finansiering af Den Europæiske Union for perioden 2000-2006. En bestemt finansiel ligning er særligt tydelig. Den Europæiske Unions årsbudget vil fortsat blive forøget gennem en afgift på de enkelte medlemsstater til den maksimale sats på 1, 27 % af BNP. Det er allerede besluttet, at den fremtidige finansiering af udvidelsen af Den Europæiske Union skal hentes inden for parametrene for denne budgettildeling på 1, 27 %.
Det er klart, at der må findes et kompromis mellem de lande, der påstår, at de bidrager for meget til EU, og de lande, der har fået en lempelig behandling via Den Europæiske Unions årsbudget i de senere år. Den britiske regering falder helt klart inden for sidstnævnte kategori, og i løbet af forhandlingerne forud for Berlin-topmødet den 25. marts er det klart, at der er behov for en ændring af reglerne for det beløb, som den britiske regering hvert år modtager i form af rabatter fra EU.
Med hensyn til den fremtidige finansiering af Den Europæiske Union er der en ting, som ikke kan komme på tale: nemlig en mulig renationalisering af selve den fælles landbrugspolitik. En sådan beslutning vil få alvorlige følger for Irland på grund af vores enestående afhængighed af landbruget og familiebrugenes betydning som et væsentligt træk ved den økonomiske og sociale struktur i landområderne.

Martinez
For tredje gang efter Luxembourg-traktaten i 1970 og topmødet i Fontainebleau i 1984 er problemet om finansiering af EU-samarbejdet på dagsordenen. Konstateringen er medlemsstaterne enige om, men der er den største uenighed, når man skal finde løsninger på det forelagte problem. Konstateringen holder fast i illusionen, det komplicerede og det uretfærdige i den aktuelle finansiering af EU. Vi ved, den hviler på fire fødder, med fire indtægter.
Det uretfærdige ligger i fordelingen af byrderne. Både Tyskland og Frankrig betaler mere, end de får igen. Man taler derfor om nettobidragydere . I modsætning hertil vinder Spanien, Irland, Grækenland, og Portugal takket være Samhørighedsfonden.
Men i virkeligheden er den økonomiske opgørelse mere kompliceret end dette. F.eks. betaler Belgien og Nederlandene tilsyneladende meget, fordi der er toldafgifter på import via Antwerpen og Rotterdam. Det ser således ud til, at de to lande betaler meget, men de afholder reelt ikke disse toldafgifter.
Endvidere skal den økonomiske status for medlemsstaterne ses i forhold til de kriterier, man har valgt for at udføre beregningerne. Sammenligner man reelt overførselen fra hver enkelt borger med den indtægt, denne råder over, som individuelt BNP, falder regnestykket modsat ud. Indbyggerne i Nederlandene, som bidrager til Samhørighedsfonden, yder individuelt et større bidrag end indbyggerne i Nordeuropa. Det er allerede ét eksempel på det komplekse system. En undersøgelse af, hvordan moms- eller BNP-indtægten beregnes, og især den tekniske bestemmelse om udjævningen af det britiske bidrag vil afsløre en endnu mere utrolig kompleksitet.
Denne tekniske fordunkling skjuler virkelig nogle illusioner, især den vigtige illusion om, at Den Europæiske Union finansieres via egne midler, skatteoverskud og via momsen, selvom finansieringen stadig sker i form af statslige bidrag. Det er også en illusion at få os til at tro, sådan som Kommissionen gør det, at åbningen mod øst og udvidelsen af EU's kompetencer kan lade sig gøre med en uændret budgetramme på 1, 27 % af BNP.
EU af i morgen vil kræve stadig flere midler, og den vil således ende med at stille sig spørgsmålet om beskatningen. Det er der, der er uenighed om løsningerne. Når den falske gode idé om medfinansiering først en gang har skilt sig ud - og det vil reelt være endnu en indtægt, der er skabt i smug uden de nationale parlamenters ratifikation - vil den grundlæggende uenighed om principper og teknikker stadig bestå. Skal man, hvad angår principperne, bekræfte den britiske idé om en retfærdig tilbagebetaling? Skal man ud fra simpel sund fornuft begrænse den pålagte byrde for at undgå, at visse lande, især Frankrig, udplyndres?
Skal vi virkeligt nå frem til en »enhedsskat« med overførsel af en stadigt større del af BNP, når man ved, at en sådan skat vil være uretfærdig? Uanset hvilken indtægt, der vedtages, skal denne da være progressiv, som Spanien ønsker det, eller proportional? Skal man for at beslutte sig bevare regelen om enstemmighed, der kun befordrer sikkerheden, eller skal man holde sig til flertalsafstemninger, hvor man alligevel før eller siden ender? Til denne uenighed om principperne svarer uenigheden om teknikkerne.
Kan vi finansiere EU ved at betale CO2 -afgifter? Det er kun De Grønne, der tror på det. Vil en EU-skat blive lagt på indkomsten? Det kan man frygte, medmindre man vil beholde det nuværende system: en finansiering via bidrag fra medlemsstaterne, for vi ved jo godt, at det altid er de gamle skatter, der er de bedste, og som i sidste ende vil blive respekteret.

des Places
Vi har som samtlige franske medlemmer af vores gruppe stemt imod betænkningen i den udformning, den blev vedtaget af plenarforsamlingen. Jeg beklager endnu en gang, at et stort antal kolleger ikke forfulgte deres logik til bunds.
Hvis det er rigtigt, at vi med et spinkelt flertal kunne have forkastet stk. 13, der indeholdt et forslag om en medfinansiering af den fælles landbrugspolitik, er det vores opfattelse, at andre elementer i beslutningen heller ikke skulle have været acceptable eller accepterede.
I forskellige afsnit i beslutningen nævnes det, at Parlamentet ønskede at få kontrol over EU's samlede budget. Som følge heraf antager jeg, at de, der har stemt for denne beslutning, er tilhængere af, at princippet om obligatoriske udgifter forsvinder. Siden Rom-traktaten har samtlige udgifter dækket inden for EUGFL's garantisektion været obligatoriske. Det vil sige, at Parlamentet kun kan fremsætte en udtalelse om denne type udgifter, og at Rådet er den eneste institution, der kan tage beslutninger om disse udgifter.
Lige siden valgperiodens start har jeg hørt, at det er unormalt, at 48 % af EU's budget har at gøre med en socialfaglig kategori, der repræsenterer mindre end 5 % af Unionens befolkning. Jeg ved således af erfaring, at den dag, Europa-Parlamentet får fingrene i landbrugsbudgettet, vil det uden ophør reducere det og overføre beløbene til andre udgifter og til andre politiske områder. Det vil dermed glemme, at den fælles landbrugspolitik er den eneste integrerede politik på EU-plan. Hvad angår Den Europæiske Unions BNP, skal jeg minde om, at landbrugsbudgettet kun udgør 0, 5 % af medlemsstaternes BNP.
Et andet element har medvirket kraftigt til, at jeg har afvist at vedtage denne betænkning. I forskellige afsnit i teksten, som er blevet godkendt ved plenarafstemningen, tales der om at forøge EU-institutionernes budget ved at skabe andre indtægter end dem, som vi kender, uden i øvrigt at øge det samlede skattetryk for medlemsstaternes borgere. Det første spørgsmål, jeg stiller mig, er, hvordan det er muligt at forøge Fællesskabets indtægter uden at øge skattetrykket. Det eneste svar, jeg har kunnet finde, er, at man ganske simpelt overfører beløb fra medlemsstaternes budget til EU's budget.
Vi kender i dag de enorme problemer med at skabe balance i vores budget i forhold til kravene i konvergenskriterierne, der skyldes euroens indførelse. Derfor finder jeg dette forslag komplet urealistisk. Den Europæiske Union har som sin vigtigste målsætning at prioritere sine fælles politikker. Hvis Unionen har budgetproblemer, kan den hverken løse dem via medfinansiering eller ved at reducere kompensationerne til landbruget, men i stedet ved at afsætte den nødvendige del af budgettet til disse politikker. Det er ikke så længe siden, det var før 1992, at den fælles landbrugspolitik udgjorde 70 % af Fællesskabets budget og i begyndelsen udgjorde den endda næsten hele EF's budget.
EU's landbrugere har bidraget økonomisk til at indføre euroen gennem fjernelsen af den satsforskel, der eksisterede mellem ecuen og den grønne ecu. I dag beder vi dem ganske simpelt om at finansiere EU's udvidelse med de central- og østeuropæiske lande, selvom vi godt ved, deres fremtid er mere end truet, fordi EU kun tænker på at indgå frihandelsaftaler og at opløse resten af fællesskabspræferencen.

Porto
Fru Haugs betænkning har meget positive bidrag med fordømmelsen af princippet om »en rimelig modydelse« og »britisk rabat« og med forslaget om, at momsindtægten helt erstattes af BNI-indtægten. På denne måde tages der et afgørende skridt til at undgå den nuværende degressive effekt, der i øvrigt er formindsket i 1997, som det fremgår af en interessant oversigt i hr. Valdeviesos betænkning, som følge af den relativt større vægt, som BNI-indtægten har fået blandt de nuværende indtægter.
Det drejer sig om en bestræbelse, som det er værd at erindre sig i forhold til den »nye« indtægt, der foreslås, en CO2 -afgift. To andre forslag til indtægter for Unionen, Den Europæiske Centralbanks provenu ved udstedelse af mønter (seigneurage ) og en beskatning af kortsigtede spekulative kapitalinvesteringer (Tobin-afgift), er utvivlsomt interessante, men kræver dog nøjere overvejelser og kan også kun give mindre bidrag.
Da det giver et væsentlig større provenu og udgør en indtægt, der er ligeligt fordelt, og som borgerne kan identificere (hvorved graden af ønskelig accountability øges), forstår vi ikke, hvorfor man ikke prioriterer beskatning af de personlige indkomster.
Endelig hvad angår den fælles landbrugspolitik, er en reform af den vigtigere end dens renationalisering med lavere forbrugerpriser og omstruktureringsforanstaltninger samt indkomststøtte til mindre begunstigede landmænd.

Theorin
Det er brug for at ændre og reformere EU's system for egne indtægter. Jeg er imidlertid imod det forslag, der findes i betænkningens punkt 8, fordi det fører til øget overstatslighed. Jeg mener, at det i princippet kun er Rådet, som fortsat skal kunne træffe beslutning om egne indtægter.
Med hensyn til samfinansiering af landbrugsudgifterne mener jeg ikke, at det er nogen hensigtsmæssig løsning. Den landbrugspolitik, som tilpasses i dag, skal reformeres grundlæggende, og vi bør nedbringe udgifterne med det samme. Da vi bør finde et generelt system, afviser jeg princippet om samfinansiering.

van Dam
Der er store mangler i det nuværende system om egne indtægter. Således er opkrævningen af de traditionelle egne indtægter forbundet med meget administrativt besvær, uregelmæssigheder og svindel. En grundig analyse af forholdet mellem udgifter og indtægter for denne indtægtskilde, som ordføreren foreslår, er derfor bestemt nødvendig. Et andet vigtigt punkt er den uligevægtige fordeling af indtægter og udgifter i EU-budgettet over medlemsstaterne. Jeg er enig i mange af de forslag, som ordføreren indgiver i den forbindelse. Jeg tænker her på indførelsen af samfinansiering af landbrugsudgifterne. Jeg er også enig i kritikken af korrektionsmekanismen for Det Forenede Kongerige. Nu, hvor fem medlemsstater har næsten den samme nettobetalerstilling som Det Forenede Kongerige, er opretholdelsen af denne korrektionsmekanisme, som kun gælder for én medlemsstat, ikke længere legitim. Det går imidlertid for vidt pr. definition at forkaste en korrektionsmekanisme på EU-budgettets modtagerside. Jeg mener, at en korrektionsmekanisme for alle medlemsstater er et brugbart instrument til at gøre noget ved den uretfærdige fordeling af de finansielle byrder i medlemsstaterne.
Til trods for min respekt for ovennævnte forslag kan jeg ikke gå ind for betænkningen af hr. Haug. Den vigtigste grund hertil er forslaget om en grundlæggende revision af systemet om egne indtægter. Det foreslås at erstatte de nationale bidrag til EU-budgettet på langt sigt med europæiske skatter. Man vil på den måde skabe en Union, som er helt uafhængig af de nationale myndigheder. Det passer til den overnationale Europamodel, som mange i Parlamentet stadigvæk er tilhængere af, men som står i kontrast til det Europa, som vi går ind for. EU skal fortsat være en samarbejdsorganisation mellem nationale medlemsstater, hvilket betyder, at de nationale myndigheder også skal have indflydelse på finansieringen.
Et integralt system for nationale bidrag baseret på hver enkel medlemsstats rigdom (BNP), som hr. Fabre-Aubrespy slår til lyd for i sin mindretalsholdning, giver den bedste garanti for et ligevægtigt og gennemskueligt finansieringssystem. Forholdet mellem indtægter og udgifter er også godt for sådan et system.

Wibe
Jeg stemte imod denne betænkning, fordi den indeholder tydelige krav om, at Unionen skal skaffe sig »egne indtægter«. Konkret betyder dette et første skridt imod en beskatningsret for Unionen, hvilket igen er et stort skridt i retning af et føderalt Europa.
Fru Haugs forslag betyder et afgørende skridt væk fra princippet om de enkelte folks ret til på demokratisk vis »sig selv at beskatte«. Det er grund nok til at stemme imod betænkningen.
Betænkning af Monfils (A4-0106/99)

Novo GUE/NGL)
En fællesskabsaktion vedrørende »Den Europæiske Kulturhovedstad« bør ikke kun omfatte indstillingen af ansøgerne, men også tilvejebringelsen af midler, der bedre kan gøre det muligt for byer af mindre økonomisk tyngde, men af ubetvivlelig kulturel, national og europæisk værdi, at blive europæiske kulturhovedstæder.
Vi glæder os over, at det er blevet vedtaget, at ansøgerne skal »sikre, at brede befolkningslag mobiliseres og deltager i projektet«, ligesom anbefalingen af, at de udpegede byer kan (skal) involvere den omkringliggende region i deres program. Det er retningslinjer, som vi altid er gået ind for, selvom de ikke altid er blevet forstået og accepteret. Derfor mener vi - og så også gerne - at Porto, europæisk kulturhovedstad i år 2001, skal gå i spidsen straks og føre disse retningslinjer ud i livet, også før de er blevet vedtaget.
Det er fuldstændig rimeligt, at flere byer i samme land kan fremsende en fælles ansøgning. Noget sådant vil gøre det muligt for byer som Tomar og Santarém, såfremt de ønsker det, at formulere ansøgninger, der, selvom de er velbegrundede i sig selv, på denne måde vil kunne hævde sig med endnu større selvfølgelighed.
Betænkning af Lehne (A4-0098/99)

Berthu
Fru formand, betænkningen af Lehne har et meget prisværdigt formål, nemlig at skabe mere gennemsigtighed og retfærdighed i behandlingen af europaparlamentsmedlemmers medarbejdere og assistenter.
Desværre udnytter han denne gode idé til at tale for en harmonisering eller en begyndende harmonisering af vedtægten på EU-plan, hvor især Europa-Parlamentet ville blive arbejdsgiver, selvom europaparlamentsmedlemmet selv naturligvis vil bevare sin frihed til at ansætte og afskedige.
Denne udvikling støtter sig ifølge ordføreren på en vidtgående fortolkning af den nye artikel 190, stk. 5, KBS i Amsterdam-traktaten, der taler om oprettelsen af en samlet EU-vedtægt for alle medlemmer af Parlamentet. Gruppen for Nationernes Europa er imod denne ensretning af vedtægten for Europa-Parlamentets medlemmer, idet vi mener, den fortsat bør styres af det enkelte lands bestemmelser.
Min gruppe modsætter sig derfor også, og det endda endnu mere, den vidtgående fortolkning af artikel 190, stk. 5, med hvilken man vil udstrække denne ensretning til også at gælde parlamentsmedlemmernes medarbejdere. Vi mener, at europaparlamentsmedlemmet repræsenterer sit land, det bør aflønnes og modtage godtgørelser fra dette land, og det er vigtigt, at medlemmets medarbejdere følger den samme ordning. I modsat fald vil vi snart opleve assistenter, der er komplet integrerede i systemet og i den fremherskende EU-tænkemode, spontant foreslå deres europaparlamentsmedlem at indtage holdninger, der går mod en stadig større integration, fordi de funktionelt har mistet evnen til at forestille sig noget andet.
Jeg vil være meget på vagt over for den indflydelse, den ene eller den anden vedtægt kunne have på den enkelte persons adfærd. Det er, fordi jeg mener, den nødvendige retfærdighed i forvaltningen af medarbejderne bør fastlægges på nationalt niveau. Europaparlamentsmedlemmernes assistenter bør styres på nationalt plan ifølge de samme love og ordninger og af de samme myndigheder som de nationale parlamentsmedlemmers assistenter.

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries og Theorin
I dag kan medlemmerne ansætte deres medarbejdere i henhold til enten de belgiske eller hjemlandets arbejdsretlige regler og det på normale socialsikringspligtige ansættelsesvilkår. Det nuværende system medfører let store forskelle, når det gælder arbejdsforholdene blandt medarbejdere fra forskellige politiske partier og medlemsstater. Flertallet af medarbejdere, heriblandt de svenske socialdemokraters medarbejdere, er ansat i overensstemmelse med hjemlandets regler, mens andre medarbejdere savner ret til både ansættelseskontrakt og faglig repræsentation.
Den mangel på forsvarlig personalepolitik og hævdelse af arbejdsretlige regler, som assistentforeningen rapporterer om, er foruroligende. Et sådant misbrug må ikke forekomme. Vi mener heller ikke, at medarbejderne bør beskattes i henhold til fællesskabsretten. Forudsætningerne for, at der findes en kollektiv løsning, er endnu ikke til stede. Selvom Lehne-betænkningen har til formål at regulere de arbejdsretlige vilkår for medlemmernes medarbejdere, er det ikke tilstrækkeligt gennemarbejdet.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater har i dag stemt for at indføre ordnede forhold for de parlamentariske assistenter. Som situationen er i dag, har 23 % af assistenterne ikke nogen kontrakt. Der er desværre eksempler på, at assistenter er ansat uden løn eller social sikring. Vi har derfor stemt for, at der bliver indført bindende regler for blandt andet ansættelse og afskedigelse, løn, social sikring og pensioner. Vi har stemt for, at bindende bestemmelser bliver indført inden udgangen af denne valgperiode. Forhåbentlig vil Rådet også påtage sig sit ansvar, så vi hurtigst muligt kan få ordnede forhold for alle assistenterne.

Blokland og van Dam
Kommissionens forslag om at bringe de parlamentariske assistenter ind under EU-statutten går alt for vidt. Medlemmerne er selv ansvarlige for at bruge sekretariatsgodtgørelsen på en god måde. Desværre viser det sig, at mange kolleger ikke giver deres medarbejdere tilstrækkelig retssikkerhed, og lønningerne er meget forskellige.
Ordføreren vil anbringe medarbejdere, der arbejder i Bruxelles, i en EU-ordning. Den indtægt, som han foreslår, er ikke så høj som i kommissionsforslaget, men er stadigvæk for høj efter nationale målestokke.
Retsudvalget har skabt en uklar blanding, hvori medarbejderne på en alt andet end entydig måde delvist kommer ind under statutten. For de øvrige medarbejdere opstår der også ny usikkerhed.
Ændringsforslagene fra PSE-gruppen nuancerer forslaget, men fratager ligeledes medlemmerne dispositionsret over personalebudgettet.
Efter vores mening skal man begrænse sig til at bekæmpe misbrug. Det er muligt, hvis man opstiller en adfærdskodeks med minimumsarbejdsbetingelser, fastsættelse af praktikperioden og lign. Når sekretariatsgodtgørelsen accepteres, skal medlemmerne også binde sig til denne adfærdskodeks.
Vi kunne derfor ikke støtte de foreliggende forslag.

Bonde og Sandbæk
Vi støtter fuldt ud assistenternes bestræbelser på at opnå ordentlige ansættelses-, aflønnings- og arbejdsvilkår. Det kan ikke være meningen, at assistenter for eksempel kan fyres med en dags varsel, eller hvis de bliver indkaldt til militærtjeneste. De har også krav på almindelige opsigelsesfrister. Vi er imod unødigt bureaukrati og mener helt entydigt, at nationale socialsikringsordninger må og skal respekteres. Selv om det fremlagte forslag ikke er perfekt, har vi alligevel valgt at stemme for betænkningen for at komme det sorte arbejdsmarked til livs.

Buffetaut
Europa-Parlamentet har netop med en del ændringer vedtaget Kommissionens forslag til Rådets forordning om assistenternes situation. Forkastelse af ændringsforslag fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder og fra ordføreren har gjort det muligt at opnå en mere enkel tekst.
For at løse den utålelige situation, som nogle assistenter måske befinder sig i på grund af visse europaparlamentsmedlemmers manglende moralske fasthed, foreslog Lehne os at omdanne Kommissionens tekst til en virkelig vedtægt ved at tilføje samtlige bestemmelser angående vilkår for indplacering, arbejde, aflønning osv. Rent bortset fra, at der var tale om en tung procedure, der kunne risikere at besvære Rådet, var der efter vores mening to ulemper ved ordførerens forslag.
Ved at indføre en overdrevent detaljeret vedtægt fordrejer man på den ene side beskaffenheden af en kontrakt, der forbinder et parlamentsmedlem med sin eller sine medarbejdere ved at fastlægge retningslinjer for arbejdet, men også i rammerne for deres daglige forhold til hinanden. Ved på den anden side at ændre Kommissionens egen tekst afskærer man Parlamentet fra i givet fald at foretage ændringer i denne »vedtægt« uden først at skulle have et forslag fra Kommissionen, der dernæst skal godkendes af Rådet.
Vi er politikere, og de fleste af vores assistenter står på grund af os til tjeneste ud fra deres egen overbevisning. Blot fordi nogle af os måske har glemt, at ethvert arbejde kræver en passende aflønning, er det beklageligt, at man her i dag foreslår os at gøre vores medarbejdere til funktionærer og til fuldmægtige for cheferne.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Medlemmerne af Europa-Parlamentet er valgt af medlemsstaternes befolkninger og repræsenterer disse i EU. De er ikke EU's repræsentanter i medlemsstaterne. Derfor bør deres aflønning og beskatningsvilkår følge de samme regler, som gælder for de nationale parlamentarikere. Medlemmernes assistenter er tilknyttet medlemmerne og bør ikke sammenlignes med de ansatte i grupperne, som er direkte underlagt Europa-Parlamentets føderalistiske struktur. Vores medarbejdere, både de, der arbejder i hjemlandet, og de, der er udstationeret i Bruxelles, er knyttet til det nationale overenskomst- og skattesystem.
Denne ordning har efter vores mening fungeret udmærket. Tanken om, at Parlamentet skal gå ind og regulere ansættelsesvilkårene i detaljer, indskrænke medarbejdernes ytrings- og meddelelsesbeskyttelse og indføre en enorm lønspredning, er os helt fremmed. Det indebærer, at vi lukker øjnene for den udnyttelse af de ansatte, som visse medlemmer bedriver. Dette bør imidlertid løses på anden vis uden de ulemper, som vil opstå gennem Rådets forslag til en ændring af forordningen, Lehne-betænkningen og de fleste af de ændringsforslag, der er fremsat til denne mødeperiode.

Lindqvist
Der er behov for vedtægter og ansættelsesaftaler, der regulerer medarbejdernes sociale og andre rettigheder. Ansættelsen bør, præcis som for medlemmerne selv, være knyttet til hjemlandets lovgivning eller lovgivningen i det land, hvor man er bosat. Det fælles er ikke det vigtige, men derimod at reglerne bliver klare og tydelige og vilkårene acceptable både for medarbejdere og medlemmer. Medarbejderne skal ligesom medlemmerne ikke betale EU-skat, men derimod beskattes i deres hjemland.

Wibe
Jeg stemte imod forslaget om en fælles vedtægt for medarbejdere, hovedsagelig fordi forslaget indebærer, at medarbejderne fremover skal betale såkaldt EU-skat, det vil sige ca. 20 % i skat. Jeg reagerer kraftigt mod disse forslag, som skaber en skattefritagelse for de ansatte inden for EU-systemet. De folk, der arbejder for f.eks. svenske medlemmer, bør normalt betale enten svensk eller belgisk skat.
En skattefritagelse for medarbejderne er desuden en politisk forberedelse til også at føre medlemmerne ind under den såkaldte EU-beskatning.
Betænkning om Det Europæiske Råds møde i Berlin

Green
Fru formand, min gruppe har på det bestemteste modsat sig fremlæggelsen af et beslutningsforslag forud for Berlin-topmødet. Parlamentet har gennem de seneste måneder brugt mange timer på et grundigt arbejde med Agenda 2000, som blev vedtaget under denne mødeperiode. Efter vores mening er det yderst upassende, at vi nu skal vedtage et beslutningsforslag bogstavelig talt på nogle få minutter i sammenligning, der på nogle punkter gentager og på andre punkter modsiger det arbejde, der er foregået med Agenda 2000. Det var på dette grundlag, at vi besluttede at stemme imod alle andre beslutningsforslag, der blev fremsat i Parlamentet, end vores eget, hvor vi fastslog, at vi bør vedtage og holde os til Agenda 2000 i henhold til vores førstebehandling. Det er baggrunden for vores modstand. Jeg kan kun gentage vores tilfredshed med, at Parlamentet afviste beslutningsforslagene.

McCarthy
Fru formand, som ordfører for den overordnede forordning om reformen af strukturfondene stemte jeg imod PPE's beslutningsforslag og kompromisbeslutningsforslaget. Dette beslutningsforslag afspejler ikke fuldt ud de forhandlingsprioriteter, der er aftalt mellem PPE og PSE i McCarthy/Hatzidakis-beslutningen, og kan dermed kun give et delvist og partisk billede af Parlamentets prioriteter.
Efter min mening er det beklageligt, at PPE søger at undergrave vores fælles ordførerskab og forhandlingerne med det tyske formandskab. Parlamentet har en forpligtelse til at videreføre investeringerne i områder af mål II-typen og har anmodet om to yderligere fællesskabsinitiativer for by- og industriområder. PPE synes at have svækket deres støtte til disse områder og svigter dem ved at udelade dem fra prioriteringerne i teksten.
De har sendt et signal til Berlin om, at disse områder og samfund ikke er nogen politisk prioritet for dem. Jeg kunne ikke støtte denne tekst. Jeg håber, at samfundene i disse områder vil vise deres utilfredshed ved valget i juni 1999.
PPE har endnu en gang demonstreret deres manglende evne til at fastholde nogen form for støtte til den planløse tilgang til Rådets afgørelser og navnlig Agenda 2000. Det er korrekt, at Parlamentet forkastede dette kompromis, da det kun var beregnet på at undergrave enigheden i Berlin.

Blokland og van Dam
Det er meget vigtigt, at der træffes beslutninger vedrørende Agenda 2000 på Rådets næste møde i Berlin. Reformerne i landbrugs- og strukturpolitikken og nye aftaler om finansieringen af Unionen er meget nødvendige for at muliggøre de mellem- og østeuropæiske landes tiltrædelse til Unionen. Vi er stort set enige i den fælles beslutning om dette emne, og vi har derfor stemt for den. Men vi bemærker følgende.
Vi kan leve med kommissionsforslaget om at lægge 0, 46 % af BNP til side pr. år til strukturelle foranstaltninger i perioden 2000-2006. Men på to betingelser.
For det første skal det, ligesom ved andre udgiftsposter, dreje sig om et udgiftsloft og ikke om at bruge hele beløbet. Strukturfondenes nuværende privilegerede stilling bevirker, at det disponible budget skal bruges for enhver pris. Det er ikke hensigtsmæssigt, og det er budgetmæssigt uforsvarligt.
For det andet skal bevillingerne til strukturel hjælp til ansøgerlandene integreres i EU-programmerne ved tiltrædelsen, uden at man overskrider udgiftsloftet på 0, 46 % af BNP. Det betyder, at man skal fastsætte mere klare prioriteter. I Agenda 2000-forslagene tager man for meget hensyn til de sydlige medlemsstaters rettigheder. Man skal være klar over, at man i fremtiden oftere vil finde de fattige regioner i den østlige del af Europa.
Endvidere deler vi ikke PPE- og ARE-gruppernes indvendinger mod Rådets planer om at indstille Kommissionens nye formand før valget til Europa-Parlamentet i juni. De pågældende ændringsforslag har vi derfor ikke støttet. Kommissionens formand er den højeste embedsmand i det europæiske embedsmandsapparat. Embedsmænd vælges ikke, men udnævnes. Udnævnelsen af Kommissionens formand er i første omgang noget, som medlemsstaternes skal blive enige om. En kandidats personlige kvaliteter og ikke de politiske præferencer skal her være afgørende. Når kandidatlisten gøres afhængig af resultatet af valget til Europa-Parlamentet, tillægges kandidatens politiske baggrund for stor vægt.

Blot
Det Europæiske Råds møde i Berlin, der vil behandle EU's åbning mod øst, kan være en lejlighed til endelig at indtage en venlig holdning over for Hviderusland. I virkeligheden er der ikke hold i beskyldningerne imod landet. Det er ukorrekt at sige, at der overhovedet ikke findes ytringsfrihed i dette land. Hviderusland udvikler sig trinvist frem imod en styreform, der i stadig stigende grad går ind for fremskridt og frihed med grundlag i den nuværende forfatning. Enhver bevægelse tilbage ville være en fejltagelse.
Beskyldningerne mod Hviderusland minder om de beskyldninger, visse angelsaksiske kredse fremsatte imod general de Gaulle under Den Fjerde Republik. Under påskud af, at han ville indføre en ny forfatning via en folkeafstemning, beskyldte man ham for antirepublikansk fascisme. Den type beskyldninger er absurde. Menneskerettighederne overholdes i langt højere grad i Hviderusland end i pro-USA lande som Tyrkiet, der har en associeringsaftale med EU.
Det vil være på sin plads at standse beskyldninger, der går stik imod princippet om venskab mellem befolkningerne, der er særligt nødvendigt i det store Europa, vi har i dag.

Caudron
Topmødet i Berlin, der har Agenda 2000 som eneste punkt på dagsordenen, er særligt vigtigt for Den Europæiske Unions fremtid. Ud over denne reforms økonomiske aspekt er det i høj grad subsidiaritetsprincippet, der står på spil. Jeg mener i lighed med vores formand, José María Gil-Robles, at denne reform kræver en overordnet planlægning, for at vi kan sende en klar politisk melding til EU's borgere og ansøgerlandene.
Endvidere har jeg adskillige bemærkninger til de mere sektorielle aspekter af Kommissionens forslag.
Med hensyn til den fælles landbrugspolitik mener jeg først og fremmest, at man på den ene side skal sikre en stabil indkomst til alle, der arbejder inden for landbruget. På den anden side skal man fremme et landbrug, der er frakoblet verdensmarkedet, med vægt på at gennemføre en samlet udvikling af landdistrikterne, der kan accepteres af alle.
Hvad angår strukturpolitikken, går jeg fortsat stærkt ind for, at de områder, der nu falder ud af mål 1, får mulighed for at få en overgangsperiode. En anden udfordring, EU bliver nødt til at tage op, er de meget tæt befolkede kvarterer. Det er ikke nødvendigt at minde om, hvor mange EU-borgere der bor i disse områder for at bekræfte det velbegrundede i Urban-programmet og dets bevarelse, som Europa-Parlamentet allerede har givet udtryk for.
På samme måde kan jeg også kun være enig i, at strukturfondene skal fremstå som et redskab til at skabe job og dermed bekæmpe arbejdsløsheden. I den forbindelse går jeg også ind for, at EU skal planlægge oprettelsen af et system for egne indtægter, der gør det muligt at se frem til en udvidelse, der ikke igen sætter spørgsmålstegn ved solidariteten og samhørigheden, to meget stærke ideologiske principper i EU-samarbejdet.
Endelig er jeg enig i ønskerne for menneskerettighederne og for en afbalanceret udvikling, der bør betragtes af ansøgerlandene som ufravigelige mål ved tiltrædelsen af Den Europæiske Union.
Ja, topmødet i Berlin har en særlig betydning, der tvinger vores ledere til at udsende et stærkt budskab her nogle uger før, vores medborgere vil få rig lejlighed til at udtrykke deres følelser angående det EU, man kan tilbyde dem.

Martinez
Der skal være topmøde i Berlin. Det er allerede et stærkt symbol for den nye strategiske linje, for så vidt som Tyskland udnytter sit formandskab til at bekræfte forsvaret af egne interesser angående finansieringen af EU's budget, åbningen mod øst og den fælles landbrugspolitik. I disse tre tilfælde falder interesserne ikke sammen med Frankrigs.
Det industrielle og USA-venlige Tyskland har let ved at ofre EU's landbrug og overlade Washington monopolet på våbenforsyningen. Her er Frankrig ikke enig.
Tyskland, der betaler - og som endda er den største nettobidragyder til EU's budget, idet landet indbetaler en god portion mere, end det får igen - kunne godt tænke sig, om ikke en »retfærdig tilbagebetaling«, som fru Thatcher krævede det i 1984, så i det mindste en økonomisk tilbagebetaling, der ikke er overdrevent uretfærdig. På dette budgetpunkt er Frankrig, der har kunnet tabe op til mere end FRF 20 milliarder på et enkelt EU-finansår, følsom over for overdrevne skævheder omkring den enkeltes økonomiske deltagelse.
Men man skal ikke glemme, at selvom Tyskland betaler meget til EU's budget, har landet dog også fået andre af Unionens medlemsstater til at betale meget siden sin genforening. For i sidste ende er den rentestigning, Bundesbank gennemførte for at finansiere de fem delstater i Østtyskland, en af de væsentligste grunde til den økonomiske recession i de seneste år og til de seks millioner arbejdsløse i Frankrig. Frankrig har betalt en stor del af udstyret til giftermålet mellem de to Tysklande.
Skal vi endelig tale om udvidelsen mod øst, vil det bevæge EU's tyngdepunkt en smule nærmere det tidligere Comecon-område, hvor vekselvalutaen var DEM, hvilket bekræfter, at vi befinder os i den tyske indflydelsessfære. At give adgang til østlandene, hvor 25 % af befolkningen er aktiv inden for landbruget, vil for Frankrig være det samme som at opsøge problemerne, der er i gang med at pålægge en omdannelse af den fælles landbrugspolitik i en retning, der går direkte imod vores nationale interesser. Med andre ord er interesserne i det fransk-tyske par ikke stærkt sammenfaldende, hverken når det gælder uafhængighed inden for kernekraft eller inden for omdannelsen af den fælles landbrugspolitik, hvor vi ikke vil have en medfinansiering, der vil gøre os til betaler uden at kunne beslutte noget, og heller ikke med hensyn til finansieringen af den fælles landbrugspolitik, hvor der ikke foreligger noget som helst klart angående principperne.
I stedet for at tale om reduktionsteknik, om lofter eller justeringer ville det væsentlige være at skære igennem, hvad angår principperne. Vil man finansiere EU gennem beskatning eller gennem bidrag fra medlemsstaterne? Skal det være via en beskatning, hvordan skal denne da være? Skal den være progressiv, som Spanien ønsker det, eller proportional på rigdomme, eller måske endda en kopskat?
I Berlin bliver EU skæringspunktet for alle veje. Vejene mod øst, budgetvejene og de strategiske veje. Øjeblikket er kommet, hvor EU-samarbejdet skal forlade sin tvetydighed, og her bliver det første spørgsmål: Skal vi arbejde hen imod et europæisk EU eller et globaliseret EU?
Front National har lige fra starten foretaget sit valg. Vi går ind for et EU, der er realistisk, ægte og konkret, et EU for staterne og for nationerne.

Porto
I den periode med manglende ambitioner og ansvarsfølelse, som vi nu gennemlever, bør vi glæde os over nogle elementer i det beslutningsforslag, som vi netop har stemt om.
Det er således tilfældet med konstateringen allerede i betragtning A af, at »strukturfondene og samhørighedsfonden er de vigtigste instrumenter til økonomisk og social samhørighed«, ligesom betydningen af økonomisk samhørighed understreges i punkt 5.
Fremhæves skal også konstateringen i punkt 4 af, at budgetdisciplin skal afbalanceres af »tilstrækkelige midler til Unionens væsentlige opgaver«.
Fremhæves skal endelig også vedtagelsen i punkt 6 af forslaget til årlig »allokering af 0, 46 % af Den Europæiske Unions BNP til strukturforanstaltninger i perioden fra 2000 til 2006«.
Lad os imidlertid håbe, at det ikke bliver ved de gode intentioner, når de mere magtfulde i stedet for at bekymre sig om, at der er tilstrækkelige midler til de europæiske ambitioner, mere interesserer sig for i opfølgningen af Agenda 2000 at fastsætte en »sakrosankt« grænse på 1, 27 % af BNI for Unionens budget, eller når Kommissionen også i henhold til Agenda 2000 ønsker at overføre EUR 45 milliarder fra strukturfondmidlerne til førmedlemskabsforanstaltninger for de nye medlemmer, således at de nuværende 15 medlemmer får EUR 10, 2 milliarder mindre, svarende til 0, 39 % af BNP ...
Det drejer sig om særdeles vigtige spørgsmål, som skal løses eller klargøres.
Mødet udsat kl. 13.35 og genoptaget kl. 15.00

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0272/99 af Imbeni m.fl. for PSE-gruppen, -B4-0295/99 af Vinci og Ripa di Meana for GUE/NGL-gruppen og-B4-0317/99 af Santini m.fl. for PPE-gruppenom tragedien på Monte Cermis (Italien) og om dommen fra militærdomstolen i USA.

Vecchi
Fru formand, den 3. februar 1998 forårsagede et amerikansk militærfly, som overtrådte flyvereglerne, tragedien ved Monte Cermis' svævebane og dermed 20 europæiske borgeres død.
Lidt over et år efter denne katastrofe har den amerikanske militærdomstol i Camp Lejeune - med en absolut skandaløs dom - frikendt flyets pilot og givet afkald på at placere nogen form for ansvar, selvom det italienske retsvæsen havde slået fast, at det stod uden for enhver tvivl, at der var tale om en klar overtrædelse af flyvereglerne.
Vi europæiske socialdemokrater er oprørte over en dom, der ikke slår ansvaret fast, og hvor man giver afkald på at forfølge og straffe de skyldige og således krænker ofrenes familie samt alle dem, der blev ramt af tragedien på Monte Cermis.
Vi anmoder om, at de amerikanske myndigheder anvender alle de procedurer, de har til rådighed, for klart at placere ansvaret for tragedien, for at straffe de skyldige hårdt og for at sørge for fuld erstatning til ofrenes pårørende, både moralsk og materielt.
Vi støtter således den holdning, som den italienske regering har indtaget. Den har gjort sig til direkte talerør for sådanne opfattelser og krav over for USA's præsident.
Det, der er sket, viser os dog, at vi også skal gøre os nogle overvejelser og handle for om nødvendigt at ændre bestemmelserne i London-konventionen af 1951, så det i fremtiden bliver muligt at forhindre, at sådanne tragedier gentager sig - og de vil uden tvivl lettere ske, hvis indtrykket af, at der er straffrihed bliver udbredt - og så vi under alle omstændigheder sikrer, at man ikke forhindrer efterforskning og retssager mod de medlemmer af NATO's væbnede styrker, der måtte have overtrådt lovene i de lande, hvor de er udstationeret.
Endelig anmoder vi om, at der iværksættes en fælles aktion med henblik på at sikre, at enhver form for militær øvelse på Unionens område sker med fuldstændig sikkerhed for civilbefolkningen.
Vi giver endnu en gang udtryk for vores kondolence over for dem, som mistede deres kære i tragedien på Monte Cermis.

Santini
Fru formand, jeg vil lade de få ord, som jeg agter at bruge på dette vanskelige emne, være centreret omkring to antagelser og tre konkrete forslag.
Min første antagelse er, at der i ulykken på Monte Cermis, som kostede 20 mennesker livet, er et fælles ansvar hos NATO-styrken i Aviano, som tager alt for let på London-konventionen af 1951 og altid har givet lov til øvelsesflyvninger, også hen over tætbefolkede områder.
Min anden antagelse har at gøre med piloten, kaptajn Ashby, der overtrådte alle forsigtighedsregler ved at flyve en allerede farlig strækning på en vanvittig måde. Man har sagt til hans forsvar, at svævebanens kabler ikke var indtegnet på militærets kort. Det er utroligt, når man tænker på, at svævebanen har eksisteret i over 25 år, og at den blev genopbygget umiddelbart efter en anden ulykke den 9. marts 1976, der kostede 43 mennesker livet. Hvis piloten havde ret, burde man i hvert fald placere ansvaret hos dem, der ikke opdaterer nogle så vigtige kort. Men man behøver ikke at være pilot for at have svært ved at forestille sig, at man stadig er i stand til at se på et kort, når man flyver ind i en kløft med 800 km i timen og i kun 80 meters højde. Det kan indbyggerne i landsbyerne omkring svævebanen tale med om. De har fortalt, at flyvninger tæt ved jorden var et almindeligt syn. Ifølge deres vidnesbyrd lader det til, at kablerne på Cermis med deres 80 meters højde blev betragtet som en udfordring af de unge piloter i Aviano, eller næsten som en manddomsprøve og ildprøve lige over hovedet på folk. Det lykkedes kun meget få at flyve under dem, hvorimod andre i sidste øjeblik pludselig rettede flyet op og fløj over dem. Desværre gjorde kaptajn Ashby ingen af delene. Han skar kablerne over og forårsagede 20 menneskers død.
Der er efter min mening tre muligheder for at bøde på denne situation. Mit første forslag er, at man reviderer London-konventionen og gør den mere tidssvarende, navnlig med hensyn til overflyvninger. Mit andet forslag er, at man prioriterer de almindelige domstole frem for militærdomstole i sådanne sager, og mit tredje forslag er at lægge pres på USA's regering, så de fremskynder udbetalingen af skadeserstatninger til ofrenes familier.

De Coene
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, som hr. Vecchi, der har indgivet beslutningsforslaget, lige har sagt, har en amerikansk militærdomstol afgivet en dom, og piloten på det pågældende fly er blevet frikendt. Vi vil ikke udtale os om dommen som sådan, men vi har nogle alvorlige spørgsmål om systemet i London-konventionen. Vi fastslår i dag, at retssystemet i Italien sikrer et korrekt procesforløb. Hvorfor kan de ansvarlige militærpersoner i disse tilfælde ikke dømmes i Italien af en almindelig domstol i stedet for af en undtagelsesdomstol, i dette tilfælde en militærdomstol?
Forstå mig ret, jeg slår ikke til lyd for en folkedomstol. Jeg slår ikke til lyd for følelsesmæssig retspleje eller hævnjustits, men jeg slår til lyd for nye, internationale procedurer, hvorigennem ansvaret effektivt kan fastlægges på gerningsstedet ved uheld eller krænkelser af loven.
Der er også mange ubesvarede spørgsmål ved frikendelsen af den involverede bemanding. Derfor forventer vi, at undersøgelsen fortsættes. Hvorfor havde piloten ikke de rigtige kort? Hvorfor var kabelbanen ikke angivet på kortet? Hvorfor havde de NATO-myndigheder, som havde kommandoen, ikke oplysninger om den tilladte flyvehøjde i denne region? Noget eller nogen er ansvarlige i denne indviklede sag.
Til sidst kræver vi, at løfterne og forpligtelserne med hensyn til erstatningen til ofrene holdes, for også på det område skal retten ske fyldest.

Kestelijn-Sierens
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, frikendelsen af den amerikanske pilot, der for et år siden på grund af hans letsindige opførsel dræbte 20 europæiske borgere, heriblandt fem unge mennesker fra mine nære omgivelser, kræver hævn. Retten er helt klart ikke sket fyldest, når man ser, at gerningsmanden til trods for de uomstødelige beviser, som forelå, ikke kun blev frikendt for manddrab, men at også anklagerne i forbindelse med pligtforsømmelse og letsindighed blev afvist. Da Parlamentet sidste år viste sin medlidenhed med ofrene for denne frygtelige ulykke, slog man til lyd for en revision af London-konventionen, som siger, at den retslige kompetence i forbindelse med militære forbrydelser ligger hos den involverede militærmagts hjemland. Militærdomstolens uacceptable dom understreger endnu en gang nødvendigheden af en revision.
Endvidere må man sætte spørgsmålstegn ved, om særskilte militærdomstole er rimelige i fredstid. Er det retfærdigt, at en militærperson, der begår en forbrydelse i forbindelse med en handling, som ikke har nogen militær nytte, og som borgerne bliver ofre for, dømmes af et særskilt retssystem, som næsten kun består af militærpersoner eller med andre ord kolleger? De særlige forhold, såsom en konflikt, som retfærdiggør en sådan militærdomstols eksistens, var i dette tilfælde ikke til stede.
Kære kolleger, vi er alle enige om, at ansvaret skal fastlægges, og der skal uden yderligere forsinkelse gives en rimelig erstatning til ofrenes familier.

Tamino
Fru formand, jeg vil gerne tilslutte mig kollegerne og give udtryk for Gruppen De Grønnes harme over en dom, der ikke alene er krænkende for de mennesker, som døde, men som også tydeliggør en helt uacceptabel situation. Jeg vil desuden gerne gentage vores forståelse for de reaktioner, som befolkningen i Cermis-området og ofrenes pårørende har givet udtryk for. Det mener jeg er rimeligt, ligesom jeg mener, at det er rimeligt, at ofrenes pårørende får erstatning, selvom der ikke er nogen erstatning, der kan gøre de døde levende igen. Når alt dette er sagt, bør vi efter min mening spørge os selv, hvordan det kan være, at hændelser som dem, vi har oplevet, stadig er mulige her næsten 50 år efter London-konventionen.
Jeg vil gerne minde om, at jeg allerede den 19. februar sidste år, da vi drøftede Cermis-tragedien her i Parlamentet, fremlagde en beslutning, hvor jeg bad om, at London-konventionen blev revideret. Jeg mener således, at vi ikke bare skal anmode om, at man genoptager sagen og finder ud af, om der et ansvar højere oppe, men at vi også skal spørge os selv, om det er nødvendigt at beholde NATO-baserne, som om vi var kolonier, eller om vi ikke i stedet bør reagere, bede om en ændring af de nuværende bestemmelser og endelig give de nationale domstole mulighed for at dømme, når det gælder disse forbrydelser.

Dell'Alba
Fru formand, der er ingen tvivl om, at ulykken på Monte Cermis er en tragisk hændelse, og man har haft det indtryk i Italien og i resten af Europa, at det, der er sket i det amerikanske retssystem, har givet os alle sammen en bitter smag i munden. Det gælder naturligvis først og fremmest ofrenes pårørende, men også alle dem, der betragter NATO, sådan som vi altid har betragtet den, nemlig som en alliance, der har garanteret vores landes sikkerhed i 50 år.
Jeg finder det rimeligt, at vi som Europa-Parlament - efter at det italienske parlament udtalte sig i går - drøfter dette og sørger for, at retfærdigheden for alvor sker fyldest i denne sag, hvor der stadig er alt for mange uklarheder, der også dækkes ind under bestemmelserne i traktaten af 1951. Jeg tror dog, at det hverken vil være rimeligt eller hensigtsmæssigt for os europæere kun gennem disse hændelser at sætte spørgsmålstegn ved noget, som man kunne have drøftet andetsteds. Denne sammenblanding forekommer mig dog at være farlig.

Vanhecke
Fru formand, jeg tror, at alle i Parlamentet kan forestille sig, hvordan familierne til ofrene fra Cavalese lider, og derfor i dag, hen over alle politiske grænser, tilslutter sig disse menneskers forargelse, når den ansvarlige pilot et år efter katastrofen uden videre frikendes af en amerikansk militærdomstol. Jeg mener imidlertid, at vi som politikere ikke skal indskrænke os til uforpligtende ord om moralsk ansvar eller kritik af London-konventionen. Parlamentet skal turde tage sit politiske ansvar. Man skal sige, at det her drejer sig om meget mere end et enkelt menneskes, en pilots, skyld eller uskyld.
Vi er i de forløbne uger endnu en gang blevet konfronteret med kendsgerningerne. Kendsgerninger, som vi forsøger at benægte. De lærer os, at amerikanske tropper i Europa står over medlemsstaternes love, at de ustraffet, som det nu viser sig, kan overtræde love og reglementer og aldrig behøver at stå til ansvar over for europæiske eller medlemsstaternes domstole. Men man skal især spørge sig selv, om denne dom, beklageligt nok, ikke er typisk for en bestemt nutidig amerikansk mentalitet, som åbenbart går ud fra, at de amerikanske tropper i Europa er en slags besættelseshær. En besættelseshær, som ligesom alle hære står over de love og normer, som gælder i det land, hvor de er udstationeret.
Vi skal i dag derfor ikke kun kræve erstatning til ofrenes familier, selvom det selvfølgelig umuligt kan gøre sorgen mindre, men også fordømme denne amerikanske holdning, som man ganske enkelt kan betegne som neokolonial og uacceptabel. Landene i Europa er ikke amerikanske vasalstater, heller ikke negerlandsbyer og skal derfor ikke lade sig behandle som sådan.

Amadeo
Fru formand, ærede kolleger, det er utroligt, i hvilken grad man mister retfærdighedssansen, når man overlader det til hjemlandet for de NATO-soldater, der er skyldige i ulykker og lovovertrædelser, at placere ansvaret og føre en retssag, som både bogstaveligt talt og moralsk set befinder sig tusindvis af kilometer fra os.
Holdningen hos de amerikanske piloter på Monte Cermis, der skulle foretage øvelsesflyvninger, og som i stedet slog forsvarsløse borgere ihjel, er forkastelig, men det er ikke mindst forkasteligt med den sløvhed, der har været i militærdomstolen, som er ude af stand til at sikre, at retten sker fyldest, og som dækker sig ind under de internationale konventioner, i dette tilfælde London-konventionen, der går helt tilbage til 1951, og som det i dag haster med at få tilpasset til tidernes skiften og ændringerne i den internationale politiske situation.
Det er dog lige så urimeligt med den bølge af USA-fjendtlige bagtanker, der går så vidt som til at sætte spørgsmålstegn ved grundlaget for de internationale aftaler med USA, de samme aftaler, som beskyttede Italien mod den internationale kommunismes strategier og omvæltninger.
Den Nationale Alliance er således uenig i protesterne fra Warszawa-pagtens nostalgikere, men vi går ind for et værdigt partnerskab mellem USA og Europa samt mellem USA og Italien, og vi gentager vores støtte til indførelsen af en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik, hvor man samarbejder med NATO, og hvor man om nødvendigt handler selvstændigt for at forsvare hele Den Europæiske Unions interesser.

Formentini
Fru formand, det er efter min mening hensigtsmæssigt og nødvendigt, at Parlamentet udtaler sig om den katastrofale hændelse på Monte Cermis. Og ikke blot om hændelsen, men navnlig om den dom, man har afsagt i denne sag på den anden side af Atlanten. Vi mener, at ordet »foruroliget«, som bliver brugt i det forslag til beslutning, vi skal stemme om, er fuldstændigt upassende. Jeg ved ikke, hvilket kompromis der ligger til grund for dette ord, men jeg afviser ordet. Vi bør her tale om to ting, nemlig fordømmelse - fordømmelse af soldaternes handling, da de legede cowboys på himmelen med andre menneskers liv - og ikke mindst misbilligelse over den amerikanske militærdomstols dom, der ikke er retfærdig over for vores folk, og som ikke er retfærdig over for vores befolkninger.
Jeg er sikker på, at det er i overensstemmelse med befolkningernes ønske, når jeg på vegne af Po-slettens gruppe, som jeg repræsenterer her, således anmoder om, at Parlamentet meget kraftigt giver udtryk for sin holdning. Vores mandat udløber om ikke så længe, men vi bør efter min mening begynde med at være et godt eksempel for vores efterfølgere. Vores Europa skal nemlig skabe respekt om sig selv, da det ellers regulært vil blive trådt under fode af personer og stater, som vi ønsker skal være vores venner, selvom vi godt ved, at det allervigtigste grundlag for et venskab - både mellem personer og mellem stater - er gensidig respekt.
Jeg anmoder derfor om, at man gør beslutningernes ordlyd meget fastere, end den er nu.

de Silguy
Fru formand, mine damer og herrer, Kommissionens første tanke går til de pårørende til ofrene for ulykken i Cavalese, over for hvem den udtrykker sin medfølelse, og hvis smerte og sorg den deler.
Kommissionen deler også ubehaget ved omstændighederne omkring denne ulykke og, som adskillige af Dem, ubehaget ved de spørgsmål, der står ubesvarede tilbage. Kommissionen ønsker, lige som Parlamentet, en hurtig og rimelig erstatning til de ramte familier. Jeg konstaterer i øvrigt, at præsident Clinton selv har erkendt, at der kan blive tale om, at den amerikanske stat påtager sig ansvaret.
Den amerikanske militærdomstol har netop afsagt en frifindelseskendelse. Denne domstol har bemyndigelse på området i medfør af bestemmelserne i London-konventionen af 1951, som fastsætter, hvilken domsmagt der er kompetent til at pådømme overtrædelser begået af NATO-tropper i udlandet.
En eventuel beslutning om at ændre denne traktat er ene og alene NATO-medlemmernes ansvar. Det aktuelle spørgsmål skal således behandles ved og af de relevante instanser.
Fællesskaberne har ikke kompetence til at udtale sig om spørgsmål, der vedrører sikkerheden omkring militær flyvning. Der findes ganske vist et direktiv, direktiv 56 af 24. november 1994. Dette opstiller de grundlæggende principper for undersøgelser af ulykker og uregelmæssigheder i den civile luftfart. Dette direktiv gælder ikke for militær flyvning.
Det tilfalder følgelig medlemsstaterne at vedtage de beslutninger, der måtte være behov for i det foreliggende tilfælde.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær de Silguy.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0234/99 af Moorhouse m.fl. for ELDR-gruppen, -B4-0275/99 af Berès og Jöns for PSE-gruppen, -B4-0279/99 af Pasty og Carrère d'Encausse for UPE-gruppen og-B4-0288/99 af Schroedter og Gahrton for V-gruppenom støtte til fredsprocessen i Kaukasus-regionen

Bertens
Fru formand, vi har faktisk været heldige med, at det siden våbenstilstanden i 1994 har været rimeligt roligt i Kaukasus, i det mindste med hensyn til krigshandlinger. Men det har ikke været roligt med hensyn til krænkelser af menneskerettighederne. Vi har i Armenien, Aserbajdsjan og Kaukasus set, at menneskerettighederne og de demokratiske rettigheder stadigvæk ikke får en fod til jorden. Vi har set, at forhandlingerne om en fredelig løsning af konflikten omkring Nagorno-Karabakh stadigvæk ikke har ført til positive resultater. Jeg har allerede sagt det: Vi kan takke Gud for, at der endnu ikke har været noget udbrud. I øjeblikket forsøger den såkaldte Minsk-gruppe, USA og Frankrig, at gøre noge gennem OSCE. Lad os håbe, at denne beslutning yder et bidrag til på ny at bringe problemet i Nagorno-Karabakh frem i offentlighedens søgelys.

Berès
Fru formand, siden Sovjetunionens sprængning har denne region i Nagorno-Karabakh og Aserbajdsjan været igennem svære vanskeligheder. Heldigvis åbner den våbenhvile, som har varet siden 1994, en dør på klem for de forhandlinger, som Minsk-gruppen forestår.
I dag har vi på vores bord et forslag fra denne gruppe, som OSCE har pålagt at finde en løsning på den konflikt, der har varet i så mange år. Jeg tror, vi har grund til at være tilfredse med den, for den respekterer to principper, som vi er fælles om at sætte højt, nemlig både befolkningens ret til selvbestemmelse og bevarelsen af grænserne, sådan som de er kortlagt i dag. Vi kan dog ikke acceptere ændringer, der er et resultat af våbenbrug. Det er endnu en grund til, at vi synes, at dette forslag fra Minsk-gruppen trækker i den rigtige retning, fordi det foreslår en udbredt autonomi inden for rammerne af de eksisterende grænser, og det er et helt afgørende punkt for os.
Der er her tale om en gunstig mulighed for at komme i gang med en proces, der kunne føre til en løsning på denne konflikt. Vi udtrykker her håbet om, at alle parter vil forstå at gribe denne chance for at gøre en ende på konflikten og nå frem til en fredelig sameksistens inden for de eksisterende grænser.

Schroedter
Fru formand, konflikten i Nagorno-Karabakh er en konflikt med utallige tragedier, det har jeg kunnet se med mine egne øjne. Siden 1992 har der været utallige flygtninge, børn vokser op under undtagelsestilstand - i telte og vogne. Det er ikke kun det stadigt voksende had og uforsonligheden mellem to folk, som tidligere boede dør om dør og naturligvis også giftede sig med hinanden, som igen og igen forhindrer en fredelig løsning, som det nu netop er sket igen, det er også de forskellige interesser hos forskellige europæiske magter. EU har heller ikke opnået noget med sin partnerskabs-og samarbejdsaftale, ikke gjort noget for at udnytte den og anvende den målrettet for at opnå en fredelig løsning. Det, vi først og fremmest må gøre, er at mildne hadet, for ellers vil der aldrig nogensinde kunne blive fred i denne region, og derfor må vi ikke nøjes med at bruge de statslige instrumenter, vi skal tværtimod frem for alt støtte de samfundsmæssige aktører og indlede et målrettet forsoningsarbejde.

Jöns
Fru formand, kære kolleger, det er allerede blevet sagt. Heller ikke efter fems års våbenhvile er der udsigt til en varig løsning på konflikten i Nagorno-Karabakh. Over en million flygtninge lever stadig under forhold, som for størstepartens vedkommende ikke er menneskeværdige. De er fordrevet fra deres hjemegn og har ingen fremtidsperspektiver, og netop fordi der stadig ikke er nogen varig løsning for denne del af Kaukasus, påvirkes også det tvingende nødvendige regionale samarbejde mellem Aserbajdsjan, Armenien og Georgien i negativ retning, hvilket i sidste ende er skadeligt for den økonomiske udvikling i hele regionen. Europa-Parlamentet støtter Minsk-gruppens utrættelige bestræbelser på at nå frem til en stabil fred i Transkaukasien ved hjælp af en politisk løsning.
Vi opfordrer OSCE til at fortsætte sine bestræbelser og indsætte en observatørkommission, som kontinuerligt skal overvåge overholdelsen af menneskerettighederne og den demokratiske udvikling i disse lande. En sådan observatørkommission skulle så at sige fungere som et politisk alarmsystem. For på trods af de mange fremskridt inden for demokrati og styrkelse af menneskerettighederne er der virkelig stadigvæk meget, som ikke er i orden, det viser ikke mindst præsidentvalget sidste år. Vi er også meget bekymrede over de seneste arrestationer i Aserbajdsjan.
Den Europæiske Union vil også fremover støtte den demokratiske udvikling i disse stadig unge stater. I denne forbindelse opfordrer vi Rådet til at øge den økonomiske hjælp til Transkaukasien, men den skal naturligvis også gøres afhængig af, om der sker fremskridt i den demokratiske udvikling. Der kan imidlertid først komme økonomisk stabilitet, når de politiske rammebetingelser også er i orden, det vil sige, når Aserbajdsjan og Armenien virkelig gør en indsats for at opnå et politisk kompromis i Nagorno-Karabakh.

Lehideux
Fru formand, jeg udtrykker mig på vegne af vores kollega, hr. Francis Decourrière, som har redigeret det ene af beslutningsforslagene. Vi har ved adskillige lejligheder haft mulighed for at udtale os om konflikten i Nagorno-Karabakh, såvel om de humanitære problemer, krigen medførte, som med det formål at finde en løsning på konflikten.
Siden 1993 har OSCE forsøgt at finde denne løsning, at forhandle og udarbejde en fredsplan, men, som alle ved, støder disse forhandlinger på utallige hindringer, og i november sidste år blev den fredsplan, Minsk-gruppen havde udarbejdet, forkastet.
I den forbindelse vil vi gerne minde kraftigt om vores støtte til den fredsproces, der er i gang i Kaukasus-regionen, og til den fredsplan, Minsk-gruppen har lagt frem. Faktisk udgør de omtalte forslag et godt forhandlingsgrundlag for at finde frem til en fredelig løsning på konflikten, og det er helt nødvendigt at genoptage forhandlingerne, så man kan nå frem til en aftale så hurtigt som muligt.
Jeg har noteret mig, at der, efter at regeringen i Aserbajdsjan for kort tid siden afviste Minsk-gruppens fredsplan, har lydt stemmer i selve Aserbajdsjan, blandt politisk ansvarlige personer, som har advaret regeringen mod en sådan afvisning og bedt den indlede direkte drøftelser med armenierne i Karabakh og foreslå en politisk løsning, som giver området selvbestemmelse og gør det til en frizone.
Det er en ny og positiv udvikling. Parallelt hermed er det nødvendigt, at Den Europæiske Union fortsat gør sin hjælp til regionen afhængig af mærkbare fremskridt på menneskerettighedsområdet. Endvidere skal OSCE, under enhver oplysnings-og observationsmission, være ganske særligt opmærksom på, om menneskerettighederne bliver overholdt i dette område, så det kan undgås, at volden på ny eskalerer, dersom der indtræffer en mindre episode.
Til slut vil jeg sige, at Den Europæiske Union bør øge sin støtte og assistence til de ikkestatslige organisationer, der befinder sig i området, og som ved diskussion og politisk opdragelse prøver at befordre en gensidig forståelse for de folkefællesskaberes historie, som findes i denne region.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, kære kolleger, Kaukasus-regionen - og specielt de tre transkaukasiske republikker - er af stor betydning for landene i Den Europæiske Union, og det er vores pligt at følge opmærksomt med i, hvad der sker i disse tre republikker, og gøre alt for at bringe fred tilbage til regionen, som har en betydning, der rækker langt ud over selve dens befolkning.
Derfor bekymrer konflikten i Nagorno-Karabakh med god grund befolkningerne i Den Europæiske Union. Det er vores opgave at gøre, hvad vi kan for at få en ende på denne konflikt, naturligt nok for at skabe fred i området, men også af hensyn til dets økonomiske udvikling. Denne økonomiske udvikling kan kun nyde godt af en løsning på konflikten.
Delegationen for forbindelserne med de transkaukasiske republikker har ved flere lejligheder haft mulighed for at begive sig til landet. Der har den kunnet mærke, at både det armenske folk og det aserbajdsjanske folk brændende håber på en løsning. Denne store forventning deler Europa og Europa-Parlamentet, som - det er ikke første gang, vi siger det - måske kunne bidrage til at finde en løsning.
Minsk-gruppen har på sin side haft til opgave at udarbejde en plan for en varig fred. Lederne i de implicerede lande - Aserbajdsjan og Armenien - har fremsat forslag. Især har Armenien fremsat forslag af en beskaffenhed, som kunne få freden til at vende tilbage til regionen. Det er netop det, der er formålet med det beslutningsforslag, jeg har underskrevet på min gruppes vegne, om støtte til fredsprocessen i Kaukasus-regionen: at give vores beskedne bidrag til løsningen af et problem, der har varet i mange år, og som det haster med at finde en løsning på.
Jeg vil gerne tilføje, at vi naturligvis, i og med at vi underskriver dette beslutningsforslag, som samtidig er rettet mod de to lande, Aserbajdsjan og Armenien, ikke glemmer de problemer, som hvert af disse to lande står over for. Således kan vi i særdeleshed ikke glemme de tragiske begivenheder, Armenien må gennemleve, og landets gentagne henvendelser om anerkendelse af det tragiske armenske folkedrab, og vi vil heller ikke glemme, at menneskerettighedssituationen i Aserbajdsjan lader meget tilbage at ønske, og at man må gøre alt, hvad man kan, for at den kan blive bedre.

de Silguy
Fru formand, mine damer og herrer, Unionen bestræber sig på at udvikle det regionale samarbejde i dette område af Kaukasus, og den støtter de bestræbelser, som Minsk-gruppen under OSCE udfolder. Denne er den mest velegnede instans til at stræbe efter en fredelig løsning af konflikten om Nagorno-Karabakh. Den fredsplan, gruppens tre medformænd har fremlagt, er et godt forhandlingsgrundlag for at finde en løsning på denne konflikt.
Med henblik på at bidrage til en tilnærmelse mellem aktørerne i regionen har Unionen iværksat tekniske støtteprogrammer via Tacis med det formål at fremme samarbejdet mellem Armenien og Aserbajdsjan. Præsidenterne i de to Kaukasus-lande har givet udtryk for støtte til disse initiativer. Sådanne initiativer bidrager effektivt til at forbedre dialogen mellem parterne, hvilket gør det lettere at finde fælles løsninger på regionale problemer.
Således har den armenske premierminister, hr. Darbinian, i denne sammenhæng deltaget i det præsidenttopmøde om transport, der blev afholdt sidste år i Aserbajdsjan med støtte fra EU. Den armenske og den aserbajdsjanske premierminister deltog ligeledes i den konference, der i februar blev afholdt i Bruxelles, om spørgsmålet om transitmuligheder for olie og gas. Den aserbajdsjanske, den armenske og den georgiske præsident har indvilget i at deltage i et topmøde, som det tyske formandskab den 22. juni afholder i Luxembourg, for at markere ikrafttrædelsen af aftalerne om partnerskab og samarbejde mellem Den Europæiske Union og landene i Kaukasus. Højeste prioritet i disse aftaler er, som Parlamentet har ønsket, støtte til demokrati og til menneskerettigheder.
Endelig tager Kommissionen til efterretning, at Parlamentet ønsker en styrkelse af demokratidelen i Tacis-programmet for regionen. Men den har til dato kun modtaget et meget begrænset antal projekter fra de ikkestatslige organisationer. Kommissionen er derfor af den opfattelse, at den meget spredte tilstedeværelse af ngo'er i Armenien og Aserbajdsjan, i det mindste lige for øjeblikket, betyder, at det er for tidligt at øge de ressourcer, der er afsat til dette program.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær de Silguy.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
Cuba
B4-0240/99 af Bertens og Gasòliba i Böhm for ELDR-gruppen, -B4-0249/99 af van Bladel for UPE-gruppen, -B4-0258/99 af Dupuis og Dell'Alba for ARE-gruppen, -B4-0274/99 af Linkohr og Cabezón Alonso for PSE-gruppen, -B4-0298/99 af Burenstam Linder m.fl. for PPE-gruppen og-B4-0308/99 af Sjöstedt og Pailler for GUE/NGL-gruppenom menneskerettighedssituationen på Cuba;
Colombia
B4-0237/99 af Bertens og Larive for ELDR-gruppen, -B4-0251/99 af van Bladel for UPE-gruppen, -B4-0273/99 af Miranda de Lage for PSE-gruppen, -B4-0287/99 af Kreissl-Dörfler m.fl. for V-gruppen, -B4-0292/99 af Sornosa m.fl. for GUE/NGL-gruppen-B4-0296/99 af Lenz m.fl. for PPE-gruppenom krænkelserne af menneskerettighederne i Colombia;
Indonesien/Østtimor
B4-0252/99 af Janssen van Raay for UPE-gruppen, -B4-0264/99 af Bertens for ELDR-gruppen, -B4-0268/99 af Titley for PSE-gruppen, -B4-0306/99 af McKenna og Telkämper for V-gruppen og-B4-0307/99 af Ribeiro m.fl. for GUE/NGL-gruppenom menneskerettighedssituationen i Indonesien og især på Molukkerne og i Østtimor;
De Forenede Nationers Menneskerettighedskommissions møde
B4-0238/99 af Cars m.fl. for ELDR-gruppen, -B4-0248/99 af van Bladel for UPE-gruppen, -B4-0266/99 af Barros Moura for PSE-gruppen, -B4-0281/99 af Dupuis m.fl. for ARE-gruppen, -B4-0291/99 af Carnero m.fl. for GUE/NGL-gruppen-B4-0300/99 af Lenz m.fl. for PPE-gruppen og-B4-0303/99 af Aglietta m.fl. for V-gruppenom EU's prioriteter på det 55. møde i De Forenede Nationers Menneskerettighedskommission;
Hviderusland
B4-0239/99 af Bertens for ELDR-gruppen og-B4-0289/99 af Schroedter og Gahrton for V-gruppenom situationen i Hviderusland;
Rusland
B4-0280/99 af Dupuis og Dell'Alba for ARE-gruppen og-B4-0299/99 af Lehne m.fl. for PPE-gruppenom overholdelsen af menneskerettighederne i Rusland.
Cuba

Bertens
Fru formand, pavens velsignelse, som han gav under sit besøg, har fået Castro til at stå fast ved forkerte handlinger, indførelse af nye straffelove og genindførelse af dødsstraffen. Jeg må her tænke på dengang, jeg var en lille katolsk dreng, og processionen gik gennem landsbyen, gardinerne blev åbnet, Kristusbilledet, to hellige lys, og så længe Kristusbilledet kom forbi, skete der ikke noget. Alt var fryd og gammen. Så snart billedet var passeret, blev gardinerne trukket for, konen slået igen, flasken kom ud af skabet, og synden blomstrede på ny, mens man ventede på det følgende år. Castro - og jeg har boet der i fire år, fru formand, hr. kommissær - han duer ikke. Han kan måske bruges som model for et billede af den såkaldte sidste revolutionær. Den slags har vi fået nok af.
Jeg mener, at det er ynkeligt og næsten patetisk stadigvæk at forsøge at samarbejde med denne caudillo , hvilket er et andet ord for diktator. Han forstærker kun, med urette, den amerikanske boykotlinje. Europa skal derfor ikke ændre sin politik. Vi skal fastholde vores politik om at støtte demokratiseringen og fornyelsen. Vores programmer skal være rettede mod dette og ikke mod billedet, pamfletten af Che Guevara, for det er en rigtig revolutionær. Desværre levede han ikke længe nok, og som vi ved, havde Castro en finger med i spillet.
Vores programmer og den politiske dialog på Cuba skal sættes aktivt i gang, og man skal gøre denne caudillo klart, at han ikke kan lege med os, som han gjorde med paven. Cubanerne fortjener demokrati og fornyelse, men det gør de godtroende også.

van Bladel
Fru formand, jeg er meget glad for det, som hr. Bertens sagde. Til trods for krænkelserne af menneskerettighederne og mangelen på politisk frihed i Cuba har Parlamentet desværre under pres fra de venstreorienterede partier altid lukket øjnene og derved forplumret situationen. Fru formand, afvigerne, der gjorde modstand, var i alle fem år ikke en gang værd af give Sakarov-prisen. Det er til at græde over. Det er alvorligt. En meget selektiv opfattelse, som cubanerne ikke er kommet et skridt videre med.
Nu kommer der endelig en beslutning med en meget mild tone. Ingen sanktioner, men hjælp til en konstruktiv dialog. Okay. Mere end et år efter pavens besøg, hvor der opstod håb om forbedring, er det blot blevet værre med friheden for cubanerne. Den økonomiske åbning er ikke til fordel for den arbejdende cubaner, men for partibosserne og enkelte italienske og spanske investorer. Fru formand, det minder desværre om udviklingen i Batista-perioden. Prostitution, alkohol, rige turister. Det hører da ikke hjemme under et socialistisk og revolutionært styre?
De nuværende investorer burde efter min mening lave aftaler med arbejderne og ikke med regeringen, for, fru formand, ved De, hvordan det foregår? Virksomhederne, som investerer, giver hele lønnen til regeringen, som derefter skummer fløden, og cubanerne får ikke en øre. Det er skandaløst!
Fru formand, under processen mod afvigerne måtte der ikke være diplomater, journalister eller observatører til stede. EU sagde: Det er en fejltagelse. Hvis det sker i Tyrkiet, står hele Europa på bagbenene. Jeg vil blot sige, at vores indgangsvinkel er selektiv. I beslutningen drejer det sig for os om at overholde menneskerettighederne, men som hr. Bertens sagde, skal der ske mere. Den røde løber skal ingen steder i verden rulles ud for Fidel Castro. Han skal lide samme skæbne som Pinochet og Öcalan, en proces.
Fru formand, mon det internationale samfund nu langt om længe vil protestere mod ankomsten af 300 cubanske soldater til Angola og Congo-Brazzaville, som den portugisiske avis Diario de Noticias meddelte? De skal på ny forsøge at holde diktatorerne ved magten og bringe olie- og diamantprofitten hjem til Cuba. Parlamentet har ventet længe med processen. Nu er den her langt om længe, men den lille bog, som den cubanske ambassadør sendte mig i morges, viser, at han mener, at det er noget pjat. Det mener jeg ikke, fru formand. Jeg håber, at beslutningen støtter dem, der værdsætter friheden i Cuba.

Dell'Alba
Fru formand, sidste år, da Johannes Paul II satte foden på cubansk jord, organiserede det radikale parti i Rom en demonstration mod dette besøg og mod, hvad det repræsenterede. Der var dengang mange, som kritiserede partiet og sagde, at man skulle fæste lid til demokratiseringsprocessen, hvis synlige tegn var henlagt til tiden for Pavens besøg.
Jeg tror, man fik lov at fejre julen på Cuba, og det var stort set det hele. Når man ser, at denne retssag drejer sig om den forfærdelige og afskyelige forbrydelse at have haft kontakt til den udenlandske presse, bliver man klar over, at denne såkaldte demokratisering er ganske langt fra at være færdiggjort. Set ud fra dette synspunkt er dette beslutningsforslag ikke ret vidtgående. Vi kunne have fastslået med nogen større kraft, at sålænge menneskerettighederne ikke respekteres fuldt ud, er denne dialog - dette forsøg med små skridt - dømt til at mislykkes.

Cabezón Alonso
Fru formand, dette er ikke en beslutning mod det cubanske folk. Den tekst, som vi i dag drøfter, og som jeg håber vil blive godkendt, er en kritik mod den cubanske regerings fejlagtige og hårdnakkede fortolkning af ytringsfriheden, forsamlingsfriheden og foreningsfriheden.
Der er ikke frihed, hvis ikke retten til at have en anden politisk mening anerkendes. Derfor må arrestationen, tilbageholdelsen og fængslingen af politiske dissidenter og oppositionstilhængere, der anholdes, fordi de tænker anderledes end styret, fordømmes.
Politisk afvigelse er en ret og kan aldrig blive fortolket og dømt som et oprør eller en forbrydelse mod statens sikkerhed. I et frit styre ville sådanne anholdelser ikke have fundet sted. Undskyldningen, der er begrundet i den amerikanske embargo, er en alt for simpel undskyldning. Vi har fordømt - jeg har gjort det - denne holdning i den amerikanske administration, bl.a. fordi det er en fejl, men holdningen kan ikke anvendes som begrundelse for at anholde, fængsle og dømme enhver, der ikke underkaster sig diktaterne fra det eneste parti i Cuba, nemlig kommunistpartiet.
Vores solidaritet er total og uforbeholden med Vladimiro Roca, Félix Bonne, Marta Beatriz Roque og René Gómez Manzano, der blev anholdt den 16. juli 1997 for at have underskrevet og udgivet en tekst »Fædrelandet tilhører alle«, der gik imod regeringens officielle holdninger. Det samme gælder vores solidaritet med de politiske fanger i Cuba, der er blevet fængslet på grund af deres politiske holdninger.
Jeg håber og ønsker, at denne fordømmelse af det cubanske styre ikke bryder de skrøbelige dialoger, der endnu består mellem Cuba og Den Europæiske Union. Den cubanske regerings fejl er ikke dens befolknings fejl, de er ledergruppens fejl. Deres politiske holdninger, deres urokkelighed og deres nej til alt, hvad der har med kulturel, politisk, økonomisk og social åbning at gøre, kan ikke ødelægge de mulige dialoger mellem Cuba og EU, og den cubanske befolkning, som er den, der lider under følgerne af dette, kan ikke fordømmes.

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru formand, den delegation, som jeg er formand for, og som har ansvaret for forbindelserne til Cuba, har bestræbt sig ekstraordinært på at fastholde og bevare vores mulighed for dialog med myndighederne og med hele det cubanske samfund. Europa-Parlamentet har selv uden en samarbejdsaftale givet sin solidariske støtte, idet EU er verdens største bidragsyder af nødhjælp til den cubanske befolkning, hvilket viser, at vi er opmærksomme på de problemer og mangler, som Cuba oplever på dette tidspunkt i dets historie.
Det er i denne ånd - som jeg for et øjeblik siden sagde til hr. Cabezón - at vi har løftet vores stemme, når det har været nødvendigt for at fordømme de eksterritoriale følger af Helms-Burton-loven. Nu, fru formand, er vi nødt til at løfte vores stemme med henblik på at forsvare menneskerettighederne og de demokratiske friheder i Cuba, for nøjsomheden bliver til en last, når man afviser at blande sig. Europa-Parlamentet har en ufravigelig pligt i forbindelse med friheden, som er og bør forblive vores etiske og æstetiske kompas.
Jeg har allerede her i Parlamentet haft lejlighed til at citere en af mine berømte kolleger, som har sagt, at man ikke kan pådutte hverken personerne eller befolkningerne en fremtid uden at regne med dem, og at der ikke findes individuel værdighed uden muligheden for både mænd og kvinder til at deltage i beslutningsprocessen om deres fælles fremtid.
Derfor, fru formand, er Parlamentet nødt til at udtrykke sin solidaritet med dem, der lider, og stå fast på det ufravigelige krav om frihed. Derfor opfordrer min gruppe endnu en gang til løsladelse af Vladimiro Roca, Félix Bonne, Marta Beatriz Roque, René Gómez Manzano, Jorge Luis García Pérez og alle de andre fængslede, som kæmper netop i Cuba for deres frihed og værdighed.

Sjöstedt
Fru formand, i Cuba er der flere hundrede politiske fanger. Den cubanske straffelov giver mulighed for at dømme oppositionstilhængere for såkaldte forbrydelser som manglende respekt og fjendtlig propaganda. Oppositionstilhængerne fordrives internt i landet, og der er flere rapporter om politivold.
Samlet set er der tale om betydelige indskrænkninger af de demokratiske friheder og rettigheder i Cuba. Dette må entydigt fordømmes, hvilket også sker i Parlamentets beslutning. Cuba er underlagt et meget stærkt pres fra USA med en langvarig økonomisk blokade og andre former for aggression. Blokaden mod Cuba må hæves, så landet igen kan komme i gang med en positiv udvikling. Aggressionen fra USA må dog aldrig blive nogen undskyldning for manglende demokrati og menneskerettigheder i landet.
Det cubanske samfund rummer også mange progressive indslag, f.eks. en for regionen stærk social retfærdighed og satsning på uddannelse og sundhedsvæsen. Men dette kan naturligvis på ingen måde opveje nogen som helst indskrænkninger af det cubanske folks demokratiske rettigheder.
Det cubanske folk er i sin gode ret til at vælge en socialistisk samfundsmodel. Problemet er, at de ikke for lov til at vælge på grund af manglende pluralisme og grundlæggende demokratiske rettigheder.

Marset Campos
Fru formand, som allerede sagt er vores gruppe logisk nok for respekten for og fremme af menneskerettighederne, frihed og befolkningens ret til at vælge deres egen skæbne. Når en befolkning som den cubanske i gennem flere år har lidt under en ulovlig international embargo og en forfølgelse fra USA's side - nu med tilføjelse af Helms-Burton-loven, der også er ulovlig internationalt set - kan man derfor godt forstå den kvælende fornemmelse, som den cubanske regering føler, og den forsvarsposition, som den er nødt til at indtage for at forsvare sig mod disse vanskeligheder og mangler.
Ikke desto mindre forekommer det os vigtigt at hjælpe til, for at man kan genskabe en proces for menneskerettighederne, demokrati og frihed, som logisk nok er kompatibel med socialismen. Den Europæiske Union kan bryde den amerikanske omringelse og fremme denne vej, der er passende efter vores opfattelse. Integrationen af landets økonomi og dets kulturelle forbindelser kan betyde en normalisering af det kulturelle og politiske liv i Cuba, og det afhænger for en stor dels vedkommende af os, for USA er ikke rede til at hjælpe i den retning. Derfor synes jeg, at det er på sin plads, at der gøres en ekstraordinær indsats for at inddrage Cuba i økonomiske, kulturelle og politiske forbindelser.

Telkämper
Fru formand, Cuba er, som vi ved, ikke USA. I Cuba har man, til forskel fra USA, garanteret ret til skolegang, en gratis sundhedstjeneste og alle de landvindinger, som har hjulpet Cuba fri af afhængigheden af USA. Men hvorfor efteraber den cubanske regering en af de udemokratiske og totalitære regeringers allermest skammelige opfindelser? Hvorfor i alverden starter cubanerne ikke en kampagne, hvor de siger, »Vi er mere demokratiske end USA, vi overholder menneskerettighederne, vi afskaffer dødsstraffen«? Regeringen har netop gjort præcis det modsatte. Den har udvidet anvendelsen af dødsstraffen. Det kan ingen demokrat og ingen socialist acceptere, for det er en grov krænkelse af den mest fundamentale af alle menneskerettigheder, retten til liv.
Overalt er samfundene under forandring, og det gælder også for Cuba. Vi bør gøre det helt klart over for den cubanske regering og den cubanske befolkning, at vi er indstillet på at udvide vores økonomiske, sociale og kulturelle forbindelser med Cuba, og at vi til dette formål har brug for kontakter til åbne, kreative og demokratiske cubanere og deres organisationer, om det nu er inden for rammerne af AVS-samarbejdet eller i en bilateral samarbejdsaftale. For at sætte dette i gang søger vi dialog.
Vi håber, at den cubanske ledelse vil være fremsynet nok til at trække på samme hammel med os i denne sag.
Colombia

Bertens
Fru formand, situationen i Colombia er fortsat foruroligende, til trods for de gode meddelelser, som vi fik for et par måneder siden om, at præsident Pastrana var begyndt på en ny fredsoffensiv. Men i øjeblikket fortsætter paramilitære grupper, og som resultat heraf guerillaerne, alligevel med deres attentater. Vi hørte i går aftes, at tre amerikanere var blevet dræbt på en frygtelig måde. Hvornår vil de stridende grupper forstå, at de ikke vinder noget med denne konstante ødelæggelse? Jeg mener, at Unionen fortsat skal kæmpe for beskyttelsen af menneskerettighederne, men i samarbejde med præsident Pastrana. Vi må ikke være ligeglade med den måde, som retsstaten Colombia i øjeblikket ødelægges på. Jeg mener, at Parlamentet skal overbevise USA og Unionen om, at de skal forsøge at gøre det klart for andre mennesker, at fred og menneskerettigheder går hånd i hånd.

Miranda de Lage
Fru formand, jeg vil henvende mig til Colombias væbnede revolutionære styrker (Fuerzas Armadas Revolucionarias de Colombia ) og til oprørerne, for det er hverken revolutionært eller heroisk at myrde forsvarsløse medarbejdere, det er hverken revolutionært eller heroisk at bortføre civile, det er hverken revolutionært eller heroisk at forlange løsepenge for nogens liv. Man kan ikke betegne nogen form for aktion mod ubevæbnede mennesker som heroisk. Historiens gang ændres ikke af, at man griber til vold mod de svage. Oprøret har stadig mulighed for at gå over i historien som en faktor for fred. De har modtaget politisk anerkendelse - endog internationalt - men vi er nødt til at opfordre dem til at respektere den internationale humanitære ret og til at løslade de civile bortførte personer, hvoraf nogle er syge. Gør ikke jeres fremtidsudsigter mørkere med forkastelige aktioner! Kræv ikke retfærdighed, når I begår uretfærdighed!
Derudover er man nødt til at tale om den anden form for vold, nemlig den, som de paramilitære styrker udøver. Det er let at skyde efter menneskeretforsvarerne, fagforeningsfolk og journalister, der arbejder for frihed, kvinder og ubevæbnede bønder og for den sags skyld efter enhver, der er mistænkt for at være demokrat. De paramilitære styrker repræsenterer det onde, fascismen, alt det værste i en intolerant og udstødende sociologi, som påberåber sig en beskyttende rolle ved at myrde og eliminere de bedste borgere. Man behøver slet ikke at gøre sig nogen overvejelser med de paramilitære styrker, men skal blot forfølge, opløse og dømme dem.
Fred i Colombia er ikke nogen let opgave, men man er nødt til at løfte den. Årene med vold har præget flere generationer. Præsident Pastranas tilbud bør modtage al vores støtte og tilstrækkelig international økonomisk støtte, for at man kan opfylde de sociale behov, som er den egentlige årsag til volden. Krigen, fru formand, er meget dyrere end freden.

Holm
Fru formand, i forbindelse med udnævnelsen af den nye præsident Pastrana forrige år var vi mange, der håbede på, at beskyttelsen af menneskerettighederne i Colombia ville blive meget bedre. Det lader desværre ikke til, at dette sker, og præsidenten har tilsyneladende endnu ikke nogen handlingsplan for at øge respekten for menneskerettighederne. Overtrædelserne i Colombia fortsætter, både fra de paramilitære styrkers og guerillaens side. Der foregår en decideret eliminering af personer og grupper, der kæmper for menneskerettighederne i Colombia, f.eks. socialarbejdere og fagligt aktive.
Vi kræver naturligvis, at den statslige efterretningstjenestes arkiver skal tømmes under international overvågning. Disse arkiver indeholder mange oplysninger om personer, der kæmper aktivt for menneskerettigheder og demokrati i landet. Dette må naturligvis ikke fortsætte.
Menneskerettighederne skal forsvares, og vi må gøre alt, hvad der står i vores magt, for at forsvare og støtte de mennesker i landet, der kæmper for disse rettigheder. Jeg går ud fra, at Ministerrådet vil udarbejde en meget stærk erklæring om Colombia i FN forud for næste møde i Genève.

Lenz
Fru formand, bortførelser og mord karakteriserer fortsat volden i Colombia, og hvor mange gange har vi allerede måttet konstatere det her! Denne gang har vi sagen med tre amerikanere, som er blevet fundet omkomne, og en fransk geolog er død kort efter, at han var blevet frigivet efter en bortførelse.
Vi har også gentagne gange fordømt de paramilitæres handlinger, som er blevet begået sideløbende med disse attentater, eller som har stået i forbindelse med dem. Det er nogle gange svært for os at forstå, at præsident Pastrana samtidig fortsætter fredsforhandlingerne med guerillaorganisationerne, især med FARC, og også opretholder dialogen med den anden store organisation, ELN.
Den slags operationer kan godt se noget splittede ud, men jeg tror, de er den eneste chance, og derfor støtter vi ham også energisk i at fortsætte fredsforhandlingerne og endelig nå frem til en aftale. Men vi kan kun blive ved med at gentage, at uden retsstat bliver menneskerettighederne ikke respekteret og beskyttet på langt sigt.
Europa-Parlamentet har gentagne gange gjort klart, hvor berettiget det er, at den derværende repræsentant for FN's højkommissær for menneskerettigheder kræver garanti for, at de mennesker, som forsvarer menneskerettighederne, beskyttes. Det forekommer mig at være en vigtig opgave, og vi håber, at Rådet og Kommissionen vil støtte dette krav ved menneskerettighedskommissionen i Genève.
Vi opfordrer den colombianske regering til ikke at slække på sine bestræbelser i kampen mod volden, men at fortsætte den med fuld styrke, for vi ønsker virkelig for det colombianske folk, at korruption, mord og vold vil få en ende, at freden bliver til virkelighed, og at det ikke fortsat skal være disse forfærdelige ord, der skal karakterisere dette land.

Howitt
Fru formand, det er tredje gang på fire måneder, at Parlamentet har haft en særlig forhandling om Colombia, og det bliver vi ved med, indtil de alvorlige brud på menneskerettighederne ophører.
Vi opfordrer FN's Menneskerettighedskommission til på mødet i Genève at fordømme, at den colombianske regering hverken har forbudt de paramilitære grupper eller beskyttet menneskerettighedsforkæmperne som krævet sidste år. Det har regeringen ikke gjort. UNHCR må nu handle i overensstemmelse hermed.
Vi må aldrig glemme de menneskelige omkostninger, som denne mangel på handling medfører. Terry Freitas havde brugt to år på at hjælpe det indfødte Uwafolk med at forsvare deres område mod Occidental Petroleums olieeftersøgning. Han var blevet forfulgt af folk, som han mente var paramilitære, og han havde modtaget en meddelelse på sin telefonsvarer: »Hold op, eller dø!«. Som et bevis på, at de væbnede styrker i Colombia er medskyldige, havde militæret tvunget ham til at underskrive en erklæring, der fritog dem fra ansvaret for hans sikkerhed. Tidligere denne måned blev Terry og to kolleger kidnappet af to hætteklædte mænd med maskingeværer, og senere blev deres gennemhullede kroppe fundet smidt på tværs af den venezuelanske grænse - mordet på en 24-årig, der troede på beskyttelsen af menneskerettighederne.
Stop de paramilitære, stop myrderierne, overhold menneskerettighederne!
Indonesien/Østtimor

van Bladel
Fru formand, Indonesien er et indviklet land. Det dækker en tidszone med to timers forskel, 13.000 øer, mange befolkningsgrupper og mange sprog. Det er et indviklet land, som blev regeret af mit land i 350 år på en meget centralkolonial måde. Også i den periode var der oprør i Atjeh, på Molukkerne og i Irian Jaya. Ligesom der er nu. Grundloven, Pancasilaen, har sørget for, at befolkningsgrupperne og religionerne frit og sikkert kunne leve med hinanden. På grund af Suhartos fald og den økonomiske krise kommer modsætningerne frem, og de manifesterer sig desværre i øjeblikket på Molukkerne i en konflikt mellem islam og kristendommen. Jeg er ked af, at det sker på Molukkerne, for vi har også misbrugt og undertrykt dette folk, og en del af denne befolkning befinder sig nu i Nederlandene.
Men Indonesien er på vej ind i en ny tid og ordning. Allerede nu har 48 politiske partier meldt sig til valget i juni, og det skal Parlamentet støtte. Beslutningen anmoder om en folkeafstemning under tilsyn af FN om Østtimors ret til selvbestemmelse. Lad os håbe, at det vil gå sådan, og at det sker på en god måde. Jeg tilføjer, at et uafhængigt Østtimor kan åbne Pandoras æske og få andre indonesiske befolkningsgrupper til at kræve det samme. Der er en stor fare for stabiliteten i den asiatiske region i sin helhed. Det kan vi ikke sidde overhørig.
Parlamentet har truffet en række hårde beslutninger mod Indonesien. Jeg bemærker i den sidste tid alligevel mere vilje til konstruktiv støtte til de fremskridt, som gøres der i retning af demokrati. Den holdning glæder mig.

Bertens
Fru formand, fru van Bladel har kort sagt det, som jeg også kunne have sagt. Det indviklede Indonesien, oprørerne, eksplosionerne, i bogstavelig og symbolsk forstand, på Molukkerne og især Ambon har vist, hvor vanskeligt det bliver, hvis vi lader den sidste støtte, som vi har, præsident Habibie, i stikken. Den dybereliggende årsag til dette udbrud af vold på Molukkerne er den alvorlige politiske og økonomiske krise, som landet befinder sig i. Det er meget vigtigt, at vi forsøger så hurtigt som muligt at lade det demokratiske valg finde sted og støtte det. Dette fantastiske, store, men også smukke land, som blev kaldt Smaragdbæltet i mine geografibøger, må ikke isoleres, og vi skal på alle måder vise dette land, at vi ikke forstøder det, men omfavner det. For Europa, især Nederlandene, bærer et stort ansvar fra fortiden.

Newens
Hr. formand, Parlamentet har gentagne gange fordømt brud på menneskerettighederne i mange dele af Indonesien i årenes løb, og der har fundet nogle forfærdelige forbrydelser sted i dette smukke land. Dette beslutningsforslag drejer sig først og fremmest om de krænkelser, der for nylig fandt sted på Molukkerne. Mere end 200 mennesker blev dræbt der og deres og andres hjem ødelagt. 9.000 soldater er udstationeret der, for befolkningen undertrykkes groft. Dette sker netop samtidig med, at vi forventede en bevægelse i den modsatte retning på grund af de forandringer, der har fundet sted i Indonesien.
I beslutningsforslaget henviser man igen til situationen på Østtimor, hvor der er begået skrækkelige forbrydelser. Det kommende valg udgør en mulighed for forandringer, og det er meget vigtigt, at vi giver den nødvendige støtte til de mennesker i Indonesien, som forsøger skabe en ny start. Vi må også presse meget hårdt på for at få gennemført den folkeafstemning, der tales om, hvor Østtimors befolkning kan stemme om retten til selvbestemmelse. Det er oprørende, at disse mennesker nægtes denne ret. I årenes løb er en tredjedel af befolkningen blevet dræbt.
Europa-Parlamentet har konsekvent presset på i årenes løb for at få gennemført ændringer, og nu er muligheden der. Derfor er det utrolig vigtigt, at vi fastholder presset for forandringer ved denne skillevej, og jeg håber, at vi igen vil støtte beslutningsforslaget enstemmigt.

Telkämper
Hr. formand, vi er indstillet på at støtte de demokratiske bestræbelser i Indonesien. Jeg tror, at hele Parlamentet og også institutionerne er indstillet på at støtte en fredelig proces, også materielt. Men Indonesien må også vise, at landet virkelig ønsker denne fredelige proces, at det arbejder for demokratiet, og i denne forbindelse er der to områder, som er meget vigtige for os. Det ene er Østtimor. Folkeafstemningen i Østtimor må fremskyndes mest muligt, ja, egentlig er Østtimors uafhængighed historisk uomgængelig. Undertrykkelsen i Østtimor må bringes til ophør, og det ved hr. Habibie godt. Jeg tror, at vi snarest muligt bør støtte dette, f.eks. ved at vi fra europæisk side, fra medlemsstaternes side, uddanner folk i forvaltningen, så der opbygges en infrastruktur, og Østtimor kan eksistere alene.
Det andet område er, at de konflikter, som i øjeblikket finder sted på Molukkerne, og som tilsyneladende også støttes af politiet, ikke tilspidses yderligere. I Ambon har vi den situation, at 85 % af befolkningen er kristne. Vi må forhindre, at der opstår krige mellem religionerne, og her har regeringen i Djakarta selvfølgelig også et stort ansvar for at afmilitarisere befolkningen, sætte grænser for politiet og bruge politiet som ordensmagt og ikke til at opildne til konflikter. Hvis det sker, tror jeg, at vi kun kan opfordre Kommissionen til at yde humanitær hjælp i denne konfliktsituation og støtte de demokratiske bestræbelser, valgene, og det skal ske hurtigst muligt, så der kan blive fred.
Bifald
FN's Menneskerettighedskommission

Bertens
Hr. formand, for et stykke tid siden drøftede vi betænkningen af hr. Bernard-Reymond om Kina. Dengang bragte Den Liberale Gruppe FN's menneskerettighedskommission frem i debatten. Et flertal i Parlamentet var ikke enig deri og ville heller ikke have en uopsættelig debat. Lad os nu lære at træffe eller drøfte beslutninger, som virkelig kan have indflydelse. Om 11 dage begynder FN-mødet i Genève. Hvordan kan vi i den forbindelse påvirke Rådets prioriteter?
Alle ved, at den nye istid er begyndt i Kina. Afvigere arresteres i stort omfang, internetmedarbejdere ligeså, og oprettelsen af nye politiske partier, såsom Det Demokratiske Parti, bekæmpes med hård hånd. Unionen skal være ærlig. Menneskerettighedsdialogen skal finde sted, og den effektive dialog kræver, at vi er villige til at udøve offentligt og internationalt organiseret pres: the carrot and the stick .
For at gøre denne proces effektiv, hr. formand, skal Råde indgive et forslag til resolution om Kina, udøve aktiv lobby og få andre lande til at afholde sig fra et såkaldt no action on China -votum. Når man ser, hvordan Kina anvender sin indflydelse over for Makedonien og dermed bringer kontaktgruppens Balkan-politik i fare, mener jeg, at det er berettiget også at bruge offentlige pressionsmidler over for Kina. For kinesere har ingen problemer med, at man tager dem alvorligt. Jeg kan fortælle, at min gruppe beklager, at vi altid skal slås for at kunne sige noget om Kina. Men ja, hvor der er penge, er der lykke. Det tror vi i hvert fald.

van Bladel
Hr. formand, jeg mener, at den beslutningen, som er forberedt til FN-mødet, denne gang er meget velovervejet og god. Det er meget vigtigt, at vi opfordrer til år 2000-amnesti for politiske fanger og til at tage afstand fra børns deltagelse i krigshandlinger. Det er berettiget, at vi i år ikke har en liste over lande, som ikke overholder menneskerettighederne, men udelukkende koncentrerer os om Kina. I morges var der i The Herald Tribune et billede af Dalai Lama, der bor i Nordindien, 50 år efter invasionen af Tibet. Det skal siges: Dagen efter, at Parlamentet vedtog Kina-rapporten, blev afvigere arresteret, og raketterne blev rettet mod Taiwan. Vi skal give Kina et signal. Ikke for os selv eller for at drille dem, men for at sikre stabiliteten i regionen, fordi fred er og bliver vigtigt.

Newens
Hr. formand, gennem de senere år har Europa-Parlamentet opnået resultater på menneskerettighedsområdet verden over, som vi kan være meget stolte af. Det er derfor kun på sin plads, at vi fremlægger vores prioriteringer for det kommende 55. møde i FN's Menneskerettighedskommission.
I beslutningsforslaget erkender vi, at fattigdom er en grundlæggende hindring for gennemførelsen af menneskerettighederne. Tankefrihed, ytringsfrihed, religionsfrihed og alle andre politiske, religiøse og civile friheder er af vital betydning. Men vi må imidlertid ikke overse de økonomiske rettigheder og deres tætte sammenhæng med andre rettigheder, frem for alt i en tid, hvor mere end tusind millioner mennesker i verden savner adgang til tilstrækkelig mad, rent vand, ordentligt tøj, tag over hovedet, uddannelse og sundhedsvæsen.
I det fremsatte beslutningsforslag opfordrer Parlamentet til en samordnet indsats for at bekæmpe racismens og diskriminationens svøbe, der selv i de senere år har ført til folkedrab og massakrer som i Rwanda. I beslutningsforslaget opfordres der ligeledes til en positiv indsats for at bringe den forfærdelige diskriminering over for og udnyttelse af kvinder og børn til ophør.
Alle må arbejde for løsladelsen af samvittighedsfanger, forbud mod tortur og dårlig behandling af fængslede og en afslutning på den barbariske institution med dødsstraf, som bør anses for helt uacceptabel i den moderne verden og civilisation. Derfor opfordrer vi især Ministerrådet og Kommissionen til at forfølge de spørgsmål, der er rejst gennem menneskerettighedsbeslutninger her i Parlamentet, og vi håber virkelig, at de vil komme til udtryk i arbejdet i FN's Menneskerettighedskommission. Opnåelse af fuld anerkendelse af menneskerettighederne i alle verdens lande er en udfordring i vores tid. Jeg mener, at vi gennem at vedtage denne beslutning bekræfter vores hensigter om at fortsætte kampen for netop dette.

Dupuis
Hr. formand, jeg synes, dette beslutningsforslag er godt af to grunde: dels fordi det er lykkedes os, under kompromismødet, at fjerne alle krav, der drejede sig om ikkeindløselige rettigheder, såsom retten til en bolig, retten til arbejde osv., det vil sige alle disse rettigheder, der, som man ved, ikke kan indløses, og koncentrere os nøje om indløselige rettigheder, idet vi har foreslået Rådet tre initiativer på tre forskellige områder.
Det første punkt er et verdensomspændende moratorium for henrettelser. I denne henseende kræver vi, at denne session i Genève bliver den sidste, hvor man godkender et beslutningsforslag om moratoriet, og at dette års generalforsamling vedtager en verdensomfattende afskaffelse af dødsstraf.
Andet punkt består i at tage initiativ til at få ratificeret den internationale domstol for krigsforbrydelser og forbrydelser mod menneskeheden. Og endelig vedrører tredje punkt - hr. Bertens har talt om det, fru van Bladel har talt om det - Kina. Vi har ikke meget håb. Som vi ved, har politikken over for Kina været hr. Brittans katastrofale politik, og ikke bare hr. Brittans, det har også været hr. Jospins, hr. Dalemas, hr. Schroeders og mange andres politik. Det er en politik, der langsomt bringer en på fortvivlelsens rand. Fru van Bladel talte om Tibet. I den forbindelse er jeg bange for, at vi må konstatere, at her som i Kosovo har den tibetanske befolknings, ja, hele det kinesiske folks, evne til at lide og finde sig i alt visse grænser, og vi vil nok en gang komme for sent.
Vi beder naturligvis resolut Rådet om at lægge sin politik om og omsider sætte demokratiet og menneskerettighederne i centrum for sine overvejelser.

Carnero González
Hr. formand, vi forhandler og skal senere stemme om et usædvanligt fuldstændigt beslutningsforslag, der efter min opfattelse måske er en af de bedste tekster om menneskerettigheder, som vi har haft i vores hænder her i Parlamentet.
Jeg synes dog, at vi herfra er nødt til at opfordre Rådet til noget, der er endnu vigtigere end de specifikke sager, som teksten indeholder, såsom amnesti i forbindelse med årtusindskiftet, fremme et forsvar - hvilken redundans - for menneskeretforsvarerne, prioritering af børns og kvinders rettigheder, afskaffelsen af dødsstraffen og den endelige oprettelse af Den Internationale Kriminaldomstol, og det er, at vores deltagelse som EU og som medlemsstater i FN's Menneskeretskommissions 55. møde tjener væsentligt til at forsvare to principper, nemlig universalprincippet og princippet om menneskerettighedernes udelelighed.
Vi har lige drøftet nogle spørgsmål. Vi kan f.eks. ikke acceptere, at en regering som den cubanske ønsker at betinge overholdelsen af de grundlæggende friheder af et ophør af den amerikanske embargo, akkurat ligesom vi ikke kan acceptere, at diktatoren i Ækvatorialguinea fortæller os, at traditionen med menneskerettigheder i hans land er anderledes end i Europa. Derfor synes jeg, at det væsentlige er at forsvare disse principper. Udelelighed betyder også at forbinde politiske rettigheder med sociale og økonomiske rettigheder i denne internationaliseringstid.

Lenz
Hr. formand, jeg kan kun tilslutte mig, hvad mine kolleger her har sagt. Det er helt umuligt for mig at modsige dem, når det gælder dette tema. Tværtimod vil vi gerne i dag indtrængende henvende os til Kommissionen og Rådet, også på grund af dette møde i Genève. For folk stiller hvert år store forhåbninger til dette møde for at se, at vores medlemsstater højt og tydeligt protesterer mod krænkelser af menneskerettighederne. Derfor opfordrer vi Kommissionen og Rådet, især Kommissionen, der jo som koordinator også handler på medlemsstaternes vegne, til at intervenere meget tydeligt.
På listen over Europa-Parlamentets resolutioner fra de sidste måneder står der rigtig mange lande. Nogle bliver igen og igen genstand for vores beslutninger, Colombia er et eksempel i dag. Men jeg vil også gerne nævne andre, som Afghanistan, Algeriet, Burma, Burundi, Den Demokratiske Republik Congo, Iran, Irak, Kosovo, Rwanda, Sudan og Tyrkiet, selvom Kosovo ikke er noget land, men et stort problem.
Når vi ikke har anført denne liste i beslutningsforslaget i dag, skyldes det, at vi desværre er kommet i tanke om alt for mange andre lande, som vi ikke alle sammen kunne anføre. Kina nævnes dog. Det kan jeg ikke modsætte mig. Jeg havde gerne set Kina på dagsordenen i Genève, for vi ved, hvor følsomt og tydeligt kineserne reagerer på det. Vi tager dem meget alvorligt i denne sag. Hvis de tager dialogen med Den Europæiske Union alvorligt, må de ikke bagefter straks foretage anholdelser igen, for slet ikke at tale om Tibet-spørgsmålet.
Andre stikord, som vi gerne vil nævne, er undertrykkelse og handel med kvinder, børnesoldaterne, religiøs intolerance, dødsstraf og andre spørgsmål.
Vi opfordrer Dem virkelig eftertrykkeligt til - jeg siger det endnu en gang - at handle på dette område og at sørge for, at vores medlemsstater ikke af lutter diplomatisk hensyntagen skuffer menneskenes forhåbninger. Vi har en stor forpligtelse her, og vi ønsker af Kommissionen, at den klart og tydeligt gennemfører demokrati- og menneskerettighedsbestemmelserne. Så ville Den Europæiske Union virkelig være et forbillede på dette område.
Bifald

Ullmann
Hr. formand, meget taler for, at menneskerettighedernes historie er trådt ind i en ny epoke. Umiddelbart efter Anden Verdenskrigs afslutning var de hovedsageligt et politisk program. I dag er de imidlertid en retlig realitet, og dermed opstår der naturligvis helt nye problemer. Vi opdager nye dimensioner af menneskerettighederne, den sociale dimension, og vi ser, at kvinders og børns menneskeværdighed og menneskerettigheder er truet på en særlig måde. Vi ser for os, at dødsstraffen skal afskaffes generelt, vi ser menneskerettighedernes virkelighed i form af den internationale domstol, der er oprettet, og vi appellerer til Rådet og Kommissionen om at gøre alt, hvad der står i deres magt, for at fremskynde ratificeringen af menneskerettighedsdomstolens statut.
Der er imidlertid også stor risiko for, at menneskerettighederne, netop fordi de nu er blevet til en retlig virkelighed, kommer til at kværne i de udenrigspolitiske interessers mølle. Hvad kan man gøre for at forhindre det? Jeg tror, hr. formand, mine damer og herrer, at Den Europæiske Union spiller en meget, meget vigtig rolle i denne forbindelse, nemlig ved at udenrigs-og sikkerhedspolitik i traditionel forstand ændres til en fredspolitik. De ved alle, hvor ofte der her stilles krav om, at Den Europæiske Union kan tale med én stemme, for at dette kan ske.
Parlamentet har allerede denne ene stemme, som denne debat også viser, og det bør anvende denne stemme til at gøre menneskerettighederne til en retlig realitet. I denne ånd vil jeg gerne understrege, hvad de foregående talere har sagt, og appellere til Rådet og Kommissionen om at hjælpe med til at støtte dette skridt.
Hviderusland

Bertens
Hr. formand, situationen i Hviderusland er fortsat foruroligende. Præsident Lukasjenko er og bliver en diktator, der blokerer enhver almindelig form for politisk og økonomisk udvikling. Unionen skal støtte oppositionspartierne og sørge for, at der kommer en dialog i gang. Det er som sne om sommeren. Men vi har i hvert fald set, at løsningen af den såkaldte ambassadekonflikt måske er et tegn på, at præsident Lukasjenko begynder at indse, at international isolering ikke er i hans interesse. Det vil forhåbentligt få ham til at gøre nogle indrømmelser. Når disse indrømmelser kommer, skal Unionen være villig til at støtte denne proces. Dogmatisme passer ikke til Unionen. Vi skal gøre alt for at løse problemerne og for at forbedre befolkningens situation. Der har været en land række diktatorer fremme i debatten i eftermiddag. Men Lukasjenko er den diktator, der er tættest på, og deri ligger måske chancen for at overbevise ham om, at han er en diktator, og at han skal ophøre med at være det.

Schroedter
Hr. formand, Hviderusland vil snart være et af vores nabolande. Situationen er imidlertid fortsat - kære kollega Bertens - karakteriseret ved fravær af demokrati! Det gælder måske ikke for ambassaden, men det gælder for landets befolkning, og alle hidtidige forsøg fra oppositionens side på at få genskabt et fair spil for de demokratiske kræfter ved hjælp af fredelige og demokratiske midler, er mislykkedes på grund af Lukasjenkos diktatur, fordi han ganske enkelt konstant kriminaliserer dem ved hjælp af dekreter. De oppositionelle parlamentsmedlemmer er imidlertid ikke kriminelle. Det er problemet! Ved hjælp af denne kriminalisering forhindrer han fair play, også ved de forestående lokalvalg. Derfor har oppositionen modsat sig disse valg. Ikke fordi den er imod demokratiet, men fordi den ønsker, at der skal være et minimum af fair betingelser. Dertil hører en fri presse. Det er virkeligt et drama, at selv den hviderussiske befolkning ikke har nogen chance for at få informationer om alternativer til Lukasjenko, fordi han i så høj grad udnytter pressen som magtmiddel, og hvordan det ser ud, det ved jeg af egen erfaring. Derfor må vi gøre alt for at bidrage til ændringer i dette land og især for at genindføre pressefriheden, for det er en væsentlig forudsætning for frie valg og den demokratiske proces.
Længslen efter demokrati i dette land og efter personlig frihed for menneskene er imidlertid ikke knækket i den hviderussiske befolkning, og derfor er det op til os at sørge for, at forliget mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet fortsat holder, og at det frem for alt fremskyndes på en sådan måde, at det støtter befolkningen i dens længsel efter demokrati og ikke underordnes økonomiske interesser.

Mann, Erika
Hr. formand, de to foregående talere har allerede peget på de kritiske punkter. Lad mig blot komme med et par tilføjelser. Vi har fremlagt et forslag til fælles beslutning, og vi vil gerne endnu en gang minde om, at vi vil inddrage Hviderusland i demokratiet, og at det er vores ønske, at det skal høre med. Men naturligvis er der nye vanskeligheder og problemer i lyset af de aktuelle anholdelser, som nu er foretaget igen, og på vejen mod demokratiet går det, som det så ofte er tilfældet i Hviderusland, et skridt frem og to tilbage.
I mellemtiden drømmer præsidenten om en panslavisk union, og jeg kan kun håbe på, at denne drøm ikke bliver taget op af Rusland, og at også Ukraine vil holde sig fra den og ikke stige på denne fælles drøm. Det ville være skæbnesvangert for os alle.
Jeg må imidlertid sige, at den strid, som vi har nu i lyset af de forestående valg - som oppositionen har annonceret - den 16. maj 1999, vil være skæbnesvanger. Den Europæiske Union - det har min kollega fru Schroedter allerede gjort opmærksom på - gør klogt i at følge meget opmærksomt med i denne proces og støtte den, hvor det overhovedet er muligt. Her tænker jeg især på, at OSCE skal have støtte. Hr. kommissær, det sigter også til, at der er behov for økonomisk støtte. Jeg ved, at ambassadør Wiek har henvendt sig til Kommissionen og bedt om støtte, så der kan sikres en anstændig uddannelse til de forestående valg, og jeg vil gerne bede Dem om at se på disse dokumenter endnu en gang og gøre alt, hvad vi kan, fra Den Europæiske Unions side for at støtte denne proces, ligesom jeg beder om, at vi ikke kommer med bureaukratiske indvendinger i denne sag, som måske kan føre til, at vi ikke stiller de nødvendige økonomiske midler til rådighed.
I år er situationen yderst kritisk. Den økonomiske situation er ustabil, den politiske situation er ekstremt ustabil, og der er - som min kollega så rigtigt sagde - bud efter os som kommende naboer om at gøre alt for at hjælpe Hviderusland ind på en fornuftig vej mod demokratiet.

von Habsburg
Hr. formand, det glæder mig meget, at jeg kan tilslutte mig fru Mann, for hun udtrykker så fint netop det, som jeg også ville understrege. For det første er det en kendsgerning, at den hviderussiske befolkning er en meget sympatisk befolkning, som civilisatorisk på en eller anden måde også er forbundet med os. På den anden side er Hviderusland måske det bedste eksempel på, hvad det er for et ødelæggende regime, der har hersket i dette land i 40 år. Når man kritiserer præsident Lukasjenko, må man ikke glemme, hvilken skole og hvilken opdragelse han kommer fra. På en måde må man også have en vis forståelse for denne mand, for han er blevet ført ind i denne retning, og indtil videre har han hovedsageligt raset ud på bekostning af udlændingene.
Jeg tror, at netop fru Mann med rette gjorde opmærksom på, at vi må gøre alt for at komme hviderusserne i møde og langsomt og skridt for skridt lede dem ind på frihedens og demokratiets vej, som de bestemt allerede viser tendenser til. Når man kender dem, ved man, at man må hjælpe dem med at komme videre skridt for skridt. Her nytter det ikke noget med spark over skinnebenet. Tværtimod, vi må med alle midler forsøge at komme overens med Hviderusland på en fredsommelig måde, helt bortset fra, at Hviderusland også er af helt afgørende betydning for os i fremtiden, for vi kommer nu en gang til at have fælles grænser med Hviderusland. Det vil - man behøver bare kaste et blik på kortet - være af afgørende betydning for os alle, især for vores baltiske venner, og derfor må vi gøre alt for at forsøge skridt for skridt at føre Hviderusland tilbage i de civiliserede folks og demokratiets område.
Rusland

Lenz
Hr. formand, Rusland bliver ved med at give stof til overskrifterne. For det meste drejer det sig om økonomiske problemer, hvis konsekvenser også når os. Langt mindre højrøstet, men også meget hårdnakket, kommer der imidlertid også efterretninger om andre problemer, som for et land, der ivrigt har forsøgt at blive optaget i Europarådet, ikke er forenelige med rådets menneskerettighedskonvention. Heller ikke med bestemmelserne i partnerskabsaftalen med Den Europæiske Union.
En delegation fra den europæisk-jødiske kongres i denne uge har - man kan næsten sige live - bekræftet nogle fakta fra denne liste, f.eks. den voksende antisemitisme, som til dels er politisk støttet, især af kommunisterne, og som breder sig igen. Vores beslutning omfatter forskellige felter, som også må sammenfattes i denne titel, for de bekymrer os meget. Det drejer sig om voksende religiøs intolerance, behandlingen af militærnægtere, en meget tøvende lovgivning på dette område, de dårlige forhold i militæret, som i 1998 førte til over 1.000 selvmord og uopklarede dødsfald - og det er ikke kun de modige Ruslands Mødre, som gør opmærksom på det.
Alt dette - det må man desværre sige - er arvegods fra sovjettiden, som endnu ikke er afskaffet. Vores beslutning skal forstås som alvorlig bekymring, et budskab om bekymring, som vi vil give de kolleger med, som i næste uge rejser til Rusland for at tale med repræsentanter for Dumaen og myndighederne.
Netop som Europæisk Union vil vi gerne have en stærk, demokratisk og retsstatsligt præget partner i øst. Det er særdeles vigtigt for dette Europa, for i så fald ville fred og frihed i Europa i det kommende århundrede være baseret på et fælles solidt grundlag. Vi beder om, at dette budskab også bliver forstået i denne ånd. Det indeholder kritik, men kritik skal være konstruktiv, og den skal vise vores bestræbelser for at hjælpe med til at forbedre forholdene i Rusland.

Dupuis
Hr. formand, som fru Lenz sagde, taler dette beslutningsforslag om antisemitisme, og det, forslaget tager afstand fra, er ikke en eller anden tilfældig persons udtalelser, men synspunkter fremsat af hr. Sjiganov, som er intet mindre end formand for det russiske kommunistiske parti, formand for det største parti, der er repræsenteret i Dumaen. Det mener jeg vores delegation, som i nær fremtid skal til Moskva, bør tænke over og sørge for, at man derovre får at vide, at Europa-Parlamentet er bekendt med disse udtalelser og fuldt ud klar over, hvor alvorlige de er.
En anden ting er militærnægtelse af samvittighedsgrunde. Europa-Parlamentet er en smule bekymret over de forsinkelser, der har fundet sted i Dumaen, endnu en gang under kontrol af hr. Sjiganovs parti, som igennem fire år systematisk har blokeret for vedtagelsen af en lov om militærnægtelse af samvittighedsgrunde, som ellers er forudset i den russiske forfatning. Sammen med venner af mit parti, det transnationale, radikale parti i Rusland, forsøger vi at komme forbi denne blokerede situation ved at levere et slag, som jeg synes Parlamentet burde støtte, for at gøre en ende på militær værnepligt og for indførelse af en professionel hær der i landet, hvilket ville være et vigtigt skridt i den rigtige retning.

Swoboda
Hr. formand, jeg tror, vi er enige om kritikken af forholdene i Rusland, hvad angår spørgsmålet om menneskerettigheder og antisemitisme. Fru Lenz, jeg tror, man forenkler tingene, hvis man tilskriver Sovjetunionen alting. For før Sovjetunionen var det heller ikke sådan, at demokratiet blomstrede og menneskerettighederne blev respekteret i Rusland. Det er desværre en gammel tradition, som så blev drevet til de ubehagelige og forbryderiske yderligheder, især i Stalin-tiden.
Jeg kan kun tilslutte mig kritikken af alle politiske kræfter, inklusive det kommunistiske parti, som desværre forhindrer, at der virkelig kan ske et fremskridt, hvad respekten for menneskerettighederne angår, og som er ansvarlige for den antisemitisme, som nu desværre dukker op igen. Set i lyset af de forfærdelige konsekvenser, som antisemitismen har haft under mange regimer, kan der ikke være tale om nogen forståelse. Også i denne henseende giver vi fra Den Socialdemokratiske Gruppes side delegationen opbakning til at finde klare ord frem ved delegationens næste besøg.

Schroedter
Hr. formand, da vi under ratificeringen af partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Rusland kritisk bemærkede, at menneskerettighedssituationen i Rusland ikke lever op til kriterierne for menneskerettighedsbestemmelserne i denne aftale, lød svaret fra kommissær van den Broek: Ja, aftalen er en fremragende basis for at ændre på det. Men det er tre år siden. Der er intet sket!
Situationen i fængslerne lever ikke op til internationale standarder, og der er ikke sket nogen forbedring. Alternativerne til militæret kommer ikke videre. Mishandlingerne og ydmygelserne i den russiske hær driver mange unge mennesker i døden. Jeg spørger derfor Kommissionen, på hvilke steder den har grebet ind på grundlag af aftalen? Hvor har den trukket i bremsen på grundlag af aftalen? Hvornår har den i WTO-forhandlingerne sagt, menneskerettigheder har første prioritet? Det svar forventer jeg at få nu!

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil svare punkt for punkt, som skik og brug er, når der er tale om menneskerettigheder. Jeg begynder altså med Cuba.
Kommissionen deler Parlamentets bekymring over udviklingen i menneskerettighedssituationen i Cuba, og Kommissionen er i den forbindelse utryg ved vedtagelsen af en reform af straffeloven, som mærkbart forøger lovgivningens repressive karakter. Kommissionen er ligeledes bekymret over udgangen på den retssag, der er under forberedelse mod fire dissidenter. Den vil i nær fremtid, sammen med medlemsstaterne, overveje, hvilken holdning den skal indtage for at reagere på disse angreb på menneskerettighederne. Kommissionen vil dog fortsætte en fast, men årvågen dialog med de cubanske myndigheder.
Fællesskabernes politik for samarbejde, som jeg gerne vil præcisere og minde om er en europæisk politik, styres af de principper, der er fastslået i den fælles holdning af 8. december sidste år, en fælles holdning, der, så vidt jeg er orienteret, revideres ved hvert nyt formandskabs tiltræden. Denne politik går ud på at tilskynde til en fredelig overgang til demokrati, den går ud på at fremme menneskerettighederne og på at støtte den økonomiske udvikling på øen. De af Fællesskaberne finansierede aktiviteter, som er tænkt at finde sted i perioden mellem 1999 og 2000, vedrører hovedsageligt fødevarehjælp, støtte til økonomiske reformer og udvikling af det civile samfund.
Endelig tildelte Den Europæiske Union i slutningen af juni 1998 Cuba observatørstatus ved forhandlingerne mellem EU og AVS-landene. Det er også en form for dialog. Fuld og udelt deltagelse i disse forhandlinger, omfattende Cubas deltagelse i konventionen fremover, er betinget af væsentlige fremskridt inden for områder som menneskerettigheder, retsstat, det man på engelsk kalder Good Governance , og politiske friheder.
Vedrørende Colombia, emne nr. to: Kommissionen deler fuldt ud Parlamentets bekymringer om udviklingen i Colombia. Kommissionen er især foruroliget over de gentagne krænkelser af menneskerettighederne, som er blevet begået i de sidste år af guerillaen og af de paramilitære styrker. Den beklager ikke mindst afbrydelsen af fredsdrøftelserne mellem regeringen og de colombianske revolutionære væbnede styrker, FARC. Hvert år begås der mere end 1.000 politiske mord. Henved 300 personer er blevet kidnappet, heraf en snes udlændinge, og de holdes stadig fangne.
I sagen om de fire medlemmer af den colombianske ngo, IPC (Instituto popular de capacitación) , som blev bortført af en paramilitær organisation, AUC, har den europæiske trojka foretaget henvendelse til den colombianske vicepræsident og den ansvarlige for menneskerettigheder, hr. Lemus, med det formål at bede om, at de blev frigivet, hvilket siden er sket. Kommissionen deler fuldt ud Parlamentets ønske om hurtigt at se dialogen genoptaget mellem guerillaen og hr. Pastranas regering.
Den Europæiske Union har givet sin støtte til fredsprocessen i en erklæring offentliggjort den 8. januar. Et møde mellem regeringen og de væbnede oppositionsbevægelser er berammet til at finde sted den 24. april. Kommissionen betragter støtten til aktioner, der befordrer menneskerettigheder, og hjælpen til at gennemføre reformer i retssystemet som de højeste prioriteter i sin indsats over for Colombia.
Jeg skal minde om, eller oplyse, hvad tallene siger: Kommissionen opererer i 1998 med EUR 17 millioner til ngo'er, plus EUR 2 millioner til menneskerettigheder, plus EUR 12 millioner til ECHO, til fordrevne personer.
Hvad angår Indonesien, beklager Kommissionen stærkt de voldelige og blodige begivenheder, som for tiden udspiller sig mellem muslimer og kristne i visse dele af øgruppen Molukkerne. Kommissionen har tilsluttet sig de initiativer, der udfoldes i Unionens navn for at informere de indonesiske myndigheder om de europæiske bekymringer over udviklingen i spændingerne mellem etniske grupper. Unionen har i særdeleshed anmodet de indonesiske myndigheder om at sørge for, at politistyrkerne optræder med større tilbageholdenhed i Ambon, hvor repressionen krævede adskillige dødsofre i januar måned. Kommissionen følger udviklingen i begivenhederne med den allerstørste opmærksomhed.
De Europæiske Fællesskabers Humanitære Kontor, ECHO, har sendt en korrespondent, som arbejder tæt sammen med Kommissionens repræsentation i Djakarta og med de ngo'er, som er til stede i regionen. Kommissionen forbereder sig via ECHO på at vedtage en hjælp på ca. EUR 1 million til hjælp for de mennesker fra de to befolkningsgrupper, som er blevet ofre for konflikten. Den praktiske gennemførelse af denne beslutning vil blive lagt i hænderne på europæiske ngo'er, som er til stede i Indonesien og i samarbejde med World Food Programme. Der bliver tale om såvel fødevarehjælp, sanitærhjælp og hjælp i form af medicin. Hjælpen skal ligeledes omfatte leverance af de vigtigste fornødenheder til de fordrevne befolkninggrupper, som lever i skjul.
Endvidere udgør afholdelse af valg i juni et vigtigt element i bestræbelserne på at mindske de nuværende spændinger mellem befolkningsgrupperne. Kommissionen vil støtte disse valg sammen med de internationale organisationer og de andre bidragsydere i området. Et program på EUR 7 millioner er for tiden under forberedelse til dette formål.
Hvad angår Østtimor, som mange af Dem har omtalt, er det Kommissionens håb, at de igangværende drøftelser, under FN's generalsekretærs auspicier, vil gøre det muligt at organisere en høring af Østtimors befolkning angående territoriets fremtid. Kommissionen deler den bekymring, Parlamentet har givet udtryk for, og som jeg for lidt siden hørte gentaget flere gange, over den militære situation og bevæbningen af civile militser. Disse ting risikerer at bringe en endnu skrøbelig fredsproces i fare. Kommissionen tilslutter sig konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Wien, som opfordrer til afvæbning af disse militser, og som tillige opfordrer til, at der udsendes en FN-mission til området for at dæmpe spændingerne.
Fjerde emne, De Forenede Nationers Menneskerettighedskommission. Som De ved, forberedes Menneskerettighedskommissionens arbejde af Rådets arbejdsgruppe om menneskerettigheder. Denne har allerede afholdt adskillige møder siden årsskiftet med dette formål. Under Menneskerettighedskommissionens årlige session, der, som De ved, varer seks uger, mødes Unionens eksperter hver dag for at træffe beslutning om formandskabets indlæg på Unionens vegne og om de forslag til beslutning, som bliver fremsat på Unionens initiativ. Kommissionen deltager systematisk og aktivt i gruppens arbejde, såvel som i alle ekspertmøder i Genève. Jeg kan berolige fru Lenz på dette punkt.
Jeg skriver mig ligeledes bag øret, hvad De spurgte om. Jeg tænker især på hr. Ullmann, angående Kommissionens holdning. Jeg kan forsikre Dem, at Kommissionen for sit vedkommende gør alt, hvad der er nødvendigt, og fremover vil gøre alt, hvad der er i dens magt, for at viderebringe Deres budskaber til Rådet. De ved lige så vel som jeg, at det er Kommissionens opgave at tage stilling til de ønsker, Parlamentet fremsætter i sine beslutningsforslag.
Når det specifikt drejer sig om Kina, som mange af Dem var inde på, har alle Den Europæiske Unions medlemsstater i 1998 besluttet ikke at vedtage resolutioner, der fordømmer landet. Rådet (udenrigsministre) vil den 22. marts tage stilling til, hvilken position Unionen skal indtage i Genève i 1999. Til dette formål vil Deres beslutning indgå som et nyttigt stykke information i debatten.
Femte emne er Hviderusland. Kommissionen er stærkt foruroliget over den nyligt indtrådte forværring af situationen i Hviderusland. På det økonomiske plan er den kendetegnet ved en forarmelse af befolkningen, ved udviklingen af hyperinflation, samt ved at der er opstået alvorlige sociale spændinger. På det politiske plan har striden om forfatningen medført en svækkelse af de grundlæggende frihedsrettigheder og har samtidig ført til anholdelse af mange fra oppositionen. Præsidentens dekret fra januar i år, som underkaster politiske partiers og foreningers virksomhed godkendelse fra regeringen, er ubestrideligt et tegn på, at styret har strammet tøjlerne.
Kommissionen opfordrer kraftigt de hviderussiske myndigheder til at indlede en åben, konstruktiv, offentlig og demokratisk dialog med befolkningen og oppositionen med det sigte at løse de økonomiske og forfatningsmæssige problemer, som landet for øjeblikket er ude i, og udfolde reelle bestræbelser på at demokratisere regimet. Kommissionen støtter i den forbindelse fuldt ud OSCE's arbejde for igen at få institutionerne til at fungere demokratisk. Kommissionen følger opmærksomt med i, hvordan situationen udvikler sig for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder. Hr. von Habsburg, jeg kan forsikre Dem om, at vi gør dette ud fra ønsket om at følge og støtte hviderusserne i denne proces. Jeg kan berolige fru Erika Mann med, at man er i færd med at undersøge, hvordan Kommissionen kan spille en nyttig rolle i valgprocessen.
Endelig sidste emne, Rusland. Kommissionen følger med bestyrtelse de hyppige antisemitiske udfald fra visse politiske personligheder, der er medlemmmer af Dumaen. Det tyske formandskab har på Den Europæiske Unions vegne gjort den russiske udenrigsminister og det kommunistiske partis ledelse opmærksomme på dette forhold og har samtidig givet udtryk for sin bekymring. Den Europæiske Union har taget skridt til at fremme tolerance og fremkomst af et civilt samfund i Rusland. Unionen er for øjeblikket især i færd med inden for Tacis-programmet at forberede aktioner for demokratiet med det formål at skabe en kontekst, der er i stand til at rykke den slags manifestationer af racehad op med rode. Kommissionen vil fortsat nøje overvåge situationen og håber, at disse antisemitiske udgydelser fra en svunden tid fra visse medlemmer af det russiske parlament vil holde op.
For så vidt angår menneskerettighederne og dødsstraffen i særdeleshed deler Kommissionen, som De ved, Europa-Parlamentets bekymringer. I den forbindelse har den deltaget i et møde mellem trojkaen og den russiske udenrigsminister og udtrykt bekymring over udsigten til en mulig genindførelse af dødsstraffen. Ministeren forsikrede, at Rusland havde i sinde at underkaste sig de forpligtelser, der følger med dets indtræden i Europarådet, der, som De ved, omfatter et moratorium om dødsstraf.
Fru Schroedter kom ind på et problem med konkrete eksempler. Jeg tror, at jeg, selvom mit svar måske overvejende har været generelt, har givet svar på disse mere specifikke spørgsmål.

Schroedter
Hr. formand, hr. kommissær de Silguy, jeg var naturligvis klar over, at De vanskeligt her og nu kan besvare konkrete spørgsmål, som ikke konkret vedrører Deres område. Jeg vil derfor bede Dem om, at De forelægger disse spørgsmål for kommissær van den Broek, og at jeg får et skriftligt svar på spørgsmålene fra ham.

de Silguy
Det har De mit ord på, jeg skal gøre det allerede i aften.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0235/99 af Cars, Bertens og Caligaris for ELDR-gruppen om stabiliseringsstyrken i Makedonien; -B4-0256/99 Dupuis og Dell'Alba for ARE-gruppen og Swoboda, Wiersma, Titley og Roubatis for PSE-gruppen om den mislykkede forlængelse af UNPREDEP-mandatet; -B4-0278/99 af Pasty for UPE-gruppen om situationen i FYROM; -B4-0284/99 Aelvoet, Cohn-Bendit og Gahrton for V-gruppen om forlængelse af UNPREDEP-mandatet i Makedonien.-B4-0294/99 af Vinci, Seppänen, Eriksson og Ripa di Meana for GUE/NGL-gruppen om stabiliseringsstyrken i FYROM; -B4-0297/99 af Oostlander, Habsburg-Lothringen, Pack, von Habsburg og Oomen-Ruijten for PPE-gruppen om stabiliseringsstyrken i FYROM;

Fassa
Hr. formand, vetoet fra et af de faste medlemmer af FN's sikkerhedsråd har blokeret for forlængelsen af FN's fredsbevarende styrkers mandat i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, fordi denne skulle have knyttet diplomatiske forbindelser til Taiwan. Dette er yderst alvorligt, navnlig når man tænker på de institutioner, som Europa-Parlamentet er en del af, og på FN's karakter. I begge tilfælde drejer det sig nemlig om organisationer, der har til formål at bekæmpe de nationalistiske særinteresser, som til gengæld ligger til grund for vetoet fra Den Kinesiske Folkerepublik. FN's fredsbevarende styrker har dog spillet en vigtig rolle for opretholdelsen af freden og ligeledes forhindret risikoen for, at kosovokonflikten breder sig til Makedonien.
Det er således absolut nødvendigt med en kraftig indsats fra Fællesskabets institutioner og fra medlemsstaterne, så dette veto bliver ophævet. Samtidig er det absolut nødvendigt, at vi allerede nu er i stand til at rette op på situationen. En eventuel mangel på beslutningskraft fra FN's sikkerhedsråds side vil nemlig tvinge Den Europæiske Union og dens medlemsstater til sammen med de andre institutioner, navnlig NATO og Vestunionen, at påtage sig de opgaver, som de fredsbevarende styrker har udført hidtil. Selvom det sker i en meget tragisk situation, kunne dette fremskynde iværksættelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som vi alle tror på, men som vi alt for ofte praktiserer meget lidt.

Dupuis
Hr. formand, jeg beklager, at dette beslutningsforslag begrænser sig til at slå en allerede åben dør ind, for det er indlysende, at hverken USA eller Den Europæiske Union kan underkaste sig Den Kinesiske Folkerepubliks veto og afpresningsmanøvrer, for så vidt angår tilstedeværelsen af tropper for at garantere fred og sikkerhed i Makedonien. Det er således indlysende, at der må findes løsninger. De er i øvrigt allerede ved at blive undersøgt, så de i givet fald kan erstatte den nuværende fremgangsmåde med en anden, for netop ikke at løbe ind i et kinesisk veto.
Eftersom alle taler om stabilitet i Makedonien, beklager jeg også, at man ikke har taget fat om det egentlige spørgsmål i forbindelse med stabilitet i Makedonien, nemlig landets økonomiske udvikling og i særdeleshed dets hurtige integration i Den Europæiske Union.
I denne forbindelse må vi konstatere - og jeg synes, det er rent ud skandaløst - at Den Europæiske Union er fraværende, og at Kommissionens politik er uforståelig. Jeg håber for øvrigt, at hr. de Silguy også vil kunne appellere til sin kollega van den Broek i aften. Vi er vidne til, at man formindsker de kreditter, Unionen bevilger Makedonien, med EUR 3 millioner. Når man kender til Makedoniens vanskeligheder, må man synes, at det er rent ud forbløffende. Og man har gjort, hvad man kan, og gør stadig, hvad man kan, for at de makedonske myndigheder skal føle sig overbeviste om, at de først kan bede om optagelse i Den Europæiske Union efter at have ratificeret samarbejdsaftalen, efter at have ratificeret associeringsaftalen. De er med andre ord nødt til at vente i flere årtier, før de måske kan fremlægge en optagelsesanmodning, og dette er både juridisk og politisk forkert. Det er grunden til, at vi har iværksat en kampagne over for hr. Georgievski for at få ham til straks at fremlægge en anmodning om optagelse i Den Europæiske Union.
De har her et postkort med et smukt unionsflag og, midt i dette flag, det makedonske flag, så Makedonien allerede fra næste måned kan være officiel kandidat til at blive optaget i Den Europæiske Union.

Swoboda
Hr. formand, det er sikkert ikke alle, der er enige, når jeg siger, at også Makedonien eller FYROM nok skulle være gået mere udspekuleret og taktisk frem med sin anerkendelsespolitik, men det berettiger på ingen måde det veto, som Kina har nedlagt i FN. Jeg kan i det hele taget slet ikke huske, at et veto, som en stor stat har nedlagt i FN i den seneste tid - om det nu var Rusland eller i mange tilfælde også USA - egentlig var berettiget, men det er en debat, som vi ganske vist godt kan føre her, men som ikke vil hjælpe os ret meget videre.
Jeg er helt enig med målet for beslutningen, nemlig at vi, så vidt det overhovedet kan lade sig gøre, skal opretholde UNPREDEP eller sørge for en militær beskyttelse af grænserne, hvilket jo ikke bare er en beskyttelse for Makedonien selv, men på den anden side også en beskyttelse for de observatører, som befinder sig i Kosovo. Jeg håber - som det også blev udtrykt i går - at den militære tilstedeværelse i Kosovo naturligvis også er tilsvarende stor.
Hvad angår vores hjælp til Makedonien, vil jeg gerne præcisere et par ting. Man kan formentlig aldrig yde nok hjælp, men det drejer sig om at anvende hjælpen på en fornuftig måde, og om at landet selv har kapacitet til at modtage hjælpen, og det er naturligvis regeringens opgave at skaffe denne kapacitet. Her er der nok blevet forsømt en del hidtil. Den nye regering gør sig ærlige anstrengelser fra det albanske spørgsmål, hvor der gud ske lov er sket fremskridt, til den økonomiske og sociale situation. Men selvom politik er en langsigtet sag, bør man ikke vække illusioner. Det vil først og fremmest afhænge af Makedoniens egne anstrengelser, om det kommer til at lykkes for dette land at finde vejen til Europa, og vejen til Europa i form af Den Europæiske Union er naturligvis fortsat en lang vej, lige meget hvornår man ansøger om medlemskab.

Tamino
Hr. formand, også Gruppen De Grønne anser virkeligt Kinas veto mod fortsættelsen af UNPREDEP's mandat i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien for at være uacceptabelt, også fordi det skyldes en form for repressalier. Det er dog også rigtigt, at dette veto fremhæver alle begrænsningerne ved FN's nuværende Sikkerhedsråd og således nødvendigheden af, at Europa i sin helhed forsøger at ændre den situation, der eksisterer i dag inden for denne organisation. Eftersom Makedonien har nogle reelle problemer - man behøver blot at tænke på det, der foregår i nærheden af dette område, nemlig i Kosovo, for at forstå vigtigheden af, at UNPREDEP's mandat fortsætter - er det dog klart, at også vi Grønne er af den opfattelse, at Den Europæiske Union skal påtage sig sit ansvar, såfremt det er nødvendigt.
Gruppen De Grønne mener desuden, at det vil være hensigtsmæssigt at udvide debatten om Makedonien til også at omfatte Bosnien-Hercegovina, så man kan tage fat på spørgsmålet om Brcko-korridoren, og vi har derfor fremsat nogle ændringsforslag i den retning.

Pack
Hr. formand, kære kolleger, den eneste republik i det tidligere Jugoslavien, som er kommet nogenlunde ublodigt gennem denne stats sammenbrud, og hvis statsdannelse er forløbet uden krig, er Makedonien. Dette skete helt entydigt også takket være vores forebyggelse. Her handlede vi for en gangs skyld forebyggende i det tidligere Jugoslavien og placerede FN-tropper på grænsen mellem Serbien og Makedonien - og nu bliver denne forebyggelse tilintetgjort! Det er ubegribeligt, at et veto fra Kina i Sikkerhedsrådet skal true Makedoniens sikkerhed. Der er noget helt galt, når det er muligt at forhindre forebyggelse, når det for en gangs skyld er lykkedes at tilvejebringe den, og det endda af helt gennemskuelige årsager, som man egentlig godt kunne kalde hævn, fordi det lille, fattige Makedonien har vovet at anerkende Taiwan. Hvorfor man har gjort det, kan vi alle forestille os. Man har naturligvis set frem til mange investeringer og økonomisk hjælp, som man naturligvis ikke ville kunne få fra Kina.
Kina og Rusland har jo allerede mange gange forhindret i Sikkerhedsrådet, at vi kunne rykke forfulgte og angrebne mennesker og folk til undsætning, sådan som det nu har været tilfældet i halvandet år i Kosovo, som det tidligere var tilfældet i årevis i Bosnien. Der er et eller andet galt med dette FN-charter. Det bør udformes på en sådan måde, at man i det mindste ikke kan forhindre forebyggelse med et sådant veto, og naturligvis på en sådan måde, at man kan modarbejde en diktator, en kriminel, idet man kan gribe ind for at beskytte mennesker og befolkninger mod sådanne kriminelle, sådan som det er tilfældet i Bosnien og Kosovo.
Set i lyset af det brændende problem i nabolandet Kosovo er der virkelig al mulig grund til at undgå enhver form for instabilitet i Makedonien. FN-tropperne, UNPREDEP, har bidraget til dette. De har ikke kun bidraget ved deres tilstedeværelse, de har også, hvilket jeg selv har erfaret gennem samtaler, gennem meget målrettede dialoger bidraget til at føre det albanske mindretal sammen med makedonerne for at støtte dette fællesskab.
Indtil Sikkerhedsrådet kan beslutte sig for at forny FN-mandatet, hvilket vi jo i vores beslutning især opfordrer Kina til, skal NATO-tropperne ved denne grænse, som jo er der for at beskytte OSCE-observatørerne i Kosovo, også løse denne opgave for at forhindre, at usikkerheden breder sig til Makedonien, som netop under sin nye regering er ved at udforme en positiv sameksistens i landet. Jeg vil også give hr. Dupuis ret i, at vi som Europæisk Union bør støtte disse virkelig gode initiativer til positivt samarbejde ved at knytte Makedonien endnu tættere til os, også med økonomisk støtte. Makedonerne har fortjent det.

von Habsburg
Hr. formand, for få dage siden blev UNPREDEP-styrkerne virkelig trukket hjem på grund af et veto fra Folkerepublikken Kina. Det sætter os i en yderst farlig situation, hvilket imidlertid kommer meget pludseligt, for situationen har indtil nu været relativt stabil. Jeg har selv været i Makedonien flere gange, jeg ved, hvilken indsats disse UNPREDEP-styrker har ydet ved grænsen, og hvordan denne indsats samtidig har givet en makedonsk regering, som virkelig er af god kvalitet, mulighed for at begynde en opbygning, som man kunne være bekendt. Man har kritiseret makedonerne, fordi de har anerkendt Taiwan. Her er der en ting, man ikke må glemme. Dette land lever i en ubeskrivelig elendighed, en elendighed, som i øvrigt for størstedelens vedkommende også skyldes grænsekonflikterne. Man må ikke glemme, at det på grund af den græske blokade i syd og den serbiske blokade i nord ikke har været muligt at udvikle økonomien, da de vigtigste handelsstrømme alle sammen gik i nord-syd-gående retning.
Desuden må vi også se i øjnene, at der nu er kommet større kreditter fra Taiwan, fordi der ikke kunne forventes nogen fra anden side. Man kan ganske enkelt ikke kritisere en regering for, at den har handlet, som den har, i denne situation. Derfor må vi overveje, hvordan vi nu kan bringe den makedonske sikkerhed i orden igen med styrker fra Europa, og her kan jeg kun sige en ting: Se på fortiden. Vi bør så småt tage ved lære af Organisationen for Afrikansk Enhed. Den ordner mere eller mindre sine egne sager. Vi spørger altid hos FN i stedet for en gang imellem at sige: Europa for europæerne!

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, FN-styrker har tidligere tilbage i 1992 spillet en vigtig rolle i stabiliseringen af Balkan-regionen. I denne situation kan Kommissionen på linje med alle de ærede parlamentarikere, som netop har haft ordet, kun stærkt beklage, at FN-troppernes mandat i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien ikke er blevet forlænget.
Efter at Makedonien har anerkendt Taiwan, har Kina, som De ved, besluttet at nedlægge veto i Sikkerhedsrådet mod forlængelsen af UNPREDEP's mandat. Den Europæiske Unions formandskab har uden held forsøgt at mægle mellem myndighederne i Beijing og i Skopje. Det er beklageligt, at det er en bilateral strid, der ligger til grund for denne beslutning i Sikkerhedsrådet.
Kommissionen er af den opfattelse, at en international tilstedeværelse mere end nogensinde er påkrævet i denne del af Balkan, efter at UNPREDEP er blevet trukket tilbage. Den anråber indtrængende Den Vesteuropæiske Union om at deltage i en mission af Petersberg-typen i denne zone.
Jeg beder hr. Dupuis undskylde, at jeg ikke er i stand til at svare ham, hverken om størrelsen af bistanden eller om optagelsesanmodningen. Jeg havde forberedt mig på at besvare spørgsmål om bruddet i de diplomatiske forbindelser, men også i dette tilfælde lover jeg i aften at viderebringe hans anmodning til min kollega, kommissær van den Broek.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0241/99 af Frischenschlager for ELDR-gruppen om de katastrofale laviner i Alperne; -B4-0242/99 af Stenzel, Grossetête, Ebner, Böge og Habsburg-Lothringen for PPE-gruppen om de katastrofale laviner i Østrig, Frankrig og Italien; -B4-0255/99 af Leperre-Verrier for ARE-gruppen om lavinerne i Alperne-B4-0267/99 af Swoboda og Bösch for PSE-gruppen om de katastrofale laviner i Alperne; -B4-0277/99 af Pasty for UPE-gruppen om lavinerne i Alperne; -B4-0304/99 af Voggenhuber for V-gruppen om de katastrofale laviner.
Fassa
Hr. formand, ærede kolleger, Parlamentet beskæftiger sig sjældent med naturkatastrofer, men emnet for vores forhandling i dag tiltrækker sig uden tvivl vores alle sammens opmærksomhed på grund af sin udstrakthed, sin uforudsigelighed og sit store omfang. Det tiltrækker sig også vores opmærksomhed, fordi det vedrører et område, som Fællesskabets integrationsproces burde gavne i særlig grad, nemlig Alperne. Alperne repræsenterer faktisk en ensartet, omfattende, klar, præcis og harmonisk kultur, som i hundredevis af år har været vant til ikke at fungere som barriere, men derimod som bindeled mellem nord og syd samt øst og vest på vores kontinent. Landegrænserne, der efterhånden blev faste i løbet af 1800-tallet og første halvdel af 1900-tallet, forsøgte desuden til dels at splitte Alperne, ligesom det også er tilfældet med de nationale lovgivninger, der ikke har taget højde for Alpernes særpræg eller for særpræget hos det, vi kunne kalde for bjergkultur.
Det er derfor, at de laviner, som har ramt forskellige områder i dette så vigtige europæiske område, skal tjene til dels at henlede vores opmærksomhed på disse problemer, som går meget længere end bare til naturkatastrofen, og dels til planlægningen af en række indgreb, der ikke kun er kortsigtede eller drejer sig om bekæmpelse, men som tager sigte på at tage dette problem og denne situation op i deres helhed.

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer. Den foreliggende beslutning om situationen efter lavinekatastrofen i Alperne er et særligt anliggende for den østrigske delegation og for vores delegationsleder fru Stenzel. Det var også en særlig gestus for os, at Europa-Parlamentet efterkom ønsket om et minuts stilhed for ofrene i Galtür.
Med dagens beslutning vil vi imidlertid ikke kun sende et signal om vores generelle deltagelse. Der er langt mere på spil! Det er nemlig forbundet med en anmodning om konkret økonomisk hjælp til det ramte område i Paznautal i Tyrol og til alle de andre regioner, f.eks. i Italien eller Frankrig, som blev hjemsøgt at lavineulykker.
Vi har fået støtte fra alle de andre grupper. Det er et tegn på den solidaritet, vi har mødt, ikke kun her i Parlamentet. Især de regioner, som har lidt varig økonomisk skade, tager med taknemmelighed imod denne solidaritet. Jeg appellerer derfor til Kommissionen om at tilslutte sig denne gestus og gøre alt for at hjælpe de ramte regioner så hurtigt som muligt. I denne sag har Europa mulighed for at sende et signal om ægte solidaritet. Det beder jeg Dem indtrængende om at gøre!

Leperre-Verrier
Hr. formand, når vi taler om disse laviner, er det problem, der i dag trænger sig på - ud over den støtte, vi må give såvel ofrene som deres familier, og den tak, vi skylder redningsmandskaberne og lokalsamfundene - at undgå, at den slags katastrofer indtræffer igen.
Vi bør bestemt ikke undervurdere Den Europæiske Union, som allerede, takket være programmet Interreg, finansierer aktioner vedrørende sikkerhed i bjergene i regioner, der strækker sig over landegrænserne. Jeg tænker i særdeleshed på de erfaringer, man har gjort i Mont Blanc-massivet. Ikke desto mindre ville det være ønskeligt, om Den Europæiske Union tog højde for bjergegnenes særpræg og intensiverede sin hjælp til de berørte regioner såvel som sin deltagelse i forebyggende aktioner.
Selvom det er vanskeligt med sikkerhed at bestemme, hvor lavinerne vil ramme, er det tydeligt, at antilavine udstyret har vist sig at være meget effektivt, og at det derfor er meningsfuldt at udbygge kortlægningen af risikozonerne.
På den anden side set vil jeg gerne fokusere på andre aspekter af denne forebyggelse. Først og fremmest skal man, for så vidt gælder nedbrydningen af bjergenes økosystem, opfordre medlemsstaterne til at udvise større påpasselighed med udstedelsen af byggetilladelser. I lighed hermed bør udviklingen af bjergsport - det være sig vinter som sommer - give anledning til afholdelse af egentlige oplysningskampagner på flere sprog med henblik på at indpode ansvarlighed hos dem, der dyrker disse sportsgrene.
På disse to punkter har min gruppe fremsat ændringsforslag. Jeg håber, de vil opnå Deres støtte, for, kære kolleger, de er sine qua non , for at bjergene fortsat kan være dette frihedens område, som betyder så meget for os, og som Den Europæiske Union desværre ikke har interesseret sig tilstrækkeligt for.

Swoboda
Hr. formand, i dag drejer det sig ikke om en politisk, en partipolitisk eller en personlig profilering, det drejer sig om, at vi i fællesskab udtrykker vores solidaritet med ofrene, for ellers, hr. kollega Rübig, måtte vi jo undre os over, at fru Stenzel, som det var sådan en hjertesag for, ikke selv er til stede. Men det er ikke det, vi skal drøfte nu. Vi skal drøfte, hvad vi kan gøre for at hjælpe med Den Europæiske Unions midler, som i forvejen er afsat til de enkelte områder, og her må vi bede Kommissionen og Kommissionens medarbejdere om at gøre alt for at sikre, at disse midler kan anvendes ubureaukratisk, hurtigt og effektivt. De ramte regioner er nok ikke de fattigste regioner på dette kontinent, men det er regioner, som har brug for vores solidaritet nu i denne vanskelige situation.
I anden række er det naturligvis også helt rimeligt at spørge, om disse ulykker kunne have været forhindret? Hvordan er bosættelsesstrukturen, bosættelsespolitikken i disse egne, som måske er truet af laviner? Jeg vil ikke påstå, at der overalt i vores alpine områder bygges på en sådan måde, bosættes på en sådan måde, at der bliver taget højde for eventuelle risici. Inden for turisterhvervet og ud fra økonomiske interesser gøres der en del, som måske ikke er helt fornuftigt, eller som kan føre til konsekvenser og katastrofer, hvis uheldet er ude. Men så vidt jeg ved, er der i det mindste i mange af de områder, der er tale om her, ikke nogen dokumentation for, at disse katastrofer skyldes menneskeligt svigt eller politisk svigt. Derfor kan jeg afslutningsvis kun bede Kommissionen om at hjælpe hurtigt og ubureaukratisk der, hvor der er behov for hjælp.

de Silguy
Hr. formand, allerførst om det smertelige emne laviner: Det er Kommissionen magtpåliggende at udtrykke sin sorg og sin stærke medfølelse med de pårørende til ofrene for disse begivenheder.
Som svar på de spørgsmål, der lød for lidt siden, vil jeg sige, at Unionen har visse redskaber til sin rådighed, når det gælder om at hjælpe til med at forebygge katastrofer og afbøde virkningerne af dem. For det første kan Den Europæiske Union, når det gælder forebyggelse, hjælpe bjergregionerne, specielt inden for rammerne af programmerne om skovrejsning på landbrugsjorde. Mål 5b i EFRU, strukturfondene, giver ligeledes mulighed for skovforanstaltninger.
Kommissionens forslag vedrørende afsnittet »Udvikling af landdistrikter« i Agenda 2000 vil betyde en yderligere styrkelse af de eksisterende muligheder for hjælp til skovrejsning og skovforbedring, hvis Rådet følger Kommissionen i dens forslag. Faktisk vil der med disse forslag kunne iværksættes udbetaling af godtgørelser med henblik på at bevare og forbedre skovenes økologiske stabilitet i de zoner, hvor de spiller en beskyttende og økologisk rolle af almen interesse.
I forbindelse med programmerne 5b for Tyrol og Vorarlberg er Den Europæiske Union med til at finansiere omfordeling af landbrugsjord, egnsplanlægning samt planlægnings- og rådgivningsforanstaltninger i forbindelse med landbrugsmæssig benyttelse af økologisk følsomme arealer.
Kommissionen støtter ligeledes planer om kartografi af skove og planer om skovudvikling - jeg hentyder her til, hvad fru Leperre-Verrier sagde for lidt siden.
Endelig, stadig angående kartografi, kan EFRU støtte kartografiske undersøgelser af risikozoner i bjergene inden for programmerne om transnationalt samarbejde. I øvrigt ville initiativer med dette sigte kunne medfinansieres af Interreg, især når dens aktionsprogram for den kommende periode skal lægges fast.
Instrumenterne findes altså, og jeg kan forsikre Dem, at for så vidt angår Kommissionen, vil den gøre alt, hvad der står i dens magt og ikke spare på anstrengelserne for at benytte dem, især i risikozonerne.
For det andet, og nu drejer det sig ikke længere om forebyggelse, men om at afbøde virkningerne af lavinerne, skal jeg minde Dem om, at Parlamentet i 1997 fjernede budgetpost B4 3400, som netop gav mulighed for at tildele nødhjælp til katastrofeofre. Budgetpost B4 3300, som hedder »civil beskyttelse og hurtig miljøindsats«, tillader ikke, at vi griber ind for at genopbygge katastroferamte områder via tildeling af økonomisk hjælp eller nødhjælp.
Det er imidlertid muligt inden for de eksisterende finansielle rammer at foretage en reorientering af de gældende ordninger til fordel for foranstaltninger til genopbyggelse af det landbrugs- og skovbrugsmæssige produktionspotentiale. Det er ligeledes muligt at overføre bevillinger mellem delstaterne.
Endelig er Kommissionen inden for rammerne af Fællesskabernes aktionsprogram for beskyttelse af civilbefolkningen rede til, inden for sin økonomiske formåen, at se på ethvert forslag, der måtte blive forelagt den af de nationale eller lokale myndigheder med det formål at øge deres evne til at gribe ind i katastrofesituationer.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl 17.30.
Debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning er afsluttet.
Mødet hævet kl. 17.20 og genoptaget kl. 17.30

Afstemning
Evans
Hr. formand, til forretningsordenens artikel 119 og 120 om afstemning ved navneopråb, som jeg ved, De har en særlig interesse for. Ved formiddagens møde havde vi en række afstemninger ved navneopråb. Vi skal have flere i aften, og medlemmerne kan se frem til en ret betragtelig mængde resultater af afstemninger ved navneopråb i deres dueslag i morgen tidlig.
I artikel 119 og 120 om afstemninger ved navneopråb hedder det, at udfaldet skal indføres i mødeprotokollen. I artikel 133 hedder det, at protokollen skal uddeles til medlemmerne.
Mit spørgsmål er, om De af hensyn til økonomien, effektiviteten og helt sikkert moderniseringsbestræbelserne som formand kan beslutte eller kræve en undersøgelse af, hvorvidt udtrykket »omdeles« kan fortolkes som »omdeles elektronisk«, så de medlemmer, der ønsker adgang til den fuldstændige liste over de registrerede stemmer, kan få det gennem computeren, eller om man kan lave et antal eksemplarer til disse medlemmer frem for den dyre og uøkonomiske procedure med at omdele hundredvis af sider til alle.

Formanden
Jeg vil gerne takke Dem, hr. Evans, for de overvejelser, De her giver udtryk for. Jeg har sendt en skrivelse til Parlamentets formand, og Formandskonferencen behandlede netop spørgsmålet i eftermiddag. Et af de spørgsmål, jeg tager op i skrivelsen, som naturligvis vil blive omdelt, er netop det - efter min personlige mening, som andre selvfølgelig godt kan være uenig i - alt for store antal afstemninger ved navneopråb, som, hvis vi er heldige, nogle gange ligger på 100 eller endog flere.
Bortset fra tidsspildet koster en afstemning ved navneopråb også den europæiske skatteborger EUR 300, fordi resultaterne af afstemningerne som bekendt skal offentliggøres næste dag og derefter offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende, og det koster temmelig meget. Formandskonferencen er begyndt at se på sagen, og jeg tror ikke, jeg skal sige mere om det nu, det er hverken det rette tidspunkt eller det rette sted til at tage en generel debat. Det er et problem, og vi tager Deres opfordring til efterretning.

Konrad
Hr. formand, mine damer og herrer, kære kolleger. Ved første øjekast kan hr. Evans forslag om at spare papir ved at holde op med at omdele alt det, som vi vedtager her ved afstemning ved navneopråb, virke besnærende. Jeg vil nu gerne komme med et andet forslag. Lad os i de kompetente udvalg tale om igen at gøre afstemning ved navneopråd til det, som den egentlig er, nemlig en særlig afstemningsform til særlige spørgsmål, som så også skal være virkelig vigtige. Jeg tror ikke, der er megen mening i at stemme ved navneopråb om hvert eneste komma. Derfor tror jeg, vi gør klogt i at revidere denne procedure, og så kommer de positive konsekvenser for papiret helt af sig selv.

Formanden
Hr. Konrad, tak for Deres kommentar. Jeg vil ikke have en generel drøftelse af spørgsmålet. Det er ikke det rette tidspunkt, og vi er ikke forberedt på en forhandling uden en forudgående redegørelse. Jeg vil gerne have, vi stopper her og går over til afstemningerne.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg vil gerne henlede formandens opmærksomhed på, at i henhold til forretningsordenens artikel 19 trykkes alle formandens udtalelser, selvom det kan vise sig at være overflødigt, ikke desto mindre i det fuldstændige forhandlingsreferat. Det koster papir og træer.
Bifald

Rehder
Hr. formand, jeg vil gerne tage kollega Konrads virkelig udmærkede forslag op og indtrængende bede PPE-gruppen om at tilslutte sig dette virkelig gode forslag og trække denne flodbølge af afstemninger ved navneopråb tilbage, som der nu ekstra er blevet anmodet om for denne betænkning, så vi kan føre det gode forslag ud i virkeligheden.

Formanden
Hr. Rehder, jeg vil ikke tage hul på denne debat; den hører hjemme i de politiske grupper, hvor vi kan se, hvad mere vi kan gøre.
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges

Pack
Hr. formand, jeg ville blot give Parlamentet en sørgelig meddelelse. Den tyske finansminister, Oskar Lafontaine, er netop trådt tilbage som finansminister og formand for sit parti.
Bifald

Rübig
Hr. formand, jeg ville have stemt for, men min maskine fungerede ikke.
Munterhed

Swoboda
Hr. formand, jeg ville blot give udtryk for, at det ikke er foreneligt med dette parlaments værdighed, at man besvarer en indenrigspolitisk beslutning med applaus. Det bør virkelig præciseres, at det er tyskernes sag, hvad de beslutter, den tyske regerings, men det er ikke dette parlaments sag!

Formanden
Jeg synes ikke, vi skal fortsætte denne debat, hr. Swoboda, men den oplysning, vi lige har fået, uden at Parlamentet havde bedt om den, er naturligvis af interesse for Europa-Parlamentet, eftersom hr. Lafontaine lige nu er formand for Rådet (økonomi).

Goepel
Hr. formand, jeg tillader mig nu alligevel at modsige hr. Swoboda. Forhandlingerne efter landbrugsministrenes hårde betingelser er nært forestående, og hr. Lafontaine er jo som bekendt fungerende rådsformand for finansområdet, og derfor vedkommer det os som Europa-Parlament.
Bifald

Bonde og Sandbæk
Vi har valgt at undlade at stemme for Adams betænkning om de transeuropæiske net. De transeuropæiske net er umiddelbart en fornuftig foranstaltning, der øger såvel forsyningssikkerheden som konkurrencen på energimarkedet. Medaljen har imidlertid en bagside, som man bør være opmærksom på - nemlig at de forskellige udbydere af energi ikke kan levere på lige vilkår. Små miljøvenlige og decentrale kraftvarmeværker, som er ejede og kontrollerede af lokale interesser, kan ikke umiddelbart forventes at levere strøm til samme pris som a-kraftværker og store kulfyrede kraftværker. Vedvarende energikilder er heller ikke umiddelbart konkurrencedygtige, eftersom de store anlægs eksterne omkostninger ikke indregnes i salgspriserne. Som det ser ud nu, er der derfor en risiko for, at en sund og miljøvenlig udvikling i energiforsyningen kan blive ødelagt af de transeuropæiske net. JuniBevægelsen støtter aktivt udviklingen af miljøvenlige energiformer og mener, medlemslandene skal have mulighed for at fremme vedvarende energi med alle midler.

Rovsing
Den meget omfattende omprioritering og udvidelse af transeuropæiske energiprojekter, som Kommissionen foreslår, er nødvendig for at sikre en tilpasning til den teknologiske og energimæssige udvikling, der er sket, siden retningslinjerne blev vedtaget. I dag har EU et øget behov for især naturgasprojekter samt for spredning af forsyningskilderne, hvilket bør tilgodeses. Derfor må man glæde sig over Kommissionens initiativ.
Betænkning af Robles Piquer (A4-0085/99)

Deprez
Hvis der ikke gøres noget, vil energibehovet være fordoblet om 20 år. Enhver kan forestille sig de ødelæggende følger for miljøet, som en sådan vækst i efterspørgselen på energi vil have, såfremt der ikke tages skridt til i betydeligt omfang at intensivere benyttelsen af effektive energier, som samtidig er vedvarende og mindre skadelige for biosfæren.
Vi skal derfor nå de målsætinger, der blev fastsat på Kyoto-konferencen i december 1997. Skal det ske, er vi nødt til at drage de praktiske konsekvenser af de fremskridt, der har fundet sted inden for de vedvarende energiformer og perfektionere de af dem, som indtil nu ikke har nået det stadium, hvor de har kunnet markedsføres.
Set ud fra et langsigtet, strengt økonomisk synspunkt risikerer et uhæmmet forbrug af ikkevedvarende energi at bringe forsyningssikkerhed og prisstabilitet i fare. Når talen er om vedvarende energiformer, er det således samtidig varigheden af den økonomiske udvikling, vi taler om.
Samtidig er der mulighed for, at en intensiv anvendelse af vedvarende energikilder for mange af vores lande kan betyde ligevægt på en handelsbalance, som er blevet bragt ud af ligevægt af massiv indførsel af traditionel energi.
Endelig kan vi i disse tider med mangel på jobs ikke sidde den kendsgerning overhørig, at de vedvarende energikilder i så henseende udgør et potentiale, der er mellem to og fem gange større end de traditionelle. Jeg kan derfor uden mindste forbehold støtte Rådets forslag til beslutning, som det her foreligger i ændret form.
Betænkning af Bloch von Blottnitz (A4-0084/99)

Deprez
I Kyoto forpligtede Den Europæiske Union sig til at reducere sine udslip af drivhusgasser med 8 % i år 2012 i forhold til 1990-niveauet.
Når man tager i betragtning, at energiforbruget i medlemsstaterne skulle stige med 50 % i de kommende 20 år, skal der en helt ekstraordinær indsats til inden for energiudnyttelsen. Der burde derfor afsættes tilstrækkeligt med midler til dette formål. Vores ordfører er imidlertid foruroliget over »de få bevillinger, der er tilført programmet«, og mener i konsekvens heraf, at »forventningerne til programmets muligheder overvurderes«.
Budgetudvalget går i sin udtalelse i samme retning. Det understreger, at Unionens afhængighed af importeret energi stiger, og fortsætter med at påpege, hvor nyttigt Save-programmet er, for dets målsætning om energibesparelser »mindsker [Unionens] importafhængighed«.
Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse er af samme opfattelse. Det bemærker, at » det er temmelig skuffende at læse forslaget fra Kommissionen om fremme af energieffektivitet. Indsatsen, der lægges op til, er alt, alt for svag, hvis Kyoto-målene skal være andet end tomme ord.«
Det er derfor med beklagelse over den manglende overensstemmelse mellem målsætningerne og de midler, Den Europæiske Union tager i anvendelse, at jeg giver min støtte til et forslag, hvis største fortjeneste er, at det overhovedet findes. Man skal faktisk have midlerne til at gennemføre sin politik med. I samme ånd vil jeg gerne fremhæve en anden af Budgetudvalgets konklusioner: »Skattepolitikken kan også bidrage til opfyldelse af de opstillede målsætninger, derfor bør der ved først givne lejlighed opnås enighed om en fælles energi- og kuldioxidafgift.«

Titley
Jeg stemmer for denne betænkning i dag. Den Europæiske Union er en af verdens største producenter af drivhusgasser. Derfor har vi et ansvar, ikke blot over for os selv, men for hele planeten, for at sikre større energieffektivitet og nedbringe emissionerne af drivhusgasser. Vi må ikke spilde tiden, mens verden kvæles i vores røg.
Den britiske Labour-regering fører an. Storbritannien havde en hovedrolle ved indgåelsen af den verdensomspændende aftale om begrænsning af emissionerne af drivhusgasser på miljøkonferencen i Kyoto i 1997. Uden vicepremierminister John Prescotts evner som formand ville konferencen have frembragt mere varm luft, end den forhindrede! Endvidere annoncerede finansminister Gordon Brown nye grønne energiafgifter på virksomheder og lavere afgifter for mindre, mere miljøvenlige biler.
Dette står i skarp kontrast til de konservative, der altid har talt for den store biløkonomi frem for bedre kontrol med emissioner.
Storbritannien er godt på vej til at overholde de forpligtelser, man indgik på Kyoto-konferencen. Storbritannien kan imidlertid ikke løse et globalt problem alene. Andre EU-medlemsstater, USA og resten af den industrialiserede verden må udvise et tilsvarende engagement. Kun da vil vi kunne gå ind i det 21. århundrede i tillid til, at kommende generationer vil opleve det 22.
Betænkning af Trakatellis (A4-0067/99)

Evans
Jeg er imod enhver form for støtte til tobaksindustrien. Jeg mener ikke, at støtte af denne art kan begrundes, og at den bør indstilles helt. Jeg har derfor stemt i overensstemmelse med dette princip.

Hardstaff
Jeg selv og andre britiske Labour-medlemmer stemte imod denne betænkning, fordi man der anbefaler øget støtte til tobaksdyrkning, ikke i fattige lande i regioner, der er helt afhængige af tobaksdyrkning, men i fire af Den Europæiske Unions rigeste lande. Støtten til tobaksdyrkning bør gradvis afskaffes, ikke forhøjes, med støtte til avlere i mål 1- og 5b-områder for at lette overgangen til andre afgrøder.
Mange tusinde borgere i Den Europæiske Union dør hvert år, og millioner lider af dårligt helbred på grund af tobaksrelaterede sygdomme. De opdager for sent, at de farer, de blev advaret mod som teenagere, bliver tydelige, når de får hjerteanfald og cancer i 40-, 50- og 60-års alderen.
Der er absolut ingen grund til fortsat at bruge skatteydernes penge til at støtte tobaksdyrkningen. En forhøjelse af støtten er helt uacceptabel. De sparede penge bør føres over i programmer for udvikling af landdistrikter og sundhedsfremme.

Holm
Jeg er klar modstander af denne betænkning fra hr. Trakatellis og Landbrugsudvalget, idet man slår fast, at subventioneringen af tobaksdyrkning skal fortsætte inden for EU. Det kan jeg ikke gå ind for, da jeg ikke mener, at EU skal yde tilskud til tobaksdyrkning. Dels er støtten urimeligt høj, dels er tobak til fare for folkesundheden. Hvert år dør titusinder af mennesker i EU-landene på grund af tobaksrygning.
Samtidig har EU programmer, hvor man opfordrer rygere til at holde op. Denne modsætningsfyldte politik må høre op. Man kan ikke give tobaksdyrkerne 10 milliarder i støtte, samtidig med at man giver et par hundrede millioner til programmer, hvor man opfordrer folk til at holde op med at ryge.
Jeg har i stedet valgt at støtte de ændringsforslag, som hr. Collins m.fl. har fremsat, og som går ud på, at EU's tobaksstøtte skal afvikles gradvist for helt at bortfalde om nogle år. Det anser jeg for både rimeligt og muligt.

Lindqvist
Hele tobaksstøtten skal afskaffes. Det skal dog ske i løbet af en overgangsperiode, så landmændene ikke får økonomiske problemer, og arbejdsløsheden ikke stiger yderligere.

Querbes
Jeg stemmer for de ændringer, Trakatellis-betænkningen foreslår til forordningen om tobak i blade.
Disse ændringsforslag bekræfter nødvendigheden af at støtte den europæiske tobaksproduktion, der, som De nok ved, kun udgør 23 % af den mængde tobak i blade, som forbruges i den europæiske forarbejdningsindustri.
Kampen mod tobaksforgiftning, som jeg anser for at være nødvendig, fremmes ikke ved at reducere eller fjerne denne produktion, som visse kolleger har forlangt. Denne produktion ville øjeblikkelig blive erstattet af en produktion fra lande uden for Den Europæiske Union, som allerede står for 95 % af verdensproduktionen.
Endvidere foreslås det i betænkningen, at der sker en større forøgelse af præmierne. Dette er så meget mere berettiget, som der er sket et tab, dels som følge af, at den grønne ecu er afskaffet, hvad der ikke godtgøres, fordi det var lavere end 1, 98 % - det betyder et tab på ECU 1 million for de franske producenter - dels som følge af, at præmierne i årenes løb ikke er blevet revurderet i forhold til inflationen.

Souchet
Medlemmerne af Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa er klar over den betydning, tobaksproduktionen har for den økonomiske aktivitet i mange landregioner. Denne produktion kræver en betydelig mængde arbejdskraft og gør det muligt at bevare ganske mange arbejdspladser på bedrifter af relativt beskeden størrelse.
Vi modsætter os derfor at stemme for de ændringsforslag, som er fremsat af formanden for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, som ønsker på sigt at fjerne al støtte til tobaksproduktion. Vi har alle kendskab til, hvor lille Den Europæiske Unions grad af selvforsyning er: 20 %, hvilket betyder, at enhver formindskelse af støtten vil resultere i en formindsket europæisk produktion til fordel for import af tobak fra tredjelande og i sær fra USA.
Medlemmerne af Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa har stemt for ændringsforslag 5, som omhandler fuldstændig kompensation til producenterne for de negative følger af vekselkurserne i forbindelse med omlægningen fra ecu til euro. I Frankrig f. eks. ved vi, at alle landmænd har måttet se både deres kompenserende støtte og deres institutionelle priser falde med 1, 9 % i forbindelse med overgangen til euro. Dette ændringsforslag medfører ganske vist en ekstra budgetudgift, men det bevarer retfærdighedsprincippet. Vi kan kun beklage, at landmændene, trods en negativ indkomstudvikling i høståret 1997-1998, ikke har kunnet opnå denne retfærdighed. Der var nogle, der mente, at spørgsmålet om den fælles mønt var helt anderledes vigtigt!
For så vidt angår ændringsforslagene 7, 8 og 9, er formålet med dem at gennemføre en overflytning af garantitærkslerne fra gruppe III (brune tobakker) til grupperne II (Burley) og I (Virginia). Selvom denne overflytning er budgetmæssigt neutral, fremmer den en udvikling af produktionen i retning af kvalitetstobakker. Specielt er nikotinforekomsten i brune tobakker højere end i de andre tobakker, til fordel for hvilke man ønsker overflytningen skal ske.
Til slut vil jeg også gerne tale imod princippet om degressivitet i landbrugsstøtten, som Kommissionen har foreslået efter et fransk initiativ. Denne degressivitet skulle være på 3 % om året fra år 2002. Med skyldig hensyntagen til den monetære erosion ville det være det samme som at sige, at niveauet for de institutionelle priser og niveauet for den kompenserende støtte årligt ville falde med næsten 5 %. I begyndelsen vil de mindst effektive producenter komme til at forsvinde, og på den måde formindsker vi omfanget af den europæiske produktion. En ensartet degressivitet på 3 % vil i første række ramme de mest subsidierede produktioner såsom tobaksdyrkningen. Det er illusorisk at tænke, at vores producenteres produktivitetsfremgang vil kunne opveje denne formindskelse i den kompenserende støtte.

Trizza
Kommissionens forslag respekterer ikke de reelle betingelser og krav i den fælles markedsordning for tobak, navnlig ikke hvad angår fortsættelsen af støtten til Fællesskabets produktion af råtobak af sociale og økonomiske årsager, eller når det gælder om at fremme tobak af en bedre kvalitet af miljø- og helbredsmæssige årsager eller indføre en ordning med fleksible kvoter. Desuden tages der i Kommissionens forslag grundlæggende ikke højde for en ny fastsættelse af præmierne for de forskellige tobakssorter, hvilket stadfæster den gradvise reduktion af producenternes realindkomst, der skyldes mangelen på tilpasninger til den inflation, man har registreret i Fællesskabet.
Jeg anmoder derfor om en stigning i præmierne for bladtobak for høstårene 1999, 2000 og 2001, og det for alle sorter.
Endelig mener jeg, at det er nødvendigt at revidere den fælles markedsordning for tobak med henblik på at beskytte og forbedre kvalitetsprodukterne ved at tilpasse dem til markedets krav. Sådanne justeringer skal ske i lyset af de ændringer, der følger af reformen af den fælles landbrugspolitik (Agenda 2000), og idet man tager højde for udsigterne til en udvidelse af Europas grænser.
Den Nationale Alliance undlader af ovennævnte grunde at stemme om betænkningen, da vi ikke mener, at dens indhold er tilstrækkeligt til at sikre, at man beskytter de italienske tobaksproducenters interesser.
Forslag til beslutning - konflikten om bananer

Correia
Den Europæiske Union må reagere energisk på den almægtige og ensidige holdning hos USA, der har meddelt, at det med virkning fra begyndelsen af marts vil iværksætte sanktioner (toldafgifter på 100 %) over for en række europæiske varer, endnu inden den endelige udtalelse fra WTO's bananpanel kendes.
Idet man allerede nu stiller krav om kaution for de 100 % told på importerede varer, begrænser USA aktivt importen af varer og truer på den måde økonomien i de mindst begunstigede lande og regioner i EU. Europa kan ikke hele tiden falde på knæ for USA. Vi må have en handelspolitik, der svarer til den vægt, som EU nu har på verdensplan. Derfor appellerer vi til Kommissionen om, at den med alle de midler, som den har til rådighed, tvinger USA til at respektere WTO's regler.

Ford
Jeg stemmer for det fælles beslutningsforslag om USA's indførelse af sanktioner mod EU-virksomheder som følge af bananstriden.
Jeg fordømmer USA's ensidige handling, og at landet ikke har afventet afgørelsen i Verdenshandelsorganisationens (WTO's) panel den 12. april 1999.
USA's handling vil koste EU EUR 450 millioner. Den vil gøre tusinder arbejdsløse, ødelægge og skade fremtiden for alle disse familier og samfund, fordi man ønsker at pleje de amerikanske, multinationale firmaers interesser, som tilsyneladende kan købe sig til indflydelse gennem gaver til amerikanske politikere, som udkæmper en økonomisk krig mod nogle af de fattigste samfund i Vestindien. Jeg beder præsident Clinton og den amerikanske regering tænke sig om endnu en gang og vente på WTO's afgørelse.

Souchet
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa har tilsluttet sig det forslag til fælles beslutning, der eksplicit beder Kommissionen om, inden for rammerne af WTO, at benytte alle til rådighed stående midler for at svare igen på de sanktioner, USA, under overtrædelse af den multilaterale organisations bestemmelser, har indført i forbindelse med banankonflikten. Selvom Verdenshandelsorganisationen netop har stadfæstet det ulovlige i disse sanktioner, er det for Den Europæiske Union afgørende at komme med en skarp reaktion på de amerikanske angreb. Det er afgørende vigtigt i dag at lade de ansvarlige amerikanere forstå, at Den Europæiske Union og dens medlemsstater har vilje og evne til at reagere kraftigt på et så direkte angreb mod deres interesser. Mangelen på en fast og troværdig reaktion fra Den Europæiske Unions side i andre sager har givetvis vejet tungt i det valg, Washington har foretaget til fordel for en styrkeprøve.
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa kan kun beklage kommissær Brittans tvetydige og mildnende ord i en situation, hvor Den Europæiske Union, nu hvor USA har indledt styrkeprøven, for fremtiden skal overbevise om, at den virkelig besidder evnen til at trodse USA. Samtidig med at kommissæren i går over for Europa-Parlamentet bar en fast holdning til skue, holdt han i virkeligheden en dør åben for forhandlinger om en ny justering af vores fælles markedsordning for bananer. Denne foregriben er i dag uden fundament og i allerhøjeste grad uhensigtsmæssig. Eftersom vores nye fælles markedsordning blev fastlagt, så den kunne leve op til WTO's krav, har vi absolut ingen grund til på forhånd at overveje en yderligere tilpasning. For det er vel ikke sådan, at Kommissionen kun har begrænset tillid til de organer i WTO, der skal håndtere konflikter?
Samtidig med at vi støtter forslaget til fælles beslutning, kunne vores gruppe have ønsket sig en mere energisk ordlyd, som f.eks. anmodede Kommissionen om at undersøge muligheden for at indføre et europæisk super 301, eftersom amerikanerne opretholder deres instrument på trods af deres tilslutning til WTO, og specielt muligheden for at nedfryse samtlige programmer og aktioner, der har at gøre med det transatlantiske partnerskab, eftersom dette partnerskab i dag tydeligvis bliver sjoflet i og med, at USA indtager en så aggressiv og ulovlig holdning i banansagen. Her kort før åbningen af forhandlingerne om Millenium Round er det helt afgørende, at Den Europæiske Union og dens medlemsstater tager ved lære af denne krise og viser sig i stand til at omlægge deres internationale handelsstrategi i retning af større kohærens og større fasthed og at afvise enhver mangel på symmetri i forhold til USA.
Forslag til beslutning - situationen i Kosovo

Posselt
Hr. formand, jeg synes, at den fælles beslutning er blevet god, selvom der er et væsentligt aspekt, som burde havde været fremhævet mere, og som Rådet og Kommissionen desværre slet ikke har nævnt, nemlig at der i Kosovo i øjeblikket foregår en systematisk fordrivelse af befolkningen især i grænseområderne til Makedonien, og det sker ikke som flugt fra kamphandlinger, men som en systematisk fordrivelse landsby for landsby. Landsby efter landsby bliver brændt ned, og formålet er så at sige at forandre den etniske sammensætning i Kosovo, hvor 90 % af befolkningen er albanere, og forandre landet efter den serbiske besættelsesmagts hoved. Det må vi protestere energisk imod, og det må vi også modvirke med militære midler! Det er virkelig på tide med luftoperationer mod dette i stedet for at gentage nogle pseudotrusler om, at nu bliver det alvor. Milosevic griner højlydt ad Vesten, og den såkaldte etniske udrensning fortsætter dag efter dag med systematisk brutalitet.
Betænkning af Colajanni (A4-0042/99)

Nordmann
Hr. formand, i betragtning af den politiske uligevægt i Parlamentet var hr. Colajannis betænkning i sin oprindelige udgave utvivlsomt det mindste onde, Parlamentet kunne have givet udtryk for om dette spørgsmål. Jeg har alligevel ikke stemt for den, fordi den efter min opfattelse er blevet helt fortvivlende forvansket af visse ændringsforslag. Det er den dog ikke blevet mindre interessant af, for den demonstrerer på udmærket vis modsigelserne i europæisk politik.
På den ene side støtter vi alt for uforbeholdent kravet om oprettelse af en ny, palæstinensisk stat med tæt forbindelse til Jordan, og på den anden side konstaterer vi, at udråbelsen af en sådan stat ville antænde en krudttønde, og at det under alle omstændigheder for det første ville være alt for dyrt, og, for det andet, at de administrative strukturer ikke er holdbare. Dette er uden tvivl det mest interessante ved denne betænkning, hvor absurd det end lyder. Det er dog ikke et argument for at vedtage den, al den stund den er udtryk for en holdning, som forklarer det faktum, at Europa i lang tid fremover vil vedblive med at betale uden for alvor at sidde med ved det bord, hvor beslutningerne træffes.

Delcroix
Luigi Colajannis betænkning indeholder flere stærke idéer, og vi bør øjeblikkelig støtte dem. Som følge af Wye Plantation-aftalerne og den fastlåste situation på stedet har de palæstinensiske myndigheder ensidigt besluttet at erklære territorierne uafhængige den 4. maj. Israelerne har meddelt, at de i så fald ville besætte territorierne militært. Da det er indlysende for enhver, at den resterende tid ikke giver mulighed for at opnå de nødvendige, substantielle fremskridt, deler jeg ordførerens synspunkt, når han anmoder de to parter om øjeblikkelig at indlede forhandlinger med det sigte at rykke datoen for iværksættelsen af den foreløbige aftale til efter den 4. maj. Og som han er jeg overbevist om, at forhandlingsprocessen må munde ud i oprettelsen af en uafhængig palæstinensisk stat og i den arabiske verdens anerkendelse af Staten Israels eksistens og ret til sikkerhed.
Som jeg sagde i dette forum i 1998: at forsøge at løse hver konflikt i denne region separat ville være at udviske alle de historiske, etniske, religiøse og kulturelle forskelle og glemme de internationale strategier, som går ud på at kontrollere råstofferne og opretholde indflydelseszoner via militære alliancer. Ambitionen for Den Europæiske Unions kamp mod enhver form for ekstremisme og fundamentalisme må være at øge sin politiske rolle i regionen og støtte gennemførelsen af en proces, der indfører sikkerhed og gensidigt fordelagtigt samarbejde mellem alle lande i Mellemøsten og at støtte enhver konvergens, der peger i retning af regionale løsninger. Jeg håber, at den planlagte konference mellem europæiske lande og Middelhavslandene i Stuttgart fra den 4.- 6. april vil gøre det muligt at bevæge sig videre ad den vej.
Det er i denne ånd, jeg i næste uge vil deltage i en delegation fra Den Socialdemokratiske Gruppe til Syrien på et tidspunkt, hvor Syrien og Israel har udtrykt vilje til at genoptage fredsforhandlingerne på grundlag af et regionalt samarbejde ud fra landenes og regionens fælles interesser.

Deprez
Wye Plantation-aftalen blev indgået under amerikansk beskyttelse, og den gjorde det muligt at sætte skub i Oslo-aftalerne, som havde været kørt fuldstændig fast i 18 måneder. Det kan vi ikke andet end glædes over, lige som vi må glædes over, at samtlige betydelige politiske kræfter i Israel for første gang synes at have accepteret princippet om jord for fred.
Hvad der derimod for os europæere er langt mindre rart, er den omstændighed, at vi ikke har været den mindste smule inddraget i de politiske forhandlinger, uanset at Den Europæiske Union er den største bidragsyder. I en vis forstand kan man sige, at vi betaler, men at vi ikke har noget at sige!
Det er der to hovedårsager til. På den ene side befinder Unionens udenrigs- og sikkerhedspolitik sig, trods et par institutionelle skridt i den rigtige retning, endnu overvejende på fosterstadiet. På den anden side har de betydelige summer, der er blevet stillet til disposition for Den Palæstinensiske Myndighed, ikke været nok til at forbedre den palæstinensiske befolknings skæbne. Snarere tværtimod. Det ville være mere præcist at sige, at anvendelsen af disse midler dels har været ulykkelig, dels har været hæmmet af de administrative hindringer, de israelske myndigheder har lagt i vejen og af den periodisk tilbagevendende afspærring af territorierne som følge af attentater.
Om netop dette punkt vil jeg sige, at det er min inderste overbevisning, at det ikke er ønskeligt at gøre genoptagelsen og videreførelsen af fredsprocessen afhængig af, at de terroristiske aktioner ophører. Faktisk er terroristernes mål præcist af standse bevægelsen hen imod fred, og bombemændene vil fortsætte deres modbydelige handlinger lige så længe deres forbrydelser tjener deres politiske mål, som er at begrave fredsprocessen.
Når det er sagt, vil jeg i lighed med vores ordfører understrege nødvendigheden af, at Den Europæiske Union hurtigt indtager en fælles holdning, ikke mindst med udsigt til den 4. maj 1999.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi stemmer imod denne betænkning. At Europa-Parlamentet på denne måde skal blande sig og dermed bringe den igangværende følsomme fredsproces mellem Israel og Palæstina i fare, opfatter vi som yderst alvorligt og meget uklogt.
Betænkning af Sakellariou (A4-0095/99)

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi har stemt for betænkningen, da man flere steder peger på værdien af et forbedret samarbejde mellem EU-landene og landene omkring Middelhavet. I betænkningen understreger man endvidere betydningen af, at fredsprocessen i Mellemøsten fortsætter, og at der indføres foranstaltninger, så de udlandsgældstyngede Middelhavslande indrømmes lempelser og eftergivelse af gæld. Dette er positivt.
Betænkningen indeholder imidlertid også synspunkter om, at EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik skal styrkes, og at Kommissionen skal have øgede beføjelser på det udenrigspolitiske område, hvilket vi modsætter os. Trods dette vælger vi at stemme for betænkningen ved den endelige afstemning af de grunde, vi anførte indledningsvis.

Trizza
De gamle og nye kulturer, som på den afrikanske og europæiske kyst er gået op gennem tiden mistroiske og ofte i konflikt med hinanden, lagde på Barcelona-konferencen i november 1995 grundstenen til en fælles fremtid; en fremtid, der ifølge sluterklæringen skulle finde sted gennem en stærkere politisk dialog og udviklingen af det økonomiske samarbejde.
Som et konkret tegn på fremtiden resulterede konferencen, der desværre var en politisk fiasko, kun i de europæiske partnerskaber.
Derfor mener jeg, at det i dag er overdrevet at tale om Unionens middelhavspolitik, især når det mere end tre år efter stadig ikke er alle middelhavslandene, som er blevet opfordret til at deltage i Barcelona-processen.
Med hensyn til Fællesskabets eksistentielle problemer kunne fastlæggelsen af en velstruktureret middelhavspolitik, som ikke længere forbliver på forslagsstadiet, men som endelig tages op på nogle mere egnede regionalpolitiske stadier, dog vise sig at være en sand indikator og langt om længe det første skridt i retning af en fastlæggelse af nogle velegnede fællesskabsaktioner.
Vi er enige med dem, der igen tager omfanget af EU's udenrigspolitik op, da denne ikke må blive ved med at være rettet mod Fællesskabets nordlige, centrale og østlige del, selvom sidstnævnte naturligvis er vigtige på det gamle kontinent og endelig har fået genskabt demokratiet og gjort socioøkonomiske fremskridt. EU's udenrigspolitik skal også og i høj grad beskæftige sig med Middelhavsområdet og genoptage sin tidligere rolle som bindeled og bro mellem kulturer, samfund og økonomier.
Og i dag er der så sandelig nogle vanskelige problemer og spændinger i dette område - som naturligvis skyldes en stigende fundamentalisme - der dog kunne løses ved hjælp af Unionens indgreb inden for den aktuelle finansielle bistand, nemlig med et program, der giver de dårligt stillede lande mulighed for gradvist at reducere beløbet på deres gæld, hvor dette beløb geninvesteres i udviklingsprojekter, og der opstilles nogle fælles regler for alle indvandringsproblemerne med henblik på at støtte den socioøkonomiske udvikling i hele området.
Betænkning af Adam (A4-0088/99)

Sandbæk
Hr. formand, tanken med at give støtte til en forbedring af sikkerheden på atomkraftværkerne i ansøgerlandene har altid været, at de skulle lukkes helt på lang sigt. Sagen er bare, at det ikke er sket, og intet tyder på, at det vil ske. Efter at atomkraftværkernes levetid er blevet forlænget på grund af EU's støttemidler, hævder ansøgerlandene nu, at sikkerheden på deres atomkraftværker er blevet så god, at der overhovedet ikke er grund til at lukke dem. Det har Adam-betænkningen ikke taget højde for. Den kæder ikke støtten sammen med kravet om lukning på længere sigt, og den formulerer heller ikke en klar politik for finansieringen af den energiform, som skal erstatte atomkraftværkerne. Den vestlige atomindustri får oven i købet også forlænget sin levetid. Ordrebogen var stort set tom, men nu er der med EU-penge kommet et nyt givtigt marked. JuniBevægelsen anerkender landenes ret til selv at administrere og vælge energiform, også atomenergi. Men vi kan under ingen omstændigheder være med til at give økonomisk støtte til at fastholde atomkraft som energikilde på bekostning af udviklingen af mere miljøvenlige energikilder. JuniBevægelsen vil godt stemme for en kortsigtet forbedring af reaktorsikkerheden, hvis den tager sigte på at afvikle kernekraften. Det lagde De Grønnes ændringsforslag op til, men da de alle blev forkastet, har vi stemt imod Adam-betænkningen.

Ahern
På trods af den stadig mindre brug af atomkraft i Europa spilder EU-landene fortsat betydelige ressourcer på at promovere, forske i og udvikle den via EURATOM-traktaten. Det var en af de tre oprindelige traktater for Den Europæiske Union, og her holder man fast i løgnen om »atomer for fred« i en juridisk, forfatningsmæssig formulering for at »kunne fremme fredens sag« (betragtning 1) »gennem skabelsen af de nødvendige betingelser for den hurtige dannelse og udvikling af en kerneenergiindustri« (artikel 1). Mens Europa-Parlamentet har stor indflydelse på EU-budgettet, har det underligt nok ingen reel kontrol over de aktiviteter, der finder sted inden for den anakronistiske og uigennemsigtige EURATOM-traktat.
Den europæiske atomindustri, der fik et slemt slag med Tjernobyl, har vendt det til en forretningsmulighed. Den har tjent millioner af ecu på at arbejde med atomsikkerhedsprojekter i Østeuropa og det tidligere Sovjetunionen, som hovedsagelig var finansieret af EU. Men Revisionsrettens særberetning nr. 25/98 om atomsikkerhedsprogrammet under Phare og Tacis for nylig viste, at der ikke er sket reelle sikkerhedsmæssige forbedringer, som vi har påstået i årevis (og som fremgik af Parlamentets STOA-undersøgelse, der blev bestilt på initiativ af De Grønne), så mere end ECU 800 millioner er stort set blevet spildt på udarbejdelse af rapporter.
Og alligevel overvejer Europa-Kommissionen i øjeblikket tre sikkerhedsrelaterede EURATOM-lån til færdiggørelsen af Khmelnitskij 2 og Rovno 4 (k2/r4) i Ukraine som led i aftalen om lukning af Tjernobyl, til Kallinin blok 3 i Rusland og til Koslodij blok 5 & 6 i Bulgarien, alle sovjetisk designede reaktorer. Disse projekter illustrerer tydeligt problemerne i forbindelse med EU's udvidelsesforhandlninger, hvad angår sikkerheden på atomkraftværker. Ukraines præsident, Kuchma, har skrevet, at hans land oprindeligt ønskede gasdrevne kraftværker som led i aftalen om lukning af Tjernobyl, men G7 sørgede godt for deres atomindustri og tvang Ukraine til at acceptere færdiggørelsen af disse to 1.000 MW trykvandsreaktorer, som man havde opgivet at bygge færdig efter USSR's sammenbrud, og som ikke var så velbevarede i deres ufærdige tilstand.
Omkostningsminimeringsundersøgelsen for dette projekt blev udført af et panel under ledelse af professor John Surrey fra SPRU ved Sussex University, og den viste, man var langt fra mindsteomkostningen, og alligevel fortsætter Kommissionen og G7 med at presse Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling til at finansiere disse reaktorer (ECU 190 millioner) sammen med EURATOM's ECU 400 millioner i strid med alle rationelle procedurer samt tekniske og finansielle overvejelser. Investering i energibesparelser vil helt klart være den bedste form for omkostningsminimering i Ukraine, hvor energiforbruget er forholdsmæssigt større end i EU, en situation, der gør sig gældende i mange af de tidligere østbloklande.
Kozloduy illustrerer et vigtigt aspekt af dette problem. Blok 1-4 er af den farligere 440-230 type trykvandsreaktor og bør lukkes med det samme. Bulgarien indgik en lukningsaftale med Nuclear Safety Account, som forvaltes af EBRD for G24-landene til gengæld for finansiering, men Bulgarien skulle overholde de tilhørende betingelser, hvilket ville give dem mulighed for fuldt berettiget at udskyde lukningsdatoerne ved ikke at overholde betingelserne, hvilket de nu har gjort.
I begge tilfælde kommer den vestlige atomindustris interesser forud for alt andet, noget, som må ændres i resten af udvidelsesforhandlingerne - faste frister uden undtagelsesklausuler for reaktorerne er en nødvendig forudsætning for medlemskab af EU. Det er naturligvis værd at notere, at der findes lige så farlige atomanlæg i EU, f.eks. de britiske Magnox-reaktorer, som ikke har nogen sekundær indeslutning, for ikke at nævne alt det ustabile, højaktive affald og andre farlige stoffer i forbindelse med de britiske og franske oparbejdningsanlæg (noget, som man ikke finder i Østeuropa).
Atomkraften vil efterlade en arv af atomaffald til 10 tusinder af kommende generationer. Men en mere skjult arv findes i det permanent ændrede genmateriale i alt levende her på planeten. Prøvesprængninger i atmosfæren var den første af mange hensynsløse aktiviteter, der spredte radioaktive isotoper over hele planeten, hvilket er grunden til, at de militære videnskabsmænd sørgede for at sætte strålingsstandarderne urimeligt højt for at undgå efterfølgende påstande over for atommagterne om, at de havde sat hele den menneskelige races fremtid på spil. Problemet følger os fortsat i dag, fordi videnskaben manipuleres, bremses eller simpelthen ignoreres, hvilket viser, at på trods af en sænkning af niveauerne ligger de stadig alt for højt, hvilket blev påvist på en workshop i Parlamentet på initiativ af De Grønne, som dannede grundlag for den STOA-undersøgelse, der er offentliggjort om dette. Hvad værre er, indeholder direktivet om strålingsstandarder (EURATOM/96/29), som skulle beskytte offentligheden og arbejdstagerne fra 2000, rent faktisk bestemmelser, der letter fortynding og genbrug af radioaktivt affald, så forbrugerprodukter rent faktisk vil kunne indeholde disse materialer, uden at nogen er klar over det. Der er behov for en radikal revision hurtigst muligt, før disse materialer frigives. Og EU må hurtigst muligt gå i gang med nye områder af strålingsbeskyttelse såsom genomisk ustabilitet og dna-minisatellitforskning, så vi kan finde frem til de langsigtede virkninger af eksponering på lavt niveau.

Fitzsimons
Siden 1999 har atomkraft været et vigtigt element i Den Europæiske Unions forhold til de central- og østeuropæiske lande og de nye uafhængige stater. Det er vigtigt, at nuklear sikkerhed får en central placering i forhandlingerne i forbindelse med den nye udvidelsesproces. I Agenda 2000, Europa-Kommissionens rammer for Den Europæiske Unions udvikling, hedder det, at de fleste af ansøgerlandenes kraftværker, der fortsat er i drift, stadig benytter sovjetisk teknologi og ikke overholder de internationale sikkerhedsstandarder.
Fra et EU-perspektiv falder reaktorerne i tre kategorier: reaktorer af vestligt design, reaktorer af sovjetisk design og usikre reaktorer. Europa-Kommissionen må aftale en energistrategi for hvert af disse lande under partnerskabs- og samarbejdsaftalerne, hvori der indføjes en bestemmelse om lukning af usikre atomreaktorer på en aftalt dato.
Selvom den første vurdering foretaget af Europa-Kommissionen og Agenda 2000 ikke er tilstrækkelig detaljeret, må man i særlig grad være opmærksom på Mochovce-værket i Slovenien, som stadig er i drift. Hvis dette anlæg skal overholde de internationale sikkerhedsstandarder sammen med andre atomanlæg i Den Tjekkiske Republik, Ungarn og Bulgarien, vil moderniseringsprogrammerne tage mindst syv til 10 år, før man kan sikre overholdelsen af de højeste standarder for miljø og folkesundhed. Bulgarien, Ungarn, Rumænien, Slovenien og Slovakiet må ligeledes finde løsninger på opbevaringen af det atomaffald, de producerer.
Alle disse problemer har stor betydning for Den Europæiske Union, og vi må sørge for, at der ikke sker nogen udvidelse af EU, før vi er sikre på, at de atomkraftværker, der er i drift i ansøgerlandene, overholder de højeste internationale sikkerhedsstandarder. Det bliver ikke nogen let opgave. F.eks. er det nu 14 år siden atomkatastrofen i Tjernobyl. Det er svært at tro på, at dette atomkraftværk stadig er en vigtig leverandør af energi til Ukraines befolkning.
Det er tydeligt, at der stadig er behov for vestlig kapital for at få lukket dette atomkraftværk en gang for alle. De samlede udgifter ved at sikre, at værket ikke medfører yderligere skader på miljøet eller folkesundheden, skønnes til GBP 1, 7 milliarder. De skal bruges til at sikre, at de to reaktorer på Tjernobyl, der stadig er i drift, lukkes ned og afmonteres.
Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling får en rolle i denne proces, og jeg glæder mig over, at den har bidraget med henved USD 200 millioner alene sidste år for at hjælpe den ukrainske regering med at lukke Tjernobyl-værket i nærmeste fremtid.

Holm
Der er ingen tvivl om, at stadig flere føler usikkerhed med hensyn til kernekraft både i EU-landene, i de central- og østeuropæiske lande samt i de nye uafhængige stater. Man opgiver i stigende omfang den bagstræberiske politik, og det har medført, at bl.a. Sverige og Tyskland har indledt en afvikling af kernekraften. Det ville være mere end ønskeligt, at landene i Central- og Østeuropa samt de nye uafhængige stater gjorde det samme.
Betænkningen fra hr. Adam og Forskningsudvalget indeholder flere formuleringer, som efter min opfattelse går i modsat retning (tilskyndelse til i stedet for afvikling af kernekraften). Man opmuntrer f.eks. atomindustrien i EU-landene til et fortsat engagement i de berørte lande. Jeg mener tværtimod, at EU gennem økonomisk støtte bør hjælpe landene for at få dem til at slå ind på en kurs, der fører bort fra kernekraften. I den forbindelse er de økonomiske stærke EU-lande nødt til at stille op.
De støtteprogrammer, som omtales i betænkningen, stiller jeg mig tvivlende over for med tanke på de problemer, der hidtil har været med EU's støtteprogrammer, og som Revisionsretten fremlagde en rapport om forrige år. Problemet lader til at være meget omfattende, og de penge, EU havde afsat, førte ikke til mærkbare forbedringer. Det er alvorligt, og EU bør overveje, hvor man kan udforme afviklingsstøtte og støtte til vedvarende energikilder og effektiv energianvendelse, så vi kan opnå en mærkbar virkning.
Endelig har jeg ved afstemningen støttet alle de ændringsforslag, som vi i Gruppen De Grønne har fremsat, og som har stor betydning for fremtiden.

Rovsing
Sikring og en eventuel nedlukning af reaktorer på atomkraftværkerne i de central- og østeuropæiske ansøgerlande og de nye uafhængige stater er et helt centralt element i udvidelsesstrategien, fordi det berører sikkerheden og folkesundheden i hele Europa. Der er et akut behov for initiativer på en række områder, både hvad angår sikring af eksisterende reaktorer og konstruktion af nye værker samt indførelse af sikkerhedsstandarder og kontrol med overholdelsen af sådanne standarder, udført af velfungerende tilsynsmyndigheder.
Jeg mener, at det er lykkedes vort udvalg og ordføreren at udarbejde en meget grundig betænkning om nuklear sikkerhed i Central- og Østeuropa. Jeg er overbevist om, at dens konklusioner vil kunne tjene som et væsentligt bidrag til de beslutninger, der skal træffes på området i de kommende år.
Betænkning af Stockmann (A4-0086/99)

Deprez
Alle er efterhånden enige om at sige, at en virkeliggørelse af Kyoto-målsætningerne, for så vidt angår udledninger af drivhusgasser, vil være gavnlig ud fra tre synsvinkler, nemlig økonomi, miljøbeskyttelse og sundhedsforebyggelse.
På den anden side er det tydeligt for enhver, at målsætningerne fra Kyoto ikke vil kunne nås, medmindre Den Europæiske Union og medlemsstaterne samler alle disponible kræfter og handler inden for rammerne af en global strategi, hvis effektivitet netop vil kunne evalueres med hensyn til kvantificerbare parametre.
Set ud fra begge disse perspektiver kan vi glæde os over offentliggørelsen af Kommissionens hvidbog om »En Energipolitik for Den Europæiske Union«. Dette dokument synes virkelig at udgøre et godt fundament, som Kommissionen kan støtte sig til med henblik på i en fart at udarbejde det juridiske instrument, der er nødvendigt for en effektiv iværksættelse af den globale strategi.
Det er inden for den således definerede, generelle ramme, at medlemsstaterne skal præcisere deres målsætninger for hver type energi og for hver enkelt sektor under regelmæssig kontrol af Kommissionen, og det skal ske med særlig interesse for bygge- og transportsektorerne, hvor der er mulighed for ganske betydelige besparelser.
Anskuet på denne måde forekommer det mig fornuftigt parallelt hermed at være særligt opmærksom på de nye måder at overføre informationer på, idet udviklingen på dette område er en mulig genvej til at finde en løsning på de trafikpropper, der plager vores byer, og som koster så meget både finansielt og økonomisk, men også hvad angår miljø og offentlig sundhed.
Betænkning af Fourçans (A4-0102/99)

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Bonde og Sandbæk (I-EDN)
Ved indførelsen af euroen bliver eurolandene som en naturlig konsekvens nødt til at føre en ensartet økonomisk politik. Det er der ikke noget overraskende i, men det forklarer bl.a., at vi i hovedsagen mener, at euroen er et politisk redskab for en tættere integration. De enkelte medlemsstater bør insistere på at føre deres egen økonomiske politik med egen skattepolitik, moms og beskæftigelsespolitik. Det er kernen i statslig suverænitet at have selvstændige redskaber til at styre økonomien. Med euroen må staterne opgive denne ret og dermed underordne sig Unionens interesser og underminere, hvad der er bedst for den enkelte stat. EU skal ikke blande sig i medlemsstaternes økonomiske instrumenter. En møntunion og centralbank vil ikke i længden kunne eksistere uden at være styret af en fælles regering og et fælles parlament. Derfor må møntunionen enten følges op af et nyt spring i den politiske integration, eller gå til grunde.
Som udgangspunkt mener vi, at frivillig koordination af den økonomiske politik samt valutasamarbejde mellem medlemslandene kan være en udmærket idé, men denne betænkning lægger absolut ikke op til en frivillig koordinering. Den hævder tværtimod, at medlemsstaterne bør forpligtes til at koordinere skattepolitikken (paragraf 43). Betænkningen kræver en systematisk samordning af virksomheds-, kapital- og energibeskatning. Vi mener ikke, at EU skal beslutte makroøkonomiske mål og midler, som er nerven i folkestyret i medlemslandene.
Derfor stemmer vi imod denne betænkning. Vi deler dog betænkningens bekymringer angående den globale, økonomiske krise. Vi støtter betænkningens kritik af EU's manglende evne til at bekæmpe den europæiske arbejdsløshed, der dog er faldet, men stadig er meget høj.

Theonas
Kommissionen finder det sidste års udvikling i den europæiske økonomi overvejende positiv, selvom den tilsyneladende er lidt urolig for de konsekvenser af den internationale finansøkonomiske krise, som den erkender allerede er synlige i EU's økonomi, og den forudser en lavere »vækstrate« i 1999. Og dens konklusion med hensyn til, hvad der skal gøres, bevæger sig inden for de vante rammer i form af ensidig, hård sparepolitik, yderligere reduktion af budgetunderskud og statsgæld og intensiveret inflationsbekæmpelsespolitik.
Kommissionen fortier, at de stramme nedskæringer i de nationale budgetter betyder væsentlige begrænsninger af handlemulighederne, såfremt krisen breder sig. Den undlader at forklare, hvorfor der ikke er sket en fremgang i de private investeringer, skønt investeringsafkastet hele tiden øges, overskuddet øges, arbejdsomkostningerne reduceres, og renteniveauet falder.
Kommissionen og betænkningen fra Økonomiudvalget kræver foranstaltninger for at vende faldet i de offentlige investeringer. Men hvordan kan det lade sig gøre, når handlemulighederne er så begrænsede på grund af de forpligtelser, der følger af EU-traktaten og stabilitetspagten? Vi er meget bange for, at dette betyder en ændring af budgetstrukturen med yderligere nedskæringer i de sociale udgifter til følge.
Vi er meget bekymrede over bestræbelserne på at kæde vedtagelsen af de overordnede økonomiske retningslinjer sammen med beskæftigelsespolitikken. På den ene side indrømmer man, at det ikke lykkes EU og medlemsstaterne at bekæmpe arbejdsløsheden, og på den anden side arbejder man for, at retningslinjerne for lønpolitikken og de andre faktorer i beskæftigelsespolitikken underlægges kriterierne fra Maastricht-traktaten og stabilitetspagten. Et typisk eksempel på hykleriet er, at man først sagde, at hvis man indføjede et kapitel om beskæftigelse i traktaten, ville det løse problemet. Derefter sagde man, at man er nødt til at begynde gennemførelsen af de pågældende bestemmelser. Så talte man om særlige foranstaltninger, der ville blive taget beslutning om på Det Europæiske Råd i Wien, og nu siger man, at vi afventer den europæiske beskæftigelsesaftale, som endnu er på forberedelsesstadiet, men som bare gentager den tyske handlingsplan for beskæftigelsen. Det står klart, at alle de pæne ord om større konvergens af politiske valg, generelle retningslinjer, økonomipolitik og beskæftigelsespolitik, som Kommissionen og et flertal i Europa-Parlamentet kræver, medfører større beskæftigelsesegnethed, større udbredelse af deltidsbeskæftigelse og atypiske ansættelsesformer samt en negativ omstrukturering af det sociale sikringssystem. I øvrigt ansporer de to rapporter, som Kommissionen har udsendt om strukturpolitik, kendt som Cardiff I og II, til større fleksibilitet og større ændringer i arbejdsforhold og på arbejdsmarkedet som det vigtigste supplement til den makroøkonomiske »indsats«. Desuden er det tydeligt, at næsten samtlige nye arbejdspladser er deltidsstillinger, samtidig med at antallet af faste stillinger reduceres.
Kommissionen undgår at sige, at den vil tage afgørende initiativer på internationalt plan til begrænsning af kapitalbevægelser, der skaber spekulation, og til fremme af produktive investeringer. Vi vil opfordre den til under den næste multilaterale forhandlingsrunde at tage de problemer op, som de uhæmmede kapitalbevægelser skaber for den internationale finansstabilitet, og fremme vedtagelsen af foranstaltninger som Tobin-skatten.
De politiske blindgyder, man vælger at følge, rammer de europæiske befolkninger meget hårdt. Det må være klart, at vildledelserne af befolkningerne med tom snak om beskæftigelsesegnethed og iværksætterånd ikke fører nogen vegne. De europæiske befolkninger fremsætter stadigt stærkere og mere enstemmige krav om konkrete foranstaltninger med henblik på fuld og fast beskæftigelse, et budget, der skaber en omfordeling af indkomsten til fordel for arbejdstagerne, en begrænsning af storkapitalens skandaløse immunitet og en helt anderledes politik i Europa og medlemsstaterne, der baner vej for vidtgående ændringer, som kan fremme fred, fremskridt og social fremgang.

Formanden
Afstemningen er afsluttet.

Forbindelserne EU-Centralasien (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandling under ét om betænkning af Truscott og betænkning af André-Léonard.

André-Léonard
Hr. formand, jeg vil blot gøre Parlamentet opmærksom på, at jeg i formiddags sagde, at visse personer var blevet arresteret under optøjerne den 16. februar, heriblandt fru Akedova, som er en af de ansvarlige for en menneskerettighedssammenslutning. Jeg har netop modtaget et ret alarmerende telegram, hvori man meddeler mig, at der er foretaget omkring 1.000 arrestationer siden denne dato.
Eftersom Usbekistans ambassadør gør os den ære at være til stede på tilhørertribunen, vil jeg bede ham være vores tolk i forhold til hr. Karimov og bede ham udvise mildhed over for disse 1.000 mennesker, som er arresteret helt arbitrært.

Oddy
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske de to ordførere i denne forhandling under ét. Jeg har været medlem af Delegationen for Centralasien i de seneste to år, og jeg var så heldig at få lov til at besøge Kirgisistan og Usbekistan sammen med Europa-Parlamentets delegation i maj 1997. Det er et eksotisk rejsemål for europæere med dets ry som silkevejen. Jeg blev især slået af den varme og venlighed over for europæere, som de folk, vi mødte, gav udtryk for.
Vi besøgte Aralsøen og fik et førstehåndsindtryk af de miljøproblemer, der findes der. Vi hørte også om disse indlandsøkonomiers økonomiske problemer og vanskelighederne med overgangen fra sovjetisk dominans til uafhængighed og markedsøkonomi. På det sidste møde hørte jeg fra ambassadørerne, at problemerne er blevet større med den russiske rubels sammenbrud.
Jeg må imidlertid påpege, at der findes betydelige menneskerettighedsproblemer i Centralasien, hvilket hr. Truscott levende gav udtryk for i formiddags, selvom problemernes omfang varierer fra land til land. Selvom jeg forsigtigt hilser interimsaftalerne velkommen, må jeg derfor bede Kommissionen fortsat være opmærksom på menneskerettighederne, og hvor det er muligt påpege over for de respektive lande, at de skal respektere menneskerettighederne.

Tindemans
Jeg vil gerne ønske hr. Truscott tillykke, fordi han har udført sit arbejde på en god måde og har taget hensyn til de fremsatte udtalelser. Det havde jeg æren af på vegne af Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser. Han har helt taget hensyn til de udtalelser, som jeg som ordfører for udtalelsen har afgivet, og jeg kan sammenfatte det hele i et forslag. Det, som Kommissionen forbereder, er godt, men Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser understreger, at forslagene skal medtages i en global politik, så infrastrukturen, kommunikationsnettet, pipelines og transportvejene, kort sagt alt det, som man har planlagt og programmeret for at åbne de centralasiatiske lande og inddrage dem i den moderne økonomi, ikke kommer til at foregå fragmentarisk, men globalt for at lægge grundlaget for disse landes udvikling. Det er uden ændringer blevet vedtaget. Ordføreren var glad for dette, og den tekst, som er forelagt Parlamentet, tager hensyn hertil. Jeg mener, at det var et godt eksempel på samarbejdet mellem forskellige udvalg og ordførere. Jeg takker endnu en gang hr. Truscott herfor.

Camisón Asensio
I min egenskab af formand for Parlamentets delegation for forbindelserne med staterne i Centralasien ønsker jeg at bringe en oprigtig lykønskning til de to ordførere, fru André-Léonard og hr. Truscott, for jeg har undtagelsvist været vidne til deres glimrende og især nøjagtige værker.
Jeg har selv oplevet, at den manglende demokratiske rodfæstelse og den manglende overholdelse af menneskerettighederne er tydelig i nogle af disse lande eller i praktisk taget alle, og man kan endog observere en vanskelig indtræden i såvel det frie styre som i markedsøkonomien. Men jeg har til enhver tid forsvaret tesen om, at det virkeligt afgørende er, at udviklingen mod disse friheder ikke stagnerede, men at man derimod bevægede sig i den rigtige retning. Det ville have været uretfærdigt at kræve den samme holdning i disse lande som i vores vestlige konsoliderede demokratier. Der manglede en vis portion forståelse, og det er tydeligt, at en sådan ønskelig udvikling er i gang. Den er måske langsom, men den er i gang. Derfor glæder jeg mig over at kunne konstatere, at ordføreren i sin indstilling vedrørende Usbekistan eksplicit siger, at hun glæder sig over denne stats anstrengelser for at styrke demokratiet og overholdelsen af menneskerettighederne, og at de opnåede fremskridt mod et operativt demokrati i henhold til de vendinger, der er anvendt i OSCE's dokumenter, modtages positivt i hr. Truscotts betænkning.
Endvidere må vi ikke glemme, at garantien om demokrati også sikres fra det øjeblik, hvor de relevante partnerskabs- og samarbejdsaftaler indeholder en betinget klausul, hvormed samarbejdet knyttes til overholdelsen af de demokratiske principper, menneskerettighederne og reglerne for markedsøkonomien. Med hensyn til udviklingen af disse principper har den usbekiske regering insisteret på sin vilje til at gøre fremskridt på området, og som garanti herfor fremfører den, at der allerede er åbnet kontorer for OSCE, Human Rights Watch og det nationale usbekiske center for menneskerettigheder, og at der er oprettet en forbrugerombudsmandsinstitution.
Derudover er der grund til at tænke, at en overdreven forsinkelse af ratifikationen af aftalen kunne medføre vanskeligheder i den demokratiske overgangsproces, som finder sted i landet, hvis energimæssige værdi for Europa set fra et samfundsøkonomisk synspunkt er åbenlys.
Derfor, hr. formand, støtter vi indstillingen og betænkningen.

Bertens
Hr. formand, partnerskabsaftalerne, som vi nu drøfter, indeholder betingelser. De lande, som deltager, skal være villige til at følge den rette vej mod demokratiets og menneskerettighedernes værdier. For ti år siden var der ingen, der vidste, hvor Usbekistan, Turkmenistan eller Kasakstan lå. Hvis man havde læst bogen »Zarens Kurér«, vidste man nogenlunde, hvor Centralasien begyndte, men ikke hvor det hørte op. Derfor er det godt, at vi, 10 år efter murens fald og efter at det, vi kaldte »bjørnen i øst«, er forsvundet, med en politikers lethed kan sige, at de lande skal gøre det og det. Jeg er derfor helt enig med betænkningen af fru André-Léornard med hensyn til partnerskabsaftalen.
På den anden side støtter vi Kommissionens meddelelse om hele Centralasien. Aftalen om den intensive menneskerettighedsdialog skal være en opbakning og kontrol for de pågældende lande. De skal rådgives og følges aktivt. Hvis der bliver tale om tilbageskridt, kan man altid udsætte aftalen, men det anbefaler jeg ikke. Vi skal vise tålmodighed med historien, og at de er bagud på det sociale område, uanset hvad der er årsagen hertil. Måske var der nogle få i Parlamentet, der allerede vidste, hvor Usbekistan lå, men jeg mener alligevel, at det er en befrielse, at vi på denne måde kan beskrive denne store del af jordkloden. Jeg takker de to ordførere.

Schroedter
Hr. formand, kære kollega, hr. Bertens, man kan ikke altid slutte ud fra sig selv på andres vegne! Vi har et vigtigt ansvar, som naturligvis er udsprunget af murens fald, for Østen og for en demokratisk og stabil udvikling i denne vanskelige transformationsproces. Derfor spørger jeg mig selv, hvad det egentlig er for interesser, EU forbinder med de nære forbindelser til disse stater? Hvis man ser på Kommissionens dokumenter og Rådets redegørelse og også betænkningen af Truscott, kommer jeg i tvivl om, om det virkelig drejer sig om den stabile udvikling i disse lande, eller om det ikke i virkeligheden kun gælder interessen for de naturlige ressourcer i disse lande, og kun for dem og ikke for de mennesker, der lever der!
Derfor er et af de centrale spørgsmål for mig, hvordan denne partnerskabs- og samarbejdsaftale med Usbekistan og lignende aftaler med andre lande egentlig påvirker stabiliteten og den afbalancerede sociale og økonomiske udvikling for befolkningen i disse lande. Der har jeg mine tvivl, hvis det kun drejer sig om at udnytte de naturlige ressourcer. Derfor er menneskerettigheds- og demokratiklausulen af central vigtighed for mig, fordi demokratiet netop er forudsætningen for, at man kan klare problemerne i forbindelse med omstillingsprocessen. Der skal være deltagelse fra befolkningens side, der skal være medbestemmelsesret for arbejdstagerne. Derfor spørger jeg igen mig selv - og det er allerede anden gang i dag - hvad denne menneskerettighedsklausul egentlig er værd, hvis det ikke lykkes at bruge den til at forfølge krænkelser af menneskerettighederne, hvis de fortsat tillades, og hvis det ikke lykkes at skabe virkelig demokratiske, stabile strukturer i landet.
Sådan ser det nu en gang ud. Vi har ingen klar opdeling af magten, vi har problemer med fair og frie valg, vi har massive problemer med pressefriheden, dødsstraffen er nu som før på dagsordenen, vi har retssager mod oppositionsfolk, mod oppositionelle aviser, mod journalister, mod interessegrupper og demonstranter. Det er problemet! For mig lyder spørgsmålet til Kommissionen igen, om det virkelig går an med denne aftale, eller om vi ikke er nødt til at gøre meget, meget mere for disse lande.
Derfor synes jeg i og for sig, det vil være fornuftigt, før vi ratificerer denne aftale, at vi endnu en gang spørger om, hvilke initiativer der egentlig findes til stabilisering af denne region. Jeg vil også gerne pege på, at vi også har en forpligtelse over for Genève-flygtningekonventionen. Det må være forudsætningen, før vi erklærer disse stater for sikre tredjelande. Denne klausul er også indeholdt i partnerskabs- og samarbejdsaftalen. Det går ikke! Først skal forudsætningerne skabes.

Souchet
Hr. formand, de nye stater i Centralasien er specielt skrøbelige. Deres befolkninger er ikke homogene. De har ingen statslige traditioner at støtte sig til, det er stater under tilblivelse, som indtil nu aldrig har været andet end dele af et imperium. De er gennemskåret af narkoruter. De skal hævde deres eksistens i et internationalt miljø, der er yderst farligt. De er i klemme mellem et Rusland, som er den gamle dominerende stormagt, der fortsat har stor interesse i denne region, et Tyrkiet, som ustandselig har ambitioner om at blive fløjmand i et stort, tyrkisktalende Centralasien, og et Pakistan, der støtter et projekt om et stort, fundamentalistisk Afghanistan, idet det gør brug af det uhyre farlige instrument, der hedder militant islamisme, på samme måde som Iran på sin side også gør det.
Vi skal naturligvis være på vagt især, når det gælder overholdelse af menneskerettighederne, men hvis vi dømmer disse lande udelukkende med standardalen på menneskerettighedsområdet, risikerer vi at henvise os selv til afmagt og ineffektivitet, hvad andre som f.eks. USA forstår at undgå. Vi skal være i stand til at se længere end til de magthavere fra Sovjettiden, som holder sig ved magten, mafiaerne, som er stærke, og den nomenklatur, der prøver at blive siddende.
Vi skal også tage hensyn til den opmuntrende omstændighed, at bortset fra de dramatiske ting, der foregår i Tadsjikistan, er disse lande ikke sønderrevet af borgerkrige, og til, at der eksisterer en tradition for konfessionsløshed, som kan virke som en barriere for den islamiske smitte.
Det er bedst ikke at gøre ikrafttrædelsen af partnerskabsaftalerne med disse lande afhængige af vilkår, som ville berøve os enhver form for indflydelse. Vi har set, at rapporter er virkningsløse. Det er at foretrække at udstyre sig selv med instrumenter til konkrete aktioner, som så i Rådets regi skal koordineres stramt med Unionens øvrige instrumenter til udadvendt handling og med medlemsstaternes bilaterale politikker. Det, hr. formand, er prisen for effektivitet.

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer, med godkendelsen af partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem EU og Usbekistan sender Europa-Parlamentet et potitivt signal i forhold til Republikken Usbekistan, som har været uafhængig siden 1991. Det er et land, som lider af følgerne af den russiske krise, og som også blev ramt med fuld styrke af faldet i råstofpriserne, sådan som det med rette fastholdes i denne betænkning.
Det må anerkendes, at Usbekistans regering har taget nogle skridt til at forbedre menneskerettighedssituationen ved at give tilladelse til en OSCE-obervatør og en ombudsmand. Dødsstraffen eksisterer imidlertid fortsat, og forholdene i fængslerne er katastrofale, og dette viser, at praksis stadig halter langt bag efter kravene. Med denne godkendelse anerkender Europa-Parlamentet også den vilje til at forbedre menneskerettighedssituationen i dette centralasiatiske område, som man har dokumenteret, i det mindste udadtil.
Den kendsgerning, at betænkningen opfordrer Kommissionen til at forelægge en årlig rapport om demokrati og menneskerettigheder for Parlamentet samt løbende at holde Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender orienteret, er et signal om, at Usbekistan er langt fra at have afsluttet demokratiserings- og stabiliseringsprocessen.
Det er imidlertid ikke kun de etniske spændinger, der hele tiden blusser op mellem Usbekistan, Kirgisistan og Tadsjikistan, der giver anledning til bekymring, det er også Fergana-dalen, som må betragtes som et potentielt arnested for konflikter. Denne dal blev efter Sovjetunionens sammenbrud opdelt mellem tre stater, hvilket har givet næring til etniske konflikter. Regionen er langt fra at have overvundet destabiliseringen. Opdelingen af denne dal, som er en af de frugtbareste og tættest befolkede i regionen, mellem tre stater har ført til en destabilisering af regionen og til en generel økonomisk tilbagegang.
Det er også bekymrende, at denne dal er centrum for narkotikahandel, international organiseret kriminalitet og turisme, ligesom den er et udklækningssted for den islamiske fundamentalisme. De alvorlige bombeattentater den 16. januar i år viser, hvor anspændt situationen fortsat er. Der var tale om det alvorligste attentat i Centralasien siden Usbekistan blev uafhængigt. Den måde, det blev udført på, tyder på, at der står en meget dygtig organisation bag, selvom Karimov-regeringen forsøger at afdramatisere denne episode. Vi tror, at man kun vil kunne opnå en stabilisering ved en målrettet anvendelse af Tacis-programmerne og ved at opbløde de etniske konflikter.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, denne forhandling under ét her i dag understreger den særlige betydning, Parlamentet tillægger spørgsmålet om menneskerettigheder i alle centralasiatiske lande og i særdeleshed i Usbekistan.
Kommissionen hilser med tilfredshed ordførerens, fru André-Léonards, beslutning om at anbefale ratificering af samarbejds-og partnerskabsaftalen med Usbekistan. Fastholdelsen af et veto mod denne aftale ville have ramt det pågældende land hårdt og ville som en utilsigtet, men negativ, konsekvens have betydet en ringere beskyttelse af menneskerettighederne. Det ville samtidig have haft negativ indvirkning på den demokratiske overgangsproces, som hr. Camisón Asensio for lidt siden påpegede.
I virkeligheden vil denne nye aftale om samarbejde og partnerskab - til forskel fra handels- og samarbejdsaftalen og fra den foreløbige aftale, som indtil nu er blevet anvendt som bilaterale relationer mellem Unionen og Usbekistan - takket være den politiske dialog gøre det muligt at tage direkte fat om menneskerettighedsspørgsmålet. Denne partnerskabsaftale vil levere den strukturelle ramme for den politiske dialog, og den vil ligeledes dække områderne økonomi, handel og kultur.
Som svar til Deres ordfører, det vil sige fru André-Léonard, kan jeg bekræfte, at hr. van den Broek har forpligtet sig til at rejse dette spørgsmål om menneskerettigheder ved alle bilaterale møder, og specielt under sit møde i Tasjkent i slutningen af marts. Han vil rapportere herom over for Dem, sådan som De i formiddags bad om, fru André-Léonard.
Usbekistan gennemlever i disse dage vanskelige tider, hvilket hr. Rübig for lidt siden mindede os om. Set med økonomiske øjne medvirker prisfaldet på bomuld - som er landets vigtigste eksportråvare - faktisk i høj grad til at forværre dets handelsbalance. På det politiske plan vidner den bølge af sprængstofattentater, som har ramt Tasjkent, om, hvor skrøbelig og følsom situationen der er.
Hr. van den Broek har øjeblikkelig skrevet til Usbekistans præsident for at tilkendegive sin medfølelse med ofrenes familier, men også for at minde ham om, at den retmæssige eftersøgning efter gerningsmændene til attentaterne bør ske under overholdelse af personernes rettigheder.
Fru André-Léonard, De nævnte for et øjeblik siden Usbekistans ambassadør, som er til stede under denne debat, og som jeg sender min hilsen. Tillad mig, på Kommissionens vegne, at forstærke Deres appel til ham.
På trods af disse vanskeligheder bestræber den usbekiske regering sig på at uddybe reformerne på det økonomiske område og gøre beskyttelsen af menneskerettighederne bedre. Nylige kontakter med myndighederne har skærpet deres forsæt om at fortsætte ad denne vej.
Dernæst hr. Truscotts betænkning. Den omhandler Meddelelse fra Kommissionen fra 1995 og fokuserer ligeledes på menneskerettighedspørgsmålet. Som noget særligt anstiller den en sammenligning mellem de centralasiatiske republikker. Kommissionen deler ordførerens bekymring.
Men jeg vil, som jeg gjorde i tilfældet med Usbekistan, minde om, at alle partnerskabs- og samarbejdsaftalerne udgør en lovmæssig ramme, jeg vil kalde det et fundament, en struktur, der er egnet til at tage menneskerettighedsspørgsmålet op med de pågældende lande. Det er selve den politiske dialogs raison d´etre , som nu for første gang i de bilaterale relationer mellem Unionen og disse lande skrives ind i hver aftale. Hr. Van den Broek vil holde Dem nøje orienteret om situationens udvikling i denne zone, hvad også hr. Truscott anmodede om i formiddags.
Endvidere opererer de nationale Tacis-programmer for 1998-99 for Usbekistans, men også for Kasakhstans og Kirgisistans vedkommende med projekter, der kan lette iværksættelsen af partnerskabs- og samarbejdsaftalerne. I den forbindelse har Kommissionen givet utvetydigt udtryk for, at den prioriteter projektet om demokratisering af samfundet højt, herunder også forberedelsen af valg.
For øvrigt vil der i forbindelse med partnerskabs- og samarbejdsaftalerne blive nedsat en parlamentarisk samarbejdskomité for hvert land. Den skal skabe mulighed for en direkte debat mellem repræsentanter for hvert af de centralasiatiske republikkers parlamenter og for Europa-Parlamentet. På denne måde kan Parlamentet selv rejse spørgsmålet om beskyttelse af menneskerettighederne i et velegnet forum og således styrke sin kontrol med de bilaterale relationer mellem Unionen og landene i Centralasien.

Formanden
Mange tak, hr. de Silguy.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 09.00.

EF-toldkodeks
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0080/99) af Paasilinna for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks (KOM(98)0226 - C4-0370/98-98/0134/(COD).
Jeg giver ordet til ordføreren, hr. Paasilinna.

Paasilinna
Hr. formand, hr. kommisær, kære kolleger, med det forslag fra Kommissionen, som er til behandling, ændrer man ved den grundlæggende forordning for EF's toldkodeks. Kommissionens mål har været at forenkle og rationalisere toldlovgivningen. Det er der da også grund til, da den alt i alt indeholder 253 artikler og et utal af underpunkter. Således ophæver man i hvert fald 28 retlige instrumenter, som har været gældende indtil forordningens ikrafttræden. Denne lovgivningsmæssige urskov har vokset sig til et sådant vildnis af paragraffer, at skønsmæssigt kun nogle få personer i Unionen behersker den i sin helhed. Kommissionens mål at udrede forskriftsamlingen opnås imidlertid ikke i nævneværdig grad med dette forslag. Det må man beklage. Opretholdelsen af lovgivningens kompleksitet og sværtfattelighed er en kraftig magtudøvelse. Når mennesker ikke kan forstå de love, som de skal håndhæve, forskydes magten over til professionelle lovfortolkere. Da Parlamentet nu ikke godkender alle forslagene, bliver sagen formentlig besluttet senere i Forligsudvalget, og forhandlingen kommer til at finde sted i den finske formandsperiode.
Toldkodekset har markant betydning for fællesskabets handelspolitik, særligt landbrugspolitikken. Traditionelle landbrugsskatter er nemlig blevet erstattet af toldafgifter. Kodekset virker således fuldstændig som indirekte beskatning, fordi dets procedurer stadig bruges i opkrævningen af moms på varer indført fra tredjelande. Desuden påvirker reglerne politikken til bekæmpelse af bedrageri i ordningen for fællesskabsforsendelse, da der er blevet indført sikkerhedsfaktorer i gennemførelsesbestemmelserne. Kodekset er også et middel til at indsamle statistiske oplysninger om handel, hvorved det også indvirker på udenrigshandelsstatistikkerne.
Jeg har udarbejdet et ændringsforslag til Kommissionens forslag om automatisk databehandling ved fortoldning. Det er godkendt af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, og jeg håber, at det også går sådan her i salen. I mit eget land, ligesom også i mange andre medlemslande, er det vigtigt at befæste brugen af den elektroniske tolddeklaration. Heller ikke bilag bør være på papir. Den elektroniske procedure effektiviserer toldbehandlingen og gør den hurtigere. Et meget alvorligt problem ved toldbehandlingen i Den Europæiske Union er, at mellemslandenes toldsteder endnu ikke er i fuld og samtidig forbindelse med hinanden. Derimod virker det som om modpartens eller de kriminelles kontakter er ganske gode. Derfor spørger jeg Kommissionen, hvordan det går med computeriseringen af Unionens toldbehandling, så vores toldsystem kan holde op med at lække så meget, som det gør i dag. I toldbehandlingen såvel som i f.eks. elektronisk handel blokerer en sådan parallel strøm af papirer for den elektroniske proces og forhindrer den i at udvikle sig i retning af rationalisering, effektivitet og holdbarhed.
Kommissionen har heller ikke godkendt den såkaldte direkte og indirekte toldprocedure ifølge forslagets artikel 5. Ifølge beregningerne ville den betyde ca. 22.000 arbejdsløse toldbetjente og desuden en nedgang i pålideligheden og en stigning i bedrageriet i hvert fald i de sydlige medlemslande. Udvalget har haft samme mening om denne sag.
Jeg beder Dem specielt lægge mærke til ændringsforslag 13. Med støtte fra min gruppe fremsætter jeg igen dette ændringsforslag til toldkodeksets artikel 1, stk. 21, litra a, som var med i mit oprindelige forslag. Det har, hvad angår præferencebehandling, at gøre med varernes virkelige oprindelse og med spørgsmålet om at handle i god tro. Jeg foreslår heri, at hvis et certifikat, udstedt af et tredjelands myndigheder, viser sig at være ukorrekt, skal skattestraffen ikke være rettet udelukkende mod den importør, som handler i god tro. Den ændring, jeg foreslår, letter specielt situationen for de små og mellemstore virksomheder, som kræver stor arbejdsindsats, og deler risikoen. I udvalgets meget tætte afstemning vandt det synspunkt, som giver importøren en meget stor beskyttelse, og som følge af hvilket Fællesskabet eller skattemodtageren ville få den fulde byrde af risikoen uden en rimelig risikodeling. Nu har jeg erfaret, at fru Peijs, som har udarbejdet ændringsforslag 9, vedtaget af udvalget, trækker det tilbage. Dermed kan vi sammen støtte den formulering, jeg lige har foreslået, og som formentlig er et tilstrækkelig godt kompromis mellem Kommissionens forslag og fru Peijs' ændringsforslag. Hvis Fællesskabet går glip af midler på grund af kriminelle handlinger, bliver det altid i sidste ende medlemslandenes skatteydere, der kommer til at betale ekstraregningen. Derfor bør Fællesskabet have midler til at gribe ind over for eksportørers og eksporterende landes uretmæssige og kriminelle handlinger.

Ferrer
Hr. formand, EF-toldkodeksen er en uundværlig støtte i Unionens handelspolitik, og det er et væsentligt instrument i gennemførelsen af det indre marked og for beskyttelsen af Den Europæiske Unions økonomiske interesser. Det er tydeligt, at toldreglementerne og -procedurerne bør revideres for at tilpasse dem til de nye situationer, som opstår, og således fjerne eventuelle juridiske eller proceduremæssige tomrum.
Hvis en ny situation skulle gøre en ændring af den nuværende kodeks nødvendig, vil det uden tvivl være den langsomme vækst i Fællesskabets samhandel, som er et resultat af den progressive åbning af markederne og informationssamfundets fremskridt, som kræver en ajourførelse af kodeksen, med henblik på at indlede en forenkling og rationalisering, der i højere grad er i overensstemmelse med den nye virkelighed. Derfor glæder Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser sig over Kommissionens forslag til ændring, hvis filosofi udvalget er enig i.
Ikke desto mindre er udvalget med hensyn til det konkrete indhold langt fra enig i de foranstaltninger, der foreslås, idet udvalget mener, at det ikke er nok at ønske at forbedre effektivitetet. Man bør derimod sikre en større ligevægt mellem den nødvendige forenkling og modernisering af procedurerne, som foreslås, og bekæmpelsen af svindel. Faktisk forekommer det i forbindelse med den progressive liberalisering af markederne og under hensyntagen til den præferenceordning, som EU har indgået med mange tredjelande, især AVS-landene, strengt nødvendigt at råde over juridiske instrumenter for at kunne bekæmpe falsknerier og svindel under anvendelse af de oprindelige regler, som der måtte være, såvel hvis det drejer sig om præferentielle oprindelsesregler, som hvis det drejer sig om ikkepræferentielle oprindelsesregler.
Samtidig og under hensyntagen til afskaffelsen af toldgrænser mellem medlemsstaterne, som er en følge af det indre marked, er det overordentligt vigtigt, at der fastlægges effektive kontrolforanstaltninger til at sikre en ensartet anvendelse af toldprocedurerne i hele Fællesskabet for således at undgå, at der åbnes huller, der kan fremme svindel og kriminalitet.
Imidlertid indeholder den tekst, som Kommissionen fremlægger, ingen forslag angående disse aspekter, som kan være af afgørende betydning. For at bøde for disse mangler har jeg fremlagt ændringsforslag 14 og 15, som medtager konklusionerne fra den udtalelse, som Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser enstemmigt godkendte, og disse konklusioner vil jeg gerne henlede forsamlingens og Kommissionens opmærksomhed på, idet jeg anmoder Dem om at stemme for.
Det drejer sig rent faktisk om at tillade indsendelsen af angivelser via edb, dog med fastholdelse af pligten - og jeg mener pligten - til under alle omstændigheder at vedlægge de toldangivelser, der foretages via edb, den behørige dokumentation, som naturligvis også bør kunne indsendes via edb. Endvidere drejer det sig også om, at toldmyndighederne vedtager kontrolforanstaltninger til sikring af en korrekt og ensartet anvendelse af fællesskabslovgivningen i hele EU. Kun således vil man kunne gennemføre en rigtig effektiv kontrolindsats med henblik på at bekæmpe enhver form for svindel og bekæmpe falsknerier.
Ud over at acceptere ændringsforslagene udsender vi ikke kun et umiskendeligt signal fra Unionen om bekæmpelse af svindel, men vi bidrager også til at forbedre virksomhedernes konkurrenceevne og dermed til at fremme den økonomiske vækst og jobskabelsen i Fællesskabet.

Bardong
Hr. formand, mine damer og herrer. Indledningsvis vil jeg gerne over for hr. Paasilinna udtrykke min anerkendelse af hans betænkning. Jeg vil også gerne takke for, at man har overtaget mange af Budgetkontroludvalgets ændringsforslag. Kommissionen har efter vores opfattelse overdraget for mange lovgivningsmæssige beføjelser til udvalget. Det er godt, at vi i fællesskab vil ændre det. I øvrigt vil jeg koncentrere mine bemærkninger om et enkelt punkt. Men det er efter min mening og efter Budgetkontroludvalgets mening et alvorligt problem. Over 50 % af de varer, som indføres i Den Europæiske Union, er underkastet et såkaldt præferenceregime. For alle disse varer skal der fremlægges oprindelsespapirer. I forbindelse med disse varer er fristelsen til at fremlægge falsk dokumention stor. Der er også et ønske om at betale mindst muligt i told. I denne forbindelse er det ikke kun Unionens kasse, der mister penge, disse manipulationer er naturligvis også skadelige for ærlige producenter og importører. Når der er sket manipulationer, giver Fællesskabets toldkodeks mulighed for, at man kan undlade at opkræve den skyldige told, hvis der er handlet i god tro.
Både ændringsforslag 9 og 13 fra ordføreren har imidlertid forbindelse til dette spørgsmål. Budgetkontroludvalget er ganske vist taknemmeligt for, at man har overtaget andre af dets forslag, men disse to forslag modarbejder direkte Budgetkontroludvalgets interesser. De er for blødt eller for generelt formuleret. Hvis de bliver vedtaget i denne formulering, ville det betyde, at alle importører eller eksportører - om det nu i ændringsforslag 9 kun er eksportørerne og i ændringsforslag 13 kun importørerne, der er nævnt - fremover på samme måde ville kunne hævde, at de havde handlet i god tro. Det er for blødt, det er for farligt, især da vi i svindelbekæmpelsesenheden UCLAF kun har få embedsmænd til hele Den Europæiske Union, som efterforsker sådanne sager. Risikoen for at blive opdaget på grund af en falsk angivelse er for lille.
Jeg beder derfor ordføreren overveje sine ændringsforslag 13 og 9 endnu en gang og om muligt trække dem tilbage, ellers åbner han døren for bedrageri i større stil.
I øvrigt har vi informationer om, at Rådet og Kommissionen arbejder på mere præcise tekster til beskrivelse af, hvad god tro er, og hvad god tro ikke må være. Også de kommende sorte lister kan ses i sammenhæng med oprindelspapirerne. Jeg anmoder altså indtrængende om, at ændringsforslag 9 og 13 revurderes og om muligt trækkes tilbage. Vi kan ikke støtte dem.

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer. Alene i 1997 blev der opkrævet EUR 13, 6 millioner i told. Det svarer til 86, 4 % af EU's traditionelle egne indtægter. Tolden er som bekendt den eneste ægte skatteindtægt på EU-budgettet. Så meget desto mere må vi i lyset af den aktuelle nettobetalerdebat anvende de fælles toldregler effektivt. Derfor er vi meget positivt indstillet over for denne betænkning. Man må imidlertid også sige, at retlige påbud naturligvis må gælde på samme måde for import- og eksportkontrol, her er det egentlig uforståeligt, hvorfor der skulle differentieres.
Det centrale punkt vedrører imidlertid hæftelsen for falsk dokumentation for varens oprindelse. Spørgsmålet er, om det er den europæiske importør eller eksportøren i et tredjeland, der skal hæfte for sådanne falske oplysninger om oprindelsescertifikater, som skyldes fejl fra de udenlandske myndigheders side. Vi er af den opfattele, at man bør bestræbe sig på hurtigt at indføre de elektroniske procedurer, som er blevet foreslået, og udforme dem effektivt og frem for alt meget enkelt, fordi det nuværende forslag efter min mening er for kompliceret. Man bør også skelne mellem følsomme varer og normale varer eller stykgods, for her er det sikkert ikke muligt at gennemføre de detaljerede kontroller.
Det kan tænkes, at disse fejl skyldes fejltagelser hos de eksporterende virksomheder, men der kan også være tale om bedrageriske hensigter hos de handlende. Derfor bør man bestræbe sig på at fremstille forfalskningssikkert papir, anvende stempler med forskellige ukendte farver, indføre digitale signaturer og især notere tidspunktet for, hvornår noget er afsendt, samt det sted, hvor det ankommer, så man fra toldvæsenets side helt nøjagtigt kan undersøge, hvornår varerne er afsendt, og hvor de er ankommet, og hvis der opstår tidsmæssige forskelle, kan man efterforske det meget effektivt.
Heroverfor foreslår Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, at importøren holdes ansvarlig i de tilfælde, hvor årsagerne til de falske oprindelsescertifikater også ligger hos ham. Hvis oprindelsescertifikaterne derimod er forfalsket fra eksportørens eller den udenlandske myndigheds side, skal importøren være udelukket fra enhver hæftelse, hvis han har opført sig korrekt. Med en fornuftig ordning kan vi undgå enorme ekstra belastninger for handelsbranchen. Importøren skal kunne stole på, at et certifikat er ægte. Det er en politisk opgave at sørge for dette. Man kan ikke forvente af importøren, at han selv skal begynde at efterforske, slet ikke hvis dokumentet ikke giver anledning til tvivl.

Theonas
Hr. formand, med et uforståeligt forslag, som mangler ethvert grundlag, vil Kommissionen ændre artikel 5 i EF-toldkodeksen på en måde, som vi tror vil give toldklarererne, som allerede er hårdt ramt af arbejdsløshed og underbeskæftigelse, det endelig slag, dødsstødet.
Det bør fremhæves, at siden 1993, da de indre grænser blev ophævet, har der været et underskud af arbejdspladser i branchen på over 80-85 %. Kommissionen foreslår afskaffelse af den mulighed, de enkelte medlemslande har for selv at vælge den direkte eller indirekte repræsentationsmåde ud fra deres finansielle behov i forbindelse med toldanliggender. Denne mulighed har eksisteret i flere årtier, den er gennemprøvet i praksis og har vist sig at fungere problemfrit, da den giver de enkelte medlemsstater frie hænder til at tage hensyn til deres særegenheder som toldområde, samtidig med at den er med til at sikre en korrekt, ansvarlig, hurtig og økonomisk udførelse af toldarbejdet.
Toldklarererens arbejde er præget af tekniske krav, det kræver en grundig viden om toldlovgivningen for at foretage en toldmæssig klassificering af varerne og fastsætte størrelsen af skatter og afgifter. Takket være adgangskravene til erhvervet og arbejdet - faglig kompetence, pålidelighed, hurtighed - bliver tolderne gode medarbejdere for toldmyndigheden, bidrager til bekæmpelse af svig og får samhandlen til at forløbe hurtigere ved at sørge for, at varerne frigives i tide. På den måde begrænser de omkostningerne ved oplagring og distribution af varerne, hvilket både gavner konkurrenceevnen og får udenrigshandlen til at foregå problemfrit.
Kommissionen bruger som argument, at der sker en begrænsning både af konkurrenceevnen og princippet om frit udbud af tjenesteydelser. Dette argument er dog grundløst, da toldklarerernes erhverv dels er et liberalt erhverv, de har ingen indbyrdes honoraraftale og konkurrerer med hinanden, dels kan brugerne hverken selv forestå de aktiviteter, der kræves af toldmyndighederne, eller lade sig repræsentere på den måde, der i henhold til den nationale lovgivning ikke er toldklarerernes privilegium. Kommissionens argumenter er uden hold i virkeligheden, og de er diktatoriske. Der findes ingen kvantitativ undersøgelse, der støtter dens besynderlige påstande. Betænkningen af Paasilinna, som vi gerne vil rose for hans arbejde, modsiger Kommissionens påstande på en overbevisende måde. Vi anbefaler en vedtagelse.

Monti
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske Økonomiudvalget og navnlig ordføreren, hr. Paasilinna. Betænkningen viser, at Toldunionen stadig er et centralt punkt i den politiske debat. Det er ikke overraskende, for målsætninger som en forenkling af formaliteterne, de erhvervsdrivendes retssikkerhed og varetagelsen af Fællesskabets finansielle interesser, som ingen vil bestride på et abstrakt plan, kan til gengæld give anledning til modstridende vurderinger, når det gælder den konkrete gennemførelse. Jeg må desuden konstatere, at debatten også opildnes af en vigtig problematik af institutionel karakter, som dog risikerer - i det mindste umiddelbart - at fratage Fællesskabet de reformtiltag, der er nødvendige med hensyn til de konkrete politikker og særligt inden for Toldunionen.
EF-toldkodeksen er en af søjlerne - den vigtigste af dem alle - der skal sikre en ensartet administration inden for de grænser, som subsidiaritetsprincippet sætter. Der er undertiden delte meninger herom. Efter Kommissionens mening viser indførelsen af en ensartet toldadministration som en garanti for virkningsfulde og effektive toldforvaltninger sig ofte at være vanskelig, ikke blot på grund af de begrænsede midler, som er til rådighed for denne, men også og ikke mindst på grund af det faktum, at medlemsstaterne har det sidste ord med hensyn til gennemførelsen af fællesskabslovgivningen. Dette skyldes en alt for streng og formel fortolkning af subsidiaritetsprincippet, hvilket Parlamentet i øvrigt allerede har haft lejlighed til at konstatere i forhandlingerne om Told 2000-programmet. Jeg må tilføje, at Kommissionen som følge af denne situation ofte er skydeskive for kritik - hvilket er forståeligt, men undertiden noget uretfærdigt - fordi Kommissionen ikke skulle være i stand til at sikre en tilfredsstillende toldkontrol. Det er ganske vist sandt, at forventningerne ofte er større end Kommissionens muligheder, men man burde i det mindste indrømme, at det er nødvendigt at give Kommissionen de instrumenter, der giver den mulighed for at gøre toldkodeksen til en effektiv ramme, navnlig gennem vedtagelsen af nogle klare og virksomme gennemførelsesbestemmelser, selvom dette sker i en meget begrænset sammenhæng. Det er kun på baggrund af denne ramme, hr. formand, at man vil kunne forstå visse meningsforskelle, som opstår ved vurderingen af det, der burde være resultatet af arbejdet med at ændre toldkodeksen.
Jeg kommer nu til vores holdning til ændringsforslagene. Hvad ændringsforslag 1 angår, mener Kommissionen ikke, at de grænser, der fastlægges i nogle medlemsstater for den direkte repræsentation med hensyn til foretagelsen af toldformaliteter, er forenelige med målsætningerne om et indre marked. Kommissionen indrømmer til gengæld, at det kan være nødvendigt med en overgangsperiode. På grund af det, jeg sagde før, kan vi dog ikke overtage ændringsforslag 11.
Ændringsforslag 2 udgør ikke noget problem, hvilket i øvrigt også er tilfældet med første del af ændringsforslag 3. Kommissionen er dog bange for, at hvis man overlader det til medlemsstaternes skøn at afgøre, om de dokumenter, der følger med tolddeklarationen, skal forevises eller kun stilles til rådighed for toldmyndighederne, risikerer man at få nogle former for administrativ praksis, der er forskellige fra den ene medlemsstat til den anden. Denne del af ændringsforslag 3 kan således ikke godkendes. Ændringsforslag 14, der drejer sig om det samme, kan til gengæld heller ikke godkendes, da det ikke har nogen nytteværdi. I første del af ændringsforslag 14 står der praktisk taget det samme, som der står i kodeksens nuværende tekst, mens ændringsforslagets anden del er identisk med Kommissionens ændringsforslag.
Med hensyn til ændringsforslag 4-8 og ændringsforslag 12, der har at gøre med reformen af de økonomiske toldordninger, kan Kommissionen godkende ændringsforslag 6 og 12, mens den ikke ønsker at lade sit forslag bortfalde, sådan som der anmodes om i ændringsforslag 4. Kommissionen mener dog godt, at den kan formulere sit oprindelige forslag mere præcist. Ændringsforslag 5 og 7 er uacceptable, da de ville forhindre Kommissionen i at fjerne en bureaukratisk hindring i forbindelse med undersøgelsen af de økonomiske forudsætninger. Ændringsforslag 8 tager ikke højde for, at Kommissionen for sit vedkommende har foreslået afskaffelsen af en anden bestemmelse, og resultatet af de to afskaffelser på samme tid ville være et hul i lovgivningen. Ændringsforslaget kan derfor ikke godkendes.
Ændringsforslag 9 og ændringsforslag 13 vedrører spørgsmålet om de økonomiske aktørers gode tro. Kommissionen har fulgt opmærksomt med i Parlamentets arbejde på dette område og er generelt enig i den målsætning, der forfølges, nemlig en løsning, hvor den gode tro kommer importøren til gode, og som udgør en mere rimelig fordeling af risikoen for et ugyldigt certifikat. Ændringsforslag 9 er blevet trukket tilbage, og Kommissionen havde dog heller ikke kunnet godkende det. Til gengæld er ændringsforslag 13 efter vores mening mere repræsentativt for det forløb, der går i retning af en mere korrekt og harmonisk løsning på problemet med de økonomiske aktørers ansvar. Ændringsforslag 13 må i den forbindelse betragtes som et positivt bidrag, og Kommissionen kunne derfor godt acceptere det som grundlag for en mere fuldstændig revidering af artikel 220. I det reviderede forslag, der følger efter Parlamentets afstemning, har vi derfor til hensigt at foreslå en ny formulering af artikel 220 med henblik på at skabe en bedre balance med hensyn til ansvaret hos importører, eksportører, tredjelandenes myndigheder og Fællesskabets toldmyndigheder, der har kompetence til at vurdere god tro.
I forbindelse med de økonomiske aktørers ansvar mener Kommissionen også, at en forkortelse af forældelsesfristen fra tre til to år er et vigtigt skridt i retning af en forbedring af de ærlige importørers retssikkerhed. Desværre er ændringsforslag 10 i modstrid med dette. Ved at fjerne denne del af Kommissionens forslag risikerer man alligevel, at der ikke bliver mulighed for at indføre nogle beskyttelsesforanstaltninger. Kommissionen mener derfor godt at kunne acceptere dette ændringsforslag.
Endelig mener Kommissionen med hensyn til ændringsforslag 15, at dets emne, nemlig de tilstrækkelige kontroller, ikke kan fastlægges på en abstrakt måde i toldkodeksen, men snarere i forbindelse med nogle præcise aspekter, f.eks. god tro eller risikoprocenten. Dette ændringsforslag er derfor uacceptabelt efter Kommissionens mening, og det ville være mere på sin plads i forbindelse med bestemmelserne for bekæmpelse af svig.
Jeg vil gerne endnu en gang takke ordføreren, hr. Paasilinna, og jeg vil blot bruge et øjeblik, hr. formand, på at svare ham på hans spørgsmål om de nationale edb-systemer. Kommissionen har som bekendt skabt platformen Common Communication Network - Common Systems Interface, der er kendt som CCN-CSI, så de nationale systemer kan kommunikere med hinanden og med de systemer, Kommissionen har indført. Denne platform vil også blive benyttet i forbindelse med det nye edb-transitsystem, der begynder at blive operativt sidst på året mellem de fem partnere, nemlig Tyskland, Italien, Spanien, Nederlandene og Schweiz.
Til sidst vil jeg gerne sige, at de parlamentsmedlemmer, der måtte være interesserede, bliver inviteret til at deltage i en konkret demonstration af dette system den 31. marts.

Formanden
Mange tak, hr. Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 09.00.

Velkomstord
Formanden
Mine damer og herrer, jeg kan se, at en stor gruppe unge europæiske borgere er med os på tilhørerpladserne. Jeg vil gerne byde dem velkommen, takke dem for deres tilstedeværelse og fortælle dem, at vi her i al beskedenhed arbejder for Europa dag for dag i håbet om, at de, når de får større ansvar, vil opleve et Europa fyldt med fred, sameksistens og social retfærdighed. Velkommen.
Bifald

Brugsmodelbeskyttelse af opfindelser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0096/99) af Añoveros Trías de Bes for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om tilnærmelse af retsforskrifterne om brugsmodelbeskyttelse af opfindelser (KOM(97)0691 - C4-0676/97-97/0356(COD)).
Jeg giver ordet til ordføreren, hr. Añoveros Trías de Bes.

Añoveros Trías de Bes
Hr. formand, i EU er der vedtaget regler inden for alle områder af industriel ejendomsret med undtagelse af brugsmodeller. Eksistensen af brugsmodeller gør, at de små tekniske fremskridt, som kommer menneskeheden til gode, også kommer deres opfinder til gode, selvom opfindelsen ikke fortjener lige så meget beskyttelse som patentet. Brugsmodellen er særlig nyttig såvel til individuelle opfindere som til små virksomheder. Derudover muliggør tilstedeværelsen af et alternativt instrument til patentet for mindre opfindelser en snævrere fortolkning af det opfindelsesniveau, der kræves af denne.
Kommissionen har valgt at tilnærme og har fremlagt et forslag til direktiv, som er et modigt forsøg på at løfte den følsomme opgave med at tilnærme 12 lovgivninger med mange forskellige synspunkter og indføre den i tre regelsæt, som mangler tilnærmelse. Forslaget indeholder tre af de klassiske krav til beskyttelse af opfindelser: nyheden, opfindelseshøjden og den industrielle anvendelse. Imidlertid glemmer man at kræve en praktisk eller teknisk fordel af brugsmodellen, hvilket er en grundlæggende og uundværlig del af denne. Med et sådant krav er forskellen mellem brugsmodellen og mønstret eller industrimodellen mere tydelig, og man undgår dermed, at overtrædere af brugsmodellen omgår beskyttelsen gennem overfladiske justeringer af designet, og at de således kan kopiere de indvendige tekniske innovationer.
Vi foreslår, at man definerer brugsmodellen som en struktur, en mekanisme eller en udformning. Det muliggør, at opfinderen begrænser sig til at fremvise en bestemt form, hvoraf en industriel anvendelse afledes, hvilket bevirker en hurtigere og enklere procedure med et minimum af juridisk sikkerhed. Det indebærer, at man udelukker processer og stoffer fra beskyttelsen, ligesom Det Økonomiske og Sociale Udvalg foreslår.
Den mindre retssikkerhed for brugsmodellen i forhold til patentet er den pris, der må betales for brugsmodellens hurtighed og lave omkostninger. I vores betænkning foreslår vi en række foranstaltninger til Kommissionens forslag for at forbedre brugsmodellens retssikkerhed væsentligt uden at skade hurtigheden og de lave omkostninger ved opnåelse af dette instrument.
De foranstaltninger, som ordføreren foreslår, er hovedsageligt indeholdt i ændringsforslagene, og naturligvis kan man opsummere dem som, at selvom opfindelsesintensiteten, den skabende kraft, ikke svarer til patentets, er en erklæring alene om opfindelseshøjden fra ansøgeren imidlertid ikke nok. Derfor foreslår vi som en første foranstaltning at medtage den definition, der er inspireret i Den Europæiske Patentkonvention, men i en mindre restriktiv udgave.
En anden foranstaltning består i indførelsen af en indsigelsesprocedure for at løse uoverensstemmelser på en hurtigere måde. Vi foreslår også at forbedre forskningsrapporten ved at gøre den obligatorisk i tilfælde af søgsmål. Derudover foreslår vi også at forbedre og henvise til beskyttelsesbetingelserne, og som en sidste foranstaltning mener vi, at den situation, hvor indehaveren af brugsmodellen ikke var berettiget til at få den, bør indarbejdes som en af ugyldighedsgrundene. Denne nye ugyldighedsgrund bevirker, at registreringen er ugyldig, men ikke opfindelsen, som er gyldig og kan beskyttes, såfremt den er indgivet af opfinderen eller rettighedshaveren.
Derfor, hr. kommissær, mener vi på trods af ordførerens ønske om at tilføje disse foranstaltninger, at Kommissionen og ordføreren er enige på mange grundlæggende punkter. Vi synes, at der bør kræves et lavere niveau for opfindelseshøjden sammenlignet med patenterne, og at der ikke bør kræves en indholdsundersøgelse.
Vi har velvilligt medtaget Økonomiudvalgets ændringsforslag, og jeg er også nødt til at sige, nu da jeg ser, at min kollega, fru Oddy, er til stede, at jeg forkastede hendes ændringsforslag i udvalget, men at jeg nu, hvor de er blevet fremsat på ny af en anden kollega, fru Thors, nemlig ændringsforslag 34 og 35, har til hensigt at acceptere dem efter at have studeret dem nærmere.
Jeg vil gerne fremhæve til sidst, at perioden for brugsmodellen er af kortere varighed end for patentet. Vi accepterer et maksimum på 10 år, som svarer til det, der findes i flertallet af landene, og derfor foreslår vi, at der ikke skal være mulighed for en forlængelse, såfremt den obligatoriske forskningsrapport søger dette, for at undgå en alt for lang varighed og samtidig for at styrke retssikkerheden og en højere grad af information.

Medina Ortega
Hr. formand, i disse sene aftentimer er vi ikke i stand til at drøfte meget indviklede ting, men jeg vil gerne starte med slutningen. Og jeg siger starte med slutningen, for den foregående ordfører accepterede generøst de ændringsforslag, som fru Oddy, min gruppekollega i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder havde fremlagt, og som de liberale parlamentsmedlemmer, fru Thors og fru Riis-Jørgensen, nu fremlægger, for det er to ændringsforslag, der vedrører noget, der direkte berører vores publikum, som desværre er gået, nemlig legetøj.
Jeg siger det, fordi jeg tror, at en af de nyskabelser, som Parlamentet kan indføre, er, at legetøj også kan være brugsmodeller og dermed kan beskyttes. Jeg er ked af, at vores publikum er gået, men jeg tror, at formanden forskrækkede dem en smule. De kunne måske have hjulpet os ved at aflevere en eller anden brugsmodel, og dermed kunne jeg måske bruge den mulighed, som ordføreren nu foreslår. Vi er nødt til at vide, hvad Kommissionen agter at gøre i forbindelse med proceduren med en enkelt instans, som er et begreb, vi spaniere har vænnet os til af andre grunde. Her taler vi om en anden form for enkeltinstansprocedure, men tanken er, at man skal kunne registrere en brugsmodel i en medlemsstat, som så anerkendes i hele Fællesskabet. Ordføreren forsøger hermed at overhale det almindelige lovgivningsarbejde, for i Kommissionens grønbog talte man om tre faser, nemlig først en tilnærmelse, dernæst den gensidige anerkendelse fra medlemsstaternes side og sluttelig lovgivningen. Vi er endnu ikke nået til fasen med en ensartet fællesskabslovgivning, men derfor kan vi alligevel godt tage et lille skridt frem.
Jeg tror, det kunne være interessant at vide, hvad Kommissionen mener herom. Jeg vil gerne spørge kommissær Monti, om han tror, at Kommissionen på grundlag af de forslag, som Parlamentet nu stiller, på kort tid kunne fastlægge denne enkeltinstansprocedure, således at en ung begavet person, der opfinder et interessant stykke legetøj, kunne nøjes med at gå til en medlemsstat og der opnå, at det anerkendes i hele Fællesskabet ved hjælp af enkeltinstansproceduren.
Min kollega, hr. Añoveros Trías de Bes, er kollega i dobbelt forstand, idet han er det både som parlamentsmedlem og som professor i international ret. Jeg indrømmer naturligvis, at han har lavet et usædvanligt stykke arbejde, der både er en analyse og en undersøgelse. Sandsynligvis ville jeg på et akademisk symposium være uenig med ham på visse punkter, fordi jeg altid vil have grunde til at være uenig, men jeg synes, at han har udarbejdet en fremragende analyse. Der er f.eks. opfindelsesbegrebet, det vil sige en forklaring af opfindelse. Det er et emne, som kunne afstedkomme en bred drøftelse ligesom opfattelsen af brugsmodellen som en struktur eller montering, men ikke som et bestemt stof eller proces. Men det er spørgsmål, som sandsynligvis ikke interesserer parlamentsmedlemmerne voldsomt meget så sent om aftenen, og jeg ønsker blot at sige, at Den Socialdemokratiske Gruppe støtter ændringsforslagene fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder og de to ændringsforslag fra Den Liberale Gruppe.

Formanden
Mange tak, hr. Medina Ortega. Jeg tror ikke, at jeg skræmte de unge europæiske borgere med min tale, som var meget kærlig. Men måske har De alligevel ret, for drenge og piger er meget intuitive, og måske har de fornemmet, at jeg er børnelæge, og er derfor blevet skræmt. Under alle omstændigheder var det ikke min mening. Tværtimod ville jeg på kærlig vis byde dem velkommen til vores arbejde.

Buffetaut
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, brugsmodellen er en måde at beskytte på, som benyttes under den ene eller anden form i de fleste europæiske lande, med Tyskland og Frankrig som fremtrædende undtagelser. I det omfang disse forskelle eksisterer, ville det faktisk være ønskeligt at harmonisere dem. Vi stiller os således helt positivt til en tilnærmelse mellem de juridiske ordninger.
Forslaget fra ordføreren er af høj kvalitet, som altid når der er tale om hr. Añoveros. Jeg er dog lidt tvivlende over for, hvad der forekommer mig at være unøjagtigheder. F.eks. ændringsforslag 10, som foreslår en definition af opfindervirksomheden, som vi synes er lidt for bred eller upræcis. På samme måde kunne måske de forskellige procedurer med kun en ansøgningsinstans trænge til præcisering. Er der tale om en procedure alene med henblik på registrering? Hvilke elementer bygger den gensidige anerkendelse på? Hvilket lingvistisk system skal der anvendes?
Ordføreren opererer med et nedslag på 50 % i skatten for små og mellemstore virksomheder, privatpersoner og universiteter. Det er en udmærket foranstaltning, eftersom denne brugsmodel rent faktisk skal være økonomisk, især for de små og mellemstore virksomheder. Jeg vil sige, at det ville være absolut ønskeligt, hvis skatterne som helhed var så lave, at der ikke var behov for at sænke dem.

Oddy
Hr. formand, jeg glæder mig over denne betænkning og lykønsker ordføreren med hans arbejde. I direktivforslaget indføres retten til at registrere en brugsmodel. Det er en mindre udviklet ret end den ret, der vil kunne udløse et patent. Denne ret findes i øjeblikket ikke i alle medlemsstater. F.eks. findes begrebet ikke i Det Forenede Kongerige - mit hjemland - og derfor kan opfindere kun registrere patenter. For at registrere et patent er der behov for yderligere forskning og højere udviklingsstandarder.
Fordelen ved at registrere en brugsmodel i forhold til et patent er, at det går hurtigere, det er billigere, og proceduren er enklere. Derfor må det hilses velkomment.
Jeg takker ordføreren, fordi han har accepteret mit ændringsforslag, som blev fremsat i udvalget, og som nu er overtaget af fru Thors, da dette vil være til hjælp for den europæiske legetøjsindustri og være af stor interesse for Europas yngre borgere.
Jeg har modtaget nogle bekymrede breve fra berørte grupper om, at Kommissionens forslag i sin nuværende form var lidt for slapt. Ordføreren har taget hensyn til disse bekymringer ved at indføre krav om undersøgelser forud for indbringelse for domstolene, og før brugsmodellens levetid kan forlænges ud over seks år. Jeg støtter disse forslag og takker endnu en gang ordføreren for hans hurtige arbejde.

Monti
Hr. Añoveros Trías de Bes, jeg vil gerne lykønske Dem for kvaliteten af Deres betænkning. Jeg konstaterer med tilfredshed, at Retsudvalget ikke har sat spørgsmålstegn ved Kommissionens indfaldsvinkel i denne sag, og at de kendetegn for brugsmodellen, som er nævnt i forslaget til direktiv, er blevet bibeholdt, nemlig en lavere opfindelseshøjde end den, der forlanges for patenter, ingen forudgående undersøgelse med hensyn til de pågældende betingelser, samt at beskyttelsesperioden begrænses til 10 år.
Retsudvalget har vedtaget 33 ændringsforslag. Heraf kan Kommissionen godkende de 24, hvoraf fem kan godkendes delvist. Vi mener nemlig, at disse ændringsforslag gør visse aspekter i forslaget klare og mere præcise. Her tænker jeg særligt på ændringsforslag 4 og 33, der tager højde for, at Kommissionen skal føre kontrol med direktivet. Dette vil gøre det muligt - tre år efter medlemsstaternes implementering af direktivet - at vurdere, hvordan direktivet fungerer i praksis, og at udbedre eventuelle mangler. Til gengæld er der ni ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan godkende, herunder ændringsforslag 1, til dels 6 samt 17, der omhandler indførelsen af en procedure med kun en ansøgningsinstans.
Jeg forstår godt de motiver, der ligger til grund for disse ændringsforslag, men indførelsen af en sådan procedure ligger uden for målet med dette forslag til direktiv, nemlig at skabe en indbyrdes tilnærmelse mellem de nationale bestemmelser om brugsmodeller, der har en mere direkte indflydelse på det indre markeds funktion. I øvrigt lader det ikke til, at en sådan procedure - som ville medføre talrige vanskeligheder, både på det praktiske og det juridiske plan, uden i øvrigt at løse problemet med oversættelserne - opfylder noget krav, som de berørte økonomiske kredse har givet udtryk for.
Ændringsforslag 18, der tager sigte på indførelsen af en indsigelsesprocedure, ligger også uden for den harmonisering, der tilstræbes med dette direktiv. Der er tale om et procedurespørgsmål, som bør overlades til medlemsstaternes skøn i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet. Et sådant forslag er i øvrigt aldrig blevet fremsat i forbindelse med drøftelserne inden for Rådets ekspertgruppe. Men ligesom det var tilfældet med de foregående ændringsforslag, hr. Medina Ortega, vil muligheden for at indføre en indsigelsesprocedure kunne undersøges i forbindelse med den kontrol, som direktivet foreskriver.
Der er også nogle vanskeligheder forbundet med andre ændringsforslag, nemlig delvist ændringsforslag 2, 6 og 8 samt hele ændringsforslag 23 og 24, som direkte eller indirekte vedrører direktivets anvendelsesområde. Disse ændringsforslag tager sigte på at ikke at medtage stoffer og processer i direktivets anvendelsesområde. Jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på, at den manglende brugsmodelbeskyttelse for stoffer og processer efterhånden er et udtryk for en forældet tankegang. Den høring, der blev iværksat med grønbogen fra 1995, har vist, at langt de fleste af de berørte kredse gik ind for, at anvendelsesområdet også skulle omfatte stoffer og processer. Kravet om en tredimensional form, der således udelukker beskyttelsen af stoffer og processer, er et tilbageskridt i medlemsstaternes lovgivninger. Der er i øjeblikket kun fire medlemsstater, som anser den tredimensionale form for at være en betingelse for at opnå brugsmodelbeskyttelse. Kommissionen kan derfor ikke godkende disse ændringsforslag.
Heller ikke ændringsforslag 12, der tager sigte på en nedsættelse af afgifterne for de små og mellemstore virksomheder, kan godkendes. Jeg forstår fuldt ud de bekymringer, der afspejler sig i dette ændringsforslag, men en sådan bestemmelse kan ikke medtages i et harmoniseringsdirektiv, da den ville få nogle finansielle konsekvenser for medlemsstaterne, som ville ligge uden for direktivets målsætning. Man kunne eventuelt tage højde for en betragtning, hvor der gives udtryk for tanken bag dette ændringsforslag.
Der er andre ændringsforslag, som ikke kan godkendes af Kommissionen. Ændringsforslag 15, der foruden den efterfølgende kontrol tager højde for en forudgående kontrol af undtagelserne, kan ikke godkendes, da det sætter spørgsmålstegn ved mangelen på en formel undersøgelse af beskyttelsesbetingelserne. Kommissionen kan heller ikke godkende dele af ændringsforslag 6 og 10 samt ændringsforslag 16, der gør den tekniske eller praktiske fordel til en yderligere betingelse for at opnå beskyttelse. Dette ville medføre en ny forudsætning for at opnå beskyttelse, når den tekniske eller praktiske fordel simpelthen skal betragtes som en retfærdiggørelse af opfinderindsatsen.
Vi kan heller ikke godkende ændringsforslag 30, der omhandler brugsmodelansøgningens ugyldighed, såfremt indehaveren ikke havde ret til brugsmodellen. I et sådant tilfælde vil den egentlige opfinder nemlig miste retten til brugsmodellen, når opfindelsen ikke længere kan anses for at være ny. I stedet for ugyldigheden ville det være hensigtsmæssigt at sørge for, at retten i så fald kan overgå til den egentlige opfinder.
Afslutningsvis vil jeg gerne komme ind på de ændringsforslag, der er blevet fremsat under denne mødeperiode. Kommissionen kan acceptere principperne i ændringsforslag 34 og 35, som begge tager sigte på at muliggøre en fuld og tilsvarende brugsmodelbeskyttelse af spil og legetøj. Ved at fjerne ordet »spil« i artikel 3.2 C vil ikke mindst ændringsforslag 34 sidestille spil med legetøj, når det gælder brugsmodelbeskyttelse. Ændringsforslag 35 afspejler samme krav i artikel 6, som vedrører kriterierne for definitionen af opfinderindsats. Selvom principperne i ændringsforslag 35 som nævnt kan godkendes, skal ændringsforslaget dog efter Kommissionens mening formuleres anderledes.
Hr. formand, jeg tror, at såfremt de unge europæere - som vi alle havde håbet - var blevet her indtil dette øjeblik, havde de nok forstået, at det drejer sig om spil og legetøj, men det i en sammenhæng, der desværre er ret kompliceret set ud fra et teknisk synspunkt.

Formanden
Mange tak, hr. Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 09.00.

Social beskyttelse i Europa i 1997
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0099/99) af Pronk for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om beretning fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg om social beskyttelse i Europa i 1997 - resumé (KOM(98)0243 - C4-0375/98).
Jeg giver ordet til ordføreren, hr. Pronk.

Pronk
Hr. formand, jeg ved, at hr. Flynn ikke kan være til stede i aften på grund af vigtigt arbejde, selvom betænkningen naturligvis først og fremmest vedrører hans forvaltningsområde. Jeg er imidlertid meget glad for, at netop kommissær Monti er til stede i aften, fordi hans arbejde på skatteområdet også har været en inspirationskilde for vores betænkning. Der er naturligvis en vis berøringsflade mellem den sociale beskyttelse og skatterne. For det første fordi en vigtig del af den sociale beskyttelse betales gennem skatterne. For det andet fordi de sociale bidrag til de sociale ydelser ofte betragtes som skatter af borgerne. For det tredje, og det er det vigtigste, fordi der på begge områder under Amsterdam-traktaten kun kan forandres noget gennem enstemmighed. Derfor er det godt at se nærmere på de fremskridt, som kommissæren med besvær, men konstant har gjort med hensyn til skatterne.
Vi er glade for Kommissionens rapport om social beskyttelse. Systemet om social beskyttelse er et svar på det sociale spørgsmål, som opstod i slutningen af det forrige århundrede. Ved udgangen af dette århundrede må vi fastslå, at problemet ikke løst hermed. Men det har vist sig, at social beskyttelse er et vigtigt middel for at tilpasse det 19. århundredes markedsøkonomi til den sociale retfærdighed. Når man ser tallene, kan man konstatere, at den sociale beskyttelse udgør en vigtig del af EU's BNP. 28, 5 % af Fællesskabets BNP. Millioner af mennesker i EU er afhængige af arbejdsløshedsunderstøttelse, invalidepension, pensioner og foranstaltninger inden for sundhedsvæsenet. Velfærden i EU er steget på grund af dette system, som tilbyder hjælp i vanskelige perioder, nød og kriser.
Hr. formand, Rådet fremlagde i 1992 en anbefaling om at opnå konvergens vedrørende målsætningerne og politikkerne med hensyn til den sociale beskyttelse. Jeg har derfor i min betænkning givet nogle anbefalinger for at opnå større konvergens. Derfor anmoder jeg i min betænkning Kommissionen også om at fremsætte en handlingsplan. Kriterierne for en benchmarkingproces med hensyn til social beskyttelse skal i hvert fald medtages i denne handlingsplan. Der skal endvidere medtages en adfærdskodeks for at undg konkurrenceforvridning gennem det sociale beskyttelsessystem. For det tredje skal man beregne den økonomiske skade, som opstår, hvis bidragene ikke betales. For det fjerde skal der medtages forslag om minimumsnormer, som er baseret på Amsterdam-traktaten, for bestemte områder inden for den sociale beskyttelse. For det femte skal man fastlægge en fattigdomsgrænse for at finde frem til et menneskeværdigt minimum.
Jeg vil gerne behandle to punkter. For det første benchmarkingprocessen. I overensstemmelse med den europæiske beskæftigelsesstrategi, som er en anden succesrig del af EU's socialøkonomiske politik og kriterierne for ØMU'en, skal man sammenligne medlemsstaterne. Benchmarking kan hjælpe medlemsstaterne med at træffe et valg for at opnå et solidt og menneskeværdigt socialt system. Det gælder ikke mindst nu, hvor flere faktorer sætter systemet under stigende pres. Jeg tænker her på det stigende antal pensionister og enpersonshusholdninger. Disse gruppers afhængighed af social beskyttelse er meget stor.
Det andet punkt, som jeg vil trække frem, er beregningen af den økonomiske skade, der opstår, hvis de sociale bidrag ikke indbetales. Efter min mening tilsidesættes dette punkt ofte som uvigtigt og derfor som noget, der ikke spiller nogen rolle. Man tror alt for hurtigt, at det ikke drejer sig om store beløb. Jeg har imidlertid aldrig set et talmateriale, der videnskabeligt beviser dette. Unddragelse af præmiebetalingerne har også en anden komponent, som den europæiske sociale model står og falder med. Det er solidaritet.
Hr. formand, jeg har ikke megen tid tilbage. Man kan tale længe om den sociale beskyttelse. Jeg ved heldigvis, at der er andre deltagere i denne debat. Jeg takker alle for den enighed, vi har lagt for dagen, og jeg håber, at denne betænkning vedtages af Parlamentet. Men jeg håber især, at Kommissionen kan bruge den til at finde en konvergenspolitik.

Weiler
Hr. formand, kære kolleger, jeg håber, De vil tillade, at jeg som indledning på denne debat giver udtryk for min beklagelse over, at den tyske finansminister trådte tilbage for nogle timer siden. Jeg nævner det også i denne diskussion, fordi vi i Oskar Lafontaine havde fundet en kampfælle, der som en af de få fremsynede politikere altid har erkendt og forsvaret den europæiske dimension. Netop De, kommissær Monti, vil forstå min udtalelse, fordi finansminister Lafontaine var begyndt at gennemføre Deres forslag om at aflaste faktoren arbejde, et forslag, som De stillede for længe siden.
Netop den sociale sikkerhed i Europa betragtes jo på mange områder i mange medlemsstater stadig i alt for ringe omfang som et europæisk tema. Man vil meget hellere fortsætte med at diskutere det inden for de små, provinsielle rammer og indser ikke, at også borgerne, arbejdstagerne gennem lang tid har forventet, at vi også handler på europæisk niveau. Betænkningen af Pronk støttes også af Den Socialdemokratiske Gruppe, også fordi den ligger fint i forlængelse af de to første betænkninger, som vi har vedtaget her i Parlamentet, og hvor jeg havde fornøjelsen af at udarbejde forlæggene og konklusionerne.
Jeg synes også, det er rigtigt, at hr. Pronk ikke godtager alt det, som Kommissionen har foreslået os, for der var bestemt nogle punkter i det, som vi vurderede meget kritisk i udvalget. Jeg vil bare nævne et enkelt, som man efter min mening ikke bare kunne overtage. De foreslog, at man i forbindelse med den nødvendige reduktion af omkostningerne til sundhedsvæsenet skulle foreslå større direkte betaling fra patienterne for de enkelte ydelser. Det ville efter min mening være en meget ensidig måde at se tingene på, og det kan vi naturligvis ikke bare overtage.
Hr. Pronk har altså skildret nogle områder udførligt. Jeg vil begrænse mig til nogle punkter, som jeg finder meget vigtige, f.eks. forslag om fleksibel overgang til pensionisttilværelsen og konsultation af arbejdsmarkedets parter i denne forbindelse. I mange medlemsstater har man tidligere alt for letfærdigt organiseret udstødning af ældre arbejdstagere ved hjælp af en førtidspension. Det vil helt sikkert skulle udformes mere fleksibelt i fremtiden. Vi kommer desuden, det har vi tilføjet i betænkningen, til at tage kvinders ligestilling i det sociale sikringssystem mere alvorligt, end det har været tilfældet hidtil.
Jeg støtter også hr. Pronks forslag, fordi han i sin nederlandske kompromisforståelse - lad mig sige det sådan - har overtaget nogle områder, hvor vi fra PSE-gruppens side forventer konkrete målsætninger, konkrete initiativer og især også direktiver og handlingsprogrammer fra Kommissionen. Det er ikke nok, nu efter den tredje meddelelse, så god og smuk og vigtig den end er, at komme med flere nye meddelelser. Vi har brug for helt konkrete lovgivningsmæssige forslag, også i henhold til Amsterdam-traktatens artikel 13 og 137. De har vores støtte, også i forhandlingerne og diskussionerne med Ministerrådet. De ved, at Parlamentet forventer mere end bare meddelelser. Vi forventer også kvalitative resultater.
Vi er ikke tilfredse med det, der er blevet fremlagt i forbindelse med den sociale dialog, heller ikke de seneste resultater. De lever langt fra op til Europa-Parlamentets forventninger.
Jeg vil gerne kommentere endnu et af hr. Pronks punkter. I slutningen af sin tale talte han om solidaritet og om svindel med de sociale ydelser i systemerne. Her må vi ikke glemme, at det i langt større omfang - og det ved vi vist alle sammen, hvis vi kaster et blik bag kulisserne - er arbejdsgiverne, der unddrager sig deres bidrag til de sociale systemer. I offentligheden fremstilles det desværre meget ensidigt.
Vi kender alle sammen de økonomiske fordele ved det indre marked. De bliver mere og mere tydelige. Vi mangler imidlertid social sikkerhed på europæisk niveau. Det er ikke nogen overlevering fra fortiden, det er modellen for fremtiden, så borgerne også kan genvinde tilliden til og accepten af de europæiske institutioner.
Bifald

Schiedermeier
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, lad mig allerførst takke ordføreren hjerteligt for det arbejde, han har ydet. Jeg er yderst tilfreds med den handlingsplan, der er foreslået her. Til kollega Weiler vil jeg gerne sige, at hendes indlæg var et bevis på, at der er bred enighed i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender i denne sag, på tværs af partiskel. Jeg vil imidlertid også gerne sige, at jeg naturligvis ikke helt deler hendes beklagelse af, at Lafontaine er trådt tilbage, men jeg indrømmer gerne, at der nu er risiko for, at arbejdstagerfløjen også kommer i vanskeligheder i SPD.
Der er ikke tvivl om, at bevarelsen af den sociale fred i Europa i afgørende grad afhænger af den sociale sikkerhed. Alle medlemsstater må tage yderligere initiativer for at fremme beskæftigelsen. Foruden arbejdsløsheden er det også den demografiske udvikling, som belaster den sociale sikkerhed. Den sociale solidaritet må under ingen omstændigheder lide under dette pres. Her er jeg enig med ordføreren. I denne forbindelse er det nødvendigt at tilstræbe, at andelen af erhvervsaktive forhøjes. Det gælder især for kvinder, men også for seniorer, som desværre, fru kollega Weiler, som De sagde, bliver diskrimineret.
Især inden for servicesektoren skal skattebyrden sænkes for den faktor, der hedder arbejde. Det må imidlertid ikke føre til konkurrenceforvridning.
Et andet problem er de atypiske arbejdsformer. Her er det nødvendigt, at der langt om længe opnås et rimeligt socialt sikringsniveau på europæisk plan. Uden et intensivt samarbejde mellem medlemsstaterne kan der ikke opnås fremskridt med hensyn til social sikkerhed og beskæftigelse. Især skal der sættes en stopper for social dumping.
Der skal fortsat arbejdes for at fremme ligestillingen mellem mænd og kvinder. Under hensyntagen til subsidiaritetsprincippet må der stæbes efter en trinvis tilnærmelse mellem de sociale sikringssystemer. Udviklingen af supplerende pensionssystemer, som er baseret på kapitaldækningsmetoden, skal underkastes strenge sikkerhedskrav for at beskytte arbejdstagerne mod bedrageri og fortabelse af deres indbetalinger. De obligatoriske systemer må ikke blive udhulet og truet. For de lande, som ønsker at indtræde i EU, må der inden udvidelsen defineres nye og bedre kriterier for konvergensen mellem de sociale sikringssystemer for at hindre uanede konsekvenser for hele EU. Hvis den unge, veluddannede arbejdskraft udvandrer, kan det betyde, at erhvervslivet i ansøgerlandene sættes flere år tilbage, samtidig med at det vil have alvorlige konsekvenser for arbejdsmarkedet i de nuværende medlemslande.
Sidst, men ikke mindst, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at den europæiske model inden for rammerne af den solidariske socialsikring må finde frem til gode løsninger for at skabe familievenlige beskæftigelsesstrategier. I denne forbindelse må man endelig ikke glemme, at der foruden børnepasningen også må tages højde for det støt voksende behov for pasning af ældre og andre plejekrævende familiemedlemmer.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, hr. kommissær, betænkningen af hr. Pronk omfatter mange ting, som vi burde gøre, især konvergensen i den sociale beskyttelse og skatterne bliver et vigtigt emne, også på grund af uroens indførelse. Men virkeligheden er anderledes. Medlemsstater gør det stadigvæk vanskeligt at arbejde i et andet land. F.eks. de tyske skattehindringer, som gør det meget vanskeligt for udenlandske virksomheder at arbejde i Tyskland. Man opkræver simpelthen skat af virkomhedernes personale. Det er meget underligt, og hr. Lafontaine har ikke gjort noget ved det. Men Nederlandene, mit eget land, er også god til det.
Revisionen af skatteaftalen mellem Belgien og Nederlandene giver de nederlandske grænsearbejdere en finansiel øretæve. Så længe, der er så store forskelle på skatte- og socialområdet, og vi anvender alskens tricks med hensyn til anerkendelsen af eksamensbeviser og certifikater, går der især i grænseområderne mange jobmuligheder til spilde. Det bliver mege aktuelt i fremtiden.
Et andet eksempel er den manglende politiske koordination af supplerende pensioner både i forbindelse med fradrag og beskatning ved den endelige udbetaling. Det er en stor hindring for arbejdstagernes frie bevægelighed. Jeg er derfor også glad for, at kommissær Monti i denne uge har erklæret, at han snart indgiver et forslag vedrørende disse problemer. Jeg har altid været tilfreds med hans forslag på disse punkter, og jeg håber, at Rådet også gør noget ved det.
Under behandlingen i morges af den økonomiske årsberetning for 1999 slog jeg til lyd for større international arbejdsmobilitet. Det bliver i de kommende år stadigt vigtigere, fordi ØMU'en sørger for, at arbejdsløshed ikke længere kun kan bekæmpes med monetære foranstaltninger. Arbejdskraftens bevægelighed er nødvendig som tilpasningsmekanisme for den regionale arbejdsløshed i medlemsstaterne. Men det må ikke være sådan, at man så står uden for den sociale beskyttelse. Derfor skal man arbejde på at opnå konvergens på dette område, både med hensyn til den sociale beskyttelse som til beskatningen.

Hermange
Hr. formand, i morges havde en fransk avis denne overskrift: »Det sociale Europa hakker i det«, og det er sandt, at der stadig mangler at blive gjort meget efter indførelsen af det indre marked og den fælles mønt for at undgå, at den sociale beskyttelse bliver en flytbar variabel til skade for arbejdstagerne, og at Unionens virksomheder udsættes for illoyal konkurrence i og med, at social dumping bliver almindelig udbredt.
Hvis det sociale Europa »hakker i det«, er det, fordi vi ikke har det tilstrækkelige juridiske fundament. Det er derfor, der er brug for viljestyrken hos en politiker som Bartho Pronk, som bidrager med, hvad han kan for at få det sociale Europa til at bevæge sig fremad, det er hans betænkning et afgørende bevis på.
I Frankrig gjorde præsidenten i sin tale til det nationale parlament opmærksom på, at lige som der findes en europæisk civilisation, findes der en europæisk social model, som er uadskilleligt forbundet med det europæiske statsborgerskab. Det er derfor, vi uafladeligt må forsvare denne europæiske sociale model.
Det er i denne ånd, jeg fuldt ud støtter ordførerens målsætning om at indføre en vis social konvergens i Europa, ikke ved en formålstjenlig uniformering, men ved at iværksætte et øget samarbejde mellem medlemsstaterne på det sociale område. Jeg tilslutter mig på samme måde Bartho Pronks initiativ med at forlange europæiske minimumsnormer for visse sociale anliggender og en fast procedure for frivillig forståelse på europæisk niveau om den sociale beskyttelses mål og midler, især om modellen for den europæiske beskæftigelsesstrategi, som den blev vedtaget på topmødet i Luxembourg.
Jeg føler mig overbevist om, at vedtagelsen af overordnede retningslinjer for sociale spørgsmål for alvor ville få vores regeringer til at arbejde for en frugtbar og helt nødvendig balance mellem solidaritet og konkurrencedygtighed.
Selvom vi lige har fejret Kvindernes dag, ville jeg alligevel gerne insistere på et element, der er vigtigt for de talrige kvinder, som arbejder, nemlig problemet med at få et familieliv og et professionelt liv til at hænge sammen. Naturligvis vedrører det ikke blot kvinderne, men også børnene. Derfor opfordrer betænkningen Rådet til i retningslinjerne for socialpolitikken at indarbejde konkrete mål om at udvikle strukturer til modtagelse og pasning af børn og installationer til forældre, som kræver et vist mål af støtte.
Jeg ville ønske, at vi kunne integrere denne dimension af social beskyttelse i den socialpolitik, som Parlamentet skal udarbejde. Men jeg må konstatere, at der er visse politikere, som ikke ønsker dette. Jeg vil citere nogle udtalelser af en tysk, socialdemokratisk minister i forbindelse med Amsterdam-traktaten: »Der har været så mange besværlige kompromisser, at det ikke er videre prestigefyldt for en premierminister at komme hjem til sit land og fortælle borgerne, at det er lykkedes ham at komme igennem med et udkast til en børnepolitik.« Den slags udtalelser er skandaløse, og jeg for mit vedkommende er af den opfattelse, at en børnepolitik også, et eller andet sted, indgår i den sociale beskyttelse, som vi skylder dem.

Schörling
Hr. formand, ærede kolleger. Jeg vil gerne gratulere hr. Pronk med betænkningen og ligeledes Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, som gennem sine ændringsforslag har gjort dette til en rigtig god betænkning. Et par for mig vigtige og afgørende aspekter for social tryghed og et solidarisk socialsystem slås også fast indledningsvis, nemlig at alle må tage et ansvar og bidrage solidarisk til den grundlæggende, sociale tryghed. Selvom private tillægsforsikringer kan være en både rigtig og vigtig del af en justering af socialsikringssystemerne, som jo bliver hårdt presset med stadig flere ældre, må det ikke medføre, at man udhuler det fælles ansvar, så vi får forskellige niveauer for sundhedspleje, hvilket vi jo kender skrækeksempler på bl.a. fra USA. Vi må i stedet stå vagt om det fælles ansvar og et solidarisk socialsystem.
Arbejdsløsheden koster jo også mange penge og belaster de sociale budgetter meget. Derfor er det en vigtig del af den sociale tryghed, at man sørger for at skabe flere arbejdspladser. Et led i denne strategi er som sagt at sænke skatten på arbejde, hvilket hr. Pronk også tager op.
Det indre marked har naturligvis øget behovet for samarbejde og koordinering mellem medlemsstaterne med hensyn til social tryghed. Der er også behov for en adfærdskodeks for illoyal konkurrence med lave sociale standarder - det, vi plejer at kalde social dumping. Der er behov for minimumsniveauer for arbejdsretlig tryghed, bl.a. for den vifte af atypiske arbejdsforhold, som nu dukker op. Vi må imidlertid også huske på, at når vi taler om social konvergens, er der tale om en frivillig tilpasning, en koordinering af de nødvendige mål og strategier. Det drejer sig i høj grad om gensidig anerkendelse af socialforsikringer, arbejdsretlige forsikringer, pensionssystemer osv., hvilket også er vigtigt for den frie bevægelighed.
Med det nye forslag, som Kommissionen har fremsat, og som det er blevet mig betroet at udarbejde Parlamentets betænkning om, udvider man også beskyttelsen for borgere fra tredjelande, grænsearbejdstagere, studerende osv., hvilket er den helt rigtige vej at gå.
Endelig tager man spørgsmålet om diskriminering og social udstødelse op i betænkningen. At få udarbejdet en sammenhængende plan for snarest at komme dette til livs og mindske antallet af socialt udstødte og fattige i Europa er virkelig noget, vi støtter i Gruppen De Grønne.

Maes
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, der er allerede sagt mange gode ting med henblik på betænkningen af hr. Pronk, og jeg tilslutter mig såvel indlægget om generel solidaritet, om realisme og om omsorgen med henblik på at give det nye samfund en anden dimension. Det skal alt sammen medtages i det konkrete program.
Medlemsstaterne gør i dag en stor indsats for den sociale beskyttelse, men fordi samfundet ændrer sig, der bliver flere ældre, kvinder har generelt et arbejde uden for hjemmet, fordi der opstår husholdninger med enlige forældre osv. kommer man hele tiden ud for nye ting, som ikke er medtaget i den sociale beskyttelse. Jeg slår bl.a. til lyd for, at holdningen til omsorgsopgaver ikke bliver for dogmatisk, men at man mindst tilkender de samme sociale rettigheder, som også skulle være mulige for gratis arbejde.
Hr. kommissær, der er naturligvis behov for et socialt europæisk fundament. Samarbejdet mellem medlemsstaterne skal udvides af hensyn til ØMU'en og en europæisk beskæftigelsesstrategi. Der skal skabes et socialt sikkerhedsnet for alle. Vi har ikke så megen tid tilbage, for konvergens med hensyn til den sociale beskyttelse er et presserende problem. Jeg anmoder også om konkrete foranstaltninger, ligesom hr. Pronk gør i sin betænkning, og som Socialudvalget gør. De nuværende forskelle i den sociale beskyttelse skaber konkurrenceforvridning mellem medlemsstaterne og er derved en trussel mod beskæftigelsen. Jeg nævner et eksempel, men der findes mange andre. Renaults flytning fra Flanderen har skabt stor bitterhed. Der skal skabes minimumsnormer for den sociale beskyttelse og for lønningerne, så der kan etableres et rigtigt socialt Europa. Men det er ikke en løsning for de lande, der har et veludviklet og dyrt socialt beskyttelsessystem, som er baseret på generel solidaritet, og som har stor indflydelse på arbejdsomkostningerne. Vi vil ikke nedbryde den sociale beskyttelse i medlemsstaterne. Men en effektiv beskæftigelsespolitik skal naturligvis fortsat være grundlaget for systemet i hele Europa.
Vi vil ikke have et Europa med beskæftigelse i lande med dårlig social beskyttelse og arbejdsløshed i lande med stor social beskyttelse. Det siger vi nej tak til. Konvergens er meget nødvendigt!

Lindqvist
Hr. formand, jeg har måske en noget afvigende opfattelse i forhold til andre, ikke med hensyn til indholdet, men måske om hvordan spørgsmålene skal behandles. Spørgsmål om velfærd, nærheden mellem børn og forældre samt generationerne, skole, social tryghed, tandpleje og sygepleje er i første række nationale anliggender. Der er ingen grund til at harmonisere eller regulere på detailniveau på EU-niveau. Derimod er der al mulig grund til gensidigt at anerkende forskellige systemer, så mennesker, der flytter mellem landene, kan få gavn af de sociale ydelser i det nye land. Der er store mangler på det område, og der ligger et stort arbejde foran os.
Det vigtigste spørgsmål på EU-niveau er efter min opfattelse beskæftigelsen. Men på det område er EU's indsats jo slået fejl! Da Sverige ansøgte om medlemskab for 10 år siden, i 1990, havde vi en arbejdsløshed på 2, 3 %. I dag ligger tallet på linje med EU-gennemsnittet, 10-12 %. Der findes indvandrerområder i Sverige, som havde en arbejdsløshed på 50 % for 10 år siden. I dag ligger den på 75 eller måske helt oppe på 90 %. Jeg siger ikke, at det er EU's eller nogen andens fejl, men jeg siger, at det ikke er lykkedes os at løse det alvorligste sociale spørgsmål, hvilket især rammer udsatte grupper, som ikke kan gøre så meget ved denne virkelighed, nemlig børn og arbejdsløse, der ikke har noget at leve af.
EU har beskæftiget sig for meget med økonomi, marked, handel og konkurrence. Det er også vigtigt, men man har ikke altid overvejet konsekvenserne af dette. Det altoverskyggende projekt er blevet ØMU'en, som har haft store omkostninger i form af spareplaner, nedskæringer og stigende arbejdsløshed. I dag har vi 18 millioner arbejdsløse og 50 millioner fattige. Det er alt for meget!
Ud over arbejdsløsheden er de sociale spørgsmål, som EU bør prioritere, de store problemer med opinionsdannelse mod diskriminering af f.eks. indvandrere, kvinder og arbejdsløse samt menneskehandel og kampen mod narkotika. På dette område er der virkelig meget at gøre. Også her bør man anvende den metode, hvor man gennem fælles retningslinjer på EU-niveau giver medlemsstaterne råd, anvisninger, støtte og målsætninger, men hvor beslutningerne gennemføres på nationalt plan.
EU-samarbejdet på det sociale område bør være koncentreret om følgende fire områder: arbejdspladser og arbejdsløshed, at mindske udstødelse og fattigdom, at standse diskriminering og social dumping samt at styrke de lige muligheder.

Raschhofer
Hr. formand, kære kolleger, overalt i Unionen står de sociale systemer og reformen af dem øverst på den politiske dagsorden. Dette helt åbenlyse behov for politisk handling har sine gode grunde. Indførelsen af euroen har uden tvivl konsekvenser for lønpolitikken og dermed naturligvis også for den sociale sikring i de enkelte medlemsstater. Samtidig kæmper Europa trods høj beskæftigelse med en lige så stor hærskare af arbejdsløse. Det betyder altså, at de sociale systemer belastes mere og mere, mens de midler, der skal finansiere dem, bliver mindre og mindre.
Pengene i finansministrenes kasser er, som De alle ved, knappe, og højere skatter er skadelige for Europa i den internationale konkurrence. På denne baggrund må det fælles mål for alle bestræbelser for at reformere de sociale systemer være, at systemets effektivitet sikres på langt sigt, og at systemerne samtidig, og det vil jeg gerne understrege, udformes på en sådan måde, at de fremmer økonomisk vækst og skabelsen af nye arbejdspladser, i stedet for at lægge hindringer i vejen.

Monti
Først vil jeg gerne takke hr. Pronk for hans fremragende betænkning og for hans venlige ord, som jeg personligt glæder mig over af to grunde. Målsætningen, nemlig skatte- og afgiftsharmonisering, som han henviste til, har ikke blot til formål at forbedre det indre marked, men har ligeledes den sociale målsætning at gøre skattesystemerne mere arbejdskraftvenlige. I instrumenterne er der virkelig slående lighed mellem det, man har udformet for at bekæmpe skadelig konkurrence på skatteområdet, og det, ordføreren foreslår i form af en adfærdskodeks for at undgå skadelig konkurrence via de sociale sikringssystemer.
Hr. Pronk har benyttet lejligheden i forbindelse med offentliggørelsen af rapporten om social sikring for 1997, som Kommissionen har fremlagt på initiativ og under ledelse af kommissær Flynn, til at indlede en forhandling i Parlamentet om de fremtidige udfordringer for de sociale sikringssystemer i Europa. Dette er værdifuldt og ligeledes meget relevant af grunde, jeg skal vende tilbage til.
Jeg kan meddele, at Kommissionen glæder sig over det beslutningsforslag, De drøfter i dag. De afsender det rigtige budskab på det rigtige tidspunkt. Europa er på vej igennem en periode med forandringer: forandringer på arbejdsmarkedet, forandringer i samfundet og i familiestrukturerne, teknologiske ændringer og store demografiske forandringer. Alle medlemsstater står over for disse forandringer i større eller mindre grad. Vi har behov for nye, innovative fremgangsmåder, hvis vores sociale sikringssystemer fortsat skal udføre deres traditionelle og meget vigtige rolle: omfordele indkomst, skabe social samhørighed og skabe sikkerhed mod de sociale risici, som de har gjort gennem de sidste 50 år.
I 1995 lancerede Kommissionen en debat om fremtiden for den sociale sikring. Formålet var at sætte gang i fælles overvejelser for i fællesskab at søge løsninger og at lære af hinanden. Jeg var ikke selv ophavsmanden til dette - det var kommissær Flynn - så set i bakspejlet kan jeg personligt sige, at dette måske var et af de allerførste eksempler på, at man søger at komme videre gennem sammenligning, ved at lade ligestillede gennemgå hinandens projekter og lignende processer, hvilket jeg finder meget nyttigt.
I 1997 gjorde Kommissionen status over denne debat i sin meddelelse »Modernisering og forbedring af den sociale beskyttelse«. Kommissionens hovedbudskab gennem hele processen har været, at det findes et udtalt behov for at modernisere den sociale beskyttelse i Den Europæiske Union. At modernisere vil sige at tilpasse systemerne til de nye sociale og økonomiske forhold, hvorunder de fungerer. Det betyder ikke, at man skal give afkald på de høje idealer og vigtige målsætninger, der ligger bag disse systemer. Det betyder, at man ændrer metoder og fremgangsmåder, hvor det er nødvendigt, for at sikre, at vi fortsat kan give vores borgere det høje sociale beskyttelsesniveau, de ønsker. Samtidig må vi sikre, at vores systemer er levedygtige.
Vigtigheden af et højt socialt beskyttelsesniveau blev understreget i reaktionerne på meddelelsen fra 1997, navnlig Europa-Parlamentets beslutning, som var udarbejdet af fru Weiler, og drøftelserne på det europæiske socialpolitiske forum. Processen med hurtige sociale, økonomiske og politiske ændringer fortsætter. Alene på europæisk plan kan vi notere følgende, siden vi iværksatte debatten om modernisering og forbedring af den sociale sikring. Amsterdam-traktaten er blevet vedtaget og vil snart træde i kraft. Traktaten indeholder et nyt kapitel om beskæftigelse og andre relevante udviklinger vedrørende social udstødelse, ikkediskriminering og folkesundhed. Den europæiske beskæftigelsesstrategi er blevet iværksat med held, og medlemsstaterne er kommet godt i gang med at gennemføre den i praksis.
Den fælles valuta blev indført i januar. Udvidelsesforhandlingerne er blevet iværksat med fem lande i Central- og Østeuropa. Det er vigtigt at erkende, at denne udvikling får betydning for såvel medlemsstaternes sociale sikringssystemer som på vores måder at samarbejde på i europæisk sammenhæng.
Tiden er moden til at føre processen med fælles overvejelser om fremtiden for vores sociale sikringssystem et skridt videre. Forslagene i Parlamentets beslutning går i den rigtige retning. De støtter helt klart et centralt tema i processen - behovet for at arbejde tæt sammen og de store fordele, dette kan medføre.
Den sociale sikringspolitik er et område, som medlemsstaterne har ansvaret for. Der findes betydelige forskelle mellem systemerne i de 15 medlemsstater. Ikke desto mindre står vi over for fælles problemer og udfordringer. Vi har fælles mål. Vi kan alle få stor gavn af de fælles overvejelser. De sender også et klart signal til Kommissionen og medlemsstaterne om at være ambitiøse i denne proces. Kommissionen vil helt klart være opmærksom på disse synspunkter, når vi vender tilbage med vores forslag til, hvordan vi kan komme længere med disse tanker om social sikring. Vi vil udsende en ny og ambitiøs meddelelse inden for de næste par måneder. Deres beslutning er et relevant bidrag til denne proces, som vi sætter meget stor pris på.

Formanden
Mange tak, hr. Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 09.00.

Formanden
Jeg giver ordet til hr. Schiedermeier for et indlæg til forretningsordenen.

Schiedermeier
Hr. formand, tillad mig at komme med en kort bemærkning. Mange af vores kolleger kritiserer ved enhver given lejlighed Kommissionens opførsel. Derfor beklager jeg det så meget desto mere, at de omvendt afleverer deres diskussionsindlæg her og derefter straks forlader Parlamentet uden at vende på svaret fra kommissæren, som har været så elskværdig at blive her til kl. 21.00. Jeg vil gerne personligt undskylde mine kollegers opførsel!

Formanden
Mange tak, hr. Schiedermeier. Deres bemærkninger vil blive medtaget i protokollen.
Mine damer og herrer, dermed er vi nået til vejs ende i vores arbejde. Det har været en lang dag, som har betydet en ekstra arbejdsindsats for alle vores tjenestegrene, og jeg sender dem en særlig tak.
Mødet hævet kl. 21.00

