Åbning af den årlige session
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session 1999-2000 for åbnet.

Afgørelse om uopsættelig forhandling
von Wogau
Fru formand, jeg vil gerne sige til dette emne, at vi endnu ikke har afsluttet forhandlingerne i udvalget, og at vi derfor ikke kan godkende de aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning til denne mødeperiode. Jeg foreslår dog, at vi behandler emnet i den anden mødeperiode i marts. På det tidspunkt er vores forhandlinger afsluttet.

Formanden
Hr. von Wogau, vi kunne også sætte anmodningen om uopsættelig forhandling under afstemning og i tilfælde af godkendelse opføre forslaget på dagsordenen for mødet den 22. marts 1999, forudsat at De selv og de øvrige parlamentsmedlemmer er enige i denne løsning. Hvad siger De til det?
Uopsættelig forhandling vedtoges til den 22. marts

Ændring af Europa-Parlamentets forretningsorden
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0070/99) af Corbett, Gutiérrez Díaz og Palacio Vallelersundi for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om ændring af forretningsordenen.
Jeg kan oplyse, at hr. Crawley har tilsluttet sig den mindretalsudtalelse, der afgives i begrundelsen.
Jeg giver ordet til hr. Fabre-Aubrespy for et indlæg til forretningsordenen.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, det drejer sig i henhold til artikel 128 om et forslag om afvisning af den tekst, der ligger til grund for forhandlingen. Enten skal jeg fremsætte forslaget nu, eller også skal jeg vente til De formelt indleder behandlingen af den pågældende tekst. Hvad foretrækker De?

Formanden
Forhandlingen er indledt, og De har derfor ordet, hr. Fabre-Aubrespy.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, formålet med dette forslag om afvisning er at fremkomme med nogle formalitetsspørgsmål, der er blevet rejst i forbindelse med udarbejdelsen af denne betænkning. Jeg gør indsigelse mod behandling af betænkningen af to vigtige grunde. For det første har betænkningen, som foreslår en række ændringer af forretningsordenen, som mål at gennemføre Amsterdam-traktaten. Man siger, at Amsterdam-traktaten er ratificeret, eller i hvert fald næsten. Men der er faktisk et land, nemlig Frankrig, der endnu ikke har ratificeret traktaten, og det ville være uhøfligt over for mit lands parlament at gennemføre ændringer til forretningsordenen, så længe den pågældende traktat endnu ikke formelt er vedtaget.
Men især, og dette vedrører alle Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater, en traktat, der er et afgørende dokument inden for fællesskabsretten, kan under ingen omstændigheder træde i kraft, uden at staterne ved deres statsoverhoveder eller regeringschefer har ratificeret den. Og det står klart, at ingen af medlemsstaterne hidtil har udvekslet ratifikationsinstrumenterne, for at bruge diplomatsproget.
For det andet, fru formand, havde Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet til opgave at gennemføre Amsterdam-traktaten, eller snarere udkastet til traktaten, som under normale omstændigheder snart skulle blive ratificeret, men udvalget er gået et stort skridt videre. I henhold til vores vigtigste tekst, nemlig Europa-Parlamentets forretningsorden, er vi imidlertid forpligtet til at underkaste os de vigtigste love, herunder traktaten. Jeg har i den mindretalsudtalelse, jeg har afgivet om denne betænkning, angivet de punkter, hvor betænkningen efter min mening går for vidt. Jeg vil ikke komme ind på dem nu. Det er grunden til, at jeg anmoder forsamlingen om at tage stilling til det således fremsatte forslag om afvisning.

Fayot
Fru formand, jeg vil gerne ganske kort kommentere de to punkter, hr. Fabre-Aubrespy fremfører.
Det første punkt vedrører gennemførelsen af Amsterdam-traktaten. Det er klart, at disse ændringer af forretningsordenen først kan træde i kraft, når Amsterdam-traktaten selv er trådt i kraft. Det, der sker nu, er, at vi forbereder Parlamentet på denne ikrafttræden. Det er således klart, at de bestemmelser i forretningsordenen, der hidrører fra Amsterdam-traktaten, først vil træde i kraft, når Amsterdam-traktaten i sig selv træder i kraft. Det er i øvrigt lige så klart, at vores Parlament er nødt til at forberede sig på dette, da det er et yderst kompliceret område. Det kan ikke blot afvente Amsterdam-traktatens ikrafttræden for så derefter at indlede arbejdet med gennemførelsen af forretningsordenen, og det er derfor, jeg mener, at hr. Fabre-Aubrespys indvending bør forkastes.
Det andet punkt lød således: Er vi gået for langt med ændringerne af forretningsordenen? Vi har faktisk udnyttet dette arbejde til at tilpasse en række bestemmelser i vores forretningsorden til de nye forhold. Jeg mener, at det er et parlaments mest grundlæggende ret at arbejde med dets forretningsorden, at tilpasse den til det parlamentariske livs konstante udvikling. Derfor kan jeg heller ikke anerkende denne anden bemærkning fra hr. Fabre-Aubrespy, og jeg foreslår derfor som formand for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, at Parlamentet forkaster hr. Fabre-Aubrespys indvendinger.

Formanden
Kære kolleger, vi har hørt hr. Fabre-Aubrespy fremsætte sin anmodning og hr. Fayot som formand for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet.
Er der en taler imod?

Palacio Vallelersundi
Fru formand, jeg er imod hr. Fabre-Aubrespys holdning af følgende grund: Selvom hr. Fabre-Aubrespys første indvending - og det ved han så udmærket - ud fra et formelt synspunkt, det vil sige det, der vedrører traktaten, forekommer acceptabel ved denne parlamentsbehandling, så vedrører hans anden indvending derimod sagens realitet. Og derfor bør hr. Fabre-Aubrespy med hensyn til sagens realitet begrænse sig til at stemme imod visse ændringsforslag, hvis han finder, at de ikke bør vedtages inden for rammerne af denne ændring af forretningsordenen.
Men hvis jeg vender tilbage til det første spørgsmål, så ved hr. Fabre-Aubrespy udmærket, hvad statutret er. Statutretten har den storhed og på samme tid den styrke, at den regulerer en institutions interne funktion. Og derfor bør denne institution ikke alene forberede, men den skal forberede sig på forsigtigt at afvente, at Amsterdam-traktaten træder i kraft, så den har nogle interne regler, som er i overensstemmelse og samklang med denne traktat, når den træder i kraft, for nævnte traktat er den, der er rettesnoren for denne interne udvikling af vedtægterne. Jeg finder derfor heller ikke, fru formand, at den første indvending er acceptabel.

Formanden
Er der en kollega, der ønsker at støtte hr. Fabre-Aubrespy?
Det er ikke tilfældet.
Forslaget forkastedes

Corbett
Fru formand, denne betænkning udgør den mest omfattende revision af vores forretningsorden siden Maastricht-traktatens ikrafttræden i begyndelsen af 90'erne. Den beskæftiger sig ikke blot med den nødvendige oversættelse af indholdet i Amsterdam-traktaten til Parlamentets forretningsorden. Ligesom vi gjorde det efter Maastricht-traktaten benytter man sig heri af lejligheden til at se nærmere på alle Parlamentets arbejdsmetoder og procedurer. Kort sagt vi forbereder Parlamentet til en ny æra.
Parlamentet har tradition for at tage traktaterne og forsøge at strække dem som et stykke elastik. Vi kan ikke gå imod traktaterne, og vi kan ikke gøre ting, der er forbudt af traktaterne. Men traktaterne giver uundgåeligt en margen for vurdering og et spillerum for fortolkning. Der er plads og huller deri, der skal udfyldes. Det har Parlamentet altid søgt at gøre for at gøre Unionen mere effektiv, mere åben, mere gennemsigtig og mere demokratisk. Det er den filosofi, der ligger til grund for denne revision af forretningsordenen.
Men hvis man strækker elastikken for langt, kan den naturligvis springe, og man kan få én over fingrene. Men jeg er overbevist om, at den pakke, som vi forelægger for Dem her i dag, har strakt elastikken i den rigtige grad, og at vi er kommet frem til en pakke, som vi kan anbefale for Parlamentet.
Efter Amsterdam-traktaten vil Parlamentet være en ligeværdig del af en lovgivende myndighed med to kamre sammen med Rådet - i det mindste inden for de områder, der er underlagt fælles beslutningstagning, hvilket gælder lovgivningen på næsten alle områder undtagen landbrugsområdet. Derfor er meget af arbejdet med denne betænkning gået med at forbedre og omdefinere vores lovgivningsmæssige procedurer. Dette omfatter også tekniske forbedringer, der kan forenkle den måde, hvorpå vi stemmer i plenum.
Proceduren med den fælles beslutningstagning er blevet omskrevet i vores forretningsorden, dels for at tage hensyn til det, man nåede til enighed om i Amsterdam, som muligheden for aftaler ved førstebehandling mellem institutionerne og ophævelse af Rådets ret til ensidigt at vedtage en tekst ved tredjebehandling, hvis Parlamentet ikke har held til at forkaste den. Disse ændringer er indarbejdet i forretningsordenen, og vi har gjort det på en sådan måde, at det tilskynder til en tidlig dialog mellem Rådet og Parlamentet for så vidt muligt at forsøge at nå til enighed tidligt i proceduren. Vi har også fremhævet de tilfælde, hvor det fremover er den endelige afstemning i Parlamentet, der bestemmer europæisk lovgivnings ikrafttræden.
På et andet område har vi set på de nye bestemmelser, der giver Parlamentet ret til at stemme om formanden for Kommissionen. Denne nye retligt bindende afstemning er i revisionen af forretningsordenen betonet som valget af Kommissionen. Vi vil gerne understrege, at Kommissionen, kommissionsformanden og derefter Kommissionen som helhed står til ansvar for deres politik over for Parlamentet. Kommissionen er ikke et bureaukrati uden ansvar, som nogle EU-skeptikere gerne vil have, at vi skal tro. Kommissionen er en politisk udøvende magt, der står til ansvar over for det direkte valgte Parlament. Også dette har vi forsøgt at lægge vægt på i revisionen af forretningsordenen.
Parlamentet må også se på den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der er ved at udvikle sig, og skærpe sine procedurer i forbindelse med overvågning, tilsyn og kontrol af denne politik. Det gør ændringerne af forretningsordenen. Vi har taget en række forslag op, som Udvalget om Udenrigs-, Forsvars- og Sikkerhedsanliggender er fremkommet med i denne henseende. De omfatter bestemmelser med hensyn til den nye højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi har fastsat bestemmelser for, at den højtstående repræsentant skal indgå i en dialog med Parlamentet, komme til Parlamentet for at forklare sine udtalelser, komme til det relevante parlamentsudvalg, og for, at Parlamentet kan overvåge proceduren for udnævnelse af den højtstående repræsentant.
Vi har indsat nye bestemmelser i forretningsordenen for behandling af, hvad vi kunne kalde »atypiske lovgivningsmæssige procedurer«. Procedurer under tredje søjle og Schengen-procedurer, lovgivning vedtaget på anmodning fra arbejdsmarkedets parter i henhold til aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, lovgivning foreslået på initiativ af en medlemsstat i henhold til artikel 67, stk. 1, i traktaten, suspendering af en medlemsstat og lovgivning vedtaget under det udvidede samarbejde. Alle disse vil nu have en præcis procedure, der gør det muligt at inddrage Parlamentet i noget, der ellers ikke helt klart ville have været tilfældet i henhold til traktaterne.
Vi har forsøgt at reformere Parlamentets interne afstemningsprocedurer, således at der vil blive brugt mindre tid - vi tilbringer ofte timevis - på at stemme i plenum. Vi har indført en række tekniske ændringer, der vil forenkle den måde, hvorpå vi stemmer i plenum uden at mindske medlemmernes eller gruppernes rettigheder til at fremsætte ændringsforslag. Vi håber, at vi her er nået frem til en afbalanceret pakke.
Vi har forsøgt at rationalisere vores procedurer. Hvad betænkningerne angår, vil der f.eks. ikke længere være nogen lange begrundelser. De vil blive erstattet af korte begrundelser for hvert enkelt ændringsforslag, der bliver fremsat til et forslag fra Kommissionen, som vi allerede gør det i forbindelse med budgetproceduren. På samme måde vil udtalelser fra andre udvalg blive indskrænket til fremsættelse af konkrete ændringsforslag. Det vil fokusere vores arbejde mere konkret på den lovgivningsmæssige tekst og de ændringer, som vi ønsker at foretage, og væk fra lange, vidtløftige tekster, hvoraf Parlamentets mening ikke altid fremgår klart.
De aktuelle og uopsættelige debatter vil også blive rationaliseret ved, at de valgte emner vil blive godkendt, når dagsordenen vedtages om mandagen og ikke ved en ad hoc-procedure en dag senere. Dette vil give mere tid til at forberede debatterne ordentligt, og også det vil udgøre et lille, men betydeligt skridt fremad.
Nye bestemmelser vil sikre gennemsigtighed i Parlamentets arbejdsgange på alle niveauer og garantere offentligheden aktindsigt i Europa-Parlamentets dokumenter. Her følger vi op på den betænkning om åbenhed og gennemsigtighed, som min kollega, fru Lööw, for nylig har udarbejdet.
Vi fjerner ligeledes muligheden for på et sent tidspunkt at anfægte retsgrundlaget for et forslag, når denne anfægtelse først bliver fremsat i sidste øjeblik i plenum som en måde, hvorpå man kan få forslaget henvist til fornyet behandling i udvalget og i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Her har vi en rationaliseret arbejdsgang, som bevarer Retsudvalgets og det ansvarlige udvalgs ret, hvor den endelige beslutning stadig træffes i plenum, men hvor man undgår muligheden for politisk obstruktion.
For at styrke vores tilsyn med Kommissionen, er der også bestemmelser i vores nye forretningsorden, der siger, at kommissionsformanden eller et andet medlem af Kommissionen skal komme og afgive en redegørelse for Parlamentet umiddelbart efter Kommissionens møder, hvis vi måtte anmode om det, og lade sig underkaste en halv times spørgsmål om de beslutninger, der er blevet truffet ved dette møde. Dette illustrerer atter, at Kommissionen står til ansvar over for Parlamentet for sin politik, men vil give Kommissionen mulighed for at orientere Parlamentet direkte frem for pressen om de beslutninger, den har truffet som vores udøvende magt. Den første orientering om de trufne beslutninger vil blive givet her, og den første reaktion vil komme fra direkte valgte medlemmer, der stiller spørgsmål til Kommissionen.
Vi vil også forsøge at sætte liv i forhandlingerne i Parlamentet. Som De ved, har vi nu forhandlinger med lange lister af talere. Vi har eksperimenteret med det, vi i sin tid kaldte Delors-proceduren, hvor formanden i en time blot giver ordet til enkelte medlemmer, der beder om ordet. Vi kodificerer begge systemer i forretningsordenen - ingen af dem er der eksplicit for øjeblikket - men vi vil kombinere de to. Forhandlingen kunne begynde med de sædvanlige runder af talere fra hver enkelt politisk gruppe, men en time, en halv time eller blot 10 minutter kunne afsættes til sidst, hvor nogle få ekstra talere kunne få ordet, således at medlemmer, der har siddet der gennem hele debatten og lyttet tålmodigt til de fremsatte synspunkter, kan komme ind og svare til slut. Nogle, der allerede har talt, ønsker måske at komme tilbage og svare til slut. Det vil live vores forhandlinger en smule op og gøre dem mere appellerende for offentligheden uden at fratage de enkelte grupper deres ret til at få deres passende andel af taletiden.
Vi sørger også for, at forretningsordenen, hvor det måtte være nødvendigt, bliver omskrevet i et kønsneutralt sprog. Det var kvindernes internationale kampdag i går, og jeg ved, at mange af vores kvindelige kolleger føler sig krænket over, at forretningsordenen på nogle sprog kun henviser til medlemmerne i hankøn - til han og ikke til han eller hun - og ændringerne af forretningsordenen vil også tage sig af dette særlige problem.
Der er også mindre ting, der bliver taget op i disse ændringer af forretningsordenen. Jeg vil ikke komme ind på dem alle her. Der bliver ryddet op i mange mindre detaljer, og vi søger at forbedre procedurerne, hvor det måtte være muligt. Hver for sig er mange af disse ændringer små, men tilsammen vil de forbedre Parlamentets arbejdsmetoder og -gange. De vil også gøre Parlamentet mere åbent og gennemsigtigt.
Der er gået næsten et år med at samle denne pakke - et år med hårdt arbejde i Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Jeg må hylde mine medordførere, hr. Fayot i hans egenskab af formand for udvalget, hvor han har haft en drøj tid, men har håndteret det yderst godt, alle udvalgets medlemmer, ja og andre udvalg, der har fremsat udtalelser og forslag til os og sidst, men ikke mindst udvalgets sekretariat, der har lagt et enormt arbejde i denne betænkning.
Efter et års hårdt arbejde har jeg tillid til, at vi har samlet en pakke, der er retfærdig og afbalanceret, og som kan opnå så godt som samstemmighed på tværs af de fleste politiske grupper her i Parlamentet. Jeg har ingen betænkeligheder ved at anbefale denne pakke for Parlamentet.

Formanden
Tak, hr. Gutiérrez Díaz. Afstemningen finder ikke sted i morgen, men torsdag formiddag. Det præciserer jeg i øvrigt om et øjeblik.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, som det allerede er blevet sagt af de to ordførere, som har talt før mig, så er denne øvelse med ændring af forretningsordenen og selve forretningsordenen i almindelighed først og fremmest en sameksistensformel, hvor vi som resultat bør kunne se alle Parlamentets interesser afspejlet, og overvejelserne hos alle dem, der udgør dette Parlament, ja endog overvejelserne hos alle dem, der er bag kulisserne, og som udfører et meget væsentlig arbejde, som der allerede er blevet udtrykt anerkendelse af. I denne forstand vil jeg ikke alene tilslutte mig den hyldest, som de to andre ordførere har givet udtryk for, men vil også gerne takke de tekniske tjenestegrene, ikke alene og specielt dem under Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, men generelt alle Parlamentets tjenestegrene, og i særdeleshed de ansatte i Det Europæiske Folkepartis Gruppe, som har ydet mig en enorm støtte.
Fru formand, jeg har sagt, at vores forretningsorden er en sameksistensformel og et kompas for Parlamentets arbejde. Men en forretningsorden er mere end det, og det skal man huske. Den er et symbol, den er et banner, den er et program, og den er overvejelse. Det er en institutions indre forfatning, den er et kompendium for og en afspejling af, hvordan dette Parlament værdsætter sig selv og ser sig selv i den interinstitutionelle balance. Det, det har været i løbet af sin korte og frugtbare histore, sammen med visionen og projekteringen af det, det ønsker at være i processen med opbygningen af det nye Europa. Enhver ændring af forretningsordenen skal derfor utvivlsomt tage hensyn til traktaten, men også være opmærksom på, at traktaten som enhver anden juridisk institution tillader en vis fortolkning, som gør, at den anvendes i overensstemmelse med tidens ånd. Forretningsordenen skal være praktisk og realistisk uden at tabe sin symbolske værdi af syne. Den skal respektere alle, den skal respektere grupper - store som små - og individer, og den skal kort sagt skabe en tydelig ligevægt mellem den træghed, der skyldes det faktum, at det har været et Parlament uden kompetencer, og den nye virkelighed for Parlamentet, at det er nået dertil, hvor det er medansvarligt for lovgivningen, næsten på lige fod med Rådet.
Ændringsforslagene, fru formand, er alle vigtige. I en forretningsorden for et parlament kan selv det mindste spørgsmål give anledning til meget vidtrækkende politiske konsekvenser, og det har vi for nyligt haft nogle eksempler på. Og de kan på grund af deres forskellige karakter opdeles i tre grupper.
For det første er der dem, der har direkte politiske konsekvenser og er af politisk karakter, og blandt disse vil jeg gerne fremhæve ændringsforslag 15 om sammensætningen af de politiske grupper, som nogle sikkert vil kritisere, men det drejer sig om, hvad den europæiske integration er. Hvis vi i Europa er på vej mod en større integration, så er det meningsløst, at der i dette Parlament, som repræsenterer alle de europæiske folk, er en politiske gruppe, som kun er sammensat af én bestemt nationalitet.
Der er også kommet tilstrækkelig mange bemærkninger til ændringsforslag 16 om valg af formanden for Europa-Kommissionen. Jeg mener, at vi med vores fortolkning har respekteret traktaterne, for sådan skal det være, men den udnytter til det yderste det forhold, at dette Parlaments ratifikation af udnævnelsen af formanden i kraft af Amsterdam-traktaten er en del af processen til valg af formanden for Kommissionen, og dette er afspejlet i vores forretningsorden.
Man bør også fremhæve de udtalelser om de store linjer i den økonomiske politik, som fastlægges i Amsterdam-traktatens artikel 99, og ligeledes artikel 24, som til det yderste udnytter de muligheder, som ligger i Traktaten om oprettelsen af De Europæiske Fællesskaber.
Jeg vil ikke tale mere om den højtstående repræsentant, for man har allerede kommenteret hans funktion. Men jeg vil gerne forsvare min gruppes ændringsforslag, som nuancerer, og jeg mener, at det fjerner, en vis voluntarisme, som findes i det nuværende ændringsforslag 129. Om forholdet til de andre institutioner vil jeg gerne fremhæve, at man styrker forholdet til de nationale parlamenter samt forholdet til Regionsudvalget og Det Økonomiske og Sociale Udvalg. Og jeg vil også gerne nævne ændringsforslag 28 om de interinstitutionelle aftaler, som giver en slags indfødsretsbevis til disse grundlæggende retsakter, som har så stor betydning for os, og de sikrer især gennemsigtighed, retssikkerhed og aktindsigt.
Jeg har talt om gennemsigtighed. I denne forbindelse har man nævnt et nyt kapitel 17 A, som klart afspejler de nye rettesnore, som Amsterdam-traktaten fastlægger. Og jeg kunne utvivlsomt fortsætte med at tale om spørgsmålene vedrørende den tredje søjle, menneskerettighederne og respekten for traktatens principper.
Jeg vil også gerne kort tale om den anden gruppe af ændringsforslag, om de ændringsforslag som direkte vedrører de nye lovgivningsmæssige beføjelser.
Og her vil jeg gerne understrege, at alle disse ændringsforslag tjener to formål: På den ene side at fremme den interinstitutionelle dialog, at fremme de interinstitutionelle forbindelser, at fremme den nødvendige forening af de ikke-formaliserede intentioner mellem Kommissionen, Rådet og dette Parlament og på den anden side at forenkle og ajourføre de procedurer, der allerede eksisterede tidligere.
Jeg vil kort omtale spørgsmålet om retsgrundlaget. PPE-gruppen har sammen med Den Liberale Gruppe fremsat et ændringsforslag desangående. Jeg finder, at Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheders hidtidige ret til indblik, og sådan burde det blive ved med at være, har båret meget frugt. Man må ikke glemme, at en strid om retsgrundlaget i sidste instans vil betyde, at der rejses en sag for Domstolen, og at vi derfor bør fastholde Udvalget om Juridiske Anliggenders særlige indblik og nævnte udvalgs særlige kompetencer.
Jeg har, fru formand, talt om den historiske træghed. Og hermed kommer jeg ind på den tredje gruppe af ændringsforslag. Hr. Fabre-Aubrespy har omtalt dem. Eftersom dette Parlament tidligere har været et Parlament uden kompetencer, har det stadig visse procedurer, hvoraf nogle er blevet forenklet, og hvor andre burde forenkles endnu mere. Men viljen er til stede. Vi mangler stadig visse ændringer, som ikke går længere end Amsterdam-traktaten, men som er en uundgåelig følge af nævnte traktat, eftersom det drejer sig om at tilpasse denne balance mellem Parlamentets tidligere funktioner, historiske som jeg har sagt det, og de nuværende som medansvarlig for lovgivningen. Vi har således forsøgt at rationalisere taletiden og midlerne samt at forenkle og ajourføre procedureformerne med de nye teknologier.
Og når vi taler om midler, nye teknologier og taletid, så er min tid opbrugt. Fru formand, jeg finder, at dette, uden at det er et perfekt værk, og uden at jeg vil underskrive samtlige ændringsforslag, er en tydelige afspejling af, hvad denne institution er, en slagkraftig institution, en levende institution og en institution, som man ønsker, og som man ved, står i centrum for opbygningen af det nye Europa.

Formanden
Vi har inkorporeret en række betænkninger i denne debat, nemlig betænkningerne fra hr. Ford, hr. Fabre-Aubrespy, hr. Vecchi, hr. Nordmann, hr. Voggenhuber, hr. Fayot, hr. Wijsenbeek og hr. Spiers.

Ford
Fru formand, jeg vil indlede med at lykønske de tre ordførere med deres fælles betænkning om ændring af Parlamentets forretningsorden i lyset af Amsterdam-traktaten. Den indeholder en hel masse arbejde, der vil understøtte Parlamentets evne til at gøre fuld brug af sine beføjelser og, som hr. Corbett siger, strække dem så langt, det overhovedet er muligt.
Der er nogle her i Parlamentet, der siger om Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, at det er lige så spændende som at se maling tørre på 11 sprog. Den kendsgerning, at der er mange, der er af denne opfattelse, påvises ved den fart, hvormed salen tømtes, da De sagde, at vi skulle til at tale om forretningsordenen. Ikke desto mindre tænker jeg ofte på, at medlemmerne af Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet er Parlamentets scenefunktionærer - de ubesungne helte, uden hvem denne institutions politiske stjerner ville miste deres glans.
Hr. Corbett og hans kolleger har skitseret denne betænknings hovedindhold helt fint. Jeg vil koncentrere mig om aspekter i de ni andre betænkninger fra Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, der er blevet forelagt samtidigt, og navnlig rækken af ændringsforslag om spørgsmålene om oplysninger vedrørende medlemmernes økonomiske interesser.
Med vedtagelsen af Nordmann-betænkningen og min egen betænkning om kontrol og registrering af lobbyister i 1996 gjorde Parlamentet et enormt fremskridt med hensyn til gennemsigtighed og åbenhed. Vi ved nu, at hvert enkelt medlem har fem skygger bag sig. Der er 3.000 lobbyister, der forsøger at forme 600 medlemmers synspunkter. En dialog med arbejdsgiver-og arbejdstagerrepræsentanter, forbrugergrupper, repræsentanter for fremmede regeringer og miljø- og menneskerettighedsorganisationer er både nødvendig og ønskelig. Men dialogen bør ikke blive til ejerskab. Medlemmerne må ikke blive betragtet som produkter på hylderne i en slags politisk supermarked, som kan købes af dem, der har pengene til det. Disse betænkninger udfylder en række huller i systemet.
For det første behandler ændringsforslag 10 i min egen betænkning tidligere medlemmers forpligtelser. Vi har for nærværende en uklar situation, hvor tidligere medlemmer er æresmedlemmer, hvilket tidligere har ført til forvirring, hvor folk har troet, at de er seniormedlemmer af denne institution og ikke forhenværende medlemmer af institutionen. Mit ændringsforslag pålægger Præsidiet den opgave at fastsætte rettigheder og privilegier for tidligere medlemmer uden nogen som helst form for skelnen.
For det andet har vi ændringsforslag 110 i Wijsenbeek-betænkningen, som ændrer artiklen om oplysning om økonomiske interesser, således at medlemmer med en direkte økonomisk interesse mundtligt skal oplyse om en sådan interesse, inden de tager ordet i udvalg eller plenum.
For det tredje vil ændringsforslag 112 i Spiers-betænkningen pålægge formændene for de tværpolitiske grupper at udarbejde en årlig erklæring om enhver bistand, som sådanne grupper måtte have modtaget i kontanter eller naturalydelser, og gøre den tilgængelig for offentligheden.
For det fjerde behandler ændringsforslag 111 to problemer. I første del behandler den en mindre gruppes manglende erklæring af deres økonomiske interesser - der var tale om ni i 1996 og 21 i 1997. Det vil betyde, at deres navne efter en sidste advarsel fra formanden vil blive offentliggjort i protokollen for vores møde og derefter vil de, hvis de stadig ikke opfylder deres forpligtelse, blive suspenderet fra Parlamentet.
I anden del gøres det klart, at der skal gives oplysninger om ydelser til en værdi, der overstiger ECU 100. For nærværende synes der at herske en stor del uklarhed omkring, hvor store sådanne ydelser skal være, før der skal afgives en erklæring.
Og endelig gør ændringsforslag 2 fra hr. Vecchi det klart, at valgs prøvelse af et medlem efter valg eller udnævnelse af nye medlemmer kun kan finde sted, når der foreligger behørigt udarbejdede skriftlige erklæringer om økonomiske interesser, og at de ikke vil få lov til at indtage et valgt hverv i Parlamentet eller blive repræsenteret i nogen delegation, før de har udarbejdet deres erklæring om økonomiske interesser.
I det klima, der for nærværende hersker blandt offentligheden, skylder vi vores vælgere og os selv ikke blot at arbejde på en fair og ordentlig måde, men også at lade Europas folk se, at vi gør det.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, mine kære kolleger, den betænkning, jeg blev anmodet om at udarbejde, vedrørte en meget specifik og meget lille del af de ændringer, der foreslås i dag. Det drejer sig om den nuværende artikel 8 i vores forretningsorden, nærmere betegnet om stk. 3 og stk. 5 vedrørende betingelserne for medlemmer af Europa-Parlamentets mandatnedlæggelse, der af og til kan volde problemer.
Der hersker rent faktisk en vis usikkerhed omkring den dato, hvorfra mandatnedlæggelsen har virkning på grund af en juridisk set lidt uheldig skelnen mellem på den ene side de formelle betingelser for mandatnedlæggelsen - først pr. brev og derefter ved meddelelse i en protokol - og på den anden side datoen for mandatnedlæggelsens virkning i henhold til det nuværende stk. 5 i artikel 8. Meddelelsen af mandatnedlæggelsen i en protokol var ment som et ufravigeligt krav for mandatnedlæggelsens virkning. Det er en garanti for Parlamentets medlemmer, og der er ikke tale om at ændre på denne bestemmelse.
Derimod har vi spurgt os selv, om fremgangsmåden med brevet om mandatnedlæggelse og optagelse i protokollen skal opretholdes, og vi er kommet til den konklusion, at forretningsordenen på dette punkt kunne forenkles ved at bestemme, at mandatnedlæggelsen på den ene side notificeres i en protokol, der udarbejdes i henhold til bestemmelserne i det nuværende stk. 3, uden krav om fremsendelse af brev om mandatnedlæggelsen, og at mandatet på den anden side konstateres ledigt fra den dato, som det afgående medlem angiver i protokollen. Dette punkt vil ikke længere kunne fortolkes forskelligt, hvis Parlamentet vedtager ændringsforslagene 6, 7 og 9, som jeg i øvrigt mener, der var bred opbakning omkring i Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet.
Jeg vil nu gerne tale om betænkningen som helhed og forklare, hvorfor jeg på min gruppes vegne er imod dens vedtagelse. Jeg mener ganske enkelt, at betænkningen har givet et forkert svar på det spørgsmål, der blev stillet, og at den på uklog vis har rejst nogle spørgsmål, som ikke var blevet stillet.
For så vidt angår gennemførelsen af Amsterdam-traktaten, fastholder jeg, at denne gennemførelse er forhastet, for det første - og i denne forbindelse kan professor Duhamel måske huske, at parlamentet i den stat, han repræsenterer, udgøres af to kamre - fordi denne ratifikation stadig på nuværende tidspunkt er genstand for diskussion i det franske parlament, og for det andet fordi de bestemmelser, der bliver vedtaget, træder i kraft ved næste session, da der ikke er fastsat nogen ikrafttrædelsesdato. Det vil sige, at de træder i kraft, inden traktaten er ratificeret. Men teksten går også længere end til Amsterdam-traktaten. Det er især tilfældet med ændringsforslag 28, der bekræfter de interinstitutionelle aftaler, der er juridisk tvivlsomme. Det er endvidere tilfældet med ændringsforslag 67 og 68 vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Betænkningen beskæftiger sig således på uklog vis med spørgsmål, som Formandskonferencen ikke bad den om at behandle. Det er tilfældet med ændringsforslag 90, der bestemmer, at ændringsforslag, der gensidigt udelukker hinanden, skal afvises, hvilket er en meget usikker bestemmelse. Det er ligeledes tilfældet med ændringsforslag 96, der bestemmer, at udvalgenes sammensætning i størst mulig grad skal afspejle sammensætningen af plenarforsamlingen. Det er endvidere tilfældet med ændringsforslag 14 vedrørende afsættelse af en af vores kolleger, der er valgt i Parlamentet til et hverv, og med ændringsforslag 78. Jeg har angivet disse forskellige forbehold i en mindretalsudtalelse, og alle interesserede kolleger er velkomne til at konsultere den.

Vecchi
Fru formand, de senere års praksis med hensyn til valgs prøvelse har ført til en række procedurer og fortilfælde, hvor man har givet en bred fortolkning både af det, der står i akten af 20. september 1976, og af indholdet i artikel 7 og 8 i Europa-Parlamentets forretningsorden.
Det er således blevet vigtigere at efterprøve gyldigheden af mandatet hos dem, der er valgt til Europa-Parlamentet, samt betingelserne for mandatets ophør og fuldgyldigheden af den parlamentariske status.
Der er naturligvis tale om et komplekst emne, hvor et hav af fælles bestemmelser - der er fastlagt i traktaterne og forretningsordenen - og nationale bestemmelser krydser hinanden. Der eksisterer desuden en lang række væsentlige gråzoner, hvor grænserne mellem nationale beføjelser og fælles bestemmelser ikke altid er lige klare.
Der bliver en større klarhed med hensyn til beføjelser og kompetencer, når såvel den ensartede valgprocedure som parlamentsmedlemmernes fælles statut træder i kraft.
Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet har dog pålagt mig at udarbejde en betænkning - der indgår i den fælles betænkning, som vi drøfter i dag, nemlig i form af ændringsforslag 2, 3, 4, 5 og 8 - med henblik på at udnytte hele det råderum, traktaterne giver i dag, for at gøre Europa-Parlamentets kompetence så stor som muligt, så man sørger for, at Parlamentets sammensætning er og forbliver sådan, som vælgerne reelt har ønsket det, og at der ikke er nogen uretmæssige hindringer for den fulde udøvelse af parlamentsmandatet.
I nogle af ændringsforslagene foreslås det for det første, at man medtager en praksis i forretningsordenen, som man allerede har benyttet sig af under denne valgperiode, såsom pligten til at skrive under på erklæringer om, at der ikke er uforenelighed eller finansielle interesser.
For det andet har man til hensigt at stadfæste Parlamentets beføjelse til at holde øje med de mandatophør, der finder sted på nationalt plan.
Endelig giver man Parlamentet beføjelser til at kræve et loyalt samarbejde af medlemsstaternes myndigheder, når det gælder videresendelsen af alle informationer, der har at gøre med udøvelsen af mandatet, og som vedrører de nationale valgbestemmelser eller tildelingen af nationale opgaver til medlemmer af Europa-Parlamentet.
Ændringsforslag 4 er særligt vigtigt. Det giver Parlamentet mulighed for at samarbejde med de nationale myndigheder, hvad angår de procedurer, der kan føre til mandatbortfald for et medlem af Europa-Parlamentet.
Med vedtagelsen af disse ændringsforslag bliver der taget endnu et skridt i retning af, at medlemmerne af Europa-Parlamentets status bliver et fællesskabsanliggende, hvilket er en grundlæggende betingelse for, at vores institutioner kan fungere korrekt, og at Europa-Parlamentets rolle kan blive styrket.

Nordmann
Fru formand, jeg skal allerførst præsentere min - mængdemæssigt beskedne - andel i denne samlede betænkning. Den vedrører den nærmere fastlæggelse af bestemmelserne i vores forretningsorden om fremlæggelse af mindretalsudtalelser, og jeg er glad for organisationen af arbejdet, der gør, at De kan være formand for dette møde, eftersom vi i en tidligere lovgivningsperiode var med til at fremsætte en mindretalsudtalelse, hvor vi stødte på de vanskeligheder, der er forbundet med gennemførelse af forretningsordenen, sådan som den så ud dengang, og sådan som den for størstedelens vedkommende endnu ser ud den dag i dag.
Det handlede - og handler således stadig - om fastlæggelse af de betingelser, der skal opfyldes, for at en sådan mindretalsudtalelse kan opføres i begrundelsen, og den overordnede idé har været at genbruge den teknik og model, om jeg så må sige, der ligger til grund for stemmeforklaringen i dens skriftlige form, sådan som den forefindes i vores forretningsorden. Det vil altså sige, at udtalelsen begrænses til et vist antal ord.
Der skulle endvidere findes et sted, hvor denne mindretalsudtalelse kunne fremlægges. Udtalelsen bør fremlægges, formuleres i forbindelse med udvalgsafstemningen om teksten som helhed. Det er i det øjeblik, man går fra drømmerierne, legen med tankerne og de løse idéer til en klart identificerbar, formel udtalelse. Såfremt der på trods af vores arbejde stadig rejses spørgsmål til forretningsordenen, og såfremt vi ikke har taget fuld højde for de mange forskellige forhold, der spiller ind, skal der naturligvis være et voldgiftsorgan, og vi mener, at udvalgsformanden kan afgøre de stridigheder, der eventuelt måtte opstå på trods af denne forbedring af forretningsordenen. Dette er meningen med ændringsforslag 99 vedrørende artikel 146, stk. 3.

Voggenhuber
Fru formand, kære kolleger, selvfølgelig er det rigtigt at konstatere eller kritisere, at denne betænkning sigter langt videre end de konsekvenser, der er nødvendige i medfør af Amsterdam-traktaten, og dermed også går videre end den opgave, der var blevet tildelt. Men det er egentlig ikke mit problem. Min kritik går på den ånd, der ligger bag disse ændringer. Jeg mener, at vi ved en så omfattende ændring af forretningsordenen må spørge os selv, om det virkelig medfører en demokratisering af Parlamentet.
Prøvestenen for et parlaments demokratiske kultur er mindretallets rettigheder. Er de blevet styrket eller svækket her? Jeg mener ikke, det er vanskeligt at konstatere, at de små gruppers, mindretallet, rettigheder indskrænkes, at det enkelte parlamentsmedlems rettigheder ikke styrkes, at flertallets rettigheder og bureaukratiseringen af Parlamentet vokser som følge af de talrige ændringer. Jeg synes, det er beklageligt, at flertallet af Parlamentet ikke benytter lejligheden til at tage de første væsentlige skridt hen imod en demokratisering af Parlamentet, men derimod snarere en afdemokratisering.
Når hr. Corbett især har fremhævet Kommissionens position i den fremtidige integration og i grunden sigter mod en europæisk regering, skal han efter min mening også notere sig, at en sådan position som regering får konsekvenser for Parlamentet, nemlig at Parlamentet opdeles i en opposition og regeringspartier. Det gør efter min mening spørgsmålet så prekært, at mindretallets rettigheder ikke styrkes, men derimod svækkes.
Eksemplerne herpå er talrige. Jeg vil nævne tre: mistillidvotummet mod ledende funktionærer i Parlamentet - der er ikke engang en eneste gruppe, der har ret til at fremlægge sit mistillidsvotum - underskrifterne til initiativer forhøjes fra 29 til 32, det bliver vanskeligere at fremsætte beslutningsforslag. Det er det modsatte af en demokratisering af Europa-Parlamentet. Det er flertallets forsøg på at skaffe sig fordele, og jeg beklager denne udvikling, fordi den ikke gavner Europa-Parlamentet, i hvert fald ikke dets demokratiske kultur.

Fayot
Fru formand, jeg vil gerne knytte en bemærkning til artikel 168 (ny), det vil sige ændringsforslag 109, der er fremkommet på baggrund af en initiativbetænkning. Det drejer sig om den sidste artikel i vores forretningsorden, mere præcist bilagene. Bilagene er ikke forretningsordenen som sådan, men de er alligevel en del af forretningsordenen, og vi har med denne nye artikel 168 forsøgt at gøre strukturen af bilagene lidt klarere ved at opdele dem i tre kategorier:
En første del, der omfatter gennemførelsesbestemmelserne for forretningsordenens procedurer og bestemmelser, der vedtages med simpelt flertal i Parlamentet.-En anden kategori, der vedrører de bestemmelser, der gennemføres ved anvendelse af specifikke normer i selve forretningsordenen, f.eks. vi bruger dette som et forklarende eksempel - artikel 9 om adfærdsreglerne. Gennemførelsesbestemmelserne til adfærdsreglerne vedtages med absolut flertal. Endvidere indeholder vores forretningsorden bestemmelser om Formandskonferencens nedsættelse af stående og midlertidige udvalg i henhold til artikel 135 i vores forretningsorden.-En tredje serie, der omhandler de interinstitutionelle aftaler og en lang række procedurer, der hjælper med til at organisere Parlamentets arbejde.Jeg mener, at bilagene med en sådan underopdeling bliver mere overskuelige og lettere tilgængelige.
Fru formand - undskyld - fru forkvinde, jeg vil gerne komme med en sidste bemærkning. Vi behandler for øjeblikket otte betænkninger fra Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet sammen med betænkningen fra Corbett-Palacio-Gutiérrez. Det er en måde for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet at få tømt skufferne på. Jeg synes ikke, det er en særlig god løsning, men det er da bedre end ingenting.

Formanden
Tak, hr. Fayot. Jeg kan se, at De med rettelsen til »fru forkvinde« allerede har gennemført hr. Corbetts forslag.

Wijsenbeek
Fru formand , jeg siger »mand«, da den stilling, De beklæder, svarer til en funktion. Man bør således ikke se Dem som en person, men som en funktion.
Når nu det er på plads, fru formand, vil jeg gå tilbage til mit modersmål, nederlandsk, da forretningsordenen foreligger på alle vores respektive sprog, og det må jeg hellere holde mig til.
Jeg vil starte med at sige, at jeg ikke vil behandle min egen betænkning. Det har hr. Ford allerede gjort godt. Jeg mener, at det skal gøres klart over for kollegerne, når man behandler et emne, som man selv er involveret i.
Jeg vil derfor begynde med at lykønske hr. Corbett med hans udførlige og indviklede arbejde. Det gælder også til en vis grad for begge medordførere, fru Palacio og hr. Gutiérrez Díaz, hvoraf sidstnævnte betragtes som repræsentant for de mindre grupper. Det har jeg ærligt talt ikke mærket meget til.
Lad os fastslå, at Parlamentet har gjort fremskridt med denne revision med hensyn til at blive et rigtigt parlament, men at det endnu ikke er blevet voksent. Derfor er denne generelle revision ikke tilstrækkelig. Hvorfor siger jeg det? Fordi vi stadigvæk deler vores debatter op i små stykker, hvori alle nationaliteter, partier og nuancer får ordet hver for sig, fordi der ikke er én repræsentant fra grupperne, der kan yde et grundlæggende bidrag til debatten. Endvidere fordi der samtidigt ikke finder en rigtig dialog sted med Rådet og Kommissionen, hvor Parlamentet siger noget, som Rådet og Kommissionen reagerer på, hvorefter Parlamentet får mulighed for en anden runde.
En sidste bemærkning til hr. Voggenhuber. Han overdriver, for det er ikke en forretningsorden for de store grupper. Det bekræfter kun den nuværende situation. Jeg beklager, at jeg har overskredet tiden. Det skyldes Rådets uopmærksomhed.

Spiers
Fru formand, jeg vil tale om det, der var mit bud på at nå udødelig status her i Parlamentet som Spiers-betænkningen, men som nu blot er blevet til ændringsforslag 112 i denne meget større betænkning.
For nogle år siden blev Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet bedt om at udvide de bestemmelser, der fastslår, at individuelle medlemmer skal oplyse om enhver støtte, de har modtaget udefra, til også at omfatte de tværpolitiske grupper. Dette har vist sig at være overraskende kompliceret, dels fordi man ikke har kunnet nå til enighed om en definition af, hvad en tværpolitisk gruppe er for noget, og dels fordi nogle grupper, der hos gruppeformændene er registreret som tværpolitiske grupper, ikke modtager støtte udefra, mens nogle andre grupperinger af medlemmer, som ikke anses for at være tværpolitiske grupper, modtager sådan støtte. Derfor taler ændringsforslaget om grupperinger af medlemmer, både tværpolitiske grupper og andre uofficielle medlemsgrupperinger. Disse vil nu skulle give oplysninger om enhver ydelse, de måtte modtage, hvad enten det er i form af kontanter eller naturalydelser, hvilket også omfatter sekretariatsstøtte, støtte til undersøgelser m.v.
Sådanne grupperinger i Europa-Parlamentet spiller ofte en værdifuld rolle. Der er ikke noget væsentligt problem med politiske grupperinger i Europa-Parlamentet, og de gældende artikler i forretningsordenen, der kræver, at medlemmerne skal give oplysning om enhver betydelig støtte, de måtte modtage, omfatter også støtte modtaget via en tværpolitisk gruppe. Men der hersker bekymringer omkring de tværpolitiske grupper, og der er helt klart en mangel på gennemsigtighed. Disse ændringer af forretningsordenen skulle gøre alting meget mere åbent.
Endelig får kvæstorerne til opgave at udarbejde detaljerede regler. Disse bør omfatte et krav om, at grupper, der modtager støtte udefra, bør indgive deres mødereferater og deltagerlister til Europa-Parlamentet, og at disse bør være offentligt tilgængelige. Det vil gøre det muligt for alle at se, hvem der måtte øve indflydelse på hvem.

Spencer
Fru formand, det er en nem opgave, jeg har at udføre for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender. Vores forslag er både blevet accepteret og nu forklaret af ordførerne. Det er vores overbevisning, at det er dette Parlaments legitime ret at drøfte, fremsætte forslag til og stille spørgsmålstegn ved foranstaltninger truffet af den udøvende magt inden for det udenrigspolitiske område - det være sig både af Kommissionen og Rådet.
Den højtstående repræsentant vil være nøglen, og det forekommer mig at være en sag af meget vigtig karakter, at vi, når den højtstående repræsentant først er udnævnt, sammen med formændene for medlemsstaternes parlamenters udenrigspolitiske udvalg afholder en høring for at se nærmere på mandat og intentioner for den heldige kandidat, hvem det end måtte blive.
Det forekommer mig også - og det har vi med i vores udkast til udtalelse - at en lignende procedure bør være tilgængelig for os, når der skal udnævnes særlige repræsentanter, udsendinge og EU-ambassadører. Så jeg kan helhjertet gå ind for ændringerne til forretningsordenen.
Jeg vil gerne komme med en personlig bemærkning og foreslå Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet noget, som det måske kunne tænke sig at tage op i det næste Parlaments embedsperiode. Jeg kan spore en snigende forøgelse af Formandskonferencens magt over Parlamentets interne organisation, en magtforøgelse på bekostning af Præsidiet, Udvalgsformandskonferencen, Kvæstorkonferencen, og hvad, der er endnu vigtigere, på bekostning af denne plenumkonference.
Jeg har haft lejlighed til at se denne Formandskonference i aktion. Den har ustandselig for meget arbejde og er ofte dårligt orienteret. At gøre Formandskonferencen til opmand i sidste instans for enhver beslutning i dette Parlament ville være forkert og en stor fejltagelse. Jeg er fuld af beundring for lederne af de to store grupper, men for at bruge Verdenshandelsorganisationens terminologi er de Parlamentets to store elefanter. De kan ikke være eksperter i alt. De er begge ledere af komplekse koalitioner. Deres fælles stemmekraft i Formandskonferencen vil føre til en ledelse af dette Parlament af et »fællesstyre af forvirrede«.
Det ville blive en sand prøve af dette Parlaments demokratiske styrke, hvis det kan se sit lederskab i øjnene og ændre dets forretningsorden i overensstemmelse hermed i den næste embedsperiode.

Theato
Fru formand, først en anerkendelse og lykønskning til ordføreren for hendes omfattende arbejde. Revisionen af forretningsordenen tager hovedsageligt sigte på de fornyelser, som Amsterdam-traktaten bringer. Budgetkontroludvalget har kun foreslået nogle få ændringer, for Amsterdam-traktaten ændrer hverken dechargeprocedurens forløb eller natur grundlæggende. Der blev kun fremsat to ændringsforslag. Det første vedrører det institutionelle ansvar ved tilsidesættelse af finansinspektørens nægtelse af påtegning, som vi gerne så overdraget til formanden for institutionerne igen. For det andet understreges det, at der ikke er nogen vekselvirkning mellem følgerne af decharge og proceduren i henhold til EF-traktatens artikel 138b i forbindelse med at opfordre Kommissionen til egnede forslag til retsakter via en initiativbetænkning. Desværre er de to forslag hidtil ikke blevet vedtaget.
Nu er der dog sket en udvikling. Nægtelsen af decharge sidste december har afsløret en række uforenelige punkter mellem traktatens bestemmelser og forretningsordenens bilag V. Dette skal udbedres så hurtigt som muligt for at sikre et »vandtæt« forløb og en afslutning på dechargeproceduren. Vi skal lykønske Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet med, at det behandler dette problem med iver og grundighed. Vi afventer fulde af tillid den snarlige betænkning af hr. Fayot, der vil oplyse os i forbindelse med dette vanskelige emne.

Heinisch
Fru formand, kære kolleger, Udvalget for Andragender opfordrer indtrængende Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet til at tage hensyn til følgende punkter, når Europa-Parlamentets forretningsorden skal tilpasses Amsterdam-traktatens bestemmelser. Udvalget for Andragender glæder sig under henvisning til Europa-Parlamentets forretningsordens artikel 157 (1), stk. 2, over Udvalgsformandskonferencens retningslinjer for Parlamentets faglige udvalgs behandling af andragender.
Det er imidlertid nødvendigt at udvide det vellykkede samarbejde mellem Europa-Parlamentet og Den Europæiske Ombudsmand yderligere, også at forankre det tilstrækkelig præcist i forretningsordenen. Vi foreslår derfor, at bilag VI og XX (kompetenceområder for Parlamentets stående udvalg) præciseres, og at kompetenceområderne for Udvalget for Andragender fastsættes, hvad angår forbindelserne til Ombudsmanden. Vi mener desuden, at kapitel XX, artikel 161 (Ombudsmandens virke) skal præciseres, hvad angår bestemmelserne for fremlæggelse af årsberetninger og særberetninger som led i Ombudsmandens virke.
Det er vigtigt, at der i forretningsordenen medtages mere præcise bestemmelser for fremlæggelsen af Ombudsmandens årsberetninger og særberetninger og Europa-Parlamentets kontrol heraf. Hvis Ombudsmanden fremover skal fremlægge et større antal interims- og særberetninger om meget specielle spørgsmål, plæderer vi for, at de ikke alle sammen absolut skal behandles i plenarforsamlingen. Nogle af de spørgsmål, der behandles i disse beretninger, kunne behandles mere effektivt, hvis man gjorde brug af enklere og hurtigere procedurer, der i så fald skal udarbejdes. Disse procedurer kunne optages i forretningsordenen analogt med artikel 44 eller artikel 52.
Endelig ville det være passende at optage procedurer for uopsættelig behandling af Den Europæiske Ombudsmands beretninger i forretningsordenen, især i forbindelse med optagelsen af dem i dagsordenen for plenarmødet. Jeg vil gerne takke ordførerne og håber, at vores forslag bliver medtaget.

Rothley
Fru formand, min tak til ordførerne er forbundet med kritik af et punkt. Udvalget foreslår, at valget til formand for Kommissionen og til Kommissionen som helhed foregår ved afstemning ved navneopråb. Det er en alvorlig fejl! Bag ved regler ligger der tanker, idéer, koncepter, mål og strategier. Hvad forestillede stats- og regeringscheferne sig, da de skrev i traktaten, at der træffes beslutning om forslag til mistillidsvotum ved afstemning ved navneopråb? Den tanke, der ligger bag, er indlysende. Ved afstemning ved navneopråb opløses Europa-Parlamentet i nationale delegationer og politiske grupper. Derved sættes Parlamentet under pres, og derved kan Parlamentet blive kontrolleret. Det er formålet med en afstemning ved navneopråb.
Nu indfører vi det ved valget til formand for Kommissionen og til Kommissionen som helhed. Derved udsætter vi os også for presset, og derved bliver vi kontrolleret. Det er resultatet! Vi ville stå stærkere som Parlament, hvis afstemningen var hemmelig. Kommissionen ville i øvrigt også stå stærkere, hvis afgørelsen om votummet foregik ved hemmelig afstemning. Denne beslutning ville ikke have det rygte, at det var en fremtvunget afstemning. Derfor er det efter min mening en alvorlig fejl. Jeg kan ikke forestille mig, at mine kolleger virkelig ønsker det.
Derfor min appel om at støtte de ændringsforslag, der tager sigte på at lade afgørelsen om dette votum foregå ved hemmelig afstemning.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, PPE-gruppen går ind for de ændringsforslag, der er fremsat af Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Den har dog fremsat en række ændringsforslag - ændringsforslag 125 og følgende - der for størstedelens vedkommende er af teknisk art, og lad os derfor håbe, at de vil få tilstrækkeligt flertal i Parlamentet.
Jeg vil gerne kommentere de som altid interessante bemærkninger, som hr. Rothley er kommet med for Den Socialdemokratiske Gruppe. Han har faktisk helt ret. Selvom det er korrekt, at man også kan argumentere, at en så betydningsfuld afstemning som den om ratifikationen af udnævnelsen af formanden for Europa-Kommissionen bør være udstyret med de ydre symboler for dens betydning, og afstemning ved navneopråb har traditionelt haft denne betydning. Vi vil dog ikke desto mindre se nærmere på Den Socialdemokratiske Gruppes forslag.
På vegne af PPE-gruppen vil jeg gerne understrege nogle punkter, hvor gruppen enten ikke kan følge Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitets udtalelse eller har fremsat nogle temmelig nuancerede ændringsforslag, ikke teknisk nuancerede, men derimod politisk nuancerede. Idet jeg vender tilbage til de tre grupper af ændringsforslag, så er gruppen med hensyn til de politiske ændringsforslag imod det »interne mistillidsvotum«, som fastlægges i ændringsforslag 14. Vi finder ikke, at det betyder noget fremskridt, og at det i virkeligheden er et instrument, som ville betyde flere komplikationer end fordele.
Hvad angår ændringsforslag 124 om de interparlamentariske delegationer, som er fremsat af Den Socialdemokratiske Gruppe, er der alvorlige juridiske problemer. Man kan ikke i en delegation - der, når alt kommer til alt, er plenarforsamlingens delegerede organ - beslutte, at nogle medlemmer er førsteklassesmedlemmer, nemlig dem fra Præsidiet, og som er valgt af plenarforsamlingen, og nogle medlemmer er andenklassesmedlemmer, nemlig dem, der udnævnes af Formandskonferencen. PPE-gruppen forstår den idé, der ligger bag dette ændringsforslag, men finder, at den demokratiske idé, som bør være ledende for udformningen af alle dette Parlaments organer, også skal respekteres i de interparlamentariske delegationer.
Hvad angår udnævnelsen af den højtstående repræsentant, har vi fremsat ændringsforslag 129, som er mere nuanceret og respekterer traktaten mere, end det Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet har fremsat.
Med hensyn til de lovgivningsmæssige ændringsforslag er PPE-gruppen fuldstændig imod ændringsforslaget vedrørende artikel 53 om retsgrundlaget, og det er derfor imod ændringsforslag 38.
Hvad angår den tredje gruppe af ændringsforslag om de indirekte følger af at være blevet medansvarlige for lovgivningen, så fremsatte PPE-gruppen med hensyn til taletid, en bedre forvaltning af midlerne, oversættelser osv. og en tilpasning til de nye teknologier ændringsforslag 144, som nuancerer og smidiggør den gældende praksis for begrundelser. Der er et stort flertal mod ændringsforslag 90 om ændringsforslag, der gensidigt udelukker hinanden, og imod ændringsforslag 78 om indlæg af et minuts varighed.
Og endelig, fru formand, et ord om denne ændrings ikrafttræden. Vi bør være os bevidst, at disse ændringers ikrafttræden, som det er blevet sagt så udmærket af hr. Fabre-Aubrespy, skal afvente Amsterdam-traktatens ikrafttræden. Det er nødvendigt, at der ved konsensus fastsættes et mundtligt ændringsforslag eller et teknisk ændringsforslag inden torsdag for at undersøge dette forhold. Jeg foreslår på vegne af PPE-gruppen, at alle ændringsforslagene træder i kraft i den første mødeperiode efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden.

De Clercq
Fru formand, kære kolleger, jeg har kun ét minut, så derfor indskrænker jeg mit indlæg til ét enkelt punkt i forbindelse med Retsudvalgets kompetence, nemlig fastlæggelsen af retsgrundlaget. De ved, at det hidtil har været sådan, at alle parlamentariske udvalg har skullet rådspørge Retsudvalget, hvis der var usikkerhed om retsgrundlaget. Gennem ændringsforslag 38 foreligger der nu et forslag om i tvivlstilfælde at erstatte dette obligatoriske samråd med en informationspligt over for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Det er en meget farlig og negativ udvikling. Hvis alle udvalg selv kan fastlægge retsgrundlaget, vil det føre til flere kompetencekonflikter mellem udvalgene, og det vil blive svært at se en konsekvent linje med hensyn til, hvilke traktatartikler Parlamentet støtter sine beslutninger på. Min gruppe har derfor på ny indgivet ændringsforslag 138, hvori Retsudvalget skal rådspørges og ikke kun informeres ved tvivl om retsgrundlaget. Argumenter herimod om, at det blot forsinker sagen, er der taget højde for ved at medtage en hasteprocedure i ændringsforslaget. Jeg håber derfor, at dette ændringsforslag vedtages.

Sjöstedt
Fru formand, i dette omfattende arbejde er en meget stor del af forslagene jo klare forbedringer eller nødvendige tilpasninger til en ny situation med Amsterdam-traktaten. Der er dog endnu flere politiske afsnit, hvor man forsøger at gå meget længere ved at give Europa-Parlamentet mere magt, end der egentlig er basis for i Amsterdam-traktaten. Dertil hører f.eks. ændringsforslag 60, som handler om aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, ændringsforslag 69 om Rådets udenrigspolitiske repræsentant og ændringsforslag 16 om Kommissionens formand. Det er ikke acceptabelt, at man forsøger at gå længere, end traktaten egentlig giver hjemmel til.
Der er andre forslag i betænkningen, som heller ikke er acceptable. Det gælder ikke mindst ændringsforslag 90 om, at en gruppe ikke skal kunne fremlægge ændringsforslag med forskelligt politisk indhold. Jeg tror, at mange her indser, at den type censur ikke er ønskværdig. Vi ved alle, hvor forskellige opfattelserne kan være i de forskellige partigrupper. Jeg håber derfor, at forslaget vil falde bort på en eller anden måde.
Jeg synes også, at man her burde have taget chancen for at slå fast, at Parlamentets formand skal vælges for fem år, så man slipper for denne underlige proces, som indebærer, at de store grupper deler opgaven i to halvdele.

Crowley
Fru formand, jeg vil gerne takke ordførerne for det kolossale arbejde, de har gjort på dette område, og selvom jeg ikke er enig i meget af det, de har gjort, og deres endelige konklusioner, sætter jeg pris på deres flid og deres bestræbelser på at forsøge at nå frem til kompromisser, hvor det var muligt.
Som det allerede er blevet fremhævet af andre talere her i Parlamentet, er der en række indre uoverensstemmelser og elementer i denne fælles betænkning, der vil give os problemer i fremtiden. Her vil jeg især gerne henlede medlemmernes opmærksomhed på spørgsmålet om, hvorvidt vi skal vælge formanden for Kommissionen, eller om vi skal godkende udnævnelsen af formanden for Kommissionen. Og jeg vil ligeledes henlede opmærksomheden på forslaget om, at Formandskonferencen med 3/5 af de afgivne stemmer, der repræsenterer mindst tre grupper, kan vedtage at forelægge Parlamentet, der agerer med absolut flertal, et forslag om, at et valgt medlem her i Parlamentet skal fratræde sit hverv. Jeg finder det latterligt, at en person, der er valgt af Parlamentet - af de enkelte medlemmer her i Parlamentet - kan blive anmodet om at fratræde deres hverv ved en beslutning truffet af Formandskonferencen. Jeg har ingen problemer med at acceptere, at 3/5 eller 3/6 eller 3/7 af Parlamentet træffer en sådan beslutning, men det er absolut vanvittigt, hvis Formandskonferencen får mandat til at gøre det. Den rolle, som den højtstående repræsentant for udenrigspolitikken og de særlige udsendinge skal spille, skal også forelægges Parlamentet. Vi indfører nye restriktioner, som vi ikke har beføjelse til i henhold til traktaten.
Det glæder mig, at min gruppes ændringsforslag med hensyn til det antal, der skal til for at danne grupper, er blevet accepteret, og jeg håber også, at medlemmerne vil stemme for indlægget af et minuts varighed i begyndelsen af det første møde i hver mødeperiode, for det vil give os lejlighed til at rejse spørgsmål, der er af betydning i vores egne medlemsstater.
Det er vigtigt for os at sikre, at vores nye forretningsorden er klar, direkte og i stand til at tage sig af de egentlige beføjelser, vi har, og ikke forsøger at skabe nye. Hvad der er mest vigtigt er, at det ikke må glemmes, at parlamentsmedlemmernes værdighed og deres rettigheder som valgte repræsentanter for Europas folk må stå i forgrunden ved enhver formulering af vores forretningsorden.

Hager
Fru formand, ordførerne har ydet et grundigt og omfattende stykke arbejde - efter min mening for omfattende, fordi de foreslåede ændringer går videre end de nye punkter, der er indeholdt i Amsterdam-traktaten, og dermed også den opgave, der er pålagt dem. Mange af ændringerne blev elimineret allerede i udvalget, men der er nogle tilbage, som bekymrer mig.
Der er ét punkt, der ligger mig meget på sinde. Netop Europa-Parlamentet, som med rette har helliget sig beskyttelsen af mindretal, bør ikke glemme dette mål i omgangen med mindretal inden for dets egne fire vægge. Både forslagene om en ændring af gruppedannelsen og den horisontale forhøjelse af antallet af påkrævede underskrifter fra 29 til 32 udgør en ikke retfærdig svækkelse af de små grupperinger, hvis betydning for den meningsmangfoldighed, der kendetegner et demokrati, er blevet mere end tydelig netop i den seneste tid.

Bonde
Fru formand, i dag udpeges kommissærerne af hvert enkelt medlemsland. Ritt Bjerregaard er Danmarks repræsentant, og et nyt flertal i Folketinget kan sende en ny repræsentant næste gang. Så til syvende og sidst er det vores vælgere, der har fat i den lange ende og indirekte udpeger det danske medlem i Kommissionen. Med Amsterdam-traktaten får Parlamentet lov til at godkende indstillingen fra medlemslandene, og det er den beføjelse, der nu skal skrives ind i forretningsordenen. Men nu siger Parlamentet i stedet, at vi skal vælge eller forkaste Kommissionen. Kommissionen skal ikke længere alene være et resultat af medlemslandenes beslutninger, men reelt være en fælles regering for EU. Kommissionen skal vælges af Parlamentet næsten på samme måde, som et folketing vælger en regering. Det er opskriften på en forbundsstat med et fælles parlament og en fælles regering. Parlamentet kalkulerer med, at man kan forkaste de navne, der kommer fra medlemslandene, når de ikke stemmer overens med flertallets holdning. Parlamentet vil reelt flytte magten til at udnævne Kommissionen fra de nationale parlamenter og regeringer til denne overnationale forsamling. Det er i strid med Amsterdam-traktaten og derfor ulovligt. Parlamentet kan ikke bare tage magten fra medlemslandene ved selvtægt. JuniBevægelsen stemmer derfor imod den nye forretningsorden, og vi opfordrer medlemslandene til at protestere mod Parlamentets forsøg på at forvandle de nationale parlamenter til en slags mindre betydende amtsråd.

Wibe
Fru formand, jeg vil først ligesom mange andre sige, at de tre ordførere har gjort et aldeles udmærket arbejde. Jeg støtter 99 % af det, som er blevet fremlagt. Jeg vil imidlertid fremføre min afvigende opfattelse på to punkter.
Det første gælder ændringen om, at man ikke længere skal kunne danne en politisk gruppe med medlemmer fra bare et enkelt land. Det er for mig helt umuligt at finde en rationel årsag til denne ændring. Den begrundes med, at store lande ikke skal have en fordel, men det er jo ulogisk og uholdbart, eftersom store lande altid har en fordel, f.eks. når det gælder om at samle 29 underskrifter for at fremlægge et forslag. Det eneste rationelle årsag, som jeg har fundet til denne ændring, er politisk, nemlig at ordførerne vil fjerne muligheden for at danne en national gruppe netop for at nedtone de nationale politiske forskelle her i Parlamentet og dermed skabe en mere europæisk karakter. Det kan være en prisværdig ambition at gøre dette, men det er direkte forkert at indføre en politisk ambition i en forretningsorden. En forretningsorden bør være politisk neutral. Af den grund vil jeg stemme imod dette ændringsforslag.
Den anden ændring, som også efter min mening er unødvendig, er den, som går ud på, at en politisk gruppe ikke må fremlægge modstridige forslag. Jeg synes, at det allerede er tilstrækkeligt svært at fremlægge forslag i Parlamentet. Denne ændring vil gøre det endnu sværere. Jeg synes ikke, at vi på denne måde skal gøre Parlamentet mindre demokratisk. Desuden forholder det sig sådan, at den effektivitetsgevinst, der kan opnås ved denne ændring, helt forsvinder. Det er nemlig højst en tusindedel af alle vores afstemninger, som er modsætningsfulde. Disse to ændringer vil jeg således stemme imod.

Manzella
Fru formand, vores tre ordføreres prisværdige arbejde bekræfter endnu en gang den nødvendige rolle, som parlamentsmedlemmernes selvbestemmelse i forbindelse med forretningsordenen spiller, når det gælder forfatningsbestemmelserne. Amsterdam-traktaten bliver således også fortolket foreløbigt, alt afhængigt af dens ikrafttrædelse. Det er en fortolkning, der bekræftes af vores Parlament, og som går forud for dommernes fortolkning og praksis uden for Parlamentet.
I den forbindelse skal man være særligt opmærksom på, hvordan forretningsordenen tager sig ud med hensyn til de nye lovgivningsprocedurer, eftersom den kommende valgperiode uden tvivl bliver en periode, hvor det lovgivende Parlament til fulde vil gøre sig gældende i et paritetisk tokammersystem med Rådet. Mere specifikt lader den nye procedure for den fælles beslutningstagning i dette forslag i princippet til at være i fuld overensstemmelse med den beslutning, som Parlamentet har vedtaget på dette område, og med den fælles interinstitutionelle erklæring, hvis udarbejdelse man er nået langt med. Jeg er dog enig i den medtagelse, man anmoder om at foretage i artikel 66, og som tager sigte på at anerkende Kommissionens rolle i den såkaldte uformelle forligsprocedure.
Kommissionens monopol på lovgivningsinitiativet er naturligvis en afvigelse i fællesskabssystemet. Det er dog en god afvigelse, hvis man kigger opmærksomt på lovgivningskriserne i mange nationale parlamenter. Kommissionens rolle som tredjepart i forhold til de to lovgivere skaber nemlig i sig selv sammenhæng og ensartethed i bestemmelserne ved hele tiden at henvise til det hensigtsmæssige i lovgivningsforslaget. Denne rolle skal derfor gælde under hele lovgivningsforløbet.

Fayot
Hr. formand, Europa-Parlamentet er et ungt parlament. Der er således en afgørende forskel på dette parlament og de nationale parlamenter, der visse steder har eksisteret og fungeret i århundreder.
Som 20-årig - det er jo ingen alder - har det endnu ikke helt nået skelsår og alder. Derfor er vores forretningsorden så vigtig. Den er vores samlivsattest. På trods af alle vores forskellige synspunkter skal dette dokument overholdes efter sin ånd og efter sit bogstav, for at demokratiet skal kunne fungere. Man kan ikke bøje den efter de politiske konjunkturer. Dens troværdighed afhænger af, at den til daglig fortolkes og anvendes ens. Og netop derfor er det så vigtigt, at forretningsordenen udvikles. Vi er nødt til at ændre den, især for at gøre den lettere og mere fleksibel og dermed gøre procedurerne hurtigere og mere effektive. Vi skal undgå, at den bliver brugt politisk til at blokere en parlamentarisk institution, der har til opgave at tage lovgivningsmæssige beslutninger.
I et parlament, hvor der ikke f.eks. er et regeringsflertal i en periode på fem år, men hvor der alt efter de behandlede emners art dannes skiftende flertal, er procedurernes enkelhed og gennemsigtighed af afgørende betydning for den offentlige menings forståelse af vores handlinger. Jeg kan derfor ikke give hr. Voggenhuber ret, når han siger, at denne ændring af forretningsordenen giver mindre plads til demokratiet. Jeg mener, at vi her er kommet frem til en balance mellem demokratiet på den ene side og effektiviteten på den anden side.
Hr. formand, jeg vil gerne komme med en sidste bemærkning i forlængelse af hr. Spencers indlæg. I forbindelse med omlægningen af udvalgene i den næste lovgivningsperiode taler man om at nedlægge Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet og sammenlægge det med et andet udvalg. Jeg er imod en sådan fusion. Jeg synes personligt, at det ville være bedre at danne et virkeligt forfatningsudvalg i Europa-Parlamentet, der tager sig af alt det, der vedrører det parlamentariske liv. Jeg mener, at det er vigtigt for at få vores arbejde til at glide så let som muligt.
Til slut vil jeg gerne som formand for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet komme med en allersidste bemærkning vedrørende det debatterede spørgsmål om ikrafttræden. Jeg mener, og de tre ordførere er enige med mig, at denne pakke med ændringsforslag til forretningsordenen skal træde i kraft på samme tid som Amsterdam-traktaten. Der er her to kategorier af bestemmelser, hvoraf den ene kategori vedrører forretningsordenens tilpasning til Amsterdam-traktaten, mens den anden kategori ikke tager udgangspunkt i denne nye base, som Amsterdam-traktaten er. Hr. formand, jeg mener, at ændringsforslagene af letheds grunde bør træde i kraft samtidig med Amsterdam-traktaten.

Oreja
Hr. formand, Kommissionen er sig bevidst, at Parlamentets forretningsorden er en sag, som især berører dette Parlament og dets organisations autonomi. Men på grund af Kommissionens rolle i lovgivningsprocessen har den en legitim interesse i denne forretningsorden, eftersom vi på en vis måde føler os berørt af den.
Jeg vil gerne begynde med at lykønske de tre ordførere meget varmt. Takket være deres arbejde vil Parlamentet få en ny forretningsorden, der er tilpasset de vigtige ændringer, som Amsterdam-traktaten kommer med, især med hensyn til den lovgivningsmæssige procedure, og denne tekst kan anvendes, så snart traktaten træder i kraft. Jeg vil gerne fremhæve Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitets indsats for at tydeliggøre reglerne og forenkle procedurerne uden at glemme vigtigheden af at nå til enighed mellem de forskellige grupper. Jeg forstår også Parlamentets berettigede ønske - som der er givet udtryk for ved andre lejligheder, såvel i anledning af Den Europæiske Fællesakt som i anledning af Traktaten om den Europæiske Union - om at få mest muligt ud af de nye muligheder, der er omhandlet i Amsterdam-traktaten, og få dem med i den nye tekst. Jeg synes, at hr. Corbetts billede med elastikken, der strækkes ud og trækker sig sammen, og som skal være tilstrækkelig stram, men dog ikke så stram, at den springer, var meget rammende.
Tillad mig, at jeg omtaler nogle forhold ved den nye forretningsorden, som fortjener en særlig opmærksomhed. For det første volder de nye foreslåede metoder til at undersøge Kommissionens forslag i forbindelse med de grundlæggende rettigheder og subsidiaritets- og proportionalitetsprincippet os en vis bekymring. Efter vores mening lider den foreslåede regel af en vis uklarhed, eftersom den begrænser sig til at fastsætte, at når Parlamentet finder, at et forslag fra Kommissionen ikke respekterer det ene eller det andet af disse principper, vil det bede Kommissionen om at fremsætte de nødvendige ændringsforslag. Men betyder dette, at man skal bruge en særlig behandling til disse emner, eller at man vil tage særligt hensyn til dem ved førstebehandlingen? Hvis man anvender den første fortolkning, kunne denne procedure forsinke hele lovgivningsproceduren og endog være i strid med den interinstitutionelle aftale om subsidiaritet. Man skal heller ikke glemme behovet for at sikre Kommissionens initiativret - jeg er sikker på, at hverken hr. Corbett eller de andre ordførere glemmer dette, eftersom de er meget bevidste om, at Kommissionen er et grundlæggende element i hele det institutionelle system. Og det samme kan siges om de forslag, der vedrører undersøgelsen af retsgrundlaget.
Med hensyn til det nye forlig, der foreslås i artikel 66, stk.5, ved andenbehandlingen, og som ligger inden for det korresponderende udvalgs område, så forekommer det os, at det vil kunne blive meget nyttigt. Vi er overbeviste om, at en større dialog mellem Parlamentet og Rådet er ønskelig, og at den kan være effektiv, men Kommissionen finder, at den i overensstemmelse med ånden i den nye fælles erklæring om medbestemmelsesret, som snart vil blive vedtaget, i det mindste i praksis og uanset hvilken regel der til syvende og sidst bliver vedtaget, bør være til stede under hele forløbet. Vi finder derfor, at det ændringsforslag, som fru Palacio har fremsat, og hvori hun forudser, at Kommissionen er til stede, er meget udmærket.
Hvad angår komitologien, ved De allerede, at vi har mange interinstitutionelle kontakter for at nå frem til en løsning. Vi finder derfor, at det vil være at foregribe begivenhedernes gang allerede nu at fastsætte regler for komitologi i forretningsordenen.
Forretningsordenens nye artikel 90 d foreslår en procedure, som ligner den såkaldte advice and consent -procedure, der anvendes i Senatet i USA, men i dette tilfælde til udnævnelse af lederne af Kommissionens eksterne delegationer.
Jeg synes, at vi her skal skelne mellem de høringer, som dette Parlament holder med de personer, der er blevet udnævnt i kraft af traktaterne, og som er politiske udnævnelser - og jeg tænker her på kommissærerne, på medlemmerne af Revisionsretten, på Den Europæiske Centralbanks direktion, på den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - og derudover udnævnelsen af tjenestemænd. Vi finder ikke, at det er passende at holde en høring om udnævnelsen af en tjenestemand, da det kort sagt er Kommissionens kompetence og ansvar.
Jeg vil også gerne sige til ordførerne, at vi er mere rolige med hensyn til den endelige udgave af artikel 107, stk. 9, om taletid. Heri fastslås det, at tildelingen af den taletid, som tilkommer Kommissionen, skal aftales med denne, og at det under alle omstændigheder skal ske med respekt af bestemmelserne i traktatens artikel 197, som giver Kommissionen ret til at blive hørt til hver en tid. Vi er indstillet på at samarbejde med henblik på at planlægge og forenkle forhandlingerne, men vi skal understrege de rettigheder, som traktaten giver os på dette område.
Endelig vil jeg gerne med hensyn til hr. Corbetts bemærkninger om Kommissionen sige til ham og gennem ham til hele Parlamentet, at Kommissionen er fuldstændig indstillet på at styrke sit politiske forhold til Europa-Parlamentet. Den nære forbindelse mellem de to institutioner, som spænder lige fra en anerkendelse af den særlige rolle, som tilkommer hver af dem, det vil sige, initiativ og gennemførelse til Kommissionen og til kontrol til Parlamentet, bør være et vigtigt element i Unionens institutionelle struktur, og det bør især gælde for gennemsigtigheden og lovgivningen.
Tillad mig her til slut at lykønske Dem med dette initiativ til at få ændret Parlamentets forretningsorden, før Amsterdam-traktaten træder i kraft. Jeg er sikker på, at vi vil få et effektivt instrument til at fortsætte og udbygge vores interinstitutionelle samarbejde.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted på torsdag kl. 11.00.

Sjældne lægemidler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0078/99) af Cabrol for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om sjældne lægemidler. (KOM (98) 0450 - C4-0470/98-98/0240 (COD)).

Cabrol
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, forslaget til forordning, som vi skal behandle, vedrører sjældne lægemidler. Det har til formål at tilskynde lægemiddelindustrien til at indlede forskning i, udvikling og markedsføring af lægemidler, som man ikke havde påtænkt at markedsføre, da de ikke er rentable, idet disse lægemidler anvendes i forbindelse med sjældne sygdomme, som kun rammer meget få patienter. Hertil kommer, og det er formålet med ændringsforslag 2, som jeg støtter, at det i visse tilfælde drejer sig om tropiske sygdomme, som rammer mange patienter, der imidlertid ikke er i stand til at betale for lægemidlerne.
Denne forordning rejser to hovedspørgsmål og en række bispørgsmål. Det første spørgsmål er spørgsmålet om definition. Den tager for det første udgangspunkt i et kriterium af epidemiologisk art, hvis en sygdom forekommer blandt mindre end fem personer pr. 10.000 indbyggere, og selvfølgelig hvis en sygdom er alvorlig, kronisk og invaliderende. Dette kriterium behandles i ændringsforslagene 3 og 7. Dernæst hviler definitionen på et medicinsk kriterium, det vil sige, hvis der for disse sygdomme ikke findes tilfredsstillende metoder til diagnosticering, forebyggelse eller behandling. Dette kriterium er efter min mening fremragende, og jeg er derfor imod ændringsforslagene 33, 34, 35, 41, 42 og 43, der har til formål at begrænse den diagnostiske forskning til de sygdomme, der kan helbredes, som om det er ligegyldigt, at der findes sygdomme, man ikke er i stand til at identificere. Dette virker tåbeligt, i hvert fald for lægerne.
Det andet spørgsmål vedrører tilskyndelsesforanstaltningerne. De virker effektive. Både når det drejer sig om bistand med henblik på udvikling af en forskningsprotokol, fritagelse for betaling af registreringsafgifter - der understøttes af ændringsforslagene 11, 14 og 21 - nationale, f.eks. skattemæssige, incitamenter og især eneretten på markedet i 10 år, dog med garanti for, at denne periode kan nedsættes til seks år, hvis det kan påvises, at de kriterier, der blev anvendt ved udpegelsen, ikke længere opfyldes, f.eks. ved opdagelse af et klinisk bedre lægemiddel. Jeg støtter ikke ændringsforslagene 25, 28 og 31, der har til hensigt at fjerne dette kriterium, som det efter min mening er meget let at overholde i praksis. For så vidt angår den urimeligt store fortjeneste, mener jeg, at garantien er passende. Jeg er således imod ændringsforslagene 17, 32, 36, 37 og 39, der også har til hensigt at fjerne dette kriterium, men som foreslår at udbetale en eventuel urimelig stor fortjeneste til en fond til fremme af nye sjældne lægemidler. Jeg støtter endvidere ændringsforslag 38, der ikke giver mulighed for at udvide en eksisterende markedsføringstilladelse for den samme terapeutiske indikation i forbindelse med et lignende lægemiddel, der ikke er sjældent.
Jeg er også for en foranstaltning med tilbagevirkende kraft for de sjældne lægemidler, der udpeges, inden denne forordning træder i kraft, således at de syge hurtigst muligt kan nyde godt af de pågældende lægemidler. Dette er målet med ændringsforslag 40. Udpegelsen af disse sjældne lægemidler skal ifølge den fremlagte forordning foretages af et særligt udvalg for sjældne lægemidler, der oprettes inden for rammerne af Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering.
Til slut vil jeg gerne med ændringsforslag 15 insistere på, at netop Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering tildeles et særligt bidrag fra Fællesskabet, som skal være tilstrækkelig stort til at dække alle fritagelserne for registreringsafgifter, hvilket har til formål at fremme forskning inden for sjældne lægemidler og således tilskynder til indgivelse af disse anmodninger, så den tilskyndende virkning bliver størst mulig.
Endelig, hr. formand, kære kolleger, er denne forordning yderst vigtig og relevant, da den ikke blot giver mulighed for at behandle de sygdomme, som man hverken på diagnostisk eller terapeutisk vis har mulighed for at behandle, idet den naturligvis også omfatter vacciner. Den vil endvidere udmønte sig i jobskabende forskningsaktiviteter i lægemiddelindustrien, især i de små og mellemstore virksomheder.
Jeg anmoder jer således, kære kolleger, om at vedtage denne forordning, idet I naturligvis tager højde for de ændringsforslag, jeg har nævnt.

Heinisch
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, dette forslag til forordning er et skridt i den rigtige retning efter en lang forberedelsesfase. Hermed skal der tages hensyn til, at millioner af patienter føler, det er nødvendigt, at der på fællesskabsplan skabes gunstige betingelser for forskning i og udvikling og markedsføring af lægemidler til behandling af sjældne sygdomme.
Først og fremmest forudsætter en udvikling af behandlingsmuligheder for patienter, at forordningens anvendelsesområde udvides så meget som muligt. Det er også nødvendigt at inddrage især nye indikationer for kendte lægemidler og behandlingsformer. Da størstedelen af ansøgningerne kommer fra små og mellemstore virksomheder, i hvert fald i USA, ville det være passende, at Kommissionen fastsætter særlige bestemmelser for SMV for på den måde at fremme en større inddragelse som led i det femte rammeprogram for forskning og EU's handlingsprogram for sjældne sygdomme.
Man kan fuldt ud tilslutte sig muligheden for en ubegrænset adgang til en centraliseret procedure (uden at denne bliver bindende) for, at der gives delvis eller fuldstændigt afkald på de gebyrer, der skal indbetales til agenturet, såfremt dette får tildelt passende bevillinger, og det kan ligeledes anbefales, at denne økonomiske lettelse også vedtages af medlemsstaterne i tilfælde af procedurer med gensidig anerkendelse, hvilket udtrykkeligt bør fastsættes i forordningen, i det mindste som en indtrængende opfordring til medlemsstaterne. Eneret udgør et af de grundlæggende elementer i alle former for incitamenter, og den bør derfor udstrækkes til alle anvendelser, også særlig til de nye indikationer for kendte lægemidler, for således at støtte forskningen på områder, der i modsat fald ikke udnyttes som følge af mangelen på en passende patentbeskyttelse. Det er dog en betingelse, at kriterierne i artikel 3, stk. 1 og 2, overholdes, særlig i forbindelse med kendte lægemidler.
Definitionen på »et lignende lægemiddel« (artikel 8, stk. 5) bør uddybes på videnskabeligt plan for at tage hensyn til den vedvarende videnskabelige udvikling og produkternes kendetegn. Kun gennem et samarbejde mellem den private og den offentlige sektor og med gunstige betingelser for forskningen i nye lægemidler ved hjælp af terapi og diagnose kan vi opfylde behovene hos syge mennesker.

Marinucci
Hr. formand, endelig falder Europa i trit med USA, der længe har styrket forskningen, fremstillingen og markedsføringen af lægemidler til diagnose og behandling af sjældne sygdomme, som rammer et begrænset antal personer, men som alligevel er alvorlige, invaliderende og ofte dødelige.
Man bør huske og værdsætte, at Kommissionen har opfyldt den forpligtelse, den havde indgået med Parlamentet, og efter vedtagelsen af bestemmelserne om sjældne sygdomme har den fremlagt et forslag til forordning for Parlamentet og Rådet. Dette forslag tager sigte på at få industrien til at forske i og fremstille lægemidler, der på grund af deres begrænsede publikum ikke vil være indbringende.
Den Europæiske Union udfører således en institutionsopgave, som er helt i tråd med den pligt, der blev fastlagt i Maastricht-traktaten og styrket i Amsterdam-traktaten, til at bidrage til at sikre alle europæiske borgere, kvinder som mænd, et højt sundhedsbeskyttelsesniveau. Men Den Europæiske Union påtager sig også sin del af ansvaret over for hele menneskeheden, når man tænker på Unionens økonomiske og politiske magt. Lægevidenskaben har gjort nogle enorme fremskridt, men når det gælder visse genetiske og sjældne sygdomme, befinder man sig stadig i en magtesløs situation, der er uacceptabel for patienternes pårørende, som føler, at de er blevet opgivet og forrådt. De pårørende har udrettet meget ved at gå sammen og organisere sig. Politikere og kunstnere har støttet dem ved indsamlingen af midler til forskning. Man behøver blot at tænke på deltagelsen i initiativer som Teleton, og denne deltagelse i initiativer bliver stadig større for hvert år, der går.
Den Europæiske Union må ikke undlade at udføre sin opgave, som ikke er at erstatte indsatsen fra de private og fra producenterne i de enkelte medlemsstater, men derimod at skabe det nødvendige samarbejde. Til dette formål vil der oven i bestemmelserne i den forordning, vi behandler i dag, komme en fællesskabsfinansiering i forbindelse med det femte rammeprogram for forskning. Et sikkert incitament vil i alt fald være den eneret til markedet, man på visse betingelser kan give producenten i 10 år. Ligeledes er der bistanden fra Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering med en total eller delvis fritagelse for afgifter samt eventuelt de skattemæssige incitamenter, som dog hører under medlemsstaternes kompetence.
Den Socialdemokratiske Gruppe, som jeg har den ære at tilhøre, har indtrængende anmodet Kommissionen om at fremlægge det forslag, som vi nu støtter kraftigt, idet vi gentager kravet om, at man ved den endelige affattelse af forordningen prioriterer de videnskabelige og menneskelige aspekter frem for de økonomiske aspekter. Med andre ord må den nødvendige forsigtighed, når det gælder et emne som dette, ikke føre til vanskeligheder med at muliggøre incitamenterne eller gennemføre de bestemmelser, der tværtimod bør affattes og fortolkes således, at det virkeligt giver mulighed for forskning, fremstilling og markedsføring af lægemidler til sjældne sygdomme.

Valverde López
Hr. formand, på vegne af PPE-gruppen vil jeg gerne udtrykke vores gruppes fulde støtte til det forslag til forordning, som Europa-Kommissionen fremsætter. Samfundet har følt dette behov, og patientforeningerne har bedt om det i lang tid. Jeg mener i øvrigt, at man her og nu i Parlamentet skal komme med en særlig omtale af disse foreninger på grund af deres fremragende arbejde, som har været en støtte for os alle ved forberedelsen af parlamentets arbejde.
Professor Cabrol har for sin del udarbejdet en fremragende betænkning, hvis hovedlinjer vi fuldt ud kan støtte, og som vi kan følge i dens grundlæggende konklusioner. Vi har dog fremsat nogle ændringsforslag i et forsøg på at styrke forordningens effektivitet. Vi har for øvrigt i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse fundet en fremragende basis for samarbejde og harmoni mellem alle de politiske grupper, og det bør der også gives udtryk for her.
Jeg finder, at det er vigtigt, at man vedtager ændringsforslaget, hvorefter Udvalget for sjældne lægemidler, som er omhandlet i Kommissionens forslag, skal fungere inden for rammerne af Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering. Vi vil opnå en bedre effektivitet, og på samme tid vil Kommissionen bevare alle sine kompetencer intakt.
Det er også nødvendigt at sikre en tilstrækkelig, regelmæssig og permanent finansiering i Den Europæiske Unions budget. Med mit ændringsforslag 18 ønsker jeg, hr. Bangemann, at oprette en fond til fremme af nye sjældne lægemidler. Det tilstræbes at opfylde et krav om effektivitet og etik. Når fristen for eneretten til disse sjældne lægemidler udløber, er det logisk, at en del af det overskud, som de kan skabe, går tilbage til en fond, som kan blive ved med at finansiere denne forordning og de nye sjældne lægemidler og kort sagt forbedre behandlingerne, og et, lad os kalde det, etisk krav fra samfundets side for at blive ved med at fungere.
Jeg opfordrer Kommissionen til at undersøge erfaringerne med, hvordan det fungerer i USA og Japan. Vi bør fremsætte et forslag, der er i overensstemmelse med vores egen europæiske identitet og kravene i vores fællesskabslovgivning og institutionernes krav. Jeg tror, at det er muligt, selvom det kan være lidt kompliceret. Jeg håber, at Kommissionen som altid tager denne idé til sig med den effektivitet, som altid kendetegner den. Det takker jeg for på forhånd.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, kære kolleger, at finde frem til en behandling eller at udvikle et lægemiddel, der kan redde enkelte menneskeliv, er lige så svært, og koster lige så meget som at udvikle et lægemiddel, der kan helbrede millioner af mennesker. Hvis man ikke vil begrænse sig til at at bekæmpe hyppige sygdomme, men også vil hjælpe de mennesker, der lider af en af de 5000 kendte, men sjældne sygdomme, så skal man give industrien den nødvendige opbakning. Man skal i øvrigt ikke glemme, at det, som er en sjælden sygdom i dag, kan blive en almindelig sygdom i morgen. Derfor skal vi fremme forskning i de sjældne sygdomme ved at sikre investorerne en vis eksklusivitet og ved at lave et fordelagtigt skattesystem.
Forordningen er et fremskridt, men jeg mener, at Kommissionen endnu en gang skal tænke over definitionen af lægemidler til sjældne sygdomme. Både jeg og flere andre kolleger indgiver ændringsforslag herom. Måske kan et kompromis mellem de forskellige forslag blive en bedre definition.
Jeg indgav endvidere sammen med min kollega Lone Dybkjær et ændringsforslag, som har til formål at give industrien et ekstra rygstød, hvis det drejer sig om en sygdom, som ca. 3000 mennesker i Europa lider af. Vi foreslår at give den farmaceutiske industri seks måneders ekstra patentbeskyttelse af et andet af deres lægemidler, hvis de udvikler et lægemiddel til behandling af en meget sjælden sygdom. Jeg håber, at et flertal i Parlamentet kan gå ind for dette ændringsforslag, og jeg vil også gerne høre kommissær Bangemanns mening.

Pradier
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne takke ordføreren hr. Cabrol for det fremragende arbejde, han har gjort med denne betænkning. For det andet glæder jeg mig i særdeleshed over nedsættelsen af udvalget for sjældne lægemidler. Man kan dog i flere henseender sætte spørgsmålstegn ved sammensætningen af dette udvalg, dets arbejdsform, dets reelle betydning, ja det vil i det hele taget sige de instrumenter, som Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering egentlig får at arbejde med.
Der er imidlertid en ting, der har fanget min opmærksomhed, nemlig begrebet urimelig stor fortjeneste, der er forsøgt klarlagt. Jeg er ikke en fanatisk fortaler for lægemiddelindustriens multinationale selskabers fortjenester. Ikke desto mindre er dette begreb efter min mening fuldkommen arbitrært, og for så vidt angår den planlagte periode på 10 år, skal den revision, der eventuelt kan finde sted ved udløbet af det femte år - hvilket virker som en fremragende løsning - ikke gennemføres med henblik på at vurdere fortjenesten, men for at kontrollere, at de terapeutiske indikationer ikke er blevet udvidet, og at prævalensen ikke er blevet ændret. Hvis der tages højde for disse to elementer, stemmer vores gruppe for denne forordning.

Amadeo
Hr. formand, inden for forskningen i lægemidler til ca. 500 sygdomme, der rammer et begrænset antal personer, er man ikke villig til at foretage store investeringer eller til at rette sig efter de planlagte procedurer, da man ved, at produktet - som skal underkastes forskellige undersøgelser og bære de høje produktionsomkostninger - kun kommer til at berøre et lille antal personer, nemlig dem, der lider af sjældne sygdomme.
I USA - der efterhånden er et foregangsland, når det gælder klinisk og farmakologisk forskning, og som derfor er blevet et forbillede i de forskellige dele af det moderne samfund - har der siden 1983 eksisteret en lovgivning om sjældne lægemidler, og denne lovgivning har haft en betydelig succes. Unionen ønsker at gå i denne retning ved hjælp af professor Cabrols betænkning.
I løbet af det sidste årti er der faktisk 837 lægemidler, der i USA er blevet betegnet som de »sjældne lægemidler«, vi drøfter i dag, og disse har således kunnet nyde godt af en række lettelser med hensyn til forskning og afprøvning, hvilket har bidraget til identifikationen af og kendskabet til hidtil ukendte sygdomsårsager og behandlinger af disse.
Problemet er at følge den tankegang, der tager sigte på at opmuntre industrierne med forskellige foranstaltninger, sådan som de amerikanske myndigheder har gjort. Den vigtigste af disse foranstaltninger forekommer mig at være skattelempelserne, som dækker næsten 50 % af den kliniske forskning.
Når alt kommer til alt, er de sjældne sygdomme desværre sygdomme, som er meget kendte, selvom deres lave hyppighed blandt befolkningen gør dem til et af de uløste spørgsmål. Vi bifalder professor Cabrols forsøg, der får os til at holde op med at tøve og til at gøre en ende på usikkerheden.
Her ved tærskelen til det tredje årtusinde er det desuden sørgeligt at tænke på, at der er patienter, som af markedsmæssige grunde ikke kan få en ordentlig behandling. Hvis dette samfund ikke er i stand til at give udtryk for den rette solidaritet i en sådan situation, så er det nat med Europa!

Needle
Hr. formand, for det første og vigtigst af alt vil jeg gerne give min stærke støtte til både Kommissionens forslag og navnlig til hr. Cabrols fremragende betænkning, der er velbearbejdet og relevant, som hans betænkninger altid er. Som min kollega, fru Marinucci, har udtalt, vil vi i denne side af salen fastholde den holdning, vi indtog i udvalget. At give meningsfulde incitamenter til en sikring af udviklingen af produkter, der kan gøre noget ved nogle af de mest svækkende og ødelæggende sygdomstilstande i verden, er helt klart en opgave for en ny slags innovativt offentligt/privat partnerskab. Hvis det skal lykkes, må fremskridt baseres på epidemiologiske og økonomiske kriterier, som man er nået frem til på disse forslags ret så vanskelige vej til dette stadium.
Kommissionen har med rette truffet forholdsregler til at undgå urimeligt store fortjenester. Selvom der er nogle inden for den farmaceutiske sektor, der protesterer ved den blotte tanke om, at der kunne være nogen risiko for dette, forekommer det både mig og mange andre rimeligt, at anvendelsen af offentlige ressourcer og retlig støtte bør være absolut gennemsigtig. Derfor håber jeg, at Parlamentet og Rådet vil stemme for at bevare konceptet som en del af partnerskabet med forsknings-og udviklingssektorerne og vil medtage de praktiske midler, således at programbeslutningstagerne kan drage fair, retfærdige og rigtige konklusioner, som også tager hensyn til den generiske udviklingsindustri.
Dette er en vigtig udvikling i forbindelse med de mange spændende fremskridt, der er gjort i relation til genetisk identifikation, behandling og bedst af alt forebyggelse af sygdomme. Noget af dette arbejde var jeg selv vidne til i sidste uge i min egen region. Sammen med det kommende program vedrørende sjældne sygdomme plus noget, jeg håber vil vise sig at være nogle effektive nye rammer for den offentlige sundhedspolitik over de næste fem år, giver dette initiativ et realistisk nyt håb for dem, der lever med smerte og elendighed.
Derfor bør der ydes ros til alle dem, der har arbejdet så hårdt for at forelægge dette forslag for os i dag. Nu er det op til alle os at tage ansvaret for at sikre dets fremtidige succes på vegne af de patienter, der lider.

Liese
Hr. formand, mine damer og herrer, dette forslag til forordning skal hilses velkomment under alle omstændigheder. Mange patienter, der lider af sjældne sygdomme, nærer forhåbninger, der er baseret på, at vi så hurtigt som muligt også får en lovgivning vedrørende sjældne lægemidler i Europa. Vi bør i den forbindelse se på erfaringerne fra USA og Japan. Vi bør også lære af erfaringerne. Ud fra den betragtning medfører betænkningen af hr. Cabrol en række forbedringer af Kommissionens forslag. Jeg har dog problemer med nogle af ændringsforslagene.
Jeg tror, det er meget vigtigt, at vi også tager hensyn til de tropiske sygdomme i ændringsforslag 1 og 2. Det er vigtigt, at Europa ser ud over sin egen næsetip, og at vi også tager hensyn til de mennesker, der lider af tropiske sygdomme. Det kan man ikke ubetinget gøre inden for rammerne af denne forordning, men vi skal sørge for at skabe et instrument på dette område meget hurtigt.
Jeg mener, det er problematisk med de ændringsforslag, der stiller industrien yderligere hindringer i vejen, når et bestemt lægemiddel skal have status som sjældent lægemiddel. Her kan jeg f.eks. nævne ændringsforslag 18, hvor Kommissionens holdning ville interessere mig meget. Jeg har indtryk af, at tilskyndelsen til overhovedet at investere er mindre, hvis vi efter 10 år igen binder afkastet i industrien, og det ville interessere mig meget at få at vide, om det virkelig fungerer sådan i USA, som det foreslås i ændringsforslag 18. Her har jeg mine tvivl.
Afslutningsvis vil jeg gerne komme ind på diagnosticering, som vi jo allerede har beskæftiget os med i udvalget. Jeg mener, og det siger jeg ud fra min erfaring, at det netop er ved de genetisk betingede sygdomme - og det er de fleste sjældne sygdomme jo - at patienterne venter på forebyggelse og behandling, mens vi, når vi kun kan tilbyde diagnosticering og ikke nogen tilsvarende forebyggelse eller behandling, sågar nogle gange skaber problemer. Derfor går jeg personligt ind for, at behandling skal have førsteprioritet, og at diagnosticering kun skal støttes, hvis der også kan tilbydes behandling eller forebyggelse. Derudover bør vi dog under alle omstændigheder støtte betænkningen af hr. Cabrol og forslaget til forordning og ikke bringe det hele i fare med vores diskussioner om detaljer.

Tannert
Hr. formand, mine damer og herrer, situation i EU vedrørende sjældne sygdomme kan beskrives med en tysk talemåde, der siger, at det, man venter længe på, bliver godt til sidst. Kommissionen har brugt lang tid på at fremlægge et forslag til en europæisk orphan drug act . Jeg forventer af denne forordning, at den vil udløse en kraftig impuls til udviklingen af disse lægemidler og dermed også til den molekulærbiologiske forskning. Desværre har Kommissionen ikke set sig i stand til at følge USA's model med hensyn til en ekstra skattelempelse, i det mindste en skattelempelse i form af en eftertrykkelig handlingsanbefaling til medlemslandene. Jeg kunne godt tænke mig at få at vide, om Kommissionen på en eller anden måde ser sig i stand til at gøre dette.
Erfaringerne fra USA viser dog, at skattefordele er det mest effektive incitament til investering i udviklingen af sjældne lægemidler. Generelt kan man sige, at grundene til en EU-skatteharmonisering bliver flere og flere, forordningen om sjældne lægemidler er endnu én. Det ville desuden være ønskeligt at danne en særlig fond til ekstra støtte til udviklingen af sådanne lægemidler. Fantasien sætter ingen grænser, heller ikke selvom der bør være en vis statslig styring.

Bangemann
Hr. formand, det glæder os meget, at vores forslag har fået en så positiv modtagelse. Ordføreren har for en stor dels vedkommende bidraget hertil med sit meget omhyggelige arbejde. Da vi er ved førstebehandlingen, vil jeg ikke komme ind på alle ændringsforslag nu, men dog nævne og kommentere de vigtigste, som man kom ind på i diskussionen, og redegøre for, hvorfor Kommissionen i det ene eller det andet tilfælde ikke betragter et ændringsforslag som gavnligt.
Først og fremmest, og det står klart for alle - det er også fremgået tydeligt af diskussionen - har vi brug for et sådant forslag, for markedsmekanismerne er ikke i sig selv tilstrækkelige til, at vi får et fornuftigt resultat i de tilfælde, vi behandler her, de såkaldt sjældne lægemidler. Det er også absolut forståeligt. Det er jo sådan, at det især er forskningen, der bliver dyrere og dyrere, og hvis disse udgifter pr. definition overhovedet ikke medtages igen, kan man selvfølgelig ikke forvente af nogen, der skal arbejde på privat basis, at vedkommende påtager sig det.
Vi har i øvrigt forsøgt at kontrollere og forpurre det i en lang årrække. Det forholder sig ikke således, at der slet ikke er sket noget i de forgangne år. Vi har allerede stillet ret betydelige midler til rådighed til forskningen på dette område i forskningsprogrammerne, i det tredje og det fjerde rammeprogram for forskning. Den kendsgerning, at vi først nu fremlægger en forordning - og jeg mener, USA har haft loven siden 1983 - betyder ikke, at vi ikke har gjort noget i mellemtiden. Men det er klart, at vi måske kan gøre dette forslag bedre med erfaringerne fra USA.
Problemet kan beskrives ganske enkelt. Da der ikke findes en sådan økonomisk mulighed, må man skabe en kompensation. Selvfølgelig kan man gøre det - og det vil vi også fortsætte med fremover - ved at støtte forskningen direkte. Også i det femte rammeprogram for forskning spiller disse forskningsområder endda en større rolle. For så vidt ændres situationen ikke, og hvis den gør, så kun til det bedre.
Vi ønsker dog også at skabe en række yderligere incitamenter, f.eks. gennem eneretten for markedet i en periode på 10 år. Der er ingen tvivl om, at en sådan eneret for markedet udgør endnu en mulighed for at opnå en indtægt, men da markedet jo pr. definition er meget lille, er der egentlig ingen, der kan regne med, at der bliver tale om kæmpe profitter. Tværtimod, der vil kun være relativt små muligheder. Alligevel, disse 10 år er omdrejnings- og tyngdepunktet i vores tilskyndelsessystem for forskningen i og udviklingen af sjældne lægemidler, der i øvrigt også er til stede på samme måde i de andre love, der hidtil har eksisteret.
Vi kan ikke foreslå skattelempelser, i hvert fald ikke på dette stadium, for det træffer vi ikke selv beslutning om, det ville medlemslandene skulle gøre. Nu vil vi først afvente og se, hvordan disse erfaringer giver sig udslag. Skattelempelser er altid en meget bekvem vej at gå for at skabe en tilskyndelse. Vi har her en række muligheder, der er mindst lige så effektive. Adgangen til en centraliseret procedure, især afkaldet på gebyrer - her er jeg enig med Dem, fru Heinisch - er især meget afgørende for små og mellemstore virksomheder, der ofte klager over disse gebyrer. Gebyrerne kan opkræves delvis eller fuldstændigt. Også ved udviklingen af en protokol kan agenturet i London være behjælpeligt, og vi tror derfor, at det absolut er muligt at opnå en fornuftig støtte her.
Det glæder mig meget, at nogle af parlamentsmedlemmerne også er gået ind for et særligt udvalg under diskussionen. Vi mener, at der her er tale om et så specielt problem, at man har brug for et sådant udvalg og ikke kan og bør anvende de nuværende eksisterende udvalg.
Vi har foreslået to slags kriterier. Man kan selvfølgelig altid prøve at udvikle andre kriterier. Her skal man blot tage hensyn til formålet med vores forslag. Vi vil støtte forskningen. Den skal blive mere attraktiv, og derfor mener vi, at epidemiologiske kriterier, fordi de er objektive og især let kan anvendes på et tidligt stadium i produktudviklingen, er de rigtige kriterier.
Det er problematisk med økonomiske kriterier. Man kan næppe forudsige noget, før de 10 år er gået. Selvfølgelig skulle man, hvis man ønsker at komme med den slags forudsigelser, forlange en ret høj grad af gennemskuelighed af virksomhederne, hvilket de ikke altid er parate til.
Vi er som sagt ved førstebehandlingen. Først og fremmest vil jeg gerne sige, hvilke ændringsforslag vi kan vedtage. Det er en hel række: 4, 5, 8, 10, 11, 12, 13, 14, 16, 17, 19, 20, 21, 29, 32, 38 og 9 til dels. Derefter vil jeg gerne redegøre for de forslag, som vi ikke ønsker at vedtage, nemlig først og fremmest ændringsforslag 6. Det vedrører dette ekstra økonomiske kriterium. Jeg har allerede sagt, at det ikke er særlig attraktivt, det gør hele forsøget vanskeligere, og vi har også kunnet tage ved lære af de erfaringer, USA har høstet. Dér var et lignende kriterium ikke nogen succes. Det fungerede ikke. Vi ønsker derfor at støtte forskningen og ikke at vanskeliggøre den. Derfor ønsker vi ikke at vedtage dette forslag.
Næste punkt er gruppe 2, der vedrører diagnosticering, det vil sige ændringsforslag 33, 34, 35, 41 og 42. De tager alle sigte på at udelukke lægemidler fra diagnostiske formål, såfremt der ikke eksisterer nogen procedure for behandlingen eller forebyggelsen af den sygdom, der skal diagnosticeres. Det kunne betyde, at vi ville forhindre adgangen til diagnosticering, hvilket ville medføre, at der ikke kan blive udviklet passende behandlinger. Det er efter vores mening en risiko, som man ikke ubetinget bør løbe.
Og så til spørgsmålet om fonden, som også har spillet en rolle i diskussionen. Det behandles i ændringsforslag 18. Denne idé om en særlig fond, der skal baseres på indtægten fra salget af sjældne lægemidler efter udløbet af de 10 år lange enerettigheder til markedet, kan efter vores mening især medføre, at virksomhedernes potentielle interesse bliver mindre, således at vi alligevel ikke har midler nok i fonden, for indtægterne vil ikke blive voldsomt store. Det er jo netop definitionen på et sjældent lægemiddel, at muligheden for at skabe en indtægt er meget begrænset.
Og så til foranstaltningerne i forbindelse med tropiske sygdomme, der også blev nævnt. Vi tilslutter os selvfølgelig opfattelsen af, at specifikke foranstaltninger til støtte af forskningen i udviklingslande er hensigtsmæssige. Vi mener dog ikke, at det vil føre til det ønskede resultat at medtage en tilsvarende henvisning i en af betragtningerne. Dermed ville den, som det desværre ofte sker, når vi fremlægger et detaljeret forslag, blive udvidet, fordi man også vil nævne alle mulige andre problemer i den forbindelse. Det er imidlertid ikke noget særlig logisk stykke lovgivningsarbejde. Derfor håber vi, at vi kan komme tilbage til punktet om de tropiske sygdomme.
I øvrigt kan man sige, at forskningen i og arbejdet med tropiske sygdomme i Den Europæiske Union traditionelt er i de allerbedste hænder. Det er ikke sådan, at vi hidtil ikke har opfyldt en forpligtelse på dette område. Men hvis Parlamentet ønsker det, kan vi selvfølgelig igen behandle spørgsmålet om, hvordan man kan forbedre dette specifikke område med forskning i farmaceutiske produkter yderligere.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, jeg vil gerne have svar fra kommissær Bangemann på det spørgsmål, som jeg stillede om hans holdning til ændringsforslag 30, som jeg har indgivet sammen med fru Dybkjær. Det drejer sig om, at en farmaceutisk virksomhed kan få en ekstra beskyttelsesperiode eller forlængelse af patentbeskyttelsen i seks måneder, hvis man udvikler et lægemiddel til en sjælden sygdom. Altså patentbeskyttelse, som gives som et ekstra gode, i seks måneder af et andet lægemiddel, som allerede er markedsført.

Bangemann
Jeg kom ikke direkte ind på det. Jeg har jo allerede sagt, at vi er ved førstebehandlingen. Derfor ville jeg ikke komme ind på alle ændringsforslag. Det var nogenlunde det samme argument, jeg brugte ved skattelempelsen eller frembragte mod fonden i det hele taget. Jeg har jo allerede givet udtryk for, at jeg ikke går ind for fonden. Hvis der skal indføres yderligere patentbeskyttelse - enten i tilfælde af udvikling af behandlinger eller i tilfælde af, at indtægten strømmer tilbage i en bestemt fond - udelukker vi praktisk talt konkurrenterne med generika.
Sådan er det jo altid. Hvis et middel først bliver udviklet, forsket i og godkendt, foreligger der i hvert fald en eneret til markedet på 10 år, der desuden også kan blive en patentbeskyttelse, og så fører beskyttelsen i den periode til, at der ikke kan komme nogen generika på markedet. Det ville dog, hvis man forlænger perioden, føre til et dårligt resultat. For det giver selvfølgelig mening med generika efter udløbet af en patentbeskyttelse eller anden beskyttelse. De kan have yderligere virkninger, de er i hvert fald som regel noget billigere.
Vi anser ikke dette ændringsforslag for hensigtsmæssigt, fordi det ville udelukke udbuddet af generika efter beskyttelsens udløb. Det kan efter vores mening ikke være meningen med et sådant forslag.

Formanden
Tak, kommissær Bangemann.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 11.30.

Elektromagnetiske felter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0101/99) af Tamino for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets henstilling om begrænsning af befolkningens eksponering for elektromagnetiske felter 0 Hz-300 GHz. (KOM (98) 0268 - C4-0427/98-98/0166 (CNS))

Tamino
Hr. formand, jeg tror ikke, at det er undgået nogens opmærksomhed, at aviserne og bladene i de seneste år har skrevet meget om elektromagnetisk forurening. Offentligheden er således meget opmærksom på disse emner. Faktisk påkalder den elektromagnetiske forurening sig offentlighedens opmærksomhed i øjeblikket, fordi den til forskel fra andre former for forurening hverken kan ses eller lugtes. Folk bliver ikke klar over den, men ser blot nogle installationer, som måske forårsager denne forurening. Takket være det arbejde, som Nancy Wertheimer har udført i Colorado, har man nu i 20 år været klar over, at disse elektromagnetiske felter måske ikke bare har en direkte virkning, idet de medfører skader som følge af opvarmningen - de såkaldte akutte termiske virkninger - men også en virkning på langt sigt, da de fremkalder leukæmi og kræft.
Det var også på grund af denne bekymring, at parlamentsmedlemmerne Vernier, Santos og Pimenta foreslog en beslutning, som herefter blev til den betænkning af Lannoye, der blev vedtaget den 5. maj 1994. I denne betænkning identificerede Europa-Parlamentet allerede visse faste punkter, heriblandt nødvendigheden af at anvende forsigtighedsprincippet med hensyn til de elektromagnetiske felters indvirkning på befolkningen. Med udgangspunkt i denne betænkning fra Europa-Parlamentet har Kommissionen anset det for hensigtsmæssigt at fremsætte den henstilling, som vi drøfter i dag, og som drejer sig om hele strålingsspekret fra 0 Hz til 300 GHz. Som det blev understreget i Europa-Parlamentets Miljøudvalg, indeholder denne henstilling kun nogle grænseværdier for de akutte termiske virkninger. Hvad angår de ikketermiske virkninger over længere tid, hævder man til gengæld på grundlag af nogle betragtninger, som visse internationale organer har givet udtryk for, at der ikke foreligger en tilstrækkelig dokumentation, og man angiver derfor ikke nogen grænseværdier for denne type eksponering.
Det er klart, at vi ud fra et formelt synspunkt godt kunne sige, at størstedelen af dokumentationen ubestrideligt viser, at elektromagnetiske felter medfører termiske virkninger. Vi ved jo alle sammen, at man netop bruger mikrobølgeovne for at varme maden op. Med hensyn til virkningerne på langt sigt er der til gengæld en bred debat i gang, som uden tvivl har anskueliggjort mange videnskabelige undersøgelser, både epidemiologiske undersøgelser og specifikke undersøgelser på celler og væv, såvel in vitro som in vivo . Disse undersøgelser tyder på, at elektromagnetiske felter sandsynligvis har en indvirkning på cellekommunikationen. Dette ligger måske til grund for de epidemiologiske virkninger, der er blevet påvist i form af leukæmi og kræft, samt for en række andre skader på langt sigt, såsom skader på nervesystemet, forstyrrelser, hukommelsestab osv.
Offentlighedens bekymring skyldes, at vi ikke alene har faste installationer, såsom højspændingsmaster, radio- og fjernsynssendere og antenner til mobiltelefoni, men at vi til stadighed er i kontakt med elektriske husholdningsapparater, hvorfra der udgår elektromagnetiske felter. I øjeblikket er det mest omtalte af disse apparater nok den såkaldte mobiltelefon, som der er en bred debat i gang om.
Europa-Parlamentets Miljøudvalg har derfor fundet det hensigtsmæssigt at foretage nogle ændringer af teksten til Kommissionens henstilling, netop for også at tage højde for virkningerne på langt sigt. Udvalget har for det første foreslået, at man tager højde for de ansattes sundhed og beskyttelsen af forbrugerne vd at medtage forsigtighedsprincippet og princippet om at anvende de bedste teknikker for at få den mindst mulige eksponering. Miljøudvalget har desuden understreget, at der eksisterer en omfattende videnskabelig dokumentation, der taler for anvendelsen af forsigtighedsprincippet. Som følge heraf er det således nødvendigt at revidere oplysningerne, og det er på dette grundlag hensigtsmæssigt, at oplysningerne hele tiden bliver revideret, ligesom det er nødvendigt med en betænkning til Europa-Parlamentet. Udvalget understregede desuden nødvendigheden af nogle højere beskyttelsesniveauer de steder, hvor befolkningen tilbringer størstedelen af deres tid, så der fastlægges nogle minimumsafstande til apparater og faste installationer. Det er dog også sandt, at Miljøudvalget ikke har fastlagt nogen klare oplysninger og præcise værdier til at angive de betingelser, på hvilke man skal sikre borgernes beskyttelse mod eksponering på langt sigt.
Hr. formand, jeg vil slutte af med at sige, at min gruppe og jeg har indgivet nogle ændringsforslag, som med udgangspunkt i det forsigtighedsprincip og de sikkerhedsniveauer, der allerede er blevet vedtaget i andre lande, f.eks. Italien og Sverige, ligeledes tager højde for virkningerne på langt sigt. Vi har derfor fremsat ændringsforslag 16, 17, 18, 19, 21 og 22.

Whitehead
Hr. formand, dette er en henstilling og ikke et direktiv. Som sådan vil der gå nogle år, før det kan omformes til et mere seriøst stykke lovgivning. Den hovedvægt, hr. Tamino ganske rigtigt har med i sin betænkning, og som fuldt ud støttes af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, er lagt på, at forsigtighedsprincippet bør være fremherskende. Og her betyder dette princip helt uundgåeligt kontrol, kontrol, kontrol.
Det er en stærk fremvoksende industri, vi her har med at gøre, især når vi ser på mange af de forbehold, der er omkring mobiltelefoner. Vi påskønner dens økonomiske betydning. Jeg taler ikke kun på vegne af min gruppe, men på vegne af flertallet af Miljøudvalget, når jeg siger, at de niveauer, der var sat af hr. Tamino, efter vores mening ikke var praktiske på dette stadium. De ville rent faktisk have betydet en eliminering af mange elektroniske apparater, der anvendes i hjemmet, såvel som have indtaget en stærk holdning imod elmaster og industrien som helhed.
Men vi mener, at det er absolut nødvendigt at overvåge disse apparater, og Miljøudvalgets ændringsforslag har forsøgt at fremsætte præcist hvorfor og hvordan. Jeg vil læse ændringsforslag 9 højt for medlemmerne. Hvis der er noget, der har bevaret ånden i det, hr. Tamino forsøger at gøre, og i det, vi støtter, er det ændringsforslag 9, som det blev vedtaget af Miljøudvalget.
Det fastslås heri, at medlemsstaterne bør »opstille minimumssikkerhedsafstande fra elektriske apparater og grænseafstande fra offentlige bygninger, boliger og arbejdspladser ved opstillingen af stærkstrømsledninger, radarer og anlæg til radio-tv-transmission og -retransmission, herunder relæer til celleopbyggede mobiltelefonsystemer, og fastlægge de sikkerhedszoner, de anbefaler anvendt«. Sådanne anbefalinger bør »anføres på de berørte produkter, og der bør - på grund af den korte afstand og eksponeringens varighed - lægges særlig vægt på mobiltelefoner«.
Disse foranstaltninger må træffes øjeblikkelig, og overvågningsprocessen bør derefter være vedvarende. Vi vil alle gerne i 2001 - og ikke om fire eller fem års tid eller 10 års tid, men inden for et tidsrum af 18 måneder - se en yderligere revision af de anvendte sikkerhedsforanstaltninger og af instrumenterne. Der er udbredt ængstelse hos offentligheden. Der er en række undersøgelser nu, der begynder at lade forstå, at der er grund til yderligere bekymring. Da vi henviste dette spørgsmål til dr. Michael Repacholi, der udførte en af de oprindelige undersøgelser i Australien om mulig fremkaldelse af kræft hos rotter, sagde han, at han mente, at de standarder, der nu var fastsat i WHO's retningslinjer, var tilstrækkelige.
Men jeg mener, at vi fortsat bør overvåge denne situation i offentlighedens, forbrugernes og den almene offentlige sikkerheds interesse.

Trakatellis
Hr. formand, forslaget om begrænsning af befolkningens eksponering for elektromagnetiske felter vedrører alle borgerne i EU, for disse stråler er virkeligt kommet ind i vores liv.
Bekymringen stammer fra den betydelige forøgelse af elektromagnetiske, ikkeioniserende stråler i miljøet, selvfølgelig i forskellige frekvensområder alt efter mængden af strålekilder, f.eks. jernbaner, sporvogne, elkabler, elektriske apparater, relæer, mobiltelefoner, radarer og andet. Vi må nødvendigvis svare på spørgsmålet om, i hvor høj grad den offentlige sundhed er sikret i forhold til de påvirkninger, der opstår af den forøgede eksponering for elektromagnetiske felter i dag. Og det, fordi vi ikke råder over overbevisende videnskabelige data, som påviser eksistensen af skadevirkninger på helbredet på langt sigt. Som en konsekvens heraf optager disse påvirkninger det internationale forskersamfund, som er i gang med at undersøge dem.
Europa-Parlamentet, der følger princippet om beskyttelse, var det første organ, der i 1994 bad Europa-Kommissionen om, at der blev indført ordninger og standarder for at begrænse eksponeringen for ikkeioniserende stråling, og om at man påtog sig aktiviteter, undersøgelser og forskning af de elektromagnetiske felters påvirkningsmekanismer på levende organismer og i særdeleshed mennesker.
Kommissionens forslag søger at dække det lovgivningsmæssige hulrum, der findes i EU inden for dette område. Eftersom visse medlemsstater allerede er begyndt at indføre lovbestemmelser på området, søger man samtidigt med forslaget at fastsætte fælles principper på fællesskabsniveau, så vi kan undgå, at man indfører uensartede, nationale rammer.
I Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse er henstillingsteksten forbedret yderligere. I ændringsforslag 2 søger man at overholde princippet om beskyttelse og forebyggelse samt princippet om en minimering af eksponering for disse stråler, således som de er præciseret af WHO. Fællesskabsrammen om beskyttelse af befolkningen bør være ensartet og forpligtende, og det ville være ønskværdigt, om der var blevet valgt en mere forpligtende type retlig praksis end blot en henstilling, f.eks en forordning, et direktiv eller en beslutning, sådan som Parlamentet havde bedt om.
Vi mener, at den forhåndenværende henstilling bør tages op til revision med jævne mellemrum ud fra den erfaring, man opnår, og at den bør tilpasses ud fra resultaterne af de videnskabelige undersøgelser. Desuden er der medtaget en forpligtelse til at indføre et overvågningssystem af de apparater, som skaber elektromagnetiske felter senest inden den 1. januar 2001.
Endelig kræves det, at borgerne bliver informeret og underrettet, samt at forskningen bliver fremmet, så man kan opnå en fuld udforskning af de elektromagnetiske felters påvirkninger på helbredet på langt sigt.

Formanden
Vi slutter forhandlingen nu og går over til afstemning. Forhandlingen genoptages kl. 15.00.

Afstemning
Guinebertière
Fru formand, vedrørende ændringsforslag 1, der er indgivet af Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa, der lyder således: »der understreger, at familien for unge fortsat er den værdi, som de sætter højest«, vil jeg gerne komme med et mundtligt ændringsforslag, der lyder således: »der understreger, at familien for unge fortsat er en af de værdier, som de sætter højest«.

Buffetaut
Fru formand, vi har ingen indvendinger mod dette mundtlige ændringsforslag, vi accepterer det. Jeg vil blot gøre opmærksom på, at vi i vores ændringsforslag blot har gentaget en formulering af fru Hermange.
Forslaget til beslutning vedtoges

Lulling
Fru formand, i går under debatten bad jeg i slutningen af min indledning Kommissionen om at give en klar og fast tilkendegivelse af dens accept af de to afsnit i vores udkast til lovgivningsmæssig beslutning inden afstemningen om forslaget til den lovgivningsmæssige beslutning.
Det drejer sig i første omgang om det afsnit, der opfordrer Kommissionen til at trække sit forslag tilbage. Fru Gradin forklarede, at hr. Flynn ikke kunne være til stede, hvilket vi beklager, men at han havde til hensigt at foreslå en tilbagetrækning af forslaget om en ændring af direktivet fra 1976. Jeg ved ikke, om denne fremgangsmåde skyldes Kommissionens interne organisation. Er hr. Flynn forpligtet til at foreslå Kommissionen, der er et kollegium, hvilket vi udmærket ved med alle de diskussioner, vi har haft om dette emne, at trække forslaget tilbage? Hvis han gør det, kan vi så være sikre på, at kollegiet efterkommer hans forslag? Det er yderst vigtigt at vide dette. Det ville have været fint, hvis Kommissionen havde sagt: Vi trækker forslaget tilbage, men når den siger: Vi foreslår - jeg ved ikke hvem, den foreslår det ... den selv, formoder jeg - at forslaget til ændring af direktivet fra 1976 trækkes tilbage - et forslag, som vi mener er en fare for de positive foranstaltninger, så vil jeg vide, om Kommissionen rent faktisk trækker forslaget tilbage, om den efterkommer hr. Flynns forslag.
For det andet ...
Støj
Jeg beklager, men det er meget vigtigt. Selvom De mener, at spørgsmålene om ligebehandling af mænd og kvinder ikke er vigtige, vil jeg gøre de tilstedeværende mandlige kolleger, der er i flertal, opmærksom på, at også de snart får brug for positive foranstaltninger, eftersom erhvervene bliver mere og mere domineret af kvinder, som i mit land, hvor der næsten ikke er flere mandlige lærere i underskolen og næsten ikke flere mandlige dommere. De positive foranstaltninger er altså ikke kun for kvinder. De er for de underrepræsenterede køn, og I bliver også snart et underrepræsenteret køn. I må derfor forstå, at de positive foranstaltninger også kommer jer til gode.
Bifald

Formanden
Fru Lulling, jeg tror, kommissær Pinheiro har hørt Dem højt og tydeligt, og at han vil kunne give os en forklaring, ikke på kommissær Flynns holdning, men ganske enkelt på, om Kommissionen i overensstemmelse med artikel 59 i vores forretningsorden trækker sit forslag til direktiv tilbage eller ej. Jeg vil således gerne, om kommissær Pinheiro vil oplyse os om dette punkt, hvis han kan.

Pinheiro
Fru formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, jeg kan meddele, at Kommissionen vil trække sit direktivforslag tilbage, således som ønsket af Udvalget om Kvinders Rettigheder. Jeg kan ligeledes bekræfte, at det er min kollega kommissær Flynns hensigt at lovgive i henhold til artikel 141, og at han selvfølgelig vil gøre det i form af det størst mulige samarbejde med denne forsamling.

Lulling
Fru formand, under disse omstændigheder har vi tiltro til, at Kommissionen trækker sit forslag tilbage og til, at den fremkommer med et forslag til direktiv på baggrund af artikel 141. Fru Gradin havde igen en vis tvivl og visse forbehold, men vi regner på nuværende tidspunkt med, at grundlaget for dette forslag til direktiv bliver artikel 141. Under disse omstændigheder kan jeg foreslå Parlamentet ikke at stemme for de tre artikler, men at stemme for hele udkastet til lovgivningsmæssig beslutning.
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges

Eriksson
Fru formand, i oversættelsen til svensk af ændringsforslag 4 er der en katastrofal fejl. Der står: »opfordrer medlemsstaterne til (tre ord udgår) under visse omstændigheder ...«. Det er disse tre ord, under visse omstændigheder, som vi har ønsket fjernet. Derfor er det meget underligt, at originalteksten stadig er medtaget i ændringsforslaget. Jeg vil gøre alle svenskere opmærksomme på dette.

Formanden
Det kigger vi på senere. Hvis ændringsforslaget vedtages, retter vi det selvfølgelig. Vi skal nok være meget opmærksomme på problemet.

Lulling
Fru formand, dette er meget vigtigt. Den franske tekst lyder som følger: »Invite les États membres à légaliser sous certaines conditions« (anmoder medlemsstaterne om under visse betingelser at legalisere), og netop vedrørende dette sætningsled »sous certaines conditions« anmoder vi om en særskilt afstemning. Den engelske tekst siger: »in certain circumstances« , hvilket betyder noget helt andet. Der er forskel på »dans certaines circonstances« (under visse omstændigheder) og »sous certaines conditions« (under visse betingelser). Den gyldige tekst er »sous certaines conditions« . Dette skal være helt klart. Jeg må sige, at vi naturligvis ikke, i hvert fald ikke i min gruppe, under visse betingelser vil legalisere enhver form for abort betingelsesløst. Det skal derfor være »sous certaines conditions« .

Formanden
Normalt er den gyldige version den, der er udarbejdet på ordføreren fru Hautalas sprog, undtagen hvis hun har udarbejdet den oprindelige tekst på et andet sprog end finsk. Vi undersøger naturligvis sagen, når afstemningen har fundet sted, så alt er i overensstemmelse med den oprindelige tekst.
Forslaget til beslutning vedtoges

Souchet
Ligevægten i vores europæiske samfund er for en stor dels vedkommende afhængig af opretholdelse og udvikling af en mangfoldig kultur, af særligt rige sprogs vitalitet og af en afvisning af harmonisering på dette område. I denne forbindelse udgør den audiovisuelle sektor en væsentlig faktor.
Det udkast til beslutning, vi præsenteres for i dag, som har til formål at give et mere nøjagtigt billede af industri og markeder inden for de audiovisuelle og dermed forbundne sektorer og en bedre forståelse af disses sammensætning og udvikling gennem oprettelse af en relevant infrastruktur for statistisk information, er ganske anvendeligt.
Medlemmerne af Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa er derfor for denne beslutning på den betingelse, at visse ændringsforslag vedtages. Der skal holdes øje med disse statistikkers »relevans«, hvorfor indsamlingen af statistiske data skal ske i lyset af et »behov for at vide« hos erhvervslivet, men også med henblik på at sikre en bedre styring af politikkerne inden for sektoren. Derfor bør Eurostat som et minimum se på beskæftigelsesniveauerne og -udviklingen, kvalifikationskravene såvel som køns- og aldersfordelingen inden for sektoren, hvilket vil give en vis indsigt i de politikker, der føres på europæisk såvel som på nationalt plan.
Vi må ikke glemme de små og mellemstore virksomheders vigtige rolle inden for denne sektor. Alt for ofte er det behovet for koncentration, der fremlægges, når man taler om disse virksomheder. Den økonomiske aktivitet i den audiovisuelle sektor stammer imidlertid for størstedelens vedkommende fra små og mellemstore virksomheder.
Derfor bør de førte politikker favorisere disse små og mellemstore virksomheder, der endvidere har den fordel, at de er fordelt på alle Den Europæiske Unions medlemsstater.
Endelig vil jeg gerne minde om, at udviklingen af disse små og mellemstore virksomheder er afhængig af et samarbejde på europæisk plan og en reel subsidiaritet til fordel for medlemsstaterne, idet de i de enkelte medlemsstater førte politikker respekteres, og idet der tages højde for de nationale sprogs virkning og rækkevidde samt hver enkelt medlemsstats kulturelle mangfoldighed. Kun på denne måde kan vi undgå en anden type harmonisering, der heller ikke ville respektere vores europæiske kulturs særpræg og mangfoldighed.
Betænkning af Anttila (A4-0073/99)

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi har stemt imod betænkningen af følgende årsager:
1.Forhandlingerne mellem regeringerne om reform af landbrugspolitikken er i gang og genoptages i dag. Parlamentet har ingen grund til at udtale sig om særskilte afsnit i landbrugspolitikken i denne situation.2.Særbeslutninger, som gavner visse medlemsstater, truer den samlede reform.3.Parlamentet bør ikke udtale sig om øget støtte til visse lande, når målet er at mindske de tunge udgifter i Unionens landbrugspolitik.
des Places
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa er naturligvis opmærksom på det arktiske landbrugs særpræg og vil gerne minde om, at der er registreret mere end 30 forskellige økosystemer i Den Europæiske Unions medlemsstater.
For så vidt angår den fælles landbrugspolitik, så er den, som navnet angiver, fælles. Det er grunden til, at Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa er imod artikel 3 og 7 i den af ordføreren fremlagte beslutning. Det foreslås endda at indføre en regional landbrugspolitik for landbrugene i de arktiske regioner.
Det kunne være en mulighed at indføre specifikke produkter som rensdyr i en eksisterende fælles markedsorganisation, f.eks. den fælles markedsorganisation for oksekød, men dette må ikke bruges som påskud for, at der er tale om et specifikt økosystem, og at man derfor skal indføre 30 forskellige landbrugspolitikker i stedet for én fælles landbrugspolitik.
Der skal tages højde for den fælles landbrugspolitiks regionale dimensioner enten inden for politikken for udvikling af landdistrikter eller inden for regionalpolitikken. Jeg vil gerne minde om, at de subarktiske områder for øjeblikket er en del af mål 6, og at de er integreret i Agenda 2000 under det nye mål 1.
Disse regioner nyder og vil også i fremtiden nyde godt af en særlig omfattende støtte, der kompenserer for de højere omkostninger, der er forbundet med økosystemet. Fællesskabsstøtten til dette områdes regionalpolitik dækker, som I ved, 75 % af strukturernes samlede investeringsomkostninger.
Da artiklerne 3 og 7 blev vedtaget, har vores gruppe således stemt imod beslutningen ved den endelige afstemning.
Efter nogles ønske om at ødelægge den fælles landbrugspolitik gennem en integration af samfinansieringsprincippet, et princip, der er i modstrid med traktaten og de obligatoriske udgifters særstatus, ønsker andre i dag at bringe den fælles landbrugspolitik i ulykke gennem en regionalisering på baggrund af særlige økosystemer.
Medlemmerne af vores gruppe holder af den fælles landbrugspolitik, der har været én af grundstenene for den europæiske konstruktion i henhold til Rom-traktaten. Det er en overraskelse, at fortalerne for et integreret og føderalt Europa går imod den eneste ægte, fælles politik, vi har, sammen med den fælles fiskeripolitik.
Betænkning af Katiforis (A4-0090/99)

Palm og Theorin
I betænkningen beskrives en fremtid med harmoniserede skatter og skattesystemer. Vi vil med denne stemmeforklaring angive, at skat er et nationalt anliggende, og at det ikke falder ind under EU's kompetenceområde.

Souchet
Medlemmerne af Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa er særligt opmærksomme på de små og mellemstore virksomheder, der er et centralt element i forbindelse med egnsplanlægning og rygraden i forbindelse med jobskabelse i Den Europæiske Unions medlemsstater. 99 % af disse virksomheder beskæftiger mindre end 250 ansatte og tegner sig for 66 % af den samlede beskæftigelse. Næsten alle disse virksomheder var i perioden 1988-1995 med til at oprette en lang række job.
Alle SMV har på et eller andet tidspunkt i deres udvikling haft problemer som følge af deres egenkapitals utilstrækkelighed, og derfor skal tilvejebringelsen af risikovillig kapital fremmes. F.eks. blev der i USA i perioden 1991-1995 ud af en jobtilvækst på 7 millioner skabt 6 millioner arbejdspladser ved at opstarte SMV. Mange af disse er i mellemtiden blevet store stjerner på den højteknologiske himmel og er i dag ledende på de globale markeder.
I USA er det let for en lille eller mellemstor virksomhed at få adgang til risikovillig kapital. Situationen er helt anderledes i dag i landene i Den Europæiske union, hvor SMV med konkurrencemæssige fordele i form af avanceret teknologi bliver straffet.
Det er derfor en nødvendighed, at iværksætterne får adgang til startkapital og til drifts- og udviklingskapital, efterhånden som virksomheden ekspanderer, og endelig til institutionelle og private investorer, der understøttes af et stort, aktivt europæisk finansmarked.
Den manglende lovgivning omkring fonde for risikovillig kapital udgør på fællesskabsplan en hindring for et effektivt fungerende marked. Den eksisterende finansielle fællesskabslovgivning er for opsplittet og mangler både læsevenlighed og sammenhæng. Man kunne med fordel lade sig inspirere af USA, der har oprettet et nationalt kontrolorgan - Security and Exchange Commission - hvor man har indført en reguleringsmekanisme, der har til formål at harmonisere de nationale bestemmelser for således at give grobund for de såkaldt sekundære finansielle markeder.
Ud over det økonomiske bidrag fra investorerne af risikovillig kapital skal der endvidere bidrages med ekspertise inden for virksomhedsledelse. Finansiering og ekspertise bør følges ad. Den kendsgerning, at en investor er direkte eller indirekte impliceret i den daglige ledelse af sin investering og fungerer som en virkelig støtte for iværksætteren, er en simpel, men effektiv måde, hvorpå investoren kan reducere risikoen.
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa vil imidlertid gerne understrege det modsætningsforhold, vi befinder os i i dag. Vi ved alle, at SMV'erne er af afgørende betydning. Vi roser dem ofte for deres økonomiske succes og den væsentlige rolle, de ofte spiller i jobskabelsesprocessen, men når vi diskuterer miljømæssige normer, tekniske normer eller administrative procedurer, er det et fåtal af Parlamentets medlemmer, der tager tilstrækkelig højde for iværksætternes problemer og det specielle ansvar, de har påtaget sig. De løber en stor risiko, idet deres sikkerhedsnet er meget begrænset, både for så vidt angår sociale ydelser og opretholdelse af deres familieformue.

Wibe
Jeg er enig med det meste i betænkningen, dog ikke f.eks. at det er »fragmenteringen af kapitalmarkederne i Europa«, som er årsagen til mangelen på risikovillig kapital. Den fragmentering gør nok hverken fra eller til for kapitaltilgangen.
Mine primære indvendinger går imidlertid på noget andet. Jeg mener for det første, at den store mangel på små virksomheder inden for EU ikke er på kapitalsiden, men skyldes en for lav efterspørgsel. Hvis efterspørgselen øges, vil risikovillig kapital dukke op, uanset om det er fragmenteret eller ej.
Min anden indvendning drejer sig om de mange henvisninger til skatteharmonisering. Denne harmonisering har ingenting overhovedet at gøre med selve sagen, men er kun et udtryk for en politisk ambition om at skabe et føderalt Europa. Betænkningen ville være blevet bedre uden denne intellektuelle ballast.
Betænkning af Newman (A4-0093/99)

Hager
Løsgængerne glæder sig principielt over alle foranstaltninger og skridt til bekæmpelse af hvidvaskning af penge både i EU og i medlemslandene. Derfor har vi også godkendt de fleste punkter. Vi har dog forkastet betænkningen som helhed, fordi vi mener, at de skridt, man har taget mod Østrig i forbindelse med de østrigske bankbøger, er overdrevne og rækker ud over det egentlige mål om hvidvaskning af penge.
Betænkning af Vaz da Silva (A4-0103/99)

Vaz da Silva
Vi er nu nået til afslutningen af en lang proces, hvor vi har været i kontakt med og har gennemført forespørgsler hos de forskellige europæiske landes kunstarter (og ikke kun i de 15 EU-lande).
Der var tale om næsten jomfrueligt land. Ikke engang medlemsstaterne synes at være bevidste om deres kunstneres mulige bidrag til livskvaliteten, og kunstnerne selv synes ikke motiverede til at forlade deres egne cirkler for at lære andre fremgangsmåder eller lande at kende. Ikke blot er de enkelte landes lovgivning vedrørende kunstnernes status spredt og ufuldstændig, men der har heller ikke været gjort noget for at lette bevægeligheden for kunstnere, værker og produktioner mellem medlemsstaterne. Det, som vi har gjort, er at indkredse problemerne og angive mulige politiske indsatsområder i fremtiden.
Ved at tage initiativ til denne betænkning har Kulturudvalget villet give de europæiske institutioner - på det afgørende tidspunkt, hvor udvidelsen skal foregå, og hvor en ny politisk-finansiel ramme skal fastlægges - et politisk instrument, der vil være eksplosivt, hvis de forstår at bruge det.
En samordnet og vedvarende politik til støtte og fremme af den kunstneriske skaben og uddannelse kan være det element, der har manglet for, at det europæiske samfund kan foretage springet ind i det 21. århundrede. Kampen mod vold og udstødelse går dén vej.

Wibe
Betænkningen indeholder mange gode iagttagelser. Jeg kan dog ikke tilslutte mig de mange punkter, som forlanger en »tilnærmelse af social- og skattelovgivningen« (på grund af kunstnere!), f.eks. punkt 16. Jeg synes heller ikke specielt meget om forslaget i punkt 11, hvor der tales om at skabe et »europæisk kort« for kunstnere, hvilket vil give dem specielle fordele, eller at man vil udarbejde nye måder at finansiere kunst på »på europæisk plan« (punkt 8). Jeg er heller ikke overbevist om det kloge i at »øge skattefordelene for mæcener«, som det foreslås i punkt 17.
Betænkningen indeholder altså lidt for mange føderale ambitioner og tro på skattesænkningers velsignelse (specielt for velstillede mæcener) til at være helt i min smag.
Betænkning af Guinebertière (A4-0100/99)

Darras
Betænkningen fra fru Guinebertière, sådan som den fremlægges for os i dag, det vil sige med ændringsforslagene fra Europa-Parlamentets Udvalg om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, skitserer fundamentet til en virkelig integreret og global ungdomspolitik. Selvom resultaterne af fællesskabspolitikken om ungdomssamarbejde ikke kan bestrides, for så vidt angår almen uddannelse, erhvervsuddannelse og udveksling inden for rammerne af programmerne Sokrates, Leonardo og Ungdom for Europa (til hvilke i øvrigt initiativet fra EF-civiltjenesten bør tilføjes), er disse resultater imidlertid fortsat utilstrækkelige, når det drejer sig om at tilfredsstille de unges specifikke behov. Det er ikke nok at fokusere på behovene for almen uddannelse og erhvervsuddannelse til alle (der dog er vigtigt), hvis man vil indføre en ungdomspolitik. Der skal også tages højde for de andre supplerende aspekter som kreativitet, samfundslære, læren om tolerance og demokrati, sundhed og bolig.
Vores ordfører forklarer meget klart disse mål, samtidig med at hun respekterer den nødvendige komplementaritet og værditilvækst, som det europæiske aspekt udgør i forhold til den »sokkel«, medlemsstaterne udgør. Derfor anmoder hun medlemsstaterne om at udarbejde »nationale planer for ungdommen« i lighed med dem, de har udarbejdet for beskæftigelsen. Kommissionen forpligtes til efter en vurdering af de nationale ungdomspolitikker at offentliggøre de mest »effektive« erfaringer og eksempler på europæisk plan. Alt dette kan bidrage til skabelse af innovative projekter - for og af de unge - og til fremme af de unges iværksætterfærdigheder.
Da den fælles ungdomspolitik skal udgøre et samlet hele med det formål at lytte mere til de unge og inddrage dem mere i beslutningstagningsprocessen via deres organisationer, stemmer jeg for denne betænkning, der giver et globalt billede af det, der kunne blive en sådan europæisk politik ved indgangen til det 21. århundrede.

Wibe
Betænkningen har et godt formål. Den præges dog af et meget stort islæt af føderalisme. Man vil f.eks. udarbejde en »gennemgribende europæisk ungdomspolitik«. Man vil »integrere de unge i Unionen«, så de »aktivt udnytter unionsmedlemskabet«. Man vil have en »samordning af ungdomspolitikken på europæisk plan«, så EU skal indrette »specielle informationssteder« for de unge, og Kommissionen »fra Europa« skal indrette en internetside med navnet »de unge«.
Personligt er jeg overbevist om, at ungdomspolitikken kunne være blevet udformet meget bedre, hvis den ikke var tynget af den evige stræben efter at skabe et føderalt Europa.
Betænkning af Corrie (A4-0065/99)

Souchet
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa har stemt for hr. Corries betænkning. Dette dokument afspejler i det væsentlige vores gruppes interesser med hensyn til forholdet AVS-EU.
Mens samarbejdet mellem AVS-landene og EU har bevist sin effektivitet og udgør et uundværligt multilateralt samarbejdsinstrument for EU og for de afrikanske og caribiske lande samt Stillehavslandene, er det pludselig blevet genstand for kraftige angreb, der spreder frygt for dets beståen.
Forudsigelighed og tillid er de to centrale elementer i forbindelse med dette instrument. Det kan desværre ikke udelukkes, at de drages i tvivl som følge af de konstante angreb på samarbejdet fra dem, for hvem den nye verdensorden ikke må medføre andre bestemmelser end markeds- og konkurrencereglerne.
I denne forbindelse udgør Den Paritetiske Forsamling AVS-EU mere end nogensinde før det uundværlige forum, hvor folkene og de folkevalgte kan komme til orde og fremlægge deres reelle behov. Den er ligeledes et forum for langsigtet overvejelse og fremtidstænkning vedrørende forholdet mellem nord og syd.
Den Paritetiske Forsamling spiller ligeledes en central rolle i forbindelse med forhandlingerne om den kommende Lomé-konvention. Den har ved flere lejligheder udtrykt ønske om større hensyntagen til udviklingslandenes velbegrundede interesser i den økonomiske verdensorden. Den foruroligedes i 1995 over Marrakech-aftalens negative følger for selve toldpræferencernes eksistensgrundlag.
Dette forbilledlige instrument til fremme af nord-syd-samarbejdet, som Lomé-konventionen er, skal ganske vist, sådan som formanden for Den Afrikanske Enhedsorganisation, hr. Blaise Compaore, netop understregede det for os her til formiddag, indrettes efter den stigende differentiering i AVS-landene og herunder følge udviklingen af den private sektor i Afrika. Men den er stadig lige relevant her ved globaliseringens indledning. Lomé-systemet skal renoveres og styrkes, ikke svækkes i frihandelsideologiens navn, der er klar til på uansvarlig vis at udsætte lande med skrøbelige samfundsstrukturer og endnu vaklende økonomier for alt for hårdt konkurrencemæssigt pres, der ville være destabiliserende og destruerende for dem.
Betænkning af Lüttge (A4-0057/99)

Souchet
Helsinki-konferencen, der blev afholdt den 23.-25. juni 1997, samlede repræsentanter for regeringerne og parlamenterne i de europæiske lande, EU-institutionerne, de mellemstatslige organisationer, arbejdsmarkedets parter og finansieringsinstitutionerne. I alt var 51 lande repræsenteret.
Medlemmerne af Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa glæder sig over dette samarbejdes udvikling, der har til formål at fremme en pan-europæisk transportpolitik baseret på et partnerskab mellem transportpolitikkens vigtigste aktører - i første omgang medlemsstaterne selv.
Den første konference fandt først sted i Prag i 1991. Under denne konference fastlagde man allerede de første retningslinjer for en fælles transportpolitik for Unionens nabolande og medlemsstaterne.
På Kreta-konferencen i 1994 blev der dannet tre arbejdsgrupper: »Transport og markedsøkonomi«, »Transportinfrastruktur og finansiering« og »Horisont 2000« (intermodale transportmidler, nye teknologier, sikkerhed og miljøbeskyttelse). Der blev for første gang fokuseret på landene i Central- og Østeuropa.
Endelig gav den tredje konference, der blev afholdt i Helsinki, mulighed for på længere sigt at fremme bæredygtige, effektive og miljøvenlige transportsystemer, som er i overensstemmelse med de europæiske borgeres og virksomheders økonomiske, sociale, miljømæssige og sikkerhedsmæssige behov. Der var i øvrigt behov for at reducere de regionale skævheder og gøre det muligt for den europæiske økonomi at konkurrere effektivt på verdensmarkederne. Derfor indførte man principperne om interoperabilitet, subsidiaritet, beslutningernes gennemsigtighed og ikkediskriminerende samarbejde på alle niveauer mellem alle aktører og alle aktive sammenslutninger inden for transportsektoren.
Formålet med de beslutninger, der blev vedtaget i Helsinki, er at gennemføre følgende foranstaltninger:
tilnærmelse af lovgivningerne på sikkerheds- og miljøområdet- gradvis liberalisering af transportmarkederne- udvikling af intermodalitet- forbedring af infrastrukturerne på pan-europæisk plan- oprettelse af et bredt europæisk partnerskab- fremme af offentlig passagertransport- anvendelse af intelligente transportsystemer- styrkelse af forskning og udvikling i transportsektoren- internalisering af de eksterne omkostninger- lettelse af transit- samarbejde om dataindsamlingHelsinki-konferencens succes påviser endnu en gang samarbejdets effektivitet. Ved vedtagelse af en række foranstaltninger, der fastlægger rammerne for udvikling af de pan-europæiske transportnet, har Unionens medlemsstater og nabolande på korrekt og anvendelig vis udarbejdet et afgørende dokument for vores kontinents fremtid, et stort, genfundet og forenet Europa.
Betænkning af Cabrol (A4-0078/99)

Souchet
Lægemiddelindustrien har i de seneste 10 år gjort enorme fremskridt. Levetiden er blevet forlænget, og visse sygdomme er blevet helt udryddet.
Ud over de meget udbredte og velkendte sygdomme er der registreret en lang række sygdomme, der kun rammer et begrænset antal patienter. Omkring 5.000 sygdomme af denne type er blevet identificeret. Forskning i og udvikling af lægemidler er imidlertid en så kostbar affære, at industriens udvikling af lægemidler til behandling af denne type sygdomme er meget langsom. Som følge af markedets begrænsede omfang er industrien ikke sikret et økonomisk afkast af de store investeringer, der er nødvendige til udvikling af innovative lægemidler. Heraf navnet sjældne lægemidler. Der skal således gennemføres tilskyndelsesforanstaltninger for at tilskynde industrien til udvikling af denne type lægemidler, der kan være af interesse ikke blot for de syge inden for Den Europæiske Union, men også resten af verden, herunder selvfølgelig udviklingslandene.
Kommissionens forslag har til formål at indføre en fællesskabsprocedure for udpegelse af sjældne lægemidler og at gennemføre en række tilskyndelsesforanstaltninger til fremme af forskning, udvikling og markedsføring af sjældne lægemidler, især ved tildeling af eneret for en periode på 10 år.
Selvom Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa kun kan bifalde dette initiativ fra Kommissionen, idet der er tale om et eksempel på et reelt samarbejde mellem medlemsstater, hvor et udvidet marked letter kostbar udvikling og forskning, kan vi kun beklage og fordømme procedurens langsommelighed. Vi må huske på, at dette forslag til forordning blev optaget i Kommissionens program i 1997. Ud over den kendsgerning, at der skulle gå næsten to år, før dette forslag til forordning blev fremlagt, skal man huske på, at der i USA blev indført et system med incitamenter til udvikling af sjældne lægemidler i 1983. En lignende ordning blev indført i Japan i 1995, Singapore i 1997 og Australien i 1998.
Hvis der er nogle områder, hvor Den Europæiske Union bør intensivere sine aktiviteter og handle innovativt, så er det på disse specifikke områder, der skal sikre vores medborgeres sundhed.
Under denne afstemning vedtog medlemmerne af Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa de ændringsforslag, der blev støttet af ordføreren, professor Cabrol. Vi håber, at proceduren vil blive gennemført hurtigst muligt, for vi ved alle, at der skal handles hurtigt, når det gælder folkesundheden. Den europæiske lægemiddelindustri kan drage nytte af denne form for programmer, der giver den mulighed for lettere at udvikle nye lægemidler og således bidrager til at stimulere kvaliteten af forskningsresultaterne og forbedre industriens renommé.
Betænkning af Lulling (A4-0038/99)

Deprez
»Lige løn for lige arbejde«, sådan lyder det gamle ordsprog. Den kendsgerning, at det er så vanskeligt at nå frem til en egentlig ligebehandling af mænd og kvinder, især for så vidt angår adgang til beskæftigelse og erhvervsuddannelse, viser, hvor langt der kan være fra hånd til mund. Og dette af flere grunde, hvoraf flere er dybt rodfæstede, og stereotype opfattelser af udearbejdende kvinder.
Ligebehandling er et meget vigtigt emne. Parlamentet har ved flere lejligheder givet udtryk for den store betydning, den tillægger dette spørgsmål. Derimod er den debat, vi har i dag, efter min mening fuldstændig forældet, og det er der to grunde til. For det første eftersom Domstolens dom i Marschall-sagen i vidt omfang gav mulighed for at præcisere betydningen af den dom, den havde afsagt i Kalanke-sagen. For det andet gøres politikker for lige muligheder til en fællesskabsmålsætning i Amsterdam-traktaten, og politisk og objektiv ligestilling defineres som en kollektiv rettighed. Desuden danner traktaten basis for et retsgrundlag for fremtidige positive foranstaltninger.
Det forslag om ændring af direktiv 76/207/EØF, som Kommissionen fremlagde, efter at Domstolen havde afsagt dom i Kalanke-sagen, har ikke længere nogen berettigelse. Jeg er derfor enig med vores ordfører. Kommissionens forslag skal forkastes, og den skal anmodes om at forberede et nyt forslag til direktiv, der tager højde for de nye faktorer, der er fremkommet siden da.
Anden betænkning af Hautala (A4-0029/99)

von Habsburg
Fru formand, jeg stemte ud fra en inderlig overbevisning mod betænkningen af Hautala respektive alle ændringsforslag bortset fra dem, der er fremsat af Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa. Som kristne mennesker kan vi ikke gå imod livet, og et barn, som endnu ikke er født, er nøjagtig lige så levende som et barn, der er født. Det er en sag, som ganske enkelt er uacceptabel for os, og derfor stemte jeg mod ud fra min mest inderlige overbevisning. Vi er i dag i mindretal. Måske kommer vi en dag i flertal, for på langt sigt er det et skridt i retning mod en stor katastrofe for vores befolkning. Jeg vil desuden gerne sige, at jeg ikke er imod kvinder, som jeg respekterer uendelig meget. Jeg har syv børn og 18 børnebørn. Så kan De nok forstå, hvor meget jeg respekterer min hustru, og til det vil jeg blot sige, at det netop er derfor, jeg stemte mod betænkningen af Hautala.

Cushnahan
Fru formand, der er mange aspekter i denne betænkning, som jeg støtter, fordi den behandler alvorlige problemer i relation til kvinders sundhed. Men jeg kan ikke støtte henvisningen til abort. Den Europæiske Union har absolut ingen kompetence på dette område. Den kan ikke blande sig i de enkelte medlemsstaters politikker på dette følsomme område, og jeg tror heller ikke, at den har lyst til at gøre det. Det er formelt udtrykt i traktaterne med henvisning til offentlig orden, der udelukkende er forbeholdt medlemsstaterne. Medlemsstaterne har en absolut ret til at lovgive i sager om offentlig orden.
Hvad min egen personlige holdning angår, har jeg stemt i overensstemmelse med min egen samvittighed, som er, at jeg er imod abort. Men ligesom jeg ledes af min egen samvittighed, dristes jeg ikke til at fælde domme over, hvordan andre mennesker handler i forhold til deres egen samvittighed og under meget vanskelige omstændigheder.
Jeg har ligeledes støttet punkt 10 - ganske enkelt, fordi man, hvis man ønsker at reducere antallet af aborter, bør anerkende individers ret til benytte sig af seksualvejledning, herunder rådgivning om ansvaret i forhold og oplysninger om svangerskabsforebyggende midler. Jeg blev ledet af disse særlige principper, da jeg stemte om denne vigtige betænkning.

Habsburg-Lothringen
Fru formand, jeg beklager meget, at betænkningen af Hautala blev diskuteret i går på kvindernes internationale kampdag, fordi jeg ikke mener, at den bidrager til kvindernes værdighed og ære, men egentlig er en skændsel.
Det er faktisk noget specielt, når der i en betænkning om kvindernes sundhed kræves ret til abort. Sundhedspolitik betyder for mig, at liv reddes og ikke ødelægges. Når man i en betænkning om kvinders sundhed nævner abort, bør man efter min mening også tale om virkningerne af post abortion syndrome . Disse negative psykologiske følger for kvinder, der har gennemgået en abort, forties dog bevidst og gang på gang.
Graviditet er ikke nogen sygdom! Det er absurd, at man her spiller en såkaldt kvinderet ud mod retten til liv, som gælder for alle mennesker. Med sådanne krav bliver kvindernes værdighed misbrugt til en dødskultur, der i sidste ende vender sig til skade for kvinderne. Af disse grunde måtte jeg stemme mod betænkningen af Hautala.

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries, Theorin og Wibe
Dette er en meget god betænkning, som tydeligt belyser de kønsrelaterede sundhedsproblemer. Desuden er der i betænkningen en hel del konkrete idéer til at komme videre med arbejdet med at bryde kønsopdelingen inden for sundhedstilstanden.
Der er dog et punkt, som tydeligt sænker ambitionerne i betænkningen, nemlig punkt 11. Retten til fri abort handler om retten til at styre sit eget liv og at have magten over sin egen krop. At afbryde en graviditet skal altid være kvindens valg. Hver dag dør 500 kvinder som følge af illegale og usikre aborter. Den eneste måde at komme dette til livs på er ved, at kvinder får adgang til præventionsmidler og til sikre og legale aborter. For os er retten til fri abort ufravigelig.

Bonde, Lis Jensen, Krarup og Sandbæk
Generelt synes vi, at Hautalas betænkning om sundhedssituationen for kvinder er god. Den fremhæver nogle af de sygdomme, som kvinder stilles overfor, og kommer samtidig med forslag til, hvordan visse politikker kan indrettes, således at der bliver taget hensyn til kvindernes specielle situation. Vi har dog problemer med visse dele af betænkningen. Det drejer sig bl.a. om de afsnit, hvor Kommissionen opfordres til at sørge for, at regelmæssige undersøgelser af bryst- og livmoderkræft er gratis og gentages med mellemrum, hvor der gøres opmærksom på fordele og ulemper ved hormonbehandlinger i forbindelse med menstruationsgener, og hvor det kræves, at man sikrer kvinders seksuelle rettigheder. Vi mener, det er opgaver, som medlemsstaterne skal tage sig af. Vi kan dog fuldt ud støtte disse tiltag, blot de foregår på nationalt plan.
Ud fra ovenstående betragtninger har vi valgt ikke at stemme imod betænkningen.

Buffetaut
Europa-Parlamentet understreger via Hautala-betænkningen den store betydning, den tillægger sundhedssituationen for kvinder i Det Europæiske Fællesskab. I betragtning af vanskelighederne i vores samfund og kvindernes stigende ansvar i netop dette samfund var det en god idé således at minde om de særlige helbredsmæssige problemer, kvinder kæmper med eller risikerer at komme til at kæmpe med.
Desværre mente Udvalget om Kvinders Rettigheder og Parlamentets plenarforsamling ligeledes, at det var en god idé at opføre abort på listen over disse problemer.
Fru Fontaine indrømmede selv som formand for mødet, at der dér var tale om et »følsomt« emne. Hvordan kan man på anstændig vis, i dølgsmål, i en artikel blandt så mange andre, i en betænkning, der behandles mellem en anmodning om ophævelse af et medlems immunitet og en meddelelse fra Kommissionen, behandle et barns liv i moderens skød? Der findes ikke noget let svar på det smertelige spørgsmål omkring abort. Respekten for alt liv burde få os til at tage ansvaret over for visse mødres nød og på samme tid modtage det liv, som kun kvinder har den glæde at kunne give - ikke uden mandens hjælp, en selvfølgelighed, det desværre er nødvendigt at gøre opmærksom på. Bekræftelsen af kvindernes rettigheder har nemlig tendens til at skubbe faderens rettigheder, forpligtelser, i baggrunden. Under alle omstændigheder burde dette emne behandles mere alvorligt og med lidt mere respekt, end det har været tilfældet i dag.
Endelig beklager jeg på den ene side, at en del af venstrefløjen glæder sig over denne tekst og roser den på lige fod med narkoens frigivelse eller anerkendelse af dødshjælp, idet den ser dette som en fremgang for vores samfund, dér, hvor kun en skrækkelig dødskultur betragtes som fremskridt. På den anden side beklager jeg, at en del af højrefløjen endnu en gang lader hånt om de intentioner, den så ofte har proklameret ... på gangene.

Caudron
Det fremgår af fru Hautalas betænkning, at kvinder og mænd ikke er lige, når det gælder sygdom. Indførelsen af en kønsspecifik sundhedspolitik er således tvingende nødvendig.
Europa-Kommissionen, hvis arbejde behandles i denne betænkning, tager for første gang højde for dette krav, hvilket man kun kan være tilfreds med. Kommissionen skal nu fortsætte i samme retning og tage særligt højde for kvindernes sundhedssituation i det nye handlingsprogram om sundhed.
På den ene side findes der en række sundhedsproblemer, der udelukkende eller oftest rammer kvinder. Der skal derfor iværksættes særlige foranstaltninger. Jeg vil også gerne henlede opmærksomheden på de nye sygdomme, der er forbundet med spiseforstyrrelser, og som i særlig grad rammer unge kvinder. Det er beklageligt, at Europa-Kommissionens beretning ikke lægger større vægt på disse sygdomme.
På den anden side lever kvinder i gennemsnit fem år længere end mænd, og de rammes derfor oftere af fysiske og psykiske lidelser som følge af alderdommen. Som medlem af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi vil jeg gerne oplyse, at der i det femte rammeprogram er afsat bevillinger til forskning for at imødegå befolkningens ældelse.
Endelig skal der tages højde for faktorer som arbejdsløshed, der oftere rammer kvinder end mænd, usikkerhed i ansættelsen og dårlig social sikring. Disse fænomener påvirker kvindernes sundhedssituation. Det er almindeligt kendt, at helbredsmæssig behandling ses som en luksus for mindre velstillede befolkningsgrupper. Det er en fuldstændig uacceptabel situation!
Der skal derfor iværksættes globale foranstaltninger, der omfatter både en specifik sundhedspolitik for kvinder og politikkerne for beskæftigelse og social sikring med den sundhedsmæssige dimension integreret.
Jeg vil slutte af med at give min uforbeholdne støtte til ordføreren med hensyn til straf af vold mod kvinder i hjemmet.

Deprez
Vi glæder os naturligvis over, at Kommissionen har valgt kvindernes sundhedssituation som tema for sin første specifikke beretning. Alt for ofte behandles sundhedsspørgsmålet på globalt plan, hvor der ikke tages højde for de kønsspecifikke aspekter. Jeg giver derfor min fulde støtte til anmodningen om regelmæssig vurdering af kønsaspektets betydning i alle sundhedsbudgetter, -programmer og -projekter.
Det er efter min mening særdeles vigtigt at understrege, i hvor høj grad kvindernes sundhedssituation afhænger ikke af kønsbestemte, fysiologiske faktorer, men af objektivt tællelige og kontrollerbare socio-økonomiske forskelle, som medlemsstaterne burde tage højde for og udligne ved iværksættelse af relevante politikker og foranstaltninger.
Endvidere er svækkelsen af kvinders helbred som følge af vold i hjemmet - herunder voldtægt i ægteskabet og seksuel mishandling - særligt foruroligende, og bekæmpelsen af disse voldelige handlinger fortjener den størst mulige opmærksomhed. Det er af altafgørende betydning, at denne dimension integreres i de kampagner mod vold mod kvinder, som finansieres af Fællesskabet.
I samme ånd er jeg enig med ordføreren i dennes udtalelse om, at medlemsstaterne også selv skal tage de nødvendige forholdsregler, også med hensyn til straffebestemmelserne, for at udrydde dette onde og hjælpe de berørte kvinder.
På et mere overordnet plan vil jeg gerne slutte af med at understrege vigtigheden af forebyggende foranstaltninger som et led i kampen mod for tidlig forringelse af den enkeltes sundhedstilstand og den betydning, det samfund, vi ønsker for os selv og vores børn, har i den forbindelse.

Kristoffersen
Jeg har som dansk konservativ undladt at stemme om denne betænkning, fordi jeg principielt er af den opfattelse, at emnet primært drejer sig om anliggender, der må afgøres af de enkelte medlemslande hver for sig. Skal nærhedsprincippet eller »subsidiaritet« give nogen mening, må det bringes i anvendelse i sager af denne karakter. Jeg tænker her bl.a. på spørgsmål som abortlovgivning.

Lindqvist
Hver kvinde bør have ret til at beslutte sig for abort ifølge den nationale lovgivning. Det er kvinden selv, som skal beslutte sig for eller imod abort.

Vaz da Silva
Hver den 8. marts er der demonstrationer og udtalelser til fordel for ligeret mellem mænd og kvinder. Men det kan ikke gentages for tit, at hvis samfundet ikke bliver en del af processen, vil lovgivning i sig selv ikke kunne udrette meget for, at kvindernes deltagelse i det offentlige liv kommer til at svare til deres demografiske vægt. Hvad er betingelserne for, at den lovgivning, som findes, og som er god, har den fornødne virkning?
Det, der skal til, er:
en organisering af samfundslivet, der gør det muligt for kvinderne at træffe deres valg af liv i frihed. Altså: daginstitutioner, hjælp til uddannelse, hjælp i hjemmet, lægehjælp, fornuftige åbningstider, fleksible arbejdstider, fjernarbejde osv.-opdragelse og uddannelse til lighed og fred. Altså: opdragerne skal uddannes, og skoleundervisningens indhold skal laves om lige fra børnehaveklassen, så morgendagens mænd og kvinder allerede tidligt forholder sig på en anden måde til hinanden og til verden omkring dem og lukker volden ude af deres hverdag.Kvindernes deltagelse i det offentlige liv er nødvendig for demokratiets sundhed. Men den skal ikke foregå imod mændene eller på trods af mændene, men altid sammen med dem. Kvoter er en ad hoc-løsning, der især dukker op, når der skal være valg, og er en løsning, som jeg aldrig er gået ind for, fordi kvinder ikke er et mindretal, der har behov for beskyttelse. Derimod går jeg ind for positiv forskelsbehandling på jobområdet - indtil vi når et niveau, der svarer til de 52 % af befolkningen, som de udgør.
Jeg satser på Daphne-programmet til at udvikle en samordnet politik mellem medlemsstaterne med henblik på offentlig anerkendelse af kvindens rolle, og jeg håber, at mit eget land omsider træffer de nødvendige basale foranstaltninger til at løse problemet med den ringe kvindelige tilstedeværelse de steder, hvor beslutningerne tages, og at man ikke lader sig forblinde af kvoter og lovgivning, der ikke efterleves, fordi der ikke er skabt den ligestillingskultur, der er deres grundlag.
Rapport Eriksson (A4-0072/99)

Darras
Ordføreren tager udgangspunkt i den konstatering, at »Beijing-konferencen, Amsterdam-traktaten, Kommissionens meddelelse fra februar 1996, Det Europæiske Råd i Luxembourg i november 1997, topmødet i Cardiff i juni 1998 - overalt understreges nødvendigheden af at opnå ligestilling mellem kvinder og mænd«.
Det drejer sig her om en grundlæggende ændring af både ekstern og intern karakter for og i de eksisterende institutioner og deres arbejde. »Der er simpelthen tale om en magtkamp. En omfordeling, der er lige så svær at acceptere for dem, der har magten, som i kampen om omfordeling af økonomiske ressourcer fra de rige til de fattige«.
Denne kurs kræver en global tilnærmelse af den politiske scene og en mobilisering af samtlige de tilstedeværende aktører. Det drejer sig om en systematisk tilnærmelse og ikke enkeltstående tilnærmelser i hvert enkelt tilfælde. Dette er grunden til ordførerens opfordring til Kommissionen om at udvikle en vurderingsmetode til bedømmelse af alle fællesskabspolitikkers og foranstaltningers indvirkning på ligestillingen mellem kvinder og mænd. Hun opfordrer til udarbejdelse af kønsopdelte statistikker inden for området, og medlemsstaterne opfordres ligeledes til handling.
Ordføreren opfordrer endvidere Kommissionen til at kortlægge de nærmere årsager til, at kvinder aflønnes dårligere end mænd for udførelse af det samme arbejde. Desuden giver hun en række eksempler på, hvordan det er muligt at fremme ligestillingen mellem kvinder og mænd i forskellige sektorer, bl.a. ved anvendelse af en vis procentdel af strukturfondene til særlige aktioner til fordel for kvinder, eller ved at fremme opfattelsen af social omsorg for børn og ældre som et infrastrukturelt behov. Endvidere kunne tilbudsgivere i forbindelse med offentlige indkøb oplyse, hvor mange årlige job projektet vil kunne skabe, og hvordan disse job vil blive fordelt på henholdsvis kvinder og mænd ...
Endelig opfordrer ordføreren til nedsættelse af en arbejdsgruppe mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen med henblik på fremme af målsætningen om lige muligheder for kvinder og mænd inden for samtlige opgaveområder i institutionerne. En lang række gode grunde til at stemme for denne betænkning.

Delcroix
Det er opfølgningen på Kommissionens meddelelse: »Integrering af lige muligheder for kvinder og mænd i alle fællesskabspolitikker og -aktioner«, som fru Eriksson behandler i sin betænkning. Som man kunne forvente, er der tale om en understregelse af de aktuelle mangler og de deraf følgende opfordringer. Ordføreren opfordrer bl.a. til udvikling af en vurderingsmetode til bedømmelse af de gennemførte foranstaltningers virkning. Hun opfordrer medlemsstaterne til at gennemføre henstillingen om udpegelse af et lige antal kvinder og mænd til hverv med beslutningstagende funktion. Hun opfordrer Kommissionen til at kortlægge årsagerne til, at kvinder aflønnes dårligere end mænd for udførelse af det samme arbejde. Hun opfordrer til nedsættelse af en arbejdsgruppe mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen med henblik på fremme af målsætningen om lige muligheder for kvinder og mænd inden for samtlige opgaveområder i institutionerne.
Betænkningen fra fru Lulling om »forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 76/207/EØF om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse og arbejdsvilkår« er drastisk, og jeg må sige, at den har ret i at være det. Den forkaster Kommissionens forslag, som tager udgangspunkt i Domstolens dom i Kalanke-sagen, og den anmoder Kommissionen om på grundlag af Amsterdam-traktaten og anerkendelsen af, at de nødvendige positive foranstaltninger skal være kollektive for at sikre ligebehandling og lige muligheder for mænd og kvinder, at udarbejde et nyt forslag til direktiv.
Af Kalanke- og Marschall-dommen udleder ordføreren rigtigt, at »kun en usmidig, ufleksibel og automatisk positiv diskriminering, der giver absolut og ubetinget ret til udnævnelse eller forfremmelse af underrepræsenterede kvinder, vil være i modstrid med fællesskabsretten«.
Hun opfordrer derfor Kommissionen til at afvente Amsterdam-traktatens ratificering, der forpligter Fællesskabet til at fjerne alle uligheder og fremme ligestilling mellem kvinder og mænd, og som gør det muligt for medlemsstaterne at opretholde eller vedtage positive foranstaltninger til fordel for det underrepræsenterede køn. Kommissionen bør trække sit gamle, nu forældede forslag tilbage og i stedet fremlægge et nyt direktiv på baggrund af Amsterdam-traktaten, det siger sig selv. Kun ved konstant at være opmærksomme på at understøtte vores krav om ligebehandling med handling kan vi bekæmpe den konservative mentalitet, der stadig i høj grad er fremherskende.

Deprez
Lige muligheder for kvinder og mænd kan på en måde sammenlignes med Bizets L'Arlésienne . Alle drømmer om hende, men ingen har nogensinde set hende.
Lige muligheder kan imidlertid ikke blive ved med at være ønsketænkning. Det skal være en målsætning, som vi ganske enkelt skal nå. Ud fra denne betragtning kan vi glædes over, at denne målsætning er blevet integreret i den europæiske beskæftigelsesstrategi, som blev vedtaget i Luxembourg i november 1997, og at Det Europæiske Råd i Wien opfordrede medlemsstaterne til at gøre mærkbare fremskridt på dette område.
Vi er stadig langt fra en reel ligebehandling. Vores væremåde og opførsel er stadig præget af så mange kønsdiskriminerende fordomme og reflekser, at vi ikke engang er bevidste om deres dybt diskriminerende karakter.
Uden at undervurdere omfanget af og problemerne med at gennemføre en vurdering, der i særlig grad vanskeliggøres af vores forskellige kulturer og traditioner, er jeg enig med ordføreren i, at Kommissionen bør gå i gang med at fastsætte et sæt præcise indikatorer og kriterier, der gør det muligt at vurdere de opnåede resultater på ligestillingsområdet. Og dette på baggrund af konkrete målsætninger og klare, forud definerede ansvarsmekanismer.
Det er en ambitiøs målsætning at ville ændre samfundet. Man skal allerførst huske at feje foran egen dør. Derfor går jeg 100 % ind for vores ordførers forslag, når hun opfordrer Europa-Parlamentet og dets politiske grupper til internt at iværksætte en række foranstaltninger for effektivt at fremme lige muligheder mellem kvinder og mænd.

Martinez
I går var det kvindernes dag, og vi ved, at kvinden er mandens fremtid. Alle er for lighed, jævnbyrdighed og retfærdighed.
Situationen i Indien, hvor der mangler 50 millioner kvinder, fordi de allerede er blevet fjernet som fostre, er chokerende.
Men hvilket hykleri i dette legitime forsvar af værdighed, lighed og frihed!
For hvordan kan man åbne Europas grænser for indvandring fra lande, hvor småpiger omskæres og kvinder bærer slør og undertrykkes juridisk, samtidig med at man gør sig til fortaler for kvinders rettigheder, og samtidig med at man støtter de lande, religioner og »civilisationer«, der gør kvinderne til slaver?
I Beograd truer man med at bombe et folk, der ikke vil give sit Kosovo til en civilisation præget af tørklæder og indespærring. I Bagdad bomber man et folk, hvor kvinderne underviser, arbejder, mens man støtter de lande, hvor kvinder bærer slør, indespærres, undertrykkes.
I bliver nødt til at beslutte jer. Forsvaret af kvinders rettigheder bliver reduceret til ren retorik, når der ikke ligger nogen handling bag.
Og det er ikke det hele. Kan man virkelig være sikker på, at den åbenlyse uretfærdighed er kønsbestemt og ikke nærmere socialt bestemt? Udstødes kvinden fordi hun er kvinde, eller fordi hun tilhører en gruppe, der er dårligt stillet socialt? At Indira Gandhi blev premierminister i Indien fik alle til at forstå, at brahmanerne respekterer kvinden. Det er derimod hos de fattige, de kasteløse, proletarerne, hun undertrykkes.
Og deri ligger den kynisme, der præger venstrefløjens kvindesagsforkæmpere. De dækker den socialt bestemte diskrimination med kønnets slør. Det er ikke fordi, hun er kvinde, at fabriksarbejderen i tekstilindustrien lever under tarvelige forhold. Det er fordi, hun er fabriksarbejder.
Det, der chokerer, er ikke så meget det lave antal kvinder i forsamlingerne, men den kendsgerning, at de kvindelige arbejdere, ansatte, socialt uheldige, med lave lønninger, undertrykkes. Hvori består fremskridtet, når jævnbyrdighed består i at udskifte en valgt fra det højere borgerskab med dennes kone, søster eller datter? Så meget desto mere, når den øverste politiske etat i samtlige tilfælde udskifter den valgte mand fra de beskedne skoler med en valgt kvinde fra de priviligerede læreanstalter.
Det er det rene bedrageri fra venstrefløjens side! Den glemmer sit proletariat. Den glemmer de fattige, de dårligt stillede, de udstødte, for at sikre den sociale klasse, der allerede har alt - selv god samvittighed - endnu en fordel.
Vi har allerede været igennem foredraget om antiracisme, der fik os til at tro, at social diskrimination er farvebestemt, mens racisme i bund og grund er socialt bestemt. De højere læreanstalter, de højere kredse, de magiske magtcentre er ikke lukkede for de sorte og kvinderne. De er lukkede for de fattige.
Og nu skal vi så igennem det antipatriarkalske foredrag fra fru Eriksson, især, og fra den nordiske eller svenske verden. Det er imidlertid i Sverige, at 60.000 kvinder fra beskedne kår blev steriliseret under den socialdemokratiske regering. Deres arvinger kunne have været her, i Parlamentet, for at kæmpe for frihed og værdighed.
Den samfundsmæssige revolution ligger ikke i en ændring af kønnenes stilling, der kun er et spejlbillede af andre langt større uligheder. Igen og igen ligger revolutionen af de ting, der sårer, ydmyger og ødelægger i en udligning af de sociale uligheder, som Europa blot har gjort endnu tyderligere. De fattiges skæbne, dem, der lønmæssigt, indtægtsmæssigt og formuemæssigt ligger på det laveste trin, bestemmes stadig af dem, der sidder øverst på privilegiernes stige.
Det er dét, der chokerer. Og det er dét, kvindekampen og antiracismen får os til at glemme, hvilket naturligvis ikke er en tilfældighed, eftersom de inkarnerede kvindesagsforkæmpere og antiracister kommer fra denne priviligerede verden.

Dagsordenen
Formanden
Kære kolleger, må jeg foreslå, at vi i eftermiddag først behandler Kommissionens redegørelse om konflikten mellem EU og USA om bananer - mens Sir Leon Brittan er til stede - og derefter betænkning af Haug om Fællesskabernes egne indtægter.
Forslaget vedtoges

Giansily
Fru formand, De foreslår - i den almindelige forvirring, om jeg så må sige - at fremrykke behandlingen af Kommissionens redegørelse, idet Sir Leon Brittan forventes at være til stede under denne debat. Og Deres forslag blev vedtaget. Som følge heraf udsættes behandlingen af Haug-betænkningen imidlertid til aftensessionen kl. 21.
Hr. Hervé Fabre-Aubrespy og jeg har anmodet om ordet i forbindelse med behandlingen af Haug-betænkningen. Vi skal imidlertid i aften begge deltage i en debat arrangeret af studerende ved institut for statsvidenskab i Strasbourg. Jeg finder det kritisabelt, at dagsordenen for Europa-Parlamentets møde på denne måde uden videre ændres, ikke mindst fordi forslaget blev vedtaget i en forvirret larm af stemmer. Vi skylder efter min mening de studerende ved institut for statsvidenskab lige så stor opmærksomhed som Sir Leon Brittan. Jeg anmoder om, at denne bemærkning føres til protokols.

Formanden
Hr. Giansily, jeg vil gerne understrege, at jeg havde de samme betænkeligheder, som De her giver udtryk for, da man - som De vil vide i sidste øjeblik - underrettede mig om dette forhold. Jeg er dog ikke enig med Dem i, at forslaget blev vedtaget under almindelig forvirring. Jeg har klart indtryk af, at der blandt Europa-Parlamentets medlemmer var bred tilslutning til forslaget, hvilket De næppe vil benægte, ligesom jeg føler mig overbevist om, at medlemmerne udmærket kendte forslagets indhold. Havde vi sat forslaget under afstemning, var det blevet vedtaget med enstemmighed, hvilket De næppe heller vil benægte, hr. Giansily.
Imidlertid beklager jeg meget, at ændringen har uheldige følger for nogle af medlemmerne, herunder at der er medlemmer, der ikke vil kunne deltage i debatten om Haug-betænkningen. Jeg er således helt enig med Dem i Deres betænkeligheder, men jeg deler ikke Deres synspunkt, når De anfører, at forslaget blev vedtaget under almindelig forvirring, og at medlemmerne ikke kendte indholdet i forslaget. Medlemmerne var fuldt ud klar over sagens sammenhæng, og det ved både De og jeg.
Mødet udsat kl. 12.55 og genoptaget kl. 15.00

Elektromagnetiske felter (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsat forhandling om betænkning (A4-0101/99) af Tamino for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets henstilling om begrænsning af befolkningens eksponering for elektromagnetiske felter 0 Hz-300 Ghz (KOM(98)0268 - C4-0427/98-98/0166(CNS)).

Riis-Jørgensen
Hr. formand, denne betænkning er meget vigtig og interessant. Det, der efter min mening er så vigtigt, når vi diskuterer lovgivning på europæisk plan, er, hvilke rapporter og videnskabelige beviser vi lægger til grund for denne lovgivning. Det er meget vigtigt, at lovgivningskvaliteten er i orden. Det diskuterer vi meget i de enkelte lande, og det skal vi selvfølgelig også være opmærksomme på, når vi laver europæisk lovgivning. På Den Liberale Gruppes vegne vil jeg sige, at mange af de ændringsforslag, som De Grønne har stillet, gør Kommissionens udkast langt mere restriktivt, end det er nødvendigt. Jeg kunne godt tænke mig at vide, hvad det er for videnskabelige beviser, De Grønne lægger til grund for alle disse ændringsforslag. Jeg tillader mig at henvise til mit eget land, Danmark, hvor Kræftens Bekæmpelse har lavet analyser om risici på dette område. Det viser sig, at der ingen sammenhæng er mellem elektromagnetiske felter og kræft. Man har undersøgt såvel børn som ansatte på elværkerne. Ved børn var der en meget svag risiko, og ved elværksansatte var der ingen risiko. Dette er altså en dansk analyse.
Men jeg kan heller ikke se, at udenlandske undersøgelser skulle begrunde de krav, som Tamino fremfører. Derfor vil jeg gerne spørge ordføreren og ikke mindst Kommissionen, hvilke videnskabelige belæg der er for disse meget restriktive krav fra De Grønnes side, for hvis De Grønnes ændringsforslag kommer igennem, vil det have meget store økonomiske konsekvenser for bl.a. elværkerne og ikke mindst for almindelige forbrugere. Den Liberale Gruppe siger altså nej til de grønne ændringsforslag, og jeg spørger Kommissionen på vegne af Den Liberale Gruppe, hvad dens kommentar er til de videnskabelige analyser, som Tamino henviser til. Jeg må sige, at jeg ud fra de nationale undersøgelser, men også de internationale videnskabelige analyser, der er foretaget på dette område, har svært ved at genkende de påstande, der er blevet fremført.

Papayannakis
Hr. formand, jeg finder tværtimod, at betænkningen af Tamino er vigtig, og at den omtaler yderst konkrete videnskabelige undersøgelser fra Sverige og andre steder, med anførsel af navne og med bibliografier.
Men der er et vigtigt problem. I Grækenland kender vi det ganske udmærket, vi drukner bogstaveligt talt i en skov af fjernsynsantenner, og i den senere tid er vi nu også i færd med at opstille hundredevis af antenner til mobiltelefoner på Pefki - uden for Athen, og desuden vi har højspændingsledninger osv.
Vi har indicier, hr. formand, og alligevel har vi ikke indicier. Men der er tre medlemsstater, som har meget strengere lovgivning end den, vi forhandler her i salen. Vi har desuden princippet om beskyttelse, som vi er forpligtet til at anvende. Det er grunden til, at jeg mener, at vi - indtil de videre undersøgelser og den videre observation af fænomenerne er færdig, som min kollega hr. Whitehead udtrykte det - bør følge hr. Taminos forslag, for der står store ting på spil for folkesundheden set på meget langt sigt.

Collins, Gerard
Hr. formand, Kommissionens forslag om en henstilling om begrænsning af befolkningens eksponering for elektromagnetiske felter er blevet formuleret på baggrund af en øget bekymring hos offentligheden om mulige forbindelser mellem elektromagnetiske felter og sundhedsproblemer. Dette er et spørgsmål, der berører forskellige aspekter i hverdagen. De pågældende felter skabes ikke kun af højspændingsledninger og tv-radiosendere, men også af almindelige elektroniske apparater i hjemmene, som vi alle er i regelmæssig kontakt med, såsom mobiltelefoner og tv-skærme. Der er naturligvis behov for at berolige forbrugerne ved at give dem passende beskyttelse mod reelle og påviste risici og ved at holde dem orienteret. Hvad vi ikke har brug for, er uansvarlige, vildledende oplysninger og afskrækkelsestaktikker.
Kommissionen har søgt at tage hensyn til alle dokumenterede videnskabelige og eksperimentale beviser, da den udarbejdede sit forslag til henstilling. De retningslinjer om eksponering, der er foreslået af kommissæren, er baseret på dem, der for nylig blev offentliggjort af Den Internationale Konvention om Ikke-ioniserende Strålingsbeskyttelse, som er et formelt anerkendt organ under Verdenssundhedsorganisationen. Der er således et solidt videnskabeligt grundlag for de foreslåede grænseværdier. Dette WHO-organ tager desuden den yderligere forholdsregel at indføje store sikkerhedsfaktorer i grænseværdien for offentlighedens eksponering. Ja, vi taler rent faktisk om en sikkerhedsmargen, der er mindst 50 gange lavere end de niveauer, for hvilke der er blevet fastslået mulige indvirkninger på sundheden.
De nationale myndigheder i de fleste EU-medlemsstater har allerede accepteret det sundhedsgrundlag, som WHO-organet har baseret sine retningslinjer på. Disse håndhæves i medlemsstaterne, der sikrer industriens overholdelse af dem og er årvågne over for at beskytte deres borgeres sundhed.
Hr. Taminos forslag er derfor stærkt ude af proportioner. De søger at pålægge grænseværdier for eksponering, der går langt videre end det, Kommissionen foreslår, og end det, der er videnskabeligt påvist at være nødvendigt. Hvis sådanne overdrevne forslag blev godkendt, ville de have alvorlige socio-økonomiske indvirkninger uden nogen særlige nyttevirkninger for sundheden.
Det lykkes heller ikke for betænkningen at gøre noget ved det grundlæggende problem, at der ikke er noget fælles europæisk målesystem. Dette muliggør forskellige nationale grænseværdier, hvilket skaber barrierer for handlen og forvrider det indre marked. De forskellige standarder har også bidraget til ængstelse hos offentligheden - forbrugerne undrer sig over, hvorfor deres lande har en anden grænseværdi end et andet land. Min gruppe og jeg opfordrer indtrængende til, at der bliver gennemført et europæisk forskningsprojekt, der sigter på at harmonisere beregningsmetoderne.

Lannoye
Hr. formand, debatten om den foreliggende betænkning af Tamino er efter min opfattelse præget af en del uklarhed. I særdeleshed når man tænker på, at Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse sammen med adskillige af Europa-Palamentets medlemmer foreslår, at der fastsættes minimumssikkerhedsafstande fra anlæg, som forårsager elektromagnetiske felter, til beboelsesområder. Samtidig finder det samme udvalg og de samme medlemmer Kommissionens forslag rimelige.
Tillad mig at gøre opmærksom på, at Kommissionens forslag strengt taget intet ændrer ved den nuværende praksis. Rent faktisk legitimerer forslaget de forskellige erhvervsaktiviteter, som indebærer, at befolkningen eksponeres for elektromagnetiske felter, det være sig elektricitetsforsyning og -transport eller telekommunikation. Eksempelvis kan man registrere et magnetfelt på nogle få mikrotesla langs en 380.000 volts højspændingsledning. Kommissionen foreslår imidlertid en grænseværdi på 100 mikrotesla og legitimerer således den nuværende praksis.
Det må betegnes som utilfredsstillende, når vi ved, at talrige epidemiologiske undersøgelser og adskillige laboratorieforsøg viser, at der ved værdier, som er helt ned til 1000 gange mindre end de her foreslåede, kan registreres en påvirkning af menneskers helbred, det være sig en påvirkning af nervesystemet, af det endokrine system eller af immunsystemet. Ser man udelukkende på sammenhængen mellem elektromagnetiske felter og kræft, anlægger man en alt for snæver synsvinkel, og vi begår en fejl til skade for folkesundheden. Vi mener således, at vi på baggrund af de erfaringer, vi har fra Italien, bør anbefale betydeligt lavere grænseværdier, sådan som det også foreslås af hr. Tamino. Lavere grænseværdier vil på ingen måde lægge hindringer i vejen for eksisterende erhvervsaktiviteter, men de vil forhindre, at befolkningen udsættes for sundhedsskadelig påvirkning fra elektromagnetiske felter.
Jeg foreslår derfor, at Europa-Parlamentets medlemmer tager sagen op til ny overvejelse og ikke lader sig besnære af de røster, der taler om, at hr. Taminos forslag vil have store økonomiske omkostninger. Vi har allerede hørt denne påstand fremført flere gange, men ingen har ført bevis for rigtigheden heraf.

Escolá Hernando
Hr. formand, de elektromagnetiske felter kan betyde en risikofaktor for den offentlige sundhed og kan i henhold til forskellige videnskabelige undersøgelser fremkalde udvikling af kræftceller.
Selvom disse rapporter ikke er fuldstændig kategoriske, ville det være godt, hvis Kommissionen tager hensyn til de to grundprincipper for risikoforebyggelse: Forsigtighedprincippet, det vil sige, er der tvivl, skal man undgå risikoen, og ALARA-princippet, det vil sige, at udsættelsen for stråler skal være så lav, som overhovedet muligt.
I denne forbindelse vil jeg gerne, mine damer og herrer, gøre Dem opmærksom på et forslag, som behandles i dag: Projektet om at forbinde elektricitetsnettene i Frankrig og Spanien via Pyrenæerne med en højspændingsledning på 400.000 volt. Dette projekt blev vedtaget i Essen. De folk, der bliver berørt af denne ledning, har i mere end 15 år modsat sig projektet på grund af de elektromagnetiske felter, som dannes, og på grund af miljøpåvirkningerne. Dette er et perfekt eksempel, som Kommissionen kan bruge til at vise sin sunde fornuft og finde alternativer, så vi ikke behøver at begræde noget i morgen.
Det er nødvendigt, at Kommissionen fastsætter en fælles ramme for beskyttelse af folkesundheden, som inkluderer ufravigelige krav til minimumssikkerhedsafstande og en undersøgelse af miljøpåvirkningen ved opsættelsen af elektricitetsledninger, og på denne måde vil vi undgå de elektromagnetiske felter, som de danner.

Sandbæk
Hr. formand, der skal ikke herske tvivl om, at JuniBevægelsen generelt er en stor tilhænger af, at man bruger forsigtighedsprincippet. Det vil sige, at tvivlen altid skal komme forbrugeren til gode, hvis der bare er antydning af risiko ved at benytte sig af moderne teknik. Det kan jo meget vel være tilfældet. Genmaden er jo bare ét eksempel herpå. Men i dag behandler vi korttidsvirkningerne af at være udsat for stråling fra elektromagnetiske felter. De Grønnes ændringsforslag i betænkningen behandler derimod langtidsvirkningerne, og de er endnu ikke tilstrækkeligt undersøgt. Derfor mener vi, at den meget restriktive henstilling, som ville komme ud af at støtte ændringsforslagene, er uholdbar. Vi kan jo ikke komme uden om, at elektricitet er en fundamental hjørnesten i det moderne samfund. Det står også fast, at alle forskere er enige om, at korttidsvirkningerne af at være udsat for stråling er meget ringe. Og at besværliggøre eller ligefrem umuliggøre elforsyninger og elforbrug ville være at skyde gråspurve med kanoner, som vi siger i Danmark.
I denne sammenhæng har jeg også lagt vægt på, at Kræftens Bekæmpelse efter en omfattende forskning er nået til det resultat, at det ville være helt uansvarligt at gøre befolkningen bange for at bruge de forskellige elektriske apparater, som jo er en del af enhver husholdning, som f.eks. køkkenudstyr og barbermaskiner. Nu kan man selvfølgelig ikke helt udelukke, at langtidsvirkningerne vil være anderledes. Det undersøger man i øjeblikket i Verdenssundhedsorganisationen, og hvis man der skulle komme frem til et resultat, som minder om Taminos ændringsforslag, vil vi naturligvis i JuniBevægelsen til den tid fuldt ud støtte de ændringsforslag, som vi forkaster i dag.

Pinel
Hr. formand, elektromagnetiske felter er i stigende grad en del af vores miljø. Højspændingsledninger, relæer til GSM-mobilkommunikationssystemer og utallige husholdningsapparater forstyrrer den naturlige balance.
Allerede i 1994 påviste Lannoye i en betænkningen de uheldige sundhedsmæssige virkninger af magnetfelter, og han påpegede især den øgede risiko for udvikling af kræft, leukæmi, sygdomme i nervesystemet og i hjernen. At forskerne endnu ikke kan forklare, hvorfor organismen påvirkes, berettiger os ikke til at føre en »strudsepolitik«. Tværtimod bør vi henholde os til forsigtighedsprincippet og forbyde, eller i det mindste begrænse, anvendelsen af alle former for udstyr eller teknologi, som indebærer en sundhedsrisiko.
I dag er det forbrugerne, der må bevise, at et apparat er farligt. Bevisbyrden bør imidlertid vendes om, således at det er producenten, der skal bevise, at en vare ikke er farlig. En kommissær har udtalt, at et produkt bedst legitimeres ved dets markedsføring. Hvad angår det emne, vi diskuterer i dag, må vi imidlertid konstatere, at der er en stærk formodning om, at elektromagnetiske felter har en skadelig virkning på organismen. Tiden er derfor inde til handling. Vi skal ikke udsætte afgørelsen om grænseværdier til et senere tidspunkt. Vi må fastsætte sådanne værdier for diverse virkninger, ikke blot for termiske virkninger.
Offentliggørelsen af Lannoye-betænkningen for fem år siden har tilsyneladende ikke sat tilstrækkelig gang i forskningen, og der er ikke fremkommet tilstrækkeligt overbevisende forskningsresultater. Det kan imidlertid meget vel skyldes, at der er aktører, for hvem der står en del på spil i denne sammenhæng. Lad mig afslutningsvis slå fast, at det er uforsvarligt at hævde, at den foreliggende betænkning skader den industrielle udvikling. Dels fordi det er forkert, dels - og især - fordi hensynet til folkesundheden altid må gå forud for hensynet til økonomiske interesser.

Scapagnini
ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. (IT) Hr. formand, indførelsen af de moderne kommunikationssystemer, den omfattende udbredelse af elektrisk og elektronisk udstyr samt spredningen af højspændingslinjer gennem luften har uden tvivl fået interessen og bekymringen til at vokse betydeligt i de senere år, når det gælder de elektromagnetiske felters virkning. Samtidig gentager man hele tiden kravet om, at der skal fastlægges nogle bestemmelser og retningslinjer på dette område. Man ved dog ikke nøjagtigt, hvordan eksponeringen for elektromagnetisk stråling virker på organismen. Der er blevet fremsat nogle bekymrende teorier i forbindelse med de mulige helbredsskadelige virkninger af eksponeringen for kunstigt skabte felter, og der er en debat i gang om den mulige eksistens af langtidsvirkninger, først og fremmest kræft og særligt blodkræft, det vil sige leukæmi.
I øjeblikket er der dog ikke nogen sikre videnskabelige beviser for, at elektromagnetiske felter kan være en direkte årsag til kræft. I de fleste medlemsstater bliver myndighederne til stadighed spurgt om disse virkninger, hvilket viser, at borgerne er blevet stærkt bekymrede. Forsøgene har udelukkende vist, at en eksponering over længere tid ved høje frekvenser kan være sygdomsfremkaldende. Europa-Parlamentets Forskningsudvalg, som jeg er formand for, har valgt mig til ordfører for henstillingen om begrænsningen af eksponeringen for elektromagnetiske felter, og som ordfører for denne er det efter min mening fundamentalt, at man i Europa fastlægger en fornuftig og ensartet lovgivning, der gør det muligt for alle medlemsstaterne at beskytte borgerne mod de mulige skadevirkninger. Disse begrænsninger må dog ikke være større, end fornuften og vores viden tillader det, da de i så fald ville medføre nogle alvorlige skader af økonomisk karakter, og det ville i højere grad gå ud over beskæftigelsen end over industrien.
Henstillingen indfører et passende beskyttelsesniveau i hele Europa mod elektromagnetiske felters sundhedsskadelige virkninger. Henstillingen er fornuftigt nok baseret på de virkninger, man har klarlagt, nemlig de akutte virkninger, mens den med hensyn til langtidsvirkningerne slår fast, at det på nuværende tidspunkt ikke klart er blevet påvist, at disse felter skulle være kræftfremkaldende. De pågældende oplysninger kan ikke anvendes som grundlag for de retningslinjer, der skal fastlægges for eksponeringen.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, hr. formand, at vi efter min mening absolut bør benytte os af muligheden for at fortsætte undersøgelserne på højt plan med hensyn til eksponeringen på langt sigt, dels for at beskytte borgerne og dels for at undgå panik og arbejdsløshed.

Myller
Hr. formand, Parlamentets Udvalg om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har udført et godt stykke arbejde med denne betænkning. Jeg tvivler slet ikke på ordførerens velmente angivelser om grænseværdier, dog blev de ikke godkendt i Miljøudvalget på baggrund af de fakta, som også allerede er fremlagt her. Dette betyder ingenlunde, at princippet med forbehold angående eliminering af skadelige virkninger fra ikkeioniseret stråling ikke er en essentiel sag for alle.
Grundlaget skal imidlertid være baseret på forskning, og WHO's anbefalinger og principper er, at eksponering af elektromagnetisk stråling skal være så beskeden som det med rimelighed er muligt. Medlemsstaterne skal også vedtage sikkerhedsafstande for eludstyret i form af mindsteværdier og -afstande, som skal efterleves i nærheden af beboelser og arbejdspladser. Her drejer det sig om et meget stort emneområde, og forskningen om eventuelle gener og forebyggelse af sådanne skal fortsætte. Dette er delområder for forskningen under det femte rammeprogram. Ansvaret for forskningen vedrørende produktudvikling er fabrikantens, men for at sikre neutrale data skal udgangsmaterialet være så omfattende som muligt, og forskerne skal være neutrale.
Samtidig, mens der kræves øget forskning i eventuelle problemer fra ikkeioniseret stråling, skal der sørges for, at midlerne anvendes effektivt med hensyn til hele sundhedssektoren. Man skal tale om samfundsmæssige omkostninger, hvad det kan betale sig at fokusere på for at få de bedst mulige resultater for folkesundheden. Vurderingen af internationale omkostninger påhviler politikere, producering af viden om eventuelle risici påhviler forskere og videnskabsmænd. Politikerne skal bære ansvaret for dette.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, sundhedsmæssige påvirkninger fra elektromagnetiske felter i elektriske netværk og elektriske apparater, som virker med lave spændinger, er blevet undersøgt i 30 år. Kommissionens foreslåede sundhedsfarlige værdier er i overensstemmelse med de foretagne undersøgelser. Nogle parlamentsmedlemmer er imidlertid fremkommet med betydelig højere værdier end dem, som er foreslået af Kommissionen, under henvisning til eventuelle sundhedsmæssige virkninger. En indgangsvinkel som denne, hvor beslutningerne begrundes på ubestemte værdier efter en linje, som afviger fra andre undersøgelsesmaterialer, kan ikke være fornuftig. Desuden skal der også tages højde for forholdet mellem de ønskede anbefalinger til kendte sundhedspåvirkninger og omkostninger til de nødvendige foranstaltninger.
I de senere år er den almene interesse blevet rettet mod eventuelle folkesundhedsmæssige påvirkninger fra mobiltelefoner, som hurtigt er blevet almindelige. Forhåbentlig forstår vi alle behovet for også at undersøge, hvordan disse apparater påvirker brugerne, og iværksætte de nødvendige foranstaltninger, når de reelle fakta er blevet klarlagt. Jeg tror ikke, at nogen gerne vil begynde at ombygge elektriske netværk i tætbebyggede områder eller hindre brugen af mobiltelefoner i byer eller forny sine husholdningsapparater på grund af eventuelle ubegrundede begrænsninger. Forsigtighedsprincippet skal overholdes, men overdreven forsigtighed skal baseres på forskningsresultater.

McKenna
Hr. formand, de fleste af talerne her i dag taler om, hvordan »forsigtighedsprincippet bør overholdes, men ...«. Der er en total uoverensstemmelse her. Hvis forsigtighedsprincippet skal overholdes, må vi sikre, at vi har klare beviser for, at denne form for stråling ikke er farlig. De beviser har vi ikke. En af de største svagheder ved Kommissionens forslag er, at det ikke antager denne forsigtighedstilgang. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har fejlet totalt i dets arbejde med dette. Det har udvandet ordførerens forslag fuldstændigt. Det har ikke haft held til at beskytte folkesundheden og miljøet. Dette spørgsmål er blevet stillet igen og igen, og Kommissionen har ikke gjort noget ved det. Selv ikke medlemsstaternes regeringer har gjort noget ved det. I mit eget land rejses der mobiltelefonmaster tæt ved folks huse og lige op ad skoler. De biologiske effekter på centralnervesystemet - som Kommissionen ikke kommer ind på - synes at forekomme de steder, hvor der er opsat mobiltelefonmaster tæt ved folks hjem. Der er rapporter om hovedpine, søvnproblemer og en række andre indvirkninger, der ikke nævnes af Kommissionen.
Som ordføreren har påpeget, er der tegn på, at eksponering for elektromagnetiske felter kan føre til en forøgelse af forekomsterne af kræft og andre alvorlige trusler for menneskets sundhed. Vi må sikre, at forsigtighedstilgangen vælges. Kommissionen synes at basere sine resultater på en vis forskning, men at overse anden tilgængelig forskning. Vi har brug for, at der etableres ordentlige forskningscentre for at sikre, at de reelle effekter af denne form for ikke-ioniserende stråling bliver undersøgt ordentligt af uafhængig særlig fagkundskab.

Hulthén
Hr. formand, jeg vil begynde med at sige, at det er et vigtigt emne, vi tager op. Selvfølgelig er vi nødt til at have bestemmelser for, hvor meget stråling mennesker må udsættes for. Vi er imidlertid nødt til at træffe beslutninger om disse bestemmelser på et nogenlunde realistisk grundlag. Det kan jo ikke være sådan, at det kun er en politisk gruppe, som på en eller anden måde har monopol på den videnskab. Vi skal også forudsætte, at både Miljøudvalget og Parlamentet sammen forsøger at gøre deres bedste for at nå en god beslutning.
Elektromagnetiske felter og deres påvirkning af mennesker er de seneste år blevet diskuteret mere og mere. Vi har faktisk ikke præcise svar på alle disse spørgsmål. Vi ved ikke, hvordan almindelig elektrisk strøm eller magnetfelter påvirker os. Derimod ved vi, at flere og flere mennesker bliver overfølsomme for netop elektricitet.
Hvis vi skal fastsætte grænseværdier for hele Unionen, skal det nødvendigvis også være nogenlunde rimelige grænseværdier. Sverige er blevet nævnt i diskussionen som et af landene med gode grænseværdier. Så kan jeg bare oplyse, at disse grænseværdier ligger langt over de niveauer, som Tamino foreslår. Værdierne ligger på 100 ìT i almindelighed og 500 i industrien, og hvor folk arbejder. Det er en kæmpe forskel i forhold til det, som Tamino foreslår.

Rovsing
Hr. formand, når man taler om strålingsskader, må man skelne. Der er for det første de lavfrekvente stråler fra højspændingsledninger og heraf afledte frekvenser. Alle erfaringer fra al ny forskning, der er foretaget af vores regeringer, viser, at man ikke kan påvise noget. I Danmark har vi et cancerregister. Her er alle cancertilfælde registreret. Det centrale personregister viser, hvor folk bor. Alle de 30.000 personer, der arbejder inden for elforsyningen, er blevet undersøgt i en stor undersøgelse, der fandt sted i 1998, og man fandt ingen sammenhæng mellem deres arbejde inden for elforsyningssektoren og kræft. Påstanden om, at der ikke er lavet omhyggelige undersøgelser, er ukorrekt.
Så er der mobiltelefonerne. Så at sige alle i dette Parlament bruger mobiltelefon - undertiden meget - selvom der er nogle, der mener, at mobiltelefoner er farlige. Jeg er enig i, at der ikke er forsket tilstrækkeligt i dette spørgsmål, til at man kan vide, om cellernes ædle dele eller menneskets basale byggeklodser ødelægges af denne stråling. I betragtning af, hvor mange børn i teenage-alderen og derunder der bruger mobiltelefoner, er det vigtigt, at en sådan forskning iværksættes, så vi kan få nogle konkrete resultater. Men at de basisstationer, der sættes op, eller DECT-stationerne i supermarkeder skulle indebære farer, er jeg ikke bekendt med. Og der er selvfølgelig ingen, der stiller sig ind i en radarstråle eller i en stråle fra en mikrobølgekæde. Det er koncentrerede strålinger, men de trænger ikke ned til, hvor vi normalt befinder os. Mange af ændringsforslagene, det vil sige 14-24, er kun egnet til at skabe uro og er ikke baseret på den nødvendige videnskabelige forskning.

Ahern
Hr. formand, det er virkelig vigtigt, at vi kommer frem til en henstilling om mindsteafstande for opstilling af mobiltelefonmaster i nærheden af folks boliger. Disse master formerer sig hastigt i mit eget land. Hvis der, som de selskaber, der producerer dem, siger, ikke er nogen sundhedsrisici, hvorfor skal vi så ikke have en obligatorisk sundhedserstatning? De kapitalstærke selskaber, der producerer disse, bør have et retligt ansvar for at forsikre folks sundhed, hvis noget skulle gå galt. Det er noget, vi bør overveje alvorligt på europæisk plan. Hvis de ikke er farlige, så er der ikke nogen risiko. Så hvorfor skulle vi ikke forsikre folk mod problemet?
En konference, der blev afholdt i Wien for nylig, konkluderede, at de biologiske virkninger af lavintensitetseksponering er videnskabeligt bevist, så det er ikke længere acceptabelt, at medlemsstaternes regeringer og Kommissionen siger, at der skal mere forskning til, før man fastsætter standarder. Folk fortjener at få deres sundhed beskyttet og ikke vente på en videnskabelig undersøgelse, der kan tage år. Så vil vi være i samme situation som med tobaksselskaberne, hvor millioner kunne være udbetalt til folk, hvis sundhed er bragt i fare.
Jeg er meget chokeret over, at min egen regering har gjort adskillige forsøg på at udvande EU's forslag om at regulere emissionerne af elektromagnetisk stråling fra mobilmasterne. Det er skandaløst, at disse forsøg fra den irske delegation på at stryge bestemmelser hævdes at være i overensstemmelse med forsigtighedsprincippet. Der er tilstrækkelige beviser til at begrunde en hel nytænkning om disse masters indvirkning på sundheden.

McAvan
Hr. formand, jeg er glad for at få lov til at tale om dette spørgsmål, som jeg tror, alle er enige i er af stor interesse for offentligheden. I mit eget land har der i de sidste tre dage været artikler på avisernes forsider om virkningerne af mobiltelefoner, og i mine egne lokale aviser har der været historier om kraftlinjer og deres virkninger på folk. Nogle af disse rapporter er foruroligende, og nogle er bekymrende, og det er ikke overraskende, at folk er forvirrede og ikke rigtig ved, hvad de skal tro. Så Kommissionens forslag kommer lige i rette tid. Vi har brug for en form for europæisk foranstaltning på dette område. Den tilgang, som Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har valgt, er også meget afbalanceret.
Jeg vil gerne fremhæve to ændringsforslag, som er vigtige. Det første handler om anvendelsen af forsigtighedsprincippet, der er baseret på ALARA-forslagene fra Verdenssundhedsorganisationen. Mit andet punkt er, at vi konstant må tage dette op til fornyet overvejelse. Det er ikke nok at fastsætte standarder nu og så aldrig vende tilbage til dem. Folk øger deres anvendelse af mobiltelefoner. Forældre køber mobiltelefoner til deres børn. Folk går over til mobiltelefoner. Så jeg håber, at Kommissionen vil tage hensyn til nogle af disse ændringsforslag.

Schnellhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, denne betænkning behandler begrænsningen af befolkningens eksponering for elektromagnetiske felter fra 0 Hz - 300 GHz, altså hele paletten af mulige påvirkninger, helt sikkert et godt initiativ, som dog ikke tillader en detailregulering på europæisk plan, hvorfor subsidiaritetsprincippet efter min mening bør finde anvendelse i nogle tilfælde.
Det skal alt i alt hilses velkomment, at ordførerens sikkert velmente forslag ikke blev vedtaget i Miljøudvalget på grund af ovenstående. Gode hensigter er jo netop ikke altid gode. Desuden kunne ordførerens forslag ikke begrundes videnskabeligt - det er der også mange, der har nævnt i dag - og ville i praksis have medført en lav grænseværdi, der ikke ville kunne overholdes. Eller skal vi måske gå så vidt, at vi afskaffer mobiltelefoner og nødtelefoner? Det kan efter min mening ikke være vores hensigt.
Lad mig komme ind på noget andet. Den faglige diskussion har vist, at en standardfastsættelse af sikkerhedsafstande til faste anlæg, f.eks. højspændingsledninger, ud fra aspektet om strålebeskyttelse er yderst betænkelig, da der ud over afstanden er talrige anlægsspecifikke parametre, der kan påvirke eksponeringen væsentligt. Med hensyn til elektriske apparater er en fastsættelse af minimumssikkerhedsafstande endnu mere problematisk. Som regel fastsættes afstanden mellem sådanne apparater og personer jo af den påtænkte anvendelse. En angivelse af andre sikkerhedsafstande er i dette tilfælde efter min mening forvirrende, ikke til nogen hjælp og ikke i overensstemmelse med målene for en passende strålebeskyttelse.
Det forholder sig anderledes med anlæg såsom sende-/radioanlæg, der frembringer felter i henhold til deres funktion. Her kan sikkerhedsafstande helt sikkert lette proceduren. Jeg anmoder Dem om at tage hensyn til dette ved afstemningen. Jeg har fremsat tilsvarende ændringsforslag.

Bangemann
Hr. formand, Kommissionen vil gerne starte med at rette en hjertelig tak til både udvalget og ordføreren. Selvfølgelig er det et emne, hvor meningerne, også her i diskussionen, kan afvige fra hinanden, for det er jo ikke alle spørgsmål, der er blevet undersøgt videnskabeligt i tilstrækkeligt omfang og dokumenteret ved viden, hvorom der ikke hersker nogen tvivl.
Vi ønskede ikke desto mindre at tage det første skridt med vores forslag. Men, betænkelighederne vokser - det er uden tvivl rigtigt - også eksperternes. Der er især i offentligheden en bred diskussion, der ikke altid er saglig, men som selvfølgelig også giver anledning til betænkeligheder i befolkningen. Derfor forekommer det os, eftersom Maastricht-traktaten også forpligter os, at være rigtigt at sørge for en omfattende sundhedsbeskyttelse, at vi foreslår nogle fælles rammer for basisrestriktioner og referenceniveauer med denne henstilling.
Der er én ting, jeg gerne vil sige med al tydelighed her, fordi fru Riis-Jørgensen også har stillet Kommissionen dette spørgsmål - også selvom hun er gået nu, hvilket jo desværre er noget, der griber mere og mere om sig, nemlig at parlamentsmedlemmer stiller spørgsmål og derefter forsvinder - selvom man sætter spørgsmålstegn ved den videnskabelige viden, er vores forslag baseret på anbefalingerne fra den internationale kommission om beskyttelse mod ikkeioniserende stråling og på holdningerne i Kommissionens videnskabelige forretningsudvalg. Det er altså ikke sådan, at vi ikke har taget hensyn til disse videnskabelige holdninger.
Jeg kunne komme ind på alle ændringsforslag nu, men det ville føre for vidt, også i betragtning af, at der er tale om en henstilling. Vi kan dog, det vil jeg gerne sige, ud af de foreslåede ændringsforslag helt eller delvis acceptere 1, 3, 4, 5, 7, 8, 10 og 13. De andre ændringsforslag rækker langt videre end henstillingen. De antyder f.eks., at en sådan henstilling også har retlige virkninger, hvilket ikke er tilfældet. Henstillingen er, som navnet siger, rettet mod medlemslande, som kan følge en sådan henstilling, men ikke er tvunget til at gøre det, hvorfor det slet ikke er muligt at fastsætte andre retlige bestemmelser med en sådan henstilling.
Det gælder især om at anvende dette med hensyn til minimumssikkerhedsafstandene. Hr. Schnellhardt har sagt noget i den forbindelse, der er værd at tænke over, . Man må dog sige, også selvom det, han siger, alt sammen er rigtigt - det tvivler jeg grundlæggende ikke på - kan vi dog ikke fastsætte nogen minimumssikkerhedsafstande med bindende virkning i henstillingen.
Så er der ændringsforslag 12. Vi har allerede indført en kontrolmekanisme. Det vil sige, at vi selvfølgelig selv vil udarbejde en rapport til Unionen ved hjælp af rapporter fra medlemslandene og selvfølgelig tage hensyn til al ny kendt videnskabelig viden. Hvis det er nødvendigt, vil Kommissionen handle straks. Men det er også helt sikkert, at vi ikke kan handle ud fra princippet om, at det drejer sig om sundheden. Derfor må vi indstille alle aktiviteter, selvom det ikke kan retfærdiggøres videnskabeligt. Man kan ikke handle efter et sådant princip. Det siger jeg især med henblik på nogle indlæg fra Gruppen De Grønne. Hvis man f.eks. ville koble hele elnettet fra, vil jeg gerne høre, hvad befolkningen ville sige til det.
Tilråb
Jeg siger jo hvis . Hvis vi altså ønsker en fornuftig fremgangsmåde her, kan vi kun handle ved hjælp af og på grundlag af videnskabelig viden. Alt andet er vilkårligt og heller ikke juridisk i orden. Det kan man ikke retfærdiggøre i en retsstat! Det såkaldte forsigtighedsprincip er en helt afgrænset undtagelse, der i enkelte tilfælde tillader os at gøre noget, hvis vi endnu ikke råder over videnskabelig viden. Det gør Kommissionen også brug af. Vi har f.eks. indført meget strenge grænseværdier for mad til spædbørn, selvom der ikke foreligger nogen videnskabelig viden, fordi det kan retfærdiggøres dér, også målt i forhold til udgifterne, at man gør noget, selvom man ikke ved, om det er nødvendigt. Men det kan man selvfølgelig ikke bruge som generel regel. Hvis man handlede ud fra dette princip, ville man virkelig få nogle fuldstændig meningsløse resultater. Det kan De ikke forvente af Kommissionen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Folkesundhedspolitikken
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0082/99) af Needle for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om udviklingen i folkesundhedspolitikken i Det Europæiske Fællesskab (KOM(98)0230 - C4-0393/98)).

Needle
Hr. formand, folkesundhedspolitikkens udvikling i Den Europæiske Union er nu nået et meget vigtigt stadium. Denne velkomne meddelelse fra Kommissionen peger på de stærke og svage sider ved den første rammeperiode, der nu er ved at være nået til ende, og peger på både de udfordringer og muligheder, der kan forudses, og som har en positiv og klar ny ramme at byde på. Europa-Parlamentet har et godt ry for at fremme beskyttelsen og forbedringen af folkesundheden, og vi kan - som jeg vil komme ind på senere - stadig forbedre den.
Mange fremtrædende medlemmer af Europa-Parlamentet har gjort et stort stykke arbejde for at sikre, at Den Europæiske Union har en rolle at spille inden for sundhedspolitikken, for ikke at tale om den veletablerede og voksende rolle, den nu spiller inden for f.eks. forsknings-, fødevaresikkerheds- eller miljøpolitikkerne.
Det første argument, der kan nævnes herfor, er, at Amsterdam-traktaten omhyggeligt værner om denne rolle ved i den nye artikel 152 at erklære, at der skal sikres et højt sundhedssikkerhedsniveau ved fastlæggelsen og gennemførelsen af alle Fællesskabets politikker og aktiviteter. Resten af artiklen er langt fra perfekt, men den giver et grundlag for, at der kan gøres et seriøst stykke arbejde over den næste femårsperiode.
Hvordan bør dette arbejde tilrettelægges? Jeg er glad for, at Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse er nået til bred enighed om, at vejen frem går via klart fokuserede prioriteter, der giver merværdi til partnernes arbejde i medlemsstaterne, det vil sige organisationer såsom Verdenssundhedsorganisationen og ikkestatslige organisationer. Det vil kræve, at Rådet, Kommissionen og Parlamentet gør to ting i forbindelse med det meget vigtige næste stadium, hvor de tre hovedområder: information, hurtig reaktion og sundhedsfremme og sygdomsforebyggelse, der er blevet identificeret for nylig, skal omsættes i nye horisontale handlingsprogrammer.
For det første er tiden inde til dristig tænkning. Fortolkningen af traktatudkastet vil være af meget stor betydning, og hvis de europæiske borgere skal nyde godt af fordelene af de nye teknologier, evner, viden og friheder, bør der være en politisk og administrativ vilje til at bevæge sig fremad. Her tænker jeg især på behovet for at dele information om bedste praksis - vi må være rede til åbent og ærligt at tackle fælles konkrete problemer - og til de kendelser, der for nylig er afsagt af Domstolen vedrørende borgernes adgang til visse lægemidler inden for hele Unionens område.
Jeg tænker også på behovet for at tackle sundhedsfaktorer, der skærpes af beslutninger truffet inden for EU. En stor del af vores borgere anser den situation, hvor vi indfører programmer til bekæmpelse af kræft eller hjertekarsygdomme samtidig med, at vi støtter tobaksproducenter, for at være absurd. Jeg er bange for, at vi vil gentage denne fejl i en anden betænkning senere i denne uge.
Vi må arbejde på at sætte en stopper for dette på en fornuftig måde. Jeg vil i dag bede Kommissionen om at fortælle os om dens stærke støtte til forslag, der snart vil blive fremsat, om bekæmpelse af tobaksforbrug. Vi har også brug for at få nogen fornuft ud af de ofte uoverensstemmende oplysninger om kost og ernærning - jeg har en formodning om, at det er af interesse for kommissæren og mig selv i særdeleshed - og for at udvikle nye, sammenhængende fødevarepolitikker på dette grundlag.
Dette fører til det andet krav, som er et krav om ansvar. På selvsamme tidspunkt, hvor vi søger at gøre disse fremskridt, står de ikkestatslige organisationer, der spiller en førende rolle med at ophjælpe og nære den offentlige, faglige og politiske bevidsthed omkring sundhedsspørgsmål, over for potentielt skadelige budgetnedskæringer. Det er ikke acceptabelt, at budgetmyndighederne i den grad er ude af trit med tidligere indgåede forpligtelser, men det viser også, at vi alle må se i øjnene, at vi har nogle vanskelige valg at træffe. Derfor er det meget vigtigt, at der sker en klar og afgørende prioritering af fremtidige programmer, som matches af en klar og tydelig, forenklet budgetprocedure. Derfor støtter vi ikke kun, at vi går fra de små, vertikale programmer og over til horisontale hovedområder, men også at vi søger en langt meget mere integreret tilgang, der er baseret på et enkelt identificerbart sundhedsdirektorat, således at sundhed i sandhed bliver en integreret del af EU-processen - i centrum af den.
Dette betyder passende vurderinger af indvirkningen på sundheden, der begynder med Kommissionens egne programmer, og forholdsmæssigt mere personale med den rigtige ekspertise, som det blev fastslået i den fremragende undersøgelse, der er blevet gennemført af Parlamentets tjenestegrene, til støtte for vores velmodtagne offentlige høring i oktober sidste år. Det betyder partnerskab på alle niveauer for at kunne tackle de største offentlige behov og uligheder på sundhedsområdet så effektivt som muligt ikke mindst i forbindelse med den igangværende udvidelsesproces, hvor en meget tiltrængt yderligere tekst fra Kommissionen er på trapperne.
Med sin betænkning har Parlamentet reageret grundigt, ansvarligt og med visioner for at bistå med at etablere en solid ramme for fremskridt. I 13 velbegrundede henstillinger er vi kommet med nogle overbevisende argumenter for en ny prioritering af sundhedspolitikken som en del af et europæisk tiår for sundhed, som i sandhed vil begynde at opfylde vores borgeres reelle behov. Men det er det næste skridt i det nye Parlament, der vil afgøre, om vi har modet og beslutsomheden til at gøre disse mål til virkelighed ved at sikre, at dette århundredes alvorligste kroniske sygdomme ikke plager det næste.
Jeg vil slutte af med at takke alle dem, der har bidraget til meddelelsen og til offentliggørelsen af denne betænkning, og som har arbejdet så hårdt for at bringe EU's sundhedspolitikker frem til dette stadium, hvorfra vi med stor tillid kan glæde os til vejen frem.

Marinucci
Hr. formand, en af de ting, som er vanskelige at forklare de europæiske borgere, når man møder dem privat eller under offentlige debatter, er, at der ikke eksisterer en reel fællesskabskompetence på sundhedsområdet. Vores befolkninger spørger sig selv, hvordan det kan være, at en overstatslig enhed, der har været i stand til at indføre en fælles valuta, og som har nået nogle vigtige resultater med hensyn til fred, fremskridt og velfærd for borgerne, ikke beskæftiger sig med sundheden og udelukkende nøjes med de små muligheder, vi i øvrigt endelig fik i Maastricht-traktaten, og som blev styrket i Amsterdam-traktaten. Som bekendt stod der ikke noget om dette i Rom-traktaten. Det er vanskeligt at forklare. På den anden side er det også vanskeligt at forlange, at medlemsstaterne skal opgive deres egne sundhedssystemer. Hvad skal vi så gøre? Vi skal sørge for, at vi med de få muligheder, der er, både med hensyn til beføjelser og midler, når frem til det bedst mulige resultat, hvad angår samarbejdet, informationsudvekslingen, identifikationen af de bedste former for praksis og sundhedsoplysningen. Dette har man allerede gjort med de forskellige særprogrammer og med rammeprogrammet fra 1993. Det er dog meget hensigtsmæssigt, at Kommissionen har ønsket at videresende denne - om jeg så må sige foreløbige - meddelelse mellem dette programs endelige fase og vedtagelsen af Amsterdam-traktaten, for herefter at gå over til et nyt rammeprogram.
Det er meget belejligt, at hr. Needle i sin glimrende betænkning foreslår nogle ting, som kan føres ud i livet. Der kan også være andre ting, og denne debat bør efter min mening også fortsætte uden for Parlamentet. Forskere og ansatte inden for sundhedsvæsenet burde give Kommissionen nogle informationer og forslag til at få det bedste ud af de ringe beføjelser og midler, der står til rådighed, så man f.eks. hurtigt kunne imødegå en uforudset sygdom, sådan som det var tilfældet med BSE, eller imødegå visse uundgåelige kendsgerninger, nemlig befolkningens aldring, reduktionen af de offentlige midler og de stadigt større sundhedsudgifter. I går drøftede vi her i Parlamentet en tekst om kvinders sundhed. Både i denne tekst og i teksten i dag anmoder vi om, at der for kvinderne udarbejdes særlige statistiske oplysninger og særprogrammer. Endelig anmoder vi om, for Europas kvinder og mænd, at Fællesskabet gør en indsats inden for sundhedssektoren, der virkeligt beskytter borgerne.

Poggiolini
Hr. formand, ærede kolleger, meddelelsen om udviklingen i folkesundhedspolitikken i De Europæiske Fællesskaber er formodentlig det sidste store sundhedspolitiske emne, som Europa-Parlamentet skal udtale sig om før slutningen på denne valgperiode. Vi kan kun glæde os over hr. Needles forslag til beslutning. Han har udarbejdet en glimrende betænkning, og han har med et stort engagement fremsat nogle ændringsforslag for at forbedre teksten fra den udøvende magt. Vi bifalder dog alligevel denne tekst.
I meddelelsen gøres der status over det, der er blevet gjort i de sidste fem år, og den kommer navnlig med et nyt udkast til den overordnede strategi for folkesundheden i Europa i det 21. århundrede. Som opfølgning herpå vil der efter Amsterdam-traktatens efterhånden nært forestående ikrafttrædelse blive iværksat nogle konkrete foranstaltninger. Vi minder nemlig om, at de nuværende otte sundhedsprogrammer - «Europa mod kræft«, AIDS, narkotikamisbrug, sundhedskontrol, nettet til epidemiologisk overvågning af smitsomme sygdomme osv. slutter i løbet af eller omkring år 2000. Unionens borgere, der nyder godt af fordelene ved det indre marked, og som skal til at indføre en fælles valuta, har også ret til at få et højt sundhedsbeskyttelsesniveau, sådan som der står i Amsterdam-traktatens nye artikel 152. For konkret at nå dette mål er det dog nødvendigt, at folkesundheden ikke længere er fællesskabspolitikkernes Askepot, og at man sørger for en meget større finansiering, til forskel fra det, man har fastlagt indtil nu.
Selvom det sker med fuld respekt for subsidiaritetsprincippet, kan Unionen sagtens gøre en effektiv indsats for at forbedre informationen på dette område, så den hurtigt kan reagere, når den står over for trusler mod sundheden, og ikke mindst så den kan imødegå hovedårsagerne til sygdommene ved at forebygge disse. Det er således en god ting med en fælles strategisk ramme og en forbedring af den udøvende magts administrative strukturer, sådan som ordføreren foreslår, så Generaldirektorat V får tilstrækkeligt med mandskab og midler til effektivt at kunne administrere alle de sundhedspolitiske aspekter. Det er dog fundamentalt, at den udøvende magt snarest muligt fremlægger nogle detaljerede og konkrete forslag for de kommende fem år, idet den tager højde for Europa-Parlamentets ønsker. Vi beklager navnlig, at det ikke er alle henstillingerne i beslutningen fra 1993 om sundhedspolitikken efter Maastricht-traktaten, der er blevet gennemført, ligesom man heller ikke har fulgt tilstrækkeligt op på tre vigtige beslutninger fra 1996, som praktisk taget blev vedtaget enstemmigt af Parlamentet, og som drejede sig om det europæiske helbredskort, om selvforsyning med blod i Fællesskabet og ikke mindst om Alzheimers sygdom.
Ærede kolleger, det kommende årti, nemlig 2000-2010, er blevet udnævnt til at være det europæiske sundhedsårti. Vi har pligt til at leve op til forventningerne hos de 375 millioner borgere, der ønsker at leve i et samfund med fred og fremgang, og ikke mindst med gode sundhedsvilkår.

Eisma
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Needle med denne gode betænkning, hvori han med rette siger, at Amsterdam-traktaten giver nye muligheder for at give folkesundhedspolitikken i EU større betydning. Den nuværende politik trænger til en revision, og de finansielle midler er desværre begrænsede. Det må Kommissionen, og jeg ser nu på hr. Bangemann, gøre noget ved. Jeg er spændt på at se, hvilke initiativer Kommissionen tager for at opfylde sundhedspolitikkens stigende behov i begyndelsen af det nye århundrede.
Jeg har som ordfører for budgettet for 1999, på vegne af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, slået til lyd for at forhøje budgettet for folkesundhedspolitik til 50 millioner euro. Det er til sammenligning kun 5 % af det samlede budget, som anvendes til præmierne til tobak.
Jeg mener, at det er helt klart: En effektiv folkesundhedspolitik i EU er ikke kun et spørgsmål om flere penge, men især om at folkesundhedsaspekterne skal integreres bedre i de andre politiske områder. Jeg henviser til landbruget og transportsektoren. Netop på de områder kan der opnås store resultater. Jeg behøver ikke at forklare, at BSE, de mange døde i trafikken og også forureningen af transportsektoren alle vedrører folkesundhedspolitikken.
Lige et sidste punkt om udvidelsen med Mellem- og Østeuropa. Folkesundhedsproblemet er i disse lande meget stort. Vi skal gøre meget for at få deres folkesundhed op på vores niveau, hvilket har med vores egen folkesundhed at gøre. Jeg håber derfor, at Kommissionen vil bruge megen energi på at løse folkesundhedsproblemerne i Østeuropa.

González Álvarez
Hr. formand, vi er enige i ordføreren, hr. Needles, betænkning, fordi den, idet den støtter sig på Amsterdam-traktaten i kampen for et højt niveau for beskyttelse af folkesundheden, fremlægger de spørgsmål, som vil være nødvendige med henblik på denne beskyttelse.
For det første er der ressourcerne - og for øjeblikket diskuterer man Agenda 2000. Hvad vil der ske med Den Europæiske Unions midler fra 2000 til 2006? Lad os se, hvad der bliver tilbage til sundheden efter denne diskussion.
For det andet skal man arbejde for et samarbejde mellem staterne og også for et samarbejde med de internationale organisationer, som overvåger sundheden.
For det tredje er det nødvendigt at få integreret sundhedspolitikken i resten af de europæiske politikker. Alle her husker, hvad der skete med en forfejlet landbrugsøkonomisk politik, med kogalskabsproblemet.
For det fjerde skal vi holde fast i forebyggelsen: Vi skal huske på, at såvel Den Europæiske Union som medlemsstaterne - til trods for at den direkte sundhedsassistence påhviler medlemsstaterne - kan samarbejde med henblik på sundhedsforebyggelse.
Den Europæiske Union er i stand til at fremme samarbejds- og oplysningsnetværk på alle niveauer. Vi mener, at man i de tidligere sundhedsprogrammer er blevet opmærksomme på nogle problemer, som har at gøre med gennemsigtigheden, med en mangelfund evaluering og en utilstrækkelig finansiering. Hr. Needle foreslår, at disse mangler, man så i de tidligere programmer, kan bliver overvundet i det årti, der burde være sundhedens årti, og som går fra 2000 til 2010.

Cabrol
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Kommissionens meddelelse om udviklingen i folkesundhedspolitikken i Det Europæiske Fællesskab vidner om EU's ønske om at styrke Unionens rolle på dette område, i overensstemmelse med Maastricht-traktatens og nu også Amsterdam-traktatens bestemmelser.
Når det gælder folkesundhedspolitikken, er der nogle grundprincipper, som alle EU's medlemslande burde gå ind for. Visse af disse principper vinder imidlertid kun langsomt indpas. Det gælder eksempelvis forslaget om et europæisk epidemiologisk sundhedsobservationscenter. Jeg har i fire år og i en række betænkninger om sundhedsanliggender påpeget behovet for et sådant organ, men forslaget møder tilsyneladende modstand både i Kommissionen og i Rådet. Et sådant organ ville imidlertid, som også anført i Kommissionens meddelelse, muliggøre hurtig indgriben over for trusler mod folkesundheden.
Kommissionen fremhæver to andre områder, som bør prioriteres højt i forbindelse med den fremtidige sundhedspolitik. For det første en bedre information til offentligheden om anliggender vedrørende folkesundheden og for det andet en effektiv sundhedsfremmende og sygdomsforebyggende indsats. De nævnte områder og de spørgsmål, der rejser sig i tilknytning hertil, peger i virkeligheden på problemer, som EU står over for. Det drejer sig især om emner som ernæring, overvægt, hjerte-kar-sygdomme, Alzheimers sygdom osv.
Jeg vil i denne forbindelse godt advare mod skræmmebilleder i forbindelse med de fremskridt på det sundhedsvidenskabelige område, som en sådan ny kurs i sundhedspolitikken vil resultere i. Fremskridtene kan meget vel blive bremset af en uhensigtsmæssig anvendelse af forsigtighedsprincippet. Sandt er det, at ethvert fremskridt også indebærer en risiko. Vi bør i den sammenhæng anlægge et costbenefitsynspunkt og veje fordele og ulemper mod hinanden. Kun hvis fordele og ulemper vejer lige tungt, bør man tage forsigtighedsprincippet i anvendelse. Det er i den forbindelse vigtigt, at offentligheden informeres åbent og objektivt om disse forhold.
Jeg hilser derfor også den foreliggende betænkning velkommen og finder, at Kommissionens meddelelse er et godt initiativ, som betegner et skridt i den rigtige retning. Vi stemmer således for det foreliggende forslag.

Tamino
Hr. formand, jeg må sige, at Europa-Parlamentet med denne betænkning endnu en gang har lejlighed til at minde om sundhedspolitikkens vigtighed, og takket være først Maastricht-traktaten og senere Amsterdam-traktaten er sundhedspolitikkerne langt om længe ikke mere afhængige af de økonomiske politikker, men er derimod selvstændige og har deres egen betydning. Nu kan vi ikke bare foreslå projekter, programmer og forskning på dette område, men også direktiver, og takket være medtagelsen af forsigtighedsprincippet i Maastricht-traktaten har vi bekræftet visse faste punkter og gjort forebyggelsen til det vigtigste punkt i den europæiske sundhedspolitik.
Det betyder dog ikke, at der ikke stadig er hindringer for disse principielle bekræftelser i den politik, der bliver ført. Man har allerede nævnt den manglende gennemførelse af det europæiske helbredskort, de endnu helt utilstrækkelige midler, der er sat af til sundheden, og at man efter BSE-sagen stadig ikke har gjort nok ved problemet med forbindelsen mellem sundhed og ernæring. Vi må i det hele taget sige, at man ikke har gjort nok ud af at informere borgerne ordentligt om sundhed, hvilket ellers er hensigtsmæssigt, hvis man ikke mener, at borgernes sundhed skal være afhængig af økonomiske lobbyers interesser. Desværre har også den foregående debat om elektromagnetiske felter vist det modsatte.

Pradier
Hr. formand, den igangværende debat om folkesundhedspolitikken i Det Europæiske Fællesskab giver anledning til to bemærkninger. For det første skal det understreges, at vi bør tænke på samtlige borgere, altså såvel de raske som de syge. For det andet skal det understreges, når det gælder de syge, at der skal gøres en indsats, dels i forhold til den enkelte - det er lægevidenskabens ansvar - dels i forhold til de syge som samfundsgruppe (typisk repræsenteret ved diverse patientforeninger) - det er det politiske system, der må påtage sig ansvaret herfor. Erfaringerne med aidsramte viser, at en sådan dobbelt indsats er nødvendig.
Indsatsen bør bygge på en dialog mellem de offentlige myndigheder (den ansvarlige myndighed), eksperterne, først og fremmest WHO, lægestanden, NGO'erne, industrien og de faglige sammenslutninger. Alle bør arbejde ud fra en fælles, dobbelt målsætning: For det første at sikre en prioritering og en central koordinering af indsatsen for at bekæmpe de sygdomme, der identificeres med stigende præcision. For det andet at bekæmpe forskelsbehandling af borgerne på det europæiske kontinent i sundhedspolitisk henseende.

Blokland
Hr. formand, borgerne i EU tilhører de mest sunde og længstlevende mennesker i verden. Betænkningen af hr. Needle om EU's nye folkesundhedspolitik synes helt at forbigå denne kendsgerning. Kommissionen har været opmærksom på dette, men taler om et stort antal »for tidlige dødsfald« i Europa. Jeg spørger så mig selv: Hvad er for tidligt? I kommissionsforslaget er 68 år den kritiske grænse. Vi glemmer så, at livsforventningerne er meget lavere andre steder i verden. Vi skal desuden acceptere, at vi er dødelige, og at vi ikke kan love de europæiske borgere, med eller uden en europæisk folkesundhedspolitik, at de stadigvæk lever, når de er 68 år.
Endvidere peger jeg på, at artikel 152 i Amsterdam-traktaten helt klart kun er et supplement til medlemsstaternes folkesundhedspolitik. Kun hvis der er en klar merværdi på europæisk plan, kan vi stille et budget til rådighed, f.eks. til at udveksle viden om nye lægemidler, terapier og udvikling af lægemidler til sjældne sygdomme. Derfor slår jeg til lyd for et begrænset budget, og jeg anser et særskilt generaldirektorat for folkesundhed for at være overflødigt.
Hvis vi skal bruge flere penge til folkesundhedspolitikken, lad os så være solidariske og støtte folkesundhedspolitikken i Mellem- og Østeuropa, i stedet for at »give forpligtelser, som hænger sammen med sundheden, større prioritet«, sådan som ordføreren slår til lyd for.

Paisley
Hr. formand, en af de største farer for vores sundhed kommer fra luftforureningen. Emissionerne ud i atmosfæren er katastrofale for sundheden. Op imod 24.000 mennesker i mit land dør hvert år en for tidlig død på grund af denne væsentlige fare. I Nordirland er der allerede et produkt - Soltron - i anvendelse, der har haft øjeblikkelige resultater, når det gælder om at bekæmpe de giftige emissioner. Hvis vi så hurtigt som muligt skal gøre fremskridt i vores bestræbelser på at forbedre sundheden i Fællesskabet, bør vi skabe et incitament til at anvende dette produkt, således at vi kan opnå væsentlige fordele på sundhedsområdet.
Vi må få videnskaben til at levere hurtige løsninger til overkommelige priser i dag. I Nordirland har den største transportoperatør, der hedder Translink, fundet frem til, at 60 % af den sorte røg og 40 % af kultilten er blevet elimineret ved at anvende dette produkt. Denne teknologi er til rådighed nu. Det er vores pligt at bringe den i anvendelse i vores søgen efter en forbedret folkesundhed.
Jeg beklager, at hverken mine to kolleger eller jeg, der havde et møde med tjenestemænd i Kommissionen for flere måneder siden, har hørt fra dem eller set nogen foranstaltninger blive truffet.

Myller
Hr. formand, som det er konstateret, sætter Amsterdam-traktatens artikel 152 en høj sundhedsbeskyttelse af mennesker som mål, hvilket skal indgå i al politik i Fællesskabet. Traktaten binder politikkerne til at have menneskesundheden som et endnu stærkere mål også på det nationale plan, og det er vigtigt at observere, på hvilken måde vi høster merværdi, skabt af Fællesskabet, så det ses på fællesskabsplan, og så det mærkes på det nationale plan.
Jeg vil ikke gentage de gode ord, som er udtrykt om denne udmærkede betænkning af kollega Needle. Jeg vil gå lidt længere og fremlægge et par synspunkter om, at folkesundhedspolitikken skal ses meget bredt. Den er sandt nok allerede i dag meget omfattende, men beskæftigelsen er en vigtig begrundelse for folkesundheden. Vi har kunnet læse af forskellige statistikker, at beskæftigelsen er en årsag til, at sundhedstilstanden forværres, specielt fremmedgørelse som f.eks. et resultat af en langvarig arbejdsløshed udgør en klar risiko for menneskets sundhed. Dette skal selvfølgelig også bekæmpes ved hjælp af Amsterdam-traktaten, hvor beskæftigelsen blev fremhævet som det centrale for politikkerne i Fællesskabet. Offentlige tjenester, de for alle fælles offentlige sundhedstjenester og holdbarheden af det sociale net er de faktorer, som kan sikre os det bedst mulige niveau for folkesundhed. Ligeledes er forbruger- og miljøpolitikken meget vigtig på samme måde som det faktum, at folkesundhed indføres som en endnu klarere del af udvidelsesstrategien.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Needle har gjort sig meget stor umage med høringen i udvalget. Selvfølgelig kom der mange ønsker og også mange grådige ønsker om, hvad Europa dog kunne gøre. Selvfølgelig er jeg enig med Dem, hr. Needle, i, at vi skal være meget opmærksomme på sundheden, men jeg mener i modsætning til mange af de foregående talere ikke, at det alt sammen kan ske i Europa.
Jeg har den opfattelse, at medlemslandene har et meget stort ansvar. I et lille afsnit står der, at man bør give Europa større ansvar for sundhedsbeskyttelsen ved en kommende revision af traktaten. Jeg har den opfattelse, at det kun er medlemslandene, der kan påtage sig dette ansvar. Hvis vi giver Fællesskabet større og større ansvar, tror jeg ikke, at det med det forholdsvis lille apparat, som Kommissionen udgør, er i stand til at beskæftige sig med alt det, som hidtil har været muligt i medlemslandene med langt mere omfattende administrative midler. Derfor vil jeg også gerne gøre opmærksom på noge punkter, som jeg ikke kan tilslutte mig.
Jeg kunne godt tænke mig, at vi nu gennemfører det i EU, som Maastricht- og Amsterdam-traktaten siger, men ikke, at vi går videre og heller ikke, at vi opfordrer Kommissionen til det. Desuden har jeg den opfattelse, at vi heller ikke er i stand til at skabe lighed på sundhedsområdet. Der hersker meget forskellige forestillinger og overvejelser om, hvordan man f.eks. kan helbrede eller behandle. Det glæder mig, at vi har de store forskelle og også den frie bevægelighed. Domstolens dom siger jo, at man også kan blive behandlet forskelligt i andre lande. Det vil jeg gerne bevare, og jeg ønsker ikke, at alt ensrettes i Europa. Jeg ønsker snarere at lade medlemslandene beholde ansvaret. Desuden har jeg den opfattelse, at det heller ikke er alle regionale organer, der er i stand til at tage kontakt til Kommissionen. Jeg ønsker pilotprojekter. Man kan informere, men informationskampagner er alligevel vanskelige, for vi kan ikke udarbejde en informationskampagne, der er ens for alle medlemslande, fordi sundhedspolitik skal formidles meget forskelligt psykologisk set. Derfor har jeg en anden opfattelse på disse punkter og ville være taknemmlig, hvis de punkter, som jeg ikke kan tilslutte mig, ville blive slettet ved afstemningen. Kun på den måde kan jeg godkende Deres betænkning.
Bifald

Pailler
Hr. formand, jeg tilslutter mig indholdet i den forelagte betænkning udarbejdet af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Betænkningen påpeger vigtigheden af at prioritere folkesundhedspolitikken i Europa højt og understreger behovet for at styrke indsatsen på alle niveauer.
På baggrund af debatten om folkesundhedspolitikken føler jeg mig imidlertid foranlediget til at vende tilbage til formiddagens afstemning om betænkning af Hautala om sundhedssituationen for kvinder. Det undrer mig, at ingen har omtalt den i forbindelse med den igangværende debat. Vedtagelsen af stk. 11 i betænkning af Hautala, som begrænser adgangen til provokeret abort, betegner et tilbageslag i forhold til national lovgivning i en række medlemsstater. Jeg havde ikke forventet, at jeg nogensinde skulle opleve et sådant tilbageslag for kvinderne - og så dagen efter vi har markeret kvindernes internationale kampdag, den 8. marts. Når der således stilles spørgsmålstegn ved retten til frivillig svangerskabsafbrydelse, er det et udslag af et af disse ulykkelige kompromiser, indgået mellem PSE-gruppen og PPE-gruppen. Kompromiser, der vidner om politisk fejhed, eftergivenhed, fornægtelse af alle de kampe, som har sikret kvindernes ret til at råde over egen krop, foragt for de kampe, som i sin tid skabte utallige alliancer, som har tjent den politiske kamp - og de kvinder der førte kampen - til ære. Jeg tænker ikke mindst på Simone Veil, der førte sin kamp og skabte alliancer på tværs af partiskel trods hån og angreb fra egne rækker.
Hvilken mangel på ansvarlighed, hvilket politisk armod. Stol på, at jeg og de 54 medlemmer af Europa-Parlamentet, som stemte for vores ændringsforslag, vil fortsætte kampen for øget solidaritet med kvinderne i de på dette felt så reaktionære medlemslande.

Amadeo
Hr. formand, Maastricht-traktaten og herefter Amsterdam-traktaten har givet Europa-Parlamentet og Kommissionen nogle betydeligt større beføjelser, hvad folkesundheden angår. Dette har også gjort vores ansvar større, for da vi har fået autonomi på området, skal vi udstede direktiver samt på en ansvarlig måde spille den rolle, der indtil for kort tid siden kun var ønsketænkning. Vi skal således først og fremmest ændre holdning og forsøge at komme med nogle løsninger på folkesundhedsproblemerne i Europa. Betænkningen af hr. Needle prøver i det mindste at opfylde disse krav, og vi vil derfor med glæde stemme ja til den.
En af de grundlæggende målsætninger er at anerkende Europa-Parlamentets rolle i fastlæggelsen af retningslinjerne og budgetkontrollen på dette område. Det er et af de vigtige punkter, da finansieringsproblemet virkelig er det væsentligste problem i vores forsøg på at harmonisere og give de europæiske borgere nogle svar, når det gælder sundhed. Desuden er der problemet med at forbedre informationen samt problemet med evnen til at reagere på trusler mod sundheden. Efter min mening er det ikke længere nok at nøjes med nogle initiativer, sådan som vi har gjort de tidligere år. Det er efterhånden blevet nødvendigt, at man harmoniserer med hensyn til ernæring, overvægt, hjerte-kar-sygdomme - og ikke bare kræft, AIDS osv. og at man finder nogle løsninger, der følger hinanden i alle Fællesskabets lande.
Hr. Cabrol har i den forbindelse fremsat et interessant forslag, som der også tages højde for i hr. Needles forslag til direktiv, nemlig et overvågningscenter for sundhed i Europa. Det drejer sig navnlig om en ansvarlig for et Generaldirektorat for Sundhed, der skal placeres i Bruxelles. Dette ville være et yderligere fremskridt, som uden tvivl ville føre til en ny måde at betragte dette problem på.
Der er også andre problemer, heriblandt problemet i forbindelse med udvidelsen mod øst, hvor videnskaben og dermed løsningerne på sundhedskravene selvfølgelig uden tvivl ikke er på højde med situationen i de vesteuropæiske lande. Det er et problem, der er vigtigt at tage op, for det er klart, at hvis vi skaber en situation med ulighed, vil vi ikke længere kunne gennemføre den grundlæggende harmonisering.
Afslutningsvis vil jeg blot sige, at eftersom vi snart går ind i det europæiske sundhedsårti - nemlig år 2000-2010 - så håber jeg, at Needles betænkning, som vi stemmer ja til, er et tegn på en ny interesse, der er stærkere og mere konkret, for folkesundheden.

Virgin
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at folkesundhedspolitikken i overvejende grad er national. Det fremgår jo også af Needles' glimrende betænkning. Alligevel er der naturligvis områder, hvor samarbejdet inden for EU skaber merværdier. Det kan f.eks. være klogt at fordele arbejdet med at foretage risikoanalyser af kemiske stoffers sundhedspåvirkning blandt medlemsstaterne, så dobbeltarbejde undgås. Det kan også være en fælles opgave effektivt at udbrede værdifuld information.
I betænkningen nævnes den bedste fremgangsmåde og standardmetoder inden for sundhedssektoren. Netop dette tror jeg bør være en vigtig opgave for Kommissionen. Inden for virksomhedssektoren er den bedste fremgangsmåde, såkaldt benchmarking, en vigtig del af forbedringen af virksomheden. Det bør på samme måde være værdifuldt i EU-landene at indsamle erfaringer med f.eks., hvordan politikerstyrede systemer fungerer i forhold til patientstyrede, hvordan en privat sundhedssektor klarer sig i konkurrencen med den offentlige sundhedssektor, og hvordan konkurrencen mellem ulige systemer påvirker sundhedssektoren. Jeg er overbevist om, at de fleste oplysninger om dette er tilgængelige allerede i dag, men de er nødt til at blive sammenfattet og gøres tilgængelige for medlemsstaterne. Korrekt brugt kunne det føre til en bedre sundhedssektor til lavere omkostninger. Ikke mindst i mit eget land, Sverige, er jeg overbevist om, at denne form for indsats vil være overordentlig værdifuld.
I betænkningen nævnes også landbrugspolitikken og BSE-krisen. Jeg synes imidlertid, at støtten til tobaksdyrkningen er et ret så alvorligt emne. Rygning kræver jo hundrede tusinde ofre hvert år. I lyset af det er det urimeligt at støtte dyrkningen af tobak med ECU 1 milliard årligt. Støtten bør udfases og overføres fra landbrugspolitikken til regionalpolitikken. Da ville det være lettere at træffe en beslutning om støtte til alternativ beskæftigelse.

Bangemann
Hr. formand, jeg vil gerne på vegne af min kollega, der egentlig er den ansvarlige og beklager, at han ikke kan være til stede ved forhandlingen, takke for hr. Needles virkelig gode betænkning.
Det er også fremgået tydeligt af diskussion, hvor vi skal sætte ind med vores arbejde. Når der selv i Europa-Parlamentet endnu er uklarhed om, hvilke europæiske aktiviteter der skal være de primære inden for sundhedsvæsenet, skal vi selvfølgelig først selv blive klar over, hvad vi kan gøre for at bekæmpe svaghederne i Unionens sundhedsvæsen. Jeg mener, at man kan gøre rigtig meget her.
Selvfølgelig handler det ikke om at indføre en ny administration, altså at indføre en ny europæisk administration inden for sundhedsvæsenet ud over de forskellige administrationer, vi har på nationalt og regionalt plan. Her kan jeg berolige fru Schleicher med, at det ikke er vores hensigt. Man bør dog også sige, at nogle parlamentsmedlemmers idé om, at man kun må forhøje fondene og så give midlerne tilsvarende ud, hvorefter man ville få styr på problemet, heller ikke er den rigtige metode efter vores mening.
I sundhedsvæsenet handler det jo ikke om at håbe på øget effekt ved at bevilge flere penge. Vi må derimod indse, at dette system ikke længere arbejder sådan, som det egentlig burde. Det er ikke effektivt nok. Derfor lægger Kommissionen stor vægt på, at vi først samler informationerne og, som hr. Virgin netop sagde, laver en slags benchmarking mellem de enkelte systemer for at finde ud af, hvor man har nogle gode løsninger, som man måske så kan anbefale andre.
Alene samlingen af informationer om f.eks. brugen af lægemidler ville i temmelig høj grad bidrage til både at reducere omkostningerne og gøre behandlinger mere effektive, fordi de erfaringer, der høstes på hospitalerne eller af de praktiserende læger, netop ikke samles på europæisk plan i dag og stilles til rådighed. Det er i og for sig en ulempe for forskningen, men det er en endnu større ulempe for de praktiserende læger, for patienterne kan få en væsentlig bedre behandling, hvis man råder over almen viden, som man så kan tilpasse den enkelte patient. Der er altså meget at gøre her. Medlemslandene kan selvfølgelig også gøre det inden for deres egne rammer, men en samling giver faktisk en europæisk merværdi. I øvrigt behøver man heller ikke diskutere det. Amsterdam-traktaten har jo nu engang overdraget denne opgave til Den Europæiske Union, og fru Schleicher anerkender jo også, at konkurrrencen mellem systemerne, altså f.eks. friheden til at tilbyde lægeydelser i det indre marked, også kan være en hjælp, og dommene fra De Europæiske Fællesskabers Domstol på dette område er efter min mening også virkelig gode.
Der er noget andet, som man ikke bør overse, og vi har også erfaringer på dette område fra især USA, hvor man lægger meget større vægt på patientens eller den mulige patients deltagelse, det vil sige inddrager patienten i udformningen af sundhedsvæsenet. Dér, hvor det sker, hvor f.eks. lægemidler kan fås uden recept, såkaldte OTC-produkter, har man en tydeligt øget sundhedsbevidsthed hos den enkelte. Det vil sige, jo mere man kan inddrage patienterne i beslutningerne, og jo mere man selv forlanger, at de træffer beslutninger, desto mere kan man være sikker på, at sundhedsbevidstheden stiger. For her har vi helt sikkert et af problemerne. Jeg har, på samme måde som De sikkert også har, fulgt med i de domme, der er fældet mod cigaretindustrien i USA. Det tilkommer ikke os at kritisere det juridisk, men hvis en person stiller sig op og påstår og klager over, at han ikke er blevet informeret tilstrækkeligt om risiciene ved rygning, må man tvivle lidt på, om denne person overhovedet har levet i vores samfund. Vi har fået disse oplysninger igennem 20 år, ikke kun på pakningen, men overalt, og nu skal man ikke gøre noget her, som ville være meget farligt, nemlig at fratage den enkelte ansvaret for sin højst personlige sundhed og så at sige passe på ham fra vugge til grav, behandle ham og give ham nøje instrukser om, hvad han skal gøre. Dermed ville man med sikkerhed forkorte og ikke forlænge levetiden.
For os handler det altså om at opnå borgernes og især de syge borgeres, patienternes, aktive deltagelse. Derfor er jeg absolut indforstået med det, hr. Pradier sagde, nemlig at vi i endnu højere grad end tidligere bør samarbejde med foreninger af syge, det være sig foreninger, der er dannet omkring en bestemt sygdom, det være sig foreninger, der ganske enkelt varetager visse af patienternes interesser. Det er egentlig det udgangspunkt, vi har valgt her, og det glæder mig meget, at det er blevet forstået korrekt alt sammen. Jeg vil selvfølgelig underrette min kollega, der er ansvarlig på dette område, herom, også om det, De har sagt om dannelsen af et nyt generaldirektorat. Hvis Parlamentet i sin visdom så også følger det og bevilger os de tilsvarende organer, kan man gøre alt, på samme måde som vi også er indforstået med hr. Virgins udtalelse om, at det er fuldstændig meningsløst, at man på den ene side giver penge ud til forebyggelse mod sygdomme, især til oplysning om risiciene ved rygning, og på den anden side subventionerer tobakdyrkningen. Vi er enige i Deres vurdering. Desværre billigede Parlamentet disse subsidier med flertal ved sidste afstemning. Da vi gudskelov lever i et demokrati, må De også slå Dem for brystet.

Needle
Kommissær, inden De går, vil jeg sige, at jeg er taknemmelig for det meste af Deres svar, men jeg stillede Dem et konkret spørgsmål.
Det var med vilje, at jeg ikke viede ret meget af betænkningen på foranstaltningerne vedrørende tobaksforbruget, som meget snart forventes fra Kommissionen, fordi vi troede, at de ville komme på samme tid. Mon De kan fortælle os, hvordan arbejdet med disse skrider frem i Kommissionen, således at vi kan træffe de praktiske foranstaltninger, som De taler om.

Bangemann
De må undskylde, at jeg ikke besvarede Deres spørgsmål. Jeg skyndte mig ud - ikke for at undgå at besvare Deres spørgsmål, men fordi bananer er det næste punkt på dagsordenen, og jeg kan ikke klare at høre mere om bananspørgsmålet.
Jeg har lige fået at vide, at forslaget er til høring i de forskellige tjenestegrene. Det betyder, at der vil blive truffet en beslutning inden for de næste par uger i Kommissionen, og så vil det blive fremlagt for Dem.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Bananer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om handelsstriden mellem EU og USA vedrørende bananer.

Brittan
Hr. formand, mine damer og herrer, flere nye udviklinger har fundet sted, siden jeg sidst talte om disse emner den 10. februar i år. Den 15. februar drøftede WTO's generelle råd EF's anmodning om en autentisk fortolkning af spørgsmålet om, hvorvidt et medlem ikke har lov til at suspendere koncessioner i mangel af en WTO-kendelse om overensstemmelsen af de foranstaltninger, der klages over. De fleste WTO-medlemmer, der talte, støttede vores holdning om dette og forkastede ensidighed. Men på grund af udbredt tøven hos mange af de andre medlemmer over for at skulle stemme om dette, valgte vi en formandskonklusion om at registrere den fremherskende holdning i det generelle råd.
Den 2. marts opnåede vi nedsættelsen af et panel imod USA's paragraf 301-lovgivning. Som De ved, er denne lovgivning det nationale retsgrundlag for USA's ensidige trusler og foranstaltninger i banansagen. Dette panel vil snarest påbegynde sit arbejde. De voldgiftsmænd, der var blevet udpeget til at undersøge, om USA's foreslåede niveau for koncessioner på USD 500 millioner svarer til niveauet for annullering eller forringelse af koncessionerne, afsagde også en indledende afgørelse den 2. marts. I denne afgørelse udtales det meget klart - som vi hele tiden har hævdet - at det ikke er muligt for voldgiftsmændene af fastsætte noget niveau for koncessionerne, sålænge der ikke foreligger nogen undersøgelse af, om den reviderede bananordning er i overensstemmelse med WTO-bestemmelserne. Dette principielle punkt er meget vigtigt.
Voldgiftsmændene fastslog også, at 60-dagesgrænsen fra afslutningen af den rimelige periode for ændring af ordningen, som USA havde hævdet var altafgørende, rent faktisk ikke er nogen afgørende faktor. Dette fjerner enhver undskyldning, som USA måtte have, for at gøre en ret gældende til at gennemføre sanktioner ved udløbet af 60-dagesperioden. Endelig gav voldgiftsmændene også en klar angivelse af, at det amerikanske skøn over skaden som minimum bør reduceres med beløbet for den indirekte skade, der med urette er blevet gjort krav på, hvilket under alle omstændigheder skulle halvere den samlede skade. Voldgiftsmændene har bedt om yderligere oplysninger fra Den Europæiske Union og USA inden den 15. marts, og deres endelige kendelse forventes at blive afsagt kort efter dette.
Til trods for denne indledende kendelse besluttede USA den 3. marts at indføre sanktioner fra denne dato at regne imod import for over USD 500 millioner fra Europa. Disse sanktioner antager form af en udsættelse af afregningen og indførelse af betaling af et garantibeløb for 100 %-told på importerede produkter med tilbagevirkende kraft. Dette er ikke blot en midlertidig foranstaltning for at bevare amerikanske rettigheder. Den virkelige hensigt og effekt er at stoppe al import af de pågældende produkter med øjeblikkelig virkning. Det har USA indrømmet. Af oplysninger, vi har modtaget fra europæiske virksomheder, er dette lige nøjagtig, hvad der synes at være sket. Denne foranstaltning er en åbenlys tilsidesættelse af WTO-bestemmelserne, der eksplicit forbyder suspension af koncessioner, mens voldgiftsproceduren stadig finder sted.
Kommissionen reagerede øjeblikkelig ved samme dag at anmode om øjeblikkelige forligsforhandlinger med USA. Dette vil gøre det muligt for os at anmode om nedsættelse af et yderligere panel om dette spørgsmål efter 20 dage. Kommissionen anmodede også om et særligt møde i det generelle råd. Det fandt sted den 8. marts. USA's opførsel blev kritiseret stærkt af de fleste WTO-medlemmer. Den Europæiske Unions holdning, som er blevet godkendt af medlemsstaterne, er, at vores egen reaktion bør være i overensstemmelse med WTO-bestemmelserne. Vi har ikke til hensigt at følge den amerikanske fremgangsmåde med at træffe ensidige og ulovlige foranstaltninger. WTO-procedurerne vil uundgåeligt føre til en fordømmelse af USA's nuværende opførsel.
I mellemtiden skal de paneler, der er blevet etableret på foranledning af Ecuador og EF vedrørende den reviderede bananordnings overensstemmelse med WTO-bestemmelserne, efter planen afsige deres kendelser den 12. april. Parallelt hermed er vi fortsat villige til at fortsætte vores drøftelser med USA om substansen i bananordningen. Med henblik på at udforske den amerikanske holdning og mulighederne for at løse problemet har Kommissionen på opfordring fra medlemsstaterne indledt uformelle drøftelser med Washington. Vi har imidlertid gjort det klart over for USA, at enhver idé om en løsning af striden må tage hensyn til AVS-landenes rettigheder og økonomiske trivsel. Vi har ikke forhandlet, men udforsker stadig den amerikanske holdning.
Jeg vil slutte af med at sige, at der er to sider til vores tilgang. For det første vil vi resolut modsætte os amerikansk ensidighed og tage de skridt, vi har mulighed for inden for WTO-systemet, til at sørge for, at denne opførsel fordømmes, og at foranstaltninger, der måtte affødes af denne fordømmelse, om fornødent kan træffes. For det andet er det vigtigt at understrege, at vi snart vil få at vide af WTO-forligssystemet, om vores nuværende ændrede bananordning er i overensstemmelse med WTO-bestemmelserne, og vi vil i den udstrækning, hvor dette ikke måtte være tilfældet, være nødt til at bringe orden i eget hus. Denne strid må ikke få lov til at blive betændt, og vi vil fortsat gøre alt, hvad vi kan, for at løse den. Men Europa vil ikke stå passiv og se på, at der bliver ladet hånt om verdens handelsregler.

Mann, Erika
Hr. formand, ærede kolleger, hr. kommissær Brittan, for anden gang i år reagerer Europa-Parlamentet på den transatlantiske handelsstrid om bananerne. Hr. kommissær Brittan, De skildrede jo historien meget præcist. Denne konflikt tilspidses mere og mere, og den antager karakter af handelskrig. Striden bliver mere og mere absurd og sætter WTO's troværdighed og metoder som helhed på spil.
Den Europæiske Union lod en ny og korrigeret markedsordning for bananer træde i kraft den 1. januar 1999. Dette skete, efter at WTO meddelte, at den gamle forordning ikke var i overensstemmelse med WTO. USA betvivler stadig, at selv denne nye, korrigerede forordning er i overensstemmelse med WTO. Det er landet i sin gode ret til. Det er ikke i sin gode ret til at træffe unilaterale handelssanktioner i form af straffetold mod firmaer hos den transatlantiske partner. Det er i enhver henseende i modstrid med ånden i verdenshandelsorganisationen og betyder dermed et brud på WTO-reglerne, især på artikel 1, 2 og 22. USA sætter sig dermed ud over den multilaterale retsorden. Der må ikke indledes nogen sanktioner, før forligsproceduren er afsluttet.
Min gruppe støtter Kommissionens forhandlingsposition. Vi støtter Kommissionens erklæring om ikke at træffe ensidige foranstaltninger fra vores side og om at ønske at forblive WTO-konform. Alligevel mener vi, det er hensigtsmæssigt at holde alle muligheder åbne.
Her vil jeg gerne appellere til vores amerikanske kolleger i Kongressen og Senatet. Det transatlantiske partnerskab og især det økonomiske partnerskab, som vi har vedtaget, skal især vise sig at være stærkt i kriser.
Trods al mulig forståelse for nationale interesser, trods al mulig forståelse for, at man ønsker at udligne USA's underskud på handelsbalancen, må WTO's meget skrøbelige regler ikke blive sat på spil i den forbindelse. Det er - hvis De tillader mig at bemærke det - nærmest ironisk, at EU's parlamentariske delegation for forbindelserne med USA forhåbentlig vil afholde sin første videokonference denne uge for at drøfte en øget politisk koordinering og styring af den transatlantiske dialog og at organisere denne.
Jeg mener, vi bør drøfte i fællesskab, hvordan vi kan styrke en fælles verdensorganisation, og hvordan vi kan undgå at sætte den ensidigt på spil på grund af nationale interesser.
Bifald

Kittelmann
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, jeg er enig i det, fru Mann fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe sagde. Også Det Europæiske Folkepartis Gruppe fastslår entydigt, at USA har overtrådt WTO-reglerne. Dermed er dog endnu ikke sagt, at vi ved, hvordan det fortsætter. Vi kender USA's politiske spilleregler. USA's regering føler, at den er sat under pres fra Kongressen, og den tager som i forbindelse med Helms-Burton-loven ikke længere hensyn til retmæssigheden i international folkeret, men søger national aflastning, og sådan skal man vel også betragte fastlæggelsen af ensidige sanktioner.
Jeg vil gerne udtrykkeligt gøre opmærksom på, at vi gør klogt i - også selvom vi er i vores gode ret i anden del - ikke at glemme, at panelet, at WTO formentlig kun giver os betinget ret i det primære spørgsmål. Sådan er det nu engang i international folkeret, og derfor vil jeg gerne på Det Europæiske Folkepartis Gruppes vegne give Kommissionen det råd at gøre alt for - sir Leon, De kaldte det officielt - at finde ud af i forhandlinger med USA's regering, hvori mulighederne for en løsning af konflikten ligger, uden at det påvirker den endelige WTO-beslutning, alene af den grund, at vi får ualmindeligt mange konflikter med USA i de kommende år.
Hvis vi tror, at vi skal være sejrherrerne nu, bliver vi taberne andre steder, hvor kompromisvilje ville være en mulighed. Derfor beder vi, der har ønsket at støtte WTO som helhed, om, at organisationen ikke kun betragtes som en bold i interessekonflikten mellem USA og Europa.

Moorhouse
Hr. formand, striden mellem USA og EU stikker meget dybt. Det er ikke længere blot et spørgsmål om bananer. Den truer med at berøre handlen mellem EU og USA i en meget større målestok. Ja, mere end det, den kan meget vel komme til at berøre hele WTO's fremtid og vippe balancen væk fra frihandel og over til protektionisme.
Som jeg sagde i et brev til Financial Times i dag, er det en stor ulykke, at EU's politiske ledere, og herunder også den britiske premierminister hr. Blair - er jeg ked af at sige - ikke har formået at tage notits af de mange advarselssignaler, der har været, og gribe fat om nælden med amerikanerne på et meget tidligere stadium. Af denne og mange andre årsager støtter vi forslaget til beslutning.

Novo
Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, i februar appellerede Parlamentet til USA om, at det respekterede de gældende internationale regler og ikke ensidigt og ulovligt pålagde europæiske varer told, som forhindrede deres adgang til det amerikanske marked.
Dengang gjorde Europa-Parlamentet også opmærksom på behovet for, at EU forberedte sig på at svare igen på en sådan beslutning. Trods disse appeller er de amerikanske trusler ved at tage konkret form. Kommissionen kan ikke acceptere denne situation og er nødt til at reagere mod denne veritable provokation, som jeg vil betegne som værende i imperialistisk ånd. Kommissionen er nødt til at indstille enhver forhandling om et transatlantisk økonomisk partnerskab, den må genfremsætte klagerne over Helms-Burton- og Damato-lovene, således som Parlamentet også har ønsket, og den må også forhindre amerikanske varers adgang til de europæiske markeder.
Forhandlingsvejen, hr. kommissær, har bevist, at USA ikke regner den for noget. Der må derfor handling til i stedet for at insistere på en vej, der åbenbart ikke respekteres. Kommissionen må også bekræfte dens vilje til at forsvare fællesskabslovgivningen, opfylde dens forpligtelser over for AVS-landene og producenterne af fællesskabsbananer. Kommissionen skal også sige til USA, at den ikke tillader, at dette land sætter eller kommer til at sætte EU's social- og beskæftigelsespolitik på spil, eller at det udsætter eller kommer til at udsætte sundhed og miljø i EU for fare.
Jeg vil, hr. formand, slutte med at sige, at Kommissionen og alle medlemsstaterne uden undtagelse må sige til USA, at taktikken med at dele for at herske er urgammel, men velkendt af europæerne, og at den derfor ikke vil få succes i EU.

van Bladel
Hr. formand, bananen er blevet symbolet på en truende, yderligere eskalerende handelskonflikt, som har kogt på lavt blus i de sidste seks år. Stigende konkurrence på verdensplan tvinger deltagerne til at indtage en klar og tydelig holdning. USA overskrider med en handelsboykot imidlertid grænsen for den klare holdning og det transatlantiske forhold. Boykotten er juridisk forkert, sålænge WTO-panelet ikke har udtalt sig, og den er politisk uacceptabel efter indgåelsen af det økonomiske partnerskab. Denne kompromisløse holdning undergraver WTO's autoritet og regler, lægger en tung byrde på den nye runde, den såkaldte år 2000-runde, som begynder i Seattle i december, og vil ikke mindst - hvis alt bliver til noget - skade de britiske eksportører. Endnu en gang, hr. formand, ingen af parterne, slet ikke bananproducenterne i det caribiske område, har noget at vinde i en handelskrig.
Kommissær Brittan har spillet en meget vigtig rolle i debatten om fri verdenshandel. Financial Times skriver i dag, at Deres svanesang - for den kommer den dag, De træder af - sikkert vil handle om bananen. Det under jeg Dem ikke, for De har i de forløbne år gjort en stor indsats i alle handelsspørgsmål. Derfor spørger jeg Dem, hr. kommissær: Hvordan skal det nu fortsætte? Afventer vi resultatet fra WTO-panelet? Sætter Washington og Bruxelles sig til forhandlingsbordet, eller giver EU igen med samme mønt? Hvis ja, med hvilken mønt?

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, det er netop bananer, USA for tiden foretager en massiv demontering af WTO med. Kun fordi Bill Clinton i efteråret 1998 lovede Kongressen, at der ville være straffetold den 3. marts, blev WTO's vedtægter bøjet og brudt. Det vil dog fortsætte efter bananstriden - til maj med forbuddet mod hormonkød - og så bliver det de genmanipulerede levnedsmidlers tur.
USA har for længst bebudet og indledt dette massive felttog for den frie handel uden hensyntagen til menneskenes sundhed og miljøet. Det er imidlertid sandelig for lidt kun at appellere til kontrahenternes fornuft nu. Det handler om at fastholde, at USA sætter sig ud over gældende ret. Man må ikke længere forhandle hensynsfuldt med sådanne modstandere, for netop derved ville De, sir Leon Brittan, underminere WTO's troværdighed yderligere. Striden skal afsluttes gennem WTO, og indtil da bør alle andre forhandlinger med USA stilles i bero. Jeg tænker her især på TEP og forberedelserne til årtusindskiftet.
Jeg er i sandhed ikke protektionist, men jeg vil gerne bede Dem overveje, hvilke afgørende skridt vi kan tage for at beskytte firmaerne i Den Europæiske Union, for sådan kan det selvfølgelig ikke fortsætte. Hvis vi ikke formår at bilægge denne strid, frygter jeg, at WTO vil glide i en bananskræl.

Ewing
Hr. formand, man kan virkelig undre sig over, hvorfor den mest magtfulde stat i verden har sunket så dybt i global umoralskhed. Men vi har fået at vide af pressen - hvis den ellers taler sandt - at begge partier i USA modtager betydelige donationer fra de tre store bananselskaber. Det gør situationen endnu værre.
Igen kan man undre sig over, hvorfor de er så grådige, eftersom de synes at have 40 % af EU-bananmarkedet, hvorimod de caribiske lande kun har 9 %. De synes rede til at afskrive den tredje verden. Jeg er glad for, at kommissær Brittan nævnte AVS. Hvorfor har vi været i Lomé i alle disse år? Vi har altid haft denne forpligtelse om adgang til vores markeder. Hvorfor nu? Det er en højst mystisk sag.
Jeg repræsenterer Moray, hvor der er en stor cashmeretekstilfabrik. Sammen med tekstilfabrikker i grænseområdet mellem Skotland og England, der er et meget skrøbeligt område, mister de ordrer på op mod GBP 1 million. Kommissær Brittan bør vide dette. Jeg fik det at vide i fredags. Selv inden dette er sket, bliver der skåret ned på ordrerne, og folk mister deres job. Jeg har også shortbread -industrien i min valgkreds. Så jeg føler, at ethvert krav om særlige forhold i hvert fald i det nordlige Skotland vil blive behandlet med betydelig spot.

Lukas
Hr. formand, jeg vil gerne anmode Kommissionen om, at den ikke mister de europæiske borgeres interesser, og her europæiske borgere fra alle dele af Fællesskabet, af syne. Markedsordningen for bananer har muligvis en dobbelt negativ indvirkning på borgerne og dermed på forbrugerne i f.eks. Østrig. Først og fremmest er bananpriserne steget drastisk efter tiltrædelsen af Den Europæiske Union. I et land med kontinentalt klima rammer det især den såkaldt »lille mand«, der om vinteren er meget afhængig af bananer i forbindelse med forsyningen af frisk frugt.
Jeg er klar over, at det ikke er det, det handler om i dag. Men hvis en eventuel beskyttelsestold mod europæiske eksportvarer skulle betyde, at vores eksport til USA, vores vigtigste oversøiske marked, går tilbage, kunne det medføre insolvens og massive personalenedskæringer. I betragtning af den dramatiske situation på det europæiske arbejdsmarked skal Kommissionen derfor snarere indtage en pragmatisk holdning i denne sag, hvor det jo ikke som ved hormonkødet handler om sundhedspolitiske overvejelser, for at forhindre striden i at eskalere.

Vecchi
Hr. formand, det, som Den Europæiske Union skal gøre i denne fase af den såkaldte banankrig, er meget kompliceret. Vi skal nemlig forsøge at forsvare Unionens og dens AVS-partneres legitime interesser og samtidig undgå optrapningen af en handelskrig, der er opstået som følge af gensidige repressalier, og som risikerer at få nogle meget negative konsekvenser for de europæiske landes politiske, økonomiske og handelsmæssige interesser.
Det rette sted at løse den igangværende konflikt på er først og fremmest Verdenshandelsorganisationen. Det var WTO, der fordømte de tidligere bestemmelser om import og handel med bananer i Unionen. Det er på baggrund af afgørelserne fra WTO's »bananpanel«, at Unionen har ændret sine egne spilleregler. Og nu er det WTO - som USA igen har klaget til over de nye europæiske bestemmelser - der bør komme med en klar og kraftig fordømmelse af de ulovlige og unilaterale beslutninger, som de amerikanske myndigheder har vedtaget.
I virkeligheden er det, som USA er ved at udløse, en sand handelskrig, der ikke bare risikerer at gå alvorligt ud over nogle af fællesskabseksportens - og navnlig den italienske eksports - vitale sektorer, men som også risikerer at gå ud over de mere generelle transatlantiske forbindelser.
Det er uden tvivl rigtigt, at USA's og Den Europæiske Unions handelsinteresser afviger fra hinanden, og at de i den nærmeste fremtid faktisk vil være i stadig større konflikt med hinanden, men det er uacceptabelt, at Unionen bøjer sig for og overholder WTO's afgørelser - også når de klart ser ud til at være partiske, sådan som det er tilfældet med bananerne - mens USA overtræder disse afgørelser, lige så snart det passer i deres kram.
Denne situation bestyrker os i øvrigt i troen på, at med den nye globalisering er de europæiske landes interesser og mange udviklingslandes interesser, navnlig AVS-landenes, meget ofte er tilbøjelige til at falde sammen.
Unionen skal således gøre en indsats, både på bilateralt og multilateralt plan samt inden for de internationale organisationer, for i stadig større grad at skabe en fælles indfaldsvinkel med de fattigste lande, først og fremmest AVS-landene, så vi kan tage de udfordringer, som vi står over for, op med større styrke.

Elles
Hr. formand, det er forbløffende, at vi står over for en strid om et produkt, som hverken EU eller USA er den væsentligste producent af. Ubeherskede kommentarer er dagens orden. Man har den kyniske følelse af, at intensiteten af amerikanernes kommentarer måske afhænger af graden af lobbyisme, som de, som en taler sagde, har været udsat for fra de tre selskaber, der kontrollerer over 80 % af verdenshandlen med bananer.
Jeg vil gerne takke kommissæren for de foranstaltninger, Kommissionen hidtil har truffet på vores vegne, og navnlig for at varetage vores europæiske interesser i WTO og sikre, at løsningen er retfærdig for AVS-producenterne.
I The Times i dag opsummerer en kommentar det for mig: »Retfærdighed, rimelighed og et gensidigt, globalt ansvar bør veje tungere end kluntet regulering. Chiquita og de andre er ikke desparat afhængige af den sidste lille bid af det europæiske marked. Det er de caribiske producenter til gengæld. At store producenter kan sove let om natten efter at have kæmpet for denne uværdige sag om dagen bør ikke betyde, at lederne af ansvarlige verdensmagter kan gøre det samme«.
Derfor bør vi for det andet i lyset af, at EU og USA er de førende magter i den globale økonomi, have et initiativ på allerøverste plan: et initiativ fra formanden for EU sammen med præsident Clinton for at sikre, at de rette WTO-procedurer følges og for at mindske noget af den øgede politiske indvirkning af denne konflikt, der kunne blive meget alvorlig.
Til sidst forekommer det mig, at der er noget at lære for vores transatlantiske partnerskab på længere sigt. Vi kan opfinde en hvilken som helst dialog, vi måtte ønske, eller et økonomisk partnerskab, men medmindre man får de politiske kredse til at gå med til dette system med en bredere partnerskabsaftale mellem EU og USA, således at vi som politikere kan tale sammen ikke i form af en videokonference, men have en egentlig dybere dialog mellem de to sider af Atlanten, vil situationen ikke blive bedre. Jeg opfordrer derfor indtrængende det tyske formandskab til at tage det initiativ, der måtte være nødvendigt, ved EU/USA-topmødet i Bonn i juni.

Martinez
Hr. formand, bananstriden ligner mere og mere en western - «der var engang, i det vestlige Europa...«. USA rykker frem med en Colt 301 i bæltet. Sir Leon Brittan rykker frem med hænderne på ryggen, alt imens han taler om jura. Banansagen afslører sandheden om Europa.
Europa, det er historien om enighed, der gør stærk. Og dog har vi i tre år ikke bestilt andet end at give efter. Europa, det er historien om samarbejde med Afrika. Og dog svigter vi Cameroun og Elfenbenskysten. Europa, det er historien om solidariteten med de fjernestliggende regioner. Og dog svigter vi Kreta, Madera, De Kanariske Øer, Guadeloupe og Martinique. Europa, det er historien om den sociale dimension. Og dog svigter vi arbejderne i bananplantagerne, hvis timeløn ligger på EUR 10. De erstattes af de multinationale virksomheders lønslaver, der arbejder for en timeløn på EUR 2. Europa, det er historien om markedskræfterne, om frihandlen. Sir Leon Brittan er en stærk fortaler herfor. Og dog giver vi efter for USA's protektionisme, deres meget omtalte afsnit 301, deres straftold på 100 %. Europa, det er historien om fællesskabsrettens overordnede stilling. Og dog giver vi efter for WTO's regler.
To multinationale selskaber, nemlig Chiquita og Dole, tvinger Europa-Kommissionen, Ministerrådet, ja, Den Europæiske Union i knæ. Derfor må EU ændre holdning. Vi må vedtage en pendant til afsnit 301. Vi må tilbage til afgørelser truffet med enstemmighed, og Europa-Kommissionen skal ikke varetage vores kommercielle interesser. Suverænitet går hånd i hånd med frihed og magt.

Medina Ortega
Hr. formand, for det første vil jeg gerne komme med en lille rettelse til min gode ven James Elles. Jeg er enig i hans indlæg, men han siger, at hverken USA eller Den Europæiske Union er hovedproducenter af bananer. Dette er noget, som CNN-kanalen bliver ved med at gentage i en nordamerikansk propagandakampagne.
Jeg ved ikke, om det er korrekt for USA's vedkommende, men Europa er bestemt en vigtig bananproducent. Inden for EU, nærmere bestemt i min landsdel, på Madeira, i Grækenland, på Martinique, på Guadeloupe producerer vi ca. en million t. Dette er en hovedproducent af bananer. Men derudover er jeg enig i, hvad James Elles har sagt, og jeg er naturligvis fuldstændig enig i det, som Erika Mann har sagt.
Vi står for øjeblikket midt i en retsstrid. Og når man er midt i en retsstrid, når et land som USA optræder udenretligt, så er det eneste, Fællesskabet kan gøre, at forsvare sit synspunkt indenretligt.
Jeg finder, at den holdning, som PPE-gruppen forfægter via dets talsmand hr. Kittelmann, og som går ud på, at nu skal vi sætte os ned og forhandle med USA, er farlig. Det er lige som om, der kom en og huggede min tegnebog, og så skal jeg bagefter sætte mig og forhandle med ham. Hvis der er nogen, der hugger min tegnebog, går jeg til politiet, og jeg sætter mig ikke og forhandler med tyven.
I dag bliver WTO's regler overtrådt af USA, og det eneste man kan gøre, er det, som Kommissionen gør nu, nemlig at få løst spørgsmålet ad rettens vej. Jeg vil gerne gøre Kommissæren opmærksom på nogle udtalelser, som er omtalt i Financial Times , og som måske ikke er korrekte, men hvor der står, at hr. Rod Abbott, EU's ambassadør over for WTO, siger, at »they will find probably something out of line «, og han tilføjer, at »I don't expect the answer to be zero because this is a political process as well «. På nuværende tidspunkt befinder vi os ikke i en politisk proces. På nuværende tidspunkt befinder vi os i en juridisk proces. Når WTO har besluttet, hvad løsningen skal være, så kan man sætte sig ned og forhandle. Jeg har anmodet Kommissionen om, at den henstiller til sin repræsentant, at han er meget forsigtig med, hvad han gør, for enhver udtalelse kan senere bruges imod os.

Burenstam Linder
Hr. formand, kriser får deres egen dynamik og udvikler deres egen skadelige nationalisme, og det gælder også handelskrige. Som vi kan lære af historiske erfaringer, sker der let en optrapning, som skader begge parter.
Det er vigtigt at respektere forpligtelserne inden for WTO. Rule of law , selv på internationalt plan, begunstiger alle. I vores forhandlinger og foranstaltninger er det af største betydning, at EU nu holder sig inden for rammerne af WTO-forpligtelserne. Det styrker EU's positioner, og jeg glæder mig over, at det også synes at være Kommissionens synspunkt.
I den nuværende fase er det USA, som kan kritiseres. Der er dog grund til, at EU gransker sine egne holdninger med en vis selvkritik med det formål konstruktivt at opnå et helhedssyn. Det er sandsynligt, at WTO-panelet vil synes, at EU's foranstaltninger efter den forrige afgørelse er utilstrækkelige, hvilket giver os anledning til en vis tilbageholdenhed.
Støtten til tidligere kolonier gennem specielle handelsordninger fører til en diskriminering via protektionisme. Man kan til dels forstå dette amerikanske synspunkt, især da det deles af visse af EU's egne medlemslande. Trade is better than aid , hedder det. Javist, men det er fri handel, som er bedre end støtte. Det er nødvendigt at finde andre måder at støtte AVS-landene på end ved protektionisme. Aid is better than trade distortion - og bedre end handelskrig.
Enkelte virksomheder rammes nu af de amerikanske modforanstaltninger. Det er meget ulykkeligt og svært at forstå, specielt når det rammer virksomheder i lande som Sverige, som ikke har tilskyndet til denne banankrig.
Jeg håber, at man hurtigt kan nå frem til en aftale inden for rammerne af WTO. Jeg vil endnu en gang understrege, at det er af største betydning, at EU styrker sine positioner ved at holde sig inden for rammerne af WTO-forpligtelserne, så længe panelets stillingtagen afventes.

Smith
Hr. formand, som følge af denne strid og dens indvirkning på cashmereindustrien er sindene i stærkt oprør i Skotland. Folk føler sig sårede og forvirrede over at blive inddraget i en strid, som de ikke har nogen del i, men som truer med at lægge betydelige dele af økonomien øde. Så stærke er følelserne, at en større skotsk avis, The Sunday Mail, har organiseret en kampagne om at boykotte Chiquita-bananer, og den har fået en massiv opbakning. Og det er forståeligt.
Også her i Parlamentet er vi vrede og fortvivlede over USA's smålige hævngerrighed. Så lad os tage udfordringen op. Ikke mere blødsødenhed omkring Helms-Burton-loven. Lad os få et WTO-panel om dette. Lad os få fuld støtte fra dette Parlament for Deres angreb mod paragraf 301's eksterritorialret, en fornyet bekræftelse af vores solidaritet med EU's traditionelle leverandører i AVS-landene, en utvetydig advarsel til USA om, hvad der er på spil her: en passende ordning af verdenshandlen, som vi kan bygge videre på eller en synken ned i kaos.
Hvem kan nu have tiltro til WTO og dens forligsprocedure, navnlig i udviklingslandene. De kan se deres vitale interesser blive ofret på frihandlens alter, der ikke udgør meget andet end en talerstol for amerikanske selskabskartellers imperialistiske ambitioner.
Bifald

Mendonça
Hr. formand, ærede medlemmer, fordi jeg her repræsenterer et land, der har fjerntliggende regioner, der producerer bananer, mener jeg, at jeg kan og bør give udtryk for den dybe følelse af oprørthed, som mange mennesker i disse regioner føler, når der så ofte og i så lang tid opstår konflikter omkring bananproduktionen.
Der er ikke så meget bananproduktionens omfang i disse regioner eller lande, der er væsentlig, men den betydning, som den har såvel økonomisk som socialt og miljømæssigt for disse regioner og lande. Vi kan ikke her kun tage hensyn til mængden, til omfanget. Vi er nødt til at tage hensyn til vores befolkninger, til vores Europæiske Union, til vores fjerntliggende regioner, til det, der sker med den lille eller med den store produktion, der foregår dér.
AVS-landene udgør en forpligtelse, som EU har påtaget sig, en forpligtelse, som EU må stå ved. Der er allerede blevet gjort mange indrømmelser over for Verdenshandelsorganisationen. Hvad vil man opnå? At invadere EU med bananer produceret i lande, hvor den lave pris på arbejdskraften kan indgå i en, kan vi godt påstå, næsten illoyal konkurrence. USA's holdning, der er en følge heraf, ærede medlemmer, denne urimelige holdning, må Kommissionen blive ved med at imødegå med fasthed. Kommissionen må blive ved med grundlæggende at kæmpe for de små og fattige regioners interesser, der stadig findes i vores Europæiske Union.

Kinnock, Glenys
Hr. formand, kan De, kære kommissær, i lyset af, at WTO henviste USA's krav om sanktioner til voldgift, og at der er blevet nedsat et panel for at fastslå, om den foreslåede nye EU-ordning rent faktisk er ulovlig, nu forsikre Europa-Parlamentet, som mine kolleger har bedt Dem om, om, at Kommissionen ikke vil bøje sig for et ulovligt pres fra USA. Dette er i alt væsentligt afpresning og en manipulering af Verdenshandelsorganisationens forligsprocedure.
Denne afpresning har til hensigt at tvinge Den Europæiske Union til at gå fra sin forpligtelse over for vores traditionelle leverandører for at fremme sagen for en koncern med forbindelserne i orden, nemlig Chiquita. Vil De være rede til at stå fast over for denne form for pres, og vil De, som jeg gør, erkende, at det var selskaber som United Fruits Company, der for år tilbage købte Costa Rica og købte Honduras. Nu kan vi sige, at bananbaronerne i USA rent faktisk er ved at købe USA og købe tjenester af folkene på Capitol Hill i Washington.

Brittan
Hr. formand, jeg vil gerne indledningsvis udtrykke, hvor stor pris jeg sætter på den brede grad af støtte, som Parlamentet har givet den holdning, der er blevet indtaget af Den Europæiske Union, og navnlig Kommissionen. Denne støtte er ikke kun værdsat. Den er opmuntrende, for den skal lægges til den støtte, vi har fået fra det internationale samfund repræsenteret af medlemmerne af WTO under deres forhandlinger i Geneve. Jeg kan forsikre alle om, at jeg er enig i den følelse af indignation, der er blevet givet udtryk for f.eks. af hr. Smith og fru Kinnock over, at uskyldige mennesker både i Europa og i de bananproducerende AVS-lande bliver holdt som gidsler i en kamp, som de overhovedet ikke har noget ansvar for.
Jeg kan forsikre Dem om, at vi, Den Europæiske Union, vil skride til handling mod USA og er skredet til handling mod USA, men vi vil gøre det i overensstemmelse med WTO-bestemmelserne. I vores drøftelser med USA vil vi, som jeg nøje udtrykte det i min indledende udtalelse, frem for alt understrege vores forpligtelser over for AVS-landene men også over for bananproducenter inden for Den Europæiske Union. Det er jo rent faktisk sådan, at de pågældende selskaber allerede sidder på omkring 70 % eller mere af markedet. Der er jo ikke på nogen måde tale om, at de bliver udelukket fra Europa.
Som hr. Medina Ortega så rigtig har sagt, er det også sådan, at vi for nærværende befinder os midt i en retlig, og ikke kun en politisk, proces. Vi skal overholde lovgivningen, når den forkyndes, og vi skal fordømme dem, der som USA krænker den, inden der er truffet nogen afgørelse. Vi skal ikke kun fordømme dem. Vi skal også, således som vi har gjort det, bringe dem for WTO og tage konsekvenserne af denne handling.
Endelig vil jeg gerne sige, at der har været tale om handelskrige. Vi har ikke startet en handelskrig, og vi vil ikke udkæmpe en handelskrig, men vi vil gøre, hvad vi har ret til i henhold til WTO-bestemmelserne. Der har også været megen snak om dettes indvirkning på de transatlantiske forbindelser i al almindelighed. Jeg vil gerne sige til Parlamentet og til vores amerikanske venner, at det er umuligt, at USA kan agere i åbenlys uoverensstemmelse med WTO-bestemmelserne og samtidig tro, at det ikke har nogen indvirkning på vores forbindelser i al almindelighed, hvor vigtige de end måtte være. Jeg mener, at jeg har arbejdet så hårdt som nogen ikke blot for at bevare men også for at udvikle disse forbindelser. Det er i Europas interesse, det er i USA's interesse, og det er også i verdens interesse. Men hvis det skal ske og være effektivt, og hvis der ikke skal lades hånt om det arbejde, der er gjort af dem, der har puklet for at forbedre disse forbindelser, må USA spille sin del af rollen. Det må opgive at søge tilflugt til ensidighed og indpasse sig efter verdenshandlens regler. Det er den appel, jeg udsendte til dem, men det er ikke kun en tom appel. Den er også udtrykt med støtte fra Europa-Parlamentet og med Den Europæiske Unions faste beslutning om at forsvare sine legitime interesser.
Der var en taler, der nævnte en artikel, der lod forstå, at bananer kunne være min nemesis. Vi vil alle opleve vores nemesis, når tiden er inde dertil. Den rammer folk og når dem på forskellige tidspunkter og i forskellige spørgsmål. Jeg er ikke bange for en banan-nemesis, for jeg ved, at den politik, vi følger med Deres støtte, er en politik, der er i fuld overensstemmelse med verdenshandlen, og som er baseret på en beslutsomhed om at opbygge et forhold til USA - men som bygger på et solidt grundlag af gensidig respekt og lighed på begge sider af Atlanten. På det grundlag kan nemesis undgås. Men lad os i vores undgåelse af denne nemesis på denne måde også erkende, at der findes klogere råd. Det er vores opgave, at de klogere råd vinder hævd.

Formanden
Tak, kommissær, vi står bag Dem.
Jeg har modtaget 8 beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

EU's egne indtægter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0105/99) af Haug for Budgetudvalget om behovet for ændring og reform af Den Europæiske Unions ordning for egne indtægter.
Først en bemærkning til forretningsordenen fra hr. Fabre-Aubrespy.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg begærer den foreliggende betænkning af Haug afvist, dels med henvisning til sagens realitet, idet jeg må anfægte dele af betænkningens indhold, dels af formelle grunde, idet jeg må anfægte proceduremæssige forhold i forbindelse med betænkningens udarbejdelse i Budgetudvalget.
Hvad angår sagens realitet, indeholder den foreliggende betænkning en bestemmelse, som lidt forenklet betegnes samfinansiering af landbrugsudgifter. Imidlertid er landbrugsudgifterne i henhold til traktaten obligatoriske udgifter, hvorfor der på dette område ikke kan foretages en opsplitning af udgifterne, så disse fordeles mellem EU's budget og medlemsstaternes budgetter. Der er fremsat en mindretalsudtalelse af Jean-Louis Bourlanges, som nærmere belyser dette forhold.
Betænkningen blev endvidere ikke henvist til Landbrugsudvalget med henblik på at få en udtalelse herfra, til trods for at Landbrugsudvalget helt klart bør have lejlighed til at udtale sig om spørgsmål af denne art. Det var det første procedurespørgsmål.
Hvad angår de proceduremæssige forhold, finder jeg i øvrigt ikke, at udvalget har fulgt forretningsordenens artikel 150. Budgetudvalget har, som så ofte før, anvendt princippet om kompromisændringsforslag. Den korrekte procedure havde imidlertid været, at ordføreren fremlagde et nyt udkast til betænkning, hvilket ville give anledning til fastsættelse af en ny frist for fremsættelse af ændringsforslag.
Af de her anførte årsager begærer jeg sagen afvist i henhold til forretningsordenens artikel 128, og jeg anmoder om, at dette forslag sættes under afstemning.

Formanden
Jeg forstår, hr. Fabre-Aubrespy, at De ønsker, at denne sag skal tages af dagsordenen. Jeg kan give ordet til en taler for og en taler imod.

Martinez
Hr. formand, i forlængelse af hr. Fabre-Aubresbys begrundelse vil jeg gerne anføre, at den omtalte betænkning af Haug ikke foreligger på fransk. Den er ikke tilgængelig i dokumentationen. Ej heller er det muligt at hente en elektronisk piratkopi - den forefindes ikke i fransk oversættelse.

Müller
Hr. formand, jeg vil gerne tale mod forslaget, især da hr. Fabre-Aubrespys argument om, at samfinansiering er udelukket på grund af udgifternes obligatoriske karakter, efter min mening ikke er dækket af EF-traktaten. Spørgsmålet om de obligatoriske udgifter har intet med at gøre, hvordan beslutningen legitimeres, og derfor anmoder jeg Dem om at afvise forslaget og behandle betænkningen af Haug nu.

Rübig
Hr. formand, det burde efter min mening absolut være en sædvane og nødvendigt i Europa-Parlamentet også at drøfte fremtiden og ganske enkelt angive nogle retningslinjer for, hvor vi vil hen fremover, og det er formålet med denne diskussion.

Formanden
Jeg sætter hr. Fabre-Aubrespys forslag om at tage denne sag af dagsordenen under afstemning.
Forslaget forkastedes

Haug
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi står over for vigtige beslutninger i Den Europæiske Union i denne uge, det står fuldstændig klart, også selvom hr. Fabre-Aubrespy netop ville forhindre det med et par kolleger. Ud over strukturfondene og den fælles landbrugspolitik skal finansieringen af Fællesskabet undergå en grundlæggende reform. Hr. Santer har med rette gjort opmærksom på, at den økonomiske reform er en af de væsentlige søjler i Agenda 2000.
Vi har som parlament allerede sendt vigtige signaler med fastlæggelsen af vores principper, hvad angår den interinstitutionelle aftale, men den økonomiske reform er og bliver ganske enkelt utilstrækkelig uden ændringer på indtægtsområdet. Den interinstitutionelle aftale og reformen af egne indtægter er to sider af en og samme medalje. Den aktuelle finansieringsstruktur kan ikke længere opfylde de voksende krav. Vi har brug for øget fleksibilitet, gennemskuelighed og uafhængighed i de europæiske finanser.
Det nuværende system er i for høj grad baseret på meget kompliceret beregnede finansieringskilder, der desuden faktisk har karakter af bidrag fra medlemslandene. Dette underskud og den tydelige ulige byrdefordeling blandt de mere velhavende medlemslande skal fjernes ved reformen. Budgetudvalget foreslår derfor en gradvis omstrukturering af de egne indtægter.
Vi stemte om det i går aftes og kom primært til følgende resultat: For det første skal det europæiske budgets indtægter udformes mere enkelt og gennemskueligt og underkastes en stærkere demokratisk kontrol. Vi ønsker at erstatte de egne momsindtæger og egne BNI-indtægter med ensartede, nye og forenklede egne indtægter på BNI-basis. Dette skridt bidrager også til at fjerne ubalancen mellem medlemslandene ved finansieringen af budgettet.
For det andet skal finansieringen af det europæiske budget principielt foregå på samme vilkår for alle medlemslande. Det betyder, at eksisterende kompensationsordninger skal udløbe, og at der ikke må følge nogen nye kompensationsordninger eller rabatsystemer. Konkret betyder det, at den britiske rabat skal udløbe gradvist senest inden det første nye medlemslands tiltrædelse. Denne rabat blev i sin tid indrømmet som kompensation for en for lille andel i den fælles landbrugspolitik. Dengang lå landbrugsandelen dog på over 70 % og var dermed betydeligt højere end i dag. En rabat, også i forbindelse med finansieringen af strukturfondene eller omkostningerne til udvidelsen, er i modstrid med systemet og kan på ingen måde retfærdiggøres.
For det tredje vil jeg gerne understrege, at udligningen af økonomiske forskelle og solidariteten blandt medlemslandene er en vigtig søjle i traktaten og den europæiske integration. Dette vigtige mål kan dog ikke forfølges på udgiftssiden. Et sådant forsøg medfører kun bestemmelser, der gør budgettet kompliceret og ugennemskueligt. Hvad angår solidariteten blandt medlemslandene, har vi politikker til rådighed, som udtrykkelig er skabt til formålet, f.eks. strukturpolitikken. Som grundlag for udformningen af budgettet ønsker vi horisontal retfærdighed og vertikal solidaritet.
For det fjerde er der opstået en større og større ulighed i tidens løb ved finansieringen af budgettet, hvilket belaster udviklingen i Den Europæiske Union betydeligt. Et blik på de aktuelle diskussioner i Rådet understreger det kun. For at sige det klart og tydeligt: Der vil altid være nettoydere og nettomodtagere, det er der ingen, der bestrider. Men vi skal undgå for store uligheder og uretfærdige byrdefordelinger. I modsat fald sætter vi Unionens legitimitet på spil hos borgerne.
Det er indlysende, at det kun er muligt at fjerne sådanne uligheder, hvis den udgiftspost, der med sine 50 % er den største - landbrugspolitikken - ikke lades ude af betragtning. Og det er så vigtigt at træffe beslutninger, hvor landbrugsområdet inddrages, fordi uligevægten for en stor dels vedkommende har årsager, der ligger på dette område. Derfor er det fornuftigt og hensigtsmæssigt, at landbrugspolitikken fremover samfinansieres, således som Budgetudvalget besluttede i går.
Jeg vil gerne understrege endnu en gang, at samfinansieringen ikke er nogen renationalisering - tværtimod. Den integrerer snarere medlemslandene mere, også kvalitativt, i udformningen af en fællesskabspolitik og fører derfor til øget integration. Ingen ville komme på den idé at frakende vores strukturpolitik sin fællesskabskarakter. Der er dog ingen, der skal overbelastes med en sådan foranstaltning, og jeg kunne forestille mig, at der ved gennemførelsen af samfinansieringen måske kunne findes frem til en differentieret ordning, læs: mindre samfinansieringsrater, for økonomisk svagere medlemslande.
Lad mig i den forbindelse bemærke, at de store meningsforskelle på dette område i Rådet selvfølgelig også har haft indvirkning på forhandlingen om vores betænkning og har haft indvirkning på Parlamentet. Da samfinansieringsinstrumentet var stærkt omdiskuteret, fremsatte jeg et kompromisforslag for Budgetudvalget, ifølge hvilket landbrugsudgifterne skal nedsættes med en bestemt procentsats hvert år, og en del af de derved frigjorte midler overgår til strukturstøtteforanstaltninger i landdistrikterne. Dette kompromis har ikke fundet flertal, og ansvaret ligger bl.a. netop hos dem, der har afvist samfinansieringen massivt. Men da en løsning uden landbrugspolitikken er uden substans og perspektiver, er det oprindelige krav om samfinansiering blevet fremført igen og også tilsvarende - dog først efter at kompromisforslaget var blevet forkastet.
Med udligningen af en uensartet byrdefordeling skaber vi først forudsætningen for, at budgettet også kan være holdbart i fremtiden. For at sikre Den Europæiske Unions økonomiske uafhængighed skal finansieringen af den på længere sigt være baseret på nye egne indtægter, der ikke har karakter af bidrag fra medlemslandene. Sådanne indtægter kunne først og fremmest være egne afgifter. Som et første skridt på vejen mod dette mål skal der overgå en del til Unionens budget i forbindelse med en aftale blandt medlemslandene om bestemte afgiftsformer. Det skal dog her understreges, at sådanne nye egne indtægter ikke skal være ekstra indtægter, men derimod erstatte de eksisterende og ikke øge belastningen af de europæiske skatteydere.
Det handler for mig at se om målsætningen om at tilpasse finansieringen af Unionen til kravene i den nye kvalitet i skabelsen af et egentligt fælles marked. Vi har næsten opnået denne nye kvalitet i skabelsen af et egentligt fælles marked efter gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union. Medlemslandenes nationaløkonomier er forbundet med hinanden på en helt særlig måde. Dermed kan medlemslandene og det europæiske budget heller ikke længere betragtes som særskilte dele. Stabiliteten i vores fælles mønt og evnen til udvikling i vores tæt forbundne nationaløkonomier afhænger på langt sigt af, om det europæiske budget også bliver økonomisk handledygtigt.
Med afstemningen om denne betænkning træffer vi også en beslutning om vores egen handledygtighed. Venter vi på beslutningerne i Rådet, eller er vi i stand til at udvikle politisk skaberkraft på egen hånd? Hvis vi vedtager betænkningen på torsdag og gør kravet til genstand for forhandlinger med Rådet om den nye interinstitutionelle aftale, har vi ydet et vigtigt bidrag til reformen af Den Europæiske Union. Støt os på denne vej, og lad os vove opbruddet i fællesskab.
Bifald

Bourlanges
Hr. formand, jeg ville gerne støtte en egentlig revolution på dette felt. Men det er det stik modsatte, der her stilles forslag om. Jeg udtaler mig på vegne af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål.
Udvalget om Institutionelle Spørgsmål har i denne sag forfulgt to interesser. For det første ønsker udvalget en afklaring vedrørende begrebet egne indtægter. Skal disse fremover bygge på bidrag fra medlemsstaterne, eller skal de hidrøre fra de forskellige aktører, der indgår i det økonomiske kredsløb, altså bygge på indtægter af skatte- og afgiftsmæssig karakter? Den foreliggende betænkning af Haug er tvetydig i sit svar - og lad mig i øvrigt understrege, at jeg fuldt ud anerkender ordførerens indsats, omend jeg ikke er enig med denne i de konklusioner, der drages. I betænkningen hedder det således, at bidrag fra medlemsstaterne bør afvikles. Samtidig foreslås det i betænkningen, at indtægter, som beregnes på grundlag af det enkelte medlemslands BNI, øges, således at BNI-indtægterne bliver den primære indtægtskilde til finansiering af EU's budget. Hvem kan mon se den logiske sammenhæng mellem de to udsagn?
Udvalget om Institutionelle Spørgsmål ønsker endvidere at få afklaret begrebet samfinansiering. Er der tale om et fakultativt tilskud, som de enkelte medlemsstater yder med henblik på at sikre finansieringen af visse udgiftsposter? I så fald sættes der spørgsmålstegn ved det fælles landbrugsmarked. Vi bevæger os i så fald i retning af fornyet nationalisering af landbrugspolitikken og i retning af konkurrenceforvridende foranstaltninger, idet de enkelte medlemsstater vil støtte landbrugserhvervet i netop deres land. Er samfinansieringen derimod obligatorisk for medlemsstaterne, er der tale om en ny egen indtægt - hvilket i øvrigt er begrundelsen for, at forslaget indgår i Haug-betænkningen. I så fald bevæger vi os ud over de lovgivningsmæssige rammer, som fastlægges i traktaten, idet vi bevæger os ud over de rammer, der fastlægges i artikel 201.
Enten bevæger vi os med andre ord inden for ordningen for egne indtægter, med enstemmighed, med ratifikation i de enkelte medlemslandes nationale parlamenter. Eller vi bevæger os ud over disse rammer og inden for rammerne af artikel 43 og handler i så fald klart lovstridigt. Fru ordfører, vi må konstatere, at det centrale forslag i betænkningen er traktatstridigt.
Bifald

Valdivielso de Cué
Hr. formand, til trods for den stigende betydning af indtægten fra bruttonationalproduktet vil jeg gerne foretage en analyse af bidragene til Den Europæiske Unions budget ud fra synsvinklen »borgernes Europa«. Hvis vi som referenceenhed tager bidraget pr. indbygger i hver medlemsstat i procent af denne indbyggers indkomst, så bidrager indbyggerne i nogle lande, der har en lavere levestandard, til Unionens budget med en procent af deres indkomst, som ligger over gennemsnittet i Unionen. Men modsat ligger f.eks. en italieners eller en englænders bidrag til fællesskabsbudgettet klart under nævnte gennemsnit.
I Europa-Kommissionens meddelelse er der anført tre aktionslinjer til løsning af problemet med de budgetmæssige uligevægte, men man må ikke glemme, at man har anklaget nævnte institution for at være partisk ved udformningen af disse forslag, for det ser ud til, at den kun forsvarer interesserne hos nogle nettobidragydere.
Men det er helt klart, at Kommissionens meddelelse ikke har udtømt alle de mulige løsninger. Ud fra et lighedssynspunkt består en af de mere opfindsomme i at give en kompensation til de lande, hvis saldo afviger fra det, der tilkommer det i funktion af bruttonationalproduktet og dets relative rigdom pr. indbygger, idet den fælles negativ saldo skal finansieres af resten af medlemmerne, med undtagelsen af samhørighedsmedlemsstaterne.
Denne mulighed gør det muligt at fastholde samhørigheden i Unionen og fordele det finansielle bidrag, der er nødvendig for at opretholde nævnte samhørighedsniveau, mere ligeligt mellem alle.
Jeg er uenig med ordføreren for denne betænkning - men jeg lykønsker hende dog for det arbejde, hun har lagt i den - og vi bør satse på lighed, som er et princip - equitas - som går tilbage til romerrettens begyndelse.

Wynn
Hr. formand, jeg vil for det første gerne lykønske fru Haug med hendes betænkning, ikke kun fordi hun er medlem af vores gruppe, men fordi hun har givet sig i lag med en Mission Impossible , en umulig opgave med at forsøge at opnå Europa-Parlamentets godkendelse af den fremtidige finansiering af Den Europæiske Union. Jeg er sikker på, at De, når vi kommer til afstemningen, vil se, hvor umulig den holdning har vist sig at være. Og alligevel har det hårde arbejde, hun har lagt i det, ført til nogle fremskridt henimod en holdning, som alle de politiske grupper kan støtte.
Hendes oprindelige udkast resulterede i 241 ændringsforslag. Det viser, at der var mere end blot en smule interesse for dette spørgsmål. Det, at der blev fremsat 241 ændringsforslag, gav anledning til nogen bekymring i Budgetudvalget. Det sidste, vi ønskede, var at forelægge Parlamentet så mange ændringsforslag til afstemning. Så vi bad ordføreren om at forsøge at nå frem til så mange kompromisændringsforslag som muligt. Og det var lige, hvad hun gjorde. Hun udarbejdede derefter et revideret udkast. Og det er det, Den Socialdemokratiske Gruppe har forsøgt at følge. Hun har gjort så godt som alle nationaliteter undtagen én, nemlig min, tilpas ved den måde, hvorpå hun har medtaget flertallet af interesser. Hun har klaret det rigtig godt.
Men jeg ville ikke fortælle sandheden, hvis jeg sagde, at der var enstemmighed omkring vores støtte til den endelige betænkning, som vi stemte om i går aftes i udvalget. Hvis jeg var græker eller irer, hvor mit lands BNP ville blive berørt af ændringsforslag 141, der nævner samfinansiering af landbrugspolitikken, ville jeg ikke have lyst til at stemme for dette ændringsforslag. Andre mener, at man bør gå helhjertet ind for ændringsforslag 141, da det vil hjælpe med til at reducere deres medlemsstaters nettobidrag, og hvis jeg var tysker eller hollænder, ville jeg gå helhjertet ind for det nye punkt 13.
14 af de 15 delegationer i Den Socialdemokratiske Gruppe ønsker at slippe af med den britiske rabat, og de vil stemme for de punkter, der nævner dette. Hvis jeg talte for briterne, ville jeg fremføre alt, hvad der taler for, at den britiske rabat er retfærdig og velbegrundet, men jeg taler ikke for briterne, og derfor kan jeg ikke sige disse ting.
Én ting, som min gruppe kan blive enige om, er, at status quo bør ændres. Den har ikke udviklet sig på nogen systematisk måde og heller ikke i overensstemmelse med nogen europæisk strategi eller reel fremadrettet planlægning. Den har snarere udviklet sig som en reaktion på begivenheder, der er indtruffet hen ad vejen. Jeg vil give Dem et par eksempler. De oprindelige, traditionelle egne indtægter var de eneste rigtigt europæiske egne indtægter. Samtidig svinder disse eneste rigtigt europæiske egne indtægters betydning drastisk hen. Og alligevel giver de gode, gamle traditionelle egne indtægter anledning til alvorlige kontrolproblemer og bekymringer om svindel.
Og hvad med moms- og BNI-indtægterne? Som medlem af Budgetudvalget i næsten 10 år vil jeg opfordre ethvert medlem - undtagen hr. Samland og hr. Colom i Naval - til at forklare ordningen for moms- og BNI-indtægter, det vil sige, hvordan man beregner medlemsstaternes bidrag. Prøv at forklare den for almindelige mennesker - hvordan skulle de, selvom De er i stand til at forklare den, overhovedet være i stand til at forstå, hvordan den fungerer? Det er den situation, vi har her og nu. Vi har en ordning for egne indtægter, som er ualmindeligt kompliceret og uigennemsigtig. Det eneste, dette Parlament ønsker, er en klar og forståelig ordning. Vi er tæt på at nå frem til en aftale om dette gennem fru Haugs betænkning. Jeg håber, at vi, når vi er færdige med afstemningen, har en klar og præcis holdning, og det meste af min gruppe vil støtte den.

Giansily
Hr. formand, tillad mig at fremsætte et forslag om ændring af dagsordenen.
Formanden fik i forbindelse med formiddagens møde vedtaget en ændring af dagsordenen for eftermiddagens møde, uden at der i øvrigt fandt nogen afstemning sted. Begrundelsen var, at Sir Leon Brittan derved kunne være til stede under forhandlingen om banankonflikten. Vi er nu nået til spørgetiden. Jeg må imidlertid gøre opmærksom på, at den omtalte ændring af dagsordenen medfører en helt urimelig ubalance mellem de politiske grupper, når det gælder debatten om den foreliggende betænkning af Haug. Ordføreren, fru Jutta Haug fra Den Socialdemokratiske Gruppe, har således haft et otte minutter langt indlæg, og efterfølgende har hr. Terry Wynn, som ligeledes tilhører Den Socialdemokratiske Gruppe, haft fem minutters taletid. Man vil altså nu udsætte den resterende del af forhandlingen til aftensessionen, og de øvrige politiske grupper vil først i aften klokken 21 få lejlighed til at udtale sig om denne betænkning, som dog er af afgørende betydning for EU's fremtidige finansiering. Hr. formand, på denne baggrund anmoder jeg Dem indtrængende om at tillade, at i det mindste en taler fra hver af de politiske grupper får ordet, inden forhandlingen afbrydes, også selvom det griber ind i spørgetiden. I modsat fald går pressen, der følger forhandlingen fra presselogen, herfra med blot 13 minutters indlæg fra en politisk gruppe - ja, egentlig fem minutters indlæg, men også ordføreren tilhører jo samme politiske gruppe, mens de ikke hører de øvrige politiske gruppers synspunkter.
Den foreliggende betænkning er særdeles vigtig, og torsdagens afstemning vil blive fulgt med stor opmærksomhed. Der er tre mindretalsudtalelser og der vil være afstemning ved navneopråb, ikke mindst på landbrugsområdet. På denne baggrund finder jeg det yderst beklageligt, hvis Europa-Parlamentet går i gang med spørgetiden uden først at have givet i det mindste en taler fra hver gruppe mulighed for at komme til orde.
Hr. formand, jeg anmoder om, at Europa-Parlamentets medlemmer får mulighed for at tage stilling til dette spørgsmål, ligesom de for et øjeblik siden tog stilling til, om sagen skulle afvises af formelle grunde.

Formanden
Hr. Giansily, De har ret i, at det er et forfærdeligt problem hver gang, vi ændrer på dagsordenen. Det er utåleligt for medlemmerne, for kommissærerne og for pressen. Jeg håber også, at De forstår, at når det er fastlagt, at spørgetiden starter kl. 17.30, så er det meget vanskeligt som formand at sætte sig ud over dette. Men hvis De insisterer på, at vi skal tage en afstemning om det, så er det naturligvis muligt. Men jeg ville foretrække, at vi kunne undgå det og lade spørgetiden starte nu. Jeg synes til gengæld, at det er vigtigt, at hr. Giansily har gjort tilhørerne og pressen opmærksom på den skævhed, som er kommet, ved at det kun er medlemmer fra en bestemt gruppe, som har haft ordet. Det synes jeg, De har ganske ret i. Men jeg vil dog lige gøre opmærksom på, at hr. Bourlanges jo altså også havde ordet. Og hr. Valdivielso. Vil De insistere, hr. Giansily, på en afstemning?

Giansily
Ja, hr. formand, jeg ønsker forslaget sat under afstemning.

Müller
Hr. formand, jeg ville blot foreslå et kompromis. Jeg tror, der mangler syv grupper med hver få minutter. Måske kan man indgå et kompromis. Det er jo ikke nødvendigt at gå hele talerlisten igennem.

Formanden
Jeg forstod hr. Giansily således, at han ønskede, at de syv medlemmer, som taler for grupperne, får ordet før spørgetiden.

Giansily
Ja, en taler fra hver gruppe, hr. formand.

Colom i Naval
Hr. formand, jeg vil gerne komme med en yderligere kommentar. Da man bad om Parlamentets mening om det tidspunkt, hvor Kommissionens erklæring om bananerne burde finde sted, oplyste man på intet tidspunkt plenarforsamlingen om, at det ville gå ud over forhandlingen om egne indtægter. Jeg er en af dem, det er gået ud over, for det tilkom under alle omstændigheder mig at tale i aften. Men jeg finder, at det er politisk forkert, at ikke alle grupperne kan komme til orde i det mindste én gang, før behandlingen bliver afbrudt.

Rübig
Hr. formand, jeg foreslår, at debatten fortsættes her i plenarforsamlingen umiddelbart efter spørgetiden.

Formanden
Jeg sætter hr. Giansilys forslag om at lade ordførerne for grupperne tale før spørgetiden under afstemning.
Forslaget vedtoges

Bardong
Hr. formand, mine damer og herrer, Budgetkontroludvalget har gang på gang beskæftiget sig med ordningen for egne indtægter på grund af de forskellige beretninger fra Revisionsretten. Fru Haug har nu ydet et overordentlig stort stykke arbejde for Budgetudvalget, men mængden af de ændringsforslag, der blev fremsat i udvalget, har - desværre, må jeg sige - ikke gjort hele sagen mere klar eller overbevisende.
Grundlæggende vil jeg konstatere, at man, så længe det kun handler om en retfærdig fordeling mellem medlemslandene af de egne indtægter, der skal opkræves, altid kun vil have at gøre med modstridende interesser, hvad angår økonomien og budgettet, altid vil skulle klage over manglende gennemskuelighed og indtægternes og udgifternes manglende reviderbarhed. Først når den enkelte borger i hele Europa bliver taget alvorligt og værdsat som skatteyder med sit bidrag, kan man afslutte denne strid. Derfor beklager jeg i særlig grad, at forslaget fra vores Budgetkontroludvalg om en udtalelse fra Kommissionens side om mulighederne for en personalisering af bidragene, fra hvilke ordningen for egne indtægter får sine midler, ikke blev vedtaget.
Vi bør bibeholde princippet om egne indtægter, også selvom det kun er de traditionelle egne indtæger - told og landbrugsafgifter - der er ægte egne indtægter, som er gået tilbage igennem flere år. Disse egne indtægter modregnes også af medlemslandene som deres bidrag, således at de forlanger 10 % deraf tilbage for deres toldforvaltning. Man burde i det mindste undersøge, om disse 10 % for forvaltningen overhovedet kan fastsættes. På dette område er der i hvert fald alle mulige nedbringelser og forsøg på at omgå tingene fra medlemslandene side.
De egne momsindtægter har i højere og højere grad antaget karakter af statslige bidrag til EU's budget. Deres andel forvrænges, fordi det grå marked er stort i mange lande.
De egne BNI-indtægter er de midler, der kommer tættest på at være bidrag. Men jeg beklager, at spørgsmålet om nettoyderne overhovedet ikke afklares. Jeg går ind for samfinansiering, jeg går ind for den gradvise afskaffelse af briternes rabat, og jeg går også ind for at undersøge nye egne indtægter.

Brinkhorst
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere fru Haug for hendes betænkning. Hun var nær ved at have en umulig opgave, men vi bør skelne mellem nogle meget kontroversielle punkter og den generelle retning, som Parlamentet kan udtrykke sig i. Det er væsentligt for Parlamentet, at det inden topmødet i Berlin angiver, at det ikke synes om det såkaldte juste retour -koncept, at det ikke ønsker flere undtagelser, at det ønsker at revidere undtagelserne i forbindelse med den britiske rabat, og at det ikke ønsker at gå i retning af en generel udligningsmekanisme. Dette er nogle meget grundlæggende punkter for fremtiden. Det er også vigtigt for fremtiden, at vi ser på udsigterne til at få reelle egne indtægter, selvom dette måske stadig vil tage nogen tid. I den henseende er det en betænkning af grundlæggende betydning, som vi bør bifalde.
Der er helt klart en række punkter, som skaber problemer. Der vil helt klart herske enighed i store dele af min gruppe omkring spørgsmålet om samfinansiering. Jeg vil tage afstand fra hr. Bourlanges' udtalelse om, at det er ulovligt. Det var det, han sagde. Det er ikke ulovligt. Det er en revision af en politik, som bør forblive communautaire . Det er der ingen tvivl om. Det, der kan herske tvivl om, er, om vi stadig i 1999 bør have det samme beløb afsat på fællesskabsbudgettet til en landbrugspolitik, som der er behov for at revidere. Dette element har ikke noget at gøre med lovlighed. Det er et spørgsmål om hensigtsmæssighed og revision.
På samme måde er det meget vigtigt, at betænkningen meget klart siger, at vi bør finde udligninger på udgiftssiden i fremtiden. Vi ved f.eks., at den spanske regering i forbindelse med revisionen har fremsat forslag vedrørende asyl og indvandring. Det kan være, at de konkrete måder, hvorpå det er formuleret, har brug for korrektion, men det er den form for korrektion, der i sidste ende, som fru Haug sagde, vil skabe et fællesskab baseret på solidaritet og et fællesskab baseret på retfærdighed.
På denne baggrund er Den Liberale Gruppe meget positivt indstillet over for hendes overordnede tilgang. Der vil helt bestemt være nogle enkelte punkter, som vi måtte være uenige i. Det er også klart, at ikke alle vil blive glade for at afvikle den britiske rabat lige med det samme. Det argument har vi hørt før. Men igen er det relevant at vide, at et stort flertal i Europa ikke ønsker, at nogle særlige grupper af lande eller enkeltlande skal have særordninger. Ja, som fru Haug så rigtig sagde, bør det også være klart, at der, når den første bølge af lande kommer med, ikke længere bør findes sådanne særordninger. Det er et meget positivt punkt. Det ville være ret ulogisk, hvis en medlemsstat ikke skulle være med til at samfinansiere udvidelsen af Den Europæiske Union, der ikke har noget som helst at gøre med den kendsgerning, at der i 1984 forelå en særlig situation på landbrugsområdet.
På denne baggrund er det også vigtigt, at fru Haug gør det klart, at vi bør have mere demokrati, og at Parlamentet bør have mere at skulle have sagt i fremtiden. Vores kollega, hr. Colom i Naval, vil få betydelig støtte til spørgsmålet om mere fleksibilitet og gennemsigtighed.

Giansily
Hr. formand, tak fordi De accepterede at sætte vores forslag under afstemning. Forslaget blev, som De så, vedtaget, hvilket efter min opfattelse især skyldes, at den foreliggende betænkning af Haug er særdeles vigtig for Europa-Parlamentets og for EU's fremtid.
Den foreliggende betænkning af Haug indskrænker sig til at rejse en række spørgsmål. Er egne indtægter fortsat tilstrækkelige til at sikre finansieringen af de fælles politikker? Er de tilstrækkelige til at sikre EU's økonomiske uafhængighed? Og er de tilstrækkelige til at finansiere EU's udvidelse og sikre, at forpligtelserne i henhold til de fælles politikker overholdes?
Det er problemstillingen. Ordføreren har rejst de relevante spørgsmål, men Budgetudvalget har med vedtagelsen i går ikke givet tilfredsstillende svar på de rejste spørgsmål. For det første baner fru Haug med den foreliggende betænkning vejen for en sand heksejagt på den fælles landbrugspolitik, idet det i betænkningen anføres, at landbrugsudgifterne udgør hovedårsagen til den manglende balance på EU's budget, hvilket konkluderes alene på baggrund af landbrugsudgifternes andel af EU's samlede budget.
Vi kan under ingen omstændigheder tilslutte os en sådan påstand, som efter vores opfattelse er helt fejlagtig. Landbrugsudgifternes andel af EU's budget har de sidste 20 år været konstant målt i BNP. Imidlertid er udgifterne til andre fællesskabspolitikker steget år for år, samtidig med at udgifterne til landbrugspolitikken har været holdt inden for yderst strenge finansielle rammer. Resultatet er, at landbrugsudgifterne i dag udgør mindre end 45 % af EU's samlede udgifter, mens de i 1979, da Europa-Parlamentet så dagens lys, udgjorde mere end 90 %.
For det andet foreslår fru Haug som løsning på problemet med den fælles landbrugspolitik og dens andel af EU's budget en samfinansiering, som inddrager de enkelte medlemsstaters budgetter i finansieringen af landbrugsudgifterne. Som også hr. Bourlanges forklarede for et øjeblik siden, er en sådan løsning helt uacceptabel, primært på grund af landbrugsudgifternes særstatus. Landbrugsudgifterne er økonomiske udgifter med et markedsregulerende sigte, hvorfor de ikke kan behandles på linje med ikkeobligatoriske udgifter og ikke kan være prisgivet Europa-Parlamentets velvilje. Samfinansiering, herunder også en delvis samfinansiering, af den fælles landbrugspolitik med inddragelse af de enkelte landes budgetter, vil uundgåeligt føre til en form for fornyet nationalisering af den fælles landbrugspolitik, ligesom en samfinansiering vil betegne et tilbageslag for integrationen i forbindelse med de fælles politikker. Vi risikerer at bevæge os ind på et skråplan, som fører til opløsning af de fælles politikker, hvis hensynet til økonomisk bekvemmelighed og politisk opportunisme betyder, at vi ikke længere vil sikre den fulde finansiering af disse politikker.
Enhver finansiel reform i EU bør styrke solidariteten mellem medlemsstaterne. I særdeleshed når det gælder strukturfondene, må nogle af de forslag, der er fremført fra flere sider, uundgåeligt vække bekymring. På dette punkt bør vi efter min opfattelse fastholde den holdning, som kom til udtryk i forbindelse med Det Europæiske Råds møde i Bruxelles i 1988, i Edinburgh i 1992 og i forbindelse med undertegnelsen af Maastricht-traktaten, nemlig at vi skal holde vores løfter til de medlemslande, som har hårdest brug for solidariteten, især - og jeg tillader mig her at udtale mig på vegne af min kollega Nikitas Kaklamanis - Grækenland, Irland og Portugal.
Hr. formand, en afsluttende bemærkning: Hvordan kan vi acceptere, at vi løber fra de forpligtelser, vi har indgået med hensyn til at sikre, at disse lande integreres i Den Europæiske Union? Lande, vi har opfordret til at vise solidaritet. Hr. formand, afstemningen på torsdag vil vise, at solidariteten fortsat skal være ledetråden inden for Europa-Parlamentets rammer og medlemslandene imellem.

Miranda
Hr. formand, det første spørgsmål, der stiller sig, hvad angår de egne indtægter, er deres rimelighed i forhold til de politikområder, som man vil sætte ind over for. Hvilke og på hvilket niveau? Eller, om man vil, og ihukommende et udtryk, som vi kender så godt: Det er nødvendigt at finde midlerne til at indfri vores ambitioner. Det er dét, der er udgangspunktet, og hvor vi bør begynde, idet vi i det påkommende tilfælde er bevidste om, at der desuden aftegner sig en ny og stor udvidelse med en vigtig gruppe lande, der ydermere har et udviklingsniveau, der er mærkbart under Fællesskabets aktuelle gennemsnit.
Disse forhold kan man ikke se bort fra, og derfor må man efter vores opfattelse kunne give et klart svar på følgende spørgsmål: Vil vi, eller vil vi ikke, videreføre de nuværende fællesskabspolitikker - og vi skal ikke her diskutere deres indhold - og ønsker vi, eller ønsker vi ikke, at berede jorden for i fremtiden at udvide dem til ansøgerlandene? Det er derudover nødvendigt at overveje, om der ikke er andre områder, hvor det kunne være ønskeligt, at Fællesskabet satte ind, og som ville kræve midler allokeret.
Jeg tænker f.eks. på kampen mod arbejdsløsheden. Det, som jeg just har sagt, harmonerer ikke netop med den retning, som diskussionen hidtil har taget, eftersom man ofte blander indsatsniveauet på indtægtssiden sammen med indsatsniveauet på udgiftssiden, men også, og især, fordi der synes at herske den grundlæggende opfattelse, at man ser det nuværende niveau for de egne indtægter som passende og som udgangspunkt, og at man under de nye omstændigheder - særlig forberedelsen af udvidelsen - kun vil pege på en ny fordeling og allokering af de samme indtægter.
Vi deler naturligvis ikke denne opfattelse, der i øvrigt også fjerner sig fra alt det, som Parlamentet har besluttet i de sidste 10 år. Vi er de første til at kræve en tilbundsgående reform af den fælles landbrugspolitik, men det betyder ikke, at en rigtigt reformeret fælles landbrugspolitik vil fordre færre midler. Der skal ske en ny allokering af de midler, der er til rådighed for produktioner, producenter og regioner.
Vi forkaster derfor på forhånd den foreslåede renationalisering af midlerne til den fælles landbrugspolitik ligesom de ønsker, der også udtrykkes om en gradvis aftagen. På den anden side mener vi, at solidaritet og samhørighed må være blandt Den Europæiske Unions vigtigste bestræbelser, og vi mener også, at den nuværende andel på 1, 27 % af BNI, som disse mål tildeles, er utilstrækkelig til i fremtiden at sikre en effektiv omfordelingspolitik. Og det er især nødvendigt fuldstændig klart at gøre opmærksom på, at der ikke kan blive nogen udvidelse med et sådant niveau i de egne indtægter.
Der er derudover visse beskæftigelsesfremmende projekter, som vi mener ikke kan udskydes, projekter, der ligeledes forudsætter yderligere midler. Dertil kommer det helt centrale spørgsmål om, hvordan vi rigtigst finansierer Den Europæiske Union. Efter vores opfattelse kan dette spørgsmål, uden at vi her skal komme for langt omkring, kun løses ved at forbedre det nuværende system med egne indtægter, især ved at øge BNP-andelen i beregningen af overførslerne. Vi mener, at dét vil være den eneste rigtige vej.

Müller
Hr. formand, Haug-betænkningen står jo stadig på den europæiske dagsorden på torsdag, men alligevel mange tak for de intensive bestræbelser.
Jeg vil gerne gøre det klart, at spørgsmålet om samfinansiering af landbrugspolitikken ikke har noget at gøre med den billigste version af nettoyderdebatten, sådan som vi hører den til daglig, men derimod er nødvendigt for at realisere det, vi altid har krævet, nemlig en strukturreform, der skal skabe mere demokrati i udgiftspolitikken, og som frem for alt er velegnet til at gøre os udvidelsesdygtige, fordi vi ellers aldrig ville klare finansieringen i forbindelse med udvidelsen mod øst.
Hvad angår stikordet om »den eneste politik, der skaber et egentligt fælles marked«, er der efter min mening kun tale om en kliché, der skal dække over, at der ikke er nogen kontrol på dette område, der udgør næsten halvdelen af budgettet. Når landbrugsministrene mødes og vedtager deres EUR 45 milliarder, beslutter hverken Europa-Parlamentet eller et regionalt eller nationalt parlament noget herom. Det er den fundamentale fejl i den såkaldte politik til skabelse af et egentligt fælles marked på landbrugsområdet. Støtte til økologisk politik i landdistrikterne, ja, som strukturpolitik, men støtte til et enkelt område, landbrugssektoren, det er efter min mening virkelig uanvendeligt, stiller i allerhøjeste grad spørgsmålstegn ved europæisk politiks troværdighed og skal også behandles ved forhandlingerne om nye finansielle rammer. For så vidt skal der rettes en hjertelig tak for, at Budgetudvalget har vist flaget her!

Dell'Alba
Hr. formand, ærede kolleger, det er en skam, at denne meget vigtige debat, som er vores kollega Haugs fortjeneste, finder sted med så lidt opmærksomhed, for vi står her med en polemik, et problem og en debat, som er af en helt anden betydning, og som vores Budgetudvalg efter min mening ikke har behandlet på nogen god måde, men derimod på en måde, som vi ikke kan acceptere. Vi er glade for, at man f.eks. har strøget spørgsmålet om den retfærdige godtgørelse, dette begreb, som - ligesom alle de krav, der vedrører et totalt beløb svarende til ITL 10-12 milliarder, det vil sige en dråbe i en medlemsstats samlede budget - er centrum for en bemærkelsesværdig debat, som er ved at underminere selve grundlaget for den europæiske integration.
Jeg er enig i og tilfreds med, at dette princip er blevet forkastet. Jeg er til gengæld ikke tilfreds med visse af de retninger, som betænkningen går i, og navnlig ikke med, at vi igen bringer noget på bane, som ellers var forsvundet fra vores regeringers og Ministerrådets dagsorden. For et par dage siden fik vi at vide, at den tyske regering - der mere end nogen anden havde insisteret på, at vi fik en anden måde at samfinansiere den europæiske landbrugspolitik på - har trukket forslaget tilbage. Nu, hvor vi som Europa-Parlament - der desværre kun har høringskompetence - skal til at arbejde med dette igen, begik vores udvalg efter min mening en fejl i går. Vi stemmer ja til betænkningen, hvis den på en eller anden måde bliver renset for de betragtninger, som ikke tager højde for dette aspekt, eller som gør udfordringen vanskeligere. Det europæiske integrationsspørgsmål er ikke et spørgsmål om nogle få tusinde milliarder, men om at skabe en sand politisk union mellem europæerne.

Martinez
Hr. formand, det, der karakteriserer EU's fire egne indtægter, er i virkeligheden, at de ikke er regulære egne indtægter. For det første fordi beregningsgrundlaget ikke er korrekt - det gælder for momsindtægten, det gælder for BNI-indtægten. For det andet fordi de ikke er utvetydige, ikke er gennemsigtige - ingen af de tilstedeværende vil således være i stand til at beregne tilbagebetalingen til Storbritannien. Og endelig for det tredje fordi EU's egne indtægter lykkeligvis ikke er EU's egne, men er slet skjulte bidrag fra medlemsstaterne.
Nu ønskes systemet ændret under pres af udvidelsen mod øst, og under pres fra tysk side. Europa-Kommissionen har i den anledning fremsat forskellige forslag. EU's egne indtægter er sandhedens spejl. Den Europæiske Union kan ikke fastholde det nuværende udgiftsloft på 1, 27 % af BNI, og på længere sigt vil vi også opleve nye EU-skatter. Føderalismens mekanismer vil vise sig ubønhørlige: Som i USA, Brasilien, Indien og Australien vil vi i Europa være nødt til at betale indkomstskat og selskabsskat både til den stat, vi bor i, og til EU. Kun én ting forhindrer, at vi på denne måde bringes på vildspor, nemlig princippet om enstemmighed.

Formanden
Tak, hr. Martinez. Her afbryder jeg debatten. Den genoptages i aften kl. 21.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B4-0144/99).
Mine damer og herrer, vi påbegynder spørgetiden til Kommissionen med 26 minutters forsinkelse i forhold til den dagsorden, som vi vedtog mandag. Jeg beder kommissærerne undskylde denne forsinkelse. Vi havde tilsagt Dem til kl. 17.30. Ligeledes beder jeg spørgerne undskylde.

Formanden

Spørgsmål nr. 41 af José Valverde López (H-0139/99):
Om: Levnedsmiddelanalyseenheden under Miljøinstituttet (Ispra) Det Fælles Forskningscenters Miljøinstitut, med sæde i Ispra, råder over en levnedsmiddelanalyseenhed, der kontrollerer kvaliteten af de levnedsmiddelingredienser, tilsætningsstoffer og kemiske produkter generelt, der anvendes ved tilberedning af levnedsmidler.
Vil Kommissionen oplyse, hvorledes denne enhed er forbundet med de af Kommissionens tjenestegrene, der beskæftiger sig med levnedsmidlers sikkerhed? Har den planer om at integrere denne enhed i det kommende agentur for levnedsmiddelsikkerhed?
Fru Cresson, jeg byder Dem velkommen og beder Dem besvare hr. Valverdes spørgsmål.

Cresson
Hr. formand, jeg er glad for at få lejlighed til at besvare dette spørgsmål, som vedrører et særdeles vigtigt emne, nemlig Miljøinstituttet og problematikken omkring levnedsmiddelsikkerheden. Det nye Institut for Sundhed og Forbrugerbeskyttelse ved Det Fælles Forskningscenter har siden 1. oktober 1998 rådet over en levnedsmiddelanalyseenhed. Der er tale om en enhed, som skal kunne foretage en uafhængig sagkyndig vurdering af forhold, som er af afgørende betydning for fastlæggelsen og gennemførelsen af en række EU-politikker.
I forbindelse med gennemførelsen af det femte rammeprogram for forskning vil denne enhed fortsat tilbyde videnskabelig og teknisk støtte til en række af Kommissionens generaldirektorater. Eksempelvis til Generaldirektoratet for Industri, GD III, til Generaldirektoratet for Landbrug, GD VI, til Generaldirektoratet for Miljø, GD XI, til Generaldirektoratet for Told, GD XXI og til Generaldirektoratet for Forbrugerpolitik, GD XXIV.
I forbindelse med det femte rammeprogram for forskning skal den omtalte enhed primært udvikle forskningen inden for områderne sikkerheds- og kvalitetskontrol af foder- og levnedsmidler samt sporing af genetisk modificerede organismer i fodermidler og i miljøet.
Enheden vil primært beskæftige sig med udvikling, godkendelse og harmonisering af analysemetoder. Analysemetoderne skal så at sige gøres europæiske, således at de bliver ensartede for hele EU og dermed sikrer et egnet sammenligningsgrundlag. Enheden skal endvidere arbejde med udvikling af databaser samt med information om forskningsresultater. Enheden dækker således bl.a. områderne levneds- og fodermidler, kosmetiske midler, fødevareemballage samt artikler til barnepleje og legetøj.
Lad mig nævne et par konkrete eksempler på Instituttets arbejde: Der skal udvikles og opnås godkendelse af to metoder til sporing af genetisk modificerede organismer i hovednæringsmidler som soja- og majsmel. Dels en metode til påvisning af GMO'er, dels en metode med mere specifikt formål. Denne forskning vil blive udvidet til også at omfatte forarbejdede produkter. Jeg vil også nævne udviklingen af metoder til bestemmelse af indholdet af vegetabilsk fedtstof i chokolade, ud over kakaosmør. Et arbejde, som skal danne grundlag for det nye chokolade-direktiv, som er under forberedelse. Endvidere kan nævnes deltagelse i forskningen vedrørende udvaskning af phtalater i legetøj. Der arbejdes i den forbindelse med udvikling og koordineret godkendelse af en simulator for sutten på legetøj og artikler til barnepleje. Spørgsmålet har som bekendt været genstand for en del debat i den seneste tid, idet phtalater kan forårsage alvorlige sygdomme hos børn, der sutter eller tygger på legetøj.
Endnu et eksempel kan nævnes, nemlig godkendelse af metoder i forbindelse BSE og fodermidlers sikkerhed. Dels en metode til korrekt og forskriftsmæssig varmebehandling af benmel, dels en metode til sporing af benmel i foderblandinger til kvæg. Endelig vil jeg nævne en vindatabase, som omfatter mere end 10.000 vine, samt indsatsen for at bekæmpe svig inden for området vin, alkohol og spirituosa.
Hvad angår forbindelsen til det europæiske agentur for levnedsmiddelsikkerhed, har Kommissionen ikke på nuværende tidspunkt fremsat forslag i den retning. Det vil derfor være for tidligt allerede nu at drøfte en eventuel forbindelse til fælles forskningscentre, men det er naturligvis et spørgsmål, vi kan vende tilbage til på et senere tidspunkt.

Valverde López
Jeg vil først og fremmest takke kommissæren meget for det omfattende svar, hun er kommet med til mit spørgsmål, og som meget bredt informerer offentligheden om den vigtige omstrukturering, der er sket i Ispra, og ikke mindst de nye aktiviteter, som Sundhedsinstituttet har påtaget sig.
Men det, jeg gerne vil holde fast i, fru kommissær, er, at Kommissionen skal blive ved med at arbejde med forslaget til oprettelse af det nye agentur for levnedsmiddelsikkerhed, som er det, der kan koordinere alle disse aktiviteter, og gøre det hele mere effektivt. Mere end et spørgsmål er det en fornyet understregning af dette ønske, og jeg håber, at Kommissionen på samme måde, som den har været virkelig effektiv i forbindelse med omstruktureringen af Ispra, kan afslutte sit arbejde med oprettelsen af dette agentur.

Cresson
En kort bemærkning til det foregående indlæg: Jeg vil gerne understrege, at jeg lægger stor vægt på levnedsmiddelsikkerheden. I forbindelse med omstruktureringen af Det Fælles Forskningscenter har jeg netop ønsket at sikre, at dette område prioriteres højt.
Lad mig gøre opmærksom på, at Europa-Parlamentets medlemmer vil modtage dokumentation desangående. I arbejdsprogrammet for 1999 vil man kunne hente flere oplysninger om den indsats, der er gjort på området - med langt flere detaljer end jeg her har mulighed for at give. Der vil også være en oversigt over publikationer, som er udsendt på basis af Det Fælles Forskningscenters arbejde.

Formanden
Mange tak, fru Cresson, for Deres svar. Jeg beder Dem endnu en gang undskylde forsinkelsen og takker for den tålmodighed, De har udvist for at kunne besvare hr. Valverdes spørgsmål. Mange tak, fru Cresson.

Formanden

Spørgsmål nr. 42 af Christine Margaret Oddy (H-0211/99):
Om: Finanskontrolproblemer i Nicaragua Jeg besøgte Nicaragua den 17.-21. februar og var rystet over at se, at der tilsyneladende ikke blev arbejdet ved Kommissionens kontor i Waspam Rio Coco, da jeg var der. De folk, der var til stede, så fjernsyn, og en opsynsmand viste os rundt og oplyste, at projektlederen var taget til Managua i december og endnu ikke var vendt tilbage. Det faste personale havde ikke fået løn i flere måneder, der var ingen akter i arkivet, den landrover, der stod parkeret udenfor, manglede reservehjulet og var ikke låst, og en anden tjenestevogn lå som bilvrag et andet sted i landsbyen. Jeg stiller mig meget skeptisk til, om det er hensigtsmæssigt at have sådan et pompøst kommissionskontor i sådan en lille fjerntliggende landsby. Vil Kommissionen straks undersøge sagen?
Jeg byder kommissær Marín varmt velkommen. Hr. Marín og jeg har en lang historie bag os, ikke kun gennem vores venskab, men også gennem vores fælles kamp for opnåelse af frihedsrettigheder i Spanien, og det kan derfor ikke undre Dem, at jeg føler en særlig varme ved at byde ham velkommen. Hr. Marín, jeg giver Dem ordet til at svare fru Oddy.

Marín
Hr. formand, endnu en gang tak for Deres elskværdighed.
Fru Oddy har stillet mig et spørgsmål om situationen omkring Europa-Kommissionens påståede kontor i Río Coco-området i Nicaragua, og i denne forbindelse vil jeg gerne påpege over for hende, at Europa-Kommissionen kun har én delegation i Nicaragua, som har sæde i Managua.
De lokaler, De besøgte, tilhører ikke Europa-Kommissionen, og det personale, som De talte med, er ikke Europa-Kommissionens personale. Dette projekt blev lukket i 1997. Som følge heraf har de personer, der var dér, ingen arbejdsmæssig tilknytning til Europa-Kommissionen.
Med hensyn til kontorudstyret og de to landrovere, som De konstaterede, ikke var i god stand i 1997, bør De vide, at når man lukker et projekt, så stiller man det resterende kontorudstyr og de køretøjer, som allerede er tilstrækkeligt afskrevet, til rådighed for den lokale myndighed, og i dette tilfælde blev disse køretøjer og det resterende kontorudstyr netop overdraget til den nicaraguanske guvernør for Río Coco-provinsen. Det må derfor dreje sig om en misforståelse.
Jeg har dog givet Kommissionens delegerede i Managua instruks om, at han skal tage til Waspam-regionen for på stedet at undersøge, hvorfor den nicaraguanske myndighed eventuelt ikke har anvendt de donerede landrovere og kontorudstyret ordentligt.

Oddy
Tak for svaret. Jeg er klar over, at projektet er blevet indstillet, men ikke desto mindre drives bygningen i alt væsentligt som en kommissionsbygning. Det har et skilt, der bekendtgør dette, hængende udenfor, og de to køretøjer, jeg henviste til, bærer begge Kommissionens logo. For verden udenfor fremstår bygningen som et kommissionskontor, og folk i landsbyen refererer til den som et kommissionskontor. Jeg kan ikke acceptere det svar, jeg har fået, og de folk, jeg talte med, troede stadig, at de arbejdede for Kommissionen.
Jeg kan blot gentage det, jeg spurgte om i mit oprindelige spørgsmål. Denne situation bør undersøges, og det haster. Hvis der foreligger en misforståelse, så bør de folk, der mener, at de har løn til gode, bringes ud af deres vildfarelse.

Marín
Fru Oddy, vi har allerede foretaget de fornødne undersøgelser, og jeg bekræfter over for Dem, at denne bygning ikke er Kommissionens ejendom. Jeg kender ikke årsagerne til det, De fastholder, men jeg kan forestille mig, hvad det er. Den delegerede har faktisk sagt til os, at Den Europæiske Unions logo sidder på bygningen - det er malet på væggen. Den Europæiske Unions logo er ligeledes malet på de to landrovere.
Når et projekt afsluttes, så giver man, som jeg har forklaret Dem, de køretøjer, der allerede er afskrevet, til den lokale myndighed, i dette tilfælde guvernøren for området. Men vi har verificeret, at denne bygning ikke er Europa-Kommissionens. Jeg vil give den delegerede besked om at få fjernet logoet fra landroverne. Men jeg gentager, at denne bygning ikke er Europa-Kommissionens. Det var den, men den ophørte med at være det for to år siden. Det drejer sig om en misforståelse.
Noget andet er, at på grund af de problemer, som orkanen Mitch skabte, har Kommissionen besluttet - og det er De uden tvivl informeret om - at genåbne denne sag, men på en anden måde naturligvis. Ikke gennem den lokale guvernør for Río Coco-provinsen, men i form af en licitation, som har fundet sted, og som blev vundet af en italiensk ngo. Hvorfor er vi kommet til denne konklusion? Fordi dette lille eksempel endnu en gang viser, hvor vanskeligt det, vi altid kalder en bæredygtig udvikling, er.
Den Europæiske Union finansierede dette projekt for misquito-indianerne i fem år. Den bæredygtige udvikling siger, at vi efter en vis tid skal overføre ansvaret til de lokale myndigheder. For to år siden i 1997 overførte vi ansvaret for dette projekt til de lokale myndigheder, og De har selv kunnet konstatere, at den bæredygtige udvikling ofte kræver tilstedeværelsen af et fortsat europæisk samarbejde, for når det europæiske samarbejde trækker sig tilbage, sker der ting, som det De har set.
Men tro mig, den delegerede har fået besked om at få en redegørelse fra guvernøren for Río Coco-området, og jeg vil give besked om, at logoerne bliver fjernet fra kontoret og landroverne, for at der ikke skal opstå tvivl blandt folk på stedet.

Kellett-Bowman
Jeg har ikke været i Nicaragua, men det har Christine Oddy, og hun har omhyggeligt aflagt beretning om, hvad hun så.
Det forekommer mig at være udtryk for, at der hersker en uheldig situation i repræsentantens kontor, for han burde have gjort for to år siden, hvad De nu planlægger at gøre. Det er på høje tid, at det kontor får et inspektionsbesøg fra Deres afdeling - og eventuelt fra Finanskontrollen og eventuelt også fra Revisionsretten.
Da dette spørgsmål blev rejst for nogle måneder siden, var det pågældende organ tåbeligt nok til at skrive til Managua og sige, at det ikke havde i sinde at aflægge et besøg i år. Hvis man er bekymret for, at sagerne ikke bliver drevet ordentligt, forekommer det at være en skam, at de varskoer dem om, at de ikke vil blive kontrolleret.

Marín
Hr. Kellett-Bowman, jeg forstår ikke Deres indlæg. Kan De forklare mig det lidt bedre?

Kellett-Bowman
Jeg synes da ellers, at jeg udtalte mig klart nok. Det, jeg har hørt om repræsentanten i Nicaragua, er et fingerpeg om, at projektet ikke er blevet indstillet ordentligt.
Der bør aflægges et besøg i Managua. Jeg opfordrer Dem til at sige, at der vil blive aflagt et inspektionsbesøg, eventuelt fra Deres afdeling, fra Finanskontrollen og fra Revisionsretten.

Marín
Hr. Kellett-Bowman, nu forstår jeg Dem. Den delegerede har fået besked på at tage derhen for nøjagtigt at få at vide, hvilken behandling, den lokale guvernør for Río Coco har givet overførslen af vores projekt til de nicaraguanske myndigheder, men - det gentager jeg - her er der tale om en misforståelse. De spørger mig, hvorfor et af Kommissionens lokaler er i så dårlig forfatning, og jeg svarer Dem, at dette lokale ikke er Kommissionens.
Og for det andet så er de personer, som var indenfor - tilsyneladende i en situation, der, som fru Oddy siger, ikke var helt korrekt - ikke ansat af Kommissionen. Det vil jeg gerne sige helt klart. Det vil sige, at det hverken drejer sig om Kommissionens bygning eller ansatte. Hvordan vil De have, at jeg skal foretage et finanskontroltilsyn for et forhold, der bunder på en misforståelse om nogle ansatte, som ikke er Kommissionens ansatte.

Kellett-Bowman
Jeg sagde Managua, jeg sagde ikke projektstedet.

Marín
Hr. Kellett-Bowman, når Kommissionen siger noget, der er åbenlyst, så kommer der nogle gange en reaktion, jeg ikke forstår. Jeg taler om Río Coco-projektet. Managua delegationen, naturligvis ...
Formanden fratog kommissæren ordet

Formanden
Hr. Marín, jeg beder Dem om at komme med Deres svar uden at gå ind i en dialog, for det ligger ikke inden for forretningsordenens bestemmelser. Jeg har været alt for gavmild over for hr. Kellett-Bowman, for han og jeg deler fredagene, men jeg kan heller ikke overdrive min gavmildhed. Besvar spørgsmålet, som De finder det bedst, og så går vi videre til næste spørgsmål.

Marín
Der er ikke noget problem i, at delegationen i Managua, vores officielle delegation, bliver auditeret, som De ønsker, for det skal se inden for rammerne af SEM 2000. Men med hensyn til det, der drejer sig om det sæde, der omtales i fru Oddys spørgsmål, så er det sæde, hun har besøgt, ikke Europa-Kommissionens sæde, og de personer, som fru Oddy mødte dér er ikke ansat af Europa-Kommissionen. Så enkelt er det. Jeg beklager det, men sådan er det.

Formanden

Spørgsmål nr. 43 af Hans Lindqvist (H-0203/99):
Om: Luftfartssikkerhed Høj sikkerhed er væsentlig i forbindelse med flyvning. For at øge sikkerheden er der planer om en European Avation Safety Authority (EASA).
Kommissionen arbejder på dette opdrag fra Rådet. Oprindelig var der lovet et forslag i begyndelsen af sidste år. Derefter er tidspunktet gang på gang blevet rykket. I øjeblikket hedder det, at et udkast til konvention vil foreligge ved udgangen af februar.
Foreligger der et færdigt forslag til konvention? Hvornår vil konventionen kunne træde i kraft?
Jeg byder hr. Kinnock velkommen. Jeg er sikker på, at De i dag vil respektere tolkene og forsædets arbejde, og jeg beder Dem besvare hr. Lindqvists spørgsmål. Hr. Kinnock, jeg giver Dem ordet.

Kinnock, Neil
Jeg er det ærede medlem taknemmelig for hans spørgsmål. Som svar på det vil jeg sige, at Kommissionen ved Rådets beslutning af 16. juli 1998 fik til opgave at indlede forhandlinger med de stater, hvis civile luftfartsmyndigheder er medlemmer af de fælles luftfartsmyndigheder, men ikke medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, med henblik på at indgå en aftale, der etablerer en europæisk civil luftfartssikkerhedsmyndighed, som antager den retlige form af en international organisation.
Forhandlingerne vil blive gennemført i overensstemmelse med de forhandlingsmandater og de ad hoc-procedurer, der er blevet specificeret af Rådet for at sikre en tæt samordning mellem Fællesskabet og medlemsstaterne. Opgaven om at indlede forhandlinger indebar nedsættelsen af et særligt udvalg, som Kommissionen er forpligtet til at forelægge et udkast til konvention, inden forhandlingerne kan begynde. Kommissionen har udarbejdet et første udkast, som for nylig blev forelagt for medlemmerne af det særlige udvalg.
Når en tekst er færdigbehandlet, vil den tjene som grundlag for forhandlingerne med de europæiske lande uden for Fællesskabet. Det forventes, at sådanne forhandlinger kan tilendebringes i løbet af i år. Europa-Parlamentet vil naturligvis blive holdt fuldt orienteret om processen. Konventionen vil så skulle ratificeres af de kontraherende parter og underskrivere i overensstemmelse med deres respektive forfatningsmæssige krav.
For Fællesskabets vedkommende vil dette blive gjort i henhold til artikel 228 i traktaten, det vil sige efter Rådets høring af Parlamentet. For at undgå forsinkelser i gennemførelsen forventes det, at de potentielle kontraherende parter enes om at gennemføre konventionen på foreløbig basis så tidligt som muligt.

Lindqvist
Tak for svaret. Jeg har stillet dette spørgsmål, fordi jeg er blevet stillet det samme spørgsmål af vælgere i mit hjemland, som er interesseret i at få et svar. Jeg var ikke selv helt klar over det, men jeg forstår på kommissær Kinnock, at »det glider fremad«, at opgaven er ved at blive gennemført, og at den konvention, som skal komme, er på vej. Nu kan Kinnock naturligvis ikke svare på, hvornår dette kan blive søsat og blive virkelighed. Det forstår jeg, eftersom det handler om ratifikationen i medlemslandene.
Jeg vil imidlertid alligevel spørge, hvor lang tid det vil tage, før konventionen kan træde i kraft og kan gælde, da det er meget vigtigt for alle EU's medlemslande og for os alle i det hele taget.

Kinnock, Neil
Jeg er gradvis ved at vænne mig til procedurerne her. Jeg er enig i det ærede medlems iver efter at sikre, at sikkerhedsmyndigheden bliver nedsat hurtigt og snart bliver operationel. Ja, jeg tror faktisk, at jeg med sikkerhed kan sige, at der kun er god vilje til overs for denne udvikling, og derfor har vi som en undtagelse en bestemmelse, der gør det muligt hurtigt at bringe konventionen i anvendelse på foreløbig basis. En stor samarbejdsånd omgærder hele arbejdet, og jeg håber, at tidspunktet for nedsættelse og drift af denne væsentlige sikkerhedsmyndighed nu ikke ligger så langt ude i fremtiden. Jeg tvivler imidlertid på, at det vil blive i denne Kommissions embedsperiode. Jeg håber blot, at jeg vil blive inviteret til åbningsceremonien, for vi har arbejdet forbandet hårdt for at få den stablet på benene.

Formanden
Mange tak, hr. Kinnock. Vi håber, De kommer til at overvære denne ceremoni og mange flere.

Formanden

Spørgsmål nr. 44 af Bernie Malone (H-0209/99):
Om: Dumping af frugtkonserves på det sydafrikanske marked Er Kommissionen klar over, hvor ødelæggende visse aspekter af den fælles landbrugspolitik (jeg tænker specielt på støtten til EU-frugtavlere og dumpingen af europæisk frugt på det sydafrikanske marked) er for mange landbrugere i den tredje verden?
Er Kommissionen enig i, at denne situation betyder, at en stor del af det gode arbejde, der gøres som led i Fællesskabets udviklingspolitik, er forgæves, og hvad agter den i givet fald at gøre for at ændre dette?
Hr. Pinheiro, jeg byder Dem velkommen og beder Dem besvare fru Malones spørgsmål.

Pinheiro
Hr. formand, ærede medlemmer, det spørgsmål, som hr. Bernie Malone har stillet mig, kunne være relevant for måske andre varer og for tidligere forhold, navnlig for oksekød, som var ude for en periode med visse forstyrrelser på det sydafrikanske marked. Og den europæiske eksport var omfattende i den periode, en situation, der senere er faldet til ro.
Hvad angår frugt- og grønsagskonserves på det sydafrikanske marked, må den europæiske eksport siges at være særdeles beskeden. Den eneste vare, der har nogen betydning, er tomatkonserves, der dog ikke udgør mere end 7 % af det sydafrikanske marked. Den er derfor ikke årsag til nogen dramatisk situation eller en situation, der kan give anledning til større bekymring. Hvad angår frugt- og grønsagsmarkedet i Sydafrika, har der været nogle alvorlige problemer efter WTO-aftalerne og især, fordi Sydafrika havde en meget ufornuftig toldtarif, ifølge hvilken det ofte har erstattet kvantitative begrænsninger med toldsatser. Og i visse tilfælde har nedsættelsen af toldsatserne været for kraftig. Situationen var sådan, at vi, da vi indledte forhandlingerne om samarbejds- og handelsaftalen med Sydafrika, måtte acceptere - og accepterede - at principperne om stand still og roll back - der normalt er hellige principper i en forhandling, i en frihandelsaftale - i tilfældet Sydafrika kunne få adskillige undtagelser netop for at tage hensyn til dette unormale fald i toldsatserne for nogle sydafrikanske varer og præcis varer som frugt- og grønsagskonserves.
Jeg mener at kunne sige, at den forhandling, som blev gennemført, og som tvang os til en grundig gennemgang af handlen mellem de to parter, af frugt- og grønsagskonserves og alt det øvrige, gjorde det muligt at nå frem til en tilfredsstillende løsning, hvad der er det samme som at sige, at den sydafrikanske eksport til Europa vil holde sig inden for vores absorberings- og ekportkapacitet og Fællesskabets eget udbud. Det var særdeles vanskelige forhandlinger, men jeg mener, at slutresultatet er afbalanceret, selvom nogle middelhavslande mener, at vi har været alt for generøse over for sydafrikanerne. Jeg mener imidlertid, at forhandlingerne var afbalancerede, og at de skaber nogle muligheder for dette markeds bæredygtighed.

Malone
Tak, kommissær, for Deres svar. Dette er et område af den europæiske politik, som mange borgere er bekymrede over. De kender til den kampagne, der bliver ført vedrørende dåsetomater i særdeleshed. Det er ikke kun nogle få mennesker, der fører en kampagne. Det er en enorm kampagne.
Mange af de breve, jeg modtager i Dublin, kommer fra medlemmer af f.eks. gejstlige ordener. De har en meget sund respekt for Den Europæiske Union, men de er grundlæggende uenige i den måde, hvorpå den fælles landbrugspolitik drives med hensyn til alle de nævnte områder i relation til fødevarer og også i relation til fiskeri.
De ved selv, at aftalen med Sydafrika blev forhalet også på grund af fiskerispørgsmålet. Der er europæere, der tager derned og trawler efter, hvad de end kan få fat i, og de skader derved den lokale fiskeindustri.
Der må tages mere hensyn til hele spørgsmålet om ikke blot at yde bistand, men også samhandel. Jeg ser gerne, at De kommer tilbage og fortæller os, hvilket svar jeg kan give til de folk, der har skrevet til mig.

Pinheiro
Hvad dåsetomaterne angår, tegner den største eksport, vi har, sig for omkring 7 % af det sydafrikanske marked. Hvad andre afrikanske lande angår, er vores eksport på godt og vel 90.000 t for hele AVS-området. Så jeg tror helt ærlig ikke, at de skaber kaos på det indre marked i Sydafrika.
Hvad fiskeriet angår, har europæiske fiskerfartøjer ikke mere adgang til de sydafrikanske farvande. Vi har bedt Sydafrika om at blive ligestillet med andre lande, som har adgang til sydafrikanske farvande. Det er ikke at forlange for meget at blive behandlet som ligestillet især i betragtning af, at vi er rede til at åbne vores markeder for sydafrikanske fiskeriprodukter på en måde, der passer Sydafrika.
Det er ret nemt at bebrejde det store Europa for nogle af de problemer, der fra tid til anden dukker op i Sydafrika. Men lad mig forsikre Dem om, at vi i Rådet (udviklingsministrene) og ligeledes i Kommissionen har set meget grundigt på alle de potentielle uoverensstemmelser, der måtte være mellem de fælles landbrugspolitikker og udviklingspolitikker. Oksekødsproblemet dukkede op for nogle få år siden, og jeg har ret stor tillid til, at det er blevet løst, og at der ikke er noget sådant problem i dag. Men hvis et sådant skulle dukke op, er vi altid rede til at gøre noget ved det. Det er vores politik, at der er sammenhæng mellem den fælles landbrugspolitik og udviklingspolitikken. Så vi er altid rede til at lytte til klager og se på dem i en hvilken som helst situation.

Spiers
Jeg lykønsker kommissæren for hans mod til at stå frem og gøre det beskidte arbejde for GD VI i dette spørgsmål, men ifølge de oplysninger, jeg ligger inde med, har dumpingen af billige, subventionerede tomater i Sydafrika haft meget alvorlige konsekvenser for de nationale producenter. Det kan godt være, at der kun er tale om 7 % fordelt over et år, men ifølge de oplysninger, jeg ligger inde med, og som jeg vil videregive til Dem, bidrog et væld af billige tomater især sidste år til tabet af omkring 10.000 arbejdspladser i dåseindustrien i områder med meget stor arbejdsløshed i Sydafrika. Fagforeningerne og andre har helt bestemt bebrejdet Den Europæiske Union for dette. Jeg mener, at der bør ses på den sag igen.
Hvad angår en beslægtet sag, rejste Frankrig dengang, da handelsaftalen med Sydafrika blev forkastet af Rådet (almindelige anliggender) det generelle spørgsmål om eksportrefusion som en af grundene til, at det forkastede aftalen. Kan De fortælle os, hvor stor tillid De har til, at Rådet ved mødet den 22. marts vil skrive under på handelsaftalen?

Pinheiro
Undertiden betales der subsidier til dåsetomatproducenter, fordi den pris, som de skal betale for tomater, er højere end den internationale gennemsnitspris. Så det er for at kompensere dem for de højere priser, som den fælles landbrugspolitik pålægger tomater, for at sikre fair konkurrence for så vidt angår dåsetomater. Undertiden anklages vi for dumping på grund af disse subsidier til dåsetomatproducenterne. Jeg mener ikke, at det er et passende ord for dette.
Den samlede mængde var 6.500 t dåsetomater. Det er mængden af vores eksport til Sydafrika, hvilket udgør 7 % af deres konsum. Efter disse to indlæg vil vi formentlig se på det igen sammen med GD VI.
Hvad handelsaftalen og restitutionerne angår, blev det rigtignok foreslået på et vist tidspunkt under forhandlingerne, at vi ville at afvikle vores eksportrestitutioner, hvis Sydafrika ville sænke nogle af sine tariffer.
For Den Europæiske Union ligger problemet for Frankrig ikke i et givet produkts specificitet men i den kendsgerning, at disse kan stige eller åbne døren for en generel afvikling af alle eksportrestitutioner, hvilket Frankrig ikke er rede til på dette stadium.
Resultatet af kompromisset med lavere tariffer mod en afvikling af eksportrestitutionerne vil i sidste ende være, at den, der kommer til at betale for dette, er den sydafrikanske forbruger. Så for Sydafrika var det ikke nogen særlig god forretning. Så da Frankrig gjorde opmærksom på nogle problemer, svarede jeg straks, at jeg ikke var det mindste i tvivl om, at jeg kunne tage det ud af aftalen uden nogen problemer overhovedet, for i sidste ende ville det være Sydafrika, der ville komme til at betale for dette. Derfor sagde jeg, at jeg ville tage den ud med det samme, for Sydafrika var naturligvis parat til at acceptere dette.

Schierhuber
Hr. formand, kommissærens svar giver mig anledning til at stille Kommissionen et generelt spørgsmål. Er det virkelig i EU's interesse, at vi dermed også bringer mange af vores handelspartnere i en meget vanskelig situation? Er det virkelig i vores interesse, at vi på den måde forårsager markedsforstyrrelser, hvor det efter min mening jo er langt vigtigere at have stærke partnere i en fair konkurrence?

Pinheiro
Hr. formand, jeg er 100 % enig med fru Schierhuber. Problemet er, at vi i en handelsaftale er nødt til at være opmærksom på medlemsstaternes interesser. Det er vores første forpligtelse. Den anden er at forsøge at få en så fair aftale som muligt og tage hensyn til den anden parts særlige forhold. Og det er i mødet mellem disse to, at der i forhandlingerne undertiden er vanskelige punkter for den ene eller den anden part, og det er grunden til, at det undertiden kan være svært at nå frem til en aftale.
Jeg må imidlertid sige, at EU efter min opfattelse har været eksemplarisk i den måde, hvorpå den har taget hensyn til nogle rimelige sydafrikanske bekymringer, særlig det forhold, at der var en tung arv, hvad angår toldtariffernes opsplitning og den igangværende omstrukturering af automobil- og tekstilsektoren, for blot at give nogle eksempler, ligesom vi fra den sydafrikanske side mødte forståelse for nogle af de problemer, som vi har inden for EU, og som afspejler sig i nogle af aftalens specifikke punkter.
Jeg mener stadig, at denne aftale er en god aftale, og jeg nærer stor forhåbning til, at medlemsstaterne den 22. marts vil anse det endelige resultat som positivt for EU og acceptabelt for hver enkelt medlemsstat. Men med hensyn til det principielle er jeg helt enig med det ærede medlem.

Formanden

Spørgsmål nr. 45 af Fernando Pérez Royo (H-0121/99):
Om: Fiskeri ved Gibraltar Har Kommissionen analyseret den situation, der er opstået ved Gibraltar efter sidste uges begivenheder (de gibraltariske myndigheders opbringning af det spanske fiskerfartøj »Piraña«), og har den til hensigt at tage initiativ til at sikre, at EF-bestemmelserne respekteres?
Fru Bonino, jeg byder Dem velkommen og beder Dem besvare hr. Pérez Royos spørgsmål.

Bonino
Det eneste, Kommissionen rent faktisk har at sige, er, at baggrunden for konflikten mellem de spanske fiskere og Gibraltars fiskeriinspektion intet har at gøre med overtrædelser af EF-bestemmelserne for fiskeri. Det har at gøre med grænserne for territorialfarvandene, som ikke er en fællesskabskompetence.
Som det er blevet sagt så mange gange og gentaget for nyligt, har Kommissionen ikke kompetence til at blande sig direkte i denne situation, og den gør kun en indsats for, at de to parter får løst dette problem ved at være i kontakt med de forskellige regeringer. Men hvad angår retsgrundlaget, beklager vi meget, at det ikke er en fællesskabskompetence.

Pérez Royo
De omstændigheder, der gav anledning til mit spørgsmål - det gibraltariske politis fængsling af besætningen på et spansk fartøj i spansk farvand - er faktisk et spørgsmål om international ret, som ikke direkte berører Kommissionen.
Men det, der sker, er, at dette finder sted i et territorium, hvor fællesskabsretten faktisk gælder. Det er et territorium, der er en del af det område, hvor traktaten gælder, og i forbindelse med hvilken der er alvorlig tvivl om, hvorvidt en række EF-direktiver bliver anvendt effektivt, ikke om fiskeri, men om andre emner, f.eks. skattemæssige og finansielle forhold, hvidvaskning af penge osv.
Når det er sagt, vil jeg gerne komme med en sidste betragtning af politisk karakter. Jeg er enig i de bemærkninger, De kom med om de pæne manerer og behovet for at skabe et klima, hvor dette og andre stridsspørgsmål kan blive behandlet fornuftigt, så man kan undgå en unødvendig spænding i området, som grundlæggende skader den spanske og gibraltariske befolkning, men jeg tænker nu især på den spanske befolkning. Det er ikke ved at skabe vanskeligheder for denne befolkning, som bor permanent i dette område, at man kan skabe et fornuftigt klima til løsning af denne konflikt.
Løsningen på denne konflikt og en hvilken som helst anden, der måtte opstå i fremtiden, kræver på dette tidspunkt tiltag, der kan bløde op på den spænding, der er skabt i området, således at man kan nå frem til en fornuftig løsning på dette problem.

Bonino
Jeg tror, at Kommissionen deler denne opfattelse om, at det er nødvendigt at få blødt op på denne spænding og se, hvordan det kan ordnes. Men det forekommer mig også interessant at læse et notat op for Dem om anvendelsen af fællesskabsretten på de sektorer, som De nævnte, og notatet lyder, som følger:
Kommissionen forsøger at sikre den korrekte gennemførelse af fællesskabsdirektiverne i Gibraltar, som den gør det i alle andre områder af Fællesskabet, idet den tager hensyn til den særlige ordning, der gælder for Gibraltar, som navnlig er fastslået i akten vedrørende Det Forenede Kongeriges tiltrædelse. Kommissionen har, hvor dette måtte være på sin plads, indledt overtrædelsesprocedurer imod Det Forenede Kongerige for manglende gennemførelse af gældende direktiver. Kommissionen har f.eks. inden for det selskabsretlige område sendt fire begrundede udtalelser til Det Forenede Kongerige for manglende gennemførelse af selskabsretlige direktiver på Gibraltars territorium m.v.
Dette er blot for at sige til Dem, at selvom denne sag ikke hører under Kommissionens direkte kompetence, så tilstræber vi, at acquis communautaire bliver anvendt, som det er tilfældet for alle andre.

Teverson
Jeg vil ønske kommissæren held og lykke med hendes præsidentkampagne i Italien. Jeg vil støtte Deres kampagne.
Det er et meget vigtigt punkt, der blev rejst af hr. Pérez Royo, især spørgsmålet, om der er planer om at træffe foranstaltninger for at sikre, at fællesskabslovgivningen overholdes? Hvis man virkelig skal reducere spændingen i dette område, vil det være meget vigtigt at begynde med at gennemføre fri bevægelighed mellem Gibraltar og Spanien. Hvis vi virkelig begyndte på dette og løste problemerne på lokalt plan, sådan som fiskeristriden er blevet ganske vel løst på lokalt plan mellem de to samfund, ville spændingerne forsvinde meget hurtigt. Så mon kommissæren kan foreslå måder, hvorpå hr. Pérez Royo kan bistå med at nå frem til denne fri bevægelighed, som det kræves i traktaterne, og reducere disse spændinger?

Bonino
Jeg tror ikke, at det er ment som et rigtigt spørgsmål. Det er fortrinsvis en debat mellem to medlemsstater. Kommissionen forsøger reelt at nedtone det og hjælpe til, således at De begge kan løse denne konflikt.
Jeg vil gerne benytte mig af denne lejlighed til at sige til hr. Teverson, at jeg ikke fører nogen kampagne for at blive præsident. Det er proceduremæssigt umuligt i mit land. Det kan der ikke herske nogen tvivl om. Jeg er kommissær på fuld tid, og jeg vil agere som kommissær på fuld tid, som det er min pligt.

Morán López
Blot en bemærkning om territorialgrænserne. Den adkomst, som berettiger og legitimerer, at Storbritannien udøver visse funktioner i Gibraltar - nemlig Utrecht-traktaten - har ingen bestemmelser om, at Gibraltarklippen har noget farvand. Man afstår byen og Gibraltarfortet - som kommissæren ved - uden at medtage det område, der blev besat af briterne, og som ikke har noget territorialfarvand. Der er ikke foretaget nogen afgrænsning af territorialfarvandet mellem Spanien og Storbritannien, fordi Spanien - med respekt for Utrecht-traktaten - drøfter den adkomst, som Storbritannien har.
På den anden side ændrer Spaniens tiltræden til Fællesskabet absolut intet ved de spanske adkomster. Den 12. juni 1985 underskrev Spanien traktaten om tiltrædelse til Fællesskabet, og Storbritannien underskrev den også. Og den 15. juni udvekslede Spanien breve med den britiske udenrigsminister, hvori det blev fastslået, at Spaniens indtræden i Fællesskabet ikke ændrer ved de spanske adkomster med hensyn til Gibraltar.

Formanden
Mange tak, hr. Morán. Fru Bonino, jeg opfordrer Dem til at komme med en bemærkning til hr. Moráns bemærkning. Fru Bonino siger, at det ikke er nødvendigt. Fru Bonino, jeg takker Dem for Deres tilstedeværelse, Deres svar og Deres elskværdighed.

Formanden

Spørgsmål nr. 46 af Robin Teverson (H-0132/99):
Om: Bedrageri Hvem skal i tilfælde af bedrageri tage ansvaret for et generaldirektorats finanser - den pågældende kommissær, der er ansvarlig for generaldirektoratet, det pågældende generaldirektorats generaldirektør eller hele Kommissionen?
Fru Gradin, jeg byder Dem velkommen og beder Dem besvare hr. Teversons spørgsmål.

Gradin
Kommissionen bærer det overordnede politiske ansvar for budgetgennemførelsen og for kampen imod svindel. Den kan delegere forvaltningen af enkelte budgetposter til et medlem af Kommissionen eller til en generaldirektør. I en eventuel konkret svindelsag vil det være den person, der begik forbrydelsen, der bliver holdt retligt ansvarlig. Men Kommissionen eller kommissæren eller den pågældende generaldirektør er stadig ansvarlig for, at der træffes passende kontrol- og forvaltningsforanstaltninger.

Teverson
Jeg takker kommissæren for dette svar med ord som ansvar og individuelt ansvar for visse områder. Mit tillægsspørgsmål er meget præcist. Hvis rapporten fra ekspertgruppen påpeger konkrete problemer inden for Kommissionen, vil det så betyde, at enkelte kommissærer så vil påtage sig ansvaret for de områder, der henhører under dem, og at de, hvis det findes politisk passende, så trækker sig enkeltvis? Jeg har kun brug for et kort svar, blot ét ord vil være tilstrækkeligt på et hvilket som helst af de officielle sprog.

Gradin
Jeg har allerede givet svaret, og jeg vil ikke sige, hvad der sker, når gruppen af eksperter har offentliggjort deres rapport.

Posselt
Fru kommissær, fru kommissær Cresson benægtede for nylig i Budgetkontroludvalget at kende noget til bestemte skandaler. Vi ved nu, at hun blev underrettet af sin administration, og nu vil vi gerne vide: Hvem skal træde tilbage her? Den embedsmand, der underrettede hende, eller kommissæren, der fejlagtigt sagde i udvalget, at hun ikke kendte noget til disse sager?

Bonde
Jeg vil gerne spørge fru Gradin, om hun vil genansætte Paul van Buitenen, som blev suspenderet, fordi han ulejligede sig med at give en folkevalgt et dokument, som han mente, de folkevalgte burde læse som led i kontrollen med svindelen i Kommissionen?

Gradin
Hr. formand, jeg synes, at vi nu kommer langt væk fra det spørgsmål, der er blevet stillet mig. Jeg har svaret på det. Dermed må det være nok for i dag!

Formanden

Spørgsmål nr. 47 af Jan Andersson, overtaget af fru Hulthén (H-0136/99):
Om: Kommissionens handlingsprogram om narkotikaspørgsmål EU's nuværende handlingsprogram om narkotikaspørgsmål udløber snart. Efter sigende vil Kommissionen udarbejde et nyt handlingsprogram på området.
Kan Kommissionen oplyse, hvilken tidsplan der foreligger for udarbejdelsen af dens nye handlingsprogram om narkotikaspørgsmål?
Fru Gradin, jeg beder Dem besvare hr. Anderssons spørgsmål, som er overtaget af fru Hulthén.

Gradin
EU's nuværende handlingsplan mod narkotika udløber som bekendt i år. Det Europæiske Råd har derfor ønsket, at Ministerrådet, Europa-Parlamentet og Kommissionen skal udarbejde en ny plan for perioden 2000-2004. I Kommissionen er arbejdet skredet en hel del frem. Et flertal af tjenestegrenene er direkte berørt og arbejder nu fuldt ud på at udforme sit bidrag. Jeg og mine embedsmænd har ansvaret dels for den interne samordning af arbejdet og dels for de afsnit, som specifikt berører indenrigsområdet og det retslige område.
Politikken på narkotikaområdet i Europa har udviklet sig successivt over flere årtier. Derfor er mit udgangspunkt, at EU's indsats skal bygge på meget solide kundskaber og ordentligt evaluerede erfaringer. Langsigtethed, kontinuitet og konsekvens er derfor centrale emner i vores kommende forslag. Af den grund bygger vores bidrag på den tidligere plan. Den vil desuden indeholde en evaluering af det, der er opnået i løbet af den seneste femårsperiode. Sidst, men ikke mindst, beskriver vi nye strømninger og tendenser, som kræver specielle indsatser.
Vores målsætning er at kunne præsentere den nye handlingsplan i slutningen af foråret - i maj. Derefter sendes vores forslag som sædvanligt straks til Europa-Parlamentet og til Ministerrådet til videre behandling.

Hulthén
Jeg må takke kommissær Gradin for svaret. Man kan blot konstatere, at det formodentlig bliver et andet Parlament og formodentlig også en anden Kommission, som skal tage stilling til denne nye handlingsplan. Når vi nu alligevel diskuterer den, og kommissær Gradin har nævnt nogle centrale punkter, som man vil indføre i den nye handlingsplan, ville det også være interessant at høre, hvilke områder man vil koncentrere sig om. Kan man sige allerede nu fra Kommissionens side, f.eks. hvad angår det forebyggende arbejde og de nye narkotika, hvordan vi skal overvåge vores ydre grænser for at undgå, at mere narkotika kommer ind, end der er i Unionen i dag? Det ville være godt, hvis vi også kunne få svar på det.

Gradin
Et flertal af tjenestegrenene og direktoraterne er involveret. Det vil derfor handle om både repressivt og socialt engagement. Det, vi skal forsøge, er naturligvis at gennemføre en repressiv politik kombineret med et socialt ansvar. Vi vil tale om nye tendenser for forbrug og handel og om udviklingen heraf. Vi vil diskutere, hvordan vi skal arbejde internationalt, evaluere og tackle de nye udfordringer. Vi vil se, hvordan vi skal involvere landene i Øst- og Centraleuropa, som netop nu banker på vores dør for at blive medlemmer.
Der kommer altså en diskussion om udbud og efterspørgsel samt naturligvis om de nye tendenser, f.eks. syntetiske narkotika, og at Europa i denne forbindelse er nødt til at feje for egen dør for at blive en troværdig samarbejdspartner, f.eks. i international sammenhæng.

von Habsburg
Hr. formand, fru kommissær, jeg var i USA igen for nylig, og én ting stod fuldstændig klar for mig: Narkotika kan ikke kun bekæmpes ved grænserne, gennem en kontrol af transport fra produktionslandene til forbrugerlandene. Det er derimod langt mere effektivt at udforme det juridiske system på en sådan måde i forbrugerlandene - som det f.eks. er tilfældet i USA - at narkotikahandlen vanskeliggøres. Hvad påtænker Kommissionen at gøre for at bekæmpe narkotikaen her hos os?

Gradin
Ligesom USA arbejder Kommissionen også internationalt. Vi har et samarbejde i Latinamerika, i Den Gyldne Trekant, med at fremme alternativ dyrkning for at begrænse udbuddet af narkotika. Samtidig tager vi os også af det forbrug, vi har i vores medlemslande. Hvad det angår, er det os naturligvis meget magtpåliggende at engagere frivillige organisationer samt skoler og forældre, da vi tror, at det ikke bare er os politikere, som narkotikamisbrugere lytter til, men at det også er vigtigt med en forebyggende indsats og påvirkning fra kammerater på arbejdspladserne eller i skolen. Det er således på alle fronter, vi forsøger klare dette meget alvorlige spørgsmål.

Formanden

Spørgsmål nr. 48 af María Izquierdo Rojo (H-0149/99):
Om: Ulovlig indvandring i EU fra det nordlige Marokko - status og perspektiver Kan Kommissionen gøre status over og udtale sig om perspektiverne for situationen i Gibraltarstrædet og det nordlige Marokko med hensyn til ulovlig indvandring?
Hvilke fremskridt og forbedringer har der været tale om? Hvilke foranstaltninger vil der blive truffet for i den kommende sommer at undgå drukneulykker?
Fru Gradin, jeg beder Dem besvare fru Izquierdo Rojos spørgsmål.

Gradin
Illegal indvandring til Den Europæiske Union fra det nordlige Marokko handler ofte om ren menneskesmugling. Dette er ikke bare et anliggende for medlemslandene i Middelhavsområdet, men vedrører i høj grad Unionen som helhed. De personer, som lader sig lokke af menneskesmuglere, er ofte de allerfattigste og mest udsatte indvandrere. Nogle søger desperat efter bedre levevilkår og er parate til at løbe store risici for at nå deres mål. Andre bliver ofre for den moderne slavehandel med kvinder, som foregår over hele Europa. Hvert år lokkes et stigende antal unge kvinder med falske løfter om et velbetalt arbejde til prostitution og andre former for seksuel udnyttelse. Et stort antal menneskeliv går hvert år tabt på grund af menneskesmuglernes uhæmmede fremfærd. Vi ved med sikkerhed, at de mennesker, som ad søvejen forsøger at komme fra den marokkanske kyst til Europa, ofte går en uhyggelig skæbne i møde. Kampen mod menneskehandel skal derfor fortsat prioriteres højt inden for Unionen. I de seneste år er der også gjort en hel del for at intensivere samarbejdet inden for Unionen på netop dette område.
I 1996 blev EDU's mandat udvidet til også at omfatte menneskesmugling. Når Europol kommer på plads, vil Unionens kapacitet på dette område øges yderligere. I november samme år oprettede Ministerrådet også et specielt program ved navn Stop. Formålet var at styrke medlemsstaternes kapacitet til at bekæmpe handlen med mennesker. Derigennem kan vi støtte og opmuntre erfaringsudvekslingen og de kompetenceøgende aktiviteter rundt om i Europa.
Vi har også sammen med den amerikanske regering arbejdet præventivt i visse oprindelseslande for at bekæmpe handlen med kvinder. Bl.a. er der gennemført målrettede kampagner for at forsøge at gøre de unge kvinder bevidste om de risici, der er forbundet med at forsøge at komme til Unionen med hjælp fra menneskesmuglere.
Disse foranstaltninger skal ses som det første skridt i den rigtige retning. Selvfølgelig skal der gøres betydeligt mere for virkelig at komme den illegale indvandring til livs. Store økonomiske interesser står på spil. Grundlæggende værdier sættes på prøve. Kommissionen vil selvfølgelig også i fremtiden udnytte alle tilgængelige muligheder for at hjælpe med at stoppe menneskesmuglingen. Det er også meget glædeligt, at den nye traktat giver os øgede muligheder for i fremtiden for alvor at få et overblik over denne problematik.

Izquierdo Rojo
Jeg takker kommissæren for hendes svar, som uden tvivl er velment. Hun er meget hård i diagnosen, men helt utilstrækkelig med hensyn til det, der er Kommissionens kompetencer, det vil sige, hvilke foranstaltninger man vil træffe. Herom blev der ikke sagt noget, hendes svar indeholder intet.
Problemet er, som De selv har påpeget, meget alvorligt. Der er, fru kommissær, foranstaltninger, der ligger lige for. Man kan f.eks. over for spørgsmålet om jollerne iværksætte overvågningsforanstaltninger, hvilket er muligt om sommeren. Det gør vi med fiskeriet og fiskene, og det er vi ikke i stand til at gøre for menneskene. Der kan laves oplysningskampagner, som afskrækker folk, på de fjernsynskanaler, der kan ses i den nordlige del af Marokko.
Fru kommissær, jeg mener virkelig ikke, at Kommissionen gør noget over for de meget alvorlige problemer, som EU's sydlige grænse slås med, og det er et enormt ansvar, at De besvarer et spørgsmål som dette med simpelthen at sige, at alt er muligt. Det er det samme som ikke at sige noget.

Gradin
Unionen gør rigtignok en hel del, hvilket også fremgik af mit svar til medlemmet. Europol har muligheder, men samtidig er det jo også sådan, at hvis der skal nås frem til et virkeligt konkret resultat som overvågning, som medlemmet ønsker, skal det ske i samarbejde med medlemslandene. Vi ved jo, at der er både, som sejler mellem Marokko, Gibraltar og Spanien, og at der er et intensivt samarbejde mellem de forskellige myndigheder. Jeg har selv været der og studeret, hvordan det går til, både når det gælder kontrollen med menneskehandel og med, at der ikke findes narkotika om bord på disse både.
Selvfølgelig gennemføres der også konkrete foranstaltninger - også med støtte fra Europol. Desuden har Ministerrådet for kort tid siden nedsat en gruppe på højt plan, som især skal studere de lande, hvorfra store grupper mennesker forsøger at komme til vores lande. Et af de lande, som studeres i denne sammenhæng, er netop Marokko.

Hernández Mollar
Fru kommissær, jeg tror, jeg kommer til at tale Dem imod, for jeg har fra selve direktøren for Europol kendskab til, at der ikke foretages nogen indsats eller efterforskning i forbindelse med de organiserede mafiaer, som opererer ved Europas sydvestlige grænse, det vil sige den nordlige del af Afrika, som meget direkte berøres af det udvandringspres, som stammer fra Maghreb-landene.
Jeg vil gerne spørge Dem, hvordan Kommissionen bedømmer denne manglende opmærksomhed, som selve direktøren for Europol indrømmer, over for den store indvandringsstrøm til Europa, og hvad Kommissionen tænker at gøre, for at Europol yder den organiserede kriminalitets misgerninger, som er årsag til tragiske dødsfald omkring Gibraltarstrædet, opmærksomhed.

Gradin
Når det drejer sig om Europol, vil jeg være meget taknemmelig for hjælp fra Parlamentet for endelig at få Europol på plads. Konventionen er i og for sig ratificeret, men der er et antal protokoller, som skal ratificeres af vores medlemslande, for at Europol kan komme effektivt i gang. Jeg vil altså være taknemmelig for hjælp, eftersom vi så kunne forstærke dette arbejde yderligere.

Rübig
Hr. formand, hvilken byrdefordelingen planlægges der egentlig i forbindelse med dette problem i Europa? Hvordan ser De på spændet mellem den øvre og nedre grænse ved fastsættelsen af de pengepolitiske mål?

Gradin
Som det ærede medlem ved, har jeg i løbet af de fire år, jeg har været medlem af Kommissionen, lagt meget arbejde i netop at skabe en situation, hvor vi kan fordele byrderne. Det første forslag blev ikke accepteret. Nu ligger det andet forslag på Ministerrådets bord.
Desværre er visse medlemslande meget interesserede i at dele byrderne, mens andre ikke er det. Som bekendt kræves der enighed for, at der kan træffes en beslutning inden for tredje søjle, som omfatter mellemstatsligt samarbejde. Jeg havde håbet på, at vi kunne komme videre, men vi må håbe på, at det nu vil lykkes det tyske formandskab at overbevise sine kolleger om, at der virkelig er behov for en kraftanstrengelse.

Formanden
Mange tak, fru Gradin.
Mine damer og herrer, med dette spørgsmål har vi opbrugt den tid, der var afsat til spørgsmål til fru Gradin. Spørgsmål nr. 49 vil derfor blive besvaret skriftligt.

Formanden

Spørgsmål nr. 50 af Concepció Ferrer (H-0111/99):
Om: Opfølgning af den i WTO fremsatte klage over illoyal handelspraksis I forbindelse med eksportrestriktionerne for læder og skind fremstillet i Indien, indledte Kommissionen i slutningen af 1997 en procedure til bilæggelse af stridigheder for at beskytte interesser i den europæiske lædersektor, som i lang tid har lidt under de negative følger af disse illoyale handelsforanstaltninger.
De første forhandlinger, som fandt sted i Geneve i begyndelsen af 1998, bekræftede med tydelighed, at Kommissionens klage var velfunderet. Efter dette første møde som led i den af WTO fastlagte procedure synes forhandlingerne at være blevet afbrudt.
Kan Kommissionen forklare, hvorfor der endnu ikke er fastsat en dato for fortsættelse af proceduren til bilæggelse af stridigheder?
Hr. Brittan, jeg byder Dem velkommen og beder Dem besvare fru Ferrers spørgsmål.

Brittan
Det de facto eksportforbud, som Indien har indført mod læder og skind, fik Fællesskabet til at afholde formelle WTO-konsultationer i begyndelsen af 1998.
Kommissionen har gentagne gange siden gjort opmærksom på sine bekymringer med hensyn til den indiske ordnings uoverensstemmelse med GATT. De indiske myndigheder lovede endelig i oktober 1998 alvorligt at overveje forslaget om at erstatte den nuværende ordning for tildeling af eksporttilladelser med tarifbaseredeforanstaltninger, der kunne antage form af en eksportafgift.
I forbindelse med udarbejdelsen af det nye budget er et sådant forslag for nærværende ved at blive drøftet af de indiske myndigheder. Vi overvåger sagen omhyggeligt og skulle vide, om ordningen er blevet ændret inden for de næste par uger.
Jeg nærer stadig håb om, at vi vil være i stand til at løse dette følsomme problem. Hvis det ikke er sket inden mit planlagte besøg i Indien i begyndelsen af april måned, har jeg til hensigt at tage sagen op på ministerielt plan.

Ferrer
Hr. kommissær, jeg takker Dem for svaret, og for at De har vist interesse for spørgsmålet om den indiske regerings overtrædelse af reglerne for åbning af markederne for lædervarer, men jeg vil virkelig gerne anmode Dem indtrængende om, at De fremskynder indsatsen på området mest muligt for at sikre, at de regler, der gælder for den internationale samhandel, virkelig bliver overholdt.
Og det er ikke blot et spørgsmål om principper, men fordi det er det eneste instrument, som gør det muligt, at de virksomheder, som har gjort sig store anstrengelser for at blive konkurrencedygtige, og som er blevet moderniseret, virkelig kan få lov til at eksportere og på denne måde sikre deres overlevelse.
Derfor vil jeg gerne indtrængende bede om, at De er opmærksom, for der kan ske det, at hvis man venter indtil april måned, er der mange virksomheder, som vil have set sig nødsaget til at lukke netop på grund af vanskelighederne med at eksportere.

Brittan
Jeg er klar over den betydning, som importen af råmateriale har for den europæiske garveriindustri, og jeg kan forsikre Dem om, at jeg tager dette spørgsmål meget alvorligt. Jeg kan ikke love noget resultat før april. Vi presser hårdt på, og det vil vi fortsat gøre, og vi vil træffe de foranstaltninger, der måtte være åbne for os.

Formanden

Spørgsmål nr. 51 af Paul Rübig (H-0113/99):
Om: Forskel i straffetold på grund af afstemningsresultatet i Rådet De transatlantiske drøftelser om bananimport til EU har mange aspekter. USA's selektive pålæggelse af straffetold på import fra 13 medlemsstater rejser et principielt spørgsmål. Det beløb, der vil være tale om, svarer til et ensidigt anslået tab på 508 millioner euro.
Den fælles markedsordning for bananer gælder på samme måde i alle 15 medlemsstater. Også inden for rammerne af WTO taler EU med én stemme. Straffetold, som ganske vist rammer EU-landene i forskellig grad, forskyder den komparative udgifts- og konkurrencesituation i det indre marked.
Hvordan vil Kommissionens sikre, at sanktioner fra tredjelandes side ikke med fortsæt begunstiger enkelte medlemsstater, således at »sådanne taktiske manøvrer« ikke får indflydelse på det fremtidige afstemningsresultat i Rådet og trænger fælles interesser i baggrunden?
Hr. Brittan, jeg beder Dem besvare hr. Rübigs spørgsmål.

Brittan
Jeg er enig i, at det er en alvorlig sag. Der er to grunde til, at tredjelande undtager nogle medlemsstater fra gengældelsesforanstaltninger imod Fællesskabet.
For det første er medlemsstaterne stadig individuelle medlemmer af WTO adskilt fra Fællesskabet. For det andet er de oprindelsesregler, der gælder for import til tredjelande fra Fællesskabet, stadig baseret på individuelle medlemsstater. Selvom fællesskabslovgivningen fastslår begrebet fællesskabsoprindelse, som er obligatorisk i visse situationer, skelner USA og andre tredjelande fortsat mellem medlemsstaterne på dette område.
Det er værd at erindre, at gengældelsesforanstaltninger kun kan anvendes retligt efter WTO's tilladelse. I tilfælde af bananstriden har USA ikke fået en sådan tilladelse.

Rübig
Hr. formand, mit tillægsspørgsmål vedrører den straffetold, som USA selv har pålagt ensidigt. Efter vores retsopfattelse er disse foranstaltninger umiddelbare handelsrestriktioner, der allerede nu på kautionsstadiet forårsager alvorlige skader for lokale bedrifter. Hvordan vil De stille skadeserstatningskrav i tilfælde af, at WTO-panelet erklærer disse foranstaltninger for uantagelige ud fra grundlæggende overvejelser eller på grund af størrelsen af dem?

Brittan
Hvis vi vinder vores sag mod USA om, at de foranstaltninger, der er truffet, er ulovlige, vil USA enten være nødt til trække disse foranstaltninger tilbage og give os kompensation, eller vi vil være berettiget til at træffe lovlige gengældelsesforanstaltninger.

Formanden

Spørgsmål nr. 52 af Arthur Stanley Newens (H-0127/99):
Om: Handlen med Cuba Kommissionen bedes redegøre for den handelsaftale, der blev indgået med USA i maj 1998, og oplyse, om det er sandsynligt, at den træder i kraft? Samtidig bedes den redegøre for den aktuelle situation med hensyn til handlen mellem EU, medlemsstaterne og Cuba og virkninger af Helms-Burton-loven for dette handelsforhold?
Hr. Brittan, jeg beder Dem besvare hr. Newens' spørgsmål.

Brittan
De aftaler, der blev indgået med USA om Helms-Burton- og ILSA-lovgivningen i maj sidste år, udgør vigtige fremskridt om dette spørgsmål. Kommissionen fortsætter sit arbejde mod en fuld gennemførelse af disse aftaler. Forpligtelsen ligger hos USA, men vi for vores del er rede til at gennemføre aftalerne, når først USA giver afkald på sine krav i henhold til afsnit IV i Helms-Burton-loven som fastsat i London-aftalerne.
Vi har lige fra begyndelsen udtrykt en beslutsom modstand mod begge love. Som en del af Den Europæiske Unions forsvar imod de eksterritoriale virkninger af disse love vedtog Rådet blokeringsstatutten i november 1996. Formålet med denne er at imødegå de eksterritoriale virkninger for et tredjeland af lovgivning, såsom Helms-Burton- og ILSA-lovgivningen for Fællesskabet. Der findes ikke nogen detaljerede statistiske oplysninger om EU's handel med Cuba. Helms-Burton-loven har allerede haft en dæmpende effekt og kan have forvredet handelskanalerne. Derfor var aftalen fra maj 1998 et vigtigt fremskridt.

Newens
Jeg takker kommissæren for hans svar, men vil samtidig sige, at jeg ikke mener, at det er rigtigt, at der ikke kan gøres nogen reelle fremskridt med at gennemføre grundlaget af aftalen, sålænge den amerikanske Kongres afviser at give afkald på afsnit III og IV. Samtidig garderer en række enkeltpersoner, handelsfolk og virksomheder, der ellers ville have handlet med Cuba, sig og holder sig på afstand. Hvor længe kan vi under disse omstændigheder fortsætte med denne tingenes tilstand, hvor der er en reel uvished for alle de berørte? Ser De nogen tegn på, at der kunne ske nogen forandringer i den nærmeste fremtid?

Brittan
Det er rigtigt, at aftalen ikke er fuldt gennemført og ikke kan blive det, før Kongressen har vedtaget den nødvendige lovgivning. Men det er ikke rigtig at sige, at den ikke har nogen virkning.
Jeg vil gerne over for nogle af dem, De beskriver, pege på, at der ikke, siden aftalen blev indgået, er blevet truffet nogen tvangsforanstaltninger mod nogen europæisk virksomhed eller enkeltperson i henhold til nogen af de to love. Det er noget, forretningsfolkene bør bemærke sig, og der foregår en stor del handel.
Hvad angår yderligere fremskridt, presser vi den amerikanske Kongres og har gjort det klart, at vi ikke vil gennemføre vores del af resten af aftalen, før de gennemfører deres.

Formanden

Spørgsmål nr. 53 af Hugh R. McMahon (H-0174/99):
Om: Norske producenters aggressive prisfastsættelse og dumping af laks på europæiske markeder Kommissionen bedes oplyse om, hvilke foranstaltninger den har iværksat i den senere tid over for norske virksomheder, der har ladet hånt om deres aftaler med EU og har foretaget en aggressiv prisfastsættelse på laksemarkedet, samt oplyse, hvilke norske virksomheder der har været involveret i denne praksis?
Hr. Brittan, jeg beder Dem besvare hr. McMahons spørgsmål.

Brittan
I juni 1997 blev der indgået en aftale med Norge som en del af de endelige antidumping-og udligningsforanstaltninger. Disse består hovedsagelig af individuelle pristilsagn fra 190 norske eksportører. Kommissionen vier betragtelige ressourcer på at overvåge disse tilsagn, og 84 eksportører har nu fået pålagt afgifter, fordi de brød eller trak deres tilsagn tilbage. Desuden bliver markedet konstant overvåget, fristen for aflevering af rapporter om tilsagnene er blevet afkortet, og da overvågningen viste, at mindsteprisen for laksefiletter var for lav, blev den øget med henblik på også at medregne et beløb for forarbejdningsomkostninger. Efter at have fundet frem til, at en række parter med tilsagn ikke var eksportører, fik vi disse parter til at trække sig ud, og efter at det kom frem, at indtægterne fra den norske eksportafgift, der er en del af udligningsforanstaltningerne, ikke blev anvendt i overensstemmelse med aftalen, blev der indgået en yderligere aftale mellem Den Europæiske Union og den norske industri i oktober 1998 til at tage sig af dette.
Kommissionen og de norske myndigheder er for ikke så lang tid siden nået til enighed om en yderligere fælles aktion med særlig henblik på at stoppe mulighederne for omgåelse. I december 1998 indførte Norge en forordning, der gjorde det ulovligt at bruge eksportører, der ikke var bundet af tilsagn, som mellemmænd ved salg af laks til Fællesskabet. Kommissionen afspejlede denne restriktion, og tilsagnenes ordlyd omfattede også en strengere bestemmelse om mindstepriser, hvor importører bragte laks fra andre mellemimportører i Fællesskabet i relation til eksportører i Norge.

McMahon
Jeg takker kommissæren for et fyldestgørende svar. Kunne han mon oplyse mig om, hvordan situationen ser ud her og nu? Jeg forstår fra kilder i den skotske industri, at der p.t. opererer et større selskab i Norge. Ville kommissæren være rede til at give Parlamentet navnet på dette større selskab?

Brittan
Det er ikke helt klart, hvad det større selskab skulle have gjort eller hvad det er for et større selskab, det ærede medlem refererer til. Som jeg har sagt, har 84 eksportører fået tilsagnene erstattet af afgifter. Jeg ved ikke, hvad det er for et særligt selskab, det ærede medlem refererer til. Hvis han vil skrive til mig og give mig de nærmere enkeltheder herom, vil jeg se, om jeg vil være i stand til at levere yderligere oplysninger.

Formanden

Spørgsmål nr. 54 af Richard Stuart Howitt (H-0217/99):
Om: »Burma Selective Purchase Law« I 1996 indførte den amerikanske delstat Massachusetts »Burma Selective Purchase Law«, som forbyder offentlige indkøb fra selskaber, der handler i Myanmar. EU opponerede imod de amerikanske forbundsmyndigheder og indgav ligeledes en klage til Verdenshandelsorganisationen (WTO). Denne klage er midlertidigt suspenderet, mens man venter på resultaterne af en retsundersøgelse vedrørende gyldigheden af dens afgørelse. På denne baggrund strider den omstændighed, at Kommissionen indgav en klage til WTO, ikke blot imod dens egen politik bestående i pålæggelse af sanktioner mod Myanmar og tilkendegivelse af bekymring for menneskerettighedskrænkelser, men den kan også betragtes som en kynisk handling, der hindrer et forsøg på at skabe præcedens for at gøre den internationale handelspolitik mere sammenhængende med internationale menneskerettighedsnormer. Vil Kommissionen forklare, hvorfor den fører en så modstridende politik og har fortsat denne politik, hvorved den tilkendegiver foragt for menneskerettighederne i Myanmar? Under hvilke omstændigheder kan den trække sin klage tilbage?
Hr. Brittan, jeg beder Dem besvare hr. Howitts spørgsmål.

Brittan
Vores holdning er klar, hvad Burma angår. Vi beklager den situation, som befolkningen dér står over for, og støtter medlemsstaterne i deres beslutsomhed om at bevare presset på landets ledere. Dette har ført til vedtagelsen af en fælles holdning om Burma og tilbagetrækning af fordelene i forbindelse med den generelle præferenceordning.
I oktober sidste år vedtog Rådet en udvidelse af den fælles holdning og styrkede den gennem en udvidelse af visumforbuddet og ved at suspendere besøg af højtstående regeringsrepræsentanter til Burma. Vi har også søgt at samordne EU-landenes Burma-politikker for at gøre alle berørtes foranstaltninger mere effektive.
Det, at vores mål med hensyn til Burma er lig USA's, betyder ikke, at vi kan se gennem fingrene med det skamløse brud på internationale forpligtelser, som Massachusetts-loven udgør. Vi besluttede at anmode panelet om at afsige en kendelse om denne lovs forenelighed med de relevante WTO-bestemmelser, og navnlig den flersidede aftale om statslige indkøb i juli 1998 efter i to år at have været ude af stand til at løse spørgsmålet på andre måder.
USA's nationale udenrigshandelsråd anfægtede også Massachusetts-loven, og distriktsdomstolen erklærede i november sidste år loven for at være forfatningsstridig og suspenderede dens anvendelse, hvilket gjorde, at vi naturligvis også suspenderede vores foranstaltninger i WTO, men den amerikanske domstolskendelse er blevet appelleret.
Vores beslutning om at klage til WTO udgør ikke nogen støtte til regimet. Det handler om at sikre forudsigeligheden i det internationale handelsmiljø og overholde internationalt bindende handelsregler. Der er ingen uforenelighed mellem de skridt, vi har taget imod Burma, og vores forventning om, at USA lever op til sine internationale forpligtelser.

Howitt
Tak, kommissær, jeg tror, at De vil forstå, at jeg er inderligt uenig i Deres svar, selvom det var nyttigt for Parlamentet, at De udtrykte det så klart. Uforeneligheden lå i det, De sagde. Det er uforeneligt, hvis vi beklager krænkelser af menneskerettighederne i Burma og siger, at vi ønsker at samordne vores aktioner på internationalt plan for at få den burmesiske regering til at ændre sine politikker, samtidig med at vi undgår enhver mulighed for at anvende disse handelsmuligheder via WTO til at koordinere disse foranstaltninger.
Jeg er klar over, at vi i Verdenshandelsorganisationens regi har et regelsæt, men det har hele tiden været Parlamentets holdning, både i september sidste år, da Kommissionens foranstaltninger blev fordømt, og i min egen betænkning om adfærdskodekser for multinationale virksomheder, at sige, at vi må gøre brug af handelsforbindelserne via WTO for at opretholde en handel, som er etisk og respekterer miljøet og menneskerettighederne. Kan han mon besvare den sidste del af mit spørgsmål: Under hvilke omstændigheder vil Kommissionen trække klagen tilbage og sikre, at panelet ikke bliver genoplivet, hvis appellen går i den anden retning i USA?

Brittan
WTO-procedurerne er for nærværende suspenderet på grund af den amerikanske distriktsdomstols afgørelse. Det er allerede sket. Men jeg må sige, at det er et meget andet spørgsmål, om vi skal eller ikke skal anvende handelssanktioner f.eks. i WTO-regi, hvor det tillades af WTO, og om vi bare uden konsultation og ikke som del af en international aftale bør acceptere, at en enkelstat i USA, som det var tilfældet, blot skal kunne tage affære og føre sin egen udenrigspolitik.
Vi kan måske nok have en meget høj grad af sympati for de motiver, der ligger til grund for Massachusetts' lovgivende forsamlings handling, men man kan bestemt ikke have et verdenshandelssystem, hvor den særlige måde, hvorpå der skal lægges pres på et land, bestemmes af en stat i et land med følgevirkninger for resten af handelsverdenen.
Det skader fronten mod Burma, når der bliver truffet splittede foranstaltninger af denne art, som skader Den Europæiske Union, og som ikke er del af en konsolideret, vedtaget international pakke af foranstaltninger mod et særligt land, som vi er dybt uenige med.

Formanden
Mange tak, hr. Brittan.
Mine damer og herrer, med hr. Howitts spørgsmål har vi afsluttet spørgsmålene til hr. kommissær Brittan. Vi takker ham for hans tilstedeværelse.

Formanden

Spørgsmål nr. 55 af Mihail Papayannakis (H-0107/99):
Om: Gennemskuelige økonomiske forbindelser mellem medlemsstaterne og de offentlige virksomheder I sit svar på min forespørgsel H-0761/98 oplyste Kommissionen, at de græske myndigheder den 2. juli 1998 havde bekendtgjort de bestemmelser, som de havde vedtaget med henblik på gennemførelse af direktiv 80/723/EØF samt ændringerne af dette direktiv i græsk lovgivning. Til trods for, at der er uenighed med hensyn til de forpligtelser, der hidrører fra dette direktiv, har Kommissionen besluttet at afvente de supplerende oplysninger, som den har anmodet de græske myndigheder om, inden den afgiver sin udtalelse, hvad angår afbrydelse af overtrædelsesproceduren.
Kan Kommissionen oplyse, hvori denne uenighed med hensyn til de forpligtelser, der hidrører fra direktiv 80/723/EØF, som blev ændret ved direktiv 93/84/EØF , helt nøjagtigt består, og hvorvidt de supplerende oplysninger, som de græske myndigheder har indgivet, danner grundlag for at standse den overtrædelsesprocedure, som Kommissionen indledte i 1996 på grund af manglende overensstemmelse mellem de leverede oplysninger og dem, der krævedes i henhold til ovennævnte direktiv?
Hr. Van Miert, jeg byder Dem velkommen og beder Dem besvare hr. Papayannakis' spørgsmål.

Van Miert
På Kommissionens vegne kan jeg oplyse, at den omtalte uenighed vedrører rækkevidden af artikel 5 i direktiv 93/84/EØF. Nævnte artikel pålægger medlemsstaterne en oplysningspligt, idet der en gang om året, senest den 31. marts, skal tilgå Kommissionen en liste over offentlige virksomheder inden for forarbejdningsindustrien i den enkelte medlemsstat. Overholdes denne oplysningspligt ikke, er der tale om en lovovertrædelse, og Kommissionen må i så fald træffe passende forholdsregler.
Den 3. marts, altså for få dage siden, modtog Kommissionen omsider de krævede oplysninger fra Grækenland. Efter alt at dømme er de modtagne oplysninger om de pågældende virksomheder tilfredsstillende. Grækenland har dermed opgivet sin afvigende holdning med hensyn til fortolkningen af omtalte direktivs bestemmelser om landenes oplysningspligt. Kommissionen vil derfor sandsynligvis meget snart kunne afslutte den igangværende overtrædelsessag, forudsat at det indsendte materiale også efter en nærmere analyse vurderes som tilfredsstillende. Jeg kan således glæde spørgeren med, at det ser ud til, at Grækenland efterhånden er indstillet på at efterleve fællesskabsretten.

Papayannakis
Hr. kommissær, så vidt jeg kan se, handler dette om, hvorvidt der er blevet indleveret en liste over firmaerne eller ej. Det, jeg er mest interesseret i, og som jeg gerne vil have Deres mening om, er, om det, der er foreskrevet i direktivet - især for det første om åbenhed og for det andet om den faktiske anvendelse af offentlige midler - er blevet overholdt.
Personligt er jeg for, at midlerne går til offentlige virksomheder under forudsætning af, at målene er tydelige, at der er åbenhed om den måde, pengene bliver fordelt, og at de faktisk går til det, de skal, så der kommer til at foregå er reelt stykke arbejde.
Har Kommissionen nogen oplysning og mulighed eller nogen vurdering desangående, eller var striden med Grækenland kun rent proceduremæssig?

Van Miert
Et er oplysningspligten i henhold til det omtalte direktiv. Grækenland har hidtil ikke overholdt denne forpligtelse, men som nævnt ser dette nu ud til at have ændret sig. Noget andet er Kommissionens undersøgelse af den konkrete indberetning om de virksomheder, der figurerer på listen.
Resultatet af denne undersøgelse kan jeg endnu ikke udtale mig om, idet vi først for få dage siden modtog, hvad jeg vil betegne som en forholdsvis komplet indberetning.
Jeg finder det således glædeligt, at de græske myndigheder nu har besluttet at efterleve fællesskabsretten.

Formanden

Spørgsmål nr. 56 af John Iversen (H-0144/99):
Om: Fusion Kommissionen er i øjeblikket ved at behandle en anmeldelse af en fusionsplan mellem Danish Crown og Vestjyske Slagterier.
Hvordan vil Kommissionen sikre sig, at en fusion ikke kommer til at betyde, at Danish Crown/Vestjyske Slagterier får indflydelse på og indsigt i en mindre, konkurrerende virksomhed som Defco Food, hvor Danish Crown i dag har en mindretalsaktiebesiddelse?
Defco er et aktieselskab, som i direkte konkurrence med Danish Crown og Vestjyske Slagterier forarbejder og sælger til kunder som FDB og Dansk Supermarked. Det er naturligvis af største betydning for en virksomhed som Defco, at fusionen ikke betyder, at Danish Crown/Vestjyske Slagterier får indsigt i og indflydelse på Defco Food.
Hr. kommissær, jeg beder Dem besvare hr. Iversens spørgsmål.

Iversen
Jeg vil sige tak for svaret. Det, der var baggrunden for mit spørgsmål, var ikke en kritik af fusionen. Den har jeg fuld forståelse for - jeg synes faktisk, at det er en fornuftig ting. Jeg er lidt ked af, at man ikke har villet se nøjere på det problem, som jo f.eks. opstår, i og med at man er afhængig af Danish Crown på den omtalte virksomhed. Det betyder bl.a., at denne virksomhed ikke kan give medarbejderne muligheder for aktieudvidelser, for den nye, meget store fusionerede virksomhed vil være berettiget til at gå ind og erhverve aktier før medarbejderne. Men jeg har forståelse for, at det er et svært problem at løse for Kommissionen, så jeg siger tak for svaret.

Formanden
Mange tak, hr. Iversen. Hr. Van Miert har angivet, at han ikke finder det nødvendigt at besvare hr. Iversens bemærkning.
Da spørgsmål nr. 57 og 58 vedrører samme emne, vil de blive behandlet under ét.
Spørgsmål nr. 57 af Juan de Dios Izquierdo Collado, overtaget af fru Frutos Gama (H-0161/99):
Om: Gennemsigtighed og kontrol med offentlig støtte som led i konkurrencepolitikken Der er som led i konkurrencepolitikken på områder som f.eks. statsstøtte til den europæiske kulindustri (beslutning 3632/93/EKSF) indført en bestemmelse om gennemsigtighed for at lette kontrollen med denne støtte. Med denne pålægges det medlemsstaterne at overføre offentlige tilskud, der hidtil er blevet betragtet som eltakster, til deres offentlige budgetter. Mener Kommissionen ikke, at man bør følge samme kurs, når det gælder elsektorens omkostninger ved overgangen til fri konkurrence? Hvilke grunde skulle der set ud fra et konkurrencemæssigt synspunkt være for at behandle de to støtteformer forskelligt? Hvordan skal f.eks. forbrugeren kunne forstå, at omkostningerne til europæisk kul ikke længere fratrækkes hans elregning, mens der til gengæld lægges omkostninger i forbindelse med overgangen til fri konkurrence oven i regningen, som hidrører fra investeringer, der ikke giver noget afkast, og som skyldes pligten til at yde offentlige tjenester?

Spørgsmål nr. 58 af Ludivina García Arias (H-0162/99):
Om: Forbrugerbeskyttelse som led i konkurrencepolitikkenKommissionen har erklæret, at de omkostninger, der vil kunne godkendes ved overgangen til fri konkurrence i de sektorer, hvor der er sket en liberalisering, skal være knyttet til faktiske investeringer, som udspringer af eksisterende forpligtelser til at yde offentlige tjenester. Mener Kommissionen ikke, at det ud fra et konkurrencemæssigt synspunkt ville være urimeligt og i strid med konkurrencepolitikken, at det netop bliver de private forbrugere og de små og mellemstore virksomheder, som inden for elsektoren og eventuelt inden for telekommunikation kommer til at betale disse omkostninger via taksterne, og at denne offentlige støtte derfor bør overføres til de offentlige budgetter i medlemsstaterne, så de bliver lettere at gennemskue og kontrollere?
Hr. Van Miert, jeg beder Dem besvare spørgsmålene fra disse to parlamentsmedlemmer under ét.

Van Miert
Emnet optager tydeligvis Europa-Parlamentets medlemmer meget, eftersom jeg også tidligere har besvaret spørgsmål desangående. Som De vil vide, har vi over for den spanske regering understreget, at sagen bør indberettes, eftersom der er tale om det, vi betegner som omkostninger i forbindelse med investeringer, som ikke giver noget afkast.
Som det vil være Europa-Parlamentets medlemmer bekendt, er spørgsmålet ikke kun aktuelt i Spanien. Det er også aktuelt i adskillige andre medlemsstater efter vedtagelsen af direktivet om elsektoren. Når vi baserer os på et princip om godtgørelse af omkostninger i forbindelse med investeringer, som ikke giver noget afkast, og som skyldes pligten til at yde offentlige tjenester, kan der være tale om offentlig støtte, og Kommissionen må derfor som et minimum sikres mulighed for at kontrollere, at denne støtte også svarer til de faktiske investeringer. Da problemstillingen varierer fra land til land, er Kommissionen i øjeblikket i færd med at udvikle en sammenhængende og konsekvent kontrolprocedure.
Når det gælder den konkrete sag i Spanien, kan jeg oplyse, at Kommissionen har modtaget en indberetning og er i færd med at analysere sagen. Kommissionen vil givetvis inden for de nærmeste uger tage kontakt til de spanske myndigheder for at drøfte denne analyse. Hvad angår hensynet til forbrugerne, må vi behandle sagen i henhold til reglerne for offentlig støtte. Vi må således vurdere, hvorvidt den pågældende »støtte« kan anses for at være en godtgørelse for de faktiske investeringer som følge af pligten til at yde offentlige tjenester. Forbrugerbeskyttelseshensyn kommer således ikke i første række, når vi vurderer sager vedrørende statsstøtte. Det er nu engang spillets regler.
Når dette er sagt, vil jeg dog gerne tilføje, at vi naturligvis ikke glemmer forbrugerbeskyttelsen. Jeg må blot understrege, at reglerne foreskriver, at Kommissionen vurderer, om støtten i en given sag ligger ud over, hvad vi vil vurdere som rimeligt. Jeg nærer så i øvrigt et forfængeligt håb om, at vi i forbindelse med en sådan vurdering også varetager forbrugernes interesser.

Frutos Gama
Mange tak, hr. kommissær, for Deres svar. Det drejer sig faktisk om et spørgsmål, som bekymrer parlamentsmedlemmerne meget, men det bekymrer især de private forbrugere og de små og mellemstore virksomheder, der ser ud til at blive dem, der kommer til at betale for omkostningerne ved overgangen til fri konkurrence.
Jeg var derfor, hr. kommissær, ikke så meget ude efter et teknisk svar, men et fornuftigt svar. På grund af den spanske regerings og dens industriministers dunkelhed finder jeg, at det bør være Dem, som siger til de private forbrugere og de små og mellemstore virksomheder i de regioner, der som min er blandt de mest ugunstigt stillede i Unionen, at det ikke skal være sådan. Det, der er så morsomt, hr. kommissær, er, at den spanske industriminister »sælger« nedskæringen af kompensationen til sektoren, hvis Europa-Kommissionen ender med at beslutte at beskære den, som en venlighed over for de private forbrugere, der efter hans mening ville blive de store vindere ved den deraf følgende nedsættelse af taksterne.
Jeg beder Dem derfor, hr. kommissær, om, at De forklarer den almindelige spanske forbruger i et jævnt sprog, hvem det er, der skal betale omkostningerne ved overgangen til fri konkurrence: elregningen eller de offentlige budgetter.

Van Miert
For det første er det, hvis vi forsøger at begrænse enhver statsstøtte - det være sig i dette tilfælde eller i et andet tilfælde - til et absolut minimum i sidste ende til forbrugernes fordel, for de er som regel også skatteydere. Vi vil også, som jeg forklarede tidligere, fortsat forfølge denne sag, for vi følte, at denne sag måtte kundgøres for at gøre det muligt for Kommissionen at gøre sit arbejde.
Bortset fra det vil jeg gerne henlede Deres opmærksomhed på, at Kommissionen er fuldt ud enig i det erklærede mål for politikken, nemlig at liberalisere elektricitetssektoren. Vi mente, at mere fleksibilitet og mere reel konkurrence betyder, at vi er nødt til at sørge for, at virksomhederne i elektricitetssektoren ikke har for stor kontrol over markedet, at der er reel konkurrence - ikke kun for selskaberne, men også for de enkelte forbrugere. Som De ved, er dette endnu ikke tilfældet med direktivet. Direktivet er mere beskedent. Men vi er helt bestemt enige i det synspunkt, som den spanske regering øjensynligt nærer om, at man bør liberalisere ud over det, der er fastsat i direktivet. Det bliver der tilskyndet til, og det bliver anerkendt på en positiv måde af Kommissionen. Men det bør ikke aflede os fra vores anden opgave, nemlig at undersøge, om omkostningerne står i nøjagtigt forhold til de penge, der er under overvejelse.

García Arias
Hr. kommissær, De er klar over, at det for øjeblikket er de private forbrugere og de små og mellemstore virksomheder, der kommer til at betale disse omkostninger. Og de vil ikke få taksterne sat ned, da man formoder, at de skulle sættes ned endog uden at tage hensyn til liberaliseringen.
Jeg har dog et mere teknisk spørgsmål, som jeg gerne vil stille Dem. I betragtning af det står der i artikel 3 i Rådets forordning om støtte, at støtten kun skal udbetales, hvis Kommissionen har vedtaget en beslutning, som tillader denne støtte - og jeg ved ikke, om Kommissionen er bekendt med, at man fratrækker disse 4, 5 % fra taksterne (det vil sige, at de allerede modtager støtten) - har kommissæren tænkt sig at stå fast og den dag i morgen anmode den spanske industriminister om straks at ophøre med denne opkrævning, og at de beløb, der allerede er opkrævet ulovligt hos forbrugerne, bliver betalt tilbage, indtil De har tilladt denne støtte.

Van Miert
Der har givetvis været tale om misforståelser i denne sag. Myndighederne har i henhold til direktivet pligt til at indberette påtænkte foranstaltninger, hvilket de fleste landes regeringer da også har gjort. Endvidere er der en pligt til at indberette sådanne foranstaltninger i henhold til artikel 92 og artikel 93, hvilket har voldt større problemer. Kommissionen har måttet indskærpe medlemsstaterne vigtigheden heraf, og der er gået nogen tid, før kravet er blevet accepteret i medlemsstaterne.
Kravet er imidlertid nu accepteret, og der kræves altså, om De vil, to undersøgelser: Dels en undersøgelse i henhold til direktivet - denne henhører under min kollega hr. Papoutsis. Dels en undersøgelse i henhold til reglerne for problemer eller sager om statsstøtte. I den aktuelle sag er foranstaltningerne blevet registreret som ikkeindberettet statsstøtte, eftersom foranstaltningerne allerede var trådt i kraft på indberetningstidspunktet. Jeg må imidlertid medgive, at der herskede en smule uklarhed omkring situationen, hvorfor nogle lande kan have haft en formodning om, at det var tilstrækkeligt at foretage indberetning i henhold til direktivet. Vi stod derfor i en vanskelig situation med en regering, som efter alt at dømme havde handlet i god tro og mente, at den havde foretaget det fornødne i sagen, mens vi altså måtte indskærpe, at der fortsat manglede oplysninger i sagen.
Så meget om den konkrete sag. De vil erindre, at jeg her i salen tidligere har oplyst, at jeg over for de berørte myndigheder har påpeget, at det næppe er tilrådeligt at fastholde den omtalte foranstaltning, eftersom Kommissionens undersøgelse af sagen pågår, hvorfor man normalt bør stille de omhandlede initiativer i bero og afvente resultatet af undersøgelsen.

Pérez Royo
Ved en lejlighed som denne rådede De faktisk til, at man opførte sig fornuftigt og ikke straks begyndte at anvende den mekanisme, som findes i den spanske lovgivning, indtil man havde set Kommissionens udtalelse.
Det forhold, at den spanske regering og elselskaberne ikke har fulgt denne forsigtighedsregel og allerede har iværksat den, hvorfor der opstår det problem, at de, såfremt de beløb, der er blevet opkrævet, viser sig at være for høje, skal foretage en tilbagebetaling.
Og hvordan skal man kunne foretage denne tilbagebetaling, hvis den allerede er blevet opkrævet på millioner af forbrugeres elregning? Finder De ikke, at det med hensyn til kontrollen med statsstøtten, for det er jo i virkeligheden det, det drejer sig om, ville være mere gennemsigtigt og nemmere at kontrollere og i pågældende tilfælde nemmere at afhjælpe denne uret, hvis betalingerne finder sted etapevis, hvert år, og over de offentlige budgetter, som det faktisk sker med kulstøtteordningen? Finder De ikke, at dette ville være en mere fornuftig ordning i stedet for det system, der er vedtaget, med at opkræve 4, 5 % på elregningen, og desuden give mulighed for factoring af denne støtte på finansmarkedet?

Van Miert
Kommissionen har for det første advaret myndighederne om, at fortsat udstedelse af værdipapirer sker på egen risiko, eftersom der, som sagt, så længe Kommissionen ikke har afsluttet sin undersøgelse af sagen og er nået til en konklusion, hersker usikkerhed om udfaldet. Det er det pågældende medlemslands myndigheder, der må tage højde for denne usikkerhed.
For det andet kan ingen på nuværende tidspunkt udtale sig om beløbets størrelse. Jeg må gentage, at vi først, når vi kender omfanget af de faktiske investeringer, kan tage stilling til, om beløbet er rimeligt, om det står i rimeligt forhold til investeringerne. Først på det tidspunkt kan vi konkludere: »Et beløb af størrelsesordenen ... vil være rimeligt i den konkrete sag om godtgørelse af omkostninger i forbindelse med investeringer, som ikke giver noget afkast, og som skyldes pligten til at yde offentlige tjenester. Et højere beløb kan ikke godkendes«. Jeg kan ikke give noget endegyldigt svar på spørgsmålet, før Kommissionens undersøgelse er afsluttet.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Spørgsmål 59 bliver ikke besvaret, da det er opført på dagsordenen for denne mødeperiode.
Mine damer og herrer, med det fælles svar på spørgsmål 57 og 58 har vi opbrugt den tid, der var afsat til spørgsmål til Kommissionen. Spørgsmål 60 til 111 vil derfor blive besvaret skriftligt.
I dag slutter spørgetiden, mine damer og herrer, af grunde, som jeg ikke er herre over, 42 minutter for sent i forhold til tidsplanen. Det har krævet en ekstra indsats fra Parlamentets tjenestegrenes side. Samtidig med, at jeg beder dem om undskyld herfor, vil jeg gerne takke dem for deres samarbejde.
Hermed er spørgetiden til Kommissionen afsluttet.
Mødet udsat kl. 19.45 og genoptaget kl. 21.00

EU's egne indtægter (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsat forhandling om betænkning (A4-0105/99) af Haug for Budgetudvalget om behovet for ændring og reform af Den Europæiske Unions ordning for egne indtægter.

Colom i Naval
Hr. formand, jeg erkender, at jeg i sin tid var i tvivl om det fornuftige i at udarbejde denne betænkning, også på grund af sammenhængen med den, som jeg har æren af at lave om Agenda 2000.
Efter afstemning om forslaget i Budgetudvalget - og det drejer sig ikke om et personligt spørgsmål - indrømmer jeg, at den ikke alene forekommer mig at være unødvendig, men at den ligefrem virker mod hensigten. Og det siger jeg, samtidig med at jeg anerkender ordføreren, fru Haugs, anstrengelser, og hun holdt ydermere en fremragende høring, hvor vi alle lærte meget om egne indtægter. Men jeg finder ikke, at Budgetudvalget har draget de rigtige konklusioner.
Det bekymrer mig ærligt talt, at dette Budgetudvalg fremsender en tekst til plenarforsamlingen, som - så at sige - ikke stemmer overens med de kompromisforslag, som ordføreren forsvarede ved mødet så sent som i går. Teksten til beslutningsforslaget er ikke særlig højtflyvende, og den flyver i øvrigt i den forkerte retning. Hvad er det, vi i virkeligheden drøfter? I teorien er det egne indtægter, men i praksis drejer det sig om nationale bidrag. Tillad mig, at jeg siger til Dem, at dette er et kunstigt problem, som er blevet skabt af politikerne i medlemsstaterne selv, men som mangler et objektivt grundlag, og som er dybt antieuropæisk. Juridisk set savner det ethvert grundlag.
Det har i mange år stået i traktaten, at det europæiske budget fuldt og helt skal finansieres af egne indtægter, uden at det udelukker andre mulige indtægter, og i 1992 ophævede Traktaten om den Europæiske Union, som Rådet underskrev i Maastricht, og som blev ratificeret af alle de nationale parlamenter - inklusive de lande, som er tiltrådt efterfølgende - artikel 200, som var den, der omhandlede nationale bidrag og dets to fordelingsnøgler. Af valgmæssige og demagogiske årsager er spørgsmålet bragt op igen. De forurettede sammenligninger mellem landene, budgetsaldiene, checkene, udtalelser som »I want my money back «, er med til at svække projektet med den politiske opbygning af det nye Europa.
Man taler om at få mere Europa, men man vil også formindske det, og hele denne diskussion fører til en renationalisering af budgettet - og jeg tænker ikke på samfinansieringen, men på den generelle indfaldsvinkel i den betænkning, der er udgået fra Budgetudvalget.
Efter min mening rammer forslaget helt ved siden af. Det er ikke i stand til at løsrive sig fra den perverse logik om nationale bidrag og hæve diskussionen til et højere plan. Efter mit skøn opfylder den ikke sin opgave med at vise Rådet, hvad der burde være målet på mellemlangt sigt.
Mine damer og herrer, hvordan kan man huske, at det er indbyggerne, som betaler skatterne, og ikke medlemsstaterne? Det største problem med ligheden er ikke, om Tyskland eller Det Forenede Kongerige bidrager forholdsmæssigt retfærdigt, men om hvorvidt to indbyggere, som har samme indtægtsniveau, bidrager helt forskelligt afhængig af, om de bor i det ene eller andet land. Der kan derfor ske det, at en arbejdsløs fra Brandenburg finansierer de andalusiske godsejere.
Vores forpligtelse til lighed er altså, at alle indbyggerne i Den Europæiske Union bidrager til budgettet, dette sølle budget, som udgør omtrent 1, 1 % af BNP, i forhold til deres indkomst. Det er den første uretfærdighed, der skal løses. Man burde altså have som mål at få indført en enkel og proportional europæisk indkomstskat. Hvad gør forslaget? Det koncentrerer sig om nationale saldi, som fører til rivalisering, og som mindsker solidariteten, og som om det ikke var nok, så foreslår man en samfinansiering af den fælles landbrugspolitik, hvilket denne plenarforsamling forkastede i november sidste år, og som allerede er blevet opgivet endog af den regering, som foreslog det til Rådet.
Mit forslag, hr. formand, er måske utopisk ligesom Spinellis, men det forslag, der er indeholdt i betænkningen, er anakronisk. Det kommer 25 år for sent.

Christodoulou
Hr. formand, spørgsmålet om systemet med egne indtægter er et af de mest komplicerede, ikke kun for øjeblikket, men altid, for der kræves enstemmighed for at revidere det, og især fordi en forbedring af svaghederne gennem en ændring af den gældende beslutning om egne indtægter ville føre til andre svagheder og højst sandsynligt skabe nye reaktioner.
Selv Europa-Kommissionen accepterer, at svaghederne i systemet ikke er grund nok til en hasteændring af beslutningen om egne indtægter, og begrænser sig til at fremlægge alternative løsninger på, hvordan man kan løse problemet med finansielle uligheder, som de er blevet fremsat af visse medlemsstater. Betænkningen af Haug går ikke videre, da de foranstaltninger, som den foreslår på kort sigt, udelukkende angår opnåelsen af det egentlige mål, nemlig en formindskelse af de forskelle, hvormed de forskellige lande deltager i finansieringen, mens den på mellemlangt og langt sigt kommer med generelle forslag. Fru Haug har forsøgt at få de forskellige anskuelser til at smelte sammen, men desværre står de stadigt langt fra hinanden. Vi har desuden koncentreret hele vores opmærksomhed på spørgsmålet om medfinansiering af tilskuddene til landbruget, så vi har glemt mange andre spørgsmål, som vi kunne have behandlet, og som uheldigvis nu er kommet i anden række.
Den løsning, som betænkningen foreslår, nemlig en delvis medfinansiering af den fælles landbrugspolitik - skønt påstande om det modsatte - fører altså i praksis til en delvis renationalisering af den fælles landbrugspolitik og berører således en virkelig basal fællesskabspolitik ud over de modifikationer, som denne politik vil udgøre inden for rammerne af Agenda 2000 på grund af den planlagte udvidelse af landene i Central- og Østeuropa, men også på grund af de forpligtelser, som EU har påtaget sig inden for rammerne af GATT, noget vi på en vis måde ser bort fra.
Indholdet i denne ordning står i øvrigt i modsætning til den filosofi, som man kunne forvente ville være fremherskende i en union, hvor realiseringen af ØMU'en naturligt ville anspore til at stræbe efter en endnu større fælleskabsfølelse, og ikke føre til en vedtagelse af korrektionsbegrebet af de finansielle uligheder, som opstår af dens funktion og anvendelsen af dens politikker, der er fastlagt for mange år siden. Spørgsmålet om rene finansielle saldi er altså et spørgsmål om tilbageskridt og bør forkastes af Europa-Parlamentet. Ligeledes bør Parlamentet også forkaste ethvert forsøg på indirekte eller direkte medfinansiering af den fælles landbrugspolitik. Enhver forbedring af medlemsstaternes indtjening må ikke være baseret på et indtægtstab i andre medlemsstater og må altså ikke have karakter af korrektion. Den bør tværtimod være kreativ, altså være et resultat af medvirken i allerede eksisterende eller nyskabte politikker.
Hr. formand, det ville være sørgeligt, om den finansielle regnskabsførings logistik var fremherskende, især i en periode hvor borgerne i Europa har deres opmærksomhed rettet mod Europa-Parlamentet i forbindelse med de forestående EU-valg, så vi på den måde skaber indtryk af, at vi sælger ud af EU's mangeårige politikker og landvindinger og Unionens store historie og store betydning for emner, som i virkeligheden er måder at gribe regnskaberne an på.

Virrankoski
Hr. formand, betænkningen om EU's ordning for egne indtægter af fru Haug er særdeles aktuel og nødvendig. Den rammer sagens kerne, for forhandlingerne om Agenda 2000 er i en afgørende fase. Derfor vil jeg takke fru Haug for en god betænkning.
Det vigtigste forslag i betænkningen drejer sig ikke om EU's indtægter, men udgifter. Forslaget indebærer, at medlemsstaterne skal betale halvdelen af udgifterne til den fælles landbrugspolitik. Forslaget er radikalt. Forslaget vil have en meget stor betydning for EU-budgettet, som bliver reduceret med ca. EUR 18 milliarder eller på størrelse med omkostningerne til udvidelsen mod øst. Forslaget løser altså det truende finansieringsproblem for udvidelsen mod øst. Fællesfinansieringen af landbruget har en enorm virkning på nettobidragene. Groft vurderet reduceres Tysklands nettobidragsandel med ca. EUR 1, 3 milliarder pr. år, og Nederlandenes med ca. EUR 450 millioner, mens Spaniens, Grækenlands og Frankrigs bidragsandele vokser med EUR 1 milliard.
Forslaget har også store principielle virkninger. Hvis udgangspunktet er, at forbrugerne drager nytte af EU's nedsatte landbrugsstøtte i form af nedsatte fødevarepriser, er det så rigtigt, at en del af de producerende lande skal betale mere? Er det ikke mere retfærdigt, at alle profitmodtagerne betaler? Fra landmandens side drejer det også om, om det nye system er lige så sikkert som det nuværende. Grundspørgsmålet er, om den fælles landbrugspolitik kan bevares under det faste europæiske greb, hvor i hvert fald støtteniveauerne er stabile, og hvor de nationale støtteordninger ikke forvrænger fællesmarkedet.
Betænkningen af Haug er et vigtigt bidrag til forhandlingerne om Agenda 2000 og de videre forberedelser i den næste programperiode.

Seppänen
Hr. formand, ærede kommissær, jeg har i forbindelse med forhandlingerne lagt mærke til, at de lande, som er nettomodtagere, ikke har lyst til at tale om nettoydere og nettomodtagere, mens de lande, som er nettoydere, netop vil tale om den sag. Det drejer sig om finansieringen af EU's udvidelse. Nu kæmper vi om, hvem der skal betale den. På den baggrund fremlægger jeg mine synspunkter, som set fra min og vores standpunkt er vigtige:
Slutsummen på EU's budget bør ikke forhøjes ud over de 1, 27 %. EU bør ikke have mulighed for at beskatte borgerne eller opkræve skatter i selvstændige medlemsstater, men midlerne skal opkræves af medlemsstaterne. Det bedste grundlag for medlemsbidraget er bruttonationalproduktet. Jeg ser det ikke som umuligt at øge landbrugets egenfinansiering. Det fordeler bare EU's indtægter og udgifter på en ny måde, men nogen principiel modstand bør denne sag ikke have.

Blot
Hr. formand, denne betænkning giver os lejlighed til at tage vigtige principspørgsmål op vedrørende finansieringen af Den Europæiske Union. Systemet med skatteindtægter, EU's såkaldte egne indtægter, sådan som det fungerer i dag, forekommer os at være farligt for skatteyderne, ligesom udviklingen i budgetindtægterne for øvrigt har vist det de seneste år.
Undersøgelser af forskellige parlamentariske forsamlingers økonomiske rationalitet som f.eks. de undersøgelser professor og nobelprismodtager Buchanan har foretaget, har rigtignok vist, at disse forsamlinger altid har interesse i skattestigninger, som fordeles på alle skatteyderne, hvorimod udgifterne kan individualiseres og gavner en bestemt politisk kreds. På grund af denne form for rationalitet godskrives enhver europæisk folkevalgt den velgerning ved udgifterne, han kan gøre i sin valgkreds, og han belastes ikke for den skattebyrde, der for øvrigt pålægges af de nationale myndigheder.
Hvad angår selve det bureaukratiske apparat, hvor størstedelen hører under den fungerende Kommissionen, er der en indlysende interesse i, at beskatningssystemet skal vokse. Talrige undersøgelser har vist, at når borgerne selv ved en folkeafstemning stemmer om skatterne, som det f.eks. er tilfældet i Schweiz og i visse stater i USA, stemmer de slet ikke som parlamentarikerne eller bureaukraterne ønsker. Det er utroligt afslørende. Sådanne folkeafstemninger kan imidlertid selvfølgelig kun foregå nationalt eller lokalt, og det er svært at forestille sig en folkeafstemning af et omfang som Den Europæiske Union.
Følgelig forekommer det hensigtsmæssigt, hvis man vil undgå en ukontrolleret udvikling af skatten, at Unionen finansieres af bidrag fra medlemsstaterne, der er fastsat enstemmigt og anvendes på basis af princippet om »en rimelig modydelse« for at forhindre en ukontrolleret stigning. Beskyttelsen af skatteyderne medfører således, at betænkningen af Haug må forkastes. Jeg vil til sidst minde om, at beskyttelsen af skatteyderne er kernen i beskyttelsen af nationernes frihed.

Tomlinson
Hr. formand, fru Haugs betænkning udgør en betydelig indsats med at samle mange forskellige meninger under ét. Det vil jeg gerne lykønske hende med. Men hun efterlod mig i et alvorligt, fysiologisk dilemma med hensyn til, hvordan jeg kunne klappe af hende med denne ene hånd, samtidig med at jeg gestikulerede vredt mod hende med den anden. Store dele af hendes betænkning fortjener klapsalver, men hun begik til en vis grad fejl, da hun forsøgte at blande sig i beslutninger, der var truffet i Fontainebleau, og som blev indføjet i beslutningen om de egne indtægter, en beslutning, der kræver enstemmighed for at ændre den. Jeg taler på vegne af de britiske Labour-medlemmer i Europa-Parlamentet, når det gælder dette væsentlige område af dissens.
Den britiske rabat kom i stand på grund af det ulige forhold mellem vores nettobidrag til og vores indtægter fra fællesskabsbudgettet. Dette ulige forhold er der stadig, og de omstændigheder, der gjorde sig gældende i Fontainebleau, har ikke ændret sig til det bedre. De er om noget blevet værre i årenes løb. I stedet for at true den britiske rabat burde vi koncentrere vores anstrengelser om at mindske nødvendigheden af, at Det Forenede Kongerige har en sådan rabat. Det betyder en kombination af alle fire ting, nemlig en reform af landbrugsudgifterne og store nedskæringer af landbrugsudgifterne, en medfinansering oven i denne reform, en revurdering af de samhørighedsfondslande, der har kvalificeret sig til at deltage i den fælles valuta, og derfor en undersøgelse om deres ret til at være med ledsaget af et loft over budgettet og en stram budgetpolitik.
Samtidig med, at jeg i stærke vendinger bifalder Haug-betænkningen, står de britiske Labour-medlemmer af Europa-Parlamentet derfor fast bag de bestræbelser, der er gjort af skiftende britiske premierministre, og herunder Tony Blair, med at gøre deres berettigede krav om budgetmæssig retfærdighed og lighed gældende.

McCartin
Hr. formand, jeg mener virkelig, at dette er stor ståhej for meget lidt. Vi har brugt de sidste 3-4 år med at tale om at skære ned på udgifterne på europæisk niveau, om at fastfryse budgettet og bevare det nuværende udgiftsniveau. For nærværende bruger vi 1, 11 % af Fællesskabets BNP, og vi har skrevet et stort bind om hele spørgsmålet om, hvordan vi inkasserer disse penge. Personligt mener jeg, at egne indtægter er det, vi end måtte beslutte, at de skal være. Hvad den europæiske lovgivning måtte sige, at de egne indtægter er for noget, det er de egne indtægter. Selvom vi bad de regionale råd eller nationale regeringer om at inkassere dem og give dem videre til os, ville det ikke forhindre dem i at være egne indtægter. Så jeg mener, at vi gør for stor ståhej omkring dette spørgsmål.
Det andet punkt er spørgsmålet om rimelig modydelse. Måske har jeg uret, når jeg fortæller folk, at da Den Europæiske Union blev grundlagt, var der en fælles landbrugspolitik, ikke fordi det var absolut sund fornuft, at vi valgte denne særlige industri og gjorde den fælles, men fordi det var anerkendt, at det indre marked ville give store fordele til et dygtigt, industrialiseret land som Tyskland, og franskmændene krævede som en tilsvarende fordel at få den fælles landbrugspolitik. Så vi anerkendte, at der var fordele at hente fra det indre marked i Den Europæiske Union ud over blot det beløb, som folk fik fra budgettet.
Det er blevet bekræftet, fordi vi ikke blot kan vurdere fordelene af Den Europæiske Union på basis af, hvordan betalingsbalancen i det europæiske budget udregnes. For nærværende har Tyskland et enormt overskud på sin handelsbalance med resten af Unionen - noget i retning af 25 milliarder. Det er godt nok! Jeg misunder ikke tyskerne dette, for det fik de ud af det indre marked på grund af deres effektivitet og hårde arbejde. Hollænderne har et endnu større overskud - noget i retning af 35 milliarder. Noget af dette kan være Rotterdam-faktoren, men selvom dette måtte være tilfældet, giver det stadig en gevinst, der ikke ville have været dér, og som ikke ville have kunnet tilflyde den nederlandske økonomi, hvis der ikke var noget indre marked. Så det indre marked giver fordele for hollænderne og tyskerne. Irland tjener på det, for det har overskud på dets handel med resten af Fællesskabet, altså med undtagelse af deres handel med briterne. Vi er også nettomodtagere og har den bedste af alle verdener. Så jeg er ikke for en hurtig forandring! Alvorlig talt går vi alt for langt, og kravet om nationale bidrag til den fælles landbrugspolitik er ikke noget fornuftigt forslag. Der er helt bestemt tale om renationalisering.

Theonas
Hr. formand, i det ene minut, jeg har til min rådighed, vil jeg gerne komme med tre korte bemærkninger:
For det første må man spørge om det samlede budgetindtægtsniveau svarer til Unionens nuværende behov? Efter min mening svarer det ikke hertil. Betænkningen nævner intet herom.
For det andet må man spørge, om der ikke her er tale om fordrejning af virkeligheden: Mens vi taler om et system med egne indtægter, det vil sige om et system til at samle indtægter til budgettet, beskæftiger betænkningen sig faktisk kun med udgiftssiden. Den vil formindske udgifterne til den fælles landbrugspolitik og omdanne Budgetudvalget til et Landbrugsudvalg, den foreslår at omstrukturere landbrugspolitikken, og endelig kræver den sågar national finansiering af denne landbrugspolitik. Fra 70 % af budgettet er den fælles landbrugspolitik faldet til 45 %. Hvor ønsker vi, at den skal ende? Hvor ønsker De, at den skal ende? Lad os huske på, at uden fælles landbrugspolitik ville der ikke findes nogen Europæisk Union i dag.
Min tredje og sidste bemærkning er: Talen om rene medbidragsydere må standse nu. Vi må se i øjnene, at bidragsyderne skal bedømmes ud fra det samlede indre marked og ikke kun ud fra fællesskabets budget.

Lukas
Hr. formand, denne betænkning er et beundringsværdigt og meget velformuleret forsøg på - som en skiløber ville sige - at løbe slalom mellem modsat rettede store interesser. Men der mangler en klar retningsangivelse. For at kunne udarbejde den burde betænkningen egentlig henvises til fornyet udvalgsbehandling. I denne diskussion understreges kravet om økonomisk og socialt sammenhold og solidaritet med rette gang på gang. Solidaritet betyder dog også, at alle stater går 100 % ind for bekæmpelsen af ødselhed, korruption og dårlig ledelse. Netop ved opkrævningen af indtægterne opstår der nemlig store tab i medlemslandene på grund af uregelmæssighed og svindel. Målet med den fremtidige udformning af ordningen for egne indtægter må ikke kun være at gøre indtægtsordningen mere gennemskuelig, enkel og rationel, målet skal også være at mindske belastningen af de europæiske skatteydere som helhed.
I den forbindelse burde centralbankernes eventuelle overskud fra den europæiske ordning f.eks. ikke vandre til Fællesskabets budget som foreslået, men derimod strømme til medlemslandenes budget.

Bösch
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren mange gange for det, hun har ydet på foranledning af Budgetudvalget og Europa-Parlamentet. Kære kolleger, jeg har i dag fået følelsen af, at fru Haug måske har udarbejdet denne betænkning til sin egen store fornøjelse. Vi burde alle vide, at hun har påtaget sig et sisyfosarbejde her, og jeg mener, at hun har udført det beundringsværdigt og fantastisk. Vi kommer hver især fra et medlemsland, og vi har i dag virkelig oplevet, at hver især kommer fra et medlemsland med særlige interesser. Det har diskussionen jo tydeligt vist.
Fru Haug har forsøgt, sådan læser jeg betænkningen, at foreslå foranstaltninger på kort og mellemlangt sigt. Dertil hører spørgsmålet om den britiske rabat, dertil hører selvfølgelig også diskussionen om samfinansiering i landbruget, og til de af mine kolleger, der påstår, at det drejer sig om en renationalisering af landbruget - det siger man af og til, hvis man ikke ved bedre, det er blevet debatteret indgående - vil jeg gerne sige, at vi selvfølgelig skal komme ind på sådanne ting her.
Men fru Haug har også åbnet vejen for det, vi i sidste ende har brug for på indtægtssiden, nemlig europæiske indtægter i form af europæiske afgifter. Først da vil vi slippe for den uendelige debat - hvem er den største nettoyder, hvem er den største nettomodtager, det er jo tydeligvis det, det hele handler om for øjeblikket. Fordi denne betænkning er tilsvarende logisk og godt opbygget, og fordi den er kommet meget tæt på de retningslinjer, vi har angivet, nemlig at Parlamentet skal formulere og dokumentere en holdning, før der træffes beslutninger i Rådet, vil jeg gerne opfordre alle til at støtte denne betænkning.
Det bliver ikke den sidste betænkning fra Budgetudvalget, der giver os problemer. Hvis vi tænker på det finansielle overslag, vil interesserne måske igen være anderledes end i dag, men vi bør sørge for, at vi som Europa-Parlament bevarer vores handledygtighed, hvad angår budgettet. Det gør vi i hvert fald med denne betænkning, derfor bør vi også støtte betænkningen på torsdag.

Liikanen
Hr. formand, med Haug-betænkningen understreger Europa-Parlamentet atter en gang dets politiske engagement i spørgsmålet om Fællesskabets egne indtægter. Selvom antallet af parlamentsmedlemmer, der til stede her i dag, ikke er særlig stort, må jeg sige, at spørgsmålet stadig er meget politisk relevant i alle medlemsstater nu, hvor vi forbereder os til topmødet i Berlin.
Ligesom dens forgængere, og navnlig den berømte Langes-betænkning fra 1994, kombinerer Haug-betænkningen kortsigtet realisme og langsigtet vision. Det glæder mig at se, at Europa-Parlamentet er stødt på de samme problemer, som Kommissionen gjorde, da vi skulle udarbejde vores rapport. Jeg lykønsker fru Haug med denne afbalancerede kombination af disse spørgsmål: kortsigtet realisme og langsigtet vision.
Haug-betænkningen og Kommissionens rapport om, hvordan ordningen for egne indtægter fungerer, som blev offentliggjort i oktober sidste år, er på bølgelængde i mange spørgsmål. Begge er f.eks. enige i, at den nuværende ordning har leveret tilstrækkelige indtægter til at finansiere fællesskabsudgifterne, men også at den mangler gennemsigtighed, forståelighed og finansiel autonomi. Begge finder, at begrebet juste retour ikke giver noget karakteristisk billede af forholdet mellem EU og medlemsstaterne, og at det i mange henseender er vildledende. Begge bemærker, at momsindtægterne giver en række problemer i relation til gennemsigtighed og kompleksitet såvel som til muligheden for at erstatte momsindtægterne med BNI-indtægter. Det er der blevet talt meget om i den nuværende diskussion med medlemslandene. Både Parlamentets betænkning og Kommissionens rapport anerkender de traditionelle indtægters mindskede betydning, idet det er nødvendigt at tage hensyn til costbenefitaspekterne i forbindelse med deres inddrivelse.
Endelig vil det, hvis BNI-indtægternes vægt øges - hvilket kan vise sig at være muligt inden for de næste få uger - blive endnu mere nødvendigt at anvende de seneste og mest troværdige BNI-skøn, der tager højde for alle undergrundsøkonomiske aspekter.
Med hensyn til konkrete, nye egne indtægter varierer holdningerne betragteligt. Disse variationer er også kommet til udtryk i Europa-Parlamentet. Som følge af den tunge beslutningstagningsprocedure på området vil det blive nødvendigt at nå frem til større enighed, hvis et initiativ skal have noget håb for at kunne komme igennem. Intellektuelt set er det meget interessant, men politisk set er der ikke særlig mange realistiske valgmuligheder i dag.
Her er timingen vigtig. Den vellykkede lancering af euroen og de vanskelige forhandlinger omkring harmoniseringen af visse afgifter i Europa kunne blive forhalet, hvis der skabes en alt for tæt forbindelse til spørgsmålet om potentielle egne indtægter for Fællesskabet. Jeg er fuldt ud enig i, at spørgsmålet om finansiering af Unionen må ses som en integreret del af Unionens integrationsproces, og at den bør bevæge sig fremad i takt med den. Jeg vil endnu en gang lykønske ordføreren med hendes fremragende arbejde.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Liikanen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

Transportabelt trykbærende udstyr
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0094/99) fra Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning (KOM(96)0674 - C4-0068/97-97/0011(SYN)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om transportabelt trykbærende udstyr (Ordfører: Camisón Asensio).

Camisón Asensio
Hr. formand, som vi har sagt ved tidligere lejligheder, hvor vi har drøftet dette spørgsmål - der jo er vældig teknisk - har det foreliggende forslag til direktiv primært haft til formål at afhjælpe de to mest iøjnefaldende mangler ved lovgivningen vedrørende fremstilling, transport, markedsføring, anvendelse og vedligeholdelse af alt transportabelt, trykbærende udstyr, som har virket forstyrrende for en normal udfoldelse, og det er den manglende sikkerhed og den frie bevægelighed i det indre marked. Det drejede sig altså om at opfylde disse to grundlæggende målsætninger, som jeg oprigtigt tror er ved at blive opnået. Under alle omstændigheder - og det betyder sikkerhed i fremtiden - er forslaget til direktiv åbent, eftersom man har medtaget genoprettelsesproceduren for mulige kommende udvidelser, et spørgsmål som ligeledes kan løses med potentielle ændringer af ADR- og RID-aftalerne.
I overensstemmelse med denne fælles holdning, der er vedtaget af Rådet, har man sikret en model med gensidig anerkendelse af inspektionerne i henhold til kriterier, som tager hensyn til erfaringen og til en tilstrækkelig grad af uafhængighed hos de organer, der varetager sådanne opgaver, så det sikres, at de er operative og troværdige. Dette Parlament havde fremsat en række ændringsforslag, som Kommissionen i stor udstrækning har accepteret, og Rådet har i al væsentlighed medtaget den fælles holdning. Blandt ændringsforslagene er der et ændringsforslag, som lader ordene »som kan genpåfyldes« udgå fra den oprindelige tekst, således som det også er blevet foreslået af Det Økonomiske og Sociale Udvalg, samt et ændringsforslag om begrænsning af inspektionsorganerne til kun at omfatte de to mest uafhængige typer. I en version af direktivet står der kun »bemyndigede organer« - dem der blev kaldt type A - og »godkendte organer«, som blev kaldt type B. Type C, som ikke var tilstrækkelig uafhængig, er blevet taget ud af teksten i henhold til Parlamentets ønske ved førstebehandlingen og i overensstemmelse med vores korresponderende betænkning, som blev vedtaget i Transportudvalget.
Nu er der sket en eksplicit udeladelse fra dette direktivs anvendelsesområde af det transportable trykbærende udstyr, som kun anvendes ved transport af varer mellem Fællesskabet og tredjelande. Det bør man acceptere, for det er i overensstemmelse med de gældende internationale aftaler, selvom vi gør opmærksom på den objektive vanskelighed ved at skulle skelne sikkert mellem, hvilket udstyr der bruges til den type transport. Man bør også efter vores mening acceptere muligheden for, at medlemsstaterne tillader, at typeoverensstemmelsesvurderingen for seriefremstilling bliver udført af et godkendt organ - og som derfor på en vis måde er tilknyttet virksomheden - uden den fællesskabsmærkning, der er omhandlet i direktivet. Men det ville være på sin plads, at de inspektionsorganer, der er bemyndigede i henhold til vores ændringsforslag, sikres en ret til kontrol.
Det foreslås også, at der gives mulighed for en overgangsperiode. Vi finder også, at det er acceptabelt, dog såfremt der ikke tillades udsættelser.
Derudover er der også mindre betydningsfulde ændringer. Nogle har endda kun med sproglige og formelle forhold at gøre.
I hovedtræk er vores indstilling til den fælles holdning positiv, og vi finder ydermere, at nogle af de derved fremkomne ændringer er positive. Jeg synes dog, at det er nødvendigt igen at understrege behovet for at forbedre visse forhold, når man tager i betragtning, at virkningen og kvaliteten af lovgivningen inden for dette følsomme område ikke kan være foruden regler, som skal være gennemsigtige og i overensstemmelse med retten inden for hele EU, og i denne forstand er vores ændringsforslag aktuelle.
Sammenfattende vil jeg gerne sige, at under alle omstændigheder ligger det afgørende spørgsmål ved det forslag, der drøftes, i det store dilemma om inspektionsorganernes erfaring og uafhængighed - det er her, den store diskussion er. Over for et sådant dilemma er den bedste løsning at opnå en fornuftig balance mellem disse to holdninger, såvel som en styrkelse af de officielle overensstemmelsesvurderinger af de forskellige funktionsmåder. Vi tror oprigtigt talt, at man med denne fælles holdning og vores ændringsforslag vil opnå en fornuftig balance, hvorfor vi anmoder om, at man stemmer for denne fælles holdning, der er vedtaget enstemmigt i Transportudvalget.

Aparicio Sánchez
Hr. formand, for et år siden udførte hr. Camisón et fremragende arbejde, og det gav dette Parlament udtryk for ved førstebehandlingen af dette belejlige direktivforslag. Hans vision, som gør det muligt at forbedre sikkerheden, samtidig med at man forbedrer betingelserne for den frie bevægelighed inden for fabrikation, anvendelse og europæisk transport af trykbærende udstyr, er fastholdt ved denne andenbehandling. Den Socialdemokratiske Gruppe støtter Transportudvalgets kriterier, som var ordførerens oprindelige kriterier, og den vil derfor stemme for de små, men vigtige ændringsforslag, som er indeholdt i denne betænkning, og som ordføreren har resumeret.
Oprettelsen af et fælles økonomisk område, som baserer sig på et fælles marked, bliver ved med hele tiden at være et mål i Rom-traktaten, som det er nødvendigt løbende at forbedre. At få fjernet de tekniske vanskeligheder for handlen med industriprodukter fra dette område er altså en stadig forpligtelse for dette Parlament og for Kommissionen, såfremt denne fjernelse af vanskelighederne er forenelig med et højt sikkerhedsniveau. Begge ting bliver opfyldt med denne betænkning. Jeg forstår for resten stadig ikke, hvorfor Rådet modsætter sig at foretage en harmonisering mellem medlemsstaterne og gøre de køretidsbegrænsninger, der gælder for kørsel med lastede lastbiler på de europæiske motorveje i weekenden, gennemsigtige, selvom vi heldigvis kun har tre måneder tilbage af det tyske formandskab, hvorefter det må formodes, at denne harmonisering også bliver opnået.
Vi lykønsker hr. Camisón med hans arbejde under første- og andenbehandlingen, og vi lykønsker ligeledes Kommissionen med dens fremragende initiativ, og fordi den har taget så venligt imod ændringsforslagene fra dette Parlament.

Kinnock, Neil
Jeg vil gerne indlede med at takke Udvalget om Transport og Turisme og navnlig hr. Camisón Asensio for den tid og produktive indsats, han har lagt i dette spørgsmål - ikke kun denne gang, men i hele den periode, han har beskæftiget sig med dette forslag - det vil sige de sidste 18 måneder eller mere. Resultatet af hans indsats har ført til en forbedring af Kommissionens forslag. Det har vi anerkendt på den mest praktiske måde ved at acceptere et betragteligt antal af hans ændringsforslag ved førstebehandling. Synet af hr. Jarzembowski desorienterer mig altid. Et så smukt syn på denne tid af natten!
Kommissionens holdning, der omfatter alle de ændringsforslag, der er godkendt af Kommissionen - den fælles holdning - vil øge sikkerheden omkring transportabelt trykbærende udstyr såsom gasbeholdere eller -tanke, muliggøre deres frie omsætning og anvendelse og opfylde disse formål gennem bestemmelser om bl.a. overensstemmelsesvurdering af nyt udstyr, fornyet vurdering af overensstemmelsen af eksisterende udstyr, periodisk testning og relevant fællesskabsmærkning.
Lad mig komme med nogle bemærkninger til ændringsforslagene til den fælles holdning, der er at finde i den betænkning, vi drøfter her i aften. For det første kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 2, eftersom det indfører en obligatorisk underrettelse af Kommissionen i tilfælde af unødig mærkning.
Men vi kan ikke acceptere ændringsforslag 1. Grunden hertil er, at en fornyet typeoverensstemmelsesvurdering af en eksisterende beholder af et godkendt organ kun er en mulighed i henhold til forslaget. Parlamentet vil vide, at de medlemsstater, der vil gøre brug af denne bestemmelse, er dem, der allerede har masser af erfaringer med godkendte organer. De vil kun bemyndige nogle konkrete godkendte organer til at foretage nyvurderingsaktiviteterne. Under disse omstændigheder og i betragtning af, at et bemyndiget organ vil have foretaget sådanne fornyede typeoverensstemmelsesvurderinger tidligere, vil det ikke være nødvendigt med uanmeldte kontrolbesøg fra et bemyndiget organ.
Jeg vil gerne rose tolkene for den måde, hvorpå de fulgte den passage, som jeg lige har læst højt.
Eftersom ændringsforslag 4 følger af ændringsforslag 1, er heller ikke det acceptabelt. Kommissionen kan heller ikke acceptere ændringsforslag 3 af den enkle og formelle grund - som jeg ved, at ordførerne vil forstå - at aflæggelsen af beretninger til Rådet og Europa-Parlamentet om tilpasninger til de tekniske fremskridt er fastsat i Kommissionens direktiver, der er offentliggjort i EF-Tidende.
Jeg håber, at de ærede medlemmer vil acceptere, at Kommissionens grunde til ikke at acceptere disse få ændringsforslag udelukkende skyldes praktiske og proceduremæssige betragtninger og ikke er udtryk for principielle indvendinger.
Jeg vil gerne takke ordføreren og hans kolleger for deres meget konstruktive tilgang samt ønske dette nyttige stykke lovgivning held og lykke på vejen.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Kinnock.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Havne og intermodale terminaler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0074/99) af Piecyk for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om ændring af beslutning nr. 1692/96/EF for så vidt angår søhavne, flod- og kanalhavne og intermodale terminaler samt projekt nr. 8 i bilag III (KOM(97)0681 - C4-0151/98-97/0358(COD)).

Piecyk
Hr. formand, måske får jeg ikke brug for mine syv minutter. Man kan jo også gøre det noget kortere. Vi trafikpolitikere forsøger altid at være præcise, uden at det udarter sig.
Da vi påbegyndte arbejdet med de transeuropæiske transportnet i 1994, stod det jo klart fra starten, at de transeuropæiske transportnet ikke bliver en enkeltstående, eruptiv akt, en beslutning, og at den så ganske enkelt foreligger i den form. Det stod derimod klart, at vi får en proces, der vil vare i mange år, og som skal kontrolleres regelmæssigt. Derfor lyder titlen på Rådets og Parlamentets beslutning fra 1996 jo logisk nok også »Retningslinjer for etablering af et transeuropæisk transportnet«. Rådet og Parlamentet blev ikke enige om den - som vi sagde dengang som Parlament - nødvendige optagelse af havne i de transeuropæiske transportnet i forligsproceduren. Efter min mening er det også indlysende selv for relativt beskedent tænkende personer, at et trafiknet uden forbindelsespunkter i sidste ende kun er en torso, men der er jo heller ingen, der har påstået, at der kun sidder beskedent tænkende personer i Rådet. Det ville jeg slet ikke vove at gøre her.
Kommissionen - De, hr. kommissær - afgav så en erklæring i forligsproceduren om, at der snarest ville komme et forslag om søhavne på bordet. Snarest har dog varet lidt længere, end vi normalt definerer det. Men det har efter min mening mundet ud i det meget fornuftige forslag, at søhavne, flod- og kanalhavne og intermodale terminaler sammenfattes i ét forslag. Fornuftigt, fordi alle tre jo, når det kommer til stykket, udgør trafikale forbindelsespunkter, og som sådanne udgør de en forudsætning for at kunne veksle mellem de forskellige transportformer. Dertil kommer, at søhavne og forbindelsespunkter på de indre vandveje påvirker hinanden og er vigtige og afgørende for udviklingen i den intermodale transport.
Det er markedet, der har den afgørende betydning for udviklingen inden for søhavnene. Det antaster vi heller ikke, og det bør derfor heller ikke medføre konkurrenceforvridninger i forbindelse med europæiske kriterier for søhavne, når vi opstiller kriterierne. Kun ved volumenkriteriet forekommer de 1, 5 millioner t omladning pr. år for et europæisk net mig ved Gud at være mere passende end kun en million, sådan som Kommissionen foreslår. Helt uforståelig bliver Kommissionens holdning imidlertid i forbindelse med specifikationerne for søhavne. Her tales der fint nok meget længe om havnenes infrastruktur, men til sidst i Kommissionens forslag står der, at projekter vedrørende infrastrukturen ikke er støtteberettigede. Det anser vi, det anser jeg for fuldstændig forkert. Vi fastholder vores gamle linje. Vi ønsker, at havnenes infrastruktur principielt anerkendes som støtteberettiget, men ikke suprastrukturen, som er en anden sag.
For at der ikke skal være tvivl om, hvad der menes med infrastruktur, foreslår min betænkning en grundlæggende definition af infrastruktur. Vi har jo alle en eller anden fantasiforestilling om, hvad der kan modtage støtte. For at disse forestillinger kan holde sig inden for visse grænser, skal der imidlertid også medtages en grundlæggende definition af infrastrukturen i de fremtidige net.
Hvad angår flod- og kanalhavnene, er situationen noget anderledes. Selvfølgelig skal flod- og kanalhavne, sådan som Kommissionen foreslår, udstyres med omladningsanlæg til den intermodale transport. Det er et kriterium. Men de flod- og kanalhavne, der kun omlader tungt gods, bør kunne dokumentere mindst 500.000 t fragt. Dette kriterium indfører vi som transportudvalg i betænkningen.
Jeg vil gerne komme ind på to andre punkter. Kommissionen vil jo også gerne optage hurtigruterne pr. jernbane i de transeuropæiske transportnet. Nu har Parlamentet jo altid støttet Kommissionen og også Dem personligt i sager vedørende hurtigruter, hr. kommissær. Vi mener, det er nødvendigt, for at vi kan overføre mere fragt fra vej- til jernbanetransport. Det bliver vi også ved med at støtte. Dog er hurtigruterne set ud fra deres konstruktion en serviceindretning og ikke en infrastruktur. Derfor mener udvalget og jeg, at de set ud fra systematikken - ikke set ud fra selve sagen, hvad sagen angår, er vi fuldstændig enige - ikke hører hjemme i de transeuropæiske transportnet, netop fordi de ikke udgør en infrastruktur.
Så har vi det berømte projekt nr. 8 ud af de 14 så vigtige projekter fra topmødet i Essen. Herregud, disse projekter er blevet gennemgået tusinde gange og checket for at konstatere, om de var bygningsmodne! Christophersen-gruppen har gjort sig umage, og så skal det alligevel være anderledes! For Rådet er det med sikkerhed ikke noget ærefuldt diplom. Men jeg mener, at vi som Parlament sammen med Kommissionen bør lægge næstekærlighedens frakke over og sige ja, men med en præcisering, for strengt taget er projekt nr. 8 et projekt, der består af flere enkelte projekter. Det bør vi også vedtage sådan i morgen.
Jeg har kun tilbage at rette en tak for samarbejdet til vores kolleger i udvalget, også en tak til Kommissionens tjenestegrene, som vi også har samarbejdet med, og endelig en opfordring til Rådet til snart at finde ud af tingene og nå frem til en fælles holdning før afslutningen på valgperioden, så vi kan komme videre til efteråret.
Som et allersidste punkt vil jeg gerne sige, at Kommissionen ved revisionen af nettene jo principielt overvejer eventuelt at fremlægge en hvidbog. Det er efter vores mening forkert. Retningslinjernes artikel 21 siger, at der ved revisionen skal tages hensyn til Kommissionens forslag, og man skal netop ikke så at sige begynde at tænke grundlæggende nyt med en hvidbog. Derfor forventer vi af revisionen, når den da kommer, at der fremsættes gode, nye, reviderede forslag, men ikke, at alt igen starter helt forfra. Dertil har vi egentlig arbejdet for længe med nettene. Derfor er det hensigtsmæssigt, at dette forslag kommer på bordet nu. Jeg kan kun ønske kommissæren held og lykke med udarbejdelsen og håbe, at vi når frem til en fælles holdning i denne valgperiode.

Sindal
Hr. formand, tak til kollega Piecyk for en god betænkning og en beslutning, der er en efterladenskab fra vores beslutning om transeuropæiske netværk. Vi nåede ikke frem til, hvordan havne skulle indgå i masterplanen. Siden hen har vi påvist, at manglende effektivitet og højere omkostninger både i havne, der bruges i indenrigsskibsfarten, og i søhavne har været med til at begrænse søfarten. Rapporten om shortsea shipping påviste dette. Vi har behandlet grønbogen om havne, og vi er faktisk nået ganske langt i vores diskussion om havne.
Overalt i Europa har vi brug for udvikling. Nu peger vi i fællesskab på nogle prioriteter og på nogle havne. Det er vigtigt, at vi ikke kun ser på det funktionelle, men også på behovet for ensartede forhold, hvad angår bureaukratiet. Det er det, jeg vil nævne i dag. Der er en ting, der er meget generende for skibe, når de ankommer til havne, og det er uensartetheden i den måde, hvorpå de bliver modtaget, og i den måde, som havnene fungerer på. Så jeg appellerer til havnene i de medlemslande, der nu via det transeuropæiske netværks broderskab, om jeg så må sige, skal sikre en mere bæredygtig transport, at de lever op til den forpligtelse, det er at være med i transportkæden og i hele dens bureaukrati. En anden ting er, at udvælgelsen også bør ske ud fra strategiske overvejelser og ikke kun ud fra regionale og lokale hensyn. En havn kan meget vel have en stor lokal betydning, men den lever måske ikke op til tanken omkring et transeuropæisk netværk. Så man bør nok begrænse den lokale ekspansionslyst, når vi taler om udviklingen af transeuropæiske netværk.

Jarzembowski
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, tirsdag aften, det er tid til Udvalget om Transport og Turisme, så lad os igen give os i kast med arbejdet.
Jeg vil gerne takke ordføreren, hr. Piecyk, mange gange for hans betænkning. Han har på fremragende vis behandlet det, som vi allerede har været inde på i diskussionen om grønbogen om søhavne. Han har medtaget Parlamentets tanker i sin betænkning og bragt dem i overensstemmelse med hinanden: hvidbog og tillæg til de transeuropæiske transportnet. Det er en ret vigtig opgave, idet man på den måde ikke står med to forskellige retsakter og går forskellige veje. Det er efter min mening også et bevis på, hvor vigtigt det var, at vi var hårdnakkede i 1996 og ikke vedtog søhavnene, for vi har med betænkningen af Piecyk nu en langt mere præcis og klar definition af opgaverne til støtte og ikkestøtte af søhavne og flod-og kanalhavne. Det indrømmer jeg, hr. kommissær, og jeg vil også gerne takke Kommissionen for det nye forslag, som er bedre end den oprindelige tekst. For så vidt har vi bevæget os hen imod hinanden.
Det er efter min mening også vigtigt, at vi får et fornuftigt kort over europæiske søhavne, for borgerne har ikke forstået, at der fandtes et kort med lufthavne, med jernbanelinjer, med veje, men at havnene overhovedet ikke var med. Jeg er enig med hr. Piecyk i, at vi med optagelsen af søhavnene i kortene ikke siger, at der ikke er andre havne, der skal have en chance for at få europæisk betydning, de skal bare selv skabe den. Det er vel det afgørende.
Det er efter min mening især virkelig godt, at vi får en klar afgrænsning mellem havneinfrastruktur og havnesuprastruktur i Piecyk-betænkningen. En af vores centrale opgaver er og bliver at undgå konkurrenceforvridninger mellem søhavnene ved hjælp af national støtte eller støtte fra Samhøringhedsfonden, fra Strukturfonden. Til det formål har man brug for at vide helt klart, hvad der er havneinfrastruktur, og hvad der er havnesuprastruktur.
Jeg håber, at Kommissionen, hr. Kinnock, også følger os i forbindelse med præciseringen af projekt nr. 8. Rådet taler altid om projekterne fra Essen og Dublin, men vi har altid forstået det sådan, at det er en fælles beslutningstagning og ikke Rådets beslutning. Det handler jo om en liste over prioriterede sager, om projekter, og ikke om en liste over prioriterede almindelige forpligtelser. Desværre var nr. 8 en almindelig forpligtelse. Vi præciserede den på grund af Kommissionens saglige forslag - vi er parate til måske at nå frem til en fælles og mere stærk og klar præcisering i næste omgang. Det er dog vigtigt, at vi ved, hvad der prioriteres, og ikke begrænser os til almene uforpligtende sager.
Jeg er også enig med ordføreren, hr. Piecyk, i, at vi ikke skal have nogen hvidbog om de transeuropæiske transportnet, det betyder altid to år med diskussioner, og alle, der er her i salen, og alle, der sidder i Rådet, ved, hvad vi taler om. Vi har brug for en kort betænkning om erfaringerne og en klar revision. Det er vores opgave, og, hr. kommissær, den tjeneste bør De gøre os.

Wijsenbeek
Hr. formand, efter hr. Jarzembowski, der talte om tirsdag aften, transportaftenen, må jeg sige, at det er påfaldende i hvor høj grad, at vi, som transportfolk, befinder os i baggrunden. Kommissær Kinnock, hvis De beholder denne portefølje, og vi får indført medbestemmelsesretten, kan vi alle måske rykke lidt nærmere mod det politiske beslutningscentrum og opnå en mere indflydelsesrig stilling.
Efter dette vil jeg ønske hr. Piecyk tillykke og sige, at det er iøjnefaldene, hvor godt vi har samarbejdet, og hvis hans forgænger, hr. Günther Topmann, havde set, hvordan vi i god forening har lavet denne betænkning, tror jeg, at han ville have fået et hjertetilfælde.
Hr. formand, efter det, som er blevet sagt, og som jeg tilslutter mig, vil jeg gerne komme nærmere ind på endnu et aspekt. Havnene er naturligvis de vigtigste knudepunkter i de transeuropæiske netværker. For fra dem udgår vores import og eksport til EU. Havnenes betydning angives ikke kun af historien, men i lige så høj grad af, hvor tilgængelig adgangen til havnenes bagland er. Hvorfor er havnen i Porto ikke så travl som havnen i Rotterdam? Fordi, til trods for at det tager to eller tre dage mindre at sejle dertil fra oceanet, er transporten derfra til baglandet vanskeligere, fordi infrastrukturen fra havnen ikke er god nok. Det er en af grundene til, at vi har lavet TENS sammen, og at det er meget vigtigt, at der kan transporteres multimodalt fra havnene til baglandet.
Derfor vil jeg takke ordføreren for endnu en gang at nævne vandveje, der er lige så vigtige, nemlig Elben-Lübeckkanalen og Twente-Mittelandkanalen, som blev tilføjet ved ændringsforslag i udvalget. Vi ville sætte stor pris på, hvis Kommissionen også understreger disse vandvejes betydning.

Torres Marques
Hr. formand, jeg vil først gerne lykønske hr. Piecyk med den fremragende og væsentlige betænkning, som han har fremlagt. Man vil forstå, at jeg i den korte tid, som jeg har til rådighed, begrænser mit indlæg til at dreje sig om projekt nr. 8, der vedrører forbindelserne mellem Portugal og Europa gennem Spanien.
Dette projekt, der netop er blevet fremsat, må anses for en virkelig transportrevolution for Portugals vedkommende. Det afspejler til fulde den nye filosofi, som vi her i EU, især i Europa-Parlamentet, altid har stået for. Det forhold, at den nuværende planlægnings- og trafikminister har været medlem af Europa-Parlamentet, er nok ikke uden forbindelse med den afgørende ændring, der kan konstateres i de portugisiske forslag til fællesskabsprojekter.
Det oprindelige forslag bestod i motorvejen Lissabon-Valladolid, som også er indeholdt i de nye projekter, men det, der er ændret, er frem for alt filosofien. Det, der nu tages i betragtning er de intermodale havne og transportmuligheder, med vej-og jernbaneforbindelser, der giver en god adgang for varer til havnene og gode adgangsmuligheder fra havnene til Europas indre. Som hr. Wijsenbeek sagde det, er der virkelig stor forskel på havnen i Porto og havnen i Rotterdam med hensyn til infrastruktur.
Det, som vi altså foreslår med dette projekt - og jeg mener, at det en virkelig transportrevolution for mit land, som jeg beder om tilslutning til fra denne forsamling og fra Kommissionen - vil gøre det muligt for Portugal at modernisere sit transportsystem fuldstændigt, at skabe et logisk og komplemetært net ved at binde de forskellige transporttyper sammen og ved at modernisere de forskellige adgangsmuligheder til Portugals havne. Det betyder, at vi på denne måde kan åbne en ny udviklingsfront, og vi mener derfor, at dette projekt bør vedtages, fordi det er af afgørende betydning for Europa og for Portugal.

Sisó Cruellas
Hr. formand, først vil jeg gerne takke hr. Piecyk, ordfører for denne betænkning, fordi han, som han allerede har vænnet os til, har udført et meget fremragende arbejde.
Vi bør tage vel imod Kommissionens forslag, for det er vigtigt og presserende at fuldstændiggøre den forligsprocedure mellem Europa-Parlamentet og Rådet, som blev indgået i 1996, hvor man ikke kunne nå til en aftale om en måde at integrere havnene i de transeuropæiske transportnet på. Kommissionens forslag er dog, som ordføreren allerede har anført, kommet for sent, og proceduren for det aktuelle forslag vil overlappe forberedelsen af Kommissionens betænkning om en grundlæggende revision af retningslinjerne. Der er faktisk i Kommissionens begrundelse, som er indeholdt i dens ændringsforslag, hele tiden henvisninger til den kommende revision, som vil finde sted i henhold til beslutning 16/92, artikel 21.
På den anden side finder jeg, at forslaget til en fortsat revision og ajourføring af retningslinjerne ikke bør ske i form af en hvidbog. Og hvad angår ændringsforslag 13, der vedrører projekt nr. 8, nærmere bestemt korridorerne i Kommissionens forslag »Multimodalforbindelse mellem Portugal/Spanien med resten af Europa«, har man medtaget Galicien (La Coruña)/Portugal (Lissabon), Sydvestkorridoren (Lissabon/Sevilla) og en tredje korridor kaldet Irún/Portugal (Lissabon), som ikke er blevet defineret med hensyn til spansk territorium. Det drejer sig om skrivefejl, tror jeg, for der skal stå »Irún-Valladolid/Portugal (Lissabon), hvorfor jeg beder om at få dette rettet, så vi undgår forvirring, og jeg anmoder ordføreren om, at han kommer med denne oplysende forklaring ved afstemningen.

Baldarelli
Hr. formand, hr. kommissær, jeg må sige, at vi med dette forslag fra Kommissionen fuldfører en vigtig planlægning, der har at gøre med de transeuropæiske net, selvom vi med den løsning, der bliver givet, ikke har udtømt debatten om dette emne.
I modsætningen til visse kolleger er jeg overbevist om, at det er nødvendigt at indlede en kraftig debat om det nye forslag til de transeuropæiske net. En debat, hvor man overtager den oprindelige tankegang i hvidbogen af Jacques Delors, og som er i stand til at medføre nogle stærke innovationer, navnlig ved at forbinde planen for nettene med udviklingen i by- og industriområderne. Jeg går således ind for en meddelelse fra Kommissionen, der indleder en meget bred debat med Parlamentet og det europæiske samfund, og som ikke bare er en opremsning af forslag, de nationale regeringer har forhandlet sig frem til.
Med hensyn til det forslag, som vi drøfter, er jeg i bund og grund enig, og der er et punkt, som vi efter min mening godt kan nå frem til enighed om. Jeg mener ikke, at klassificeringen af havnene på baggrund af mængden af varer udelukkende bør tage udgangspunkt i en årlig mængde på halvanden million t, men at den bør betragtes over et større tidsrum, minimum tre år.
Hvad konkurrencespørgsmålet angår, er det efter min opfattelse nødvendigt at være meget opmærksom på konkurrenceforvridninger. Jeg mener dog, at strukturfondenes og Samhørighedsfondens mellemkomst er af afgørende vigtighed, både med hensyn til strukturindgrebene og med hensyn til overbygningsindgrebene. I den forbindelse tror jeg, at den undersøgelse, som Kommissionen er ved at foretage om havnene, er meget nyttig, når man tænker på, at der er mange havne uden for Middelhavsområdet, som den offentlige støtte når frem til alligevel, selvom det sker på en indirekte måde. Det er nødvendigt med en meget klar og præcis analyse, både af havnene uden for Middelhavsområdet og af havnene inden for Middelhavsområdet.
Ud fra den betragtning mener jeg, at man bør fremme begrebet knudepunkt, begrebet intermodalitet, den teknologiske innovation og en fornuftig udvikling af de net, som er forbundet med hinanden. I dette tilfælde tror jeg, at det er vigtigt at tage forbindelserne med jernbaneknudepunkterne i betragtning. Intermodaliteten er et væsentligt punkt.

Mendes Bota
Hr. formand, af de 14 prioriterede projekter til transeuropæiske transportnet, som blev godkendt på Det Europæiske Råd i Essen i december 1994, er tre ved at være afsluttet, seks på vej til at blive gennemført inden år 2005, og for fem er situationen ganske uafklaret såvel med hensyn til tidsrammen som til omkostninger og finansiering. Dét gælder også for Portugals og Spaniens multimodale forbindelse med Europa.
I 1996, da den nye socialistiske regering kom til magten i Portugal, blev der skiftet politik, Madrid sluttede op, og EU godkendte på Rådet i Dublin den nye multimodale filosofi, som vi også går ind for.
Efter to og et halvt år ved man imidlertid ikke, hvilke konkrete portugisiske og spanske multimodale forbindelsesprojekter, og hvilke økonomi- og miljøundersøgelser, der er blevet fremlagt i Bruxelles, og hvad deres omkostninger og finansieringsgrundlag måtte være. Det er underligt, at samtidig med, at betegnelsen for projekt nr. 8 er ved at blive ændret, og hvor der tales om tre iberiske multimodale korridorer, har den portugisiske regering fremlagt sin sociale og økonomiske udviklingsplan for 2000-2006, der taler om fire iberiske primærkorridorer inden for de nuværende projekter til transeuropæiske transportnet, nemlig den galicisk-portugisiske korridor, fra Vigo til Lissabon, korridoren Irún-Portugal, Estremadura-korridoren, fra Lissabon til Madrid og middelhavskorridoren Lissabon-Faro-Hulva-Sevilla.
Hvad er det så? Er det tre eller fire korridorer? Hvilken en af teksterne udtrykker det, som regeringen i Lissabon vil nu? Hvilken en kan vi regne med fremover? Det gælder om at undgå et usundt klima af uafklarethed, af frem- og tilbageskridt, og som kan udsætte den nødvendige finansiering fra EU på ubestemt tid. Specielt kan regioner som Algarve og Andalusien ikke være tilfredse med kun at eksistere på landkortet, men i virkelighedens verden længe at være hægtet af forbindelseskorridorerne til Europa. Jernbanestrækningen i det sydlige Portugal er den dårligste i Europa, og den mangler forbindelse til Sevilla og til lufthavnen i Faro. Motorvejen Lissabon-Algarve, anden fase af Infante-vejen og forbindelsen Ayamonte-Sevilla må snarest muligt blive en del af et vejnet af europæisk standard. Det må være slut med passivitet og tøven.

Kinnock, Neil
Hr. formand, jeg vil indlede med at beklage, at jeg ikke vil være så præcis og koncis som hr. Piecyk, og det skyldes til dels, at der er mange komplicerede aspekter i forbindelse med denne betænkning. Jeg vil gerne give et oprigtigt og så fuldstændigt svar som muligt på det, der er blevet sagt, da der er tale om vigtige spørgsmål. Så jeg håber, at Parlamentet vil bære over med mig, hvis det tager mig lidt længere end de fem minutter. Jeg mener også, at hr. Wijsenbeek, som altid, har fremsat et fremragende forslag om, at vi ved disse sene nattemøder burde rykke tættere sammen, således at vi kan spare elektricitet ved ikke at skulle projicere vores stemmer så langt, og måske kan vi så henimod aftenens slutning stemme i med en fællessang. Det ville være helt fint.
Sommetider føler jeg mig temmelig ensom, selvom dette ifølge hr. Wijsenbeek er en pakket sal sammenlignet med, hvad vi nogen gange er vant til. Det er et vidnesbyrd om den meget store interesse, der er i dette vigtige emne.
Jeg er glad for, at Parlamentet har taget det forslag op, som vi har fremsat, og at der er almindelig støtte i Parlamentet for dets formål, som er gennemførelsen af retningslinjerne for de transeuropæiske transportnet med inddragelse af søhavne, flod-og kanalhavne og intermodale terminaler.
Hr. Piecyk, ordføreren, må have en særlig følelse af at have udført en bedrift ved at udarbejde denne betænkning, idet jeg efter vores fælles oplevelser i 1995 og 1996 altid tænker på ham som Parlamentets fødselshjælper i forbindelse med indførelsen af retningslinjerne for de transeuropæiske transportnet.
Det vil være klart for de ærede medlemmer, at udviklingen af et multimodalt transeuropæisk transportnet ville være mangelfuld, hvis man ikke medtog de væsentligste forbindelsespunkter. Det er, som adskillige medlemmer af Parlamentet vil vide, grunden til, at Kommissionen på opfordring fra Parlamentet her under forligsproceduren om retningslinjerne erklærede, at vi ville fremsætte et forslag om projekter, der vedrører søhavne, i 1997. Ja, det er i overensstemmelse med hele formålet med vores TEN-politik, der på grund af dens målsætning, der er at udvikle rigtige net, i øget grad må fokusere på forbindelsespunkter og adgangen til hovedtrafikårer frem for blot på traditionelle infrastrukturstrækninger.
Jeg er glad for, at udvalget har støttet Kommissionens hovedprincipper og hovedmål. En række ændringsforslag vedtaget af udvalget kan accepteres enten i deres fulde udstrækning eller i det mindste principielt.
Inden jeg kommer ind på de vigtige ændringsforslag, vil jeg gerne komme med en kommentar til ændringsforslag 1, der er et spørgsmål, der er blevet rejst gentagne gange i løbet af debatten, og som indføjer en deklamation, hvori det siges, at Europa-Parlamentet forventer et lovgivningsmæssigt forslag om revision af retningslinjerne frem for den hvidbog, som Kommissionen har bebudet. Jeg forstår meget vel dette synspunkt. Det må imidlertid siges, at Kommissionen i henhold til artikel 21 i beslutningen om retningslinjerne skal aflægge en beretning og ikke et forslag om ændring af lovgivningen. Vi vil derfor opfylde dette krav. Jeg håber, at Parlamentet er enig i, at der er fornuft i at udarbejde en beretning som en hvidbog med fuldt overlæg for at give Parlamentet her og andre en reel anledning til en bredere drøftelse af politikken omkring de transeuropæiske net generelt, inden man endelig vedtager et nyt forslag. Parlamentet og det bredere fællesskab har alt at vinde og absolut intet at tabe ved denne tilgang, især hvad angår reel deltagelse i den politiske udvikling af noget, der er en meget vigtig strategi for Den Europæiske Union.
Så i stedet for på enhver måde at være undvigende ved ikke straks at komme frem med et lovgivningsmæssigt forslag, forsøger vi helt ærligt at gøre det modsatte og at være mere åbne og altomfattende i den tilgang, vi tager i anvendelse i forbindelse med overvejelserne om TEN-retningslinjerne efter de erfaringer og den udvikling, der er foregået inden for politikken i fire år, hvor der har fundet mange udviklinger sted.
Jeg vil behandle de øvrige ændringsforslag i tre hovedgrupper: for det første dem, der vedrører »transeuropæiske hurtigruter for godstog«, for det andet dem, der vedrører kriterier til fastslåelse af, hvilke havne der indgår, og for det tredje dem, der vedrører de forskellige typer af investeringsstøtte, der findes for infrastrukturer, suprastrukturer og rullende materiel.
Ændringsforslag 2 og 7 refererer til »transeuropæiske hurtigruter for godstog«, der, som hr. Piecyk sagde, er blevet støttet af Parlamentet som et middel til at gøre hurtige fremskridt med at genoplive godstogtrafikken på tværs af Unionen. Revisionen af retningslinjerne giver os et yderligere middel til at tilskynde til udvikling af hurtigruter for godstog ved at gøre det klart, at infrastrukturinvesteringer i hurtigruterne vil blive prioriteret. Det er der plan i, for infrastrukturinvesteringers levedygtighed afhænger tydeligvis af konkurrencedygtige indtægtsdækkede tjenester og konkurrencedygtige tjenester har helt klart behov for en kvalitetsinfrastruktur. Så investeringer i infrastrukturer vil helt bestemt hjælpe med til at skabe bedre tjenester. Men det mente jeg i øvrigt var hele formålet med infrastrukturinvesteringer.
Ja, og det er i overensstemmelse med de ændringsforslag, som Parlamentet selv har fremsat, og som vi har accepteret, om projektaktionen for kombinerede transportprogrammer. Så jeg kan ikke støtte ændringsforslag 2 og 7, der fører til, at enhver henvisning til transeuropæiske hurtigruter for godstog droppes. Jeg ville imidlertid med glæde overveje en omformulering af bestemmelsen, der ikke henviser direkte til hurtigruter for godstog, men snarere til grænseoverskridende, transeuropæiske godstogskorridorer med åben adgang for alle operatører. Hvis det blev accepteret, håber jeg, at alle dele af Parlamentet vil kunne give sin støtte til denne henvisning.
Hvad kriterierne for identificering af havne angår, kan Kommissionen acceptere, at en del af ændringsforslag 4 giver særbehandling til havne i de fjernestbeliggende regioner. Men forøgelsen af mindstetrafikmængden fra 1 million til 1, 5 million t fragt, der er fastsat i forslaget, vil udelukke omkring 27 havne, fortrinsvis i fjernereliggende områder af Unionen. Vi kan derfor ikke støtte dette særlige punkt på grund af bredden af vores forpligtelse og kravene i traktaten om strategien for de transeuropæiske nets funktion, der er med at skabe forbindelse mellem på den ene side randområder og på den anden side Unionens centrale områder. I mellemtiden vil bestemmelsen om, at havne skal forbindes til de TEN-ruter, der er skitseret i ændringsforslaget, have til virkning at udelukke en række havne, der ikke for nærværende er forbundet til det transeuropæiske net. På samme måde vil indføjelsen af et mindsteomladningsvolumen i flod- og kanalhavne, der foreslås i ændringsforslag 3, ændre den nuværende tilgang, der i alt væsentligt er baseret på intermodal transport. Disse ændringsforslag kan derfor ikke accepteres i deres fulde udstrækning. Jeg håber, at Parlamentet vil anerkende, at Kommissionen har praktiske grunde til at indtage denne holdning såvel som grunde, der også er forbundet med et ønske om at levere en bred og effektiv dækning inden for strategien om det transeuropæiske net i vores yderligere udvikling af det.
Ændringsforslag 6 kommer med mere radikale ændringer til skitseplanerne, idet det tilføjer nye forbindelser og skaber nye havnekategorier. Dette er, som jeg er sikker på, at Parlamentet anerkender, i virkeligheden spørgsmål, der bør tages op til overvejelse i forbindelse med den forestående generelle revisionsproces. Derfor kan jeg ikke acceptere dette ændringsforslag.
Ændringsforslag 5 strammer fortrinsvis op på definitionerne og kan nemt accepteres. Jeg er hr. Piecyk taknemmelig for at have fremsat dette ændringsforslag.
Hvad angår de forskellige typer investeringer, der kan komme i betragtning, har jeg nemt ved at samstemme i argumentet om, at alle projekter af fælles interesse, herunder projekter i forbindelse med havne, i princippet bør kunne komme i betragtning for TEN-støtte. Det betyder, at vi må droppe et restriktivt punkt i vores forslag om, at der ikke findes støttemuligheder for infrastrukturprojekter på havneområdet. Finansieringen af disse infrastrukturer må naturligvis - som hr. Jarzembowski påpegede det - ikke virke konkurrenceforvridende. Hvad der imidlertid vil skabe virkelige problemer, er indførelsen af et ny koncept af suprastrukturer i havne, idet sondringen mellem suprastruktur og infrastruktur langt fra er klar. Vi ville i så fald åbne døren for usikkerhed omkring støtteberettigelse, navnlig inden for området kombinerede transport. Hvis Unionen i dens visdom ville udpege hr. Jarzembowski til at være inspektør for TEN-suprastrukturer i alle havne i Den Europæiske Union, ville det betyde, at han havde lønnet arbejde og levede og åndede i Fællesskabets tjeneste. Det eneste, jeg ville være ked af, ville være hans lange fravær fra Parlamentet. Men hvis dette hverv ikke blev givet til hr. Jarzembowski, er jeg ikke sikker på, at jeg vil kunne acceptere nogen definition, der klart skelner mellem suprastruktur og infrastruktur. Jeg vil illustrere dette ved at udvikle argumentet yderligere.
Idéen med at give en detaljeret definition af havneinfrastruktur i ændringsforslag 8 og 9, er, selvom jeg anerkender de gode hensigter, der ligger til grund for deres fremsættelse på denne måde, blevet undersøgt nøje af Kommissionen. Vi har imidlertid måttet konkludere, at indføjelsen af en detaljeret definition helt bestemt ville indebære en risiko for, at relevante træk kunne blive overset. Selvom den er omhyggeligt formuleret, mangler der f.eks. i dette særlige ændringsforslag i den foreslåede definition stadig anløbspladser, kajmure og sluser - ting af meget væsentlig betydning i både sø- og flod- og kanalhavne.
I det store og hele foretrækker jeg derfor og af praktiske årsager, at der ikke bliver givet en mere præcis og vidtrækkende definition af termen »havneinfrastruktur« i lovteksten. Jeg vil understrege meget stærkt for Parlamentet, at det kun er af praktiske årsager, som er direkte forbundet med Kommissionens ønske om at opnå en effektiv forpligtelse for udviklingen af havne.
Endelig kan Kommissionen i det store og hele acceptere ændringsforslag 13, der søger at give en mere præcis beskrivelse af det konkrete projekt nr. 8 i bilag III, som der er blevet henvist til adskillige gange i løbet af debatten, selvom dets rigtighed bør checkes ekstra med de to berørte medlemsstater.
Jeg vil opsummere med at sige, at Kommissionen ikke kan støtte ændringsforslag 1, 2, 3, dele af 4, 6, 7, det meste af 8 og 9, og 11. Men vi kan acceptere ændringsforslag 5, 10, 12, første del af ændringsforslag 8, og 9, og vi kan helt bestemt gå ind for principperne i ændringsforslag 13 og dele af 4.
Jeg takker Parlamentet varmt for at have fremsat dette forslag og vil også udtrykke min særlige taknemmelighed over for Udvalget om Transport og Turisme og navnligt ordføreren, hr. Piecyk, for det fremragende arbejde, som han og hans kolleger atter en gang har præsteret.

Jarzembowski
Hr. kommissær, jeg vil blot minde Dem om, at De, da De blev transportkommissær for fem år siden, lovede at lytte til Parlamentet. Det, De netop har budt os, nemlig at forkaste alle de forslag, vi har fremlagt, er uhørt! Men vi mødes måske igen til næste år!

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg har et lignende kort spørgsmål. Kommissæren accepterede ikke ændringsforslagene om de særlige forbindelser ad indre vandveje med havne. Kunne kommissæren i det mindste forsikre Parlamentet om, at han vil tage forbindelserne ad de indre vandveje med de vigtige punkter, som havnene udgør for vores transeuropæiske net alvorligt?

Kinnock, Neil
. Hr. formand, jeg vil fatte mig i yderste korthed, for jeg er klar over, at mit første indlæg helt uundgåeligt var langt.
For det første vil jeg sige, at jeg sympatiserer fuldt ud med det argument, hr. Wijsenbeek har fremsat. Det er imidlertid ikke det forslag, der er forelagt Parlamentet. Det er ikke en generel revision af det transeuropæiske net. Jeg vil give et udtrykkeligt løfte om, at netop det argument, han fremsætter, vil indgå i vores forslag om den generelle revision. Det behøver han ikke at bekymre sig om.
For det andet vil jeg sige til hr. Jarzembowski, der er en parlamentariker som jeg selv, at jeg har givet et højtideligt løfte - som jeg ærer hvert øjeblik af min arbejdsdag - om at ville lytte til Parlamentet. Han vil imidlertid som den demokrat, han er, anerkende, at dette ikke er det samme som en blåstempling eller accept af alt, hvad Parlamentet siger. Men det betyder, at jeg skylder Parlamentet at være ærlig over for det. Og det er jeg altid over for ham, hvad enten han synes om det eller ej. Heldigvis behager det ham oftere, end det mishager ham!

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Kinnock.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Jernbaner
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0058/99 af Sarlis for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 91/440/EØF om udvikling af Fællesskabets jernbaner (KOM(98)0480 - C4-0561/98-98/0265(SYN)); -A4-0059/99 af Swoboda for Udvalget om Transport og TurismeI.om forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 95/18/EF om udstedelse af licenser til jernbanevirksomheder (KOM(98)0480 - C4-0562/98-98/0266(SYN)); II.om forslag til Rådets direktiv om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur samt sikkerhedscertificering (KOM(98)0480 - C4-0563/98-98/0267(SYN)).
Sarlis
Hr. formand, ærede kolleger, ved afstemningen den 13. januar 1998 om hvidbogen om strategien og omorganiseringen af Fællesskabets jernbaner - et personligt arbejde af kommissær hr. Kinnock - støttede Parlamentet varmt og konsekvent og på næsten alle punkter Kommissionens strategi. Men samtidigt fremhævede det visse vigtige punkter. Et af disse punkter var, at vi bad Kommissionen om at fremlægge forslag med henblik på at give jernbanevirksomhederne ret til fri adgang til infrastrukturen for jernbaner på basis af et ændringsforslag til artikel 10 i direktiv 91/440/EØF om forvaltningen af den internationale jernbanetransport med samtidig forelæggelse af hvad, der heraf følger.
Jeg må sige, at Kommissionens nye forslag, eller rettere pakke af tre forslag, hvoraf det ene omhandler ændringer af direktiv 91/440/EØF, faktisk går i den rigtige retning, men er af mindre betydning. Det måske vigtigste punkt, jeg gerne her vil påpege, er, at Kommissionen med sit forslag udelader at komme med forslag til den etapevise forøgelse af transporttjenesternes uafhængighed, et punkt, som Parlamentet havde indført ved sin afstemning den 13. januar 1998, sådan som jeg nævnte før. Denne udeladelse er endnu tydeligere, når man tænker på, at der faktisk findes et vist dødvande om dette emne i visse kredse i Rådet, og at den tredje anvisning i den pakke, som Kommissionen fremlagde, grundlæggende blot er en følge af en politik, der fører til en delvis uafhængighed, sådan som også hvidbogen har forudsagt, men først og fremmest Parlamentets afstemning i januar 1998.
I overensstemmelse med hvad, jeg har udtalt og med Parlamentets næsten enstemmige udtalelse i januar 1998, satte Deres ordfører ændringsforslag 10 til bedømmelse hos Udvalget om Transport og Turisme. Dette ændringsforslag giver Fællesskabets jernbanevirksomheder ret til adgang til og transit på alle medlemsstaternes infrastruktur for jernbaner til international transport af varer.
Denne ret findes i dag kun for de såkaldte internationale sammenslutninger af jernbanevirksomheder, den gælder ikke for de isolerede jernbanevirksomheder. Ærede kolleger, der findes et direktiv fra 1969, der udtrykkeligt forudsiger transporttjenesternes etapevise uafhængighed i EU, dengang EF, men det er forblevet uanvendt siden dengang. Med det nuværende ændringsforslag, som har fået stor tilslutning i Udvalget om Transport og Turisme, sætter vi altså atter gang i kursen mod en etapevis uafhængighed af jernbanernes transporttjenester med transport af varer som en begyndelse.
Jeg vil desuden også gerne nævne, at der med ændringsforslag 6 foreslås en ny forordning, med hvilken medlemsstaterne forpligter sig til at have tilendebragt den lovmæssige adskillelse mellem jernbanevirksomhed og udnyttelsen af infrastrukturen for jernbaner senest inden for to år fra det tidspunkt, hvor direktivet træder i kraft.
Endelig omhandler de øvrige ændringsforslag, som jeg foreslår, og som Udvalget om Transport og Turisme har godkendt, forbedringer til Kommissionens forslag, som f.eks ændringsforslag 5, der i modsætning til det, som Kommissionen fremlægger, igen bekræfter, at ansvaret for udnyttelse og kontrol af sikkerhedssystemerne forbliver hos dem, der varetager infrastrukturen for jernbaner.
Til sidst, ærede kolleger, vil jeg gerne understrege tre ting. For det første, at de betænkninger, der i aften er under forhandling under ét, er harmoniserede, og at de er afstemt til hinanden. For det andet, at der foreligger en udtalelse fra det tyske formandskab om, at det snart - inden udgangen af marts - vil tage initiativ til at fremme spørgsmål om jernbanerne. For det tredje, at det er en vigtig milepæl i frigørelsen af dette store transportmiddel i Europa. Jeg håber, at det sammenhold, der har været i Udvalget om Transport og Turisme, også vil være der i morgen under afstemningen.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne starte med at rette en hjertelig tak til mine kolleger i udvalget, hvor der har været et vidunderligt samarbejde, og især til min kollega Sarlis, som jeg har haft et virkelig godt samarbejde med. Jeg vil også gerne takke medarbejderne i Kommissionen, hvor vi ligeledes har fået mange informationer og forståelse, selvom, hvilket jeg beklager meget - og det gælder ikke kun mig, men også hele udvalget - en anden medarbejder i Kommissionen til sidst mente, at forslagene ikke kunne vedtages. Jeg ved ikke, hr. kommissær, hvad De vil sige. Som demokrat må jeg selvfølgelig acceptere det. Det ville bare gøre mig ondt, hvis man bare ganske enkelt skøjter hen over alle ændringsforslagene.
Hr. kommissær, jeg er fuldstændig enig med Dem, og De har også altid givet udtryk for, at den europæiske jernbanesektor skal reformeres. Jeg kan ikke tilslutte mig dem - heller ikke, selvom de står mig nær politisk set gennem fagforeninger eller på andre områder - der mener, at man gør bedst i at lade tingene ligge, eller dem, der mener, at de alvorlige jernbaneproblemer skyldes Kommissionens forslag. Nej, jernbanernes alvorlige situation skyldes bl.a., at mange jernbaner har troet, at de ikke skal reformere, at de ikke skal ændre noget, at de kan fortsætte udviklingen af deres aktiviteter på nationalt plan. Den går ikke, og jeg er derfor principielt enig i de idéer, som kommissæren og Kommissionen har udviklet på dette område.
Der er ingen tvivl om, at den vanskelige konkurrencesituation mellem jernbane- og vejtransporten set ud fra min synsvinkel er til skade for jernbanerne, og at der skal ske ændringer her. Jeg har i den forbindelse også taget hensyn til nogle ting. Jeg forstår også fagforeningerne og jernbanevirksomhederne, når de fremhæver det.
Der tales meget om privatisering og liberalisering. Der er overhovedet ikke tale om privatisering i denne forbindelse, det er ikke blevet foreslået. Liberalisering kan man helt sikkert tale om i et vist omfang. Jeg kunne godt tænke mig at sige noget andet, sådan som vi har fremsat vores forslag. Der er tale om en europæisering af jernbanesektoren. I flysektoren sker der en europæisering, i alle virksomheder sker der en europæisering, der er et fælles marked. Ikke desto mindre tror flere jernbanevirksomheder stadig, de kan udvikle deres programmer på nationalt plan, og undrer sig, når godstransporten og beskæftigelsen osv. går tilbage. Det holder ikke!
Derfor mener jeg som vores kollega Sarlis, og mine forslag går også i dén retning, at vi især dér, hvor der er et europæisk marked, hvor konkurrencen mellem jernbane- og vejtransporten er særlig hård, nemlig ved den grænseoverskridende transport, skal tage det næste skridt hen imod en liberalisering eller europæisering, og det er dét, jeg foreslår.
Derfor kan jeg fuldt ud tilslutte mig Kommissionens grundlæggende idé og forslag om at åbne markedet. Om jernbanevirksomhederne i højere grad gør det i form af et samarbejde eller en konkurrence, er deres egen beslutning. Selvfølgelig bør der ikke dannes nye monopoler. Det handler om gennemskuelige beslutninger, gennemskuelige udbud. Det handler helt sikkert også, uden at det bliver reguleret her, om tekniske rammebetingelser. Der skal altså også harmoniseres på det tekniske område. Og det handler om lige konkurrencebetingelser og fairness, ikke alene mellem jernbane- og vejtransporten, men også i forbindelse med de enkelte beslutninger, hvad angår jernbanerne selv.
Nu kommer jeg til et centralt punkt, hvor jeg skiller mig ud fra Kommissionen. Det vedrører især omfanget af centrale eller decentrale bestemmelser. Jeg mener, at Kommissionen i mange tilfælde har ydet et virkelig godt stykke arbejde. Sandsynligvis er selv det, den foreslår i detaljer, det mest fornuftige. Men det er efter min mening ikke altid fornuftigt, at Kommissionen vil foreslå og gennemføre det uden at indrømme den nationale regulering en passende fleksibilitet. Derfor har jeg, og det er virkelig ingen ringeagtelse af Kommissionens arbejde, slettet relativt meget, ikke fordi det var dårligt, men fordi jeg mener, at det ikke er Kommissionens opgave at regulere dette i detaljer, og dertil kommer, at jeg er overbevist om, at ingen kan kontrollere decentralt. Jeg mener nu engang, at man kun skal vedtage bestemmelser, der kan kontrolleres, og ikke bestemmelser i overflod, som ikke kan overvåges.
Hvad afgifterne angår, er jeg ligeledes enig med Kommissionen. Der skal principielt forlanges marginalomkostninger. Jeg mener blot, at de eksterne omkostninger først bør kunne opføres i jernbanesektoren, når de kan anvendes i nogenlunde samme omfang i vejtransporten. Jeg mener, at en profit, der står i et passende forhold til omkostningerne, absolut ville være acceptabel og kunne beregnes, og at der også ville kunne forlanges større omkostninger for visse investeringer. Jeg har dog udtaget detailbestemmelserne fra betænkningen i denne forbindelse.
Hvad angår det centrale punkt om godkendte ansøgere, har jeg personligt intet mod Kommissionens koncept. Jeg har dog foretaget en restriktion, der efter min mening er vigtig, så det også bliver acceptabelt, og så vi også virkelig kan koncentrere os om det, der er nødvendigt. Ethvert land skal også fremover selv kunne træffe de bestemmelser for dets eget kompetenceområde, som det vil. Men alle europæiske medlemslande skal tage til efterretning og acceptere, at alle europæiske jernbanevirksomheder er godkendte ansøgere ved den grænseoverskridende transport, det vil sige har mulighed for at erhverve en kapacitetsret her. Det forekommer mig at være det væsentlige her. Hvis vi træffer denne beslutning i morgen i Parlamentet, er det efter min mening en virkelig afgørende milepæl i udviklingen hen imod en europæisk jernbanesektor. Inden for den grænseoverskridende transport har vi så denne konkurrence. Dér er den væsentlig, dér skal jernbanerne anstrenge sig. For trods alt det, Kommissionen helt fint foreslår, håber jeg, at vi også træffer en beslutning her, f.eks. vedrørende eurovignetten, også i forbindelse med Schweiz-pakken, og vedrørende en fair omkostningsfordeling mellem jernbane- og vejtransporten. Det er absolut nødvendigt, at også jernbanerne viser, at de er parate til reformer og gennemfører reformer. Derfor håber jeg, hr. kommissær, at De kan acceptere nogle af disse forslag, og at denne pakke bidrager til, at vi også snart får en europæisk jernbanesektor.

Wibe
Hr. formand, i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har vi vedtaget et antal ændringsforslag, som alle indebærer, at vi fjerner en del overflødige detailreguleringer. Man skal i almindelighed være meget forsigtig med en alt for detaljeret regulering, i dette tilfælde f.eks. af afgifter, tidsfrister og lignende. Det kan let blive sådan, at de gevinster, der opnås i form af øget effektivitet, ædes op af øgede administrative omkostninger.
Personligt havde jeg gerne set, at vi havde gået endnu længere og fjernet endnu flere reguleringer. Jeg tror ikke, at man kan fremtvinge en øget effektivitet med meget detaljerede direktiver fra Bruxelles. Det er f.eks. efter min mening helt unødvendigt, at vi i et direktiv skal fastsætte en præcis dato for, hvornår samtlige jernbanevirksomheder i Unionen skal ændre deres tidsplaner. Det er efter min mening også unødvendigt at kræve separat økonomisk regnskab for gods- og persontrafikken fra alle virksomheder. Begge disse forslag kan let føre til store problemer, især for små virksomheder, som vil ind på markedet, mens de store og gamle monopoler let klarer det. Forslagene kan således virke modsat deres formål og udgøre en forhindring for øget konkurrence.
Personligt tror jeg, at det havde været klogere, hvis vi i stedet for denne mængde detailreguleringer havde ventet, til vi så de langsigtede virkninger af de rigtigt grundlæggende jernbanedirektiver, som Rådet vedtog i 1991 og 1995, og som indebærer, at princippet om øget konkurrence stadfæstes inden for jernbanetrafikkens område.

Sindal
Hr. formand, disse ændringer i eksisterende direktiver og vedtagelse af et nyt direktiv om tildeling af kapacitet og betaling gør jo egentlig definitivt op med nationale monopoler og giver konkurrencen muligheder. Eller er det nu sådan? Som kollega Wibe netop har været inde på, er der problemer. Der er lang vej fra beslutning til virkelighed. Hensynet til den offentlige service og sociale forpligtelser gør følgevirkningerne vanskelige for mange. Mange lande og regioner er bekymret, og måske med rette. Det skal vi være opmærksomme på. Men muligheden for jernbanernes renæssance er til stede, og det er det, vi skal gå efter. Det er det, der er målet. Det er målet at sikre jernbanetransporten en passende andel af alle transportopgaver. Og ligesom havnene indgår jernbanerne også i transportkæden og er dermed forpligtet til at udvikle en bæredygtig transport.
Problemerne i denne proces må vi løse i fællesskab med borgerne. Vi har i eftermiddags drøftet offentlig service, konkurrence og statsstøtte med kommissær Van Miert i en arbejdsgruppe, og det er ganske interessant at se, hvordan tingene udvikler sig i Europa. Jeg tror, vi skal være opmærksomme på, at denne regulering eller denne markedsudvikling ikke kommer af sig selv. Vi er nødt til at stimulere den på den ene eller den anden måde. Om det bliver for detaljeret, som hr. Wibe var inde på, eller ej, det skal jeg ikke kunne sige på nuværende tidspunkt, men vi er nødt til, hvis vi vil jernbanen det bedste, at arbejde seriøst med det. Parlamentet skal også fortælle Rådet og medlemslandene, at hvis man vil noget i denne retning, så forpligter man sig også til at agere. Der er sagt meget om jernbanen de sidste ti år, men lige meget har det hjulpet. Der skal altså beslutninger til. Markedet regulerer ikke denne situation af sig selv.

Jarzembowski
Hr. formand, kære kolleger, kære kommissær, lad os se, hvad De siger til forslagene fra vores kolleger Sarlis og Swoboda i dag. Set ud fra mine egne målsætninger er deres krav egentlig ikke skrappe nok. For et år siden krævede vi en progressiv, men tydelig liberalisering, der tager hensyn til de sociale randbetingelser. Alligevel kan jeg tilslutte mig begge betænkninger. De er en afbalanceret kombination af holdningerne i Europa-Parlamentet, og jeg håber, hr. kommissær, at De denne gang er lidt mere generøs og accepterer forslagene.
Lad mig komme ind på et par punkter. Jeg mener ikke, det går an, at vi accepterer nedgangen hos jernbanerne på grund af Deres bevidste politik om, at den europæiske lovgivning ikke skal anvendes. Direktiv 91/440 - om adskillelsen af infrastruktur og drift - har skullet anvendes af alle medlemslande siden 1986. Nogle nægter det ganske enkelt. Når det nu kræves i de to betænkninger af vores kolleger, at dette mål skal prioriteres i de næste to år, håber jeg, at i det mindste De, hr. kommissær, går ind for det. Om nødvendigt må vi gå ad rettens vej. For kun ved at adskille infrastruktur og drift kan man opnå en effektiv udnyttelse af infrastrukturen fra andre jernbaneselskabers side, og vi ønsker en effektiv udnyttelse af jernbanenettet, vi ønsker ikke, at flere lande bygger mure og ikke lader nogen komme igennem. Derfor har vi brug for en klar adskillelse af infrastruktur og drift, vi har brug for klare adgangsrettigheder, sådan som begge vores kolleger har krævet, udvidede adgangsrettigheder, ja milde adgangsrettigheder, men tydelige forbedringer, og for det tredje har vi brug for fælles bestemmelser om afgifter for brug af jernbaneinfrastrukturen.
Hr. Swoboda, hvis jeg var Dem, ville jeg ikke have medtaget begrebet sociale marginalomkostninger. Efter høringen i udvalget bør vi ikke indlade os på det. Jeg er i øvrigt enig med Dem i, at man, når man betragter vejomkostningerne - bygning og omkostninger til vedligeholdelse - siger, at eksterne omkostninger kun må fordyres, når de andre transportformer også skal bære dem. For jeg ønsker også, at jernbanerne får en ekstra chance i konkurrencen med de andre transportformer gennem fornuftige og ikke alt for høje afgifter for brug af jernbaneinfrastrukturen.
Jeg mener dog også, man må sige, at uanset hvor højt eller hvor lavt man ansætter værdien for afgifter for brug af jernbaneinfrastrukturen, skal afgifterne opkræves i alle medlemslande. Det går ikke, at nogle medlemslande siger, at de de næste to år midlertidigt eller på nogle bestemte strækninger ikke opkræver afgifter for brug af jernbaneinfrastrukturen. Her ligger der også en opgave for Kommissionen bestående i at gennemføre lige betingelser for loven. I denne vanskelige kamp mellem Rådet, Parlamentet og Kommissionen i forbindelse med åbningen af jernbanerne, så de bliver kundeorienterede og effektive, har De os på Deres side - jeg håber, De er på vores side!

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske begge ordførere. Som hr. Jarzembowski med rette sagde: Der er stor overensstemmelse mellem de forskellige grupper, og sådan har det ikke altid været, for vi har udkæmpet store dueller vedrørende jernbanerne. Men lad os fastslå nogle ting. Vi er slet ikke nået så langt, som vi ønsker med hensyn til jernbanerne. Den del af godstransporten, der foregår med jernbane, falder konstant. Det er det modsatte af det, vi vil.
Hr. Wibe har i mellemtiden forladt salen, men som ordfører for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har han peget på, at det faktisk ikke var nødvendigt at skille udnyttelsen af infrastrukturen fra de virkelige transportoperationer. Det er jeg helt uenig med ham i. Hvordan kan vi nu give selvstændige erhvervsdrivende adgang til jernbanenettet, hvis vi ikke skiller disse ting ad? Jeg mener, at Kommissionen skal insistere kraftigt på dette og holde fast ved det.
Det er også af den grund, og ikke så meget fordi det er så vigtigt, men langt mere som et signal, at vores gruppe har villet håndhæve et ændringsforslag, som siger, at vi ønsker adskillelsen mellem infrastrukturudnyttelsen og udnyttelsen af materiellet gennemført i år og ikke først om to år. Hvorfor siger vi det? Fordi jernbanerne allerede har haft tid til det lige siden direktiv 44/91. Det er otte år siden, hr. formand, og de har stadigvæk ikke alle gjort det, som Kommissionen kræver af jernbanerne. Kommissæren bedes derfor oplyse, hvor langt man er nået, hvilke selskaber der endnu ikke har gjort det, og hvad grunden er. Det skal i øvrigt være en faktisk adskillelse og ikke sådan som mellem SNCF og VFF, i navn men ikke af gavn.

Hyland
Jeg bifalder denne betænkning om behovet for at forbedre jernbanesystemerne inden for Den Europæiske Union og garantere den mest effektive anvendelse af jernbaneinfrastrukturen for at imødekomme forbrugernes behov. Dette er en ret så betimelig betænkning set fra en irsk synsvinkel. Så sent som i sidste uge bebudede den irske regering en dobbelt strategi, der indebærer anvendelsen af IEP 430 millioner til forbedring af jernbanestandarden parallelt med en udvidelse af pendlertogforbindelserne i Irland. Som følge af denne investering, som jeg støtter fuldt ud, vil forstadstognettets kapacitet blive øget med over 60 %. Som medlem af Europa-Parlamentet for Leinster, er det gode nyheder, for sådanne byer som Naas, Newbridge, Kilcullen, Wicklow, Athy, Arklow, Kildare og Monasterevin skal alle i en nær fremtid finde de nødvendige midler til forbedring af deres respektive jernbaneoperationer.
Mens en forbedring af jernbaneinfrastrukturen er af største betydning, er det af ligeså stor interesse at sikre kvaliteten af denne tjeneste, og det irske jernbaneselskab, Iarnród Éireann, skal efter min mening kunne magte opgaven. Monasterevins borgeres legitime krav om en genåbning af deres jernbanestation og Portlaoises borgeres krav om en forbedring af forbindelsen er fuldt ud berettigede. Problemet med overbelagte pendlertog vil også blive lettet ved tilføjelsen af flere passagervognsæt, og perronerne vil også blive forlænget.

Moreau
Hr. formand, med betænkningerne af hr. Sarlis og hr. Swoboda står Parlamentet over for en stillingtagen, som kan få mange konsekvenser for den fremtidige jernbanetransport. Kommissionens direktiver - og i forlængelse heraf de to betænkninger - er led i en naturlig liberalisering i forbindelse med, at den internationale transport af varer åbnes for konkurrence.
Betænkningen af hr. Sarlis går videre end Kommissionens direktiver, som ikke går ind for liberalisering, ved bl.a. at foreslå en ændring af artikel 10 i direktiv 91/440. Der er imidlertid intet, der på jernbaneområdet taler for liberalisering som den eneste måde at iværksætte et fornyet opsving. Tværtimod er det sørgelige resultat af liberaliseringen af de britiske jernbaner et godt modeksempel. På den anden side ville hurtigtogene, som har medvirket til en ubestridt udvikling af jernbanerne, ikke have kunnet se dagens lys i et liberaliseret system. Det samme gælder den første fragtkorridor, der er blevet etableret på grundlag af et samarbejde mellem offentlige institutioner.
Jeg vil gerne vende tilbage til to punkter. For det første en ændring af begrebet godkendt ansøger, som gør det muligt for enhver fysisk eller juridisk person at få tildelt kapacitet til jernbaneinfrastrukturen. Dette indebærer en stor risiko for en anarkistisk liberalisering med mangedobling af nytilgang. Jernbanevirksomhederne bliver således begrænset til en rolle som serviceydere, der sikrer togdriften. Dette system kan kun føre til, at fløden skummes af de mest rentable sektorer, og personalebyrden, byrden med at vedligeholde materiellet samt de mindst rentable sektorer overlades til jernbanevirksomhederne. Der indrømmes dog en enkelt frihed, nemlig at lade selskaber, som på ingen måde er engageret i jernbanesektoren få de fleste fordele, uden at de sikrer udviklingsbetingelserne i denne sektor. Den nuance, Transportudvalget bibringer ved at give medlemsstaterne mulighed for at foreslå godkendte ansøgere, er en illusorisk forholdsregel, da en sådan ansøger, som ikke er godkendt i et bestemt land, faktisk kan gøre sig gældende i andre lande.
Det andet punkt drejer sig om konkurrencen. Jernbanetransport er underlagt konkurrence, men hvilken konkurrence! Det er konkurrencen fra landevejstransporten, som begunstiges på grund af deres ringe anvendelse af infrastrukturerne og de meget få sociale betingelser. Der gøres intet for at afhjælpe denne konkurrenceforvridning, der koster så dyrt for miljøet og på det samfunds- og sikkerhedsmæssige niveau. Betænkningerne af hr. Sarlis og hr. Swoboda lovpriser en konkurrence inden for jernbanesektoren, som ikke eksisterer nogen steder og risikerer at sætte de opnåede fremskridt på spil, særlig i betragtning af jernbaneinfrastrukturens særlige karakteristika i forhold til landevejs- eller luftfartssektoren.
Jernbanearbejderne i Den Europæiske Union har sammen med deres fagforeninger og CES givet udtryk for deres modstand mod liberaliseringen af jernbanerne i forbindelse med en markant aktionsstrejkedag i Europa. Regeringerne er delte i Rådet. Visse af dem, heriblandt Frankrig, er mod en liberalisering. Andre mener, at der ikke er grund til at påtvinge lande, som ikke ønsker det, en liberalisering. Derfor vil jeg i morgen inden afstemningen anmode om, at disse to betænkninger henvises til fornyet udvalgsbehandling, for at Parlamentet ikke haster en så alvorlig beslutning igennem.
Europa-Parlamentet skal forkaste forslagene om liberalisering og i stedet tage forholdsregler til at fremme udvikling og modernisering af jernbanesektoren, dens offentlige serviceopgaver samt udvikling af samarbejdet og den samfundsmæssige harmonisering på et højt niveau.

Lagendijk
Hr. formand, jeg kan gøre det kort vedrørende Kommissionens forslag, selvom det var alt for detaljeret, og forslagene fra hr. Sarlis og hr. Swoboda. Dem kan vi gå ind for. Især uden for Parlamentet går man i diskussioner ofte ud fra, at De Grønne sikkert vil stemme imod ligesom vores venstreorienterede kammerater. Det er en stor misforståelse. De Grønne går ind for en stigning af godstransporten med jernbane, og vi går også ind for lige konkurrencevilkår og går imod monopoler, uanset om de er private eller statsejede. Derfor går vi også ind for at nedbryde de nationale forvaltningsmonopoler af infrastrukturen. Derfor går vi ind for gennemskuelige administrations- og finansstrukturer til forvaltning af infrastrukturen og levering af tjenesteydelser. Derfor går vi ind for, at alle seriøse virksomheder får adgang, og at der føres tilsyn af et uafhængigt organ. Jeg siger det lige endnu en gang til fru Moreau: Det er noget andet end wildwestliberalisering eller -privatisering. Det er efter vores mening et etapevist, forsigtigt, men fastbesluttet forsøg på langt om længe at give godstransporten med jernbane en fremtid. Vi ved alle, at jernbanens del er faldet i de forløbne år. Den udvikling skal vendes, og jeg mener, at disse forslag er en god begyndelse hertil.

Escolá Hernando
Hr. formand, den europæiske jernbane har brug for dybtgående reformer, som skal gå i retning af en liberalisering, men dog uden at sætte dens egenskab af offentlig service over styr.
Forslaget om at gøre op med monopolerne og adskille forvaltningen af infrastrukturerne og jernbanedriften er interessant, men hvordan skal vi sikre en ordentlig vedligeholdelse af de mindre økonomisk rentable, men samfundsmæssig nødvendige, jernbanelinjer? For vi må ikke glemme, at jernbanen er en absolut nødvendig strategisk brik i udviklingen i mange områder, og jeg vil give Dem et eksempel: Jernbanetrafikken gennem det eneste internationale pas, der findes i de centrale Pyrenæer, via Canfranc, er afbrudt, fordi der på den franske side styrtede en bro sammen, som ikke er blevet repareret. Det er nu 30 år siden. Forklaringen er meget enkel, strækningen var ikke rentabel for den offentlige virksomhed, der drev den, og som resultat heraf er den lukket i dag, og der er ingen mulighed for, at andre, mere effektive virksomheder, kan drive den. Det vil sige, at forringelsen af infrastrukturerne forhindrer en liberalisering.
Dette betyder, mine damer og herrer, at der skal findes måder til at sikre en vedligeholdelse af transportnettene uanset deres nuværende brug og rentabilitet, for i modsat fald vil liberaliseringen kun betyde en dårligere service, især i de mindre udviklede områder i Europa.

van Dam
Hr. formand, hr. kommissær, jernbanerne i EU oplever vanskelige tider. Følgerne af deres fortid som statsvirksomhed og de ændrede markedsforhold er to aspekter, som endnu ikke kan forliges. Virksomhedsresultaterne er såvel med hensyn til præstationerne som finansielt for ringe. Både af hensyn til forbrugerne og vores livsmiljø er det meget nødvendigt, at dette forandres. Vi skal udnytte fordelene ved jernbanen som en ren modalitet med en stor kapacitet. Det viser sig i praksis, at jernbanen ikke selv er i stand til det. Derfor er det nødvendigt fra politisk hold at fremme den markedsorienterede tænkning. Liberalisering af sektoren kan få en ny vind til at blæse gennem de gamle kontorer.
Det er især de nuværende udbyderes økonomiske stilling, der i øjeblikket ikke gør fuldstændig fri adgang til jernbanemarkedet muligt. Forslaget om foreløbigt, trin for trin og med støtte, kun at involvere den internationale godstransport heri, er derfor berettiget. For at opnå et godt samfundsmæssigt resultat skal medlemsstaternes forvaltninger styre gennemførelsen af planerne. De skal også føre tilsyn med en effektiv, organisatorisk adskillelse af tjenesterne i jernbaneselskaberne.
Til sidst afgiften på infrastrukturen. Også inden for jernbanetrafikken skal man medregne alle udgifter. Vi skal tilstræbe lige konkurrencevilkår. I betragtning af denne transportforms fordele må vi ikke glemme dens konkurrenceevne.
Hr. formand, en kraftig tilskyndelse er uundværlig for jernbanerne. Disse betænkninger giver gode muligheder i den retning.

Simpson
Hr. formand, allerførst vil jeg modstå fristelsen til at nævne alle stationerne på Vestkyst-hovedjernbanelinjen i min valgkreds og også på den transpenninske jernbane. Men jeg ser, at hr. Hyland er gået.
Først vil jeg på min gruppes vegne gerne takke Pavlos Sarlis og Hannes Swoboda for deres arbejde på dette meget vigtige område. Det har i meget lang tid nu været en prioritet for min gruppe at bringe nyt liv i jernbanerne i Den Europæiske Union. Vi har også erkendt, at den foranstaltning, der bør træffes for, at vores jernbaneindustri skal overleve, må være radikal i sin tilgang, nytænkende i sin udformning og modig i sine handlinger.
Størrelsesordenen af de problemer, som jernbaneindustrien står over for, kan ikke undervurderes. På et tidspunkt, hvor transportmarkedet generelt ekspanderer, finder vi, at jernbanernes markedsandel er blevet reduceret til så lidt som 6 % af passagerne ... og 16 % af fragtsektoren. Sagt i enkle vendinger befinder jernbanesektoren over hele EU sig i en så dårlig forfatning, at man kan have sine tvivl, om der stadig vil findes internationale passager- eller fragtforbindelser om 15 år. Derfor står vi her, hvis jeg må have lov til at anvende en lægelig analogi her, med en meget syg patient, der har behov for meget hjælp, og jeg mener, at vores to ordførere, såvel som Kommissionen, har givet os den medicin, der skal bringe vores jernbaner i form og gøre dem raske langt ind i det næste århundrede.
Der er dem i jernbaneindustrien, ja og her i Parlamentet, der mener, at vi kan fortsætte med et system, der er baseret på gammel arbejdspraksis, der blot fungerer inden for et nationalt net baseret på 30'ernes idealer.
Min gruppe mener ikke, at status quo er nogen valgmulighed i dette tilfælde, og vi mener, at de, der tror, at den er det, vil bidrage til vores jernbaners død. Hvis vi skal sikre, at jernbanerne har en fremtid ud over, hvad de har i relation til pendlertransporten, og navnlig i relation til fragttransporten, må vi træffe de foranstaltninger, der er blevet skitseret for os af vores ordførere. Jernbanetransporten kan ikke konkurrere i fragtsektoren imod landevejstransport, hvis den tjeneste, den kan tilbyde, tager 67 timer for en strækning på 850 km sammenlignet med 13 timer i lastbil.
Men min gruppe erkender, at der hersker bekymring blandt jernbanearbejdere, for når alt kommer til alt er det, vi foreslår, en ændring af tilgangen, der er ret så radikal. Derfor har vi støttet en mere forsigtig tilgang til indførelsen af frie markedsregler på andre områder end fragten forbundet med socialsikringsforanstaltninger og med forpligtelsen til at yde offentlige tjenester som en høj prioritet.
Vi har i dag en mulighed for at lægge grunden til en ny jernbanetidsalder i det nye årtusinde. Min gruppe bifalder denne mulighed og støtter Kommissionen og vores ordførere i deres bestræbelser på at sikre fremtiden for Europas jernbaner.

McIntosh
Hr. formand, det er mig en stor glæde at hilse de kommissionsforslag velkommen, der er blevet forelagt for os her i aften, og som har til formål at liberalisere Europas jernbaner og åbne markederne for større konkurrence. Jeg vil gerne benytte mig af denne lejlighed til at lykønske begge ordførere med det usædvanligt hårde arbejde, de har lagt i deres respektive betænkninger.
Med den britiske kommissærs tilstedeværelse her i aften glæder det mig særlig at anerkende et historisk øjeblik, hvor Kommissionen har indhentet briterne, idet briterne var de første til at liberalisere deres jernbanenet, hvilket dengang var et modigt skridt, der forvarslede disse forslag fra Kommissionen, og efter min mening førte til meget positive resultater, det vil sige flere passagerer, der rejser med tog, mere fragt, der transporteres med tog, og således væk fra vejene, hvorved der nås høje sikkerhedsniveauer.
De vigtigste forslag, der er indeholdt i Kommissionens forslag og hr. Sarlis' og hr. Swobodas betænkninger og de tre væsentligste udviklinger, er meget velkomne: større gennemsigtighed ved at adskille infrastrukturforvaltningen og udførelsen af jernbanetransport, ved at tage infrastruktur-, passager- og fragtoperationerne og placere dem i særskilte enheder af regnskabsmæssige årsager, ved at udvide den nuværende E-ordning for udstedelse af licenser til internationale operatører til at drive alle jernebanesektorer, både nationale og internationale over hele Den Europæiske Union, og ved at basere sportaksering og tildeling af kanaler på principper om, hvordan takster bør fastsættes, og hvilke betingelser der bør gælde for tildeling af kanaler.
Jeg bifalder disse forslag og udviklinger henimod en liberalisering af jernbanesektoren. Men der er kun tale om beskedne skridt. Vi mener, at vi burde have taget nogle meget større skridt for at åbne det europæiske marked for alle typer af international fragt. Udfordringen er at gøre dette til et virkeligt indre marked for europæiske jernbaner. Der er behov for at gøre mere, især hvad angår systemet til udstedelse af licenser, der kræver, at operatørerne deltager i visse fælles netaftaler og løser spørgsmålet om prisfastsættelse på basis af marginalomkostninger.

Sainjon
Hr. formand, Kommissionen foreslår en direktivpakke, der har til hensigt at modernisere jernbanesektoren, men den er baseret på en forkert forudsætning om, at den intermodale konkurrence er den eneste måde at udvikle Fællesskabets jernbaner på. De franske medlemmer af ARE-gruppen er imod denne indstilling, som efter deres mening ikke kan løse jernbanesektorens nuværende vanskeligheder. Hvorfor?
Hvis der på nuværende tidspunkt indføres mere konkurrence på jernbanetransportområdet, vil det kun forværre betingelserne for en sektor, der allerede er i vanskeligheder. Privatiseringen af de britiske jernbaner i begyndelsen af 1990'erne førte til en utilfredshed hos offentligheden, der resulterede i et fald i tjenesteydelsernes kvalitet. Ifølge Sunday Times er de britiske jernbaner nu mindre driftssikre og præcise end jernbanerne i Pakistan, Indien og Kina. Det er derfor forståeligt, at jernbanearbejderne sidste år demonstrerede mod den skæve udvikling på grund af liberalismen.
Vi er ikke imod, at samarbejdet mellem jernbanevirksomheder udvikles i henhold til de gode eksempler inden for passagertransporten, som Thalys og Eurostar har vist. For så vidt angår fragttransport er der siden slutningen af 1997 på initiativ af Kommissionen blevet etableret fragtkorridorer mellem Frankrig og dets naboer, som har gjort det muligt at tildele den jernbaneinfrastrukturkapacitet til fragt, der er nødvendig for at sikre langdistanceforbindelserne. Så hvorfor skifte holdning før denne fremgangsmåde er blevet udviklet? Fællesskabet skal hellere hjælpe med at etablere infrastrukturer, iværksætte transeuropæiske jernbanenet og fremme den tekniske og samfundsmæssige harmonisering af jernbanerne.
Vi kæmper således for, at samordningen mellem de europæiske jernbanevirksomheder fremskyndes så meget som muligt. Og hvem kan for tiden bedre end de offentlige myndigheder tage en sådan udfordring op ved at etablere omfattende jernbanenet og -korridorer, der går tværs igennem Unionen? Selvom vi ikke er modstandere af alle elementer i direktivforslagene, kan vi ikke støtte de forholdsregler til åbning af markedet, der er fastlagt i definitionen af en godkendt ansøger i direktivforslag 95/19, eller i ændringsforslag 10 fra hr. Sarlis, der har til hensigt at udvide anvendelsesområdet for direktiv 91/440.

Schierhuber
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, jeg vil gerne starte med at takke de to ordførere, hr. Sarlis og hr. Swoboda, mange gange for det gode samarbejde i udvalget.
Der er uden tvivl tale om to meget vigtige betænkninger her. Hele pakken af foranstaltninger har afgørende betydning for den videre udvikling af den europæiske politik inden for jernbanetransport for ikke at sige, at det er på høje tid, når vi ser på banegårdsuret, at Parlamentet og Rådet nu endelig beskæftiger sig med dette emne, ellers er toget kørt. Jeg glæder mig derfor over initiativerne til en gradvis liberalisering og konkurrenceforcering.
Et vigtigt punkt er også adskillelsen af jernbanevirksomheder, altså adskillelsen af brugen af skinnerne, infrastrukturområdet og vedligeholdelsen af skinnerne. En sådan adskillelse af absolut nødvendig, så der ikke kan opstå konkurrenceforvridninger og privilegier.
Jeg vil heller ikke undlade at gøre opmærksom på jernbanernes betydning i forbindelse med den kombinerede transport. Jernbanerne er mere miljøvenlige, mere sikre og nemmere at udbygge og er derfor også en transportform, der skal støttes fremover. Jernbanernes kapacitet er, som vi alle ved, på ingen måde opbrugt endnu, og det gælder ikke kun fragttransporten, men også personbefordringen.
Jernbanerne bør absolut blive konkurrencedygtige og et seriøst alternativ til vejtransporten. EU og medlemslandene skal afhjælpe mangler i denne forbindelse for virkelig at kunne repræsentere en troværdig politik til fremme af en miljøvenlig transportform. Det betyder også tilsvarende budgetmidler. En omlægning af transporten fra vej til jernbane bidrager til at bevare miljøet i hele Europa.
Det er også væsentligt med en tilsvarende forcering med henblik på de nye medlemslande, som vi sikkert engang vil kunne byde velkommen i vores kreds.

Stenmarck
Hr. formand, vi ved alle, at jernbanen skal udvikles for at overleve. Inden for rammerne af forældede strukturer har Europas jernbaner gået meget kraftigt tilbage helt siden 1960'erne. Kommissionens hvidbog om en oplivning af Fællesskabets jernbaner og forslaget om godskorridorer gennem Europa var det første skridt i en ny retning. Det er positivt, at dette arbejde nu er kommet i gang.
Begge betænkninger, som vi behandler i dag, er yderligere nødvendige skridt i denne retning. Ikke mindst dagens forhandling viser, at der er en stadigt større forståelse for, at en fortsat liberalisering er nødvendig, hvis den stejle nedgang skal standses.
Det vil kræve vældigt meget at få en positiv forandring. Bl.a. er der behov for en opdeling i samtlige medlemslande mellem på ene den side den, som har ansvaret for banen, og på den anden side den, som kører på sporet.
Det er formodentlig helt rimeligt, at det er de respektive stater, som fortsat selv i det store hele ejer, udbygger og vedligeholder størstedelen af infrastrukturen. Det er imidlertid præcis lige så rimeligt, at når det drejer sig om at køre på disse spor, skal konkurrencen være så fri som muligt. Det hele skal i det store hele finansieres ved, at samtlige brugere betaler afgifter for at udnytte sporene. I en sådan fremtid vil de nationale jernbanevirksomheder med sikkerhed stadig være store operatører, men i konkurrence på lige vilkår med andre. Det er i den retning, udviklingen går i dag. Transportudvalgets betænkningen støtter en sådan udvikling, hvor nye jernbanevirksomheder får mulighed for at være med i denne konkurrence.
Dagens to betænkninger tager et afgørende skridt i denne retning. Dermed giver vi Europas jernbaner en ny chance for at få en positiv fremtid. Det er dog værd at understrege, at det, som hidtil er blevet gjort, bare er de første skridt. Dette er et arbejde, som skal fortsætte med yderligere initiativer fra Kommissionen, hvis vi ønsker, at jernbanen skal have en fremtid efter år 2000.

Kinnock, Neil
Hr. formand, jeg bifalder hr. Sarlis' og hr. Swobodas meget konstruktive betænkninger om Kommissionens forslag om jernbanetransporten. Disse betænkninger fremskynder bestemt debatten om jernbanernes fremtid, som er væsentlig for de forandringer, der må ske, hvis jernbanetransporten skal opfylde sit sande potentiale i et moderne Europa.
Det er et tema, der er blevet taget op og fremhævet af så godt som alle talere i løbet af debatten her i aften. Jernbanetransporten konkurrerer med landevejstransporten, som fru Moreau siger, og tragedien er, at jernbanetransporten i de sidste 30 år i stigende grad er kommet ind på en meget ringe andenplads. Noget, der fremgår klart af al denne erfaring, er derfor, at det simpelthen ikke er tilstrækkeligt at fortsætte med de gældende aftaler. Hvis jernbanetransporten skal have en reel vitalitet, så er den nødt til at forandre sig. Det, vi fremsætter i dette forslag, ja og i andre forslag, er meget stærkt forbundet med at forsøge at nå dette mål med alle de økonomiske, transport-, miljø- og beskæftigelsesmæssige implikationer og fordele, der følger heraf.
Jeg vil begynde med hr. Sarlis' betænkning om Kommissionens forslag om ændring af Rådets direktiv 91/440 om udvikling af Fællesskabets jernbaner. Jeg er naturligvis taknemmelig for den støtte, der er blevet tildelt vores forslag i betænkningen, og det meget hårde arbejde, som hr. Sarlis har lagt i dette spørgsmål i meget lang tid. Samtidig med at jeg hilser betænkningen velkommen, tager jeg også hr. Sarlis' udtalelse om, at ændringsforslagene måske ikke er tilstrækkelig vidtrækkende, til efterretning.
Det glæder mig at kunne sige, at vi kan acceptere hovedparten af udvalgets ændringsforslag. Ja, jeg må sige, at vi ikke afviser de øvrige, fordi vi finder dem principielt uacceptable. Grunden til, at vi ikke kan acceptere dem, er ganske enkelt, at de med stor sandsynlighed vil gøre det vanskeligere i praksis at nå frem til en bredere aftale om denne pakke i Rådet. Kort sagt er vi enige i mange af hr. Sarlis' synspunkter, men hvis vi accepterer nogle af hans ændringsforslag, er der en reel fare for, at vi ved at gå videre med de bedste risikerer at tabe de gode på gulvet. Jeg håber derfor, at han forstår, at vores manglende evne til at acceptere nogle af hans forslag kan tilskrives en nødvendig pragmatisme og ikke principiel modstand.
Der er to hovedområder, hvor udvalget går ind for en tilgang, der vil være mere radikal end den, der er foreslået af Kommissionen, og jeg vil gerne koncentrere mig om dem.
Jeg vil for det første gerne lægge vægt på, at jeg er taknemmelig for den stærke støtte, der gives til en yderligere liberalisering af jernbanetransporten gennem en omhyggelig skabelse af større adgangsrettigheder. Jeg er ligeledes enig i, at det nu er væsentligt, at der gøres hurtige fremskridt - ja, det har været tilfældet i nogen tid. Jeg håber derfor, at Parlamentet vil være i stand til at tilskynde til en lignende holdning blandt de medlemsstater, der stadig forholder sig tøvende over for at acceptere behovet for et sådant fremskridt.
Når dette er sagt, må jeg også understrege, at de forslag, der er fremsat for Parlamentet her i aften, ikke er liberaliseringsforslag. Vi har altid hævdet og understreget meget stærkt, at denne pakke - om adskillelse af forvaltningen, udstedelse af licenser, tildeling af kapacitet og andre relevante spørgsmål såsom afgiftsopkrævningspraksis - er nødvendig, uanset om der skabes yderligere adgangsrettigheder eller ej. Denne pakke er nødvendig om ikke andet så for at få de lovgivningsmæssige forslag, der teoretisk styrer jernbanetransporten i Den Europæiske Union, til at fungere, som det var hensigten tilbage i 1991.
Rådet har naturligvis stadig vores forslag om at udvide artikel 10 i direktiv 91/440 på en lignende måde som den, vi foreslår her.
Begge disse faktorer får mig til at tro, at det, selvom jeg fuldt ud kan gå ind for den holdning, der er fremsat i hr. Sarlis' betænkning, ikke vil være hensigtsmæssigt at indføje ordførerens foreslåede tekst i vores forslag, og derfor må vi - omend nødigt - afvise ændringsforslag 10.
Jeg sympatiserer med den holdning, der er givet udtryk for i betænkningen, om, at Kommissionen ikke går vidt nok, når den kræver adskillelse mellem jernbanevirksomhederne og infrastrukturforvalterne. Men det må være vores holdning at nå det, der er retligt nødvendigt, samtidig med at vi må lade de medlemsstater, der ikke går ind for en fuldstændig adskillelse, bevare et eneste overordnet jernbaneselskab. Vi har følgelig krævet adskillelse af de funktioner, der afgør adgangen til infrastrukturen. Men vi har ikke nogen principiel indvending imod at gå endnu videre, hvor dette er i overensstemmelse med de praktiske formål. Jeg er glad for at kunne indføje ændringsforslag 6 i vores forslag.
På lignende vis kan jeg acceptere ændringsforslag 11, der kræver den samme adskillelse, men inden for en kortere periode.
Men selv med fuld adskillelse må vi alligevel sikre, at væsentlige regulerende funktioner - såsom licensudstedelsesfunktioner - ikke udøves af virksomheder, der selv udfører jernbanetransport. Nu om dage grænser denne situation til det absurde, samtidig med at den virker ualmindeligt ødelæggende for den potentielle konkurrence.
Jeg er sikker på, at de ærede medlemmer er enige med mig i dette - og det er jo kommet til udtryk i aftenens løb. Derfor må vi afvise ændringsforslag 4, der i praksis ville have fjernet dette konkrete krav.
Der er to andre ændringsforslag, som vi ikke føler os i stand til at acceptere. Det første er ændringsforslag 3, der vil fjerne fastsættelsen af sikkerhedsregler fra punkt 4 i forslaget. Denne funktion er efter min mening ligeså vigtig som overvågning og håndhævelse af sikkerhedsregler og bør derfor også nævnes i teksten. Jeg håber, at de ærede medlemmer ved nærmere eftertanke vil acceptere dette punkt og ikke insistere på ændringsforslaget.
Det andet ændringsforslag, som vi ikke kan acceptere, er ændringsforslag 12, der fjerner henvisningen til, at jernbanevirksomheder skal levere jernbaneydelser. Det resulterer i en mindre klar definition og udgør efter vores mening en unødvendig ændring. Kort sagt accepterer Kommissionen således ændringsforslag 1, 5, 6, 7, 8, 9 og 11, mens vi afviser ændringsforslag 2, 3, 4, 10 og 12.
Jeg vil nu gå over til hr. Swobodas betænkning, der behandler de to andre forslag i denne pakke af foranstaltninger. Hvad angår forslaget om at ændre direktiv 95/18 om udstedelse af licens til jernbanevirksomheder, er vi glade for at acceptere det første ændringsforslag, men vi er nødt til at afvise det andet ændringsforslag, der ikke forekommer os at være baseret på noget relevant kriterium.
Den anden del af betænkningen behandler forslaget til et direktiv om tildeling af kapacitet til jernbaneinfrastrukturen og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur. Også her er jeg glad for at kunne sige, at vi ønsker at indføje næsten halvdelen af ændringsforslagene i vores reviderede forslag. De omfatter de fleste af de nye punkter, ændringerne af definitionerne og fastlæggelsen af rammer for opkrævning af afgifter.
Jeg har stor sympati for synspunktet om, at fællesskabslovgivningen ikke bør være for detailbetonet. Hr. Swoboda foreslog en række ændringsforslag, der hjælpsomt forsøgte at forenkle dette forslag. Nogle af forenklingerne er, som jeg siger, velkomne, men vi følte os ikke i stand til at gå ind for nogle andre, der synes at skære sig ind i substansen af forslaget - uforvarende, er jeg absolut sikker på.
Mange af disse sidstnævnte ændringsforslag kommer ind på de foreslåede regler for kapacitetstildeling. Efter vores mening er det vigtigt at fastsætte præcise proceduremæssige regler for at sikre, at disse processer, der er selve kernen af at kunne tilbyde jernebaneydelser, samordnes og er fair for alle virksomheder.
Vi vil derfor bestræbe os på at foretage nogle forenklinger, der følger de linjer, der er blevet foreslået af hr. Swoboda, men måske ikke i den udstrækning, han forestiller sig.
Der er en række nøglepunkter, som jeg gerne vil komme ind på, inden jeg slutter af. For det første er der reglerne om opkrævning af afgifter. Vi mener, at forslaget i ændringsforslag 12 om at indføje en andel af fortjenesten i artikel 8, stk. 3 er unødvendigt, da der allerede findes en sådan bestemmelse i forslaget om investeringer og for passagertransport. Ændringsforslag 13 om at reducere teksten om omkostningerne ved de eksterne virkninger er ikke acceptabelt for os, da formålet med vores tekst var at skabe klare betingelser for udviklingen af disse afgifter på jernbanetransport, samtidig med at vi beskytter jernbanetransporten mod utilbørlig eksperimenteren. Jeg mener ikke, at den forenklede tekst er tilstrækkelig præcis og må derfor modsætte mig denne tekst.
På samme måde fastsætter de ændringer, der foreslås i ændringsforslag 15 til rabatbestemmelserne i artikel 10, principper, som vi mener bør finde anvendelse på den type virksomhed som defineret i kendelsen om de afgifter, der afkræves af Zaventem Lufthavn. For alle de berørte er det at foretrække, at disse er klart forståelige. Den væsentligste foreslåede ændring vedrørende opkrævning af afgifter er ændringsforslag 14 om artikel 9 i forslaget. Også her er der et stærkt ønske om at forenkle reglerne og også tillade nogle af de højere afgifter for fragttransport. Vi kan acceptere disse principper, selvom den foreslåede ordlyd giver os nogle problemer, og vi vil være nødt til at se nærmere på den igen.
For det andet er der spørgsmålet om godkendte ansøgere i artikel 19. Kommissionen er af den stærke overbevisning, at, hvad enten der sker yderligere fremskridt vedrørende adgangsrettighederne eller ej, kan konceptet med godkendte ansøgere skabe mere attraktive betingelser for store opkøb af jernbanetransportvirksomheder. Det vil tilskynde dem til at sætte større lid til denne transportform. De er meget mere engagerede i jernbanetransporten. Man skulle have troet, at alle jernbaneselskaber, ja og alle, der arbejder inden for jernbanetransporten, ville bifalde en reel tilskyndelse til større brugere og potentielle brugere af jernbanetransporten til at anvende denne facilitet med godkendte ansøgere for yderligere at styrke deres forpligtelse eller endda få dem til at indgå en ny forpligtelse til at gøre brug af jernbanetransporten. Jeg ved, at både Parlamentet og Kommissionen ønsker denne større forpligtelse til at gøre brug af jernbanetransporten. Jeg vil hævde, at dette er en meget praktisk måde at sikre denne forpligtelse på.
Derfor kan vi ikke støtte degraderingen af dette koncept til et spørgsmål om national lovgivning som foreslået i ændringsforslag 19 og 5. Det er konceptet med godkendte ansøgere, der kan blive særlig vigtigt på internationalt niveau i betragtning af, at der for nærværende ikke findes nogen grænseoverskridende jernbanevirksomheder. For at gengive hr. Swobodas meget nyttige sætning ønsker vi at få orden på denne anvendelse i fællesskabslovgivningen for bogstavelig talt at gøre udsigten til dette middel til at gøre jernbanefragttransporten mere attraktiv for større brugere til et europæisk anliggende.
For det tredje søger ændringsforslag 19 og 27, som jeg kort nævnte, at forenkle de artikler, der beskæftiger sig med kapacitetstildeling. Men desværre og uforvarende, tror jeg, vil disse eliminere vigtige elementer såsom kravene om at give alle ydelser ligebehandling og foretage høringer i forbindelse med planlægningsprocessen og samordningen og i udviklingen af kapacitetsforbedringsplaner. Jeg går ind for målet om forenkling, og vi vil derfor undersøge nøje, hvordan vi kan få ryddet op i teksten. Men tabet af disse elementer i forbindelse med vedtagelsen af ændringsforslagene ville give anledning til betydelige bekymringer.
Jeg vil gerne komme ind på ændringsforslag 17 og 18 og deres indvirkning ved at genindføre prioritetsbestemmelserne fra direktiv 95/19. Et mål i Kommissionens forslag, som jeg er sikker på, at ordføreren og andre er enige i, er målet om at gøre jernbanefragt- og -passagertransporten kommercielt mere attraktiv og ikke mindst, fordi det vil sikre en bedre anvendelse af infrastrukturen og føre til deraf følgende nedbringelse af omkostningerne for alle ydelser. Det er klart, at der må træffes valg dér, hvor der er en absolut knaphed på kapacitet. Vores forslag forhindrer ikke én type trafik i at blive begunstiget under disse omstændigheder. Jeg mener derfor, at det ville være en fejltagelse at søge at give fortrinsbehandling til én form for trafik frem for en anden i forbindelse med den normale tildelingsproces. Desuden er der allerede sørget for, at det er muligt at tildele særlige rettigheder for at muliggøre udviklingen af f.eks. en ny eller dedikeret infrastruktur i artikel 27 af det eksisterende forslag.
Jeg kan ikke acceptere de nye ændringsforslag, der er fremsat til Swoboda-betænkningen. Ændringsforslag 29 og 31 vil ændre definitionen af jernbanevirksomhed. Følgerne vil være tab af klarhed i definitionen, og de er derfor unødvendige, hvilket jeg håber, Parlamentet vil acceptere.
Ændringen omkring de godkendte ansøgere i ændringsforslag 30 begrænser dets anvendelsesområde til jernbanevirksomheder med licens og gør således forslagets mål og indvirkning virkningsløse. Derfor kan vi ikke acceptere det.
Jeg vil derfor opsummere med at sige, at Kommissionen accepterer ændringsforslag 1, 3, 4, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 16 og 28 såvel som de principper, der er indeholdt i ændringsforslag 14.
Jeg håber, at de ærede medlemmer er enige med mig i, at vores underliggende mål er meget lig hinanden - ja, næsten identiske - og at vi, selvom vi ikke kan acceptere alle de foreslåede ændringsforslag, vil bestræbe os på at indføje målene i mange af ændringsforslagene i vores reviderede forslag. Jeg har især tillid til, at hr. Swobodas betænkning vil levere en betydelig styrkelse til de yderligere drøftelser i Rådet. Hr. Sarlis' betænkning vil også have denne gavnlige effekt.
Vi befinder os helt klart langt fra afslutningen af denne proces. Jeg bifalder varmt Parlamentets fortsatte interesse og pres med henblik på at gøre fremskridt. Jeg vil slutte af med at takke begge ordførere - hr. Swoboda og hr. Sarlis - og Udvalget om Transport og Turisme for deres værdifulde støtte på alle væsentlige punkter. Jeg håber, at hele Parlamentet vil slutte op om disses konstruktive tilgang.

Sarlis
Hr. formand, kommissæren var meget vis, da han i starten af dagens forhandling sagde, at en politiker lytter - han skal lytte - men han forpligter sig ikke. Jeg håber, at hr. Kinnock, til trods for sin negative mening i visse basale spørgsmål i dag, har lyttet, og at han har et vist spillerum og forholdsvis let kan trække sine negative meninger tilbage med tiden, for i morgen vil han stå - så vidt jeg er informeret og som mine kolleger ved - over for to forslag, der er blevet enstemmigt vedtaget af Europa-Parlamentet. Vi kan ikke komme videre, hvis ikke Kommissionen fremmer artikel 10, samtidigt med at den kræver, at vi bliver en 100 % godkendt ansøger. Det er en situation, som jeg ikke kan tro, nogen vil acceptere. Jeg beder altså til, at vi har fordelen af revideringen af synspunkterne.

Formanden
Jeg beklager, hr. Sarlis. Forhandlingen er afsluttet.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Sikker drift af ro-ro-færger og højhastighedspassagerfartøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0061/99) fra Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning (12893/3/98 - C4-0004/99-98/0064(SYN)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om en ordning med obligatoriske syn med henblik på sikker drift af ro-ro-færger og højhastighedspassagerfartøjer i fast rutefart

Watts
Hr. formand, færgesikkerhedens historie kan kun beskrives som en skandale. Til trods for tragiske hændelser i 50'erne, 60'erne, 70'erne og 80'erne er så godt som ingenting blevet gjort. Der skulle bogstavelig talt gå tusinder af liv tabt, inden man begyndte at se på basale, grundlæggende og i nogle tilfælde skandaløse mangler i færgedesign og -drift til trods for gentagne advarsler fra fagforeninger, forbrugergrupper, ja og Europa-Parlamentet. Der skulle især sådanne katastrofer til som Herald of Free Enterprises , Scandinavian Stars og den mest tragiske af alle, Estonias , forlis, før færgeselskaber og regeringer begyndte at komme overens med konsekvenserne af deres forsømmelighed. Men siden 1994 har vi alle endelig set både ord og handling fra Kommissionen, en handling, som Parlamentet har hilst velkommen, og som vi - tror jeg som ordfører - har søgt at fremme ved enhver given lejlighed.
Den seneste foranstaltning fra Kommissionen søger at underkaste ro-ro-færger og højhastighedspassagerfartøjer i fast rutefart en ordning med obligatoriske syn udført af værtsstaten, før de tages i drift og efterfølgende med jævne mellemrum. Det enestående træk er, at dette vil gælde uden hensyn til flagstaten. Disse foranstaltninger lukker derfor også det smuthul, der for nærværende forhindrer medlemsstater i at undersøge ulykker, der involverer deres egne borgere. Med henblik på at lette undersøgelser omfatter forslaget et krav om, at sådanne fartøjer skal være udstyret med en sort boks (VDR).
Men ved førstebehandling fremhævede Parlamentet den svage ordlyd, som rent faktisk efter min og Parlamentets opfattelse ville gøre det muligt for visse færger enten at have en sort boks, der ikke lever op til standarden, eller slet ingen sort boks overhovedet. Heraf vores rimelige krav om, at sorte bokse af seneste standard skal installeres på alle færger inden for en femårig periode. Dette blev desværre afvist af både Rådet og Kommissionen. Kommissionen kommenterede i sin meddelelse til Parlamentet, at den ikke kunne acceptere dette, fordi det med dens ord ville gøre den yderligere drift af færgen eller fartøjet »økonomisk ubæredygtig«.
Som Deres ordfører er jeg blevet informeret om, at det vil koste langt mindre at efterinstallere en sort boks på en færge, der undergår en istandsættelse, end det koster at installere gulvtæpper eller gardiner. Jeg opfordrer her i aften Kommissionen til at slutte sig til mig, når det gælder om at sætte sikkerheden i højsædet ved at støtte vores ændringsforslag.
Ved førstebehandling bifaldte vi ligeledes ønsket fra Kommissionens side om at stille data vedrørende overholdelse til rådighed for Kommissionen med henblik på at etablere et nyt, gennemsigtigt system, som alle berørte parter har adgang til. Men vores krav om offentlig adgang blev afvist. Kommissionen bemærkede i sin meddelelse, at hverken Kommissionen eller Rådet kunne acceptere Europa-Parlamentets krav om, at oplysninger om færger og fartøjer bør stilles til rådighed for offentligheden. Vi vil påpege, at et sådant synspunkt åbenlyst tilsidesætter Kommissionens eget initiativ om skibsfart af høj kvalitet, hvori det siges, at en udsættelse af aktører, der ikke lever op til standarderne, for offentlighedens kendskab er væsentlig for målet for initiativet om skibsfart af høj kvalitet.
Kommissionen er jo selv allerede i færd med at etablere et europæisk informationssystem for kvalitetsskibsfart, der er tilgængeligt for offentligheden. Hvilken bedre måde er der til at ændre initiativet og kampagnen fra ikke at være meget andet end en liste over gode intentioner til at blive til reel handling? Hvad har industrien egentlig at skjule? Af alle interessegrupper har den rejsende offentlighed så ikke en særlig ret til adgang til oplysninger om sikkerheden ombord på det fartøj, som de betror deres og deres familiers liv?
Tiden er inde til at gøre sorte bokse til et obligatorisk krav på alle færger og højhastighedsfartøjer til bedste for passagersikkerheden og -tilliden. Tiden er inde til, at færgesikkerhedsdata stilles til offentlighedens rådighed, således at vi kan sætte navn på de skyldige skibe og operatører, der ikke lever op til standarden. Tiden er inde til at sætte færgesikkerheden i højsædet.

Kinnock, Neil
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke Udvalget om Transport og Turisme og navnlig hr. Watts for det hurtige og grundige arbejde med Rådets fælles holdning om dette vigtige forslag. Som betænkningen bekræfter, blev de fleste af de ændringsforslag, der blev vedtaget ved førstebehandling, accepteret af Kommissionen i dens ændrede forslag og indføjet i Rådets fælles holdning. Det er helt klart et tegn på en meget nyttig enighed om hovedtrækkene i lovgivningen.
Af grunde, som jeg godt kan forstå, og som han atter har formuleret meget vel, fremsætter hr. Watts atter to ændringsforslag, som Kommissionen ikke kunne acceptere ved førstebehandling, og jeg vil gerne give et yderligere svar på disse ændringsforslag her i aften.
Det første ændringsforslag beskæftiger sig med spørgsmålet om at dispensere fra de tekniske krav om installering af sorte bokse ombord på eksisterende færger og højhastighedsfartøjer. Da Kommissionen fremsatte dette forslag, tog vi al mulig højde for de tekniske vanskeligheder, der kunne opstå i forbindelse med installeringen af disse instrumenter ombord på eksisterende skibe og fartøjer, og vi fastsatte derfor bestemmelsen om, at komitéen kunne beslutte at dispensere fra nogle af de tekniske krav, som sorte bokse skal overholde.
Jeg forstår, at hr. Watts principielt er enig i denne tilgang, men at han ønsker at se denne dispensation begrænset tidsmæssigt, således at eksisterende færger og højhastighedsfartøjer efter den foreslåede femårsperiode bør være udstyret med sorte bokse, der fuldt ud lever op til alle de tekniske krav, der gælder for nye skibe.
Jeg forstår princippet, men det må siges, at en bestemmelse af denne art forudsætter udskiftning af den sorte boks og i næsten alle tilfælde udskiftning af navigations- og motorreguleringsudstyr for at sikre, at de rigtige kommunikationsprotokoller er tilgængelige til at levere data til den sorte boks. I mange tilfælde vil dette også medføre omfattende ledningsarbejde mellem den sorte boks og det udstyr, hvorfra den modtager sine data. Omkostningerne i forbindelse med dette arbejde vil helt klart i høj grad overskride købsprisen for den sorte boks. Dette vil efter min mening hverken være begrundet eller stå i rimelig forhold til målet, når vi erindrer, at målet med dette forslag er at muliggøre indsamling af oplysninger med henblik på undersøgelser af ulykker.
Jeg må desuden også sige, at færgeselskaber, der allerede frivilligt har installeret sorte bokse ombord på deres fartøjer, ikke bør straffes ved at blive tvunget til at udskifte sådant udstyr med alt det installationsarbejde, dette medfører. Så af alle disse årsager - praktiske årsager, ikke principielle årsager - kan jeg ikke acceptere den begrænsning af dispensationen til en periode på op til fem år, der foreslås i ændringsforslag.
Ændringsforslag 2 gentager det krav, der blev stillet ved førstebehandling om detaljerede oplysninger om ro-ro-færger og højhastighedsfartøjer med tilladelse til at drive fast rutefart, herunder oplysninger om eventuelle driftsmæssige begrænsninger. Det kræver, at disse oplysninger bliver offentliggjort og gjort tilgængelige af Kommissionen. Som svar herpå må jeg sige, at Parlamentet måske erindrer, at jeg ved førstebehandling manede til forsigtighed omkring risikoen ved at offentliggøre alle data om de inspicerede skibe og fartøjer, navnlig hvad angår driftssikkerhed, sikkerhed og muligheden for kommerciel misbrug af sådanne data. Det er denne bekymring, der fik Kommissionen til at foreslå, at det var en opgave for den komité, der er nedsat i henhold til dette direktiv, at fastsætte betingelserne for adgang til sådanne data. Så der er ikke tale om at nedlægge virksomheden, der er tale om komitéens praktiske skøn. Jeg håber, at de ærede medlemmer kan acceptere fornuften ved denne tilgang.
Den database indeholdende alle de oplysninger, medlemsstaterne leverer, der foreslås i dette direktiv, bør betragtes som et specialiseret instrument, der primært er blevet udformet med henblik på at bistå medlemsstaterne og Kommissionen med at føre tilsyn og håndhæve gennemførelsen af direktivet ved at levere detaljerede oplysninger om anvendelsen af ordningen med obligatoriske syn.
Når dette er sagt, vil jeg sige, at jeg helhjertet deler hr. Watts synspunkt om, at alle relevante oplysninger om spørgsmål vedrørende passagersikkerheden så vidt og klart som muligt bør offentliggøres. På dette grundlag har Kommissionen, som hr. Watts understregede i sin betænkning, påtaget sig at udvikle en database om kvalitet i skibsfarten, kaldet Equasis, inden for rammerne af vores kampagne for kvalitetsskibsfart med henblik på i høj grad at øge gennemsigtigheden af oplysningerne om sikkerhed i skibsfarten i al almindelighed. Vi vil overholde denne forpligtelse. Equasis-databasen vil blive stillet bredt til rådighed for skibsfartssamfundet og offentligheden. Jeg mener, at den vil give os de mest egnede midler for disseminering af alle relevante oplysninger om færgers sikkerhed, der er det spørgsmål, der med rette giver anledning til den særlige interesse, ja og hr. Watts hellige nidkærhed.
Når betingelserne for adgang til færgesyndatabasen er udarbejdet i komitéen, vil mine tjenestegrene se opmærksomt på behovet for at lægge så mange oplysninger som muligt fra den database ind i Equasis-databasen. Jeg er overbevist om, at denne tilgang i praksis vil sikre det niveau af gennemsigtighed, som hr. Watts og hans kolleger her i Parlamentet med rette kræver uden at være nødt til at ændre teksten til den fælles holdning.
Til slut kan jeg oplyse de ærede medlemmer om, at jeg støtter målene i ændringsforslag 3, eftersom det afklarer den nøjagtige rækkevidde og udstrækning af inspektionerne af livredningsudstyr på linje med kravene i konventionen om sikkerhed til søs.
Jeg vil slutte af med at takke hr. Watts og hans kolleger for at have muliggjort vedtagelsen af dette direktiv, der sammen med andre foranstaltninger, der allerede er vedtaget og gennemført i de seneste år, vil få en direkte og gavnlig virkning for sikkerheden for folk, der rejser med konventionelle og højhastighedsfartøjer i Den Europæiske Unions farvande. Hr. Watts mindede os med rette om de passagerskibstragedier, der har fundet sted i de senere år. Lad os håbe, at vi med gennemførelsen af disse foranstaltninger næsten vil umuliggøre en gentagelse af sådanne tragedier - eller gøre dem så umulige, som de kan blive, når der er tale om rejser til søs. Når vi kan sige dette, må jeg sige, at det nyttige arbejde og den pligttroskab, som medlemmer af Parlamentet har lagt heri, vil have spillet en betydelig rolle med at nå den ønskede standard.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Den europæiske kulturhovedstad (2005-2019)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0106/99) fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om Rådets fælles holdning (9268/1/98 - C4-0493/98-97/0290(COD) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om en fællesskabsaktion vedrørende »Den Europæiske Kulturhovedstad« 2005-2019.

Monfils
Hr. formand, debatten om den europæiske kulturhovedstad, som har stået på siden oktober 1997, bliver forhåbentlig afsluttet i morgen. Når den har varet næsten halvandet år, skyldes det, at den fungerende Kommissionens og Europa-Parlamentets holdninger på den ene side og Ministerrådets holdning på den anden side har været vidt forskellige.
Europa-Parlamentet ønskede et valg mellem byer baseret på projekternes kvalitet uden hverken indblanding fra medlemsstaterne, eller et valg ved hjælp af fællesskabsmetoden, det vil sige sambeslutning. Ministerrådet gik ind for en på forhånd fastlagt rotation mellem medlemsstaterne, som hvert år efter tur skulle udpege en af deres byer som europæisk kulturhovedstad. Europa-Parlamentet forkastede ved andenbehandlingen Rådets fælles holdning ved at vedtage en hensigtserklæring om forkastelse.
Vi står nu foran et valg. Vi kan enten fortsætte den nyttesløse dialog med Rådet og på denne måde i månedsvis udpine den procedure, der er omfattet af artikel 189 - og jeg tror for øvrigt ikke, at der herefter vil være hverken en sejrherre eller en besejret; dette ville kunne fortsætte i det uendelige. Eller vi kan forsøge at finde en kompromisløsning. Vi har valgt den anden løsning og foreslået Ministerrådet kompromisændringsforslag, som tager både Rådets og selvfølgelig også Europa-Parlamentets holdning i betragtning.
Denne fremgangsmåde, som er lidt usædvanlig i forbindelse med uformelle kontakter, er blevet accepteret af Rådet, der har anvendt det af os fremlagte memorandum som grundlag for en drøftelse, og forhandlingen mundede ud i en aftale. Når man tager den afstand i betragtning, der skilte Parlamentet og Rådet, mener jeg, at det er en acceptabel aftale. Ganske vist er Rådets idé om at udpege byerne efter tur bevaret, men hver stats direkte valg af en by er opgivet, og flere byer fra den samme medlemsstat kan indgive sin ansøgning.
Endvidere er den jury, der ikke mere indgik i Rådets fælles holdning, genoptaget. Juryen, der skal bestå af syv eksperter inden for den kulturelle sektor, skal udarbejde en rapport om ansøgningerne. Endelig skal hver ansøgerby indsende en meget nøjagtig og detaljeret beskrivelse af sit kulturprojekt, hvilket Parlamentet havde ønsket, og som heller ikke mere indgik i Rådets fælles holdning. Vi fik ikke sambeslutning ved valg af kulturby, men Europa-Parlamentet kan komme med en forhåndsudtalelse om ansøgningerne, og Kommissionen kan videregive sine anbefalinger til Rådet, som skal være baseret både på juryens rapport og Parlamentets udtalelse.
Dette kompromis, hvor Europa-Parlamentets holdning i det store og hele er indarbejdet, er blevet muliggjort af det tyske formandskabs åbenhedsbestræbelse, som jeg hilser velkommen. Det sker ikke så tit, hr. formand og kære kolleger, at Rådet tager hensyn til Parlamentets holdning, og denne forhandling synes at være et positivt eksempel på vores institutioners virkemåde. Men dette kompromis ville heller ikke have været muligt uden den konstante støtte fra vores kolleger i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier og formanden for dette udvalg, som hele tiden har støttet ordførerens holdninger, og gennem ændringsforslag har samarbejdet snævert for at forbedre teksten samt har deltaget i forhandlingerne sammen med mig.
Jeg håber til sidst, at Parlamentet i morgen vedtager disse ændringsforslag, som naturligvis er blevet accepteret af Rådet, og jeg er overbevist om, at den ansvarlige kommissær og hans medarbejdere ved den konkrete opfølgning af denne beslutning vil være særligt opmærksomme på de forelagte projekters kulturelle værdi.

Vaz da Silva
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, programmet »Den Europæiske Kulturhovedstad« er en succeshistorie. Den er blevet medlemsstaternes visitkort, og man forstår derfor godt, at det er følsomt spørgsmål at ville begrænse deres magt til at bestemme sted og indhold.
Men nøjagtig af den samme årsag, som får regeringerne til ikke at ville slippe kontrollen med de europæiske kulturhovedstæder, mener Kommissionen og Parlamentet, at et program med så stor folkelig gennemslagskraft ikke kan forblive på det mellemstatslige plan. Kommissionen fremlagde derfor i november 1997 et forslag om at gøre programmet til et anliggende for Fællesskabet, et forslag, som Parlamentet bestyrkede i maj 1998, hvor det også krævede medindflydelse på valget og en direkte ansøgning fra byerne baseret på solide kulturelle kriterier.
For Parlamentet var det væsentligt at få involveret så mange kulturarbejdere i begivenhederne som muligt, at tilskynde til varige former for samarbejde, at fremme skabende kunst og dens udbredelse, at valorisere både den historiske arv og byernes arkitektur, at åbne initiativerne for et bredt publikum og at undgå eurocentrisme ved mest muligt at tilknytte ikke-europæiske kulturer. Med andre ord: Parlamentet søgte at sikre, at programmet bidrog til en reel ændring i byernes og deres borgeres livskvalitet også i tiden efter festlighederne.
Rådets og Parlamentets holdninger afveg i begyndelsen i den grad fra hinanden, at der ikke syntes noget kompromis muligt. Det er imidlertid blevet opnået. Det er en stor sejr for demokratiet. Parlamentets fasthed og ordføreren Philippe Monfils' forhandlingstalent har udvirket det mirakel at få Rådet til at droppe sin første lidet demokratiske arrogance og forhandle. Resultatet er et ærefuldt kompromis, hvor ingen af parterne taber ansigt: Regeringerne har beholdt retten til at bestemme, hvilke medlemsstater der på skift har ret til at indgive ansøgning, Europa-Parlamentet har fået fastslået princippet om direkte ansøgning fra byerne inden for dette system. Regeringerne har accepteret princippet om at lade valget blive baseret på kulturelle kriterier med grundlag i udtalelser fra en paritetisk sammensat jury og fra Parlamentet, således som Europa-Parlamentet ønskede det.
Den europæiske kulturhovedstad vil således fra år 2005 få bedre vilkår til at manifestere sig som muligheden par excellence til interkulturelt samvær. Må regeringerne så finansiere denne store kollektive fest med gavmildhed, sådan som Parlamentet var det første til at foreslå. Jeg vil, hr. formand slutte med at sige, at det, som vi i dag skal stemme om, og som jeg på vegne af min gruppe beder alle om at støtte, er et fremragende eksempel på politisk håndværk. Alene af den grund, men også fordi den interinstitutionelle forståelse får en stadig vigtigere plads i Fællesskabets beslutningsproces, mener PPE-gruppen, at der kan stemmes ja uden hverken tøven eller tvivl.

Sichrovsky
Hr. formand, vi støtter det fremlagte kompromis for at optimere valget af Europas kulturhovedstad. Men måske er det slet ikke så vigtigt, hvilken by der i sidste ende bliver valgt her. Måske er det dog meget vigtigt at konkretisere det ansvar, der pålægges byen, ganske nøje. Det vigtige er her indholdet, sådan som det f.eks. er oplistet i artikel 2a, herunder kravet om, at dialogen mellem de europæiske kulturkredse og de andre verdenskulturer understreges.
Der er én ting, vi ikke må glemme, og det er, at Europas kulturhovedstad i et fremtidigt forenet Europa ikke kun repræsenterer sig selv, men også vil være Europas kulturambassadør i denne periode.

Baldi
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, først vil jeg gerne takke ordføreren, der ikke alene har udført et glimrende stykke arbejde, men som også har udvist tålmodighed på et vanskeligt tidspunkt i høringen.
I Maastricht-traktatens artikel 128 står der, at det er vigtigt at fremme samarbejdet mellem medlemsstaterne, navnlig med hensyn til bevarelsen og beskyttelsen af den kulturarv, der er af europæisk betydning. Vi oplever i Europa en mangfoldighed af kulturer. Europa har i hele sin historie været - og er stadig - et centrum for den kulturelle udvikling, som er særligt rigt og varieret, og hvor dannelsen samt udbredelsen af europæiske kulturer bliver ved med at finde sted og har en meget vigtig funktion. Det, som er vigtigt at understrege, er, at ønsket om en kulturel integration i Europa også betyder, at man skal få kendskab til og forståelse for det europæiske kultursamarbejde. Enhver by, der tages i betragtning som en mulig europæisk kulturhovedstad, har sine egne karakteristika, der kan sammenfattes med fire nøgleord, nemlig viden, tradition, mobilitet og kommunikation. Disse nøgleord er et udtryk for sameksistensen mellem stærke moderniseringsprocesser, innovation og beskyttelse af de historiske skatte og kunstskattene. Det er en blanding mellem fortid, nutid og fremtid, hvor man ikke glemmer de roller og de funktioner, der i tidens løb har ført til en krydsning mellem kulturer, viden og således også kommunikation, der ligeledes skal forstås som et mobilitetsnet og som en udveksling mellem de forskellige situationer.
Som ordføreren gjorde opmærksom på, beder Europa-Parlamentet i forbindelse med forslaget til afgørelse om den europæiske kulturhovedstad 2005-2019 om en harmonisering af initiativet, idet man foretager nogle ændringer af det automatiske udvælgelsessystem, som Rådet udarbejdede i sin tid.
Med hensyn til det, der er planlagt i den fælles holdning, drøfter man i øjeblikket bl.a. muligheden for at have flere kandidatbyer på et og samme år samt oprettelsen af en jury af uafhængige eksperter, der udpeges af fællesskabsinstitutionerne, og som har til opgave at afgive udtalelse om disse kandidatbyer. Et stort flertal af Rådets delegationer er stemt for at imødekomme Europa-Parlamentets krav og har derfor givet det tyske formandskab til opgave hurtigt at nå til enighed med Parlamentet.
Det er vigtigt, at man hurtigt når til enighed med Europa-Parlamentet, så hver enkelt europæisk kandidatby kan: 1) udnytte de kulturstrømninger, der er fælles for de europæiske borgere, og som er inspireret af disse, og som de har givet et betydeligt bidrag til, 2) afholde arrangementer, der inddrager de andre byer i Unionens medlemsstater, når det gælder kulturområdet, og som således fører til et varigt kultursamarbejde, 3) fremme deres bevægelighed inden for Den Europæiske Union, 4) fremme dialogen mellem kulturen i Europa og resten af verden, og ikke mindst udnytte de historiske skatte og kunstskattene, så byerne får en bedre livskvalitet. De arkitektoniske skatte i Europa er et udtryk for vores forskellige identiteter og samtidig et udtryk for vores fælles rødder, hvor materialer, elementer, former og rum sammensættes, forenes og skilles i den stadige søgen efter harmoni mellem tradition og nytænkning. Kendskabet til og forståelsen for de arkitektoniske skatte er således grundlæggende, når man skal definere sin egen kulturelle identitet, og de bliver til afslørende vidnesbyrd om vores rødder og vores historie.

Oreja
Hr. formand, jeg indrømmer, at jeg følte en stor lettelse, da jeg så den aftale, man er nået frem til, og den model, man har opnået, eftersom jeg på et vist tidspunkt var alvorlig bekymret, fordi jeg ikke vidste, om man ville kunne nå frem til en aftale, og hvis der ikke var kommet en aftale, ville det have været yderst alvorligt, eftersom det ville have betydet, at vi ville have mistet et af de mest symbolske resultater i hele Fællesskabets kulturelle aktion, nemlig Den Europæiske Kulturhovedstad. Derfor vil jeg gerne sende en særlig tak til hr. Monfils, fordi han har stået fast og samtidig har udvist den nødvendige smidighed for at opnå disse aftaler. Jeg vil ligeledes gerne takke formanden for Kommissionen, fordi han med sin energi og gode dømmekraft har gjort dette resultat muligt.
Som De vil erindre, fremsatte Kommissionen den 30. oktober 1997 et fællesskabsinitiativ til fordel for den europæiske kulturhovedstad, og Kommissionens forslag var centreret omkring tre grundpiller: Medlemsstaterne skulle sende Kommissionen navnene på den by eller de byer, der ønskede at blive kulturhovedstad. Kommissionen skulle nedsætte en jury sammensat af uafhængige personligheder, som skulle komme med en udtalelse om de indsendte kandidater, og de skulle sende den videre til Kommissionen, og på forslag af Kommissionen, og efter at Europa-Parlamentet var blevet hørt, skulle Rådet ved kvalificeret flertal udpege den europæiske kulturhovedstad.
Det drejede sig kort sagt om at erstatte den mellemstatslige procedure, som hidtil havde eksisteret, og som på den anden side viste sig at være mere og mere arbejdskrævende, med en fællesskabsprocedure, som omfattede Parlamentet, Rådet og Kommissionen. Senere kom Rådet i sin fælles holdning fra juli 1998 til en løsning, som ikke var særlig tilfredsstillende, og som baserede sig på, at det gik på skift i tilknytning til formandskabet. Denne procedure til udpegelse var meget forskellig fra Kommissionens forslag, og på den anden side var Parlamentet praktisk talt udelukket fra proceduren.
Dette Parlaments vedholdenhed og dets udmelding den 13. januar i år om, at det havde til hensigt at forkaste den fælles holdning, førte til åbningen af det såkaldte »miniforlig«, og i dag høster vi frugterne af forhandlingen mellem de to grene af den lovgivende myndighed, hvortil også Kommissionen har bidraget.
De otte foreliggende ændringsforslag - som Kommissionen finder acceptable - indfører igen en jury med højtstående, uafhængige personer i beslutningsorganet, ligesom der indføres kriterier, som sikrer den kulturelle kvalitet, og at der er en europæisk dimension i kulturhovedstadens program.
Endelig - og det er vigtigt - så vil Rådets exceptionelt træffe sin beslutning på basis af en henstilling fra Kommissionen og ikke på basis af et forslag, og denne henstilling vil blive fastlagt i lyset af Europa-Parlamentets udtalelse og juryens beretning. På denne måde indføres der en fællesskabsdimension, som er mere vidtrækkende end blot at følge de skiftende formandskaber. Vi glæder os derfor over forhandlingsresultatet, og vi håber, at begge grene af den lovgivende myndighed kan acceptere den aftale, som i dag er blevet fremlagt for os, og jeg vil endnu en gang takke Kulturudvalget og ordføreren, hr. Monfils, for deres aktive deltagelse i denne procedure.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.
Mødet hævet kl. 24.00

