Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 18. december 1998, for genoptaget.

Arbejdsplan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fastsættelse af arbejdsplanen.
Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 95, er omdelt. Der er foreslået eller foretaget følgende ændringer:
Strasbourg
Mandag:

Formanden
Mine damer og herrer, jeg gør Dem opmærksom på, at jeg netop har modtaget endnu et mistillidsvotum til Kommissionen i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 34, og det er stillet af hr. Fabre-Aubrespy og 68 andre parlamentsmedlemmer.
Efter aftale med stillerne af dette mistillidsvotum og Kommissionen foreslår jeg Dem, mine damer og herrer, at vi forhandler om dette mistillidsvotum sammen med det, der allerede var opført på dagsordenen, og de beslutningsforslag, som også er opført på dagsordenen for i dag.
Jeg giver ordet til hr. Striby.

Striby
Hr. formand, jeg vil gerne gøre et nyt forsøg og stille Dem det samme spørgsmål som for to måneder siden om indvielsen af IPE IV-bygningen, som ærgrer os. Parlamentet kan ikke stille sig tilfreds med løse rygter i korridorerne, når det drejer sig om dets nye bygning. Vi ved, at sagen er fastlagt i traktaterne, men endnu ikke i sin materielle dimension, der består af træ, glas og cement.

Formanden
Hr. Striby, vi er i gang med at behandle dagsordenen. Spørgsmålet om IPE IV-bygningen og dens færdiggørelse vedrører ikke dagsordenen. De kan stille spørgsmålene i henhold til forretningsordenens artikel 28. Jeg giver Dem ikke ordet.
Hr. Fabre-Aubrespy, har De noget imod, at vi behandler Deres forslag om mistillidsvotum sammen med det, der allerede er opført på dagsordenen?

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg synes faktisk, at det er en god idé at forhandle derom under ét, for jeg ønsker ikke en ny forhandling i morgen tidlig efterfulgt af en afstemning torsdag, det vil sige 48 timer efter. Jeg synes, at det i betragtning af procedurens enestående karakter og det faktum, at det er ekstraordinært at stille et mistillidsvotum, vil være på sin plads, at fru Green og jeg får ordet først i forhandlingen.
Jeg erindrer om, at det mistillidsvotum, som De omtalte, kommer fra alle Parlamentets politiske grupper uden undtagelse, og at det er underskrevet af i alt 69 personer.

Formanden
Tak, hr. Fabre-Aubrespy. Kommissionen accepterer nok også, at de to forslag om mistillidsvotum forhandles under ét.
Hr. kommissionsformand, kan De acceptere denne procedure?
Formanden for Kommissionen accepterede forslaget

Corbett
Hr. formand, i artikel 34 i Parlamentets forretningsorden angives det, at forhandlingen om et forslag om mistillidsvotum tidligst finder sted 24 timer efter meddelelsen til medlemmerne. Jeg var meget nysgerrig efter at vide, eftersom der allerede var indgivet et forslag om mistillidsvotum, hvorfor visse medlemmer fandt det passende at indgive endnu et forslag om mistillidsvotum, der, i det mindste i henhold til forretningsordenen, hverken burde eller kunne finde sted på samme tid. Men nu forstår jeg grunden: Det er, fordi hr. Fabre-Aubrespy forsøger at bruge det som middel til at komme til at tale tidligere i løbet af forhandlingen, end han ellers ville.

Formanden
Vi går nu over til afstemning om forslaget om forhandling under ét af de to forslag om mistillidsvotum.
Forslaget vedtoges
Tirsdag og onsdag: ingen ændringer.
Torsdag:

Formanden
Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet foreslår, at der stemmes om de fem betænkninger om Agenda 2000 fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, det vil sige betænkningerne af Mulder, Garot, Goepel, Fantuzzi og Graefe zu Baringdorf, på torsdag i stedet for som planlagt at udskyde dem til mødet den 28. januar.
Hr. Graefe zu Baringdorf får ordet for at begrunde forslaget.

Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, vores gruppe anmoder om, at debatten om Agenda 2000, det vil sige reformen af landbrugspolitikken, og afstemningen om de diskuterede betænkninger ikke adskilles tidsmæssigt. Vi har stillet forslag om, at afstemningen finder sted denne uge. Hvis dette imidlertid ikke er muligt af tidsmæssige årsager, ville det efter vores mening være bedre at udskyde hele debatten og afstemningen til mødet i Bruxelles.
Afstemningen er ikke nogen teknisk, men en ultrapolitisk handling. Vi må ikke koble den debat, som jo især handler om ændringsforslagene og diskussionen på de enkelte områder, fra afstemningen. Jeg håber, at Europa-Parlamentet følger vores forslag!

Formanden
Mange tak, hr. Graefe zu Baringdorf.
Hr. Goepel får ordet for at argumentere mod forslaget.

Goepel
Hr. formand, jeg anser godt nok diskussionen om et tillidsvotum for meget vigtig, men Agenda 2000 er også et ultrapolitisk emne, her har De, hr. Graefe, fuldstændig ret. I forbindelse med Agenda 2000 bør vi ikke skubbe alt fra os nu, men derimod, sådan som det er planlagt, diskutere markedssektorerne på onsdag - uafhængigt af andre begivenheder. Det ville være en entydig fornærmelse af det, der skulle diskuteres i dette Parlament frem til år 2006 som det vigtigste på landbrugsområdet, hvis vi ganske enkelt udskyder tingene og siger, at vi gør det i Bruxelles på minimødet i løbet af to dage. Jeg har forståelse for, at det rent tidsmæssigt ikke kan lade sig gøre at gennemføre en afstemning med over 400 ændringsforslag. Man kunne ganske udmærket foretage afstemningen i Bruxelles, men vi bør tale om Agenda 2000 på onsdag.

Formanden
Vi går nu over til afstemning om De Grønnes forslag.
Forslaget forkastedes

Posselt
Hr. formand, jeg forstår fuldt ud, at man har udskudt afstemningen om Agenda 2000 med de tilhørende 400 ændringsforslag. Jeg forstår imidlertid ikke, at man behandler Hermange-betænkningen torsdag aften, men ikke stemmer om den helt normalt fredag morgen, sådan som det er sædvane. Jeg kunne godt tænke mig at vide, hvad grunden er, og dette er efter min mening en fremgangsmåde, som man ikke bør anvende fremover.

Formanden
Hr. Posselt, for fremtiden vil grupperne bestemme. Denne gang har Formandskonferencen skønnet, at det var bedst at foretage en separat afstemning en anden dag, nemlig den 28. januar, og afholde forhandlingen i denne uge. Eftersom der ikke blev gjort indsigelse mod dette, kan vi ikke ændre noget som helst nu, for der er ikke fremsat forslag til ændring af dagsordenen i rette tid.
Fredag: ingen ændringer
Bruxelles
Onsdag den 27. januar 1999 og torsdag den 28. januar 1999: ingen ændringer
Den således ændrede dagsorden godkendtes

Mistillidsvotum - Nægtelse af decharge 1996
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
to forslag til mistillidsvotum til Kommissionen i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 34 stillet af Green og andre underskrivere og af Fabre-Aubrespy og andre underskrivere; samt om følgende beslutningsforslag vedrørende decharge for 1996:
B4-0012/99 af Green for PSE-gruppen om bedre finansiel styring i EU; -B4-0011/99 af Martens og Elles for PPE-gruppen om decharge for regnskabsåret 1996; -B4-0009/99 af Cox for ELDR-gruppen om reaktionen på Europa-Parlamentets undladelse af at give decharge for EU's budget for 1996; -B4-0013/99 af Pasty for UPE-gruppen om konsekvenserne for Kommissionen af den manglende tildeling af decharge for regnskabsåret 1996; -B4-0014/99 af Puerta for GUE/NGL-gruppen om konsekvenserne for Kommissionen af Parlamentets manglende meddelelse af decharge for regnskabsåret 1996; -B4-0016/99 af Aelvoet, Holm og Müller for V-gruppen om decharge for gennemførelsen af 1996-budgettet; -B4-0015/99 af Lalumière for ARE-gruppen om Parlamentets henvisning til fornyet behandling i Budgetkontroludvalget af afstemningen om decharge for gennemførelsen af Den Europæiske Unions budget for 1996.Jeg vil først give ordet til de to parlamentsmedlemmer, der har stillet forslagene om mistillidsvotum, og dernæst til de grupper, der har fremsat beslutningsforslag vedrørende nægtelsen af decharge. Derefter vil formanden for Kommissionen få ordet, og bagefter fortsætter vi med forhandlingen.
Først giver jeg ordet til fru Green som førsteunderskriver af det forslag om mistillidsvotum, som blev indgivet først.
Hr. Berès får ordet for en bemærkning til forretningsordenen.

Berès
Hr. formand, de, der har trukket deres underskrifter tilbage for min gruppe, er Gérard Caudron, Danielle Darras og Marie Noëlle Lienemann samt mig selv, det vil sige alle de franske socialister.

Formanden
Der er altså stadig én underskrift mere end minimumskravet. Antallet af underskrifter er under alle omstændigheder større end minimumskravet for afstemning om mistillidsvotummets gyldighed.

Green
Hr. formand, den 17. december umiddelbart efter afstemningen om Ellis-betænkningen fremsatte jeg for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe forslag om mistillidsvotum til Europa-Kommissionen. Uger forud for den afstemning havde det været min åbenlyse holdning her i Parlamentet og i medierne, at beslutningen om decharge for 1996-budgettet var en klar angivelse af den finansielle styring mv. i Europa-Kommissionen. Dem, der her i Parlamentet er indstillet på at erklære Kommissionen økonomisk inkompetent, må tage det eneste mulige institutionelle skridt i deres magt og forsøge at afsætte den. Jeg fremsatte forslaget om mistillidsvotum for at kræve, at dem der mente, at Kommissionen udviste uagtsomhed med hensyn til 1996-budgettet, skulle leve op til deres ansvar.
De næste tre måneder er kritiske med hensyn til Den Europæiske Unions udvikling og udvidelsesprocessen. Efterhånden som vi bevæger os mod topmødet i slutningen af marts, hvor der skal udarbejdes en fælles holdning om reformen af landbrugspolitikken, om nye regler for fordelingen af midler til regionerne, og hvor det skal sikres, at den fremtidige finansiering af Unionen er retfærdig over for samtlige medlemsstater, er det af afgørende betydning, at Europa-Kommissionen arbejder så effektivt som muligt i tæt samarbejde, et samarbejde, der er baseret på tillid, med både Parlamentet og Rådet.
Parlamentet kan ikke lade denne krise fortsætte i de kommende uger. En af de grundlæggende årsager til indgivelsen af forslaget om mistillidsvotum var straks at afgøre, hvorvidt Europa-Kommissionen er i stand til at udføre sit arbejde. Hvis ikke, bør vi træffe afgørelse om det nu. Jeg ønsker at sige til dem, der har udarbejdet beslutningsforslag, der er fremsat med henblik på forhandling under ét med dette mistillidsvotum, at deres måde at gribe tingene an på så afgjort vil føre til, at krisen fortsætter i ugevis, hvis ikke månedsvis. Det er der ingen, der har interesse i, mindst af alle dem, der er afhængige af udfaldet af EU-politikker - befolkningen i Den Europæiske Union.
Ved afstemningen om decharge for 1996-budgettet i december stemte flertallet i min gruppe for, fordi vi mente, at Kommissionen havde stillet Parlamentet tilfreds på tre ud af seks områder, hvor vi havde udtrykt bekymring, og den havde i nogen grad gjort noget på de andre tre områder. Vi mente, at Europa-Kommissionen i visse henseender blot ikke var i stand til at opfylde alle vores krav, f.eks. i de tilfælde hvor der er fælles ansvar med Rådet eller de nationale regeringer.
Vi havde støttet Budgetkontroludvalgets krav, da det udsatte decharge i marts og bad om yderligere afklaring og handling. Vi mente, da der skulle være afsteming om decharge i december, at vi allerede havde øvet betydelig indflydelse med henblik på ændringer, og med udsigten til en umiddelbart forestående tilsvarende svær decharge for 1997-budgettet kunne vi fortsætte med at forårsage endnu flere ændringer.
Parlamentet optrådte ansvarligt og var drivkraften bag dagsordenen af ændringer.
Med en vis succes, takket være Budgetkontroludvalgets arbejde, og muligheden for at opnå endnu mere i de kommende måneder i forbindelse med decharge for 1997, ønsker flertallet i min gruppe, at Kommissionen fortsætter sit arbejde med Agenda 2000. Det var baggrunden for vores holdning i december. Det skal siges, at der er kolleger i Parlamentet i samtlige grupper - herunder min egen - der mener, at Europa-Kommissionen udviste en sådan hårdhed i forbindelse med problemerne ved dechargen for 1996, at de ikke kunne meddele decharge, og at de ville stemme for mistillidsvotummet. Jeg tror, at disse kolleger mener det oprigtigt, og jeg respekterer dem, selvom jeg har et andet synspunkt. Der er dog andre, hvis motiver handler mere om at kunne lugte et valg forude eller en særlig national dagsorden, som de følger.
Støj
Lad det være det! Det fascinerende ved politik er, at det ikke er statisk: Det er en dynamisk proces, der bevæger sig hurtigt. En stor svaghed i vores forfatningsmæssige ordninger, der er blevet afsløret ved den nuværende krise er, ulig ledere i næsten alle andre omgivelser, at Europa-Kommissionen ikke kan anmode Parlamentet om et tillidsvotum. Jeg lyttede med morskab til parlamentarikernes reaktion umiddelbart før afstemningen om Elles-betænkningen, da Kommissionen gjorde det klart i sin redegørelse, at den betragtede afstemningen som en tillidssag. Synspunktet om, at dette på en måde lagde et unødigt pres, er da overdrevent følsomt. I enhver demokratisk parlamentarisk proces, som jeg kender til, er dette en integreret del af et normalt, stærkt samspil mellem den udøvende magt og det parlament, som den er demokratisk ansvarlig over for. Men i et bestyrelseslokale i en virksomhed, en frivillig organisation eller nationale regeringer ville ledelsen da være berettiget til at vide, om den havde Parlamentets, aktionærernes eller medlemmernes tillid, hvis disse erklærede ledelsen for økonomisk inkompetent, og der ville være en procedure, hvorved de kunne anmode om et tillidsvotum eller lignende. Mit første krav er på vegne af min gruppe, at traktaten og/eller forretningsordenen ændres for at fastlægge en sådan procedure.
I de tre uger, der er gået siden mistillidsvotummet blev indgivet, har tingene ændret sig. I den tid har der været en lang række nye beskyldninger, som kræver indgående undersøgelse og hurtig handling samt fortsatte spekulationer fra pressens side om eksisterende beskyldninger.
Som jeg allerede har forklaret, blev mistillidsvotummet fremsat som følge af, at der ikke blev meddelt decharge i december. Nylige beskyldninger illustrerer dog de problemer, der er centrale for den nuværende krise. Det er ikke et spørgsmål om, hvorvidt vi har politiske uoverensstemmelser med Europa-Kommissionen. Naturligvis har vi sådanne uoverensstemmelser som mellem den ene institution og den anden og som politiske familier med et klart billede af, i hvilken retning vi ønsker, Europa skal bevæge sig i fremtiden. Men politiske uoverensstemmelser af den art, er hvad demokrati handler om, og vi accepterer, at det er en del af slaget om idéer.
Det handler heller ikke kun om kompetence. Lad os være ærlige og sige, at en Kommission, der har været ansvarlig for at sørge for en glat indførelse af den fælles valuta, der udfører den uhyre vanskelige og store opgave det er at påbegynde forhandlinger med seks ansøgerlande og aktivt overveje yderligere fem ansøgerlande - for blot at nævne to unikke begivenheder i den seneste tid - ikke kan erklæres fuldstændig inkompetent. Det handler langt mere om det klima, den atmosfære af hemmeligholdelse, beskyttelse, nepotisme og obstruktionspolitik, der synes at omgive Kommissionen og dens medlemmer. Det er denne bredere følelse af smålig korruption, der er så ødelæggende for Kommissionen og dens embedsmænd, og det er dette, der ganske enkelt skal tages fat på.
Jeg vil gerne sige til kommissionsformand Santer, at det i nogen tid har været mit synspunkt - og jeg har tidligere diskuteret dette med ham - at Europa-Kommissionen på nuværende tidspunkt er en samling af 15 nationale, administrative kulturer. Disse 15 nationale kulturer skaber i stigende grad spændinger i arbejdsmetoderne, hvad angår de tilknyttede kulturelle forventninger, normer og værdier. Alt for ofte danner de ikke et samlet hele.
Der er nu virkelig mulighed for at gribe fast om nælden og fastlægge parametrerne for en europæisk administrativ kultur. En sådan ændring ville give Kommissionens embedsmænd tillid til, fra øverst til nederst, at de har fælles engagementsregler for deres arbejde, der er veldefinerede, forstået og vigtigst af alt støttes, vedtages og håndhæves oppefra. I den henseende har også Parlamentet meget at vinde og lære af en sådan fremgangsmåde. Vi ville være nødt til at respektere sådanne parametre og medtage modenhed i vores arbejde med overvågning og kontrol af Kommissionens udgifter og gennemførelse af politikker.
Jeg accepterer, at vi på nogle områder kan anklages for dobbelthed: at flytte mål, når der er blevet opfyldt krav; at anvende forskellige nationale normer og værdier som mål og i visse tilfælde optræde upassende som dommer og jury. Vi er alle her helt enige om, at bedrageri og korruption er fuldstændigt uacceptabelt, også selvom det er i meget lille målestok. Alle her i Parlamentet er engagerede i udryddelsen af misbrug ved at udnytte vores beføjelser til at afsløre bedrageri og drage de pågældende til ansvar på den rigtige måde gennem de passende dømmende myndigheder. Min gruppe har gjort sit og mere til i denne henseende og støtter enhver bestræbelse på at fortsætte dette arbejde.
Alle her i Parlamentet forstår nøjagtig, hvad det betyder at være genstand for pressekampagner og til tider bagvaskelse på basis af ubegrundede beskyldninger. Hvis vi skal kræve visse personers hoved på et fad på baggrund af offentlige kampagner, før en ordentlig undersøgelse er afsluttet, eller til tider endog startet, skulle vi måske have trukket os i samlet flok, da medierne var allermest skarpe og hævdede, at medlemmer af Europa-Parlamentet misbrugte deres godtgørelses- og udgiftsordninger.
Vi erkender selvfølgelig alle, at det ville være upassende at handle på baggrund af mediernes spekulationer. Men vi er også nødt til at erkende, at mangelen på et sæt gennemsigtige regler for forholdet mellem kommissærerne, deres kabinetter og generaldirektorater har forstærket påstandene om nepotisme, beskyttelse og økonomisk gevinst. Det skal der gøres noget ved nu. Jeg håber, når formanden for Kommissionen kommenterer denne debat, at han anerkender behovet for hurtig handling på dette område og fortæller os, hvad han har i sinde at gøre.
Min gruppes andet krav er et sæt gennemsigtige regler for forholdet mellem kommissærerne, deres kabinetter og generaldirektorater inden udgangen af marts 1999. Min gruppe vil ikke tillade, at enkeltpersoner, det være sig kommissærer eller yngre embedsmænd, prøves af pressen. Men jeg ønsker, at det er klart for enhver, at hvis beskyldninger mod enkeltpersoner bevises - uanset hvor magtfulde eller lavtstående de er, uanset køn og politisk tilhørsforhold - vil vi kræve, at de drages til ansvar.
Vi har ikke den institutionelle ret til at vælge og vrage blandt kollegiet af kommissærer. Det kunne vi ønske, vi havde. Vi har førhen argumenteret for det på regeringskonferencen og vil uden tvivl argumentere for det med fornyet styrke fremover. Men på nuværende tidspunkt har vi ikke en sådan ret. Derfor kan vi ikke støtte de beslutningforslag fra andre politiske grupper, hvor man forsøger at fordele skylden for alt det onde i Kommissionen på enkelte personer, mod hvem der ikke er bevist en sag.
Bifald
Under alle omstændigheder, hvis vi skulle plukke enkeltpersoner ud eller områder, der var mistænkt for bedrageri eller korruption, hvorfor nævnes den fælles landbrugspolitik så ikke, hvor bedrageri er veldokumenteret og i gang?
Bifald
Hvorfor nævnes programmerne for Phare og Tacis ikke, hvor rygterne er lige så alvorlige og udbredte?
Bifald
Hvis vi skal bevare og øge vores retskaffenhed som overvågnings- og kontrolorgan, som Kommissionen er ansvarlig over for, må vi ikke være partiske i vores kritik.
Der er et andet vigtigt spørgsmål om behandlingen af angiveri. Min gruppe støtter begrebet angiveri. Vi var faktisk medvirkende til i Parlamentet, at det blev indført. En person, der beskæftiger sig med en angiver, har to store ansvarsområder. For det første skal han beskytte angiveren og dennes identitet, og for det andet skal han beskytte dem, mod hvem der fremsættes beskyldninger, indtil disse er undersøgt ordentligt. Det er da naturlig retfærdighed. I tilfældet med Paul van Buitenen levede man ikke op til nogen af disse to ansvarsområder.
Jeg beklager, at hans personlige hæderlighed nu har lidt skade. Efter at have talt med ham er jeg ikke i tvivl om, at han mener, han har god grund. Jeg er heller ikke i tvivl om, at han er blevet brugt af politikere og visse folk i medierne, og som resultat heraf er han blevet misbrugt. Jeg har bidt mærke i, at de dokumenter, som hr. van Buitenen overbragte et medlem af Parlamentet, indeholdt oplysninger, der allerede var genstand for undersøgelse i Parlamentet, Kommissionen og i visse tilfælde ved domstolene. Jeg kan forstå, at han har leveret andre oplysninger, der indeholder nye beskyldninger, der nu skal undersøges.
Men var Kommissionen i besiddelse af procedurer og strukturer, der gjorde det muligt at identificere og hurtigt og effektivt følge op på misbrug, havde van Buitenen-sagen ikke været nødvendig. Det er på dette område, jeg mener, at Kommissionen er sårbar og skal udvise stor beslutsomhed. Tiden er inde til at erkende, at bekymringen rækker så dybt, at kun en uafhængig gennemgang kan genskabe tillid og tiltro til den måde, hvorpå Kommissionen tager sig af misbrug inden for egne programmer.
Hr. formand for Kommissionen, i starten af december, efter to diskussioner mellem os, skrev De til mig og tilbød mig, at Parlamentet kunne blive inddraget i Deres forvaltningsreformer. Det, mener vi, er vigtigt, og jeg skal vende tilbage til det. Med jeg vil gerne bede Dem gå et skridt videre og gå med til en uafhængig gennemgang af vores to institutioner. Mindre kan ikke give Europas borgere tillid til, at man gør, hvad man kan for at udrydde misbrug, efterhånden som og når det identificeres, og der gøres opmærksom på det. Vores tredje krav er derfor en uafhængig gennemgang for at vurdere og komme med anbefalinger til opdagelsen og opfølgningen af misbrug inden udgangen af dette år.
Hr. formand for Kommissionen, som følge af Deres tilbud til Parlamentet om inddragelse i Deres planer om en forvaltningsreform, er det vigtigt, at Kommissionen og Parlamentet udarbejder en tidsplan for indgående diskussioner om de planer før udgangen af denne uge samt fastlægger en fuldstændig forhandling ved den endelige plenarforsamling i maj her i Strasbourg. Målet ville være, at De forud for Deres lovede beretning til Rådet på topmødet i Köln i juni har Parlamentets råd, deltagelse og, håber jeg, støtte til at skabe en Kommission, der afspejler en moderne, gennemsigtig og effektiv forvaltningsstruktur og -system. Min gruppes fjerde krav er derfor, at der udarbejdes en tidsplan for forhandlinger mellem Parlamentet og Kommissionen med udgangen af denne uge for at strukturere Kommissionens fremtidige forvaltningsstrukturs endelige form.
At fremsætte mistillidsvotum er ikke en foranstaltning, jeg tager let på. Det er det mest kraftfulde våben, Parlamentet besidder. Men at nægte decharge for 1996-budgettet er ikke blot det simple tekniske spørgsmål, som visse i Parlamentet forsøger at fremstille det som. I ugerne op til afstemningen om decharge blev dette spørgsmål i høj grad et spørgsmål om tillid - og det med rette, efter min mening. Der er få ting, der er så vigtige, som hvordan Kommissionen anvender offentlige midler på et tidspunkt, hvor de er under så uhyre streng kontrol af årsager, vi alle er bekendt med. Det er ganske enkelt uacceptabelt at sige, at vi ikke betror det til Kommissionen at anvende offentlige midler, men vi er ikke indstillet på at gøre yderligere ved det.
Det eneste institutionelle redskab Parlamentet har, er at afsætte hele Kommissionen, hvis vi mener, at situationen er så alvorlig og redningsløst fortabt. Blot at gøre ingenting, ikke at reagere er uacceptabelt. Denne debat - og i særdeleshed Kommissionens svar - udgør vores mulighed for at foretage den vurdering.
Bifald

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. formand for Kommissionen, de damer og herrer kommissærer, jeg får altså ordet i tre minutter på vegne af 69 parlamentsmedlemmer efter at have hørt på fru Green tale i 17½ minutter på vegne af 64 eller 65 parlamentsmedlemmer!
Men tillad mig at begynde med at sende en hjertelig tak til de 69 parlamentsmedlemmer, der havde mod til at underskrive et andet forslag til mistillidsvotum, nemlig et rigtigt forslag til mistillidsvotum. Disse 69 parlamentsmedlemmer kommer fra alle Parlamentets politiske grupper: 9 parlamentsmedlemmer fra GUE-gruppen, 1 fra PSE-gruppen, 13 fra V-gruppen, 2 fra ARE-gruppen, 2 fra ELDR-gruppen, 4 fra UPE-gruppen, 11 fra PPE-gruppen, og man har fortalt mig om mange flere fra denne gruppe, 16 fra I-EDN-gruppen og 11 fra NI-gruppen.
Disse medlemmer kommer fra alle landene i Den Europæiske Union på nær Luxembourg. Ved at indgive dette forslag til mistillidsvotum, som til forskel fra det socialdemokratiske forslag til mistillidsvotum er et utvetydigt mistillidsvotum og ikke blot en skjult tillidserklæring, tager de underskrivende medlemmer i betragtning af de alvorlige beskyldninger mod Kommissionen den logiske konsekvens af afstemningen den 17. december 1998. For det er dét, det handler om.
Revisionsretten har i løbet af de sidste fire år endnu ikke afgivet en positiv garantierklæring med hensyn til lovligheden og regelmæssigheden af Kommissionens udbetalinger. Revisionsretten har i sine beretninger informeret os om skandalen omkring turismens midler, skandalen omkring programmerne i Middelhavsområdet, skandalen omkring Den Europæiske Unions Humanitære Kontor for nylig, men også om skandalen omkring transitvarer, skandalen omkring sikkerheden i Kommissionens bygninger og også for nylig, skandalen omkring aflysningen af en udvælgelsesprøve på grund af svindel. Og, kære kolleger, vi har for første gang netop modtaget et dokument, der er dateret den 8. januar, som jeg opfordrer Dem til at læse igennem, for det indeholder en opsummering af beskyldningerne mod Kommissionen med angivelse af de juridiske procedurer, der er indledt, dog med forsinkelse ind imellem.
Jeg opfordrer Dem ligeledes til at stille Dem nogle meget enkle spørgsmål: Hvordan kan det f.eks. være, at hr. Perry i 28 år har kunnet have et så privilegeret forhold til EU-Kommissionen, at han ligefrem stod opført i telefonbogen for Kommissionens tjenestegrene? Hvordan kan det være, at han har kunnet samarbejde med 17 generaldirektorater om kontrakter til en sammenlagt værdi af flere hundrede millioner ecu?
Dét, det handler om, er ikke dén eller dén kommissærs stilling, det er ikke en gang kommissionsformandens stilling. Dét, det handler om, er Europa-Parlamentets troværdighed og unionsborgernes tillid til de europæiske institutioner. Det er dét, som vi forslagsstillere af det rigtige mistillidsvotum ønsker at rette op på: give borgerne tilliden tilbage til EU's institutioner, og det vil i modsætning til, hvad jeg har hørt blive sagt, styrke opbygningen af Europa snarere end modarbejde den. Derfor, kære kolleger, opfordrer jeg Dem til, ligegyldigt hvad der sker i de kommende dage, at stemme for forslaget til mistillidsvotum, det eneste rigtige, som jeg og 68 andre parlamentsmedlemmer har stillet.
Bifald fra forskellige pladser

Martens
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, ærede medlemmer af Kommissionen, ærede kolleger, det er ikke min hensigt at bruge alle 20 minutter. Jeg skal tale igen om lidt efter formanden for Kommissionens indlæg.
Vi befinder os utvivlsomt - jeg tror ikke, at nogen behøver at gøre sig illusioner om det - i en heftig krise i Den Europæiske Union mellem Parlamentet og Kommissionen. Det første, jeg må sige, er, at den indirekte eller moralske støtte, som EU-Kommissionen har givet idéen om et forslag om mistillidsvotum, var en stor politisk fejltagelse. Vi har nærmere bestemt under ledelse af formanden for Budgetkontroludvalget, fru Theato, på grundlag af betænkningen fra hr. Elles, og endvidere på grundlag af betænkningen fra hr. Bösch forsøgt at få en dialog i gang mellem Europa-Parlamentet og EU-Kommissionen. Vi har bedt om respekt for dette Parlaments regler, der foreskriver, at hvis der ikke gives decharge for et år, fortsættes debatten mellem Kommissionen og Budgetkontroludvalget.
Dette, hr. formand for Kommissionen, er også det første punkt i vores mundtlige forespørgsel: Vi vil have, at De giver os en forklaring herpå. Vi mener, at De har begivet Dem ud i en politisk manøvre, der ikke er kommet hverken Kommissionen eller Parlamentet til gode, og som nu bringer os på tærskelen af en dybtgående politisk krise. Sandheden byder mig at sige det ligeud. Hele sagen blev overordentlig stærkt politiseret, og jeg mener, at dette var en stor fejl. På vegne af vores gruppe sagde jeg ganske vist her torsdag den 17. december, at vi opretholdt vores tiltro til formanden for Kommissionen om at gennemføre reformerne, om hvilke det soleklart var fremgået, at de er en absolut nødvendighed, og at den ægte tillid mellem Parlamentet og Kommissionen på denne måde kan genoprettes.
Jeg sagde på det tidspunkt også - og fru Green skældte mig da ud for at være en hykler, men det var ikke hyklerisk, tværtimod - at vi ønskede at basere os på punkt 26 og 27 i beslutningsforslaget fra hr. Elles. Som jeg sagde, står vi nu på tærskelen til en stor politisk krise. Vi løber risikoen for en omfattende politisk krise. Og det er altså, i ordets rette betydning, en debat om Parlamentets tillid til Kommissionen.
Jeg kan være enig med de - det vil jeg også nævne i min afslutning - der siger, at tilliden mellem Parlamentet og Kommissionen er af afgørende vigtighed for Den Europæiske Union. Vi spiller begge en rolle som motor, som drivkraft, for processen med opbygningen af Den Europæiske Union. Der er stadig, hr. formand for Kommissionen, et meget bredt flertal på mere end to tredjedele i dette Parlament til, inspireret af Dem og på baggrund af Deres forslag, at gennemføre opbygningen af Den Europæiske Union.
Vi har ikke muligheden, De har ikke muligheden, for i dag at stille spørgsmålet om tillid. Traktaten åbner ikke mulighed for det. Vi har ikke mulighed for at fremsætte et forslag om tillidsvotum. Traktaten åbner ikke mulighed for det. Det er vores indtryk, at forslaget om mistillidsvotum benyttes til at beskytte bestemte kommissærer, man har kaldt det déguiser på fransk.
Bifald
Ja, jeg må i al tydelighed sige Dem, at det ville være en katastrofe for Kommissionen, hvis et flertal i dette Parlament udtaler sig mod Kommissionen. De formelle regler i artikel 144 i traktaten kan ikke hjælpe Dem i den forbindelse. Ikke desto mindre - og jeg vil holde mit indlæg så objektivt som muligt - er det ikke Kommissionens politiske aktiviteter, der er til debat her i dag. Denne Kommission kan rose sig af meget store, vigtige, politiske resultater.
Euroen. Hvad ville der være blevet af den uden Kommissionens inspirerende arbejde? Udvidelsen, intensiveringen af det indre marked, hvor nye områder inkluderes, som f.eks. energi og telekommunikation. Tillidspagten for beskæftigelsen, der blev bekendtgjort allerede i januar 1996, og som nu endelig blev godkendt af Det Europæiske Råd i Wien, og også det arbejde, som De har udført og forberedt med udvidelsen af Den Europæiske Union for øje, Agenda 2000 og mange andre punkter. Det handler det ikke om i dag. Objektiviteten byder dog at sige, at denne EU-Kommission har udført vigtigt arbejde på dette område.
Denne Kommission konfronteres brutalt med arven efter en dårlig forvaltning. Det er også en arv fra fortiden. De har gentagne gange, hr. formand, udråbt styrkelsen, eller gennemførelsen, af en ny budget- og administrativ kultur til Deres prioriteter. De har sagt, at De vil gå til kamp mod svindelen, og desuden har De forklaret, at Deres arbejde for Kommissionen lider under denne arv efter en dårlig forvaltning. Det er altså ikke Deres politiske gerning, der er til debat her. Det der er til debat - og hele tillidsspørgsmålet har forbindelse dertil - er forvaltningen. Det er måske uretfærdigt, fordi meget går tilbage til fortiden, men De, og hvert medlem af Deres kollegium, bærer det politiske ansvar for at komme til en løsning. De må engagere Dem i at vinde dette Parlaments tillid tilbage igen. De har i de forløbne uger allerede talt om Kommissionen af i morgen. De vil om lidt sige til os, at De vil realisere denne Kommission af i morgen og se den gennemført i samarbejde med dette Parlement, hvorved kampen mod svindelen, gennemsigtigheden, afgivelse af klager til de dømmende myndigheder, hvor det er nødvendigt, bliver indlysende for at gennemføre denne finansielle omlægning og denne reform. For os er det af afgørende vigtighed, at der endelig kommer adfærdskodekser: adfærdskodeks for kommissærerne, adfærdskodeks om forholdet mellem kommissærerne, deres kabinetter og tjenestegrenene, adfærdskodeks for tjenestemændene, at der efter nøje overvejelser sammen med dette Parlament bliver tænkt og debatteret om reformen af personalevedtægten, at der kommer gennemsigtighed og ærlighed i ansættelsen af tjenestemændene, nærmere bestemt i A1 og A2, at der kommer klare regler og begrænsninger for eksterne ansættelser, at der kommer klare regler for budgetforvaltningen, nærmere bestemt for kontorerne for teknisk assistance, at finansforordningen reformeres, at der også på dette område igen kommer klare regler for eksternt personale. Men frem for alt kampen mod svindelen er et absolut must. Vi taler nu også i Parlamentet om nultolerance. Nultolerance skal anvendes. Vi ønsker, at De lover, at De på meget kort sigt i samarbejde med dette Parlament afholder en åben diskussion om et uafhængigt OLAF, og at De lover også at forsvare det over for de andre institutioner. Vi ønsker også, at der endelig bliver taget initiativ til i samarbejde med os at komme til en interinstitutionel aftale.
Hr. formand for Kommissionen og ærede medlemmer af Kommissionen, De står over for en dobbelt udfordring. Der er et ordsprog, der siger: »Med ondt skal ondt fordrives«. Halve løsninger kan ikke længere anvendes.
For det andet, det er måske det største problem, er der kun tildelt Dem meget kort tid endnu. En meget kort tid, vi beder indtrængende om, at De i alle forslag, som De fremsætter, foreslår en tydelig tidsplan.
Jeg vil gerne afslutte dette indlæg nu med følgende: De, der har villet gennemføre den europæiske enhed med overbevisning og indsats, og som har engageret sig heri - og vi har i de forløbne år været sammen så mange gange, også med forskellige af Deres kolleger - føler sig, nu da vi allesammen kommer til at opleve dette, svigtet. Jeg føler mig svigtet. At vi ved slutningen af denne valgperiode, efter gennemførelsen af euroen, denne historiske udfordring, og udvidelsen, efter de debatter, som vi har haft om vores egne vederlag, nu igen konfronteres med dem. Den tidsfrist, som De er blevet tildelt, hr. formand for Kommissionen, er særdeles kort, og Deres løfter skal være særdeles klare. For mig er der ikke nogen personlige, ikke nogen valgrelaterede, ikke nogen partiinteresser, der tæller. Det tæller ikke for mig. For mig tæller Den Europæiske Unions fremtid, og jeg føler mig også ofte svigtet. Den Europæiske Unions fremtid. Og Kommissionen spiller en væsentlig rolle deri. En Kommission, der er en enhed, der er solidarisk, og som har modet til at træffe de forholdsregler, som vi nu forventer af Dem.
Bifald

Cox
Hr. formand, denne debat er vigtig, den er nødvendig, og den er uden tvivl smertefuld for mange. Den handler om at stå til ansvar over for offentligheden, og hvor og hvordan man skal trække grænsen. Den opstår på et kritisk tidspunkt i EU. På vegne af min gruppe vil jeg gerne sige, at vi alle deler bevidstheden om at nå den strategiske dagsorden: euroens stilling, udnyttelsen af de nye beføjelser som forudset i Amsterdam-traktaten, Agenda 2000 og udvidelsen for blot at nævne et par stykker. I denne henseende er Kommissionen og Parlamentet naturlige allierede som institutioner med en europæisk profession. Men ud over Kommissionens lovgivende og strategiske dagsorden er Kommissionen også ansvarlig for den daglige forvaltning af EU-anliggender. Det er Parlamentets opgave at sikre, at disse anliggender er underlagt demokratisk kontrol og ansvar over for offentligheden. Parlamentet er domstolen for så vidt angår ansvaret over for offentligheden, som Kommissionen står til regnskab over for, hvad angår dens forvaltningsmæssige optræden. På dette område er det naturligt at forvente en vis grad af kreativ spænding mellem Kommissionen, som den udøvende magt, og Parlamentet. Det er sundt i ethvert demokrati.
Vi har denne debat nu, fordi det to gange i de forløbne 12 måneder ikke er lykkedes Kommissionen at opnå decharge for 1996-budgettet, og fordi Kommissionen forud for vores afstemning den 17. december 1998 insisterede på, at Parlamentet, i tilfælde af et negativt resultat, skal præcisere situationen ved at gå videre til en afstemning om et forslag om et mistillidsvotum. Mange kolleger på tværs af samtlige politiske grupper beklager dybt det, de ser som værende ensbetydende med en utidig indblanding i Parlamentets procedure og suverænitet, samtidig med at man respekterer Kommissionens ret til at vedtage de politiske strategier, Kommissionen måtte finde passende.
Bifald
Mens ingen på noget tidspunkt kan være sikker, er det min stærke personlige overbevisning, at Kommissionen vendte en mulig triumf til et sikkert nederlag i kraft af dens utidige indblanding. Det er Europa-Kommissionen, der tiltrak sig denne debat. ELDR-gruppen mener, at en debat om tillid åbner op for bredere politisk vision og perspektiv. Dette er ikke blot en genopvarmning eller genanvendelse af debatten om 1996-budgettet. Procedurer gennem Budgetkontroludvalget opstiller mulighed for til sin tid at beskæftige sig med dette anliggende via den rette proces. I denne debat har vi krydset grænsen fra den regnskabsmæssige politik til politikken om ansvarlighed.
I traktaten overdrages Parlamentet kun retten til at fremsætte mistillidsvotum til Kommissionen som helhed. Det er et groft og kritikløst instrument. Populært beskrives det ofte korrekt som atomvalget, hvor det er meningen, at hele Kommissionen skal forsvinde, når der trykkes på mistillidsknappen. Som med atomvåben er det så drastisk en foranstaltning, at man skal være forsigtig med at bruge den.
Min gruppe mener, at Europa-Kommissionen er et politisk organ. Nogle vil hævde, at Kommissionen blot er et organ bestående af udnævnte bureaukrater. Der er visse centrale karakteristika, der adskiller bureaukratiske fra politiske systemer. Offentlighedens opfattelse af bureaukrati er forvaltning og manglende mod til at tage et ansvar. Ikke at turde tage et ansvar, at flytte problemerne fra en kilde til en anden og manglende accept af endeligt personligt ansvar er nogle af de negative træk, som offentligheden ofte associerer med bureaukrater. I politik må ansvaret stoppe et eller andet sted. Det er kernen i politikken om demokratisk kontrol og ansvar over for offentligheden.
Traktaten giver Kommissionen status som kollegium. Kollegialiteten i Kommissionen er baseret på begrebet kollektivt ansvar. I enhver medlemsstat handler regeringen på basis af kollektivt ansvar. Fra tid til anden trues nationale kabinetter og deres troværdighed af den ene eller anden form for individuel ministeriel eller politisk sammenbrud. I alle vores demokratiske systemer ses ministres påtagelse af personligt ansvar for forskellige fejl eller interessekonflikter som en styrke, ikke en svaghed, ved systemet.
Bifald
Dette anerkender, at det at gøre enhver effektivt ansvarlig til tider betyder, at ingen er ansvarlig. Hvorfor skulle det være tilfældet for Europa-Kommissionens vedkommende? Nogle vil svare: »Men sådan er loven«. Og dog angives det i artikel 159 i traktaten, at kommissærer kan fratræde uden henvisning til specifikke omstændigheder. Artikel 160 fastlægger et middel, for så vidt angår de individuelle kommissærer. Mens jeg accepterer, at traktaten ikke henviser til Parlamentets ret til at fordømme de enkelte kommissærer, siger den intet om Parlamentets ret til at kræve en individuel, klar politisk præference, for så vidt angår kommissærers handlemåde.
I sidste måned bemyndigede Kommissionen sig selv til at afkræve Parlamentet et tillidsvotum gennem proceduren herfor. Kommissionen har ingen juridisk ret, som det er sagt tidligere, til at gøre det. Men politisk traf den det valg. I denne måned kan vi låne af Kommissionens præcedens. Lad Parlamentet bemyndige sig selv til at kræve, at de enkelte kommissærer overvejer deres stilling, selvom der ikke eksisterer noget juridisk grundlag for et sådant krav.
Parlamentet har nu i nogle år efterspurgt retten til at indgive mistillidsvotum til enkeltpersoner. Denne stræben er endnu ikke omsat til lov. Der er i dag kun givet udtryk for dette på en abstrakt måde. Dagens debat udfordrer konkret hvert medlem af Parlamentet til at overveje, hvorvidt omstændighederne politisk er til stede til at berettige en klar politisk udmelding om krav om individuelt ansvar.
Min gruppe var rystet, politisk set, over mildheden i betingelserne i socialdemokraternes pseudoforslag til mistillidsvotum i december. Det gav hele Kommissionen politisk carte blanche, og set i lyset af de oplysninger vi har til rådighed, ville det simpelthen have været ubegribeligt for os at støtte det. Det ville ligeledes synes uforholdsmæssigt at fyre hele Kommissionen. Vores strategi var derfor at bidrage med et beslutningsforslag til debatten om mistillidsvotum.
I vores beslutningsforslag har vi ved navns nævnelse opfordret to kommissærer til at overveje deres stilling. Jeg vil gerne have, at det klart og tydeligt fremgår, at vi ikke optræder i stedet for en domstol, ej heller som offentlig anklager. Vi kommer ikke med formodninger om skyld og uskyld, eftersom disse hører under det retslige område. Vi beskylder ikke nogen for bedrageri eller ren korruption. Vi opfordrer blot til en politisk vurdering om, hvorvidt råddenskaben for så vidt angår dårlig ledelse, uregelmæssighed, bedrageri og smålig korruption aldrig stopper, hvis hver kommissær konstant kan regne med kollegialitetens juridiske værn og undgå personligt ansvar.
Kraftigt bifald
Det er dét politiske sprørgsmål, der står på spil. Det er det valg, Parlamentet skal træffe. Vi er nødt til at krydse broen, vi er nødt til at gå fra håb og det abstrakte i en konkret form til et krav om, at enkeltpersoner drages til ansvar for den dårlige ledelse af deres egne ansvarsområder.
Kraftigt bifald

Pasty
Hr. formand, mine damer og herrer, forslaget til mistillidsvotum af fru Green og næsten 70 af hendes socialdemokratiske kolleger, som nu kun er 65, og som i virkeligheden ønsker en tillidserklæring til Kommissionen, er intet mindre end et misbrug af proceduren. Selvom Parlamentets forretningsorden synes formelt overholdt, idet forslaget bærer betegnelsen »Forslag til mistillidsvotum«, svarer flaskens indhold ikke til etiketten. Der er tale om falsk varebetegnelse, hvilket efter min opfattelse burde have medført, at forslaget ikke antoges på grund af dets grundlæggende modstridende karakter i forhold til de juridiske bestemmelser og dets berettigelse. Det har i øvrigt fået nogle af vores kolleger til på initiativ af hr. Fabre-Aubrespy at stille et rigtigt forslag til mistillidsvotum.
Det politiske formål med det socialdemokratiske forslag råber på endnu hårdere kritik, synes jeg. Formålet er ganske enkelt at få annuleret den politiske virkning af resultatet af afstemningen i december, som blev vedtaget med et meget stort flertal - 270 stemmer for, 225 mod - hvor Parlamentet nægtede at meddele Kommissionen decharge for forvaltningen af 1996-budgettet. Socialdemokraterne er dårlige tabere. Hvad mere er, de synes at være styret af Kommissionen, som før afstemningen i december udfordrede Europa-Parlamentet til at stille et mistillidsvotum. Parlamentet vil gøre sig selv til grin over for befolkningen, hvis vi her i januar uden videre udtrykker vores tillid til Kommissionen efter på utvetydig måde at have nægtet at meddele den decharge i december. Denne skinhellighed skriger til himlen, og det vil vores gruppe ikke medvirke til.
Bifald fra forskellige pladser
Derfor ønsker vi ligesom den liberale gruppe og PPE-gruppen, at Kommissionen forklarer, hvad den har tænkt sig at gøre i lyset af afstemningen i december, og at den påtager sig sit fulde ansvar, hvilket den indtil videre ikke har gjort på overbevisende manér. Det er kun i kraft af Kommissionens svar, at vi vil være i stand til at vurdere, hvorvidt vi bør afsætte den. Det er målet med vores beslutningsforslag.
De mange afsløringer af uregelmæssigheder i Kommissionens økonomiske forvaltning er så alvorlige, at de kræver en hurtig og hård reaktion fra Kommissionens egen side. Det handler om dens troværdighed. Disse uregelmæssigheder er ganske vist ikke nye. De fandtes allerede, inden den nye Kommission startede, men denne omstændighed fritager hverken kommissionskollegiet eller den enkelte kommissær, hvad enten vedkommende var kommissær før eller efter 1994, for ansvar. Men jeg vil ikke frivilligt nævne navne, sålænge man ikke har fået placeret ansvaret for uregelmæssighederne.
Det, som Kommissionen hovedsageligt beskyldes for i dag, er at skjule sig bag hermetisk lukkede døre efter lækager fra forskellige kilder i dens egne rækker. Ved at føre en strudsepolitik og ved i overdreven grad at forskanse sig med det hule argument om fortrolighed over for de officielle revisions- og kontrolorganer, har den åbnet dørene op for endnu værre mistanker. Hvis Kommissionen selv havde taget initiativ til at spille med åbne kort fra start af over for Revisionsretten og Europa-Parlamentet, ville den ikke befinde sig i den ynkelige situation, som den gør i dag. Med beviserne i hånden ville det have været endnu lettere for den at tilbagevise påstande, der er ubegrundede, eller som alene er motiverede af politiske hensyn, og som optræder hér og dér i pressen, i stedet for at stille sig tilfreds med fornærmet at afvise dem, som den gør i dag.
Hvis der derimod som følge af de igangværende juridiske eller interne undersøgelser dukker begrundede formodninger op, om at nuværende eller tidligere kommissærer, eller tjenestemænd, ikke har opfyldt deres forpligtelser, bør Kommissionen være modig nok til at drage konsekvenserne heraf. Hvis det drejer sig om medlemmer af Kommissionen, bør den opfordre disse til at træde tilbage, hvis ikke de vil gennem den afskedigelsesprocedure, som er fastlagt i traktatens artikel 160. Hvis det drejer sig om en tjenestemand, uanset vedkommendes rang, skal den idømme vedkommende de nødvendige disciplinære sanktioner og ikke kun straffe nogle underordnede, der tjener som syndebukke for de ansvarlige på et højere niveau.
Bifald fra forskellige pladser
Kun med en sådan holdningsændring kan Kommissionen genoprette et tillidsfuldt klima mellem Europa-Parlamentet, de øvrige europæiske institutioner og sig selv. Kommissionen må holde op med at fremstå som en lukket verden, der går ind for nepotisme og vennetjenester. Den skal ligeledes iværksætte en grundig undersøgelse af omstændighederne for indgåelse af aftaler om tjenesteydelser, herunder i edb-sektoren. Kun ved at skære de syge grene af og rydde op i egne rækker kan Kommissionen genfinde den moralske autoritet, som den har behov for med henblik på at imødegå de store udfordringer, som Den Europæiske Union i dag står over for. Ved at gøre dette kan den genoprette tilliden til det store flertal - jeg er endda fristet til at sige det overvældende flertal - blandt Kommissionens medlemmer og tjenestemænd, hvis moralske integritet ikke betvivles.
Hr. formand for Kommissionen, det er op til Dem at sætte skub i denne holdningsændring. Hvad angår UPE-gruppen, vil vi på baggrund af ikke alene Deres ord, men også Deres handlinger i de kommende uger, vurdere om betingelserne for en genoprettelse af tilliden er blevet opfyldt, men der kan ikke blive tale om at give Dem en uforbeholden tillidserklæring ved afstemningen på torsdag, således som socialdemokraterne foreslår.
Bifald fra UPE-gruppen

Miranda
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, på sin samling i december mente Europa-Parlamentet ikke, at betingelserne var til stede for, at det kunne meddele Kommissionen decharge for regnskabsåret 1996, og besluttede derfor at afvise det med et betragteligt flertal. Det var efter vores opfattelse en beslutning af stor betydning og med ubestridelig politisk rækkevidde, fordi den blev taget på baggrund af særdeles alvorlige anklager, der på én gang omfatter manglende gennemsigtighed og information, diverse uregelmæssigheder, magtmisbrug og nepotisme og forskellige tilfælde af svindel med enorme beløb.
Når vi nu igen skal træffe beslutning i denne sag, er vi først og fremmest nødt til at gentage det, som vi dengang sagde: Beslutningen i december har værdi i sig selv. Uafhængigt af resultatet af afstemningen om det mistillidsvotum, der i dag skal diskuteres, må Europa-Parlament genoptage og uddybe de spørgsmål, som var udslagsgivende for dets beslutning, ligesom Kommissionen nu af mange årsager ikke kan undslå sig for at give et fyldestgørende, uddybende og passende svar på de anklager, som er rettet mod den. Og når vi understreger disse så indlysende forhold, er det kun, fordi der blevet sået tvivl om rimeligheden og troværdigheden i de bevæggrunde og hensigter, der har fået Den Socialdemokratiske Gruppe til at fremsætte det mistillidsvotum, som har udløst denne debat.
Jeg skal ikke opholde mig længe ved procedurespørgsmål, da jeg mener, at det er det indholdsmæssige, der fortjener den største interesse. Alligevel kan jeg dog - også fordi de rummer et vigtigt politisk element - ikke lade være med at bemærke, at der bag begrundelserne og de bestemmelser, som dette mistillidsvotum er blevet foreslået efter, ligger et tydeligt ønske om at give et bekræftende og forhastet svar på Kommissionens urimelige erklæring før dechargeafstemningen, der får det til at se ud, som om det er Europa-Parlamentet, der skal stå til ansvar over for Kommissionen og ikke omvendt, sådan som det fremgår af traktaterne. Der ligger ligeledes et åbenlyst ønske om, at der skal sættes punktum for den fuldstændige undersøgelse af de forhold, der har medført nægtelsen af decharge, ligesom, måske, et uudtalt ønske om at forhindre, at et virkeligt mistillidsvotum fremsættes på det rette tidspunkt, når den afgørende udredning af Kommissionens ansvar er afsluttet.
Vi deler selvfølgelig ikke Den Socialdemokratiske Gruppes begrundelser. Også fordi de kan betyde - ja, faktisk betyder - et medansvar for hele dette problem.
Det er i øvrigt også værd i denne sammenhæng at understrege, at dette initiativ fra Den Socialdemokratiske Gruppe har haft den virkning - som de ganske givet ikke har forudset eller tilsigtet - at offentligheden i alle EU-landene nu er bekendt med det, som kun institutionerne og offentligheden i et mindre antal lande tidligere vidste. Et forhold, der naturligvis gør denne debat og ikke mindst de grundlæggende spørgsmål endnu mere relevante.
Der er imidlertid blevet henvist til behovet for stabilitet på grund af de store beslutninger, der nærmer sig, og som - mener nogen - gør det nødvendigt at give Kommissionen et tillidsvotum. Dét afviser vi fuldstændig. Og det gør vi uden videre, fordi hvis der findes en reel fare, så består den - såfremt det nuværende klima af mistænksomhed og en svækket og miskrediteret Kommission varer ved - i risikoen for at overføre smitte fra debatten hér til den anden.
Efter vores mening kan der ikke tales om hverken gode eller dårlige tidspunkter til seriøst og grundigt at tage fat på så alvorlige spørgsmål som svindel. Helt bortset fra, at det, således som vi allerede sagde det i forbindelse med dechargen, er en sag, der ikke bør behandles ud fra kortsigtede interesser, ud fra, hvor langt der er til næste valg, eller hvor længe Kommissionen har siddet, men først og fremmest ud fra, hvad sagen grundlæggende drejer sig om.
Når vi så nu står over for det, der skal være et tillidsvotum til Kommissionen, forekommer alvoren i de anklager, der er rettet mod den, os helt uomgængelig. Det drejer sig om anklager fra Europa-Parlamentet selv, vedtaget i flere på hinanden følgende betænkninger og ofte med stort flertal, fra Revisionsretten og sågar fra højtstående embedsmænd i Kommissionen. Det er anklager om uregelmæssigheder af forskellig art, navnlig inden for turisme, ECHO, Phare, Tacis, Meda og Leonardo, i forbindelse med nepotisme (især den såkaldte submarine ), og som vedrører svindel med svimlende beløb, anklager, hvor der påpeges et - mildt sagt - mangelfuldt samarbejde med retsmyndighederne i visse lande, og hvor det uafviseligt kan konstateres, at Europa-Parlamentet ikke eller kun meget vanskeligt har fået de nødvendige oplysninger, hvortil så nu også kommer den ulykkelige sag, der er rejst mod en embedsmand ved Kommissionen.
Hvordan kan man i en sådan situation og på en så forblommet måde give Kommissionen et tillidsvotum? Det får den selvfølgelig heller ikke fra de fleste medlemmer af min gruppe. Alene for at være i overensstemmelse med, hvordan vi stemte i december.
Vi vil også gerne helt direkte give udtryk for, at for os er Kommissionen, uafhængigt af enkeltpersoners særlige ansvar, som helhed politisk ansvarlig for hele denne situation. Og den må nu påtage sig et kollektivt ansvar. Vi forventer derfor, hr. kommissionsformand, størst mulig klarhed, ingen udflugter, men en høj grad af ansvarsfølelse.
Og vi forventer fremfor alt, at der ud af dette kommer en større effektivitet i fremtiden, når politik skal føres ud i livet, og særlig en grundig overvejelse over og en dybtgående ændring af de forhold, der har ført til så mange fejltrin - ikke sjældent i forbindelse med privatisering af offentlige tjenesteydelser - men som helt fundamentalt ikke kan skilles fra de omfattende beføjelser, som Kommissionen har fået tildelt, og den begrænsede demokratiske kontrol af samme.
Bifald

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, vi har her i dag at gøre med en hård konfrontation mellem Parlamentet og Kommissionen i anledning af nægtelsen af decharge. Det er Kommissionen selv, der har bragt sagen så langt, og også har fået støtte hertil fra den største gruppe i Parlamentet ved at sætte lighedstegn mellem nægtelsen af decharge og forslag til mistillidsvotum. Kommissionen bærer virkelig det afgørende ansvar for, at denne bommert er blevet begået. I mellemtiden er der kommet så meget til, at Kommissionens stilling er blevet endnu svagere.
Det er ikke den eneste konfrontation, vi har haft. Der har også været andre i denne lovgivende forsamling. Det har alt sammen at gøre med et Parlament, der har fået mere magt, og som også er sig bevidst om, at det er beredt til at anvende denne magt. Vi er dem, der over for den europæiske befolkning skal aflægge ansvar, om den måde, effektiv og ærlig eller ej, der omgås med skattepengene på.
Årsagen til at vi vil føre denne konfrontation for fuld styrke, er, at det er vores mening, at vi har brug for en stærk Kommission for at kunne give Europa en virkelig form, for at kunne udbygge Unionen. Men problemet i øjeblikket er ikke spørgsmålet, om vi har brug for en Kommission til at hjælpe Unionen fremad, men derimod om en svag Kommission, der er kommet i søgelyset, stadig er i stand til at hjælpe Den Europæiske Union med at overleve. Det er problemet.
Den måde, som Kommissionen har grebet sagen med tjenestemanden van Buitenen an på, er mig imod. Den eneste ugerning han har begået, er at gå til Parlamentet efter i månedsvis at have ventet forgæves på handling fra hans overordnedes side. Den mand suspenderes med det samme, og det er ikke det, at sagen bliver kendt, men at suspenderingen bliver kendt, der har været årsag til en strøm af protester. Også der bærer Kommissionen igen et stort ansvar, ikke alene for den dårlige finansielle forvaltning, men også for en række vanskelige politiske sager. Jeg henviser til BSE-krisen, jeg henviser til den måde, hvorpå Kommissionen tillader, at genetisk manipulerede fødevarer bringes på markedet mod flertallet af den europæiske befolknings ønske, den måde der forhandles på i de økonomiske sager. Af alle de årsager siger min gruppe ja til forslaget om mistillidsvotum. Men bortset fra resultatet af forslaget om mistillidsvotum vil De Grønne under alle omstændigheder medvirke til en beslutning, der bliver så skarp som mulig, for denne Union skal fungere med en Kommission, der er i stand til at bringe orden i sagerne, og tage de udfordringer op, der truer den, og det store spørsmål er, om det kan lade sig gøre i dens nuværende form.
Bifald fra V-gruppen

Lalumière
Hr. formand, det er ikke nemt at være retfærdig i et kvælende klima, hvor alle kneb lader til at gælde.
For os betyder dét at være retfærdig i dag at opfordre Kommissionen til at afgive alle nødvendige forklaringer med henblik på at finde ud af, hvad der er sket, og til at indrømme sine fejl, især de forvaltningsmæssige fejl. Vi har ligeledes behov for at vide nøjagtigt, om der har fundet svindel eller underslæb sted, og, i bekræftende fald, hvem der har begået det. Sluttelig vil vi også gerne se en beslutsom Kommission iværksætte reformer af sine forvaltningsmetoder og arbejdsrutiner. Behovet for gennemsigtighed og klarhed er et demokratisk krav. Europa-Parlamentet har ikke blot ret, men også pligt til at kende sandheden og drage de politiske konsekvenser, som den har beføjelse til, herunder stemme om forslag til mistillidsvotum.
Men man er ikke retfærdig, hvis man giver sig af med at fremsætte vilde anklager. Ja, vi skal bekæmpe den dårlige forvaltning og svindelen! Men man kan kun gøre det, hvis man respekterer retssamfundets regler. Alligevel oplever vi i dag en nævekamp, som ikke respekterer særlig meget. Der fremsættes anklager uden beviser, idet man blindt stoler på rygter, ja endog sladder. Det er alvorligt nok, når det drejer sig om Kommissionens kollektive ansvar, men det er endnu mere alvorligt, når personerne bliver nævnt ved deres navn og beskyldt på den mest sjuskede måde. Hvis man anklager nogen, må man have beviser. Man skal også følge nogle retslige procedurer, respektere forsvarets rettigheder osv. Således kan vi under ingen omstændigheder støtte et beslutningsforslag som det, der cirkulerer her i forsamlingen, hvori to kommissærer nævnes ved navn, uden at de føromtalte retsregler overholdes.
Bifald
Lad os ikke komme fra asken i ilden, fra den utilstedelige straffrihed til beskyldninger uden beviser, der ville være ubærlige, ikke mindst fordi man i stedet for at drage de enkelte kommissærer til ansvar ville drage hele Kommissionen til ansvar, og det ville være et kollektivt ansvar, man ikke ville have mod til at føre ud i livet.
Klimaet i de europæiske institutioner er i dag sygt og skadeligt for opbygningen af Europa. Den politiske udnyttelse af disse sager gør ikke situationen bedre. Jeg håber, hr. kommissionsformand, at De i Deres svar langt om længe vil give Parlamentet de forsikringer, som vi har ventet på i alt for lang tid, med henblik på at genoprette den ro, som Parlamentet har behov for, og som Kommissionen har behov for.
Vores gruppe, i hvert fald den største del af gruppen, vil træffe sin beslutning om afstemningen under hensyntagen til at sikre de europæiske institutioners troværdighed bedst muligt. Men desværre er denne troværdighed i dag særdeles ramponeret. Vi har altid ønsket en stærk Kommission. I forhold til det ønske befinder vi os i den stik modsatte situation.
Bifald

Pinel
Hr. formand, da Parlamentet i februar 1997 iværksatte sin undersøgelse af sagen om kogalskaben, påpegede vores kollega, Jean-Claude Martinez, Kommissionens »øredøvende tavshed«. Han gjorde opmærksom på de alvorlige fejl, løgne, uregelmæssigheder og den tavshed, som havde til formål at sørge for, at man ikke satte det europæiske indre marked i 1993 og Maastricht-traktatens fælles valuta på spil. Hvis de franske vælgere havde kendt sandheden om kogalskaben den 20. september 1992, hvem tror så på, at de få tusinder stemmer, der skaffede ja-fløjen sejren, var blevet fundet? Dengang understregede Jean-Claude Martinez, at de ideologiske mål med den føderale opbygning retfærdiggjorde den politiske passivitet. MacSharry, EU's landbrugskommissær, begrundede det med, at han ville beskytte oksekødmarkedet mod denne forfærdelige kvægsyge. Handlen frem for sundhed, det var EU-Kommissionens slagord.
Hvis man skal tro på Elles-betænkningen, har Kommissionen tilsyneladende intet lært eller husket af denne hårde lektion. Sagerne med svindel og underslæb er nu almindeligt forekommende overalt i Kommissionens tjenestegrene, nemlig i generaldirektoratet for turisme, MED-programmet, ECHO-programmet, sikkerhedstjenesten og Édith Cressons kabinet. Eksempelvis bidrager EU gennem De Europæiske Fællesskabers Humanitære Kontor, kaldet ECHO, med en fjerdedel af verdens humanitære bistand. En del af bistanden til Eksjugoslavien og området omkring De Store Søer i Afrika er forsvundet, og beløbene svinger mellem ECU 500.000 og 1.500.000. Hvad angår MED-programmet for bistand til landene omkring Middelhavet, finder man også dér alvorlige uregelmæssigheder med rod i selskabet ARTM, der har fået størstedelen af kontrakter vedrørende MED-programmet, uden at de er blevet udbudt offentligt. Og man kunne finde mange flere eksempler.
Til hr. Santers decharge, om man så kan sige, kan han hævde, at sagerne med svindel ikke begyndte med ham, men at de var efterladt af hans socialistiske forgænger, Jacques Delors, for hvem den økonomiske forvaltning ikke havde nogen som helst betydning. Det er sandt, at underslæb og bedrageri med offentlige midler er en socialistisk specialitet lige siden Mitterand/Dumas-perioden indtil i dag, hvor de to kommissærer involveret i de seneste sager, fru Cresson og hr. Marín, er to socialister. Man forstår bedre, hvorfor fru Green for PSE-gruppen beskytter Kommissionen, som i alvorlig grad har undladt at udføre dens arbejde, og som burde gå af som kollegium. Man kunne risikere, at beskyldningerne rikochetterer, og at man derefter begynder at interessere sig for Europa-Parlamentet, og hvem ved ... Faktisk kan Kommissionen ikke påberåbe sig formildende omstændigheder af nogen art efter at have skjult alvorlige, strafbare fejl og åbenlyse uregelmæssigheder nærmest som ved refleks, efter at have undladt at indlede, eller først med forsinkelse at indlede, de interne disciplinære procedurer og efter at have besværliggjort retsvæsenets arbejde.
Det er uacceptabelt og uberettiget, at en sådan institution, der bogstaveligt talt er uansvarlig, kræver mere magt som fastlagt i Maastricht- og Amsterdam-traktaterne og samtidig begår underslæb med de europæiske skatteyderes penge uden at straffe de brodne kar. Til gengæld suspenderer Kommissionen en nederlandsk tjenestemand, der afslørede dens mafialignende metoder. Det er den velkendte syndebuk-teknik. Hr. Chirac, Seguin, Pasqua, Madelin, Bayrou, Jospin, Cohn-Bendit og Hue, De forsvarer allesammen et føderalt Europa og de skammelige Amsterdam- og Maastricht-traktater og gør Dem dermed på én gang ansvarlige for både den enorme magt, som Kommissionen har, og som gør den til et totalitært bureakrati, og for den utilgivelige svaghed, som De viser over for denne moralsk afsporede institution.
Jeg nævnte for et øjeblik siden socialisterne. Men de kristelige demokrater er endnu mere hykleriske. De nægter decharge, men kun for straks bagefter at sige, at nægtelsen blot svarer til en henvisning til fornyet behandling i Budgetkontroludvalget. Det minder om den betingede afsættelse i sagen om kogalskab, et damoklessværd af pap, som kun narrer den, der ønsker at lade sig narre.
Mine damer og herrer, dét at nægte EU-Kommissionen decharge og dét at stemme for afsættelse af den er to juridisk forskellige, men politisk helt og aldeles forbundne handlinger. Man kan ikke sanktionere en myndighed uden at drage de politiske konsekvenser deraf, medmindre man ønsker at bringe den institution, man tilhører, i miskredit. Det franske parti, Front National med Jean-Marie Le Pen, som jeg repræsenterer hér, vil stemme for mistillidsvotummet til Kommissionen for at angive denne institution, som er motoren i opbygningen af et overstatsligt og føderalistisk Europa, som anser sig selv for at være hævet over loven, og som derfor tror, at den ustraffet kan lade hånt om denne lov. Med nogle få måneder tilbage til valget til Europa-Parlamentet forkaster fædrelandenes og de europæiske nationers Europa, som vi inkarnerer, dette uretfærdige og privilegiumsprægede Europa med dets politiske rænkespil og misbrug, og til juni vil de europæiske befolkninger med deres tilknytning til den nationale suverænitet og deres identitet straffe de svorne tilhængere og tjenere.
På den anden side, hr. Fabre-Aubrespy, er jeg overrasket over ikke at se mit navn blandt underskrifterne på Deres forslag til mistillidsvotum på trods af, at jeg har underskrevet det, og at jeg gav Dem underskriften allerede i sidste uge. Tillad mig ligeledes at være overrasket over, at Deres forslag ikke blev fremsendt til visse af vores kolleger. Drejer det sig måske om med vilje at holde nogle folkevalgte, herunder dem fra Front National, udenfor med risiko for at hjælpe de tilstedeværende modstandere? Jeg foretrækker at tro på, at det drejer sig om en forglemmelse eller en negligering, som dog ikke ligner Dem, mine kære kollega, og som De vil gøre alt for at rette op på i Parlamentets administration.

Santer
Hr. formand, mine damer og herrer, Europa-Parlamentet havde i december sidste år en grundig forhandling om decharge for budgetgennemførelsen i 1996.
I dag handler forhandlingen om noget helt andet. Der er fremsat mistillidsvotummer og adskillige beslutningsforslag. Det, der virkeligt er på spil hér, er tilliden mellem de to institutioner, og denne tillid er blevet draget i tvivl i den seneste tid. Jeg er parat til at tage min del af ansvaret i den forbindelse. Det er helt klart blevet nødvendigt med en afklaring. Jeg siger dette, fordi jeg nærer dyb respekt for Europa-Parlamentets institutionelle rolle. Jeg har gennem mere end fire år nu kunnet se, hvor afgørende det er for Den Europæiske Union, at der er et tillidsfuldt forhold mellem vores to institutioner. Den seneste tids successer ville ikke have været mulige uden det snævre samarbejde mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen. Jeg er sikker på, at parlamentsmedlemmerne vil vurdere Kommissionen på dens gerninger som helhed og de resultater, den har opnået, som kollegium. Jeg vil forsøge at vise, at Parlamentets tillid er berettiget, og at den er uundværlig for gennemførelsen af Unionens ambitiøse program i løbet af de kommende måneder.
Hr. formand, jeg har altid sagt, at jeg ville bedømmes på mine handlinger og mine resultater. Jeg opfordrer Dem til på ny at læse den tale, som jeg holdt for Dem ved min indsættelse i januar 1995, og vurdere for Dem selv, om jeg har holdt ord.
For fire år siden sagde jeg, at hvis vi ville have en stærk økonomi, var vi nødt til at have en stærk valuta, og jeg tilføjede: »Jeg er optimist, Den Økonomiske og Monetære Union kommer. Den vil ændre livet for vores befolkninger.« For 11 dage siden blev euroen til virkelighed. Det er et udtryk for et Europa i vinderrollen. En ting er sikker, siden begyndelsen har Kommissionen ført an, både før 1995 takket være min forgænger, Jacques Delors, men også siden 1995. Hvor ville vi være i dag, hvis ikke Kommissionen i maj 1995 havde fremlagt grønbogen om overgangen til den fælles valuta? Eller hvis mine kolleger og jeg ikke havde skyndet på de tekniske forberedelser uge efter uge, modsagt modstanderne, opfordret til budgetmæssig tilbageholdenhed og gjort dem, der tvivlede, til skamme? Jeg har hele tiden haft Parlamentets tillid i denne kamp, og det har været afgørende.
I min indsættelsestale understregede jeg, at det indre marked var kernen i indsatsen til fordel for væksten. Som jeg annoncerede den gang, har vi åbnet markederne for energi og telekommunikation. Vi har på spektakulær vis forbedret antallet af gennemførte direktiver ved at gribe til sanktioner i henhold til traktatens artikel 171, når det har været nødvendigt. Og som lovet har vi ført en stram konkurrencepolitik.
For fire år siden omtalte jeg beskæftigelsen som prioriteternes prioritet. Jeg konstaterer med glæde, at Det Europæiske Råd i mellemtiden deler dette synspunkt. I januar 1996 lancerede jeg hér i Parlamentet idéen om en europæisk tillidspagt for beskæftigelsen. De hilste den med entusiasme. Imidlertid blev den på Det Europæiske Råd i Florence pænt modtaget, men med forbehold! Der var stor skepsis. Det var kun gennem vores fælles anstrengelse og nogle medlemsstaters indsats, at der sluttelig blev indført et kapitel i traktaten. Et nyt kvalificeret spring fremad blev gjort ved det ekstraordinære topmøde i Luxembourg med vedtagelsen af de retningslinjer, som Kommissionen havde foreslået. I Wien tog stats- og regeringslederne et ekstra skridt ved at bekræfte konceptet med en pagt. Og takket være det nye opsving i væksten og den gennemførte strategi er arbejdsløsheden i Europa på retur og langt om længe nået ned under 10 %. Kampen er langt fra slut, men Unionen har allerede nu midlerne til at vinde den.
I 1995 var de institutionelle overvejelser efter Maastricht endnu på kravlestudiet. I juni 1997 blev Amsterdam-traktaten født. Det drejede sig om et nyt betydningsfuldt skridt på vejen mod den europæiske forening. Samarbejdet mellem vores to institutioner var eksemplarisk under forhandlingerne, hvilket afspejles i det endelige resultat, som er positivt, selvom ikke alle vores ønsker blev opfyldt. Et kapitel om beskæftigelsen og et vigtigt skridt på vejen mod et frit, sikkert og retfærdigt Europa har givet borgerne konkrete svar på deres bekymringer og mere magt til Europa-Parlamentet og formanden for Kommissionen.
Unionen har i overensstemmelse med Kommissionens strategi påbegyndt den mest omfattende tiltrædelsesproces i dens historie. Allerede nu er ansøgerlandene en del af den fælles familie takket være denne proces og den gennemførte førtiltrædelsesstrategi. Hvem ville have troet det for blot nogle få år siden? Der er selvfølgelig meget endnu, der skal gøres, i ansøgerlandene, men også hos os. Derfor er Agenda 2000 så betydningsfuld, for det er et udtryk for en global strategi, der på én gang omfatter udvidelsen, reformerne af politikkerne og den finansielle ordning. Det drejer sig om den største pakke af foranstaltninger, som Kommissionen nogensinde har foreslået.
Hr. formand, jeg nævnte i 1995 et handlingsområde, der havde behov for en særlig indsats, nemlig den interne forvaltning. Jeg lovede, at den budgetmæssige og administrative kultur i Kommissionen skulle forbedres. Jeg lovede også at gøre bekæmpelsen af svindel til en af vores vigtigste prioriteter.
Begivenhederne i forbindelse med dechargen beviser, at jeg gjorde ret i at rette så megen opmærksomhed mod dette område, der tidligere blev negligeret alt for meget. De beviser også, at de allerede gennemførte reformer langt fra er tilstrækkelige, og at der endnu er meget, der skal gøres. Sammen med mine kolleger har jeg iværksat ambitiøse moderniseringsprogrammer, og målet er klart: De skal genoprette en god forvaltning, forbedre effektiviteten og kontrollen, decentralisere vores tjenestegrenes indsats og ansvarliggøre tjenestemændene.
Vi har i løbet af fire år gennemført flere reformer end i løbet af de foregående 40 år. Vi har bekæmpet uregelmæssigheder og styrket bekæmpelsen af svindel.
Protest
Mine damer og herrer, i 1995 - vent på resultaterne - beskæftigede UCLAF 50 personer, i dag er der 140. I 1994 gennemførte UCLAF 220 undersøgelser. I dag er tallet 950, og UCLAF's årsberetninger bekræfter resultaterne. Ved at forbedre UCLAF's arbejde har vi afsløret sager, hvor tjenestemænd i Kommissionen har været involveret, og hver eneste sag smerter mig.
Europa er hver gang den store taber. Vi er blevet kritiseret for forvaltningen af disse sager. Jeg forsikrer Dem om, at det ikke skyldes manglende vilje fra vores side, vi ønsker ikke at skjule noget som helst.
Jeg har været en offentlig kendt person i 30 år og har altid betragtet det som et privilegium og en forpligtelse til absolut integritet. Jeg respekterer skatteborgernes penge. Svindlerne bør straffes med hjælp fra Parlamentet. Det er jeg mere end nogensinde besluttet på.
Hr. formand, tillad mig at vende tilbage til begrebet tillid,
Støj
De har intet at miste ved at lytte til mig - Kommissionen har behov for tillid for at kunne arbejde, for at kunne lykkes. Der er meget at gøre. Vi har vigtige ting, vi skal opnå sammen i fuld tillid mellem vores institutioner.Unionen er ved at gøre sig klar til at imødegå nye udfordringer. Euroens indførelse er en succes. Hele verden beundrer os for at have gjort dét, der for kort tid siden syntes som en fjern drøm, til virkelighed. Lad os sammen fortsætte ad denne vej.
Jeg synes også, at vi i de kommende måneder sammen burde tænke over Unionens institutionelle fremtid. Det er nødvendigt at drage de nødvendige konklusioner af den høje grad af integration, som vi er nået til, og forberede de kommende udvidelser. Jeg regner med at forelægge Dem vores idéer og forslag i den forbindelse inden valget til det nye Europa-Parlament.
Om nogle uger, nemlig i slutningen af marts, har vi et vigtigt møde! Jeg tænker på forhandlingen om Agenda 2000. En aftale vil betyde, at Unionen tager et nyt afgørende skridt. Også dér drejer det sig om tillid. Vi har ingen interesse i at genopleve situationen fra begyndelsen af 80'erne, hvor budgetstriden lammede Unionen. Det stod slemt til dengang. Det ville være katastrofalt i dag. Vi er altså nødt til at nå frem til en aftale.
En anden stor sag venter os i 1999. Jeg tænker på området med de retlige og indre anliggender. I løbet af årene er dette område blevet mere tydeligt. Der blev gjort et kvalificeret spring med Amsterdam-traktaten, i hvert fald på papiret. Nu må handlingerne følge ordene. Derfor har jeg foreslået stats- og regeringslederne at afholde et ekstraordinært topmøde vedrørende frihed, sikkerhed og retfærdighed ligesom det, vi holdt i Luxembourg vedrørende beskæftigelsen. Det bliver i Tampara i Finland til oktober. Det er nødvendigt at planlægge det minutiøst, og det vil vi gøre.
Hr. formand, programmet »Fremtidens Kommission«, som jeg har lanceret, er den sidste store ambition, jeg har i mit mandat. Det er nok på sin plads at erindre om hovedpunkterne. Vi er nødt til grundigt at overveje den fremtidige rolle for Kommissionen i en Union, som udvikler sig hurtigt. Det er det første hovedpunkt. Det andet vedrører Kommissionens fremtidige struktur, dens interne organisation. Denne bør være tilpasset Unionens og samfundets udvikling, fremskridtene i den nye traktat og definitionen af prioriteterne for Unions arbejde. Dernæst ønsker jeg som tredje hovedpunkt at fortsætte og uddybe reformerne inden for den økonomiske og personalemæssige forvaltning.
Hr. formand, den kritik, som Europa-Parlamentet har fremsat i forbindelse med forhandlingen om decharge, tjener som ekstra ansporelse. Den vedrører os alle og opfordrer os til at kaste et kritisk blik på vores virkemåde og forvaltning. Det er op til Kommissionen at organisere sig selv. Parlamentet har selvfølgelig som politisk kontrolorgan en legitim interesse at gøre gældende. Jeg foreslår, at vi fører en grundig dialog om disse spørgsmål over de kommende måneder.
Alle grupperne har i dag stillet beslutningsforslag til dette emne. Jeg henviser også til punkt 26 og 27 i hr. Elles forslag til beslutning om decharge for 1996. Jeg svarer meget præcist derpå ved at præsentere et otte-punkts program. For det første vil jeg forelægge den kommende formand et fuldstændigt og velovervejet forslag til strukturering af tjenestegrenenes porteføljer og organisation. Siden slutningen af 1997 er der blevet gennemført en omfattende screening af Kommissionens aktiviteter og tjenestegrene. Resultaterne deraf er ved at blive finpudset og vil tjene som grundlag for mit forslag, som jeg vil offentliggøre og fremsende til Europa-Parlamentet. Struktureringen af Kommissionen har rent faktisk betydning for andre institutioner.
Jeg vil gennemføre dette nye helhedskoncept inden udløbet af mit mandat med den nye formands accept. Det vil være meget nyttigt for de høringer af de kommende medlemmer af Kommissionen, som Parlamentet afholder i slutningen af året.
Det andet punkt vedrører prioriteterne og midlerne til at gennemføre dem. Kommissionen har i de sidste 4 år med budgetmyndighedens støtte gennemført en nulvækstpolitik i personalet, men ikke i forbindelse med udvidelsen. Denne strategi ligger på linje med medlemsstaternes anstrengelser for at vise tilbageholdenhed. Den har tvunget os til en mere rationel brug af vores menneskelige ressourcer og til yderligere at koncentrere os om de prioriterede opgaver. Denne indsats har begrænsede virkninger, hvis den ikke støttes af Europa-Parlamentet og Rådet, hvis krav i høj grad betinger Kommissionens arbejdsprogram. Jeg er nødt til at sige det: Vi har nået grænserne for det, der kan gøres, med de nuværende menneskelige ressourcer.
At vi har haft forvaltningsmæssige problemer, skyldes også, at Kommissionen for ofte har påtaget sig opgaver uden at have tilstrækkelige ressourcer med hensyn til personale. Fremover må vi systematisk spørge os selv, om vi har tilstrækkeligt med personale.
For det tredje regner jeg med at udarbejde et samlet reglement, der skal regulere kommissærernes, kabinetternes og tjenestegrenenes arbejde. Den indebærer tre adfærdskodekser. Udarbejdelsen af dem er i øvrigt langt fremme. De vil tjene som grundlag for en ordentlig kultur i den europæiske administration.
Jeg vil begynde på det politiske niveau med kommissærerne. Denne Kommission var den 22. december 1995 den første til at fastsætte nogle adfærdsregler vedrørende fortolkningen af traktatens artikel 157. Lad mig citere et eksempel: forbud mod at udøve enhver anden faglig aktivitet, hvad enten den er lønnet eller ej, forbud mod at acceptere vederlag for taler, konferencer og anden aktivitet af samme slags, forpligtelse til at redegøre for alle rejse- og opholdsudgifter, som arrangørerne af en begivenhed tilbyder.
Medlemmerne af denne Kommission var de første til at give erklæringer om deres økonomiske interesser. Disse erklæringer står til offentlighedens rådighed. Jeg vil integrere disse forskellige foranstaltninger i en ambitiøs adfærdskodeks med inspiration i den bedste praksis, og adfærdskodeksen vil blive overdraget til den kommende formand.
Den anden adfærdskodeks vedrører forholdet mellem kommissærerne, deres kabinetter og tjenestegrenene. Den skal sørge for, at der er en klar definition af hver persons rolle. Den skal indeholde gennemsigtige regler vedrørende sammensætningen af kabinetterne og udnævnelserne i disse. Jeg kan allerede nu fortælle Dem, at jeg vil anbefale en reduktion af personalet i kabinetterne, en styrkelse af den multinationale sammensætning deraf og en begrænsning i antallet af midlertidige medarbejdere, de såkaldte agents temporaires. Jeg vil overgive denne adfærdskodeks til den kommende formand.
Vedrørende tjenestemændene har jeg for adskillige måneder siden iværksat udarbejdelsen af en adfærdskodeks, hvori der fastsættes klare regler for deres adfærd. Denne kodeks, som bliver færdiggjort inden slutningen af februar, består af tre dele: de etiske og faglige principper, der finder anvendelse på Kommissionens personale, tjenestemændenes rettigheder og forpligtelser og sanktioner i tilfælde af overtrædelser samt adfærdsregler for forholdet til offentligheden.
Det fjerde punkt vedrører processen for den igangværende reform af personaleforvaltningen. Jeg vil inden udgangen af januar 1999 foreslå en tidsplan for moderniseringen af administrationen.
Mange foranstaltninger er blevet truffet eller er undervejs. Jeg forudser dybtgående reformer med hensyn til rekruttering, mobilitet, uddannelse, karriereplanlægning, tilskyndelser og sanktioner. Visse foranstaltninger har behov for ændring af vedtægten, mens andre ikke har. I den forbindelse råder vi siden den 9. november sidste år over en meget nyttig rapport, der er udarbejdet af en arbejdsgruppe under ledelse af den tidligere generalsekretær, David Williamson.
Rapporten, som også belyser spørgsmål vedrørende andre institutioner, drøftes i et snævert samråd med disse og i særdeleshed med Parlamentet. En tidsplan for reformen af vedtægten vil med respekt for den sociale dialog blive fastlagt i enighed.
Det femte punkt drejer sig mere specifikt om spørgsmålet om udnævnelser. Hvad angår det følsomme spørgsmål om udnævnelser til A1- og A2-stillinger, har jeg altid sørget for, at man gav den interne forfremmelse førsteprioritet. For at gøre tingene tydeligere vil jeg imidlertid sørge for, at der bliver udarbejdet klare adfærdsregler for eksterne udnævnelser. I mellemtiden vil jeg ikke give tilladelse til nogen som helst ekstern udnævnelse i kabinetterne. Jeg har også tænkt mig på et mere generelt plan at indføre en prøvetid for udnævnelserne til lederstillinger. Sluttelig vil jeg bestræbe mig på, at enhver kandidat til en af disse stillinger har en faglig erfaring inden for forvaltning.
Det sjette punkt vedrører budgetforvaltningen, som er det centrale emne i Elles-betænkningen. Jeg vil ikke hér kommentere de allerede gennemførte reformer inden for rammerne af SEM 2000. Jeg har tre ekstra punkter, jeg vil nævne: et formelt forslag om en radikal ændring af finansforordningen, om en hurtig udarbejdelse af klare og gennemsigtige regler vedrørende rekruttering af udefrakommende personale og om kontorerne for teknisk bistand. Jeg glæder mig over Parlamentets beslutning om at skabe klarhed over situationen med hensyn til de administrative midler, der er afsat til budgettets del B. I løbet af foråret vil vi fremlægge et generelt vademecum om disse kontorer.
Hvad specifikt angår Kontoret for Teknisk Bistand i Leonardo-programmet, som nævnes i nogle af beslutningsforslagene, er en rapport fra vores finansinspektør blevet fremsendt til Budgetkontroludvalget før jul. Rapporten afslører en række problemer i dette kontors økonomiske forvaltning og interne kontrol, men den berører ikke forvaltningen af GD XXII, som i øvrigt har nægtet at godkende en række udgifter, som dette kontor havde afholdt. Det fortsatte samarbejde med det berørte kontor for teknisk bistand afhænger af en væsentlig forbedring af dets forvaltning.
Det syvende punkt vedrører bekæmpelsen af svindel, som er et af den senere tids mest kontroversielle punkter i forholdet mellem os. Som jeg har sagt tidligere, har vi øget bekæmpelsen af svindel betydeligt. Vi har 10 gange i løbet af de sidste fire år anlagt retssager vedrørende formodet svindel, hvori tjenestemænd fra Kommissionen var indblandet. Vi har tredoblet UCLAF's personale. Når det er sagt, deler jeg Deres holdning: I den forbindelse er vi nødt til at vise en nultolerance. Det er ikke tilstrækkeligt at være god, vi er nødt til at være uantastelige. Vi er nødt til at drage alle nødvendige konklusioner af de seneste måneders erfaring, også med hensyn til gennemsigtighed over for Europa-Parlamentet. Hvis jeg skal nævne ét område, hvor vi er nødt til at arbejde hånd i hånd, er det dét.
Med hensyn til det forslag, som vi har stillet, og som sigter på at indføre et uafhængigt interinstitutionelt kontor, ved jeg, at De stiller Dem nogle spørgsmål. Lad os tale om det sammen. Det er vigtigt, at der indgås en aftale hurtigst muligt, og jeg drøftede dette spørgsmål i morges med formanden for Det Europæiske Råd, den tyske kansler Gerhard Schröder. Jeg er i øvrigt enig i kanslerens forslag om at nedsætte en gruppe på højt niveau med repræsentanter for Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen, som skal undersøge Kommissionens forslag og nå frem til en aftale før udgangen af marts. Lad mig tilføje, at jeg er parat til at undersøge alle mulige varianter på betingelse af, at effektiviteten sikres, og at de anvendte midler fjerner enhver form for mistanke om indblanding i undersøgelserne.
Mens vi stadig befinder os inden for bekæmpelsen af svindel, vil jeg gerne kort svare på spørgsmålene vedrørende suspenderingen af en tjenestemand i Kommissionen. Jeg vil starte med at understrege, at enhver tjenestemand, uanset hvem han er, har ret og ligefrem pligt til at informere hans foresatte eller UCLAF om uregelmæssigheder eller svindel, som han har fået kendskab til. Men disciplinærsagen mod hr. van Buitenen er ikke blevet indledt på grund af, at han havde gjort opmærksom på tilfælde af svindel, men derimod fordi han havde offentliggjort nogle fortrolige dokumenter på eget initiativ og uden at ænse de vedtægtsmæssige og administrative bestemmelser. Jeg vil gerne tilføje, at visse af disse dokumenter er i anklagemyndighedens besiddelse. Ved at handle på den måde gjorde han sig selv til dommer og trådte på én gang i stedet for sine foresatte, kontrolmyndighederne og de retlige instanser.
Og som sidste bemærkning til dette emne, vil jeg gøre opmærksom på, at jeg selv allerede den 9. december 1998 skrev til formanden for Europa-Parlamentet for at understrege, at UCLAF's direktør og finansinspektøren står til Parlamentets fulde rådighed med henblik på at udlevere alle nødvendige oplysninger til opklaringen af disse sager. Sagerne er i øvrigt blevet overgivet til vores interne kontrolinstanser med henblik på øjeblikkelig verifikation, og jeg ønsker for formaliteternes skyld at gentage hér, at vi er parat til at svare på alle de spørgsmål, som Budgetkontroludvalget måtte ønske at stille os.
Sluttelig drejer det ottende punkt sig om Kommissionens informering af Parlamentet. Jeg er klar over, at De føler, at der er visse mangler, og at betingelserne for opfyldelse af Deres politiske og budgetmæssige kontrol ikke er optimale. Det er nødvendigt at skabe klarhed over tingene. Jeg gentager mit tilbud om at udarbejde en interinstitutionel aftale om de praktiske retningslinjer for informeringen af Parlamentet. Man kunne i øvrigt udmærket indarbejde det forslag, som jeg hørte hér, om at fastlægge et regelmæssigt tilsyn med udgiftsprogrammerne, som skal foretages af de kompetente parlamentsudvalg. For øvrigt skal der rettes særlig opmærksomhed på de følsomme sager vedrørende svindel og manglende disciplin.
Dette er min otte-punkts plan, hr. formand. Den er ambitiøs og sigter på at svare på Deres spørgsmål og kritik. Jeg har for hvert af de nævnte punkter fastsat en tidsplan, således som det anmodes om i Elles-betænkningen, og som De netop har opfordret til i Deres indlæg. Jeg har ligeledes hørt Deres ønske om at deltage i tilsynet med disse reformer. Jeg synes, at det er legitimt, og vil allerede nu stille Dem to meget konkrete forslag: For det første vil jeg tilbyde Dem at komme regelmæssigt i egen person til Formandskonferencen for at informere om programmet, og for det andet vil jeg som foreslået af nogle af Dem oprette en vismandsgruppe, som skal beskæftige sig med problematikken omkring forvaltning, kontrol og evaluering af fællesskabsudgifterne. De uafhængige eksperter i dette afgrænsede udvalg skal udnævnes i enighed mellem vores respektive institutioner, herunder Rådet og Revisionsretten. Sluttelig er jeg også helt og aldeles enig i idéen om en forhandling i plenarforsamlingen om reformerne til maj.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg har bestræbt mig på i dag at give Dem et hurtigt overblik over det, vi har opnået i løbet af disse fire år, og de store mål, som jeg har sat mig for den sidste del af mit mandat. Nu er det op til Dem og Deres sjæl og samvittighed at vurdere, om De vil give os den nødvendige politiske tillid til at afslutte vores arbejde, så Europa kan vinde. Det er, hvad jeg vil bede Dem om i dag.
Bifald

Görlach
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, efter anden del af Deres tale kommer jeg til at tænke på en tysk klassiker, Friedrich Schiller, der engang skrev i et drama: I kommer sent, men I kommer dog! Jeg må ændre klassikeren og sige: Der er ikke noget, der undskylder smøleri. Jeg ved, at det er vanskeligt at indlede noget konkret med det, men jeg måtte have det ud.
Især følgende helt konkrete spørgsmål trænger sig på: Hvorfor er det, De foreslog i anden halvdel af Deres redegørelse, ikke indeholdt i Kommissionens arbejdsprogram for 1999?
Bifald
Giv mig, hr. formand for Kommissionen, i det mindste ret i - og jeg formulerer det ret høfligt - at det kunne have noget at gøre med det pres, som Parlamentet har udøvet i de seneste måneder.
Bifald
Jeg må så spørge mig selv, om det nu også ville være blevet sagt, hvis vi ikke havde haft denne diskussion mellem Parlamentet og Kommissionen? Nu vil jeg dog gerne være godvillig, for vi har alle brug for en stærk Kommission. Ingen i Europa-Parlamentet - heller ikke de, der stemte mod vores decharge til Kommissionen i december - ønsker en svag Kommission. Vi ønsker og har brug for en stærk Kommission!
Bifald
Hr. formand for Kommissionen, i morges sagde De på en pressekonference - det må vel have været i Bonn - at Kommissionen var blevet offer for sin egen gennemsigtighed. Jeg tror Dem, når De siger, at De ser sådan på det, men kan man ikke genkalde sig nogle realiteter - også De og alle kommissærerne? Her havde vi nogle hede diskussioner om minibudgetter, om BSE, vi havde også nogle hede debatter om enkelte fejl i hele Kommissionens apparat - hvilket jeg, hvor hårdt det end må lyde, anser for at være det mindste problem. Det er jo også alt sammen blevet offentliggjort stykke for stykke i diskussionen mellem Kommissionen og Parlamentet og offentligheden.
Nu vil jeg ikke antyde, at der ikke er mange ting, som Kommissionen ikke selv har undersøgt, men at skabe gennemsigtighed over for Parlamentet har nu altid krævet betydelige diskussioner og også parlamentarisk pres. Jeg ønsker jo blot, at De ikke igen alt for selvretfærdigt påstår: Parlamentet har selvfølgelig ret til at give os et mistillidsvotum, men så længe der ikke opnås to tredjedels flertal, behøver vi ikke tænke over det. Ud fra et traktatmæssigt synspunkt har De naturligvis ret, men er det nu klogt at sige noget sådant i denne ophidsede situation?
Bifald
Det er en invitation, hr. formand, så De nu ikke igen får det i den gale hals. Jeg betragter det som en invitation til dem, der gerne vil spille et slet spil med Europa og Kommissionen, når man siger: Hvis de alligevel ikke tænker over det forinden, så kan vi i det mindste opnå relativt flertal. Er det ikke faldet Dem ind i Deres politiske overvejelser, at Deres måske velmente brev fra december forrige år kunne virke kontraproduktivt hos mange parlamentsmedlemmer?
Det glædede mig at høre Dem sige: Jeg påtager mig min del af ansvaret. Jeg kunne godt tænke mig at høre lidt mere af samme skuffe. Ville det ikke være muligt, at Kommissionen som kollegialorgan siger: Ja, der er mange ting, der er gået galt, men Parlamentet har - og det ville jeg acceptere - heller ikke altid udøvet den bedst mulige kontrol.
Tilråb
Én ting skal siges klart og tydeligt: Ja, vi påtager os ansvaret for det, der er gået skævt.
Bifald
Og vi har brug for klare forslag til en ændring. De har nu fremsat nogle forslag, men hvorfor ikke lidt tidligere? I enhver krise ligger også chancen for en ny start, det er rigtigt. Men det er ikke altid sådan, at krisen bliver udnyttet til en ny start. Vi har nu chancen for det, men jeg mener, at der ind til på torsdag kan og skal tilsættes det ene eller det andet.
Bifald

Theato
Hr. formand, hr. formand Santer, jeg vil gerne starte med at takke Dem for de gode ord, som De har fundet, gode ord, som vi har ventet meget længe på, måske - og her tilslutter jeg mig min kollega hr. Görlach - lidt for længe. Den tillid, som De har talt meget om, og som vi alle regner med, denne tillid er nemlig blevet stillet på en hård prøve, og der er stadig nogle uafklarede spørgsmål. At udvise tillid på forhånd nu vil være svært for mange. Men Budgetkontroludvalget og da slet ikke min gruppe har nogensinde villet gribe til destruktive midler, men derimod til konstruktive, idet ting, der betragtes som forkerte, og som til en vis grad ryster tilliden, reformeres. Jeg tror, at vi nok skal klare det i fællesskab. Derfor er et mistillidsvotum ikke den rigtige fremgangsmåde, vi skal derimod genskabe tilliden i fællesskab. Det er beklageligt, at det er kommet så vidt, at vi har udskudt afgørelsen om decharge, at vi har sat Dem en frist for at forklare os, hvordan tingene forløber i Kommissionen, og i den forbindelse ikke kun diske op med halve sandheder. Sådan måtte vi opfatte det, og sådan har vi opfattet det.
De ting, som stadig svæver i luften, skal afklares, for det er for os nøjagtig lige så kedeligt at høre og læse hver dag, at der igen er noget, der ikke er i orden et eller andet sted. Vi er kontrolorganet. Vi som parlament har fået flere opgaver. Vi er blevet mere selvbevidste og det med rette, for vi er blevet valgt direkte til dette formål af borgerne i Den Europæiske Union. Vi påtager os dette ansvar, men vi har også brug for en stærk Kommission i betragtning af de store opgaver, vi står over for at skulle løse, og som De også meget vel har nævnt.
Hr. Santer, ud fra det program, som Budgetkontroludvalget har udarbejdet, og som vores ordfører, hr. Elles, har fremlagt, men som desværre ikke blev sat under afstemning, har De givet os tilsagn om nogle ting. For at understrege dette vil jeg gerne stille Dem fire spørgsmål som prøvesten, som De efter min mening absolut burde kunne besvare. Kan De fremvise os listen over de 27 tilfælde, hvor UCLAF er inddraget? Vi har kun kendskab til fem, og også her kun til visse detaljer. Hvordan forholder det sig med de andre? Kan De sige os, om vi får et svar fra fru Cresson på det brev, som Budgetkontroludvalget sendte til hende i november efter et meget åbent fælles møde? Der var dog spørgsmål, der forblev ubesvarede. Vi har til dato desværre ikke fået noget svar.
Bifald
Alligevel er der videregivet andre informationer, selvom det er sket meget sent. Kan De sige mig, om De trækker OLAF-forslaget tilbage, da det ikke er kompatibelt med det, vi har udarbejdet og vedtaget? De har sagt, at De ønsker at samarbejde. Det opfatter vi som et tilbud, for vi anser ikke Deres forslag for at være anvendeligt på denne måde, fordi det svækker kompetencen inden for bekæmpelsen af svig i stedet for at styrke den.
Afslutningsvis vil jeg gerne spørge, hvordan det forholder sig med dokumenterne til de juridiske myndigheder. Kan De sige, om de nu foreligger hos domstolene i overensstemmelse med Parlamentets afgørelse, som er blevet truffet ad tre omgange? Alt dette betragter jeg som en prøvesten. Jeg mener, hr. formand, at det er fair at fremlægge det for Dem. Vores reaktion vil afhænge af Deres svar.
Bifald

Jackson
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen, jeg følger op på en bemærkning, fru Lalumière kom med tidligere på aftenen. Hun sagde, at et af problemerne med den debat var, at personer blev anklaget uden mulighed for at forsvare sig. Kunne De afgøre, hvorvidt det ville være muligt, selv inden for rammerne af kollegialitet, for de to kommissærer, der er nævnt ved navn i hr. Cox' beslutningsforslag, og som er blevet udpeget til i høj grad at være skyld i mange af de problemer, vi beskæftiger os med, at forklare sig over for Parlamentet her til aften?
Bifald
Verdens øjne hviler på os. Tiden er nu, om nogensinde, inde til, at fru Cresson og hr. Marín fortæller, hvad der gik galt, hvorvidt de var klar over det, og hvorfor de ikke gjorde noget ved det.
Bifald

Formanden
Som De ved, fru Jackson, kan kommissærerne tage ordet, når de finder det passende, og naturligvis når de har lyst. Parlamentet kan ikke tvinge dem til at tale.
Jeg vil også gerne understrege, at vi ikke er i gang med en straffesag, men derimod beskæftiger os med et problem, der handler om politisk ansvar, og det er op til dem at vurdere, om de finder det passende at sige noget.
Jeg giver ordet til hr. Cox i tre minutter.

Cox
Hr. formand, jeg vil først og fremmest gerne sige til formanden for Kommissionen, at min gruppe nøje vil studere det, han har foreslået os her til aften. Jeg bemærker, at han med overbevisning og retten på sin side har berettet om mange af de ting for os, kollegiet, som han som formand har det privilegium at lede, har opnået. Jeg er dog nødt til, for så vidt angår de spørgsmål om bedrageri, korruption og dårlig ledelse, der undersøges, at sige, at aftenens bidrag bestemt ikke var en kraftpræstation.
Ironisk nok, hr. kommissionsformand, beretter De - men uden ironi - om det ekstra arbejde, der foregår i UCLAF, hvad angår bedrageri. De praler af - og dette er en positiv ting - at vi behandler 950 sager. Jeg bifalder, at vi ikke lader ting ligge som førhen. Men uden at der gives udtryk for forlegenhed, udgør dette et rystende niveau af mistanker om systematisk bedrageri, dårlig ledelse og korruption.
De fortæller os i dag, hvor meget Europa-Parlamentet ansporer Dem og tilskynder Kommissionen til at fremme Deres reformprogram. Hvorfor fortalte De ikke det i marts sidste år? Hvorfor fortalte De det ikke mellem marts og december? Hvorfor fortalte De det ikke før afstemningen i december? Hvorfor skal De altid trækkes herhen som kollegium, som formand, for domstolen for så vidt angår ansvaret over for offentligheden?
Bifald
I forbindelse med denne debat, hr. kommissionsformand, mener min gruppe, som jeg sagde tidligere, at dette er en debat, der spænder over mere end blot spørgsmålene om 1996-budgettet. De valgte grunden. De insisterede på at fokusere bredere. De insisterede på, som Kommission, at vi skulle gå videre med et mistillidsvotum. Jeg er lamslået over, at der ikke er bare ét ord om ECHO's program. De kan umuligt være uvidende om dets betydning for visse personer her i aften.
I kampen mod bedrageri kom De med forslag om en ny gruppe på højt plan, der skulle gøre arbejdet inden udgangen af marts. Igen spørger jeg, hvorfor skal vi vente på, at der opstår en krise, før der fremprovokeres en reaktion? De henviser til den kendsgerning, at der er mangler, og at De ønsker at gøre noget ved dem, men den største mangel er Deres kollegiale organs vilje til stadig at komme til Parlamentet på en åben, gennemsigtig og klar måde.
Der er et særligt punkt, jeg gerne vil afslutte med.
Jeg vil gerne citere Deres forslag med hensyn til Kontoret for Teknisk Bistand for Leonardo-programmet, og jeg citerer: »Det fortsatte samarbejde med det berørte kontor for teknisk bistand afhænger af en væsentlig forbedring af dets forvaltning.«
Jeg vil gerne sammenligne det med revisionsprotokollen for det samme Kontor for Teknisk Bistand. Som følge af de overordnede resultater ved den revision: »Revisionsholdet foreslår, at GD XXII alvorligt overvejer fortsættelsen af Kontoret for Teknisk Bistand på ny.« Hvordan kan kommissionsformand Santer være så rolig og uforstyrret!
Bifald

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, de sidste tre år har Revisionsretten nægtet at give påtegning, idet den har vurderet, at en sådan ikke kunne gives på grund af den usikkerhed, der var omkring det endelige bestemmelsessted for en del af midlerne.
Nægtelsen af decharge var altså nødt til at blive besluttet, hvilket skete for tre uger siden.
Hr. kommissionsformand, De ledsages af alle Deres kommissærer, som jeg hilser, for efter min opfattelse at vise samhørigheden og solidariteten i Deres kollegium, og vores gruppe vil på sit næste møde omhyggeligt vurdere de forslag, De netop har stillet, og som er blevet delt ud til os.
Hr. kommissionsformand, jeg er bange for, at De ikke har fortolket det budskab, som Parlamentet sendte Dem den 17. december, korrekt. Sandheden er, at offentligheden ikke længere kan tåle det, der med en diplomatisk udtryksmåde hedder arrangementer, hvilket Périlux-sagen har vist, og at Kommissionen ligesom Cæsars kone er nødt til at være hævet over enhver mistanke. På det tidspunkt, da man opdagede, at højtplacerede tjenestemænd havde gjort sig skyldige i underslæb, burde man straks have indledt en grundig og tilbundsgående undersøgelse og få sat en stopper for rygterne, før de pustes så meget op, at de bliver troværdige.
Allerede under et uformelt møde mellem koordinatorerne i Budgetkontroludvalget og de kommissærer, som pressen havde fokuseret på i løbet af september sidste år, sagde jeg det: Kommissionen er nødt til at handle hurtigt og effektivt, og jeg vil tilføje, at jeg forkaster den metode, som går ud på at give pressen oplysninger anonymt. I Europa er man stadig uskyldig, indtil det modsatte er bevist, og EU-kommissærerne har ligesom alle andre europæiske borgere ret til, at deres faglige integritet respekteres.
Efter missionen den 21. februar til Sarajevo, der blev ledet af Tom Spencer, og som Edith Müller og jeg deltog i, sendte vi Dem en alvorlig advarsel i den kritiske betænkning, som vi udarbejdede. Kommissær van den Broek, som er til stede her, gjorde efterfølgende visse indrømmelser, selvom de i vores øjne ikke var tilfredssstillende. En ny forordning blev foreslået, der blev gjort en anstrengelse for at løse op, og en mellemvej mellem det, der foretoges dengang, og det, som Parlamentet ønskede, blev fundet.
Hvorfor fulgte De først, da skyerne begyndte at samle sig over Dem, hans eksempel med et øjeblikkeligt forslag om konkrete og effektive foranstaltninger? Hr. formand, tillad mig efter at have lyttet til Dem at fortælle Dem, at vi er skuffede. Efter min opfattelse er mistillidsvotummet et umodent og overdrevent våben i forhold til de beskyldninger, der fremsættes mod Dem, så længe der ikke er kastet nok lys over sagen, og så længe fru Green har gjort Dem en bjørnetjeneste i denne sag i troen på, at hun kom Dem til hjælp.
Størstedelen af os ønsker, at Budgetkontroludvalget fortsætter sit arbejde, og at Diemut Theato og James Elles får lov til virkeligt at udøve deres arbejde i samarbejde med Kommissionen. Men da der er tale om en ekstraordinær situation, forventer vi af Dem nogle ekstraordinære foranstaltninger, som vi ikke har hørt om. Vores gruppe beslutter på onsdag, om den er tilfreds med Deres forklaringer.

Miranda
Hr. formand, jeg skal fatte mig i korthed. Først vil jeg gerne sige om de punkter, som hr. Santer har lagt frem, at de næsten ligner et nyt program, og at vi derfor finder dem fuldstændig malplacerede og ret så uoverlagte. Og hvorfor så det? For det første, fordi - som det allerede er blevet sagt - disse otte foranstaltninger, som her lægges frem, ikke fremgår af hans program, og fordi det, som vi alle ved, ikke vil være denne Kommission og måske heller ikke engang denne formand, der skal fremlægge det næste program for Parlamentet. Det forekommer mig en anelse uoverlagt.
For det andet vil jeg gerne bemærke følgende: Der lægges godt nok otte foranstaltninger frem eller, kunne man sige, otte interventionsområder. Men jeg kan alligevel ikke lade være med at bemærke, at hvis vi ser nærmere på hvert enkelt af disse områder eller på de foranstaltninger, der foreslås for dem, så finder vi ikke ret meget. Ikke ret meget. Vi finder hensigter, meget brede hensigter på otte områder, men med hensyn til foranstaltninger, er der meget lidt konkret i de enkelte tilfælde.
Men der er et andet forhold, som jeg også gerne vil trække frem, og som giver anledning til en del skuffelse hos os, nemlig dette: Vi ville ønske, at der ud over de basale foranstaltninger, som hr. Santer her kunne lægge frem, også var nogle konkrete og objektive løsninger på de konkrete og objektive problemer, som vi står over for lige nu. Der er altså nogle særdeles aktuelle problemer, problemer, der har medført den manglende decharge, og som kræver en løsning, og vi vil gerne vide, om Kommissionen vil tilbyde nogle andre løsninger på disse problemer end dem, som den tilbød dengang, og som Parlamentet anså for fyldestgørende, så det ikke ville meddele decharge. Det er dét spørgsmål, der melder sig, og som vi naturligvis også gerne vil have et svar på.

Aelvoet
Hr. formand, jeg må sige, at, når jeg lytter til kommissær Santers indlæg midt i denne krise, så har det egentlig i nogle øjeblikke noget næsten uvirkeligt over sig. For i realiteten er vi ikke bare midt i en overfladisk debat, hvor aftaler skal ordnes, aftaler om, hvordan der kan blive taget bedre vare på tingene, skal indgås, men vi sidder virkelig med spørgsmålet om, hvilken politisk analyse Kommissionen selv foretager af den situation, den er endt i? Hvem bærer nu egentlig ansvaret for alt, hvad der er blevet ustyrligt? Hvordan bliver det tydeliggjort? Det har jeg virkelig ikke fået noget fyldestgørende svar på. Det er rigtigt, hvad fru Theato siger, at kun under pres, og under meget hårdt pres, er Kommissionen beredt på at give klar information, og så heller ikke mere. Vi vil derfor virkelig se på teksterne. Men det forbliver altså sådan, at man aldrig får en fornemmelse af, at man tager dette Parlament rigtig alvorligt, fordi vi bærer medansvar.
For det andet, hvad angår det, der blev sagt i forbindelse med hr. van Buitenen, mener jeg, at det er sansebedragende at sige, at han går til offentligheden, hvis han kommer til Parlamentet, efter at han har gjort sig alle de anstrengelser. Jeg mener, at dette Parlament virkelig helt tydeligt forventer, at der kommer et tegn på goodwill til en, der ikke vil andet, end at Kommissionen fungerer godt.
Til sidst mener jeg, at en vismandsgruppe, der først begynder at fremsætte forslag til maj, kommer til at arbejde for den følgende Kommission, men ikke for denne. Vi kommer altså virkelig til at vente.

Lalumière
Hr. kommissionsformand, De er blevet til et spørgsmål om samvittighed for os. Efter at have lyttet til Dem kan jeg godt se Deres gode vilje og vores fælles mål: genoprette tilliden til Kommissionen. Jeg kan også godt se, at Deres tale - med successerne i hvidt og manglerne i gråt, hvis ikke sort - også indeholder forpligtelser og løfter. Vi vil undersøge dem meget omhyggeligt. Men regnestykket for det, der allerede er sket i de seneste fire år, er ikke nøjagtigt, og jeg forstår udmærket mine gruppemedlemmers tøven. Faktisk skal vi på en måde vælge mellem ubehageligheder. Og jeg gentager det, jeg sagde for et øjeblik siden, vi skal vælge det, vi synes er bedst eller mindst dårligt for at genoprette tilliden og om muligt konsolidere Deres Kommission.
Afstemningen om mistillidsvotummet er en formidabel fristelse, men uden tvivl ikke det bedst egnede middel i dag i betragtning af alle de førnævnte omstændigheder. Men hvor er det ærgerligt, hr. formand, at De har ventet så længe med at handle. Det ville ikke være nået så vidt, hvis Kommissionen havde handlet hurtigt, ærligt og beslutsomt.

Sandbæk
Hr. formand, vi står på torsdag med en historisk chance for at tage demokratiet i EU-samarbejdet alvorligt. Parlamentet har til stadighed kæmpet for at få mere magt, og samtidig har det hidtil svigtet den kontrolfunktion, som er den eneste funktion, det bør varetage. Det har ikke skortet på tomme trusler og sabelraslen. Parlamentet har råbt »ulven kommer« så mange gange, at det selv har en slags medansvar for, at Kommissionen har troet, at den kunne tillade sig hvad som helst. Jeg er ikke særlig imponeret over hr. Santers indrømmelser, for løfter om bod og bedring har vi jo hørt hver eneste gang, der har været problemer med budgettet, og i det, hr. Santer har sagt, er der stadigvæk ikke tale om, at man påtager sig ansvaret for det, der er sket i fortiden. Så medmindre der kommer et langt stærkere signal fra Kommissionen inden på torsdag, så mener jeg stadig, at vi bør stemme for et mistillidsvotum. Det må vores vælgere kunne kræve af os

Hager
Hr. formand, efter nægtelsen af decharge gav jeg i første omgang ikke et forslag om mistillidsvotum nogen reel chance. Mange af vores kolleger ønskede kun at give Kommissionen en huskekage. I mellemtiden har Kommissionens ufølsomme holdning og andre offentliggjorte tilfælde dog ændret billedet, hvorfor dette mistillidsvotum er blevet mere sandsynligt. Det er karakteristisk, at formanden for Kommissionen, før afstemningsresultatet foreligger, har vurderet, at afstemningen vil munde ud i en tilslutning til et mistillidsvotum uden kvalificeret flertal som et bevis på tilliden.
Adfærden i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, som ønsker at omdanne mistillidsvotummet til et tillidsvotum, er også karakteristisk. Europa-Parlamentet skal udøve sin kontrolfunktion samvittighedsfuldt og i den forbindelse kun lade sig lede af fakta og kendsgerninger uden at tage hensyn til partifornuft. Men kendsgerningerne ligger efter vores mening på bordet. De taler et entydigt sprog - også efter den erklæring, som formanden for Kommissionen kom med i dag - og de forlanger, at man tager konsekvenserne.
Hvis vi ikke fokuserer på borgernes interesser i denne situation, vil borgernes tillid til Unionens institutioner svækkes yderligere, og Europa-Parlamentet vil miste sin troværdighed og fjerne sig fra vælgerne.
Jeg føler, at denne situation minder lidt om mit tidligere arbejde. En kriminaldommer giver, hvis omstændighederne tillader det, betinget strafeftergivelse. Han lærer dog meget hurtigt, at han skal være konsekvent, hvis han tilbagekalder denne strafeftergivelse, hvis han ikke vil være utroværdig. Dette kan sammenlignes med forholdet mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen. Parlamentet har så at sige vist Kommissionen vejen, men det blev ikke taget tilstrækkeligt alvorligt af Kommissionen. Derfor skal Parlamentet tage konsekvenserne! Det ofte brugte argument om, at det ikke går, fordi man har brug for en handledygtig Kommission, er noget vrøvl på to måder. For det første er dette problem reguleret i traktatens artikel 144, stk. 2, hvor der står, at Kommissionens medlemmer viderefører de løbende forretninger, indtil deres efterfølgere er blevet udnævnt.
For det andet ville det, hvis man lod argumentet gælde, være et carte blanche til Kommissionen og sætte enhver demokratisk kontrol ud af kraft og i sidste ende dermed også forskyde den institutionelle balance. Vi løsgængere vil ikke blot støtte mistillidsvotummet ud fra disse overvejelser, vi vil også informere de borgere, hvis penge det i sidste ende drejer sig om, om stemmeafgivelsen hos de parlamentsmedlemmer, for hvem partiets og partivennernes interesser er vigtigere end vælgernes. Parlamentet må ikke billige det stigende antal tilfælde af svig, nepotisme, selvbetjeningsmentalitet og uduelighed. De, der ikke for alvor er interesseret i at opklare alle disse misforhold uden undtagelse, har sat tilliden over styr.

Martens
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, ærede medlemmer af Kommissionen, naturligvis vil vi i vores gruppe i morgen undersøge de vidtgående forslag og løfter, som De er fremkommet med, og fastlægge vores holdning. De handler om indholdet, og jeg tror, at alle, der er i god tro, vil indse, at det er vigtige forslag. Vi vil derfor fastlægge vores holdning til dette i vores gruppe. Jeg har ikke desto mindre et spørgsmål. Hr. formand for Kommissionen, De har forklaret, og jeg citerer Dem på fransk: »...que vous avez accepté une part, ma part, de responsabilité«. Jeg stiller spørgsmålet, om andre medlemmer af Kommissionen også er beredt til at acceptere en del af ansvaret? Og hvis de har årsager og argumenter til ikke at gøre det, om de så er beredt til her at tage ordet og forsvare sig? Det er det helt præcise spørgsmål, jeg stiller.

Müller
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. formand for Kommissionen, jeg er enig med Dem i, at det handler om tilliden mellem vores institutioner, men tillid forudsætter efter min mening, at man helt klart påtager sig sit ansvar. Hvordan ser historien ud? To kommissærer anklages for alvorlige forsømmelser, og de er blevet centrum for kritikken. Hvad gør Kommissionen, hvad gør formanden for Kommissionen? Alle De, sådan som De sidder dernede, kan ikke gøre noget mere fornuftigt end at udvise solidaritet! Her overser De imidlertid, hvor let det kan ske, at nogle få personers fejl bliver hængende på Dem alle. De, mine damer og herrer fra Kommissionen, lader Dem uden nød tvinge ind i en kollektiv afstraffelse af kolleger, der som minimum i ét tilfælde nu er blevet symbolet på nepotisme i EU.
Bifald
I stedet for at udvise solidaritet skulle De hellere tage mod til Dem og langt om længe påtage Dem Deres politiske ansvar i denne konflikt. Lige så rigtigt det er, at Kommissionen agerer som kollegium, lige så forkert er det dog også at dække over enkelte kommissærers fejl og negligere deres politiske ansvar. På den måde bliver De alle utroværdige! Også De, hr. Santer.
Gør det, der er nødvendigt! Henstil til hr. Marín, at han skal tage de politiske konsekvenser, uanset hvordan!
Hr. Marín, der er mange muligheder for at sige sorry, I feel guilty eller, jeg har gjort noget forkert eller, jeg påtager mig ansvaret. Opklar uregelmæssighederne i forbindelse med kommissær Cresson. Det, som muligvis udgør de faktiske omstændigheder omkring nepotisme, må ikke undgå at blive undersøgt på europæisk plan. Vis Deres gode vilje i tilfældet med Paul van Buitenen! Hans loyalitet var rettet mod sagen og ikke hierarkiet. De har tid indtil torsdag. Bevis, at De er på højde med situationen og parat til at påtage Dem politisk ansvar!
Bifald

Maes
Hr. formand, jeg taler på egne vegne, og jeg taler, fordi jeg er skuffet. I de par måneder, jeg har været medlem af dette Parlament og af Budgetkontroludvalget, har jeg kunnet konstatere, hvordan dette Parlament gør sig den store umage at undersøge, hvad der går galt. Takket være dette arbejde er det muligt for mig selv og for alle borgere i Europa at se, at der kan genfindes mønstre deri. Disse mønstre har altid med det samme at gøre. Der skabes gråzoner, hvor metoder, der ikke ville være mulige i andre lande, kan finde anvendelse. Men De dækker stadig over dem. Hvis det bliver afsløret, er det, fordi der har stået en artikel i pressen et sted. De træffer kun én direkte forholdsregel. Det er, når De mener at kende kilden til den artikel og til den information. Den person skal have den hårdeste straf. Lad os allesammen tale om ansvar. I dag handler det om Deres, kollektivt som Kommission, for De har sammen taget ansvaret for alt, hvad der er gået galt, og for alt hvad Parlamentet har rejst anklage om. Det er mit indtryk, hr. formand, at ingen borger vil få ro i sindet med, hvad De i dag igen lover. Vi vil have mere Europa. Vi vil have et stærkt Europa, men det skal være et demokratisk Europa med en Kommission, der informeres og kontrolleres demokratisk og med et Parlament, der har modet til at gøre dette.

Blokland
Hr. formand, også jeg er dybt skuffet over svaret fra formanden for Kommissionen. Hans forsvar går helt uden om kernen i vores klage. Vi vil have forholdsregler mod de hovedansvarlige kommissærer og høje tjenestemænd for den dårlige finansielle forvaltning, der inden for Kommissionen er ført på en række punkter. Betænkningen fra ELDR-gruppen er helt klar på dette punkt.
Jeg vil helt sikkert ikke benægte, at EU-Kommissionen har arbejdet hårdt og har nået resultater. Men en politisk vurdering af dette er ikke til debat nu. Det handler nu om, hvorvidt EU-Kommissionen er beredt til at fordrive lugten af fordærv. Formodninger om strafbare kendsgerninger, nepotisme og forfejlet administration kan man ikke slippe af med ved at henvise til de politiske præstationer. Den Europæiske Revisionsret og Budgetkontroludvalget har bragt tilstrækkeligt for dagen til nu at kræve finansielle reformer. Hvis ikke, har vi kun den mulighed tilbage at støtte forslaget om mistillidsvotum.

Holm
Hr. formand, beslutningen om at nægte decharge blev jo truffet på et godt grundlag i december. Jeg havde regnet med, at Kommissionen ville præsentere et ambitiøst og godt program. Det er synd, at det skal være nødvendigt med så hårdhændede midler som at kræve et mistillidsvotum for at få Kommissionen til at handle. Det, som er blevet præsenteret nu, er efter min mening lidt svagt. Desuden har man ikke nævnt de store spørgsmål, som vi har kritiseret, f.eks. ECHO og den nukleare sikkerhed. Jeg kunne godt tænke mig at få nogle svar på, hvad man påtænker at gøre på disse områder.
Jeg synes desuden, at det er lidt svagt, når hr. Santer siger, at anledningen til, at tjenestemændene blev udelukket, var, at de dokumenter, som han delte ud, var hemmelige. Findes der egentlig nogen dokumenter i Kommissionen, som er offentlige? Alting er jo hemmelighedsstemplet! Det er det, der er det store problem, nemlig at der ikke er tilstrækkelig åbenhed. Jeg kunne godt tænke mig, at der fandtes flere konkrete foranstaltninger med henblik på at skabe større åbenhed og bedre information af Parlamentet. Det er også det, der kræves, for at jeg skal kunne give Kommissionen et tillidsvotum på torsdag. Jeg håber også, at de udpegede kommissærer vil sige noget i aften for at forklare deres skyld i det, der nu er sket.

Cresson
Hr. formand, jeg vil gerne svare fru Theato, som stillede mig et spørgsmål for et øjeblik siden. Jeg var rent faktisk til møde med Budgetkontroludvalget for et stykke tid siden for at svare på en række spørgsmål vedrørende Det Fælles Forskningscenter, og senere modtog jeg et brev fra Budgetkontroludvalget. Det indeholdt adskillige spørgsmål, som mine tjenestegrene forberedte svar på, og jeg har for et øjeblik siden underskrevet brevet til fru Theato. Det vil hun modtage snarest muligt.
Der blev stillet et andet spørgsmål vedrørende Kontoret for Teknisk Bistand for Leonardo-programmet, som jeg ønsker at svare på. Hvad er et kontor for teknisk bistand? Det er et kontor for teknisk bistand, som udvælges efter et offentligt udbud. Udbuddet vedrørende Leonardo fandt i øvrigt sted før min tid. Kontoret for Teknisk Bistand for Leonardo har arbejdet så godt, at Leonardo-programmet generelt anses for at være en succes, og at Ministerrådet (uddannelse) har forhøjet dets budget i betydelig grad.
Kontoret for Teknisk Bistand for Leonardo har gentagne gange været genstand for bemærkninger og kontrol fra GD XXII vedrørende en række forslag eller anmodninger om udbetalinger fra dette kontor. Disse anmodninger er blevet afvist af GD XXII, og vi har undersøgt den meget lange liste af bemærkninger, som tjenestemændene i GD XXII har gjort. Den 5. januar 1999 var jeg til møde med Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender. Jeg gjorde rede for nogle spørgsmål, og jeg vil igen i morgen mødes med udvalget.
Afbrydelse
Hør nu lige her, hvis det ikke interesserer Dem, skal De ikke spørge mig om det!
I morgen vil jeg altså igen mødes med Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender for grundigt at undersøge indholdet i van Buitenens rapport om Kontoret for Teknisk Bistand for Leonardo.
Jeg kan i dag blot sige, at jeg for de berørte udvalgs vedkommende, navnlig Kulturudvalget og Forskningsudvalget, altid har haft Parlamentets støtte, og at vi takket være denne støtte og tillid har opnået gode resultater i forhold til Rådet, som i den indeværende periode er ekstremt tilbageholdende med udgifter. Vi har opnået fremskridt i sager på områder, der er nye for uddannelse, eftersom det først er efter Maastricht, at Kommissionen har ansvar for uddannelse. Vi har skabt skoler for at give skoleelever chance nr. 2 og ordninger for akkreditering af kompetencer. Vi har iværksat den civile volontørtjeneste, og det skete med Parlamentets hjælp, for jeg havde aldrig opnået det i Rådet, hvis ikke Parlamentet havde støttet mig. Jeg synes, at vi kan glæde os over det samarbejde, der for mit og mine kollegers vedkommende har været mellem Kommissionen og Parlamentet i alle disse sager.
Jeg håber at have svaret på nogle af Deres spørgsmål. Hvad resten angår, er jeg parat til at møde op i alle de udvalg, De ønsker. Jeg var i øvrigt til møde i Budgetkontroludvalget forleden. Jeg er parat til at møde op, hvor og hvornår De ønsker det, for at vi kan gennemgå disse sager grundigt.

Böge
Hr. formand, et par ord vedrørende forretningsordenen. Må vi alle fremover blive siddende, når De giver os ordet?

Formanden
Fru Cresson fik lov at tale siddende denne gang på grund af pladsproblemer. Men det er naturligvis ikke reglen som bekendt.
Jeg giver ordet til hr. Marín, som ligeledes selv har bedt om ordet.

Marín
Hr. formand, jeg takker Dem for at give mig ordet. Jeg vil ganske enkelt fremsætte en lille erklæring, for det er jo naturligvis formand Santer, som repræsenterer Kommissionen, der skal besvare de forskellige talere på grundlag af de forslag, der er blevet gjort. Alligevel vil jeg gerne reagere på Deres opfordring, som jeg ved er ærligt ment.
Hvordan skulle jeg som den ældste kommissær ikke være opmærksom på, hvad der foregår i Kommissionen? Jeg påtager mig selvfølgelig min del af ansvaret, det vil jeg åbent sige Dem. Der er dog en ting, jeg gerne vil gøre Dem opmærksom på. Mine damer og herrer, selvom jeg i min 14-årige forvaltningsmæssige karriere har gjort gode ting, har jeg uden tvivl også gjort nogle fejl. Det er helt normalt i politik, men jeg kan ikke acceptere, mine damer og herrer, påstanden om, at jeg skulle have dækket over en sag om svindel. Jeg har ikke dækket over nogen som helst sag om svindel. Måske har jeg taget fejl i mine beslutninger, det er endog ret sandsynligt.
Hvad angår det første punkt, ved fru Theato og hr. Fabra Vallés, at jeg, da jeg fik meddelelsen om interessekonflikter, suspenderede hele programmeringen. Det er, hvad jeg gjorde, og dengang sagde De, at De var overbevist om, at Kommissionen havde taget den rigtige beslutning ved ikke at forlænge den eksisterende kontrakt og ved at suspendere gennemførelsen af programmet, indtil der var foretaget en detaljeret undersøgelse.
Jeg afskedigede de to tekniske assistenter, hr. Martens. Det var det drama, der fandt sted i Kommissionen. Som hr. Santer har sagt, har vi på grund af personalemangel og den improvisation, som vi har praktiseret, især i de sidste fire år, gennemført en stor del af programmerne ved hjælp af eksterne konsulenter. Betyder det, at alle eksterne konsulenter er stygge? Nej. Nogle af konsulenterne er meget værdifulde, solide og professionelle, men der findes tydeligvis nogle personer i systemet, som har snydt os. Fru Müller, jeg er naturligvis ked af det, men jeg påtager mig ansvaret.
Kun ét punkt adskiller os, én eneste. Det drejer sig om, hvorvidt vi burde overgive sagen til retslig forfølgning. Det er det punkt, som adskiller os, fru Müller, for det, jeg gjorde på det tidspunkt, opfattede Parlamentet som eksemplarisk.
Jeg straffede altså de eksterne konsulenter og overdrog sagen til retsvæsenet. Det er nødvendigt, at Deres kolleger får det at vide, frue. Det er allerede sket. Problemet bestod i at finde ud af, om vi skulle retsforfølge vores tjenestemænd. Det er et følsomt spørgsmål. For mit eget vedkommende vil jeg ikke fortsætte sådan.
Formanden tilbød Dem en løsning. Lad os diskutere den. Lad os undersøge den. Men en del af arbejdet er dog gjort. Vi mangler blot et element. Men jeg forsikrer Dem naturligvis, hr. Martens, at jeg er ked af denne situation. Jeg kan tage fejl, men jeg opfatter ikke mig selv som en uærlig person. De har kendt mig i lang tid. Jeg kan have begået mange fejl. Jeg kan have gjort ting, som fra et politisk synspunkt er forkerte. Men hvorom alting er, skal De vide, at jeg i min egenskab af den ældste kommissær og i hele mit arbejde i Kommissionen aldrig nogensinde bevidst har givet tilladelse til noget som helst, der havde med svindel at gøre.
Bifald

Santer
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne svare kort på nogle af indlæggene. Lad mig begynde med dem, hvori vi spørges, hvorfor vi først nu præsenterer vores program, og om vi ikke kunne have gjort det før marts 1998. Dertil vil jeg svare, at Kommissionen siden 1995 har bestræbt sig på at modernisere administrationen og udvikle et program, Sound Economic Management , SEM 2000, der sigter på en overbevisende økonomisk og finansiel forvaltning.
Vi har også gjort UCLAF mere operationnel. Jeg sagde for et øjeblik siden, at UCLAF i 1994 rådede over et personale på 40 personer, og vi har siden da tredoblet dette antal. UCLAF undersøger for øjeblikket 950 sager, hvoraf kun 27 vedrører Kommissionen. De andre undersøgelser vedrører medlemsstaterne. Man er nødt til at tage dette forhold med i betragtning. I øvrigt er det takket være UCLAF's aktiviteter og ligeledes takket være de kontroller og undersøgelser, der er blevet foretaget, at vi har kunnet afsløre sager om svindel, der går tilbage til 1992, 1993 og 1994. Derfor sagde jeg, hr. Görlach, at vi på en måde var blevet ofre for vores egen gennemsigtighedspolitik, for det var vores egne tjenestegrene, det vil sige UCLAF, der opdagede svindelen, i hvert fald hvad angår ECHO - og De husker nok, at alt startede med ECHO. Det må man ikke glemme.
For øvrigt må vi heller ikke begynde at generalisere. Inden for rammerne af ECHO er der blevet afsløret fire svindelsager, som er overdraget til retslig forfølgning med alt, hvad det indebærer. Det drejer sig om fire kontrakter til en værdi af mellem ECU 400.000 og 600.000, eller euro, som det nu hedder, hvilket skal ses i forhold til det totale budget for ECHO på mere end EUR 500 millioner om året.
Jeg ønsker altså ikke, at man generaliserer sagen og bringer alle vores samarbejdspartnere og utallige ikkestatslige organisationer, som deltager i gennemførelsen af ECHO, i miskredit. ECHO, vores kontor for humanitær bistand, er trods alt det mest synlige udtryk, jeg vil endda sige det smukkeste udtryk, for Den Europæiske Union udadtil. ECHO yder ind imellem sin bistand under meget vanskelige betingelser i krisesituationer som i Bosnien-Hercegovina, i området omkring De Store Søer, i Indien, i Latinamerika og andre steder. Det må man ikke glemme.
Vi er derfor nødt til at se på det, der ligger under denne sag om svindel. I ECHO-sagen omtales der fire sager, der går tilbage til årene 1993-1994, og som hovedsageligt drejer sig om, at Kommissionen som nævnt for et øjeblik siden i 1991-1992 stod over for adskillige nye sager og missioner: murens fald i Berlin, opblomstringen og udviklingen af de nye demokratier i Central- og Østeuropa med udarbejdelsen af Phare-programmet og for første gang siden 2. verdenskrig et enormt flygtningefænomen osv. På det tidspunkt var der en vis mangel på menneskelige ressourcer, og jeg synes derfor, at man skal afholde sig fra enhver generalisering. Der var ganske vist tilfælde af uregelmæssigheder, men ingen svindel.
Det er nødvendigt at gøre en indsats for at få fjernet disse uregelmæssigheder, også i hver enkelt medlemsstat. Enhver person, der i sin medlemsstat læser Revisionsrettens beretning, konstaterer ligeledes en række uregelmæssigheder. Men på det niveau ved man, hvad man skal gøre ved dem: mellem de nationale parlamenter og regeringerne, finansministerierne osv. Derfor sagde jeg, at vi ikke har ventet indtil nu med at påbegynde de nødvendige reformer, hvad enten det drejer sig om MAP 2000, SEM 2000 eller om styrkelsen af UCLAF.
Lad os nu tale om de spørgsmål, som fru Theato stillede. Jeg er selvfølgelig rede til at udlevere listen med de 27 interne sager, hvor øvrige ansatte og tjenestemænd kan være involveret. Det er nødvendigt at sige, at der er indgået en aftale mellem Budgetkontroludvalget, hvis jeg er rigtigt informeret, og fru Gradin, ifølge hvilken Kommissionen hvert kvartal skal udlevere oplysninger om antallet af interne sager og deres udvikling, det vil sige, om de er overdraget til retslig forfølgning eller til ansættelsesmyndigheden osv. Den første sag er ifølge mine oplysninger blevet sendt den 23. november sidste år. Det er sandt, at vedkommende ikke nævnes ved navn, for vi er nødt til at tage hensyn til de individuelle personers og virksomhedernes rettigheder til forsvar. Også i den forbindelse har vi nogle forpligtelser, som vi må respektere.
Med hensyn til OLAF sagde jeg for et øjeblik siden, at vi havde stillet et forslag. Jeg ved, at Europa-Parlamentet ønsker at give kritik eller stille forslag. Lad os tale om det for bedre at gennemføre vores målsætning, det vil sige skabe et uafhængigt og neutralt kontor med ansvar for bekæmpelse af svindel. Lad os sætte os sammen og diskutere, ikke kun Europa-Parlamentet og Kommissionen, men også Rådet, og lad os skabe et sådant interinstitutionelt organ, som der i øvrigt blev opfordret til på Det Europæiske Råd i Wien. Lad os gøre det!
Jeg har ligeledes foreslået en vismandsgruppe, som skal se på, hvordan vi kan tage fat på disse sager. Men for at vende tilbage til OLAF, det er ikke os, der skal trække vores forslag tilbage. Lad os tale om det sammen for at se, på hvilken måde vi kan ændre det. Hvis der er en fælles vilje til at nå det mål, som vi har sat os, må vi kunne finde de midler, der skal til for at nå dette mål.
Hvad angår Deres fjerde spørgsmål, overdragelsen af de forskellige sager til retslig forfølgning, har hr. Marín allerede svaret delvist derpå. Vi vil overgive sagerne til retslig forfølgning i det øjeblik, der er mistanke om svindel. Det er først fra det øjeblik, at sagen kan overdrages til retsvæsenet. Jeg synes af indlysende forsvarsmæssige og beskyttelsesmæssige grunde, at vi ikke kan tilsidesætte dette princip.
Hr. formand, mine damer og herrer, dette er de kommentarer, som jeg ønskede at fremsætte for at vise Dem, at vores forslag er alvorligt ment. Vi har ikke ventet på Europa-Parlamentets pres og denne diskussion, hvis oprindelse jeg i øvrigt ikke vil hænge mig i, for derom ville jeg kunne tale længe. Fru Green har talt om det. Når det er sagt, bør denne diskussion også give os det nødvendige albuerum til at finde midlerne til effektivt at sikre gennemsigtigheden i vores interne forvaltning. Europa-Parlamentet har en række kontroller i den forbindelse.
Jeg synes, at det væsentlige lige nu er at forlade denne vej og holde op med at se tilbage, for vi har et vigtigt stykke arbejde at gøre i fremtiden, et politisk arbejde, og for at færdiggøre dette politiske arbejde beder jeg Dem om Deres tillid. Dét er det væsentlige i denne forhandling. Jeg kan med ro i sindet forsikre Dem om, at Kommissionen med sin erklæring af 16. december 1998 på intet tidspunkt har ønsket at lægge noget som helst pres på parlamentsmedlemmerne. Efter at have levet et parlamentarisk liv ligesom Dem, ikke kun her i Europa-Parlamentet, men også i national sammenhæng, tror jeg inderst inde, at der er nødt til at være et tillidsfuldt forhold mellem den udøvende og den lovgivende magt, for det er kun gennem et sådant institutionelt forhold, at man kan gå sejrrigt gennem fremtidens udfordringer.
Bifald

Formanden
Mange tak, hr. Santer.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.
Mødet hævet kl. 20.00

