Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 15. maj 1998, for genoptaget.

Mindeord
Formanden
Ærede medlemmer, dybt rørt er det min pligt at hylde mindet om vores kollega Francisco Lucas Pires. Som medlem af vores Parlament siden Portugals indtræden og som dets næstformand i to omgange har professor Lucas Pires skænket idealet om den europæiske opbygning sin intelligens' og sin kulturs klarhed og har beriget debatten med de historiske erfaringer hos en af de ældste nationer i Europa.
Francisco Lucas Pires, hvis sidste embedshandling var indvielsen af Den Europæiske Unions pavillon på »Expo 98«, vil forblive iblandt os som et mønstergyldigt eksempel på europæisk samfundssind, som et menneske, der på én gang var dybt engageret i varetagelsen sit lands interesser og samtidig altid forstod og forsvarede den europæiske opbygnings nødvendighed.
Til hans ære er Unionens flag hejst på halv stang. Jeg beder om, at vi minder ham med et minuts stilhed.
(Parlamentet iagttog et minuts stilhed)

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet den 15. maj 1998 er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Rübig
Hr. formand, jeg vil bare bidrage til protokollen med at sige, at det franske politi bevogtede EuropaParlamentet fremragende i sidste Strasbourg-uge, at det var synligt til stede i nærheden af Parlamentet.

Medina Ortega
Hr. formand, de ansatte i selskabet Air France har varslet en strejke af to ugers varighed fra på mandag. Hvis strejken iværksættes, kan parlamentsmedlemmerne ikke komme til Strasbourg til det næste møde. Har formandskabet truffet nogen foranstaltninger med henblik på det, der kan ske?

Formanden
Hr. Medina, den eneste foranstaltning, jeg kan træffe - og som jeg træffer - er løbende at gøre de franske myndigheder - i den seneste uge, den relevante minister - opmærksom på den beklagelige situation, som transportmidlerne til Strasbourg befinder sig i. Det er klart, at jeg på grund af strejkevarslet igen vil henvende mig til ham og anmode om, at der træffes de nødvendige ekstraordinære foranstaltninger.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, det glæder selvfølgelig også mig, at det franske politi bevogtede os så fint, men jeg kunne godt tænke mig at spørge hr. Rübig, om han måske har en anden grammofonplade på repertoiret og kunne holde op med at kede os med dette vrøvl!

Banotti
Hr. formand, jeg er sikker på, at De vil nævne det, og jeg er sikker på, at kollegerne deler vores glæde i Irland over resultatet af begge vores folkeafstemninger.
(Stort bifald) Det var en strålende sejr for Belfast-aftalen, en noget mindre strålende men ikke desto mindre 60 %'s sejr for Amsterdam-traktaten, og vi håber, at vi får et lignende resultat at se i Danmark inden for de næste par dage.

Formanden
Fru Banotti, De udtrykte det meget bedre, end jeg kunne have gjort.

Roth
Hr. formand, kære kolleger, jeg henviser til forretningsordenens bilag V, artikel 1, punkt 1 b). Her drejer det sig om trykning og omdeling af Revisionsrettens beretninger. Hvis vi tænker på Amsterdam-traktaten, så skrives der ret meget om gennemskuelighed. Jeg har dog spurgt mig selv i løbet af de seneste dage, hvordan det egentlig står til med gennemskueligheden og offentligheden her i vores Parlament! For det første er det absolut uacceptabelt, at formanden ifølge de informationer, vi har fået, har haft en officiel, foreløbig beretning fra Revisionsretten om refusioner og godtgørelser for EuropaParlamentets medlemmer i ca. en måned, at Præsidiet har haft beretningen siden den 13. maj, men at hverken alle grupper blev informeret, eller at medlemmerne af dette Parlament har modtaget dette vigtige dokument, men derimod har måttet få enkelthederne fra pressen!
Jeg må sige, at jeg mener, at formanden og Præsidiet virkelig har handlet uansvarligt med denne fremgangsmåde, og at det kalder på vores mistillid.
(Tilråb fra hr. Wijsenbeek) Vi anmoder om, at beretningen offentliggøres internt og eksternt og kræver oplysning om, hvorvidt der findes flere beretninger, eller om der eksempelvis findes et bilag.
For det andet er det en - nu holder De mund, hr. Wijsenbeek - fuldstændig uacceptabel fremgangsmåde, at Den Europæiske Demokratiske Union bag lukkede døre, med udelukkelse af vores gruppe, ARE-gruppen, diskuterer og træffer beslutninger om et emne, som vedrører alle medlemmer af alle grupper. Vores generalsekretær blev vist ud af salen i morges. Vi anmoder derfor om, at der afholdes et ekstraordinært møde på Formandskonferencen, fordi det ikke kan være rigtigt, at sådanne afgørelser, sådanne debatter med en rækkevidde, som virkelig berører enhver af os, bliver truffet i en instans, hvor ikke alle Parlamentets grupper er repræsenteret!
(Bifald) For det tredje kritiserer vi på det skarpeste den måde, hvorpå man i dette Parlament systematisk forhaler og forhindrer nødvendige reformer, som man har bedt om i lang tid, reformer, som er tvingende nødvendige, hvis Europa-Parlamentet ønsker at være troværdigt, hvis det gør krav på at blive accepteret, hvis det ønsker at opnå flere rettigheder.
(Uro) Revisionsrettens beretning tager netop fat i disse misforhold ...
(Formanden fratog taleren ordet)
Formanden
Fru Roth, når man citerer en artikel, skal man starte med at læse den. Det, som den artikel, De har påberåbt Dem, forpligter til offentliggørelse af, er Revisionsrettens særberetninger ledsaget af institutionernes svar. Det dokument, De refererer til, er foreløbige bemærkninger og ikke en beretning. Og derfor har Parlamentets Præsidium, der er det kompetente organ, endnu ikke offentliggjort sine svar.
For det andet, fru Roth, har alle de politiske grupper modtaget et eksemplar af beretningen i går. Disse foreløbige bemærkninger er blevet sendt til alle de politiske grupper. Og hvis De derfor ønsker at referere den til Deres gruppemedlemmer, er det naturligvis op til Dem, såvel som det er op til de øvrige formænd. Den er ikke blevet holdt skjult, den er til Deres disposition. Det, jeg ikke kan gøre, er at uddele et fortroligt dokument, som Præsidiet skal gennemgå, før det kender til det. De første, der skal have det, er næstformændene, og de var de første, der fik det. Læs De forretningsordenen. Ikke det, som Gruppen De Grønne ønsker at læse, men det, der står i forretningsordenen. Og hvis De ønsker at ændre den, så skal De ændre den ad de rigtige kanaler. Så længe den ikke ændres, overholder jeg den.
Hr. Brinkhorst, har De nogen indsigelser til protokollen?

Brinkhorst
Hr. formand, som reaktion på det, De lige har sagt, så forstår jeg, at Præsidiet gerne vil drøfte dette, men jeg mener, at vi har ret til snart at få at vide, hvad der foregår. Pressen angriber os ustandseligt i Tyskland, Nederlandene og i andre lande. Så ud fra den betragtning håber jeg, at De har lidt forståelse for, at der er en bekymring omkring disse spørgsmål.

Formanden
Jeg har forståelse for det, De siger, men min vigtigste opgave er at overholde forretningsordenen. I overensstemmelse med forretningsordenen har jeg først sendt bemærkningerne, og - jeg gentager - ikke en beretning, til Præsidiet, som er kompetent til at behandle den, og dernæst, efter at der er blevet stillet spørgsmål til denne beretning, har alle de politiske grupper fået den. Beretningen bliver altså offentliggjort, når den er endelig, ikke nu, hvor den er foreløbig. Henvend Dem til Deres gruppeformand, som vil give den til Dem.
Hr. Wijsenbeek beder om ordet for en personlig bemærkning. Hvad ønsker De at sige, hr. Wijsenbeek?

Wijsenbeek
Hr. formand, i henhold til artikel 108, personlige bemærkninger:
Her, hvor der tales om at holde mund, så ved vi alle, hvem der hver gang åbner munden og mistænkeliggør flittige og ærlige kolleger, fordi De Grønne ønsker at basere deres valgkampagne på denne mistænkeliggørelse, og derfor åbner jeg munden.
(Protokollen godkendtes)

Dagsordenen
Formanden
Jeg skal minde Dem om, at Parlamentet ved mødet den 12. maj vedtog, at betænkning (A4-0188/98) af Marset Campos for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om regler for virksomheders, forskningscenteres og universiteters deltagelse i forskning med henblik på gennemførelse af det femte rammeprogram, skulle opføres som sidste punkt på dagsordenen for i dag.

De Melo
Hr. formand, så vidt jeg kan se, er Kommissionens meddelelse om uopsættelige politiske spørgsmål udgået. Jeg vil gerne stille et spørgsmål. Efter de seneste hændelser i Indonesien er det meget vigtigt, at vi her i Parlamentet diskuterer situationen for alle de politiske fanger, navnlig dem fra Øst-Timor og deres politiske leder, Xanana Gusmão. Derfor spørger jeg, hr. formand: Er dette punkt - det første på dagsordenen - udgået, eller overføres det til en passende dag?

Formanden
Det er faktisk udskudt til en anden dag, fordi Kommissionen i denne situation foretrækker at lade sin redegørelse om de uopsættelige spørgsmål vedrøre forberedelsen af Det Europæiske Råd den 15. og 16. juni i Cardiff. Hvis der ikke er flere, der gør indsigelse, vedtager vi så denne ændring af dagsordenen og går over til behandlingen af dette spørgsmål.

Forberedelsen af Det Europæiske Råd i Cardiff
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om forberedelsen af Det Europæiske Råd den 15. og 16. juni 1998 i Cardiff.

Cook
Hr. formand, som indledning til mit indlæg vil jeg gerne sige, at jeg bør bede Dem undskylde, hvis det, jeg har at sige om Cardiff, ikke er lige så interessant og lige så spændende som de indlæg, De lige har hørt. Jeg betragter det som et privilegium at være i stand til at lytte til en så spændende og håndfast meningsudveksling. Det er en hyldest til demokratiets sundhed på vores kontinent.
Jeg er til stede her i eftermiddag på grund af Det Europæiske Råds møde i Cardiff om blot et par uger. Dette møde vil udgøre kulminationen af vores formandskab. Vi har søgt at bruge formandskabet til at vise Storbritanniens ændrede tilgang til Den Europæiske Union. Den britiske regering kom til magten fast besluttet på at vise, at Storbritannien nu var en engageret og konstruktiv partner inden for Den Europæiske Union. Jeg mener, at vores formandskab har understreget vores succes med at udvirke denne forandring i Storbritanniens tilgang til Europa.
To af vores væsentligste prioriteter var at få sat god gang i udvidelsen og at igangsætte tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union. Begge disse væsentlige prioriteter er allerede opfyldt. Jeg antager, at det vil få nogen til at spørge, om der er nok for os at gøre i Cardiff - for at undgå, at topmødet under vores formandskab bliver et antiklimaks i forhold til de resultater, der allerede har markeret de historiske milepæle for vores formandskab. Det glæder mig at kunne fortælle Europa-Parlamentet, at der vil ligge fulde, travle og vigtige dagsordener foran os ved Det Europæiske Råds møde i Cardiff. Vi vil i løbet af topmødet behandle økonomisk reform, Agenda 2000 og det europæiske projekts fremtid. Vi vil også se på nogle af de måder, hvorpå Europa kan udgøre en forskel inden for områder, der berører vores folk direkte, nemlig kriminalitet og miljøspørgsmål. Vi vil også under dette topmøde for sidste gang hilse præsident Mandela velkommen, idet han vil deltage i Europas stats- og regeringschefers frokost på topmødets anden dag. På hans opfordring mødes vi med ham, for at han, inden han forlader embedet, kan sige farvel til Europas ledere, der har arbejdet i et så tæt partnerskab med hans lederskab i Sydafrika for at nå en af de største gevinster for demokratiet og for etnisk tolerance, som vi har set i vores generation.
Inden vi når dette punkt i Rådet, vil vi været nået igennem et stort antal spørgsmål. Lad mig starte med spørgsmålet om økonomisk reform. Vi indledte formandskabet fast besluttet på, at beskæftigelsen skulle være et nøgletema og en høj prioritet under hele vores formandskab. I Cardiff vil vi færdiggøre meget af det arbejde, som vi har fremlagt i løbet af de seneste fem måneder. Vi vil se på de fremskridt, som medlemsstaterne har gjort med hensyn til gennemførelsen af det indre marked, og vi vil nå til enighed om yderligere foranstaltninger, der skal hjælpe os med at nå frem til en effektiv og konkurrencedygtig økonomi, der omfatter et vidtfavnende samfund, hvori alle har mulighed for at bidrage og deltage gennem beskæftigelse.
Vi har også planer om at drøfte, hvordan man kan forbedre konkurrenceevnen. Hvis Europa skal have fremgang på langt sigt, må vi skabe et miljø, hvor de små og mellemstore virksomheder kan blomstre. De bør være i stand at få adgang til den finansiering, der vil gøre det muligt for dem at trives. De bør være fri for unødvendigt bureaukrati. Europa lider ikke af nogen mangel på kreativitet og fantasi. Vi må skabe mulighed for, at denne kreativitet og fantasi kan komme til udtryk gennem iværksætteri, som vil give Europa velstand og arbejdspladser.
Vi vil også se på de handlingsplaner for beskæftigelsen, som medlemsstaterne har udarbejdet siden det særlige beskæftigelsestopmøde i Luxembourg. Det vil være det første Europæiske Råd, der vil få forelagt handlingsplaner fra hver enkelt medlemsstat om, hvordan de har i sinde at fremme beskæftigelsen og mindske arbejdsløsheden. Vi vil se på, hvilke konklusioner og hvad der er at lære af disse planer. Vi ønsker at sikre, at hver enkelt medlemsstat kan dele andre medlemsstaters bedste praksis i deres politikker vedrørende beskæftigelsesegnethed, fleksible arbejdsmarkeder og lige muligheder på arbejdsmarkedet. Der rejses naturligvis vanskelige politiske spørgsmål i disse handlingsplaner: spørgsmål om, hvordan vi kan reformere vores skatteog velfærdssystemer, så det kan betale sig at arbejde, og hvordan vi gør det muligt for kvinder at forene arbejde og familieliv. Hvis vi skal gøre det rigtigt, må vi sikre, at vi gør brug af bedste praksis på begge disse områder.
Det Europæiske Råd vil ved dets møde i Cardiff endvidere prioritere en foreløbig drøftelse af Agenda 2000-temaerne: reformen af strukturfondene og reformen af den fælles landbrugspolitik, budgetdisciplin, og hvordan vi tilpasser Den Europæiske Union, således at vi selv er forberedt på den udvidelse, som så mange håbefulde ansøgere nu forbereder deres økonomier og samfund på. Siden Kommissionen offentliggjorde sine detaljerede forslag om Agenda 2000 i marts, har vi som formandskab udarbejdet et intensivt arbejdsprogram for at sætte gang i drøftelsen af Kommissionens forslag.
Ministre har ved en række rådsmøder set på dette arbejde og drøftet, hvordan de relaterer til hinanden. Ved mødet i Rådet (almindelige anliggender) for bare to dage siden havde vi en to timers drøftelse af formandskabets beretning om det arbejde, der er i gang om Agenda 2000, og denne omfattende drøftelse, som hver enkelt medlemsstat tog del i, vil være af stor værdi for formandskabet, når det skal udarbejde en tekst til Det Europæiske Råd, der kan sørge for hjemmel og retningslinjer til embedsmændene i både Kommissionen og Rådet til at føre Agenda 2000 videre. Vi er opmærksomme på, at Europa-Parlamentet måtte ønske at se, at der bliver truffet beslutninger om disse sager inden de nye valg til Europa-Parlamentet. Det vil være vores mål at nå frem til succesrige konklusioner i Cardiff, der stemmer overens med en tidsplan, der vil gøre det muligt at afholde et særligt møde i Det Europæiske Råd i foråret 1999, der kan nå frem til de endelige afgørelser om Agenda 2000.
Jeg vil også gerne understrege, at det vil være et vigtigt tema ved topmødet i Cardiff at påvise, hvordan vi igennem hele vores formandskab har søgt at få Europa til at arbejde for dets folk; at sikre, at vi fokuserer på spørgsmål, som interesserer vores folk, og på spørgsmål, der berører dem direkte. Hvis det europæiske topmøde bliver en succes, vil det kun blive det, fordi folk, der følger med i, hvad regeringscheferne gør, fornemmer, at det, de taler om, og det, de beslutter, er relevant for deres liv. Vi må ikke fremstille et billede af, at Det Europæiske Råd mødes for at drøfte spørgsmål, der kun er af interesse for toppolitikere. Det bør fremgå, at de arbejder med en dagsorden, som er relevant for almindelige europæiske familiers interesser og liv.
Der er to særlige spørgsmål, som vi vil rette vores opmærksomhed mod i Cardiff, og det er miljøforbedringer og bekæmpelse af kriminalitet. Mødet i det fælles transport- og miljøministerråd, som vi afholdt i april - og som var det første fælles møde af den art mellem miljøet og transporten i Unionens historie - viste, hvordan vi kan integrere miljøspørgsmål i udviklingen af andre europæiske politikker. I Cardiff vil Rådet drøfte en kommissionsrapport om, hvordan vi kan sikre, at denne præcedens med at bringe miljøstrategien sammen med transportpolitikken bliver regelen på tværs af arbejdet i Den Europæiske Union og ikke undtagelsen.
Rådet vil også drøfte de fremskridt, vi har gjort i vores samarbejde om at bekæmpe kriminalitet, og især i det arbejde, vi nu udfører via Europa-konferencen med alle ansøgerlandene for at sikre, at eksisterende og fremtidige medlemsstater samarbejder nu - og ikke efter de bliver medlemmer af Den Europæiske Union, men nu - om de fælles problemer i forbindelse med grænseoverskridende kriminelt samkvem, der både berører eksisterende og fremtidige medlemmer.
Så Cardiff-topmødet vil have en travl dagsorden. Der vil skulle nås meget, og jeg håber, at jeg har gjort det klart, at størstedelen af dagsordenen vil handle om særlige praktiske foranstaltninger, der viser vores folk, at der er ved at blive gjort reelle fremskridt. Men samtidig med, at vi arbejder med denne praktiske dagsorden, er det vigtigt, at vi også bevarer en vision om, hvad det er for en type Europa, vi forsøger at skabe. Når vi har sammenbragt alle Europas regeringschefer, er det kun rigtigt, at vi finder plads i denne travle dagsorden til, at de kan drøfte spørgsmålet om, hvad det er for en type Europa, vi forsøger at bygge. Derfor vil regeringscheferne ved dette møde i Det Europæiske Råd - i modsætning til de fleste møder i Det Europæiske Råd i de senere år - have en åben drøftelse under frokosten om, hvilken type Europa vi ønsker at se i det næste århundrede, og hvad der måtte blive modellen for det; om hvad vi ellers bør gøre for at skabe et Europa, der kan fungere og fungere godt med 26 medlemmer imod de seks medlemmer, som Europa startede med. Og især om, hvordan vi kommer videre med de institutionelle spørgsmål, som ikke blev færdigdrøftet i Amsterdam, men som er nødvendige, hvis vi skal reformere strukturerne og beslutningsprocedurerne i Europa for at forberede det til et nyt, større Europa, som vi vil se blive en realitet inden for de første 10 år af næste århundrede.
Det er en spændende opgave. Jeg tror ikke, at der er mange folk i vores egne lande, der endnu helt har forstået det enorme historiske skridt, som udvidelsen udgør for Europa. Kun meget få af vores egne folk forstår endnu, at vi på et eller andet tidspunkt inden for de næste 10 år vil se et Europa, der strækker sig fra Portugal til Polen, fra Skotland til Sicilien - et Europa, der vil blive en halv gang større i areal og en tredjedel større målt i befolkning og forbrugere inden for det indre marked. Det er et forrygende gennembrud for Europa. Derfor er det rigtigt, at vi, når vi mødes i Cardiff, finder plads til at reflektere over, hvad dette betyder for Europa og over, hvad det er for en type Europa, og hvad det er for en model for Europa, vi bedst kan tilbyde, som vil opfylde den fortsatte vision hos de nuværende medlemmer og de nye medlemmers sultne stræben efter at slutte sig til den demokratiske familie af nationer, som vi har bygget. Hvis vi får en succesrig drøftelse af dette tema, vil vi have en dagsorden for Cardifftopmødet med den rigtige balance mellem praktiske detaljerede fremskridt og visionære drøftelser af modellen for fremtidens Europa. Her til eftermiddag ser jeg frem til at høre Europa-Parlamentets mening om, hvordan vi kan komme videre med begge disse dele af dagsordenen i Cardiff.
(Bifald)
Santer
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, jeg ønsker her i eftermiddag og som optakt til det næste Europæiske Råd i Cardiff at gøre et kort inventar over den europæiske integrations nuværende tilstand. Jeg vil også komme ind på de store politiske temaer, som bliver gældende for topmødet i Cardiff, inden jeg opridser nogle nye emner til overvejelse for fremtiden.
Det er først og fremmest et budskab om optimisme, som jeg gerne vil bringe. Jeg synes således, efterhånden som Det Europæiske Råd i Cardiff rykker nærmere, at kunne fornemme, at der blæser en vind af succes og fremskridt over Unionen; en vind, der er skabt af den nært forestående indførelse af euroen og af Den Økonomiske og Monetære Union. Jeg har det indtryk, her før topmødet i Cardiff, at tilliden er kommet tilbage, og at den vokser. Den makroøkonomiske situation er således stabil og overbevisende, renten er lav, inflationen er minimal, de offentlige udgifter er underlagt streng kontrol, opsvinget kan mærkes i en lang række sektorer, den økonomiske reform på udbudssiden begynder at give resultater, og de første tegn på et fald i arbejdsløsheden begynder at vise sig.
Når vi så til alt dette kan tilføje, at Amsterdam-traktaten inden længe vil blive ratificeret, at de detaljerede forslag, som vi fremkom med inden for rammerne af Agenda 2000, er på forhandlingsbordet, og at udvidelsesprocessen er i gang, er det så ikke et bevis på, at Den Europæiske Union fungerer, at den lever op til sine forpligtelser, at den overholder fristerne, at den er på rette vej? Hr. formand, jeg glæder mig over, at dette program fra Kommissionen er genstand for en vurdering.
Vores institutioner arbejder tæt sammen med Parlamentet og Unionens skiftende formandskaber - jeg benytter i øvrigt lejligheden til at takke det britiske formandskab for dets store arbejde - og de spiller således rollen som motor i denne kraftfulde bevægelse imod en øget integration. Det politiske budskab, som Europa i dag sender til resten af verden, er krystalklart: Det kan handle, og det handler. På det politiske plan skal vi forstå at gribe chancen.
Der er dog et punkt, som jeg finder endnu mere vigtigt. Jeg kan nemlig både her og i medlemsstaterne spore en stigende politisk konsensus om de midler, der er nødvendige for at bekæmpe de resterende strukturelle problemer. De nationale planer for beskæftigelsen, som blev godkendt på Det Europæiske Råd i Luxembourg, er særlig vigtige i denne sammenhæng. Alene disse planer vidner om et væld af gode ideer, om konvergensen af de forskellige politikker til bekæmpelse af arbejdsløsheden omkring nogle fælles målsætninger og om den fælles mobilisering med arbejdsmarkedets parter.
Jeg har også kunnet spore en fælles politisk vilje til hurtigt at fuldende det indre marked, og dette i overensstemmelse med vores handlingsplan til fremme af det store enhedsmarked. Det glæder mig især at kunne konstatere, at transformeringen af fællesskabsbestemmelserne bliver bedre og bedre.
Jeg ser også, at vi alle føler behovet for en mere handlekraftig Union, en Union, der er i stand til at overtage og tilpasse sig nye ideer og teknologier og at udvikle disse inden for selve Unionen, der er i stand til at hjælpe de små virksomheder med at udvikle sig og blomstre, som også er i stand til at afskaffe ethvert unødvendigt bureaukrati og lade vores kreative talenter komme til udtryk, og som endelig, i samme bevægelse, er i stand til at skabe arbejdspladser og fremgang. Disse emner vil helt sikkert være til stede i Cardiff.
Jeg føler også, at et flertal af os er bevidste om, at vi sagtens kan gøre det bedre på det retslige område med hensyn til de indre anliggender og den fælles sikkerheds- og udenrigspolitik. Det skulle være nok sammen at finde den nødvendige politiske vilje.
De forhandlinger, der er planlagt til Cardiff, vil komme til at dreje sig om den økonomiske reform, Agenda 2000, udvidelsen og vores eksterne prioriteter. Vi vil også have lejlighed til at tale om miljøet, bl.a. om hvorledes vi bedre kan integrere miljøet i udarbejdelsen af de øvrige fællesskabspolitikker. Jeg antager, at der også vil blive tale om de fremskridt, der er opnået i Fællesskabet og medlemsstaterne i forhold til de forpligtelser, der blev indgået i henhold til Kyoto-protokollen om en nedbringelse af drivhusgasserne.
Jeg glæder mig i særdeleshed over, at der er afsat tid til forhandlinger om den kommende udvikling og retning for Den Europæiske Union, om de udfordringer, der skal tages op, om behovet for at vinde vores befolkningers tillid og om de nødvendige visioner for at nå disse mål.
Debatten om den økonomiske reform vil omfatte hele spektret af politikker, der kræves for at styrke og optimere fordelene ved Den Økonomiske og Monetære Union. Målsætningen er naturligvis at fremme beskæftigelsen gennem en øget konkurrence og en øget social samhørighed inden for nogle rammer med makroøkonomisk stabilitet. Blandt de øvrige emner vil vi også komme ind på godkendelsen af de store politiske retningslinjer for at supplere denne udmærkede procedure med en styrkelse af den mikroøkonomiske overvågning for på tæt hold at følge graden af integration på markederne for produkter, tjenesteydelser og kapital over hele Unionen, for således at øge fordelene ved den fælles valuta.
Der vil på Det Europæiske Råd også blive talt om de fremskridt, der er opnået med hensyn til de nationale handlingsplaner for beskæftigelsen. Selvom vi stadig blot befinder os i en mellemliggende fase, er jeg imponeret over den beslutsomhed, som alle medlemsstaterne ligger for dagen for at få processen til at fungere. Vi vil i Cardiff gøre status over de vigtigste temaer, der skiller sig ud i dag, nemlig bedre muligheder for faglig integration, promovering af de lige muligheder, forbedring af arbejdsmarkedernes tilpasningsevne, oprettelse af et gunstigt klima for udviklingen og væksten af iværksætterånden, herunder de små virksomheder. Denne konstruktive proces vil foranledige en gensidig multilateral udvikling, en kollektiv rivalisering takket være gruppepresset.
Frem til Wien, og altså under det østrigske formandskab, skal vi igennem fire etaper for at forbedre strategien på beskæftigelsesområdet. Vi skal således for det første definere fælles indikatorer og en fælles terminologi. For det andet skal vi opfordre medlemsstaterne til at lade deres handlingsplaner for beskæftigelsen indgå i deres nationale budgetter. For det tredje skal vi styrke samarbejdet og gennemførelsen med arbejdsmarkedets parter, og for det fjerde skal vi etablere forbindelser mellem de nationale handlingsprogrammer for beskæftigelsen og de projekter, der finansieres af Den Europæiske Socialfond.
Kommissionen fremsatte den 18. marts sine lovforslag til Agenda 2000. Disse forslag vil til efteråret blive fulgt op med en rapport om, hvorledes ordningen for Fællesskabernes egne indtægter fungerer. Alle disse elementer vil så blive samlet i en beslutning om alle disse foranstaltninger i fuld kendskab til sagen, idet det er nødvendigt med lovgivningsmæssige beslutninger inden valget til det nye Europa-Parlament. Vi skal desuden finde praktiske retningslinjer, der giver Parlamentet mulighed for at spille sin rolle fuldt ud, som det også var tilfældet forrige gang, i overensstemmelse med den meget strenge tidsplan, vi har fået pålagt. De første intensive forhandlinger, under britisk formandskab, er allerede gået i gang.
De forskellige meninger, der her er kommet til udtryk, styrker min tro på, at vores politiske pakke er retfærdig og afbalanceret. Vi vil i Cardiff tage de fremskridt, der er nået, til efterretning. Aftalen skal være total, ellers vil der ikke blive nogen aftale. Jeg håber dog, at vi vil være i stand til at spore en bred enighed på flere områder, nemlig behovet for at uddybe reformen af den fælles landbrugspolitik, behovet for at reformere strukturfondene med udgangspunkt i begreber som koncentration, forenkling og klar afgrænsning af ansvarsområder, behovet for væsentlige bestemmelser forud for optagelsen inden for landbruget, strukturinterventionerne, støtten til investeringer og den administrative støtte, der forbereder alle ansøgerne til at overtage l'acquis communautaire , behovet for afbalancerede finansielle rammer, der giver mulighed for at finansiere reformerne og støtten forud for optagelsen i overensstemmelse med budgetdisciplinen og med en tilstrækkelig margin til at finansiere den første bølge af optagelser. Sluttelig skal vi forhandle en ny interinstitutionel aftale på plads, der bygger på det frugtbare samarbejde, der har fundet sted mellem de to budgetinstanser i løbet af den forgangne periode.
Hvis vi kan arbejde videre på dette grundlag, vil vi kunne gøre betydelige fremskridt i løbet af året. Jeg håber, at Det Europæiske Råd forpligter sig i denne retning i Cardiff og fastsætter en tidsplan for hele processen. Vi vil i Cardiff gøre status over de betydelige fremskridt, der er opnået med hensyn til Luxembourg-konklusionerne om udvidelsen. Siden det sidste Europæiske Råd er den samlede udvidelse gået i gang med stor succes. Den europæiske konference mødtes i London den 12. marts og åbnede således officielt et forum, der skal samle samtlige EU-medlemsstater og de europæiske stater, der søger om optagelse, og som deler Unionens værdier og interne og eksterne målsætninger.
Europa-Kommissionen beklager, at Tyrkiet endnu ikke har bekræftet, om det har til hensigt at deltage i denne konference, og Kommissinen håber, at dette land, som er en meget vigtig partner, inden længe vil beslutte sig for at deltage i det arbejde, der finder sted på dette område.
Desuden er optagelsesprocessen blevet indledt med 11 ansøgerlande, og forhandlingerne er gået i gang med seks af disse lande. Vi anser det for en vigtig etape at etablere et partnerskab for optagelse med disse seks lande fra Central- og Østeuropa. På samme måde som de nationale strategier, der er iværksat af disse lande, har partnerskaberne for optagelse banet vejen for nogle vellykkede forhandlinger og for deres integration i Den Europæiske Union.
Det Europæiske Råd vil i Cardiff ligeledes tage de talrige begivenheder, der har fundet sted de seneste seks måneder på den udenrigsmæssige område, til efterretning. Jeg vil her begrænse mig til at henvise til det meget opmuntrende resultat, der blev opnået ved det sidste topmøde mellem EU og USA, der fandt sted den 18. maj i London. Den politiske aftale, der blev indgået på højeste niveau, gør det muligt at løse den handelskonflikt, der opstod på grund af Elms-Burton- og d'Amato-lovene. Vi håber, at de forpligtelser, der blev indgået af USA's regering, fuldt ud vil blive godkendt af kongressen.
Hr. formand, da jeg i starten af min periode som formand for Kommissionen annoncerede min politik »handle mindre, men handle bedre«, havde jeg til hensigt at gøre dette til et gennemgående tema for vores arbejde. Med andre ord skulle vi koncentrere det væsentlige, nemlig Kommissionens initiativret, om vores nøgleprioriteter i fuld overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet og proportionalitetsprincippet.
Kommissionen vil sende Det Europæiske Råd en rapport om situationen. Denne rapport om »kendsgerningerne« konstaterer en meget kraftig reduktion af nye lovforslag siden 1990. Vi har øget høringen af Kommissionens partnere, vi har forbedret kvaliteten af lovgivningen, vi har også forenklet denne lovgivning, vi har givet vores borgere en bedre information, og omsættelsen til national lovgivning er ved at blive bedre.
Men denne rapport konstaterer også, at vi alt for ofte er tvunget til at handle på nogle områder, der ikke burde høre til Fællesskabets kompetenceområde, og at vi uophørligt presses til at lovgive - navnlig af medlemsstaterne, og undertiden sågar af Europa-Parlamentet - særligt på tekniske områder, og især af de medlemsstater, der er de ivrigste fortalere for subsidiaritet. Endelig hænder det, at de enkle og fornuftige forslag, vi indgiver, undertiden bliver omdannet til dokumenter, der er så komplekse, at jeg ville kalde det »Kafka-byzantinsk«.
Kommissionen skal fortsætte med kraftfuldt og uafhængigt at spille sin politiske rolle. Den skal forblive traktaternes vogter. Vi vil fremlægge nogle forslag, der tager sigte på at uddybe og øge den europæiske integration inden for traktaternes anvendelsesområde. Dette er vores rolle, og den stadfæstes i øvrigt på ny i Amsterdam-traktaten.
Vi skal dog vide, hvor vi vil hen, og vi må også finde en metode og en lejlighed til at overbevise de andre institutioner om, at vi er på rette vej. Hvis vi gør status rent politisk, så er der nemlig en ting, der er iøjnefaldende, og det er, at det almindeligvis er på de områder, hvor Kommissionen er den initiativtagende og drivende kraft, at der er sket nogle reelle fremskridt.
Det er derfor, jeg siger ja til subsidiaritet og ja til en mere politisk og bedre defineret Europæisk Union, men jeg siger nej til dem, der vil benytte sig af subsidiariten til at sinke den europæiske integrationsproces, og jeg siger i endnu højere grad nej til dem, der forsøger at ændre vores Unions institutionelle balance.
Hr. formand, jeg ønsker at gøre Den Europæiske Union til verdens førende platform for handel og internationale investeringer. Det er mit ønske, at vi sammen skal skabe en europæisk model for vækst og fremgang, der i sandhed gælder for os alle; som tilbyder de sociale partnere og alle samfundets aktører nogle muligheder samt partnerskaber og deltagelse, og som bygger på lighed og lige muligheder.
For at dette skal lykkes, skal vi hele tiden gøre fremskridt, og jeg mener, at vi har brug for en ny indfaldsvinkel for at styrke den sociale dialog og det sociale Europa; for nogle nye idéer med hensyn til det, vi forstår ved »offentlig interesse«; for en ny opfattelse af verdensmarkedets relevans som økonomisk reference; for nogle nye metoder, der tager sigte på at integrere etik, videnskab og miljø i vores proces til udarbejdelsen af politikker; for en bredere opfattelse af handelen, hvor man medregner miljøet og de sociale rettigheder; for en intensivering af den multilaterale karakter, da denne altid har været vores stærke side før i tiden, og det vil den også være i fremtiden; og endelig for en styrkelse af vores handlekraftighed over for udlandet.
Jeg tror også, at øjeblikket er kommet til at tage vores respektive roller i forbindelse med Rådets arbejde - både Kommissionens rolle og Parlamentets rolle - op til fornyet overvejelse. Udfordringen har aldrig været så tydelig som nu: Det drejer sig for Den Europæiske Union om at skabe et institutionssystem, der er bedre end noget andet i verden, eller med andre ord et smidigere, mere reaktionsdygtigt, bedre tilpasset, mere effektivt, demokratisk og fuldstændig gennemskueligt system, der svarer bedre til vores borgeres forventninger; som er i stand til at interessere dem og i højere grad at få dem til at deltage i den europæiske integrationsproces, og som er i stand til uden tøven at træffe de mange beslutninger, som de mange europæiske interesser indebærer.
Hr. formand, vi har kort sagt brug for et lovgivningsgrundlag samt et udenrigs- og samarbejdspolitisk grundlag, der giver os et sandt institutionelt fortrin i det nye årtusinde. Jeg er overbevist om, at Det Europæiske Råds møde i Cardiff vil være et nyt og vigtigt skridt på vejen mod disse dristige mål.
(Bifald) )
David
Hr. formand, ved indledningen af det britiske formandskab opfordrede den britiske premierminister til et Europa, der samarbejder som et team. Tony Blair sagde, at det var det britiske formandskabs opgave at »få Europa til at arbejde for folket«.
Nu hvor vi nærmer os topmødet i Cardiff og afslutningen af det britiske formandskab, er vi i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe fast overbevist om, at den britiske regering har holdt sit ord. Beskæftigelse og beskæftigelsesegnethed har fået den opmærksomhed, de fortjener. Man er nået til enighed om at søsætte den fælles valuta den 1. januar næste år. Udvidelsesprocessen er begyndt, og formandskabet har uden at blinke sikret, at man med fast hånd er gået i gang med sådanne vanskelige spørgsmål som reformen af den fælles landbrugspolitik og strukturfondene. Men jeg vil håbe, at alle de lovgivningsmæssige procedurer med hensyn til Agenda 2000 vil være gennemført i juni 1999, og at dette Parlament vil blive fuldt inddraget i alle procedurerne. Man bør også nævne de fremskridt, der er gjort henimod etableringen af en mere effektiv fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jeg vil gerne lykønske hr. Cook især med hans initiativ med hensyn til en adfærdskodeks for våbeneksport.
Der er blevet gjort fremskridt på disse, ja og på mange andre områder, men jeg vil navnlig gerne henvise til, at det britiske formandskab har været karakteriseret af en meget klar fysisk tilstedeværelse i Europa-Parlamentet. Jeg har f.eks. gjort lidt hjemmearbejde, og jeg har været meget glad for at finde, at britiske ministre er mødt frem ved hvert enkelt plenarmøde under formandskabet. Der har været 16 fremmøder omfattende 30 forskellige forhandlinger. Der har været 48 formandskabsfremmøder i udvalgene, og ved afslutningen af formandskabet har der fundet over 80 fremmøder af britiske ministre sted under formandskabet. Det er et meget godt eksempel, og det udgør om noget et klart brud med den tidligere regering. Det er en meget fysisk tilstedeværelse for denne regering i Europa-Parlamentet.
Nu hvor vi nærmer os topmødet i Cardiff, må vi ikke blot gøre status over det, man har nået, men måske endnu vigtigere bør vi se frem mod fremtiden. Vi må fokusere på de spørgsmål, der vil føre os videre fra Cardiff til Wien, og for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe må økonomi- og beskæftigelsesspørgsmålene stå øverst på dagsordenen. Vi hilser det varmt velkomment, at de nationale regeringer ifølge beslutningen fra beskæftigelsestopmødet i Luxembourg skal fremlægge planer til fremme af beskæftigelsen. Den meget vigtige opgave nu er imidlertid at sikre, at begge planer gennemføres så hurtigt og effektivt som muligt.
Planerne vil selvfølgelig variere fra medlemsstat til medlemsstat, men det er vigtigt for os alle at anerkende behovet for fælles temaer i vores forskellige tilgange. Vi må f.eks., hvis Europa som helhed skal have fremgang i den globale økonomi, konkurrere effektivt i den globale økonomi. Konkurrenceevne er ikke et enten-eller valg. Tværtimod er konkurrencevne en væsentlig forudsætning for vedvarende økonomisk succes. Samtidig må vi erkende, at der er en række faktorer, der bestemmer, om vi kan konkurrere effektivt eller ej. Heriblandt er vores arbejdsstyrkes færdigheder, tilpasningsevne og motivation såvel som vores evne til at udvikle en iværksætter- og innovationskultur og den grad, vi kan investere i vores økonomi for fremtiden.
Det er derfor væsentligt, at vi alle erkender betydningen af forskning og udvikling og af videnskab i al almindelighed. Her vil jeg indtrængende opfordre Rådet til at stille passende midler til rådighed for det femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling.
Endelig er jeg som medlem af Europa-Parlamentet for Cardiff overordentlig stolt af, at det europæiske topmøde bliver holdt i Wales' hovedstad. I dag fremstår Cardiff som en sand europæisk by. Det er en by, der er stolt af sine traditioner, men det er også en by, der optimistisk retter blikket mod fremtiden. Ja, i betragtning af, at dette topmøde bliver afholdt ved afslutningen af et formandskab, som, jeg er sikker på, vil blive bedømt som en rungende succes, kunne der næppe findes en bedre værtsby end Cardiff.

Provan
Hr. formand, vi i Det Europæiske Folkepartis Gruppe håber på en stor succes i Cardiff. Vi ønsker en stor succes, for - lad os erkende det - formandskabet har brug for en succes her og nu.
Som britisk medlem af Europa-Parlamentet er det med en vis følelse af bedrøvelse - ikke vrede og ikke politisk antagonisme - at man hører gentagne henvisninger til dette formandskabs manglende succes i dets lederskab af Den Europæiske Union. Nøglen til alle succesrige formandskaber er lederskab. I hvor høj grad kan en udenrigsminister, hvis anseelse i hans eget land er sunket til et relativt lavt niveau, være berettiget til at udtale sig på Den Europæiske Unions vegne? Hidtil har dette formandskab kun gjort meget lidt for at bekæmpe Unionens manglende indflydelse selv lige uden for vores egne grænser. Vi har ikke nået særlig meget i Algeriet, Israel, Mellemøsten eller, som Kommissionens formand nævnte, i Tyrkiet.
Dette formandskab vil beklageligvis gå over i historien som værende ansvarlig for den værst ledede udnævnelse til en højtstående post, der nogen sinde har fundet sted på internationalt plan, nemlig udpegelsen af formanden for Den Europæiske Centralbank. Dette kunne have været undgået, og man kunne have undgået vidtrækkende skade, hvis man, da problemet blev klart, havde erkendt behovet for et kompromis på et tidligere tidspunkt. ØMU-projektet som helhed ville så ikke være kommet til at se så latterligt ud, som det gjorde den 2. og 3. maj.
Ja, hele det politiske system i Den Europæiske Union kom til at se latterlig ud på det tidspunkt. Lad os være mere positive, vi ønsker at se en succes. Hvad kan der nås i Cardiff for at frelse dette bedrøveligt miskrediterede formandskab?
For det første må der ske virkelige fremskridt med Agenda 2000. Agenda 2000 er vigtig, som alle har udtalt indtil nu. Den er vigtig, fordi Verdenshandelsorganisationen og dens forhandlinger vil starte i begyndelsen af 1999, som det blev vedtaget i sidste uge i Genève. Det ser for nærværende ud, som om Europa afventer pres udefra ved forhandlingerne i WTO om at gennemtvinge reformen af den fælles landbrugspolitik. Ja, vi har jo talt om reformen af den fælles landbrugspolitik i mange år, og det er på tide, at vi rent faktisk startede med at gøre fremskridt, således at udvidelsen kan finde sted.
Udvidelsen er uden tvivl det vigtigste enkeltstående spørgsmål, som Europa står over for lige nu. Vi bør række en venskabens hånd ud, for det er ni år siden Berlin-muren begyndte at smuldre. Ikke blot bør eksisterende politikker revideres, men man bør også se på, hvordan beslutningerne i Den Europæiske Union skal træffes i fremtiden. Disse er vigtige spørgsmål, mine damer og herrer, og jeg håber, at Rådet kan komme videre med dem i Cardiff.
Det tredje virkeligt vigtige aspekt er, som formanden for Rådet har nævnt, beskæftigelsen. Vi bør nå frem til et altomfavnende samfund, og det betyder, at vi bør gøre noget ved en del af den nuværende tunge regulering. Tyve millioner arbejdsløse er ikke nogen god rekord, og jobskabelsen er også jammerlig på europæisk plan. Vi har behov for fleksibilitet, lavere skatter, friere handel og lavere sociale omkostninger. Hr. formand, jeg håber, at vi kan se frem til succes i Cardiff.

Pasty
Hr. formand, kære kolleger, vi venter os tre vigtige retningslinjer af det kommende topmøde i Cardiff. Det drejer sig for det første om en politisk genoptagelse af Den Europæiske Unions institutionsreform - sådan som kansler Kohl og præsident Chirac ønskede det på det seneste fransk-tyske topmøde - der blev totalt tilsidesat under vedtagelsen af Amsterdamtraktaten. Denne reform bør ikke alene finde sted før afslutningen af de igangværende optagelsesforhandlinger, den ville også lette den igangværende ratificering af Amsterdam-traktaten meget, hvis den hurtigt mundede ud i nogle klare retningslinjer.
Det er nemlig svært at få offentligheden til at forstå det nødvendige i at give de europæiske institutioner nye beføjelser, så længe deres endelige struktur ikke er blevet fastlagt nærmere, og det hvad enten det drejer sig om vægtningen af stemmer med kvalificeret flertal, de nationale parlamenters deltagelse i udarbejdelsen af politikker i forbindelse med anden og tredje søjle eller indførelsen af en troværdig mekanisme, der skal sikre overholdelsen af subsidiaritetsprincippet. For det andet bør topmødet i Cardiff resultere i nogle politiske retningslinjer med hensyn til forhandlingen om det, man kalder Agenda 2000. Vi må berolige Den Europæiske Unions landmænd med hensyn til fremtiden for den fælles landbrugspolitik og finansieringen af denne. De har endnu ikke fået de beroligende oplysninger, som de forventede. De er ikke modstandere af en reform af den fælles landbrugspolitik, der går i retning af en større lighed med hensyn til støttefordelingen, men de vil ikke ofres i den globale frihandels navn eller på grund af de finansielle forpligtelser, som udvidelsen medfører. På samme måde skal man give de aktuelle modtagere af strukturstøtte nogle garantier med hensyn til fortsættelsen af de politikker, man har påbegyndt for at styrke Den Europæiske Unions sociale og territoriale samhørighed.
Endelig skal man på topmødet i Cardiff - der tager forskud på Amsterdam-traktatens indførelse af konvergens mellem beskæftigelsespolitikkerne - behandle de handlingsprogrammer, der fremlægges af de forskellige medlemsstater. Det er vigtigt, at dette forehavende ikke bliver rent formelt, og at formanden for Rådet begrænser sig til at samle opgaverne fra de forskellige elever i den europæiske klasse ind, mens det er lærerens opgave at give gode eller dårlige karakterer. Det, som vi har brug for, er, at man reelt indfører en fælles jobskabelsesstrategi, som bør gå i retning af en betydelig lettelse af de bidragsbyrder, der hviler på den ufaglærte arbejdskraft; en harmonisering af momssatserne, som bør nedsættes for de aktiviteter, der er meget krævende med hensyn til lønninger og sociale bidrag; og en stærk tilskyndelse til at udvikle de jobskabende sektorer, nemlig de små og mellemstore virksomheder og industrier, håndværkene, de liberale erhverv og de associative tjenester i lokalmiljøet.
Der er tilsyneladende bred enighed om alle disse spørgsmål, som faktisk er opført på dagsordenen for topmødet i Cardiff, men vi kan fra det ene møde til det andet konstatere, at denne enighed ikke konkret resulterer i, at disse gode intentioner bliver ført ud i livet. Vi ønsker derfor, at man endelig lever op til vores europæiske medborgeres stærke forventninger. Lad os håbe, at topmødet i Cardiff ikke bliver en ny skuffelse for dem.

Watson
I januar fortalte formanden for Rådet os, at ethvert nyt formandskab medbringer sin egen nye nationale handlekraft og en ny række erfaringer og en ny beslutsomhed på at sætte sit aftryk på begivenhederne. Cardiff vil blive det afgørende tidspunkt for det nye britiske formandskab.Vil det bære præg af det nye Labours nye formandskabs nye handlekraft og nye beslutsomhed? På den økonomiske front er Deres dagsorden omfattende: liberalisering af kapital- og arbejdsmarkederne, nye initiativer vedrørende risikovenlig kapital, en ny dagsorden for erhvervskompetencegivende uddannelse og beskæftigelsesevne og handlingsplaner for beskæftigelsen. Deres regering har i sandhed under dens formandskab, såvel som på hjemmefronten, forfulgt økonomiske politikker, som Deres monetaristiske forgængere ville have været stolte af. Jeg spørger blot, om de i Cardiff ved foden af de walisiske dale, der fostrede socialismen i Storbritannien, vil huske deres fars ansigt, da han kom gående hjem fra minen.
Arbejdsløsheden forbliver vores kontinents svøbe og samtidig med, at vi hilser det arbejde, der er gjort, velkomment, har vi brug for mere end erhvervsuddannelsesordninger og skattelettelser. Hvor er foranstaltningerne til begrænsning af bureaukratiet for de små virksomheder? Hvor er planerne om at flytte skattebyrden væk fra de ting, vi ønsker mere af, såsom arbejdspladser og investeringer, og over på ting, vi ønsker mindre af, såsom ødslen med naturrigdommene og forurening? Hvor er investeringen i Europas transportnet, der rent bogstaveligt vil få sat gang i vores økonomi? Premierminister Wilson sagde: «En uge i politik er lang tid«. Seks måneder i politik er er en formandskabsæra. Hvad har De fået ud af den?
Det britiske formandskab er blevet understøttet af dets udenrigsministeriums ekspertise og vilje til at samarbejde med EuropaParlamentet. Det kan fejre fremskridt inden for nogle områder såsom tiltrædelsesforberedelserne og Den Monetære Union. Men selv her besværliggøres det af den britiske ubeslutsomhed med hensyn til tiltrædelse af Den Monetære Union - dets uvilje til at vove springet, dets mislykkede bestræbelser på blot at fastsætte en dato for en folkeafstemning og dets efterladenhed med hensyn til at informere den britiske offentlighed om Europa.
Hvorfor har dagsordenen for Cardiff-topmødet ud over det økonomiske område intet om Europol-aftalen, om energiafgiften, der blev vedtaget i Kyoto, eller om reformen af EU-institutionerne, der blev vedtaget i Amsterdam? De har uden tvivl ædelmodige forhåbninger og en stor tro. De har uden tvivl disciplene og kirken klar. Men De kan ikke vente på at, at forkyndelsen skal tone frem, mens De får taget Deres billede sammen med Nelson Mandela.
Ved vores forhandling i januar mindede jeg Dem om Sir Francis Bacons ord om, at håbet udgør et godt morgen- men et temmelig ringe middagsmåltid. De liberale demokrater her i Parlamentet havde forventet sig mere af det britiske formandskab. De har måske nok udskiftet håndtaskepolitikken med en Gucci-mappepolitik. Men det, der er vigtigt, er ikke så meget beholderen som indholdet. Den store britiske Labour-politiker, Aneurin Bevin, beskyldte en gang sine modstandere for at sætte prangende mærkater på tom baggage. Medmindre der sker en hel masse i de kommende måneder, kan disse ord stadig nå at falde tilbage på hans efterfølgere.

Moreau
Hr. formand, beskæftigelsesspørgsmålets opførelse på dagsordenen for topmødet i Cardiff vidner om, at det ikke længere er muligt at se bort fra de sociale og demokratiske krav, der rejser sig i vores lande. Selvom man nu har talt om fremgang i flere årtier, kan vores befolkninger bittert konstatere, at arbejdsløsheden er steget og fattigdommen øget. Det, som er godt for de finansielle markeder, er dårligt for dem.
Henstillingerne om beskæftigelse og vækst, som jeg vil begrænse mig til her, udgør et første skridt på vejen, som man må hilse velkommen. De er dog spændt fast i den fælles valutas skruestik, da denne indebærer målsætningen om at sænke arbejdsomkostningerne og de offentlige udgifter. Det er derfor, at man prioriterer de nationale foranstaltninger, der går i retning af tilpasning, det vil sige fleksibilitet eller endog deregulering. Man bør efter vores mening gå i en anden retning, idet man prioriterer den sociale rentabilitet frem for den økonomiske rentabilitet, og idet man prioriterer den menneskelige udvikling og erstatter konkurrence med samarbejde.
Visse foranstaltninger, der er truffet af medlemsstaterne, er en begyndelse på dette. I Frankrig og i Italien er man således begyndt at nedsætte arbejdstiden. Og i Frankrig har man også særlige job til unge. På europæisk plan har vi beslutningen om rentesubsidierede lån til beskæftigelse fra EIB. I tråd med dette vil vi foreslå tre foranstaltninger, der bør træffes til gavn for en reel konkurrenceevne på et sundt grundlag. Først er der naturligvis nedsættelsen af arbejdstiden uden lønnedgang, men der er også opharmoniseringen af lovgivningen om social beskyttelse, udviklingen af den livslange uddannelse med tilrettelæggelsen af kvalifikationsfremmende praktikpladser og erhvervsuddannelsesforløb, samt videreuddannelsen inden for de offentlige tjenester.
Vi foreslår nogle finanseringsmidler med henblik på at lette virksomhedernes finansielle byrder og ikke deres sociale bidragsbyrder. Hr. formand, De talte om bureaukratiet. Dette bureaukrati eksisterer naturligvis, men finansieringsudgifterne tynger virksomhedernes regnskaber betydeligt. Det er derfor, at vi foreslår en lånepolitik med selektive renter til beskæftigelsen; et skattesystem, der modvirker spekulation med Tobin-afgiften; en demokratisk kontrol med den offentlige støtte til beskæftigelsen, så den ikke bliver brugt til afskedigelser, og en resolut aktion mod social dumping og virksomhedsflytninger, der er blevet endnu mere nødvendig efter tiltaget mod børnearbejde. Efter vores mening skal fortjenstmarginerne i den nuværende konjunktur tjene de sociale fremskridt og ikke udelukkende anvendes til at reducere de offentlige underskud, da dette bremser væksten og således også de offentlige indtægter. Endelig skal der indføres nogle nye rettigheder og reelle beføjelser til arbejderne, deres fagforeninger og borgerne i almindelighed. F.eks. skal de europæiske samarbejdsudvalg have ret til at gribe ind og ikke bare til at blive informeret.
Vi mener, at disse forslag er en løsning på vores tids store udfordringer, og at man er ved at blive bevidst om, at ondet ikke er uundgåeligt. Vores gruppe har til hensigt at bestræbe sig på at bidrage til dette ved at videreføre den sociale bevægelse til EuropaParlamentet.

Wolf
Hr. formand, hr. formand for Rådet, da jeg hørte Deres tale, kom jeg til at tænke på en talemåde hjemmefra: Hvis du ikke foretager dig noget, får du heller ingen fiaskoer! Der har - som vores kollega David sagde - været rigeligt med initiativtemaer og optrædender under Deres formandskab. Jeg ville jo gerne modsige hr. Provan ved implementeringen, men den længste frokost var en implementeringskatastrofe! Vi kan tage konventionen om våbeneksport: Tillykke med Deres initiativ, men resultatet er ikke til at få øje på! Her kan vi kun håbe, at vi kan forbedre det passende på de årlige møder, der dog blev aftalt, og finde frem til bindende multilaterale ordninger.
Det er mit indtryk, at der er nogle procedurer, der er blevet fremskyndet med meget vind, men det er sket på bekostning af den politiske substans. Formandskabet har også en portion ansvar for Unionens tilstand og kan ikke bare berolige sig selv med sine indpaknings- og formuleringskunster. Det centrale problem er jo følgende: Hvis vi vil tilbyde det jævne folk noget, så må vi tilbyde dem interessepolitik. Vi må vise dem, hvordan europæisk politik bedre kan dække deres interesser, og geografiske optællinger hjælper dem ikke. Geografiske optællinger af, hvem der bor i Europa, vil ikke mætte de arbejdsløse, vil ikke skabe nogen arbejdspladser, og de vil heller ikke skabe nogen perspektiver. Det britiske formandskab har, og det er igen fremgået af dets tale, ikke noget klart projekt, og det betyder selvfølgelig også, at der ikke opleves nogen fiaskoer. Inden for beskæftigelsespolitikken er der ikke noget klart brud med den mislykkede neoliberale politiske model, som hr. Provan endnu en gang - her kan jeg modsige Dem - har tilbudt. Deregulering, lønreduktion, det skal skabe flere arbejdspladser og på et eller andet tidspunkt på forunderlig vis stimulere væksten. Det tror De jo ikke længere selv på!
I Luxembourg fandt der det syndefald sted, at beskæftigelsespolitikken i vid udstrækning blev begrænset til arbejdsmarkedspolitikken. Frankrig og Italien bliver overladt til sig selv på den måde. At skabe nye arbejdspladser gennem en nedsættelse af arbejdstiden, en ny økonomisk politik, nye miljøafgifter, det står ikke på dagsordenen. I nogle medlemslande er der med de fremlagte nationale handlingsplaner åbenlyst fare for, at man falder tilbage til Essen-proceduren. Her, hr. Santer, har Kommissionen efter min mening et klart ansvar og skal også sige det med al tydelighed ved evalueringen og også kræve forbedringer, så vi virkelig finder frem til en bindende procedure, så målsætningerne ikke kun kommer til at stå på papiret, men også bliver gennemført og forsynet med bevillinger og foranstaltninger og ikke kun med filosofiske overvejelser. Vi har heller ikke brug for foranstaltninger, der alligevel bliver gennemført, eller som andre - f.eks. kommunerne - skal gennemføre.
Vi har som minimum brug for energiske foranstaltninger mod ungdomsarbejdsløsheden, og dem får vi ikke med den situation, vi er i nu. Vi tager absolut det nej, som formanden for Kommissionen har formuleret her, alvorligt: Misbruget af subsidiaritetsprincippet til renationaliseringsformål er grundlæggende til fordel for de højreorienterede, i sidste ende for deres uappetitlige repræsentanter. Her må vi protestere sammen.

Macartney
Hr. formand, formanden for Rådet sagde, at der finder en meget vigtig begivenhed sted om et par ugers tid. Jeg behøver ikke at minde Dem om, at den begivenhed naturligvis vil blive fulgt af hele Europa, af millioner af seere, når Skotland spiller mod Brasilien i den indledende kamp af verdensmesterskaberne i fodbold. Jeg er overbevist om, at formanden for Rådet vil slutte sig til mig og ønske det skotske hold al mulig held og lykke.
Jeg må rose hans entusiasme omkring Cardiff-topmødet, der følger efter denne begivenhed. Måske kunne jeg pointere, at udfordringen for os politikere er at gøre Cardiff-topmødet til en lige så vigtig begivenhed for borgerne som verdensmesterskaberne i fodbold. De vil måske nok sige, at dette er en ordentlig mundfuld, men der er mange elementer i de beslutninger, der vil blive truffet i det næste års tid, som vil være af yderste vigtighed for borgerne. Udfordringen for det britiske formandskab og det østrigske og alle andre formandskaber, der følger derefter, er »spiselighed«. Hvordan gør vi det Europa, som vi forsøger at bygge, «spiseligt« for vores borgere? Jeg er overbevist om, at valget af Cardiff som stedet for topmødet er et inspireret valg. Wales' befolkning viste sidste år, at de var rede til at udøve deres demokratiske ret til selvstemmelse, og Cardiff vil således blive hjemsted for en demokratisk valgt forsamling for første gang i landets historie. Irlands befolkning stemte så sent som i sidste uge igen for større demokratiske fremskridt, og jeg er overbevist om, at vi befinder os på tærskelen til en ny udvikling, der også omfatter mit eget land, Skotland.
Inden det officielle topmøde finder sted i Cardiff, vil der også blive afholdt et alternativt topmøde for en række af Europas statsløse nationer, der henter deres inspiration fra det eksempel, man har set i Wales, Nordirland, Den Irske Republik og Skotland. De vil fremsætte en alternativ vision af Europa, men vil ikke begrænse sig til spørgsmål om forfatningsmæssige forandringer, for vi mener, at der er nogle meget vigtige spørgsmål, der forener de mange folk og regioner i Europa.
Det glæder mig meget at se formanden for Rådet og formanden for Kommissionen understrege betydningen af Agenda 2000. Dette kunne få en meget dybtgående virkning både for Europas folk og for hele det europæiske projekts »spiselighed«. Den bøn, jeg vil komme med, er, at hvad, der end må komme ud af Cardiff-topmødet, giver os masser af tid i Europa-Parlamentet til at se nærmere på indvirkningerne af den skitse, der foreslås til den tid. Jeg ved, at det er en utaknemmelig opgave for Kommissionen såvel som for Rådet, men vi er nødt til at få rigtig fat på dette.
Arbejdsløsheden, og her kan jeg ikke være mere enig med formanden for Kommissionen, er den væsentligste opgave, der ligger foran os. Hvis vi får held til at gøre noget ved arbejdsløsheden og løse problemet og skabe en vækstøkonomi i Europa, så vil hele europrojektet vise sig at have været umagen værd. Hvis det ikke lykkes for os, vil folk undre sig over, hvad det hele drejer sig om.
Og hvad de to sidste punkter angår, så anbefaler det beslutningsforslag, der vil blive forelagt Parlamentet i morgen, den internationale kriminalret som en vigtig reform, som min gruppe har forfulgt meget aktivt, og jeg håber, at det vil blive støttet.
I min opsummering af de udfordringer, der ligger foran det britiske formandskab, og i min gentagelse af de argumenter, vi har hørt fra hr. Pastry og andre, vil jeg slutte af med at sige, at en institutionel reform ikke kan stå stille, og jeg mener, at det ville være et stort incitament, hvis vi under Cardiff-topmødet var i stand til at finde frem til en fælles vedtægt, således at der ikke foregår forskelsbehandling af medlemmerne af EU-Parlamentet som følge af nationalitet. Vi bør alle have de samme betingelser og vilkår. Vi er valgt på mandatet.

Muscardini
Hr. formand, hr. minister, vi har fejret den fælles valuta her i Parlamentet. Hvornår vil vi kunne fejre indførelsen af den politiske union, der er den eneste måde, hvorpå vi kan gøre Europa til et Europa, der ikke længere blot er en frihandelszone, som er styret enten af de enkelte landes interesser eller af visse multinationale selskaber, men snarere et sandt borgernes Europa med fælles mål og med en lysere og mere sikker fremtid?
Vi beder om, at der på topmødet i Cardiff endelig sker et konkret skridt mod gennemførelsen af den politiske union, og det er derfor nødvendigt at indlede debatten om omstruktureringen af de europæiske institutioner. Europa-Parlamentet skal naturligvis have mere magt med hensyn til beslutningstagningen, men man skal også identificere et organ, der kan repræsentere alle medlemsstaterne - i det mindste i starten - med hensyn til det fælles forsvar, bekæmpelsen af organiseret kriminalitet og beskyttelsen af de 20 millioner arbejdsløse og de 40 millioner nye fattige. Det skal være et organ, der også begynder at tænke over, hvordan Unionens udenrigspolitik skal føres. Ministerrådet repræsenterer nemlig de enkelte regeringer og ikke en fælles europæisk vilje.
Da vi i dag ikke har et sådant organ, burde udenrigspolitikken ikke kun afhænge af Rådet, men først og fremmest af EuropaParlamentet, der er de europæiske borgeres stemme. Kampen mod organiseret kriminalitet vil aldrig kunne blive til noget, hvis f.eks. EUROPOL bliver ved med reelt at være blokeret som følge af den manglende overensstemmelse mellem medlemsstaternes synspunkter. Hvis topmødet i Cardiff bliver en kopi af de andre topmøder, eller hvis der i Cardiff kun sker nogle absolut minimale fremskridt, så risikerer vi at få et Europa, som borgerne ikke længere forstår. De ser godt nok et håb i euroen, men samtidig er de ængstelige over mangelen på et politisk budskab, der giver økonomien nogle faste mål, der skal nås. Faktisk gør det manglende politiske budskab også det økonomiske opsving meget usikkert.
Det er ikke tilstrækkeligt at sige, at Maastricht har tvunget os til stabilitet, og at stabiliteten i dag muliggør nogle rentesatser, der er meget lavere end før, hvis vi så reelt i de forskellige medlemsstater støder på banksystemer, som i nogle tilfælde fungerer på en måde, der er helt forskellig fra det, vi betonede entusiastisk her i Parlamentet den 2. maj i år. Når mangelen på en politisk union risikerer - alt efter valgresultaterne i det ene eller det andet land - at rejse det regelmæssigt tilbagevendende problem igen, nemlig om Europa eksisterer eller ej som en overstatslig enhed, eller er det ikke altid ...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Jeg har modtaget fem forslag til beslutninger i henhold til artikel 37, stk. 2 i forretningsordenen.

Titley
Hr. formand, jeg vil gerne indlede mit indlæg med personligt at lykønske rådsformanden for hans succes med at nå frem til en adfærdskodeks for våbeneksport. Adfærdskodeksen fastsætter en række vigtige principper, der udgør et mægtigt fremskridt for EU's bidrag til fred og stabilitet i verden. Adfærdskodeksen vil ligeledes sørge for nogle klarere rammer for en rationalisering af den europæiske forsvarsindustri, der igen vil føre til større indbyrdes afhængighed, der vil gøre nationale underbud til en forældet praksis i fremtiden.
Jeg vil også gerne lykønske ham med, at han under sin embedsperiode som formand for Rådet aldrig har undladt at fremføre menneskerettighedsdagsordenen. Her tænker jeg især på den succes, han havde med at fremføre den for kineserne. Fremførelsen af den kinesiske dagsorden har været en af formandskabets successer.
Den største succes har helt klart været gennemførelsen af Luxembourg-konklusionerne om udvidelsesprocessen. Ikke blot indledtes den meget komplicerede forhandlingsproces i tide, men Europa-konferencen blev indledt på en sådan måde, at den sikrede, at der straks blev taget fat på en drøftelse af spørgsmål af direkte relevans for de europæiske borgere, herunder spørgsmål vedrørende narkotika og kriminalitet. Der var her tale om betydelige resultater, men det er vigtigt nu, hvor vi har sat processen i gang, at vi ikke lader andre politiske prioriteter som den fælles valuta skubbe udvidelsen i baggrunden, hvor den risikerer at synke ned i tekniske diskussioner.
Så det er efter min mening vigtigt, at Cardiff-topmødet afgiver en række klare budskaber. For det første bør det afgive et klart signal om vores fortsatte politiske engagement i udvidelsesprocessen. For det andet bør det gentage Rådets og Kommissionens forpligtelser til at holde Parlamentet informeret om udvidelsesprocessen og til at anerkende den vigtige rolle, som Parlamentet kan spille. Jeg vil gerne for fremtidige formandskaber anbefale det møde, som hr. Henderson afholdte med forretningsudvalgene for de fælles parlamentsudvalg, som en vej frem.
For det tredje må vi vurdere det fremskridt, der er gjort med hensyn til en sortering af det såkaldte acquis communautaire og udviklingen af førtiltrædelsesstrategien. Jeg håber, at der kan rettes en særlig opmærksomhed mod den sociale dimension i de central- og østeuropæiske lande, der er af særlig betydning. Vi må sikre, at Kommissionens første årsberetning, der ventes at udkomme senere i år, kommer i tide og til tiden.
Endelig må vi, som andre talere har nævnt, gennemføre Agenda 2000-forslagene, da det er meget vigtigt, at vi gennemfører de lovgivningsmæssige procedurer inden juni 1999, hvis vi skal hindre udvidelsen i at løbe af sporet. Derfor må vi være nået frem til politisk enighed senest ved topmødet i Wien.
På andre områder vil jeg gerne bifalde det britiske formandskabs gennemførelse af Luxembourg-konklusionerne om fredsprocessen i Mellemøsten. Socialdemokraterne anerkender de formidable bestræbelser, der er gjort af den britiske udenrigsminister og den britiske premierminister for at få fornyet gang i processen og gennemføre konklusionerne fra Luxembourg, herunder ved at henlede den israelske regerings opmærksomhed på det ukloge ved at fortsætte med disse bosættelser og behovet for at udvikle en økonomisk strategi for den palæstinensiske side.
Endelig håber jeg, at Cardiff-topmødet ser frem mod valgene i Bosnien. Det er et andet skridt i freds- og stabilitetsprocessen i det tidligere Jugoslavien, og jeg håber, at vi vil støtte disse valg fuldt ud.
Jeg vil gerne sammenligne formandskabet for EU med det britiske Grand National-hesteløb eller Derby. Hvis man skal have succes, må man være i stand til at tilendebringe løbet. Det er af endnu større betydning for løbet at slutte. Det er endnu vigtigere for succes at slutte af, ligesom den britiske regering gør det, med stil og elegance og stadig med en lille tiger tilbage i tanken.

Hernández Mollar
Hr. formand, det er klart, at de omstændigheder, beskæftigelsespolitikken forhandles under, ikke er de samme som i de foregående år. Den Monetære Union er en kendsgerning. De nationale beskæftigelsesplaner er allerede fremlagt, og den økonomiske konvergens har skabt en optimisme, som stimulerer beskæftigelsen. Det er lykkedes for dette formandskab at få den europæiske integrations lange forløb til at kulminere. Der er stater, som det er tilfældet med Spanien, der på grund af en stram politik set ud fra et økonomisk og socialt synspunkt nu høster frugterne af deres politik, og for at skabe beskæftigelse - hvilket altid er bedre end at fordele den - er løsningerne tilstrækkeligt udformede og gentagne fra topmødet i Essen til topmødet i Luxembourg.
Vi befinder os, hr. formand for Rådet, ved indgangen til det 21. århundrede. Den teknologiske revolution, globaliseringen af økonomien og de store markeder kræver, at staterne gør en stor indsats inden for undervisning og uddannelse. Arbejdspladsgarantien afhænger af kvalifikationer og uddannelse og også af, om uddannelsesstederne tilbyder uddannelser, der svarer til efterspørgslen på arbejdsmarkedet.
Jeg vil også understrege den absolutte nødvendighed af, at tilpasning af organiseringen af arbejdet til de nye tider, hvad angår sikkerhed i beskæftigelsen, livslang uddannelse eller tilpasning af arbejdstid, finder sted inden for den sociale dialog. Jeg mener f.eks. ikke, at det vil være godt, hvis regeringerne beslutter, at arbejdsugen skal forkortes, når det netop er selve virksomhedens produktivitets dynamik eller dens dimension, der kan udstikke retningslinjerne for, at det bliver arbejderne og arbejdsgiverne, der kan opnå aftaler på det område.
Til sidst, hr. formand for Rådet, skal hele samfundet tages i betragtning ved skabelse af arbejdspladser, og beskæftigelsesplanerne, der er fremlagt af lande som Spanien og Italien, lægger vægt på nødvendigheden af ansvarlighed over for de regionale og lokale myndigheder også. Arbejdsformidlingerne bør nærme sig arbejdsgivernes og arbejdernes behov og ligeledes i de nye typer arbejde forsøge at få dem i beskæftigelse, som fortvivlet søger arbejde.
Arbejdsløshed og underbeskæftigelse er kilder til udelukkelse, fattigdom og desperation. Borgerne er allerede lede og kede af taler og løfter. Euroen og beskæftigelsesplanerne er instrumenter til, at målsætningen bliver, at borgerne ser, at retten til arbejde bliver gjort til virkelighed i det fremgangsrige og solidariske samfund, som vi alle ønsker, at det nye Europa, som vi er ved at skabe, skal være.

Collins, Gerard
Hr. formand, først vil jeg gerne benytte mig af lejligheden til at lykønske det britiske formandskab med dets succes på vegne af alle os i Den Europæiske Union. Jeg ønsker dem fortsat succes i de næste par uger, og at Cardiff, som hr. Titley sagde, bliver som afslutningen af Grand National. Det, at rådsformanden er rødhåret, betyder på ingen måde, at vi skal sammenligne ham med Red Rum, der var en af de mest udholdende heste på Grand National-banen. Hvis jeg husker ret, vandt han tre gange i alt.
Jeg må sige, at det britiske formandskab gik i gang med sit arbejde med stor entusiasme, energi og en organisationsevne af primakvalitet, som vi alle sætter meget stor pris på. Jeg er især glad for, at de til enhver tid fuldt ud respekterede den rolle, som Parlamentet og dets medlemmer spiller. Jeg vil gerne takke den britiske regering og dens premierminister for deres kolossale indsats med at føre fredsprocessen i mit land derhen, hvor den nu er. Som alle ved, opnåede den massiv opbakning fra alle folk på den irske ø i sidste uge. Topmødet i Cardiff udgør en ideel mulighed for Den Europæiske Union til at vurdere, hvordan den bedst kan bistå den freds- og forsoningsproces, der fik denne overvældende støtte fra det irske folk og folkeafstemningen. Unionen har i tidens løb ydet betydelig politisk og praktisk støtte til denne proces, og jeg håber meget stærkt, at det britiske formandskab vil sikre, at de betydelige udviklinger, der har fundet sted i de seneste uger, får den fornødne opmærksomhed i Cardiff.
Kommissionen fremsatte for nylig en forslagspakke, som bl.a. foreslog en reform af den fælles landbrugspolitik, strukturfondene og hele budgetpolitikken for Unionen. Topmødet bør koncentrere sig om at udarbejde brede politiske retningslinjer vedrørende denne forslagspakke, der i de kommende år vil få en væsentlig indvirkning ikke blot på de europæiske institutioners måde at fungere på, men også på borgernes hverdag. Det er f.eks. vigtigt, at Europas ledere atter bekræfter deres engagement over for den centrale rolle, som familielandbruget spiller i landbrugspolitikken og politikken til udvikling af landdistrikter. Enhver reform af den fælles landbrugspolitik bør indrettes til at bevare og tilskynde til fortsættelse af familielandbruget som grundlaget for den europæiske landbrugssektor. Det er lige så vigtigt, at reformen af den fælles landbrugspolitik behandles sideløbende med reformen af strukturfondene, for et væsentligt element i strukturpolitikken i hele Unionen bør være bevarelsen af det nuværende befolkningsniveau i landdistrikterne og i de relativt isolerede områder i Unionens periferi. Dette kan kun nås ved at anerkende, at landbruget fortsat spiller en afgørende rolle i landdistrikterne i en overskuelig fremtid, og at strukturpolitikken bør indrettes mod at maksimere udviklingen af beslægtede sektorer såsom agroturisme, levnedsmiddelfremstilling og beskyttelse af miljømæssigt følsomme områder.
Jeg vil slutte af med atter at sige til det britiske formandskab: Fortsæt det gode arbejde, der er to uger tilbage og husk, at den sidste hurdle også er en stor en, der skal klares, inden De med succes når målstregen, som jeg er sikker på, at De vil.

Ojala
Hr. formand, det er klart, at når lederne fra EU-landene mødes i Cardiff, vil den offentlige interesse fokusere på, hvorledes ledigheden bringes ned, og hvad det er hensigten at gøre i praksis. Det er godt, at det i fremtiden vil være nemmere at vurdere de nationale beskæftigelsesaktiviteter. Vi har brug for pålidelige og sammenlignelige oplysninger, f.eks. om ungdoms- og langtidsledigheden er ved at gå ned i EU-landene. At betragte de rent nationale programmer er nødvendigvis ikke nok til at fortælle os, om strategierne for vækst og beskæftigelse fungerer på hele det europæiske niveau. Der er efter min mening specielt brug for EU's indsats i form af programmer, som reducerer ungdomsarbejdsløsheden og langtidsledigheden. Ved mødet i Cardiff bør der tages en principbeslutning om, at i Agenda 2000-programmet vil skabelsen af nye arbejdspladser blive en endnu vigtigere begrundelse end i dag for bevilgning af EU-støtte. Resultaterne af en aktiv beskæftigelsespolitik er i den sidste ende den målestok, som fortæller, om Europa er i stand til at løse problemet med massearbejdsløsheden, som knytter sig til overgangen til et postindustrielt samfund.

Lukas
Hr. formand, seks måneder er kort tid for et rådsformandskab. Med den tid til rådighed er det næsten ikke muligt at nå at efterlade dybe spor i den europæiske politiske proces. Derfor er det så meget mere vigtigt, at der er kontinuitet og samarbejde mellem de pågældende formandskaber. Men borgerne får det indtryk, der til dels skabes af de nationale medier, at hvert enkelt formandskab historisk set står isoleret. Europa bliver så at sige opfundet på ny hver sjette måned. Mit spørgsmål som østrigsk oppositionspolitiker til det britiske rådsformandskab lyder derfor: Starter østrigerne virkelig på nulpunktet i juli, sådan som det lader til, eller eksisterer der et ægte samarbejde mellem det britiske formandskab og det kommende østrigske, der kan sikre en gnidningsfri videreførelse af påbegyndte processer? Hvis ja, på hvilke områder er der da overensstemmelse, og hvor kan Østrig bygge videre på det britiske forarbejde?

Van Velzen, Wim
Hr. formand, da formandskabet meddelte, at det allerede i Cardiff ville evaluere planerne om beskæftigelse, hørte jeg til skeptikerne, og jeg fandt det både overspændt og også uvenligt over for Wien, hvor denne proces bør finde sted. Nu hvor jeg kan overskue tingene lidt bedre, er jeg faktisk glad for, at formandskabet har gjort dette og dermed har givet en ekstra impuls til processen fra topmødet i Luxembourg. Når man ser på, hvad medlemsstaterne har præsteret siden Amsterdam-traktaten og siden topmødet, så er det faktisk meget mere, end nogen på det tidspunkt forventede. Jeg var bange for, at man på formandskabets spørgsmål ville svare: Vi har brug for mere tid, I må vente. Nu har de alle fremlagt deres planer. Det betyder dog ikke, at vi har nået målet. Hvis man undersøger planerne, er der stadig en del at bemærke. Jeg håber, at man i Cardiff også ser nærmere på indholdet. Der er stadigvæk for mange medlemsstater, der læner sig tilbage og indtager den holdning, at de retningslinjer gælder for de andre medlemsstater, for vi opfylder dem faktisk. Det er noget sludder. Der findes ikke en eneste medlemsstat, der reelt kan påstå, at den opfylder retningslinjerne.
Jeg vil gerne påpege, at de nationale planer skal være mere end en teknisk operation, hvor man pænt udfylder papirerne, men først og fremmest skal de fokusere på foranstaltningernes kvalitet, på fornyelse og genaktivering. Det må ikke være sådan, at medlemsstaterne af de fire vedtagne søjler tager to ud og lader to andre meget vigtige, nemlig om lige muligheder og the adaptability , ligge og koncentrerer sig om reemployment eller employability og entrepreneurship . De sidste to lugter efter min mening for meget af, at man siger: Du er arbejdsløs, og det kan du først og fremmest takke dig selv for. Du burde være mere employable . Eller vær ikke så slap, prøv først som selvstændig. Jeg finder netop, at de to andre er meget vigtige, fordi de appellerer til medlemsstaternes og de sociale parters ansvar. Det er ikke tilfældigt, at disse to hidtil er blevet forsømt.
Et sidste punkt. Både Amsterdam-traktaten og Luxembourg var rettet mod balancen mellem den makroøkonomiske politik og den aktive arbejdsmarkedspolitik. Til i dag er der endnu ikke en virkelig indholdsmæssig overensstemmelse. Også i processen ser vi, at forskellige generaldirektorater og råd beskæftiger sig med disse emner. Jeg opfordrer formandskabet til allerede i Cardiff at tage det første skridt på vejen mod en fælles optræden af de forskellige aktører, både ved forberedelsen og ved beslutningstagningen.

Schiedermeier
Hr. formand, som formand for den katolske arbejdstagerbevægelse i stiftet Regensburg har dagens diskussion fået en sætning, som kardinal Cardyn engang sagde, til at gå gennem mit hoved: Hver enkelt ungarbejder er mere værd end alverdens guld. Det er et gammelt udsagn, men dets indhold er stadig aktuelt. Arbejdspladser er vigtige, men indtil nu har der været for mange ord - her vil jeg gerne tilslutte mig vores kollega Wim van Velzen - og for få resultater.
Nu har vi handlingsplaner. Jeg håber blot, at de bliver gennemført hurtigt og med succes, ellers hjælper selv de bedste handlingsplaner ikke noget. De bedste handlingsplaner, ja, men jeg håber, at de så også bliver overtaget hurtigt i de lande, hvor de hidtil ikke er blevet praktiseret. Vi hører om fremme af SMV'erne ved enhver lejlighed. Men hidtil har intet rådsformandskab og ingen Kommission været i stand til at sikre, at disse små og mellemstore virksomheder får nogle enkle bestemmelser, så de også kan praktisere dem. Skatte- og velfærdssystemer skal føre til en nedsættelse af de indirekte lønomkostninger, men de skal også være retfærdige, så arbejdstagerne ikke igen skal bære byrden alene. Strukturreformen, Agenda 2000 og landdistrikterne forekommer mig, hr. kommissær Santer, at have fået en meget stedmoderlig behandling i »Gulasch«-mål II. Her skal der ske noget mere.
Lad mig sige følgende i forbindelse med miljøet: mennesker og natur, tak, og ikke natur uden mennesker! Jeg har også et spørgsmål vedrørende funktionen af egenindtægtssystemet: Hvorfor har man ikke nogen penge til computere, når man på den anden side giver milliarder af mark til egenindtægter? Måske kunne De gøre noget i dén retning. Implementer social markedsøkonomi så hurtigt som muligt i de nye tiltrædelseslande, så vi ikke får de samme problemer dér som hos os. Glem ikke subsidiariteten, selvom De somme tider ikke ønsker at se den som en central regering!

Andrews
Hr. formand, jeg vil for det første gerne takke det britiske formandskab for dets deltagelse i fredsprocessen i Irland. Hvad hr. Blair angår, er jeg overbevist om, at han er den første premierminister nogen sinde, der har gjort Irland til en prioritet. Jeg vil gerne takke den britiske regering for atter at slutte sig til Europa, for vi har stor brug for dem i Europa.
Jeg og mange andre medlemmer her i Parlamentet er store beundrere af hr. Cooks holdning til våbenindustrien og til våbenkontrol. Jeg vil gerne hylde ham for dette.
I Jugoslavien befinder Slobodan Milosevic sig, hvor han hele tiden har befundet sig i det tidligere Jugoslavien, og han har meget at stå til regnskab for. Den Europæiske Union stod passivt og så folkemordet ske i Jugoslavien. Det håber jeg ikke, at vi også vil gøre i Kosovo. Vi må afsløre Milosevics bluff. Jeg beundrer hr. Cook for hans fordømmelse af massakrerne og den etniske udrensning i dette land. Han føler sig naturligvis lige som os her i Parlamentet dybt krænket over det, der foregår dér. Vi må stoppe det serbiske mindretal i Kosovo. Jeg håber også, at han på et eller andet tidspunkt vil rejse spørgsmålet om Øst-Timor som en uopsættelig sag, måske i Cardiff. Rædslerne i Algeriet og den manglende reaktion fra regeringen i Algeriet på et besøg af en uafhængig menneskerettighedskommission i landet for at se, hvad der sker dér, er noget, der også bør rejses. Jeg vil gerne lykønske det britiske formandskab. Det har været et fantastisk formandskab, og jeg vil gerne hylde Dem personligt, hr. Cook, for Deres mod til at tage fat på meget væsentlige spørgsmål.

Papayannakis
Hr. formand, det forslag til beslutning, som jeg gør mig til talsmand for, indeholder konkrete forslag til at styrke beskæftigelsen. Der er imidlertid også enkelte punkter, der må fremhæves og understreges. Jeg tænker her på formindskelsen af arbejdstiden, hvilket er en omskrivning for 35 timers-ugen, for vi ved jo godt, at virksomhederne - hvis de nødvendige ledsagende foranstaltninger ikke gennemføres - let kan erstatte de tabte arbejdstimer gennem anvendelse af avanceret teknologi. Netop derfor er der måske behov for, at vi diskuterer en mere drastisk reduktion af arbejdstiden.
Jeg tænker endvidere på udvikling af nye erhvervstyper, der svarer til samfundets behov, men ikke anerkendes af arbejdsmarkedet. De ville i stedet kunne støttes gennem betydelige økonomiske tilskud, som det allerede er foreslået i Delors' hvidbog, og som også den franske regering forsøger sig med nu.
Endelig, hr. formand, vil jeg gerne komme tilbage til investeringerne i de berømmelige tværeuropæiske net, som man dengang hævdede direkte og især indirekte ville skabe nye arbejdspladser i hele Europa. Det er en plan, som Unionens økonomiministre har undergravet, ministre fra vores egne medlemsstater, hvoraf flere sikkert vil være til stede i Cardiff, hr. formand, uden at de ser en særlig modsætning heri.

Donnelly, Alan
Hr. formand, jeg bifalder varmt hr. Cooks henvisning til behovet for økonomisk reform. Mange af os her i Parlamentet mener, at det ved gennemførelsen af processen mod en økonomisk og monetær union, i høj grad er Den Europæiske Unions opgave at vende sin opmærksomhed mod økonomisk reform. Med et euroområde, der står for omkring 20 % af verdens produktion, og som er verdens største importør og eksportør, er det væsentligt, at vi får økonomiske reformer inden for Den Europæiske Union, der gør den fælles valuta til en succes.
Det er vores fælles opgave at sikre, at vores økonomier ikke blot fungerer effektivt, men også at de fungerer på en måde, der kombinerer økonomisk dynamik med social retfærdighed. Det er væsentligt, at formandskabet og regeringscheferne i Cardiff lancerer en ny europæisk måde til at skabe en reform af økonomien. Den bør have en dagsorden, der er gunstig for virksomhederne, og som skaber muligheder - med foranstaltninger, der tilskynder til iværksætteri kombineret med politikker, der sikrer økonomisk beskæftigelse og uddannelsesmuligheder for alle, og som bygger på vores mangeårige styrke af stabilitet og samhørighed.
Dette Parlament står stærkt bag en økonomisk reformdagsorden, der er i balance med processen henimod monetær union. Den Socialdemokratiske Gruppe har peget på tre konkrete områder, som jeg håber, at rådsformanden vil tage med til Cardiff. Det første er reformen af arbejdsmarkederne. Europa har 18 millioner arbejdsløse, og medens 10 % af de arbejdsløse i USA har været arbejdsløse i mere end et år, så er næsten 50 % af Europas arbejdsløse langtidsledige. USA har mere held til at få dets langtidsledige tilbage på arbejdsmarkedet. Vi må finde en ny vej og anerkende, at regeringerne i en verden i hurtig bevægelse og med konstant nyskabelse og teknologisk forandring kan hjælpe med til at klæde folk på til at kunne klare sig over for de uundgåelige forandringer. Medens der er meget lidt, en regering kan gøre for at forhindre folk i at miste deres forrige job, er der meget mere, den bør gøre for at hjælpe folk med at finde deres næste job.
Vi er meget foruroligede over kapitalmarkedet, og der er behov for en reform på dette område. USA har et kæmpemæssigt kapitalmarked og marked for risikovillig kapital. Vi bør sikre, at der findes risikovillig kapital for vores små og mellemstore virksomheder. I Cardiff er det vigtigt, at vi indleder en proces med at opbygge et Europa-dækkende marked for risikovillig kapital og investering.
Det tredje område, hvor der er behov for en reform, er produktmarkedet. Vi har et fælles marked, men det er stadig splittet. Der er stadig behov for, at der tages skridt til at bygge Den Europæiske Unions indre marked. Cardiff-topmødet er en fremragende anledning til at acceptere processen mod monetær union og indlede den vigtige og meget væsentlige opgave, det er at skabe en økonomisk reform. Hvis dette er målet for Cardiff-topmødet, så har hr. Cook dette Parlaments fulde støtte.

De Giovanni
Hr. formand, Amsterdam-traktaten er endnu ikke blevet ratificeret, men man er allerede begyndt at tale om institutionsreformer. Jeg må sige, at jeg glædede mig meget over at høre, at såvel formanden for Rådet som formanden for Kommissionen i dag mindede om institutionsspørgsmålenes betydning for det europæiske projekts fremtid. Dette var i øvrigt signaler om institutionsspørgsmålenes betydning for det europæiske projekts fremtid. Og den slags signaler kommer i øvrigt ikke kun fra de officielle institutioner, men også fra forskellige personligheder - fra Jacques Delors til vores egen formand, Gil-Robles, og for nogle få dage siden formanden for Rådet, Blair - der har givet udtryk for bekymring med hensyn til de vanskeligheder, som Unionens beslutningsmekanismer kan støde ind i i en udvidet Union.
Jeg vil ikke komme nærmere ind på disse reformer eller tage stilling til dem; jeg vil blot spørge mig selv, hvorfor man tager dette emne vedrørende institutionerne op igen, når Amsterdam-traktaten endnu ikke er færdiggjort. Efter min mening er der en grundlæggende årsag til dette, nemlig at de udfordringer, som Unionen står over for, nødvendiggør disse institutionsreformer. Der er udfordringen med Den Monetære Union: Den Monetære Union trækker i retning af en politisk union - det er vi alle sammen enige om - men den har et meget stort behov for en politisk og institutionel vilje, for intet her i verden kommer af sig selv. Og så er der udvidelsen: Der er ingen, der reelt sætter spørgsmålstegn ved de institutionelle konsekvenser af udvidelsen, for det er tydeligt, at der som følge af udvidelsen kan opstå to forskellige slags Europaer. Der kan opstå et Europa, som i meget højere grad er udvisket, og som i meget højere grad ligner et stort marked, og så kan der naturligvis opstå et politisk Europa. Det er således årsagen til, at institutionsreformerne i stadig større grad er uundgåelige, uanset hvad man mener om dem.
Hvor skal man så begynde? Det vil jeg kort sige noget om her i anden del af mit indlæg. Der foreligger en beslutning fra EuropaParlamentet fra november 1997. Vi foreslår et bestemt forløb, nemlig at vi beder Kommissionen om at udarbejde et dokument om institutionerne inden udgangen af året, og det beder vi Kommissionen om, fordi vi respekterer dens rolle som initiativtager, og fordi vi mener, at institutionerne spiller en grundlæggende rolle, når vi nu genoptager institutionsdebatten. Og vi beder Rådet om at give Kommissionen mandat til dette initiativ.
Og nu til et vigtigt punkt! Jeg vil stadig ikke gå i detaljer, men blot gøre opmærksom på, at det kun er ved klart at beskrive hovedtrækkene i forholdet mellem institutionerne og det mål, der skal nås, at vi vil kunne svare på spørgsmålet om Europas fremtid, om hvilket Europa, vi ønsker, og om hvilket projekt, vi vil føre ud i livet. Jeg er af den opfattelse, at det er yderst vigtigt, at dette Parlament giver et budskab videre til det kommende Parlament - nemlig det Parlament, der bliver valgt i 1999 - et budskab, der nødvendigvis skal indeholde nyskabelser med hensyn til institutionerne.

Roth-Behrendt
Hr. formand, hr. Santer, kære kolleger, i de sidste mange traktater - i Maastricht-traktaten, Amsterdam-traktaten - har vi igen og igen fremsat en bekendelse, således også i artikel 6 i Amsterdam-traktaten. Vi har nemlig fremsat kravet om, at miljøpolitik og -beskyttelse ikke blot skal inddrages ved fastlæggelsen og gennemførelsen af fællesskabspolitikker, men derimod være et højt prioriteret mål.
Jeg har nu været her i Parlamentet i ni år og kender ordene, men jeg kender også handlingerne. Det går altid fremragende med ordene, og det britiske rådsformandskab er også fremragende, hvad handlinger angår, men jeg nærer nu med dette Parlament og forhåbentlig med Kommissionen, hr. Santer, store forhåbninger til topmødet i Cardiff. Hvis vi er overbevist om - og det britiske rådsformandskab er, såvidt jeg ved, overbevist om det - at miljøpolitikken er et vigtigt fællesskabsmål for folk i denne Union, og når vi samtidig er overbevist om, at bekæmpelsen af arbejdsløshed er den vigtigste opgave, vi står over for, så bør vi være intelligente nok til at kombinere de to målsætninger. Hvis vi kan bevise - og vi kan bevise det - at miljøpolitik, højere miljøstandarder, nye miljønormer, udarbejdet i samarbejde med ikke alene Kommissionen og Europa-Parlamentet, men også med parterne i industrien og fagforeningerne, at altså disse nye politikker kan skabe arbejdspladser, så må vi gøre det. Gør vi det? Nej, vi gør det ikke!
Hvis vi ikke snart begynder at inddrage miljøstandarder og -beskyttelse og kontrol med henblik på miljøvenlighed og vedvarende virkning i alle andre fællesskabspolitikker, så kan vi godt glemme alle andre taler her. Så kan fru Bjerregaard godt indstille arbejdet, jeg kan udføre det, og mange andre i Unionen kan også udføre det. Altså må vi ændre på det. Hvad ændrer vi på? Vi skal have en forpligtende rammelovgivning, der siger, at miljøpolitik er en del af trafik- og energipolitikken og den økonomiske politik, sådan som min kollega Donnelly allerede har beskrevet.
Men det er ikke længere tilstrækkeligt, at det står i traktatens artikel 6. Jeg er træt af at læse traktater - som jurist har jeg gjort det længe nok - jeg ved også, hvad de kan fortælle. Jeg kunne godt tænke mig, at rådsformandskabet, De, hr. Cook, det britiske rådsformandskab og den nye tyske regering efter den 27. september i år støtter Kommissionen i, at integrationen af miljøpolitikken i andre fællesskabspolitikker er forpligtende. Til gengæld kunne jeg godt tænke mig en bindende bekendelse, det vil sige, at jeg kunne godt tænke mig, at De, hr. Cook, og topmødet i Cardiff opnår en forpligtelse fra Kommissionens side om at fremlægge en rammelovgivning, og det er en lovgivning, der er forpligtende, ikke igen sådan en vrøvlebekendelse!
Lad mig afslutningsvis sige: Som barn legede jeg med sæbebobler. Dem kan man puste op, så de bliver helt store, spiller i alle farver, er meget imponerende, mister deres farve, brister og er væk. Jeg har ikke længere lyst til, at endnu et topmøde mister farven, brister og er væk. Hr. Santer, hr. Cook, sørg for, at vi efter topmødet i Cardiff får en forpligtende lovgivning om, at miljøpolitik er en integreret del af alle andre fællesskabspolitikker!

Schulz
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, jeg taler som den sidste taler i denne debat, men jeg håber, at de emner, jeg kommer ind på, bliver prioriteret meget højt på Rådets dagsorden. Jeg vil gerne fremføre to anmodninger til Dem, hr. Cook, og til Dem, hr. Santer, to anmodninger om at tage en indtrængende bøn fra Europa-Parlamentet med til Cardiff. Bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet er et af de absolut højt prioriterede anliggender hos ikke alene Rådet og Kommissionen, men også hos Europa-Parlamentet. Vi ved, at dér, hvor grænseløs aktivitet er mulig, dér bliver grænseløs illegal aktivitet også mulig. Derfor har vi som modstrategi til den grænseløse frihed for dem, som kan misbruge vores økonomiske system, også brug for et så grænseløst samarbejde som muligt mellem politi- og domstolsorganerne, som har fået til opgave at bekæmpe det net af kriminelle, der opererer på tværs af Europa.
Men denne proces, som kan beskrives så smukt, skrider ikke fremad i det omfang, Europa-Parlamentet kunne tænke sig. Det skyldes efter vores mening lidt, at når de smukke ord på topmødet om europæisk integration, som nødvendigvis også skal gennemføres på de områder, der hører under den tredje søjle, er klinget af, så vejer det nationale suverænitetsforbehold, især i forbindelse med samarbejdet mellem politi og domstole, stærkere end den pragmatiske nødvendighed af et europæisk samarbejde. Derfor vil jeg gerne endnu en gang komme med en helt præcis formulering af Europa-Parlamentets bøn, der er indeholdt i utallige beslutninger, og som vi netop udarbejdede med henblik på initiativerne, de fælles foranstaltninger efter betænkningen om en high level group til bekæmpelse af den organiserede kriminalitet, denne bøn, som kommer til udtryk i disse udtalelser, vil jeg formulere helt præcist endnu en gang: Udvis større mod til at gå ud over det nationalstatslige plan og til at yde en styrket indsats især i det politimæssige, men også - hvilket er lige så vigtigt - i domstolssamarbejdet for at fjerne forhindringer! Udvis som Kommission større mod til at forlange af Rådet, at man overdrager Dem flere kompetenceområder, en fællesskabsretlig beføjelse til at bekæmpe den organiserede kriminalitet!
Jeg anser det for at være en af de opgaver, der absolut skal have høj prioritet i den nærmeste fremtid, at vi lærer, at Europa ikke kun skal integreres på det økonomiske område, og at det, vi nødvendigvis har brug for i form af instrumenter til bekæmpelse af misbruget, ikke kun skal organiseres på europæisk plan. Hvis vi ikke ophæver denne divergens, har de organiserede kriminelle i Europa stadig større chancer end politiet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i 1997
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0169/98) af Spencer for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerhedsog Forsvarsanliggender om Unionens rolle i verden: Gennemførelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i 1997.

Spencer
Hr. formand, i henhold til traktaterne er vi som parlament forpligtet til at afholde en årlig drøftelse om de fremskridt, der er gjort inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Min betænkning opfylder denne forpligtelse i samme format, som vi gjorde det sidste år. Der er i tabelform givet en sammenligning af de nærmere enkeltheder i forbindelse med anvendelsen af fælles aktioner, fælles holdninger og erklæringer over en fireårig periode. Der er en gennemgang af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik på regional basis, der tager sin begyndelse ved vores nære grænser og bevæger sig udad.
Der er ikke noget af særlig interesse at notere sig i forbindelse med anvendelsen af disse instrumenter andet end den fortsatte undladelse fra at tage sig af de reelle udfordringer, som Europa står over for i verden. Ja, bortset fra Amsterdam-traktaten var det eneste interessante, der foregik i 1997, den interinstitutionelle aftale om finansiering af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og om inddragelse af Parlamentet. Der skal et godt samarbejde til mellem Budgetudvalget og Udvalget om Udenrigs-, Sikkerhedsog Forsvarsanliggender for, at denne inddragelse kan blive effektiv. Fra denne aftale stammer ligeledes Rådets forpligtelse til at levere os et dokument om »de væsentligste aspekter og grundlæggende valg i forbindelse med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik«. Det er et minimalistisk dokument, der er berøvet mening ved, at det bliver revideret af arbejdsgrupper under Rådet, inden det udgives. Det er historisk, det er fortællende; det vier kun halvanden side til fremtiden og så på den vagest tænkelige måde. Der er behov for, at det bliver forbedret til næste år.
Opmærksomme kolleger vil have bemærket, at vi har ændret titlen på dette års drøftelse til »Unionens rolle i verden«, således at vi kan se på hele perioden og tage ved lære af fortiden og projicere dette ud i fremtiden. Europas rolle i verden er mere end de begrænsede og stadig uudviklede aktiviteter, der er omfattet af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Den omfatter Kommissionens handelsmæssige og andre beføjelser, Europa-Parlamentets rolle, dets formænd, udvalg, delegationer. Den bør også omfatte medlemsstaternes udenrigspolitikker. Som jeg nævner på side 9 i min betænkning, er vi ved at skabe en fælles udenrigspolitik og ikke en enkelt udenrigspolitik. Parallellen til den fælles valuta og en enkelt valuta kan være instruktiv om ikke eksakt. En fælles politik gør indflydelsen mere effektiv. En enkelt udenrigspolitk ville være produktet af en enkelt stat, og det er Unionen ikke.
Efter min mening bør vi stræbe efter at gøre Europas indflydelse i verden større til vores eget bedste og, vil jeg påstå, til verdens bedste. For at kunne gøre dette må vi bruge alle vores ressourcer i alle institutioner og i medlemsstaterne. Den 18 måneders periode, vi ser på, omfatter tre formandskaber ledet på tre meget forskellige måder med tre meget forskellige grader af erfaring. Jeg kan forsikre rådsformanden om, at jeg ikke vil begive mig ud i hverken de overdrevne offentlige anprisninger af formandskabet, som vi har oplevet fra hr. Cooks PSE-gruppe og souschef hr. Titley, eller i hr. Provans offentlige pegen fingre ad formandskabets prætentioner. Jeg vil tage et skridt tilbage og se på alle disse tre formandskaber, hvad angår den fælles udenrigspolitik. Og jeg må konkludere, at det for nærværende er umuligt at drive et intellektuelt og politisk tilfredsstillende formandskab som følge af de nuværende institutionelle strukturer og den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks egen overdrevne og ambitiøse retorik.
Igen og igen ser vi Europa acceptere, at de virkelige beslutninger bliver truffet af amerikanerne. Vi følger tamt rundt efter dem og stemmer for, at der sendes penge og tropper til situationer såsom Bosnien, hvor vi har givet afkald på egentlig beslutningstagning. De befaler, og vi betaler. Det er ikke godt for dem, og det er ikke godt for os. En optimist ville sige, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik befinder sig i en overgangsfase efter Amsterdam. Situationen vil sikkert blive bedre, når vi i stedet for at sende rådsformanden på en endags administrativ mission til Ankara, der ikke har held til at overtale tyrkerne til så meget som at vise sig i deres eget associeringsråd, kunne sende den højtstående repræsentant for FUSP. Tilstedeværelsen af en analyse- og planlægningsenhed vil sikkert forbedre vores beredskab. For øjeblikket lykkes det os at være dårligt forberedt ikke kun på det forudsigelige, såsom den indiske prøvesprængning, eller det stadigt tilbagevendende, såsom Saddam Hussein, men selv på det, der helt ærligt længe har været påkrævet, såsom Kosovo.
For nærværende befinder vi os i den værste af alle verdener. Vi er for stolte til at overlevere Europas interesser rub og stub til Onkel Sam. Vi er for forfængelige til at forholde os anstændigt tavse. Vi har for megen hukommelse og ikke nok vision til at skabe vores egen udenrigspolitik. Så, hvad skal vi vælge? Et påfuglediplomati, der kun er til beskuelse og ikke til brug. Det er ikke Europa-Parlamentets og de nationale parlamenters udenrigsudvalgs primære rolle at kontrollere den udøvende magt i dens ledelse af udenrigspolitikken. Det er deres opgave at tilskynde den til at have en udenrigspolitik, der fortjener dette navn. At have et Europa, der står magtesløst i den mellemøstlige fredsproces, der forholder sig tavs om subkontinentet, og som befinder sig ude på sidelinjen på Balkan, er ganske enkelt ikke godt nok for Den Europæiske Union. Jeg anbefaler Udenrigsudvalgets betænkning for plenum.

Cook
Hr. formand, jeg vil gerne svare på hr. Spencers betragtninger, og lad mig sige det ligeud til ham, at der er enorme problemer forbundet med at nå frem til en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jeg forstår fuldt ud den frustration, som han har givet så godt udtryk for, og jeg kan forstå, at dette må være en frustration, som deles vidt og bredt af hele Europa-Parlamentet. Det hjælper os imidlertid ikke med at finde os til rette med vores følelse af frustration, hvis vi ikke forstår de meget store problemer, der er forbundet med at nå frem til en fælles udenrigspolitik blandt 15 medlemsstater, der har forskellige historiske baggrunde og forskellige historiske bånd knyttet i disse historiske baggrunde; som har forskellige sproglige og kulturelle bånd til andre lande, der medfører forskellige holdninger til konflikter rundt om i verden; som i dag har forskellige konflikter med nabolande, som ikke nødvendigvis deles af alle de øvrige medlemsstater.
Derfor er det, når vi mødes i Rådet (almindelige anliggender) ikke ualmindeligt - som vi så det to gange i mandags - at et land står alene over for de andre 14. Det er ikke altid det samme land. Jeg forsøger ikke at nævne nogen særskilt eller lægge skylden på en bestemt medlemsstat. Fra tid til anden vil de fleste medlemsstater på et eller andet tidspunkt sige, at dette spørgsmål er af grundlæggende betydning for os, og vi kan ikke opnå konsensus om noget, som de andre 14 kan blive enige om. Jeg vil gerne sige til hr. Spencer, at det problem og den frustration, der affødes heraf, er uløseligt forbundet med antagelsen af, at hver enkelt medlemsstat har ret til at bevare sin egen udenrigspolitik som følge af, at den forbliver en nationalstat i sig selv med egen deltagelse i internationale fora. Hr. Spencers parti foreslår ikke, at vi ændrer dette princip, og det gør sandt at sige heller ingen af de regeringer, der er repræsenteret i Den Europæiske Union, hvis partimedlemmer er repræsenteret her i Europa-Parlamentet.
Derfor må vi, hvis vi har anerkendt dette udgangspunkt, også være realistiske omkring, hvad der kan nås af en fælles politik med udgangspunkt i dette særlige vanskelige spørgsmål. Jeg er fuldt ud rede til at acceptere en bred påtegning på vores fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik om, at vi her søger at nå frem til fælles holdninger blandt 15 medlemsstater, der måske ikke har samme tilgang til det enkelte problem, den samme historiske baggrund eller det samme pres fra den offentlige mening. Hvis Den Europæiske Union skal blive en succes, må vi sikre, at den er fleksibel nok til at anerkende de historiske og kulturelle forskelle såvel som forskellene i den offentlige mening.
På denne baggrund og med dette meget store forbehold vil jeg fremsætte, at der, hvis man ser tilbage over de seneste måneder, har været meget, som Europa-Parlamentet og Rådet kan glæde sig over, nemlig at vi er nået frem til fælles holdninger og en fælles tilgang til verden udenfor, og at vi lejlighedsvis - fordi vi havde denne fælles tilgang - har opnået en vis gennemslagskraft. Hvis jeg må starte med dagsordenen om menneskerettigheder og demokrati, der står højt på dagsordenen for vores egen hjemlige politik i Storbritannien og derfor også har stået højt på dagsordenen for vores formandskab, så kan jeg nævne, at vi i mandags nåede til enighed om en adfærdskodeks om våbeneksport. Denne adfærdskodeks udgør to betydelige skridt i den rigtige retning. Den etablerer fælles standarder, hvormed den enkelte medlemsstat kan bedømme ansøgninger om våbeneksporttilladelse. Europas nationer vil helt bestemt fortsat konkurrere med hinanden om disse ordrer, men de vil konkurrere på pris og kvalitet. De vil ikke konkurrere med hinanden på standarder for overholdelse af menneskerettigheder.
For det andet omfatter kodeksen en meddelelsesmekanisme, hvorved enhver medlemsstat kan meddele alle de andre, at den har besluttet at afvise en kontrakt af menneskerettighedsårsager, og enhver anden medlemsstat, der måtte ønske at overtage en sådan kontrakt, skal først meddele og rådføre sig med det land, der afviste den først. Dette er en helt ny mekanisme, der kan give medlemsstater en vis sikkerhed for, at ingen anden partner, hvis de afviser en kontrakt på grund af menneskerettighederne, demokratiet eller bekymringer om ulmende aggressioner, vil kunne benytte sig af denne beslutning og overtage den, eller de kan i det mindste ikke gøre det uden først at fortælle dem om det, og det vil være et effektivt afskrækkende middel.
Jeg mener ikke, at kodeksen er perfekt. Jeg er, om jeg så må sige, ked af, at det kun var muligt for os at nå til enighed om kodeksen ved at droppe nogle af de mål, vi havde sat os om at opnå åbenhed. Jeg er rede til at mene, at hr. Spencer og andre med ham har en udmærket ret til at fremkomme med kritik af denne kodeks. Men når vi fremkommer med denne kritik, må vi ikke glemme, at den udgør et betydeligt skridt i den rigtige retning. En af mine hjemlige kritikere sagde, at jeg kun havde opnået lidt, men at jeg i det mindste skulle lykønskes for at have opnået lidt. Det kan nødvendigvis blive betingelsen for at nå frem til en fælles politik blandt 15 medlemsstater.
For det andet nævner hr. Spencer mit besøg i Tyrkiet. Det problem, vi har i Tyrkiet, er egentlig ikke et problem, vi har i Europa. Europa er rede til et associeringsråd med Tyrkiet. Tyrkiet har indtaget den holdning, at det ikke er rede til dette associeringsråd, og det er en holdning, vi må respektere. Tyrkiet er ikke medlem af Den Europæiske Union. Det er ikke part i den fælles udenrigsog sikkerhedspolitik. Det er ikke part i nogen intern disciplin, som vi selv måtte have som medlemsstater af Den Europæiske Union. Jeg mener, at Tyrkiet har gjort en fejltagelse. Der er en kløft imellem os, som det er vigtigt for Europa og for Tyrkiet at bygge bro imellem, men vi kan ikke bygge denne bro kun fra den ene side af kløften. Tyrkiet må også bistå os med at være villige til at bygge en del af broen fra deres side af kløften.
Jeg vil også berette for Europa-Parlamentet, at jeg, mens jeg var i Ankara, besøgte Akin Birdal, der er formand for menneskerettighedsforeningen, og som blev udsat for et attentatforsøg for to uger siden. Jeg fandt hr. Birdal i et forbavsende godt humør og fuld af et mod og en beslutsomhed, som både inspirerede mig og gjorde mig ydmyg. Hr. Birdal var blevet beskudt på nært hold og havde 14 ind- og udgående skudsår. Da jeg mødte ham kun syv dage senere, sad han op i sengen, klar og fattet og udtrykte over for mig den mening, at det er folk som ham, der baner vejen for menneskerettigheder og god ledelse og åbent, gennemskueligt demokrati i Tyrkiet, og som bringer Tyrkiet ind på den sande europæiske vej. Det er en mening, som alle i Europa-Parlamentet sikkert gerne vil slutte op om.
Jeg vil også gerne tage hr. Spencers bemærkning op om vores rolle i det tidligere Jugoslavien. Jeg vil sige til hr. Spencer, at han undervurderer det, der er opnået i det sidste år. Der er sket et betydeligt skift i Bosnien henimod gennemførelsen af Daytonprocessen. Da jeg var i Sarajevo sidst tidligere i år, sagde Bosniens udenrigsminister til mig: «Der var ingen, der vandt krigen. Vi tabte den allesammen«. Det var en udtalelse, der var absolut og aldeles sand, men det er også en udtalelse, som ingen højtstående bosnisk politiker ville være fremkommet med før i de sidste par måneder. Der er nu en besindig anerkendelse på tværs af store dele af de politiske kredse i Bosnien af, at vejen frem er at acceptere Dayton-dagsordenen om at afslutte den etniske konfrontation frem for at forsøge at genvinde det territorium, som hver enkelt etnisk gruppe føler, at de har tabt i de sidste år af konflikten.
Europa har spillet en vigtig rolle i denne proces. For det første har vi spillet en vigtig rolle, idet vi i de seneste måneder har udvist en fornyet håndfasthed over for krigsforbryderne. Det er min egen stærke overbevisning, at der ikke kan blive tale om nogen meningsfuld forsoning og etnisk retfærdighed i Bosnien, medmindre det ses, at de ansvarlige for de værste ugerninger i konflikten bliver stillet for en domstol. Jeg er glad for at sige til Europa-Parlamentet, at halvdelen af de tiltalte krigsforbrydere takket være den håndfaste tilgang nu afventer deres sag for domstolen. Det er noget, vi kun med vanskelighed kunne håbe på for bare et år siden.
For det andet har Europa ydet et betydeligt bidrag via den højtstående repræsentant for FUSP ved at håndhæve åbne og rimeligere standarder for adgang til medierne. Det var den håndfaste holdning, som den højtstående repræsentant indtog over for tv inden for Republika Srpska, der spillede en meget vigtig rolle ved valget af en regering i Republika Srpska, der for første gang siden konfliktens afslutning nu er forpligtet over for Dayton-processen og dens gennemførelse. Som formandskab for Den Europæiske Union var jeg den første udenrigsminister udefra, der havde lejlighed til at tale til parlamentet i Republika Srpska og tilskynde dem til at vælge vejen imod etnisk forsoning og gennemførelse af Dayton-processen.
Så der sker fremskridt i Bosnien - langsomme fremskridt, utilstrækkelige fremskridt - men der sker fremskridt, hvilket delvis er et resultat af det arbejde, der er gjort af Den Europæiske Union, Rådet og Kommissionen, der har reageret på valget af den ny regering i Republika Srpska ved at tildele den yderligere ressourcer og bistand. Problemet i det tidligere Jugoslavien er, at Bosniens to nabolande stadig er lande, der er domineret af politikere, der ofte ikke synes at føle det engagement over for Dayton- processen, man kunne forvente af folk, som har underskrevet Dayton-aftalen.
I Kroatien fordømte Rådet præsident Tudjmans og hans regerings gentagne mislykkede bestræbelser på at gøre seriøse fremskridt imod, at flygtningene kunne vende tilbage. Derfor anmodede vi ved det sidste møde i Rådet (almindelige anliggender) Kommissionen om at undersøge, om Kroatien kan bevare sine selvstændige handelsforanstaltninger, når det fortsat misligholder sine forpligtelser ifølge Dayton-aftalen. I Beograd er Forbundsrepublikken Jugoslavien stadig domineret af præsident Milosevic, hvis opførsel over for Kosovo har optaget så mange af vores internationale drøftelser i de seneste måneder. Jeg er ked af at måtte sige, at alle vores bestræbelser ved disse internationale møder både på europæisk plan og på kontaktgruppeplan stadig ikke har haft held til at skabe stabilitet og sætte en stopper for volden i Kosovo. Ja, volden har i de seneste dage været særlig heftig. Flere landsbyer er blevet ødelagt, og der har været en voldsom stigning på flere hundrede flygtninge om ugen, der nu søger i ly uden for Kosovo over grænserne til Albanien og Montenegro.
Den store tragedie ved denne situation er, at de eneste, der høster fordele af Beograds opførsel i Kosovo, er Kosovos befrielseshær, for hvem præsident Milosevic er den bedste rekrutteringssergent. Jeg bifalder, at Beograd og Pristina nu er gået i dialog, men jeg nærer store tvivl med hensyn til, hvor succesfuld denne dialog kan blive i lyset af den fortsatte vold. Præsident Milosevic er gået i dialog, men det er ikke sandsynligt, at denne bliver succesfuld, så længe han fortsætter med at bruge vold over for indbyggerne i Kosovo. Derfor handlede Den Europæiske Union hurtigt efter kontaktgruppens beslutninger om at indsætte et batteri af foranstaltninger imod Beograd - en våbenembargo, et visumforbud, en indefrysning af dets aktiver uden for Forbundsrepublikken Jugoslavien. Disse foranstaltninger er nu helt på plads, og Europa satte dem på plads inden for en periode af 10 dage efter kontaktgruppens møde.
Men der er også en anden side af vores dialog med Beograd, og det er vores gentagne vilje til at afbryde disse foranstaltninger og tilbyde Forbundsrepublikken Jugoslavien den samme omfavnelse inden for Den Europæiske Union, som vi har tilbudt mange af de andre lande i regionen. Den store tragedie for Serbiens befolkning er, at præsident Milosevic nu har gjort dem mere isolerede end noget andet land i denne region af det europæiske kontinent. Jeg har mødt nogle af den yngre generation i Beograd, f.eks. de unge, der driver den uafhængige radiostation B92. De er kosmopolitiske, fremadskuende unge mennesker, som man vil kunne finde i enhver hovedstad i Europa. Det er hos dem, at håbet for Serbiens fremtid ligger. Det er vigtigt, at vi, samtidig med at vi lægger maksimumspres på præsident Milosevic, også gør det klart for dem, der måtte ønske en alternativ form for politik, at vi er på deres side, og at der vil være en velkomst for dem, hvis de har heldet med sig i de interne politiske drøftelser i Serbien.
Jeg vil medgive - og det er rimeligt at gøre det efter hr. Spencers indledning - at vi ikke har løst Kosovo-problemet, men jeg vil bestemt hævde meget kraftigt, at Den Europæiske Union i sin reaktion på Kosovo-krisen har udvist større pågåenhed, større solidaritet og er nået frem til en fælles holdning meget hurtigere og fastere, end den nogensinde gjorde det i de tidlige år af Bosnien-konflikten. Hvis vi havde udvist en sådan pågåenhed og fasthed i de tidlige år af Bosnien-konflikten, havde vi måske ikke nu skullet begynde at arbejde os op fra et så meget alvorligere problem, som vi nu står over for.
Jeg vil også gerne illustrere den succes, vi har vist i en fælles holdning med henblik på en række andre problemer i verden uden for vores eget kontinent. Tom Spencer nævnte fredsprocessen i Mellemøsten. Fredsprocessen er stadig kørt fast. Ethvert medlem til stede her i Parlamentet må være urolig over, at den endnu ikke er kommet ud af stedet. Jeg har alvorlige bekymringer over, at der måtte være nogen i den israelske regering, der forestiller sig, at der er to valg. Det ene er at gøre fremskridt i fredsprocessen, hvilket måtte være i modstrid med deres interesser, og det andet er status quo med den nuværende fastlåste situation, der ikke kræver af dem, at de skal gå på yderligere kompromis. Jeg er bange for, at dette er en forkert opfattelse af de to valg. For valget er i virkeligheden, at vi enten gør fremskridt i fredsprocessen, eller at vi falder tilbage til konfrontation og vold og ustabilitet i regionen. Status quo kan ikke opretholdes på mellemlangt til langt sigt.
Men selvom enhver til stede her har enhver ret til at være utilfreds med, at der ikke er gjort større fremskridt med fredsprocessen, vil jeg håndfast hævde over for Parlamentet, at der ikke har været noget tidspunkt i løbet af de sidste tre til fire år, siden Oslofredsprocessen begyndte, hvor EU-formandskabet har været mere engageret i processen. De nylige London-forhandlinger blev afholdt i formandskabslandets hovedstad. Både amerikanerne, der tog initiativet til pakken på bordet, og parterne i forhandlingerne havde gentagne møder med formandskabet i løbet af disse to dage. Formandskabet kan rent faktisk påberåbe sig en betydelig fortjeneste for at have overtalt palæstinenserne til, at de burde deltage i disse forhandlinger og acceptere den amerikanske pakke og derved lægge pres på den israelske regering om også at acceptere pakken.
Formandskabet har også leveret en sikkerhedsrådgiver til den palæstinensiske myndighed, og via vores særlige udsending, hr. Moratinos, har vi etableret en permanent sikkerhedskomité hos den nationale palæstinensiske myndighed, hvor vi direkte og praktisk tager os af sikkerhedsspørgsmålene. Det er Den Europæiske Union, der har lagt flest ressourcer i at gøre lufthavnen i Gaza til en realitet, og det er Den Europæiske Union og europæiske virksomheder, der investerer mest i industriområdet i Gaza. Hvis vi kan opnå et gennembrud i spørgsmålet om en yderligere omplacering, vil det være Den Europæiske Union, der vil være den førende part, når det gælder om at sikre, at begge disse interimsaftaler fungerer med stor, reel værdi for Palæstinas økonomi.
På samme måde kan vi påberåbe os fortjeneste for, at vi har haft et meget succesrigt topmøde med USA for et par uger siden med et meget reelt gennembrud af enorm betydning for Europa, idet den amerikanske regering har underskrevet en aftale med os om sanktionslovgivning, der udtrykkeligt forkaster eksterritorialret, som er af stor betydning for os. Vi har nu et grundlag, hvorpå begge sider af Atlanten nu kan nå en fælles holdning imod Iran frem for, at Iran bliver grundlaget for en splittelse mellem de to magter på hver side af Atlanten. Hvad Afrika angår, vedtog vi så sent som i mandags en fælles holdning i Rådet (almindelige anliggender), der understreger vores forpligtelser over for god ledelse, menneskerettigheder og udvikling. Dette er i sig selv et meget vigtigt fremskridt, eftersom et af de problemer, Afrika har haft, selv efter kolonitiden, hvis vi skal være helt ærlige, har været rivaliseringen mellem de europæiske magter, der tidligere var kolonimagter i Afrika. Med det historiske resultat, vi opnåede i mandags, skal vi én gang for alle lægge denne mentalitet bag os og enes om, at vi rent faktisk har fælles interesser i Afrika og bør nå frem til en fælles holdning, hvori vi fremlægger disse fælles interesser frem for at fremture i den fejlagtige holdning, at vi har forskellige interesser som forskellige nationale magter inden for Europa.
Så af alle disse grunde vil jeg håndfast hævde, at der er gjort fremskridt imod fælles holdninger, fælles delte mål over for verden udenfor og en masse solidaritet vist af nationalstaterne. Der har været andre områder, hvor jeg kunne have ønsket mig, at vi kunne være nået frem til en mere håndfast og mere forenet tilgang. Jeg vil være ærlig over for Europa-Parlamentet og sige, at det, selvom jeg hilser det velkomment, at vi i mandags var i stand til at få en klar udtalelse om Indiens atomprøvesprængninger for nylig, ville have været bedre, hvis denne udtalelse var blevet bakket op af en mere håndfast række foranstaltninger, der havde kunnet give vores ord vægt. Men der er ingen uenighed blandt medlemsstaterne om, hvor vi står med hensyn til atomprøvesprængninger. Vi er chokerede over dem. Vi mener, at de skader den internationale atomspredningsordning. Vi mener, at de vil forårsage regionale spændinger, og vi mener også, at det ville have været meget bedre for Indiens og de andre landes sikkerhed på subkontinentet, hvis vi kunne finde en løsning på Kasmir-problemet, hvilket ville være meget mere produktivt til udglatning af spændingerne på subkontinentet end et hvilket som helst antal atomprøvesprængninger foretaget af begge sider.
Sammenlagt har vi i betragtning af vanskelighederne og realiteterne gjort nogle meget reelle fremskridt mod at nå frem til en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som har en tydelig indvirkning på verden udenfor. Jeg vil gerne slutte af med at sige, at vi, efterhånden som vi nærmer os udvidelsen, også bør anerkende, at dette udvidede Europa ikke blot vil give os en evne til at opnå større velstand, det vil også give os en større evne til at udøve en større indflydelse i verden. Vi vil få mere magt i verden. Det spørgsmål, vi bør stille os selv, er, hvordan vi vil bruge denne magt? Hvordan vil vi gøre den udvidede Europæiske Unions europæiske magt til en verdensmagt for bestandigt? En af de ting, vi må gøre, er at sikre, at vi bruger denne magt til at styrke og støtte Den Europæiske Unions værdier og de værdier, der er udtrykt i Europa-Parlamentets handlekraftige demokrati.
Indtil for nylig har det været moderne at se en kløft mellem et engagement i menneskerettigheder og god ledelse på den ene side og et engagement i handel, eksport og velstand på den anden side. Det er stadig muligt at finde denne holdning hos visse britiske politikere, der ikke har fulgt med tiden, og som ikke kan se, at de stadig er fanget i en tidsforskydning. Jeg må sige, at efter den nylige finanskrise i Asien synes denne skarpe deling at være helt ved siden af. Det fascinerende ved den nylige finanskrise i Asien er, at de lande, der har været bedst rustet til at magte det finansielle pres, har været de lande, der har de mest åbne og ansvarlige regeringssystemer og talefrihed. De lande, der havde den største individuelle frihed og initiativ, har været bedre rustet til at gøre brug af den ny teknologi og klare sig med åbne, gennemskuelige finansmarkeder.
Omvendt har de lande, der har været mest modvillige mod at dele magten med deres folk, mod at dele viden med deres folk og mod at dele friheden med deres folk, haft de største problemer med at reagere på presset på finansmarkederne. Der er ikke længere nogen kløft mellem disse mål om at fremme vores værdier og fremme vores velstand. De går hånd i hånd med hinanden. Derfor bør vi, når vi først har anerkendt problemerne, sikre, at vi fortsætter med at bygge en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og sikre, at det er en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der projicerer vores fælles interesser som europæere, og som også projicerer vores fælles værdier som europæere. Hvis vi når dette, vil vi have nået en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som vi alle kan være stolte af.

Aelvoet
Hr. formand, jeg takker selvfølgelig minister Cook for det meget udførlige svar i anledning af betænkningen af hr. Spencer, men det forbavser mig, og jeg vil gerne vide, hvorfor der overhovedet ikke er kommet en reaktion fra formandskabet i forbindelse med debatten om Cardiff?

Fassa
Hr. formand, ærede kolleger, den omfattende og veludførte betænkning, som vi for lidt siden hørte det britiske formandskab tale om, burde være en stor opmuntring for os alle sammen. Det er almindeligt at hævde, at Den Europæiske Union ikke har nogen udenrigspolitik, og det på trods af alle de retoriske og lykønskende bemærkninger, som man ofte har for vane at fremsætte. Formandskabet for Rådet om udenrigsanliggender fortæller os dog, at der på mange punkter er sket betydelige fremskridt, der har understreget Den Europæiske Unions rolle.
Alt dette er efter min mening en betingelse, som, vi kan fastslå, er nødvendig, men ikke tilstrækkelig. I dag står vi med andre ord over for en række kvantitative styrkelser af Den Europæiske Unions udenrigspolitik, som skyldes en vis euroentusiasme, og som skyldes, at vi har sagt ja til den fælles valuta, men på trods af denne øgede indsats med hensyn til at føre og at ville have en fælles udenrigspolitik, så mener vi, at der stadig er meget, der skal gøres. Og der er stadig meget, der skal gøres med hensyn til kvaliteten af udenrigspolitikken. Som medlem af dette Parlament tror jeg, at det i den forbindelse er nødvendigt at sørge for, at udenrigspolitikken bliver et fast og fælles tema hos alle de politiske kræfter ved de kommende europæiske valg.

Titley
Hr. formand, jeg vil gerne takke rådsformanden for den omfattende beretning. Et af problemerne i forbindelse med drøftelserne af Spencer-betænkningen har været, at vi ser tilbage på, hvordan FUSP har fungeret i det sidste år velvidende, at den verden, vi drøfter, vil ændre sig. Den vil ændre sig, når Amsterdam-traktaten er ratificeret. Amsterdamtraktaten vil blive set som et vendepunkt for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Amsterdam-traktaten anerkender - på en måde, som Maastricht-traktaten ikke gjorde det - at vi nu opererer i en fuldstænding ny sikkerhedssituation efter afslutningen af den kolde krig, hvilket kræver bredere instrumenter og bredere foranstaltninger til bevarelse af sikkerheden i Europa og i verden.
Under denne drøftelse bør vi i virkeligheden se på indvirkningerne af disse ændringer og på, hvordan vi kan øge deres effektivitet, således at nogle af vores bekymringer med hensyn til, hvordan FUSP har fungeret tidligere, ikke bliver gentaget i fremtiden. Især vil jeg håbe, at Amsterdam-traktaten kommer til at udgøre et punkt, hvor vi holder op med at være besat af harmoniseringen af processen og bliver noget mere optaget af resultatets effektivitet. Det er ikke spørgsmålet, om der er en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der fortjener denne benævnelse, der optager mine vælgere. Det er spørgsmålet om, hvorvidt vi er i stand til at nå frem til fred og stabilitet på det europæiske kontinent.
Amsterdam-traktaten bringer os frem på en række måder. Enheden for politisk planlægning og hurtig varsling gør det langt om længe muligt for os at analysere, hvad vi mener med en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Tilstedeværelsen af en højtstående repræsentant, der vil være i stand til at tage sig af de daglige spørgsmål og udarbejdelsen af fælles strategier, vil gøre det muligt for os at begynde at have en mere sammenhængende tilgang. Vi må også se på nogle af de udfordringer, der er er skabt af Amsterdam-traktaten. F.eks. støtter Europa-Parlamentet - og med rette - stærkt Petersberg-opgaverne. Men den britiske hær er i forhold til dens størrelse nu stærkere engageret end på noget tidspunkt siden anden verdenskrig. Hvad er indvirkningerne derfor af at udvikle Petersberg-opgaverne for vores egne nationale udenrigspolitikker og vores nationale evner til at leve op til vores ambitioner?
Et område, hvor der er behov for, at vi gør fremskridt, er forbindelsen mellem Rådet og Parlamentet. Europa-Parlamentet har i sin tilgang til Algeriet og til Albanien, ved etableringen af konfliktforebyggelsesnettet og i sin tilgang til den interinstitutionelle aftale om finansiering af FUSP altid vist, at det var i stand til at føre en moden dialog med Rådet og Kommissionen. Jeg vil derfor kraftigt opfordre til, at Rådet, når Amsterdam-traktaten er blevet ratificeret, vil samarbejde tættere med Parlamentet i fremtiden med henblik på at udvikle FUSP.

Günther
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke ordføreren hjerteligt for det arbejde, han har fremlagt for os. Jeg vil gerne komme ind på to punkter, set fra både min gruppes side og fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde. Vi taler jo om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Her er spørgsmålet, hvordan vi behandler konflikter. Ordføreren understregede det i sin betænkning, men det er stadig sådan, at vi oplever ubehagelige overraskelser her. Vi har allerede flere gange sværget til konfliktforebyggelse, og jeg vil i den forbindelse gerne anerkende, at vi nu er kommet frem til en code of conduct for våbenhandelen. Vi kommer også til at undersøge aftalen grundigt. Man må dog i den forbindelse ikke overse, at man ikke kommer den illegale våbenhandel - og det er stadig vores store problem - til livs på den måde.
Jeg har beklaget, at der er nogle efter min mening væsentlige punkter i betænkningen, som rådsformandskabet ikke er kommet ind på nu. For ikke at gøre min tale for lang vil jeg kun angive numrene, og det er stk. 10, 14, 15 og 17. Det er de anliggender, man burde komme ind på. Rådsformandskabet har godt nok sagt, at det er op til medlemslandene, og har givet sorteper videre, men det ville jo også have været interessant at høre, om der ikke er nogle initiativer her, som det kunne betale sig at følge op på.
Jeg vil gerne nævne endnu et punkt, nemlig spørgsmålet om de menneskerettighedsklausuler, der skal indgå i aftalerne med tredjelande, et krav, der egentlig allerede er gennemført i vid udstrækning på udviklingsområdet, og som der også blev skabt retsgrundlag for. Det viser sig her, at udenrigspolitikken nogle gange også kan lære noget af udviklingspolitikken.

Daskalaki
Hr. formand, formanden for Udenrigsudvalget har udarbejdet en meget omhyggelig betænkning, der er blevet indgående drøftet og enstemmigt vedtaget på udvalgsplan.
Europa-Parlamentet undersøger hvert år, hvilke fremskridt der er sket i retning af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og hvert år er vi nødt til at konstatere, at der mildt sagt kun er sket ganske begrænsede fremskridt.
Hr. Spencer har ønsket at se det hele i en større dimension og ud fra et bredere perspektiv. Efter at have vurderet den overgangsfase, som den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik befinder sig i, samt udenrigspolitikkens egenart i forhold til Unionens øvrige politikker, understreger han - og det gjorde han også her i sit indlæg for et øjeblik siden - at han går ind for indførelse af en fælles, men ikke integreret, europæisk udenrigspolitik, hvor der også lægges vægt på Europa-Parlamentets rolle, som vi har diskuteret så meget, og som stadig ikke er den, som vi ønsker.
Foruden de konkrete henvisninger til de konfliktforebyggende mekanismer, som Amsterdam-traktaten indeholder, har ordføreren medtaget en meget afbalanceret henvisning til de nylige atomprøvesprængninger i Indien og det vanskelige problem om en adfærdskodeks for kontrol med våbensalg. Der er imidlertid ikke tid til at omtale disse punkter separat her. Jeg vil blot sige, at alle de temaer, der for tiden optager Unionen, er behandlet, og at min gruppe som helhed støtter betænkningen, bortset fra et meget begrænset forbehold med hensyn til tanken om at omdanne Kommissionens eksterne kontorer til ambassader.

Bertens
Hr. formand, for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik blev 1997 heller ikke et godt år. Rådet synes ikke at være villigt til at gøre aktivt brug af instrumenterne for den fælles udenrigspolitik. Det, der i sin tid med Maastricht blev betragtet som et stort skridt frem mod en virkelig fælles politik på dette område, har vist sig at være tomme ord. Unionen må lære at undlade de store løfter. Det er nemlig skadeligt i forholdet til borgerne. Tallene taler for sig selv i den udmærkede betænkning af kollega Spencer. Antallet af fælles aktioner er faktisk faldet sammenlignet med det forløbne år. Unionen trækker sig tilbage i sin hule. Det kan da ikke være rigtigt. I Mellemøsten, Det store Søområde og i Latinamerika lader Unionen andre skumme fløden og betaler selv for det.
Sidste år var også Agenda 2000-året. Jeg frygter stadigvæk, at Kommissionens finansielle fremtidsudsigter bygger på kviksand, men dette må ikke være tiden til kortsigtede besparelser. Udvidelsen af Unionen er trods alt en af de vigtigste internationale udfordringer for Unionen i dette årti. Disse år er overgangsår. Amsterdam-traktaten skal ratificeres. Fremskridtene har imidlertid hidtil været beskedne. Praksis må vise, hvor meget Amsterdam har betydet. Vetoretten vil eventuelt kunne sætte os endnu længere bagud. Jeg håber, at medlemsstaterne kan sætte sig ud over deres egne interesser på kort sigt og forstå, at de kun i fællesskab har interesse i en effektiv fælles politik. Den måde, som den franske regering gennem obstruktion har forhindret en virkelig forbedring af adfærdskodeksen for våbenhandel på, er et typisk eksempel på virkningen af vetotruslen. Jeg håber bare, at borgerne forstår, at det er deres egne regeringer og ikke Parlamentet, der er ansvarlige for dette eksempel på afmagt.

Carnero González
Hr. formand, i en overgangsfase mod en ny international orden, der er karakteriseret af enkeltpolaritet og globalisering, er Den Europæiske Union beklageligvis stadig ikke på højde med situationen. Årsager: mangel på politisk vilje og fravær af passende mekanismer til formålet. Der er utvivlsomt en utilstrækkelig udnyttelse af det eksisterende, og reformen af traktaterne er også utilstrækkelig i den henseende. Albanien, Kosovo, Algeriet ligesom den seneste krise med Irak er eksempler på det, som naturligvis skaber en stor utilfredshed blandt borgerne. Det politiske og det økonomiske er ude af ligevægt, og det er uden tvivl nødvendigt at ændre betingelserne.
Hvilke mål skal der være for Den Europæiske Unions fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik? Først og fremmest sikkerheden i Europa, dernæst at gøre kampen for menneskerettighederne og formindskelsen af fattigdommen til den centrale kerne i udenrigspolitikken, samtidig med at der tages hensyn til den indvirkning, udvidelsen har. Ud fra mit synspunkt skal man først hindre, at der sker en spredning i medlemslandenes udenrigspolitik, og derefter er det nødvendigt at vedtage flere fælles holdninger og aktioner, og selvfølgelig er det nødvendigt at komme tættere på begivenhederne ved at anvende det, vi kunne kalde, «forebyggende diplomati«.
Der er klare prioriteter. Jeg har tidligere nævnt Kosovo, men vi bør heller ikke glemme Middelhavsområdet, Cypern og Tyrkiet, Nærorienten og Vestsahara. Parlamentet har anmodet om, at der vedtages en fælles holdning desangående. Jeg ville gerne vide, hvad Rådets mening er om den sag. Og spørgsmålet om den internationale strafferet skal også behandles.
Vi kan lykønske os selv med våbenkodeksen, men ikke med den forståelse det britiske formandskab for Rådet og USA har af Helms-Burton-loven og de eksterritoriale love. Personligt mener jeg, at denne forståelse går imod vores egne interesser og ikke tilpasser sig til de principper, som Parlamentet og medlemsstaterne selv har understreget så mange gange. Jeg mener, at betænkningen, der er fremlagt af Udenrigsudvalget, peger i den retning.

Aelvoet
Hr. formand, jeg tror, at det billede, der skitseres i betænkningen af kollega Spencer, er en meget realistisk gengivelse af den måde, som de europæiske borgere ser på den fælles politik på. Virkeligheden er, at hver gang, der dukker store konfrontationer op, tænk på Bosnien tidligere, tænk på Kosovo i dag og tænk også på atomprøvesprængningerne i Indien, hver gang må man konstatere, at Den Europæiske Union er magtesløs og ikke virkelig er i stand til at danne en fælles front ud ad til i forhold til den reelle udvikling. Hvad det angår, er og bliver det sådan, at hvis man spørger en gennemsnitsborger, om vi har en troværdig og effektiv fælles udenrigspolitik, er der ikke tvivl om svaret. Alligevel mener jeg, at minister Cooks svar rummer en stor del af sandheden, nemlig at sagens kerne er mangel på politisk vilje hos medlemsstaterne til at skabe en fælles udenrigspolitik. Det har vi også set ved processen i Barcelona, ikke kun i forbindelse med stilstanden i fredsprocessen, hvor Israel i øjeblikket bærer det største ansvar, men man ser det også i den træghed, hvormed partnerskabsaftalerne afsluttes, ofte blokader, der skyldes smålige nationale interesser, og som ikke har noget at gøre med en fælles udenrigspolitik.

Lalumière
Hr. formand, debatten om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i 1997 giver anledning til nogle modsætningsfyldte vurderinger. Jeg er helt enig i hr. Spencers betænkning, der på udmærket vis har gjort rede for holdningerne i vores Udvalg om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender. Denne betænkning er med andre ord glimrende, da den indeholder en meget berettiget kritik af den aktuelle FUSP. Min anden bemærkning er, at vi faktisk næppe har grund til at glæde os over udviklingen af FUSP siden sidste år. Situationen er middelmådig, selvom formanden for Rådet talentfuldt og klart bestræbte sig på at vise os, hvad man har opnået.
Jeg vil komme nærmere ind på nogle få punkter. Med hensyn til institutionerne, så venter vi stadig på ratificeringen af Amsterdam-traktaten, og vi har således endnu ikke hverken en planlægnings- og alarmenhed eller en højtstående repræsentant m/k for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Hvad angår Parlamentets rolle, kan man i forbindelse med institutionsaftalen om finansieringen af FUSP glæde sig over, at Parlamentets kontrol med Rådets aktioner på dette område er blevet lidt bedre, selvom man må konstatere, at de dokumenter, som Rådet har fremsendt indtil i dag er for lakoniske og for utilstrækkelige til at stille krævende parlamentsmedlemmer tilfredse. Det beklagede hr. Spencer i øvrigt i sit indlæg for lidt siden.
Med hensyn til indholdet af de udenrigspolitiske spørgsmål, så efterlader redegørelsen for sidste års situation ofte en bitter smag i munden. Der var mange erklæringer, men kun meget få fælles aktioner og holdninger. Desuden tog Unionen ikke rigtigt hånd om de vigtige sager. Som eksempel herpå kan jeg nævne Tyrkiet. Vores forbindelser med denne vigtige partner har ærligt talt ikke været noget mesterstykke. I dag synes vi således at være kørt fast. Der er en fjendtlig indstilling mod Tyrkiet, Grækenland og vores Parlament fortsætter med at blokere for finansprotokollen, sagen omkring Cypern er gået i stå, og de 15 medlemsstater har forskellige holdninger, selvom vi har brug for en klar og sammenhængende fælles holdning. Hvad angår Kommissionen, så venter vi stadig på, at den fremlægger det dokument om en strategi over for Tyrkiet, som vi har haft brug for i årevis.
Dette eksempel viser os faren ved mangelen på en sand fælles udenrigspolitik. Vi styrer på øjemål, og det er ikke særlig effektivt. Den samme bemærkning med hensyn til sikkerhedspolitik gælder for hr. Tindemans' glimrende betænkning, der blev vedtaget for 14 dage siden. Det hele afhænger faktisk af den politiske vilje; det er der andre, der har sagt før mig, og jeg vil gerne understrege dette. Der vil ikke ske noget vigtigt, hvis man ikke ønsker det.

Souchet
Hr. formand, den årlige beretning om de fremskridt, der er sket med hensyn til iværksættelsen af FUSP, drejer sig - uanset forfatteren - mindre om vurderingen af de konkrete resultater af de aktioner, der har fundet sted i den forbindelse end om de fremskridt, der er sket i retning af en fællesskabsgørelse, som lidt efter lidt nedbryder FUSP's mellemstatslige karakter, sådan som denne er beskrevet i traktaten, selvom den er FUSP'ens eneste chance for at eksistere og den eneste garanti for dens effektivitet, hvilket vi gør opmærksom på i vores ændringsforslag 10. I beretningen nævnes kun modvilligt effektiviteten af en medlemsstats individuelle aktion til gavn for hele Europa, som f.eks. Italiens indsats under krisen i Albanien. Man kan håbe, at Frankrigs tilbageholdenhed for at forhindre en overdreven militær reaktion over for den irakiske obstruktion vil blive nævnt i beretningen for 1998. Men nej, de eneste sande fremskridt, der fortjener at blive fremhævet, må ikke have nogen forbindelse til en medlemsstat.
I beretningen foretrækker man således at dvæle ved Amsterdam-traktatens vigtige perspektiver, som ifølge beretningen er, at aktionsudgifterne til FUSP kommer ind under Fællesskabet samt muligheden for at træffe visse udenrigspolitiske beslutninger med et flertal. I den forbindelse går man ind for indførelsen af et sandt fælles europæisk diplomati, idet man begynder at omdanne Kommissionens delegationer til en sand diplomatisk repræsentation for Unionen.
Vi mener tværtimod, at det er vigtigt - og det er formålet med vores ændringsforslag 11 - at man klart adskiller Kommissionens delegationer og medlemsstaternes ambassader, da sidstnævnte er de eneste, hvis diplomatiske status er den vigtigste kilde til de nødvendige informationer for initiativerne i forbindelse med FUSP, og da ambassaderne er den vigtigste kraft for iværksættelsen af disse initiativer. På dette klare grundlag vil et godt samarbejde være muligt mellem de forskellige tjenester, og det vil forhindre, at der opstår en uheldig forvirring i værtslandene. Fremtidens FUSP vil enten være effektiv eller urealistisk, alt afhængig af, hvordan den kommer til at se ud - det vil sige, om den bliver et beskedent supplement eller en maksimalistisk erstatning for de nationale diplomatier, og om den går i retning af en variabel geometri eller mod en forøgelse af flertalsafstemninger.
I den henseende er de nationale parlamenters uvidenhed og Europa-Parlamentets krav om ubegrænsede beføjelser med hensyn til FUSP - idet Parlamentet støtter sig til den allerede foretagne afskaffelse af det mellemstatslige - ikke noget godt tegn. Det kan ikke være i nogens interesse, at FUSP's mellemstatslige karakter snart ikke længere er andet end en facade, der dækker over en anderledes virkelighed. FUSP ville så blive et rent deklaratorisk, abstrakt, kunstigt og overfladisk foretagende.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, det, som vores kollega Souchet så glimrende sagde før, fritager mig for at holde den tale, jeg havde forberedt, og for at sige, hvor glad jeg var for den minimalistiske og nøgterne måde, som vores kollega Spencer har behandlet dette emne på. Jeg vil gerne svare på hr. Cooks lange indlæg. Jeg ønsker dog ikke at tage alt det, som han kom ind på, punkt for punkt, men blot at sige følgende.
Med hensyn til Jugoslavien, så satte jeg pris på den måde, hvorpå han anerkendte den langsomhed, med hvilken vi forsøgte at reagere på problemet. Lad os dog huske på, at vi først og fremmest var drevet af troen på legitimiteten af den føderale gabestok, som jeg ynder at kalde serbo-kommunistisk eller serbo-bolsjevistisk. Hvad angår flygtningene, så er jeg godt klar over, at det er et tegn på de serbiske og kroatiske regeringers langsomhed, men personligt tror jeg også, at det måske var en god idé at undgå på ny at skabe nogle konflikter ved at få dem til at komme tilbage til det sted, hvor de boede, og til deres ødelagte boliger. Personligt har jeg, sammen med den kristne, solidariske sammenslutning, som jeg er formand for, sørget for mere end 300 forældreløse børn fra Kroatien og Bosnien i fem år. Jeg har et særligt kendskab til disse lande, som jeg har rejst meget i, og jeg tror, at det er fornuftigt at beholde de serbiske flygtninge i Serbien og kroaterne i Kroatien. Lad os gemme drømmene om en fuldstændig integreret menneskehed til senere.
Men hensyn til Mellemøsten, så kan man ikke undgå at lægge mærke til, at vi i dag ikke taler mere om Libanon. Problemerne i Israel og Palæstina er dog nært knyttet til dette lands problemer. I juli måned kommer den syriske præsident Hafez el-Assad til Frankrig. Jeg er godt klar over, at der her er tale om forbindelser mellem to stater, men Hafez el-Assad er en diktator ligesom Saddam Hussein. Og måske er han en endnu værre diktator, hvis man tænker på ødelæggelsen af byen Hamra, mordet på den franske ambassadør Delamarre og mordene på vores faldskærmsudspringere i Drakkar. Hafez el-Assad kommer til Paris, selvom der ikke er frihed i Libanon, hvis sydlige del er besat af Israel, og hvis nordlige del er besat af Syrien, og selvom Samir Geagea nu har siddet i fængsel i 1500 dage sammen med størstedelen af de kristne oprøreres ledere. Der er således meget at sige. Jeg har dog ikke tid.

Van den Broek
Hr. formand, må jeg sammen med de foregående talere og særligt formandskabet takke hr. Spencer for den meget udførlige og gennemarbejdede betænkning, som han har udarbejdet om gennemførelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i 1997. Alt er vendt og drejet, og på mange punkter kan jeg også være meget enig i hans analyse.
Hr. Spencer bemærker selv, at 1997 skal ses som et overgangsår. Et overgangsår forstået på den måde, at der i Amsterdamtraktaten er tilføjet nye elementer til traktaten, der inden for en overskuelig periode skal bevirke en ændring af effektiviteten af Unionens udenrigspolitik. Det billede, der fremgår af betænkningen, viser, at der på mange punkter skal foretages forbedringer. Hvor det drejer sig om mere geopolitiske spørgsmål, er Unionen næsten altid i stand til at nå frem til aftaler om en fælles politik. Jeg tænker her særligt på den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i et bredere perspektiv og tænker så på den politik, der er og bliver ført med hensyn til f.eks. udvidelsen af Den Europæiske Union, der dog også er en vigtig ekstern politik. Jeg vil også gerne pege på initiativerne vedrørende Middelhavssamarbejdet, uddybelsen af samarbejdet med Rusland, Ukraine og de andre SNGstater, interessen for den baltiske region og den regionale indfaldsvinkel vedrørende landene i Sydøsteuropa.
Kommissionen producerede bl.a. også meddelelser om forbindelserne med Kina og den nye transatlantiske agenda. Initiativer der alle blev fulgt op af drøftelser i Rådet. Endvidere er det positivt, at Unionen spiller en vigtig rolle, hvor det drejer sig om mere horisontale spørgsmål som menneskerettigheder, demokrati, atomsikkerhed, non-proliferation og demining . Formandskabet har også givet en række eksempler herpå.
Jeg er i øvrigt enig med betænkningen i, at der måske skænkes udviklingen på det afrikanske kontinent for lidt opmærksomhed. Der er ganske vist vedtaget en fælles holdning om forebyggelse og løsning af konflikter i Afrika, men de individuelle tvister dernede, der ofte har forfærdelige humanitære følger, udgør måske en for lille del af udenrigsministrenes rådslagninger. Muligvis er de stadigvæk tilbøjelige til at betragte Afrika som et emne, der hører hjemme under Rådet for udviklingssamarbejde.
Men også denne gang må det på ny fastslås, ligesom sidste år, at det stadigvæk ikke i tilstrækkelig grad lykkedes for Unionen at reagere adækvat på akutte krisesituationer. Når det drejer sig om hurtige beslutninger, har de nationale reflekser stadigvæk overhånd, eller også bliver der kun inden for en begrænset ramme, det vil sige af et lille antal medlemsstater, ført samråd om den strategi, der skal følges.
Ja, jeg er enig med formand Cook, ind imellem mangler den politiske vilje til at gøre brug af eksisterende instrumenter, og som jeg bemærkede under behandlingen af betænkningen af hr. Tindemans om Unionens forsvarspolitik, har vi sidste år, da der på foranledning af pyramideskandalen opstod en krise i Albanien, forsømt at spille en genkendelig rolle ved at gøre brug af Vestunionens muligheder for at få den kaotiske situation dernede under kontrol.
Jeg tror, at det også må siges, at vi på ny har været for tilbageholdende ved indsættelsen af forebyggende midler, hvor det drejer sig om at forebygge spill over i krisen i og omkring Kosovo. Der har ikke engang været optakt til en diskussion om en eventuel anmodning til Den Vesteuropæiske Union om at lave en analyse af situationen og komme med anbefalinger med henblik på nærmere overvejelse og beslutningstagning i EU. I virkeligheden har man ventet, til NATO påtog sig dette ansvar. Den Vesteuropæiske Union er fortsat mere sleeping end beauty .
Vil de traktatændringer, der sidste år blev aftalt i Amsterdam, efter ratificering betyde en ændring af EU's holdning i sådanne krisesituationer og bidrage til en større effektivitet og synlighed af vores udenrigspolitik? Udnævnelsen af en herre eller dame for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der skal bringe mere kontinuitet og kohæsion i vores eksterne politik kan bestemt betragtes som et vigtigt skridt fremad. Oprettelsen af en planlægnings- og analysekapacitet, hvor man kan profitere af den fælles viden og information i medlemsstaterne, Kommissionen og Den Vesteuropæiske Union, vil bestemt have merværdi.
Det svage punkt vedbliver at være beslutningstagningen. Ganske vist kan Rådet enstemmigt formulere generelle udgangspunkter, som der derefter kan træffes beslutning om med kvalificeret flertal i Rådet, men spørgsmålet er, hvor ofte dette vil blive brugt, særligt i mere aktuelle og akutte spørgsmål, hvor der skal træffes hurtige beslutninger. Det må praksis vise, og den næste betænkning vil utvivlsomt indeholde en vurdering heraf.
Jeg vil bestemt og med nogen optimisme sætte min lid til den nye arbejdmåde i henhold til Amsterdam-traktaten. Det er en arbejdsmåde, der kan fremme et større engagement hos medlemsstaterne, hvorved der kan skabes et bredere bæregrundlag for den fælles udenrigspolitik. Til denne bæreflade, og det vil jeg gerne understrege, yder Europa-Parlamentet også et vigtigt bidrag, ikke kun ved at føre debatter om aktuelle politiske situationer og vedtage beslutninger, men også gennem direkte engagement. Jeg tænker her på parlamentarikernes besøg i tredjelande, på aktiviteter som valgobservatører og lignende. Dette bæregrundlag er særligt med henblik på den forestående udvidelse af stor betydning. Endvidere er det, som jeg tidligere har nævnt, min opfattelse, at der fra Den Monetære Union vil udgå en sammenknyttende impuls. Den fælles valutapolitik vil utvivlsomt også have en positiv udstråling til andre politiske områder.
Ved at give de nye traktatbestemmelser konkret indhold, men også ved konkret at gennemføre bestemte Petersberg-opgaver, kan Unionen i det mindste gøre en begyndelse med en fælles sikkerhedspolitik. På længere sigt vil det kunne føre til en fælles forsvarspolitik, hvorved Unionen på lige fod vil kunne spille en rolle i den europæiske sikkerhedsarkitektur. I øjeblikket må det blive ved konstateringen, også hvor det drejer sig om konfliktsituationer, der afspiller sig i eller ved Europas grænser, at vi endnu ikke er i stand til på lige fod at spille en essentiel rolle. Dette vakuum udfyldes hurtigt af andre, og Den europæiske Union bliver så for det meste kun spurgt på basis af dens finansielle muligheder, sådan som hr. Spencer meget rigtigt bemærker. Kun en velforberedt og gennemført fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik kan ændre dette.

Barón Crespo
Hr. formand, jeg vil først og fremmest hilse hr. Spencers betænkning velkommen og understrege, at han har forstået at undgå den lidt klynkende stil, som Parlamentets indlæg om udenrigs- og sikkerhedspolitik af og til har, fordi der fremføres en historie, en klagesang om alle de nederlag, vi får, og jeg mener derimod, at hr. Spencer har formået at anlægge en positiv stil. Men hvis De tillader, at jeg deltager i en aktuel debat - formanden for Rådet, hr. Cook, har gjort status over det britiske formandskab på dette område, det halve år er allerede gået, og jeg mener, at han har gjort det godt - er jeg enig med formanden for Rådet i, at vi virkelig er meget forskellige, vi har forskellig historie, vi har af og til uløste konflikter, men sandheden er, at der er en stor modsætning imellem det, vi gør på andre områder, og udenrigspolitikken. Inden for rammerne af Den Økonomiske og Monetære Union har vi, til trods for at vi er meget forskellige, lanceret euroen endda med det britiske formandskab, og uden at Det Forenede Kongerige deltager i den i øjeblikket i rollen som en tilbageholdende leder. Og alligevel fremhæver vi altid forskellene og problemerne, når det drejer sig om udenrigspolitik, og jeg mener, at der er en meget grundlæggende påstand, og det er, at udenrigspolitikken er en projektion og en udvikling af den indre styrke, man har, og sådan har det været gennem tiderne.
Og jeg kunne tilføje, at der er et klart behov for Den Europæiske Unions tilstedeværelse i verden. Det er der, og til trods for vores nederlag udvikler vi den, f.eks. med hensyn til udvidelsen af Den Europæiske Union og med hensyn til Rusland, og vi har også repræsentanter for Den Europæiske Union i Bosnien og i Mellemøsten, som er der hele tiden og ikke kun, når der er fjernsynskameraer, og de forsøger tilmed at finde en vis sammehæng. Jeg har værdsat minister Cook, formand for Rådet, i Jerusalem, og hvad angår USA, sker der ting, som i dag i Knesset, hvor Kongressens speaker , hr. Gingrich, har omtalt det nordamerikanske statssekretariat som »en palestinensisk agent«, noget, jeg tror, vi endnu ikke siger til hinanden.
Og jeg mener, det er nødvendigt at lave forbedringer, og vi konsoliderer alt og er på rette vej - synes jeg - men der mangler nogle vigtige instrumenter, og jeg mener, at Amsterdam ikke er et tilstrækkeligt fremskridt. Vi har udnævnt en formand for Den Europæiske Centralbank, vi har forøget trojkaen og derved konsolideret Kommissionen lidt, men så har vi en hr./fru FUSP, som i øjeblikket er en tjenestemand, der ikke findes. På det budgetmæssige område har Parlamentet opnået at deltage, alligevel er man ikke så opmærksom på os, når der skal laves en interinstitutionel aftale, at man ønsker at høre vores anbefalinger og de forslag, vi kan fremkomme med. Og jeg mener, at det stadig er på tide, ikke at ændre Amsterdam-traktaten, men at forsøge at forbedre vores relationer. Og derfor bifalder jeg de forslag, som hr. Spencer stiller på dette punkt.

Stenzel
Hr. formand, Den Europæiske Unions fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er desværre stadig mere ønsketænkning end realitet. Spencer-betænkningen gør derfor fuldt ud med rette opmærksom på, at man ikke har formidlet offentligheden det indtryk, at der er sket fremskridt inden for udviklingen af en europæisk udenrigspolitik. Mangelen på en interinstitutionel aftale om Parlamentets ret til at blive underrettet og hørt er også et svagt punkt. Man kan således kun fastslå med beklagelse, at der stadig er et misforhold mellem EU's udenrigspolitik og handelspolitiske aktiviteter.
I betragtning af de store udenrigspolitiske udfordringer i form af udvidelsesprocessen, som EU står over for, er det nødvendigt at lade Europas borgere deltage i denne proces ved at integrere Europa-Parlamentet, ikke for at besværliggøre tingene, men for at styrke accepten af udvidelsen blandt europæerne. Den Europæiske Unions udenrigspolitiske handledygtighed bliver igen og igen sat på prøve. Det er vigtigt, at Unionen ikke alene taler med én stemme politisk set, men at den også råder over de nødvendige sikkerhedspolitiske instrumenter, så den kan træffe fredsbevarende og fredsskabende foranstaltninger, absolut i de kriseforebyggende foranstaltningers navn, det være sig i Albanien eller i Kosovo. Som kommende rådsformandskab prioriterer Østrig situationen i Kosovo, som hele tiden forværres, højt. Men så længe der mangler politisk vilje til virkelig at gøre sin indflydelse gældende her, truer samtlige initiativer med at blive til en afmagtsdemonstration, og Den Europæiske Union risikerer - som det allerede er sket én gang på Balkan - at blive tilskuer til en ukontrollerbar udvikling og at miste handledygtigheden.

Ephremidis
Hr. formand, det er en dristig titel, der er valgt til betænkningen og emnet: «Unionens rolle i verden«. Efter denne dristige overskrift følger 9 punkter i præamblet og derefter endnu 26 punkter. De bærer alle samme præg af noget bittert, noget beklagende, til nød noget rent konstaterende, men aldrig noget dristigt, så man i det mindste kunne forstå, hvad det drejer sig om, nemlig Europa-Parlamentets forhold til udenrigspolitiske anliggender: det informeres ikke, det høres ikke af Rådet og Kommissionen, afgørelser træffes ikke på biinstitutionelt plan, således at de bliver bindende, som traktaterne foreskriver.
På den anden side er der selve den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der er kendetegnet ved enten ikke at eksistere eller ved at være alt for begrænset. Ifølge betænkningen er den ikke i fornødent omfang værdsat af offentligheden, hvilket jo er helt rigtigt. Der er ingen samordning af våbeneksporten. Det nævnes ikke, hvorfor og hvordan sådanne ting kan forekomme.
For det tredje er der de fællesskabsværdier, som betænkningen går ind for: Der nævnes ikke den helt særlige betydning, som klausuler bør have i aftaler med tredjelande, for her kan man indføje menneskerettigheder og en hel række andre værdier. Der nævnes ikke det karakteristiske eksempel med Tyrkiet, der tilsidesætter alle, men sørger for...
(Formanden afbrød taleren)

Tatarella
Hr. formand, ærede kolleger, i modsætning til den kollega, der talte før mig, vil jeg gerne lykønske ordføreren for hans glimrende betænkning. Det er et vigtigt og velskrevent dokument, der skal sørge for, at denne debat ikke ender som et rituelt, årligt møde, men at den derimod er en god lejlighed til for det første at foretage en nøjagtig, indgående og velovervejet kontrol og analyse af udenrigspolitikkens tilstand og af Europas rolle i verden; for det andet til at Europa-Parlamentet bliver sig klart og tydeligt bevidst om sin rolle, sine beføjelser og sin styrke; og for det tredje til at man klart og præcist fremsætter nogle forslag, der kan medføre reelle fremskridt på det udenrigspolitiske område.
I den forbindelse er Europa-Parlamentets hævdelse af sin ret til at blive informeret og hørt om de internationale forhandlinger og om de bilaterale og multilaterale handelsaftaler betydningsfuld og væsentlig. Hr. formand, vores forretningsorden bør hurtigst muligt tilrettes, så Parlamentets rolle og beføjelser bliver styrket med henblik på at sikre en effektiv og fuldstændig information og høring. Som det er nu, negligerer Rådet og Kommissionen Parlamentet. Med de informationer, som de lejlighedsvis giver Parlamentet, overholder de ikke deres forpligtelser i henhold til traktaten, og de overholder navnlig ikke deres forpligtelser over for de europæiske borgere. Dette er et Parlament, der repræsenterer 300 millioner borgere; et Parlament, som bliver valgt ved direkte valg i hele 15 medlemsstater, og som er den stærkeste demokratiske forsamling i verden.
Da vi er bevidst om denne demokratiske styrke, bør vi forlange, at Parlamentet kommer til at spille en større rolle med henblik på at bidrage til effektivt at give Den Europæiske Union en sand udenrigspolitik, som, vi i dag alle er klar over, mangler eller er helt utilstrækkelig.

Truscott
Hr. formand, jeg vil gerne takke rådsformanden og Kommissionen for deres udtalelser her i eftermiddag og hr. Spencer for hans betænkning.
Må jeg indlede med at lykønske rådsformanden for at have sikret en epokegørende aftale om en EU-adfærdskodeks for våbeneksport i mandags. Jeg bifalder styrkelsen af de otte kriterier, man blev enige om ved Det Europæiske Råds møder i Luxembourg og Lissabon, og som betyder, at våbeneksporten fra EU ikke må anvendes til intern undertrykkelse, ekstern aggression eller til at støtte terrorisme. Adfærdskodeksen vil øge den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks effektivitet. Må jeg imidlertid fremkomme med en indtrængende bøn om, at Rådets konsoliderede årsberetning om kodeksen bliver offentliggjort for således at øge åbenheden og give Europa-Parlamentet en mulighed for at drøfte og kommentere kodeksens gennemførelse.
Hvad FUSP-aktiviteterne i 1997 angår, er det rimeligt at bemærke, at der har været en række succeser, herunder demokratisk konsolidering i Central- og Østeuropa. Etableringen af en enhed for politisk planlægning og hurtig varsling og den højtstående repræsentants kontor, der er skitseret i Amsterdam-traktaten, og som allerede er blevet nævnt her i eftermiddag, vil hjælpe med til at forbedre FUSP's synlighed. Der må imidlertid arbejdes videre med at etablere tættere organisatoriske forbindelser mellem WEU og EU, der i henhold til protokollen om artikel J VII i Amsterdam-traktaten, bør være etableret inden et år efter traktatens ikrafttræden. Dette er nødvendigt for at gøre FUSP, de Petersberg-opgaver, der blev nævnt af kommissæren, og den europæiske sikkerheds- og forsvarsidentitet til en realitet. En fællesparlamentarisk delegation bestående af WEU-forsamlingen og EuropaParlamentet vil bistå med denne opgave.
I 1998 har vi været vidner til yderligere fremskridt inden for FUSP, og mange af disse er blevet nævnt af rådsformanden, herunder vil jeg især nævne den succesfulde igangsættelse af den historiske udvidelsesproces.
Jeg håber, at Rådet i løbet af de kommende år vil etablere stadig tættere samarbejdsrelationer med Parlamentet, efterhånden som FUSP fortsætter med at udvikle sig.

Sindal
Hr. formand, i forbindelse med hr. Spencers betænkning har der egentlig været almindelig enighed i salen om, at fremskridtene har været få. Det er også jeg enig i. Der er yderligere tre ting, som jeg kan erklære mig enig i. Det er det manglende fodslag, når det gælder viljen til at forebygge konflikter, eksempelvis på Balkan, som vi har hørt. Det er ydermere det interinstitutionelle samarbejde og de formelle regler. Også jeg vil gøre opmærksom på, at hvis det her skal betragtes som et folkeligt projekt, så er det utrolig vigtigt, at Parlamentet inddrages på behørig vis. Jeg er enig i, hvad der er blevet sagt om FUSP og analyseenheden, men jeg vil gerne understrege, at jeg betragter denne analyseenhed som support for Rådet og ikke som en eller anden ophøjet ny institution.
Men jeg er også uenig. Som dansker er jeg lidt bekymret for de gode intentioner, der er beskrevet i betænkningen, når de overskygges af rustningspolitik og forslag om at integrere Vestunionen i Unionen. Det tager jeg naturligvis afstand fra. Peterberg-aftalen beskrives korrekt, og jeg støtter den. Amsterdam-traktaten beskriver vel, hvad der kan kaldes mulighederne for at smede medlemslandenes udenrigspolitik sammen, som udenrigsminister Cook sagde før, med respekt for de enkelte landes ønsker. Man skal ikke være så ambitiøs, at projektet ikke kan holde. Det er ikke alene nye sikkerhedsstrukturer, der skaber resultater, men det afgørende er viljen hos medlemslandene.

Donner
Hr. formand, hr. Cook kom med en imponerende fremlæggelse af de resultater, der er opnået under det britiske formandskab. Han glemte at nævne, at verdensmesterskaberne i fodbold begynder i juni. Måske skyldes dette også de britiske bestræbelser.
Der er et væld af snakkesalige sympatisører inden for Unionen. Rådet udstedte 124 erklæringer i 1997 om udenrigspolitiske spørgsmål. Ændrede de sagernes tilstand? Svaret er nej. I Spencer-betænkningen, sådan som den ser ud i dag, er der et ønske om at integrere WEU i Unionen. Måske er der nogen, der vil have en god samvittighed efter dette.
Alle taler om vejret, men ingen gør noget ved det. Alle taler om udenrigspolitikken, men hvor er substansen? Hvis der bruges for megen tid på sekundære spørgsmål, er der mindre tid til væsentlige spørgsmål såsom udvidelsen og den delvis manglende evne til at handle.
Overordnede politikker forbliver sagens kerne i Unionen. Alle ønsker at bevare fred og stabilitet, men viljen til fælles aktion er stadig begrænset, som det har vist sig i Albanien. Et eksempel, idet fredsprocessen i Mellemøsten - takket være hr. Netanyahu - langsomt dør ud på trods af meget store EU-investeringer i området, må man atter se på hele perspektivet om en fælles udenrigsog sikkerhedspolitik, herunder som i dette tilfælde på økonomiske og andre sanktioner.
Spencer-betænkningen viser klart, at der næsten ikke er gjort nogen fremskridt inden for det udenrigspolitiske område. Mine lykønskninger til hr. Spencer for at have fremført noget, der er soleklart for alle.

Swoboda
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg vil gerne starte med at lykønske vores kollega Spencer med hans betænkning, der giver anledning til en helt sikkert meget interessant og kritisk debat. Efter vores mange diskussioner og bidrag vil jeg egentlig bare begrænse mig til to kritiske bemærkninger. Den ene vedrører synligheden af vores udenrigspolitik, den anden den diplomatiske tjeneste. Hvad synligheden af vores udenrigspolitik angår, så vil jeg gerne understrege, at den, selv på de områder, hvor vi på et tidspunkt kommer frem til en fælles udenrigspolitik, på mange måder ikke er virkelig synlig for befolkningen i de pågældende lande. Jeg ved, at det er et problem. Jeg er netop kommet hjem fra Tyrkiet. Hvor mange i Tyrkiet ved måske, hvad vores udenrigspolitik går ud på, hvad der blev besluttet i Luxembourg? Udenrigsminister Robin Cook har jo netop aflagt et meget vellykket besøg, der forløb meget positivt, også selvom resultatet endnu ikke foreligger, men det ville også være for meget at forvente det. Hvor mange påskønner måske de bestræbelser, som netop EU gør sig for at støtte menneskerettighedsorganisationer? Jeg var i Israel og Palæstina for kort tid siden. Hvordan forholder det sig dér? Har vi tænkt tilstrækkeligt over, hvordan vi kan styrke synligheden af vores udenrigspolitik?
Min anden bemærkning vedrører den diplomatiske tjeneste. Vi har fremragende kvinder og mænd i den diplomatiske tjeneste. Men jeg spørger mig selv, hvorfor der stadig ikke er etableret nogen repræsentation for Kommissionen i Algier, efter så mange måneder med intensive forhandlinger? Hvorfor har den diplomatiske repræsentation i Tyrkiet, i Slovakiet været ubemandet så længe? Det er muligt, at fejlen ikke ligger hos Kommissionen, det er muligt, at nogle lande, der er opsat på at sende deres egen repræsentant derhen, har brug for så lang tid. Men jeg mener, at det er uholdbart for vores fælles udenrigspolitik, og jeg anmoder repræsentanterne for Kommissionen, kommissæren er her nu, og også Dem, hr. formand for Rådet, om at bestræbe sig på, at der bliver mere effektivitet at spore i realiseringen af vores interesser selv på de områder, hvor vi har en fælles udenrigspolitik. Det anser jeg for at være ganske vigtigt.

Cook
Hr. formand, jeg kan gå ind for de fleste af de mål, der er blevet udtrykt i løbet af en meget indholdsrig drøftelse, hvor de, der tog del i den, talte med styrke og tydeligt engagement.
Jeg vil gerne med det samme gøre op med det ene indlæg, som jeg ikke var enig i. Jeg kunne ikke gå ind for det, som hr. Anthony sagde om flygtningenes tilbagevenden til det tidligere Jugoslavien. Lad os ikke glemme det grundlag, hvorpå disse flygtninge blev til. De blev til som følge af en skændig, voldelig og etnisk baseret konfrontation. Det er meget vigtigt, når vi bygger et nyt Europa, at vi bygger et nyt Europa på princippet om etnisk pluralisme og tolerance for mindretal. Det er, når alt kommer til alt, en af de standarder, vi anvender over for lande, der søger om at blive medlemmer af Unionen, og det bør også være en standard, vi anvender over for lande, der søger om at få handelsaftaler med os.
Jeg fortalte tidligere på eftermiddagen, hvor glad jeg er for, at præsident Nelson Mandela kommer til Cardiff. Vi kan ikke fejre afskaffelsen af apartheid i Afrika og samtidig tolerere, at den bliver skabt herhjemme i et hjørne af Europa.
Ellers er jeg enig i mange af de mål, der er blevet fremsat her. En tråd, som jeg følte løb gennem hele drøftelsen, er, at der undertiden var en manglende evne til at forstå, at det ikke var nok at udtale håbet for at levere resultatet. Det gjorde især et indtryk på mig, da hr. Carnero González nævnte følgende som den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks fiaskoer: Albanien, Algeriet, Kosovo, Vestshara og fredsprocessen i Mellemøsten.
Der er enorme problemer i verden, og der er alvorlige konflikter. Jeg mener, at vi sætter os selv en fuldstændig umulig opgave, som ikke kan undgå at efterlade os alle med en følelse af frustration, hvis vi måler den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik på, om den har løst alle konflikter i verden.
For det første er dette uopnåeligt. For det andet vil jeg også gerne råde kolleger fra den moderne form for imperialisme, der ligger i at tro, at de løsninger, som, vi selv vedtager, er de rette løsninger i Europa, nødvendigvis er acceptable for dem, der er involveret i konflikter på andre af verdens kontinenter. Vi har en forpligtelse til at tilbyde dem vores bedste tjenester for at bistå dem med at finde en løsning og træffe foranstaltninger imod dem, der forsætligt og uansvarligt forlænger konflikter eller forlænger vold. Inden for disse to mål om at søge at nå frem til en løsning af konflikter og afskrække folk fra anvendelsen af vold som et middel til løsning af konflikter, bør vi selv finde en fælles holdning blandt vores lande. Det vil ikke altid give løsningen, men vi har helt bestemt en forpligtelse til at nå frem til denne fælles holdning.
Hvis vi ser tilbage på begivenhederne i de seneste måneder, så har Europa rent faktisk vedtaget en fælles holdning, og så har det faktisk forsøgt at søge at nå frem til løsninger af en række af disse konfliktspørgsmål. Det har ikke altid haft heldet med sig, og i de tilfælde, hvor det er lykkedes, såsom i Bosnien, vil processen med møjsommeligt at arbejde sig væk fra de seneste års bitre had uundgåeligt tage tid, om ikke en generation, at komme igennem. Jeg vil gerne bede medlemmerne af Europa-Parlamentet, selvom de er i deres fulde ret til at kræve en fælles sag og fælles aktion af Rådet, om at anerkende, at dette ikke nødvendigvis vil give resultater, og at det bestemt ikke vil give resultater, der er acceptable på meget kort sigt.
Må jeg endelig tage det op, som blev nævnt af et par kolleger, der refererede til de mekanismer, der er sørget for i Amsterdamtrakten med henblik på at forbedre den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det er helt givet rigtigt, at vi, når vi har fået enheden for politisk planlægning og hurtig varsling, og når vi har den højtstående repræsentant på plads, vil have en bedre mekanisme til at give udtryk for de fælles holdninger, vi vedtager. Der vil naturligvis ikke være noget retsgrundlag herfor, før Amsterdamtraktaten er blevet ratificeret. Det er op til medlemsstaterne. Kollegerne i Europa-Parlamentet kan gå tilbage til medlemsstaterne for at sikre, at de gør deres absolut bedste for så hurtigt som muligt at sikre, at de ratificerer traktaten. Det glæder mig at kunne fortælle Dem, at vi nu har næsten tilendebragt de parlamentære processer i Storbritannien til ratificering af Amsterdam-traktaten. Hvis andre parlamenter overholder samme tidsplan, vil vi kunne opnå ratificering inden for de næste par måneder, og det vil give et retsgrundlag for disse fremskridt henimod en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. I mellemtiden har vi benyttet vores formandskab til at fremskynde forberedelsen, således at vi, så snart vi har retsgrundlaget til at gå videre, hurtigt kan gå videre med ændringerne i personale, ordninger, tilvejebringelsen af ressourcer, så vi kan handle øjeblikkeligt inden for retsgrundlaget.
Jeg vil slutte af med en indtrængende bøn til alle medlemmer. Jeg har med stor interesse lyttet til en række taler her i eftermiddag, der krævede en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og som fordømte Rådet for manglende politisk vilje til at nå dette. Min samvittighed byder mig at sige, at jeg for hvert enkelt af de lande, hvorfra jeg hørte talere tale veltalende og lidenskabeligt her i eftermiddag, kunne nævne lister af tilfælde fra de sidste fem måneder, hvor deres medlemsstat har holdt stand over for de andre, når det gjaldt om at nå frem til en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, herunder fru Lalumière, der stillede de strengeste krav om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
At nå frem til en sådan fælles holdning er ikke nemt. Det kræver kompromis hele vejen rundt. Vi får aldrig nogen fælles udenrigsog sikkerhedspolitik ved, at ét land kræver, at resten af Europa skal acceptere dets udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det vil kræve studehandeler landene imellem, og hvis vi skal nå frem til den, vil vores bedste udsigt til at nå det være, hvis vi går åbent ind til det i fuld anerkendelse af, at alle lande vil skulle arbejde for det fælles bedste, og at de til tider vil være nødt til at opgive deres egne nationale holdninger for at nå det.
Nogle gange vil vi - og mit land forbeholder sig denne ret - være nødt til at sige nej, vi kan ikke opgive dette særlige perspektiv, for det er for vigtigt. Vi er nødt til at bevare denne ret for at forsvare en national interesse. Det gør det naturligvis vanskeligt at modsætte sig en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, men jeg vil henstille til Parlamentet, at det også er en væsentlig del af at sikre, at vi opnår folkets tilslutning og folkets støtte til Den Europæiske Unions legitimitet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Situationen i Sydafrika
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelserne fra Rådet og Kommissionen om situationen i Sydafrika.

Henderson
Hr. formand, jeg vil gerne udtrykke, hvor glad jeg er for, at Parlamentet har valgt at drøfte dette vigtige emne på dette vigtige tidspunkt. Som Parlamentet vil vide, har Den Europæiske Union siden 1994 indgået en række forpligtelser for at hjælpe Sydafrika i dets overgang fra apartheidregimet. Vi er fortsat fast besluttede på at ville hjælpe Sydafrika gennem den økonomiske og politiske omstilling af dets samfund. Vi i Europa har set, hvordan det at nå fælles mål for økonomisk udvikling og velstand binder samfund sammen. Vi vil alle anerkende, at handel og samarbejde mellem nationer langt snarere vil føre dem tættere sammen. Den bedste måde, hvorpå Europa kan hjælpe Sydafrika, er at give Sydafrika bedre muligheder for handel og økonomisk udvikling, som vil hjælpe dette land med at hele splittelserne i dets samfund, der er forårsaget af så mange års had og undertrykkelse.
Jeg er også overbevist om, at Sydafrika har potentialet til at være en af katalysatorerne for vækst og udvikling i Afrika som helhed. Den Europæiske Union må fortsat gøre alt, hvad der står i dens magt for at hjælpe med at bygge videre på dette potentiale. Mange af Den Europæiske Unions forpligtelser, som jeg nævnte tidligere, er allerede opfyldt. En af de forpligtelser, vi indgik, var at tilbyde Sydafrika kvalificeret tiltrædelse af Lomé-konventionen, og jeg er glad for at sige, at denne tiltrædelse vil træde endeligt i kraft den 1. juni - nu, hvor den er blevet ratificeret af alle medlemsstater. Jeg glæder mig til Sydafrikas fulde deltagelse i den politiske dialog mellem AVS-landene og Den Europæiske Union, der er kernen for Lomé-relationerne.
Den Europæiske Union og Sydafrika indgik ligeledes en videnskabs- og teknologiaftale i november 1996, og forhandlinger om særaftaler for fiskeri, vin og spiritus gør fortsat fremskridt. Hvad bistand angår, har Det Europæiske Fællesskab indgået forpligtelser om en betydelig udviklingsbistand på over ECU 100 millioner om året til Sydafrika via det europæiske program for genopbygning og udvikling, der vil fortsætte i hvert fald indtil 1999. Jeg kan fortælle Parlamentet, at det er en prioritet for det britiske formandskab at gøre så store fremskridt som muligt i forhandlingerne om en handels- og samarbejdsaftale med Sydafrika og for at nå lignende aftaler om fiskeri, vin og spiritus. I de sidste par måneder er vi nået langt, men jeg er overbevist om, at der er en politisk vilje til at nå langt videre inden udgangen af juni.
Forhandlingerne om en handelsaftale gik tidligere temmelig trægt, men der blev sat nyt liv i dem sidste efterår med et detaljeret sydafrikansk tilbud. Ledende forhandlere på begge sider mener, at en aftale, der er rimelig og til gavn for begge parter, er inden for rækkevidde. Ja, Rådet (almindelige anliggender) anmodede den 30. marts COREPER om sammen med Kommissionen at se på mulighederne for at forbedre Det Europæiske Fællesskabs tilbud. Forhandlingerne befinder sig nu i en kritisk fase. Der vil skulle gøres en indsats fra begge sider for at vise fleksibilitet. Formandskabet har holdt sig i nær kontakt med sydafrikanerne gennem hele forløbet, samtidig med at det har haft et tæt samarbejde med Kommissionen og andre medlemsstater. Jeg er opmuntret af gentagne udtalelser fra sydafrikanske ministre om deres beslutsomhed med hensyn til at indgå en aftale.
Begge parter vil være nødt til igen at se på sådanne områder som øget dækning af den samlede handel for at nå frem til en aftale, der er i overensstemmelse med WTO-relgerne. Enhver aftale vil ligeledes skulle være i overensstemmelse med begge parters interesser i forhold til deres offensive økonomiske interesser, f.eks. inden for landbrugs- og industrisektorerne. Det forbliver naturligvis et væsentligt mål for vores forhandlere at tage hensyn til Fællesskabets sensitive områder og økonomiske interesser. Gennem hele forhandlingsprocessen har Rådet været meget bevidst om de potentielle virkninger, en sådan aftale måtte få på nabolandene i Det Sydafrikanske Udviklingsfællesskab. Både Den Europæiske Union og Sydafrika har gentagne gange gjort det klart, at der vil blive taget hensyn til disse landes interesser under forhandlingerne. EU/Sydafrika-aftalen skal være positiv for hele regionen.
Med dette for øje har Kommissionen sagt, at den vil overveje teknisk bistand til landene i Den Sydafrikanske Toldunion i løbet af en eventuel periode med økonomisk omstilling, og jeg er fuldt ud overbevist om, at de økonomiske fordele, en aftale måtte give Sydafrika, vil blive delt af Sydafrikas naboer. Jeg vil gerne benytte mig af denne lejlighed til at takke de ærede medlemmer for den interesse, de har udvist for Rådets bestræbelser på at nå frem til en aftale med Sydafrika. Jeg vil især gerne takke medlemmerne af delegationerne for relationer med Sydafrika, som jeg mødte tidligere i formandskabet, og hvis støttetilkendegivelser til forhandlingsprocessen har været yderst velkomne. Jeg håber, at alle de ærede medlemmer vil fortsætte med at støtte disse bestræbelser i de kommende kritiske uger og i fremtiden, når den endelige aftale fordrer dette organs godkendelse.
Den Europæiske Union har en yderligere anledning til at vise den betydning, den tildeler relationerne med Sydafrika ved Det Europæiske Råd i Cardiff i forbindelse med præsident Mandelas frokost med de forsamlede stats- og regeringschefer. Jeg vil gerne gentage min overbevisning om, at der med hårdt arbejde og god vilje fra begge parter vil kunne nås et tilfredsstillende resultat i handelsforhandlingerne. Jeg håber, at vi fortsat vil gøre hurtige fremskridt henimod indgåelsen af aftalen og opfyldelsen af de forpligtelser, vi har indgået over for Sydafrika. Jeg vil atter en gang takke Parlamentet for dets fortsatte interesse og støtte og følelse af uopsættelighed og prioritet for, at der nås frem til en handelsaftale med Sydafrika.

Pinheiro
Hr. formand, det er snart tre år, siden vi startede en ambitiøs række forhandlinger med det nye Sydafrika, efter at Unionen havde sat sig et enestående mål, nemlig at ville etablere langsigtede rammer for samarbejde med denne vigtige partner, der ville understøtte dets historiske overgang til demokrati og reflektere dets økonomis dualistiske karakter.
I april sidste år havde vi den glæde at hilse Sydafrika velkommen som det 86. medlem af Lomé-konventionen. Ved AVS/EUMinisterrådet i Luxembourg blev der underskrevet en særlig protokol, der gav Sydafrika kvalificeret adgang til Lomékonventionen. Dette markederede afslutningen af forhandlingerne om den første fase af de påtænkte rammer for samarbejdet mellem EU og Sydafrika.
Men efter tre måneders hårdt arbejde må vi med nogen beklagelse notere os, at anden fase, der vil føre os til en bilateral handels-, udviklings- og samarbejdsaftale, endnu ikke er afsluttet. Vi har gjort store fremskridt og er med visse forbehold blevet enige om store dele af den fremtidige aftale. Men vi mangler stadig at arbejde med adskillige vigtige områder, før vi kan færdiggøre arbejdet.
I sidste måned havde vi vores 18. forhandlingsrunde, og der er planlagt endnu en runde til at finde sted den 10. og 11. juni. På adskillige punkter mangler vi stadig at udjævne kløften mellem EU og Sydafrika. Når dette er sagt, vil jeg sige, at jeg mener, at der stadig er en god chance for at tilendebringe arbejdet snart. Der står et vindue af muligheder åbent for os. Kommissionen gør enhver mulig bestræbelse på at tilendebringe disse bilaterale forhandlinger med Sydafrika, inden vi skal begynde post-Lomé- forhandlingerne til efteråret. Vi forstår også, at der fra sydafrikansk hold er et ønske om at indgå aftalen med EU inden indledningen af valgkampagnen forud for landets næste parlamentsvalg, der efter planen vil løbe af stabelen i løbet af første halvdel af 1999.
Hvad er så de væsentligste udestående spørgsmål? For det første er der stadig nogle få problemer af ikke-handelsmæssig karakter, især omkring ordlyden af vores foreslåede ikke-fuldbyrdelsesklausul og spørgsmålet om de fremtidige finansielle ressourcer, der vil blive stillet til rådighed for udviklingssamarbejde med Sydafrika. Der vil ikke blive nævnt noget beløb i aftalen, men Fællesskabet er blevet opfordret til at give politisk forsikring om, at den finansielle bistand til Sydafrika fortsætter efter år 2000.
For det andet er der stadig adskillige udestående spørgsmål af handelsmæssig karakter, som er væsentlige for enhver frihandelsordning. Det vil være nødvendigt med yderligere drøftelser og forhandlinger for at nå til enighed om præcise foranstaltninger inden for områder såsom antidumpning, beskyttelsesforanstaltninger, konkurrencepolitik, offentlige indkøb, intellektuel ejendomsret og søtransport.
Og endelig er der en række reelle hindringer, der skal løses i handelssektoren for at nå frem til en aftale med Sydafrika, der lever op til de principper, som Fællesskabet finder væsentlige, og som jeg kort vil nævne her. Det første princip er, at aftalen skal være fuldt ud i overensstemmelse med WTO-reglerne. Som De ved, er der almindelig forståelse for, at en frihandelsaftale bør dække ikke mindre end 90 % af den samlede handel mellem parterne for at undgå eventuelle fortolkningsmæssige diskussioner inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen. Det nuværende EU-tilbud dækker 89 % af importen fra Sydafrika. Det sydafrikanske tilbud foreslår at liberalisere 81 % af landets egen import fra Den Europæiske Union. Begge tilbud udgør derfor et væsentligt skridt henimod forbedret markedsadgang, men de er ikke attraktive nok for den anden part, og de vil muligvis ikke være tilstrækkelige til, at aftalen er i overensstemmelse med WTO-reglerne. Tiden er inde til, at begge parter øger dækningen af deres respektive handelstilbud.
Vi er klar over, at det ikke er noget let skridt at tage, for det berører følsomme sektorer og interesser hos begge parter. Men vi er nødt til at bevæge os i denne retning, samtidig med at vi tager hensyn til de to principper om gensidighed og asymmetri, der ligger til grund for vores handelsforhandlinger. Fjernelsen af toldtarifferne fra vores side vil i princippet gå hurtigere og være nået inden for ti år. Det sydafrikanske tilbud er baseret på en 12-årig overgangsperiode. Hvis vi kan nå frem til yderligere handelsindrømmelser, vil vi sikre mere dybtgående forbedringer af handelsadgangen og samtidig et betydeligt element af differentiering, der vil tage hensyn til forskellen i udviklingen hos de to parter.
Det andet princip er sammenhæng med EU's fælles politikker. Handelsaftalen med Sydafrika skal hænge sammen med de eksisterende EU-politikker, såsom EU's fælles handelspolitik og især den fælles landbrugspolitik og den fælles fiskeripolitik. Sydafrika er det første eksempel i Unionens historie på en præferenceaftale, hvor frihandelsmålet også gælder for landbrugsområdet. Hovedparten af Den Europæiske Unions landbrugsindrømmelser over for Sydafrika er planlagt til at begynde efter 2003 eller 2005, således at de kan passe ind i udviklingen af reformen af den fælles landbrugspolitik. En række landbrugsprodukter vil indtil videre stadig være undtaget fjernelsen af toldtarifferne. Men selv for disse produkter kan der blive tale om delvis liberalisering i visse tilfælde, og der bør forudses en regelmæssig revidering. Der er også planer om tarifindrømmelser for fiskeriprodukter, men de er betinget af, at der gøres fremskridt i forhandlingerne om en særskilt fiskeriaftale.
Det tredje princip er sammenhæng med bestemmelserne i aftalerne med andre præferencepartnere. Vores aftale med Sydafrika skal også være i overensstemmelse med Den Europæiske Unions eksisterende aftaler med andre lande, herunder især med landene omkring Middelhavet og landene i AVS-gruppen. Det vil blive nødvendigt med en finjustering for at beskytte disse landes væsentligste eksportinteresser på EU-markedet men også for at sikre, at betingelserne for Sydafrikas adgang til EU-markedet er sammenlignelige med dem, der gælder for andre lande i en lignende stilling. Der vil også blive søgt at nå frem til overensstemmelse, hvad angår oprindelsesregler.
Og endelig er det fjerde princip, at vi må have en stærk udviklingsdimension til gavn for Sydafrika og dets naboer. Det er vores klare mål at sikre, at EU/Sydafrika-aftalen får en positiv udviklingsmæssig indvirkning ikke blot på Sydafrika selv men også på den sydafrikanske region og AVS-gruppen som helhed.
Lige fra starten af forhandlingerne for to år siden indledte vi en proces med regelmæssige høringer af AVS-gruppen og forskellige undergrupper, som vi regelmæssigt har holdt møder med. På baggrund af det, vi har hørt under denne proces, er vi overbeviste om, at aftalen mellem Den Europæiske Union og Sydafrika, hvis den får et heldigt udfald, vil gavne ikke blot parterne men også mange andre, der har stærke økonomiske forbindelser med Sydafrika.
Hvordan kan vi sikre den positive indvirkning, som vi sigter imod? Jeg vil sige, at svaret ligger i et politisk engagement understøttet af solid økonomisk analyse. Det politiske engagement findes allerede. Vi arbejder stadig med analysen. Efter vores opfattelse vil indvirkningen af denne frihandelsaftale mellem Den Europæiske Union og Sydafrika kunne mærkes i tre koncentriske cirkler. Først vil der tilflyde fordele til BLNS-landene, Botswana, Lesotho, Namibia og Swaziland - de fire naboer til Sydafrika, der tilhører Den Sydafrikanske Toldunion, SACU. For det andet vil der være fordele for de lande, der deltager i Det Sydafrikanske Udviklingsfællesskab, den såkaldte SADC-region, det vil sige den bredere cirkel bestående af 14 lande, der dækker hele Sydafrika. Og for det tredje må vi se på den bredere AVS-familie.
Vi forventer, at igangværende undersøgelser vil bekræfte, at frihandelsaftalen vil give betydelige fordele både for forbrugere og iværksættere. Erhvervslivet vil få adgang til en række billigere og mere forskelligartede tilførsler til deres samlede driftsmidler og arbejdskraft såvel som formuegoder, og de vil således have bedre perspektiver for investering, eksport og ansættelse af yderligere personale. Jobskabelse og et investeringsinitiativ i regionen forventes at blive de væsentligste positive indvirkninger af vores frihandelsaftale med Sydafrika, og dette vil blive fremmet af et mere intenst, økonomisk samarbejde.
De principper, der styrer Unionen i dens forhandlinger med Sydafrika, giver ikke anledning til disput. De gentager de ambitioner, der næres af det nye Sydafrika, der har placeret sig i spidsen for en »afrikansk renæssance«. Mens Det Europæiske Råd forbereder sig på at modtage præsident Mandela i Cardiff i næste måned, er det væsentligt for os at sikre, at Fællesskabet omsætter sine forpligtelser til en generøs og nyskabende aftale, der vil støtte handelen, styrke udviklingen og fremme fred og stabilitet i regionen.
Idet vi nu går ind i en afgørende fase af disse ambitiøse forhandlinger med Sydafrika, er vi fuldt ud klare over, at den aftale, vi skal nå frem til, er af betydning for mange andre og af mange AVS-lande vil blive set som en meget vigtig test af fremtiden for selve Lomé-aftalen. Det er op til os at vise, at frihandel godt kan finde sted i en udviklingssammenhæng og forene gensidige interesser og solidaritet. Jeg håber, at vores medlemsstater vil slutte op bag os om disse synspunkter, og hvis dette er tilfældet i Cardiff, er jeg overbevist om, at det meget snart vil lykkes for os.

Kinnock, Glenys
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren og lykønske det britiske formandskab med det klare engagement, de har lagt i disse handels- og udviklingsforhandlinger. Jeg vil også gerne takke ministeren selv for hans vilje til at prioritere dette spørgsmål for os i Europa-Parlamentet. Som de begge har sagt, er vi nået til et meget kritisk punkt i disse forhandlinger. Ingen af dem nævnte rent faktisk, at den 19. runde, der skulle have fundet sted i denne uge, er blevet udsat. Det er en meget foruroligende forsinkelse i en meget vanskelig proces. Det er noget, jeg har været bevidst om, lige siden jeg var ordfører for interimsaftalen.
Men regner Rådet i lyset af det sydafrikanske forhandlingsteams vilje til at fremsætte et nyt - og betydeligt forbedret - tilbud om en eventuel 85 %'s produktdækning med, at der vil komme tilsvarende justeringer fra Kommissionen i forhandlingerne fra vores side? Lad os være klare. Sydafrikanerne siger nu, at de er villige til selv at komme med væsentlige justeringer, for at vi kan se et klart fremskridt. Medmindre Den Europæiske Union er rede til at tage klare initiativer med henblik på at bringe nyt liv i disse forhandlinger, risikerer vi at bringe hele processen i fare.
Jeg vil ikke have, at rådsformanden skal tro, at jeg er en sortseer, men realiteten er, at EU kun har to uger til at forberede et passende svar, der kan sikre, at de væsentligste elementer af de handelsmæssige komponenter i forhandlingerne er afsluttet og rede til drøftelse i COREPER i den følgende uge. Vi forventer naturligvis ikke en endelig eller fuldstændig aftale, men vi bør sigte på en »finjustering« og ikke mere under det østrigske formandskab. Dette vil kunne ske, hvis vi er blevet substantielt enige om de væsentligste og mest omtvistede handelsspørgsmål. Det er klart, at asymmetrien må tages ud af skabet og støves godt af og drøftes til fulde under forhandlingerne. Det har Kommissionen allerede nævnt.
Inden for rammerne af et globalt marked i stadig forandring er der ikke stor sandsynlighed for, at en aftale om liberalisering af handelen, der er sat til at skulle finde sted inden for de planlagte tidsrammer, vil overleve. Der er reformen af den fælles landbrugspolitik, der er de nye GATT-forhandlinger, så er der ikke sandsynlighed for, at de begge bliver forældede og menigsløse inden for de tidsrammer, vi her har at gøre med? Lad os være forberedt på at vende tilbage til det grundlæggende. Lad os holde op med at køre fast i tovtrækkerier om enkeltprodukter. Vi bør være generøse.
Præsident Mandela er ved at nå afslutningen af sin præsidentperiode efter at have udvist mod og vedholdende beslutsomhed, når det gjaldt om at sikre en bedre fremtid for sydafrikanerne. Vi har en klar rolle at spille. Rådsformanden husker måske, at jeg i januar spurgte ham i Strasbourg, om det var muligt at invitere præsident Mandela til Cardiff for at underskrive aftalen. Han kommer nu til Cardiff for at sige farvel til statsoverhovederne - og for at nyde den walisiske hovedstads herligheder! Ville det ikke være pynten på kransekagen, hvis vi dér kunne bekræfte, at man var nået frem til brede aftaler mellem Den Europæiske Union og hans land, Sydafrika?

Maij-Weggen
Hr. formand, jeg vil også behandle dette problem mere globalt og gå væk fra alle detaljerne i forhandlingerne. Jeg har selv, da jeg var minister, flere gange måttet forhandle i Ministerrådet om bl.a. transitaftaler med Østrig og Schweiz, og jeg ved, hvordan man kan ruste fast i detaljer, hvis man glemmer helheden.
Da Sydafrika efter en lang, mørk periode med apartheid på en meget respektabel måde vendte tilbage til et demokratisk system, var hele den vestlige verden fuld af lovprisninger og løfter for landets fremtid. Også Den Europæiske Union stod dengang bag rosen og løfterne. Den økonomiske boykot, som Sydafrika var udsat for, skulle ændres til økonomisk samarbejde, og Sydafrika skulle modtage storstilet hjælp fra EU's udviklingsfonde. Sådan var billedet kort efter selvstændigheden. Det sidste er heldigvis realiseret. Det har formanden for Rådet og hr. Pinheiro endnu en gang forklaret. Sydafrika modtager betydelig støtte for at overvinde følgerne af apartheiden, og de projekter kører også godt, så vidt jeg har hørt.
Det store problem er handelsaftalen, der nu har slæbt sig af sted i tre år. Denne aftale er meget vigtig for Sydafrika, fordi det sydafrikanske landbrug og industrien efter de mange år med økonomisk boykot skal have mulighed for at vokse og eksportere også til Europa. Det er den eneste effektive måde at bekæmpe fattigdommen i Sydafrika på og fremme beskæftigelsen også for den sorte befolkning. Arbejdsløsheden er på 40 % særligt blandt de unge. Det er alt for højt. Det skal vi gøre os klart. Det er en stor fare for stabiliteten og måske også for demokratiet i dette land. Den voksende kriminalitet er også en følge heraf. På den baggrund er det ubegribeligt, at forhandlingerne tager så lang tid, og det er faktisk også ubegribeligt, at de er sandet til i detaljer. Naturligvis har Sydafrika haft problemer. Det er vi godt klar over, særligt med de omkringliggende lande, og det er også et alvorligt punkt. Men de, der i virkeligheden bremser forhandlingerne, er medlemsstaterne, der ganske enkelt ikke vil gøre indrømmelser særligt på landbrugsområdet. Det er det ømme punkt i denne sag.
Min gruppe finder, at det nu er på høje tid at indstille de skæbnesvangre detailforhandlinger og vise en gestus over for Sydafrika. Det kræver, at alle medlemsstater hælder vand i vinen. Men så kan der også komme en reel aftale i stand. Vi finder, at når præsident Mandela kommer til Cardiff - jeg har flere gange haft lejlighed til at møde præsident Mandela - at han så skal vises denne gestus. Regeringscheferne bør måske for en gangs skyld vise mod i Cardiff og ganske enkelt slå en streg over forhandlingerne og sige, sådan gør vi. Vi vil give Mandela en håndsrækning, og vi vil, at Sydafrika kan indgå gode aftaler med Europa og på den måde få mulighed for at udvikle sin økonomi. Det har vi brug for, hr. formand. Derfor min generelle politiske opfordring uden at komme ind på de ørkesløse detaljer, som vi også nu får serveret.

Collins, Gerard
Hr. formand, jeg vil gerne takke Rådet og Kommissionen for de udtalelser, de er fremkommet med over for Parlamentet i dag. Vi er alle skuffede over fremskridtstakten i forhandlingerne om handelssamarbejds- og udviklingsaftalen med Sydafrika, men det er vigtigt, at det endelige resultat af forhandlingerne er en aftale, der er til gavn for begge forhandlingsparters langsigtede interesser. Sydafrika er den væsentligste økonomiske magt i den del af det afrikanske kontinent, der ligger syd for Sahara, og Den Europæiske Union er dets vigtigste handelspartner. Det er klart, at enhver aftale vil have vidtrækkende konsekvenser, ikke bare for vores fremtidige relationer med Den Sydafrikanske Republik, men også med dens nabolande.
Parlamentet bør benytte sig af den lejlighed, som dagens drøftelse byder til atter at bekræfte dets engagement i det politiske mål om at nå frem til en vidtrækkende og omfattende aftale med Sydafrika, som er rimelig over for begge parters interesser. Jeg vil gerne udtrykke min fulde tillid til kommissær Pinheiro og hans team af forhandlere, som, jeg ved, vil gøre enhver bestræbelse for at nå frem til en aftale, der er i overensstemmelse med det forhandlingsmandat, de har fået tildelt af Ministerrådet - et mandat, der ikke reflekterede de offentlige udtalelser eller forpligtelser, som stats- og regeringscheferne havde udtalt over for præsident Mandela, og som naturligvis havde øget forventningsniveauet i Sydafrika meget stærkt.
I april fremsatte embedsmænd i Kommissionen en række forslag, der ville muliggøre et åbenhedsniveau på 95 %, en betydelig forbedring i forhold til de tidligere europæiske forslag. Jeg håber, at Sydafrika snart vil være i stand til at reagere på dette forbedrede tilbud, og at der nu vil blive gjort enhver bestræbelse på at afslutte forhandlingerne så tæt på den fastsatte dato medio 1998 som muligt eller senest inden udgangen af året.
Jeg vil også gerne i min egenskab af formand for Parlamentets delegation for relationerne med Sydafrika benytte mig af lejligheden til at sige, at jeg og mine delegationskolleger har haft omfattende drøftelser med sydafrikanske ministre og NGOrepræsentanter om det europæiske program for genopbygning og udvikling i Sydafrika. Det er min overbevisning, at bistandsprogrammet fortsat yder et værdifuldt bidrag til at fremme de økonomiske udviklinger for de ugunstigt stillede i Sydafrika, og jeg håber, at dette program vil fortsætte efter 1999. Jeg vil slutte af med at opfordre Kommissionen til at fremsætte et forslag om fortsættelse af det europæiske program for genopbygning og udvikling for Parlamentet og Rådet så snart som muligt, således at det kan blive behandlet i god tid inden udløbet af det nuværende program.

Bertens
Hr. formand, det, der begyndte som starten på en ny epoke, er hidtil ikke blevet til mere end en dårlig lugt. Den dobbelte behandling af Sydafrika gennem et kvalificeret medlemskab af Lomé-konventionen og den bilaterale opblomstring rettet mod frihandel er den rette behandling. Udarbejdelsen er mindre imponerende. Udelukkelse af 45 % af landbrugsprodukterne er i strid med ånden bag denne behandling. Unionen må gøre en stor gestus. Det drejer sig her om en asymmetrisk aftale med et land, hvor alt endnu ikke er i orden.
Unionen skal endvidere udarbejde et opfølgningsprogram for genopbygning og udvikling, og når det udløber i 1999, skal det straks føres videre. Jeg vil gerne fra Rådet og kommissæren vide, om der kan gøres mere ud af hjælpen vedrørende sikkerhedsaspekterne ved udviklingen. Sydafrika hjemsøges af kriminalitet, og en voldskultur gør sig til herre over landet.
Kontrollen med våbenstrømmene skal øges. Måske kan Rådet også inden for denne ramme kaste lys over Unionens aktionsprogram om lette våben og den konference, som Unionen for nylig organiserede i Sydafrika.

Querbes
Hr. formand, fortsættelsen af og afslutningen på forhandlingerne mellem Sydafrika og Unionen er efter vores mening en væsentlig udfordring. Denne udfordring, som formanden for Rådet mindede om, går ud på at styrke de menneskelige og demokratiske fremskridt, der er sket i dette land; at bidrage til en udvikling, der skaber arbejdspladser og aktivitet, og gennem Sydafrika og dets indflydelse på det sydlige Afrika at fremme stabiliteten, freden og udviklingen af en del af det afrikanske kontinent.
I tråd med denne tankegang ønsker vi, at der på det næste møde mellem præsident Mandela og Den Europæiske Unions ledere ikke alene vil ske nye fremskridt i forhandlingsprocessen, men at der også vil være mulighed for at afslutte forhandlingerne. For at dette skal lykkes, er det nødvendigt, at Kommissionen og Rådet - hvilket lige er blevet bekræftet af deres repræsentanter - udviser det storsind, der kendetegner de europæiske regeringer i deres forbindelser med Sydafrika, og at de er klar over de gensidige fordele, som udviklingen i de økonomiske forbindelser mellem Den Europæiske Union og Sydafrika kan medføre.
Udviklingen i vores handel med Sydafrika skal naturligvis ikke ske på bekostning af en af Unionens produktionssektorer, og jeg tænker her navnlig på landbruget, der alt for ofte fungerer som handelsvaluta i Unionens aftaler med tredjelandene. Problemerne på dette område er dog ikke sammenlignelige. På grund af afstandene er det kun få varer, der reelt konkurrerer med hinanden, og da sæsonerne ikke falder på samme tidspunkt, vil de snarere supplere hinanden end konkurrere med hinanden. Man skal være meget opmærksom på disse spørgsmål. Vores indfaldsvinkel skal således nødvendigvis være asymmetrisk, idet vi fordeler den solidariske indsats, som vi skal yde, på alle Unionens produktionssektorer. Ved årligt at revidere listen over de produkter, der ikke er medtaget, vil vi desuden bedre være i stand til at kontrollere konkurrencesituationerne, og vi vil fra starten kunne begrænse antallet af berørte produkter.
Afslutningsvis vil jeg gerne tilføje, at vores samudviklings- og solidaritetsaktioner skal komme til udtryk via Unionens andre instrumenter, såsom den direkte finansielle støtte eller Lomé-konventionen. I denne ånd håber jeg, at Kommissionen og Rådet har viljen til i løbet af de næste par uger at indgå en økonomisk aftale, der vidner om det europæiske folks støtte til det folk, der har afskaffet apartheid.

Aelvoet
Fru formand, på vegne af min gruppe vil jeg gerne give udtryk for vores store bekymring med hensyn til den tilstand, som forhandlingerne mellem Unionen og Sydafrika befinder sig i. Allerede for år tilbage formulerede Europa-Parlamentet meget præcise forslag, der tog hensyn til arven fra apartheiden, med nødvendigheden af regional integration og med en klar opfordring om asymmetri til fordel for Sydafrika. De forslag, der hidtil er lagt på bordet på Unionens vegne, svarer slet ikke til de ønsker, der klart var formuleret af Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne gøre opmærksom på fire punkter.
For det første, problematikken om, at sydafrikanske landbrugsprodukter har for dårlig adgang til vores marked, samtidig med at stærkt subsidierede landbrugsprodukter fra Unionen skaber ravage på det sydafrikanske marked. Altså når vi taler om kohærens med hensyn til politikken i forhold til andre sektorer i Den Europæiske Union, skal Unionen første og fremmest gribe i egen barm.
For det andet, protektionisme med hensyn til bestemte forarbejdede sydafrikanske produkter.
For det tredje, indrømmelser, der ikke har nogen betydning på kort sigt, eller som først træder i kraft meget sent, sådan at eksportørerne i mellemtiden for længst er skubbet ud af det sydafrikanske marked.
Til sidst, spørgsmålet om tab af toldindtægter, for Botswana, Lesotho, Namibien og Swaziland, er der i øjeblikket intet adækvat forslag på grund af Den Europæiske Union.
Derfor min opfordring, lad os være generøse. Lad os være fornyende, for det har hidtil bestemt ikke været tilfældet.

Macartney
Fru formand, da Sydafrika nåede det uopnåelige og oplevede en fredelig overgang til demokrati, priste hele verden den inspiration, som præsident Mandela gav os. Hele verden priste også de ofre, som frontlinjestaterne bragte forud for opnåelsen af dette resultat: Botswana, Lesotho, Swaziland, Namibia og de andre stater. De har alle en ganske særlig interesse i resultatet af disse forhandlinger, for disse lande er lænket til en protektionistisk ordning, som har gavnet dem. Det var ikke sådan, at de ønskede den, men sådan var systemet. Jeg er endnu ikke overbevist om, at forslagene fra europæisk side vil erstatte den afhængighed, som de er havnet i.
Jeg vil gerne gentage de følelser, der er blevet udtrykt fra alle sider af Parlamentet om generøsitet, og jeg føler mig meget opmuntret over den enstemmighed, der hersker om dette. Dette er et tidspunkt, hvor Europa kan komme frem til en konklusion og feje nogle af de detaljerede indvendinger fra kapitalmagten af bordet og komme til Cardiff og sige til præsident Mandela: Vi priser Dem, vi hilser Dem, men ikke kun med fine ord, men med handling. Jeg gentager ånden i Parlamentet og beder Rådet og Kommissionen om at gøre dette til en af deres topprioriteter.

Theorin
Fru formand, det er beklageligt, at der ikke er sket nogen ordentlige fremskridt i de vigtige handelspolitiske forhandlinger mellem Sydafrika og EU. I over tre år har Sydafrikas demokratiske regering måttet kæmpe mod en diskriminerende handelspolitik fra EU's side. EU er Sydafrikas største handelspartner. Trods det fører nogle lande en protektionistisk politik vedrørende bl.a. vin, fiskeri og landbrugsprodukter. EU subventionerer f.eks. tomater på dåse og udkonkurrerer på den måde fuldstændig de sydafrikanske tomater på deres eget marked - med stigende arbejdsløshed som konsekvens. Denne slår særlig hårdt, fordi det især er kvinder, der ved at arbejde i denne industri hver for sig forsørger 7-8 personer.
87 % af al jorden ejes stadigvæk af hvide. En tredjedel af befolkningen er arbejdsløs, en tredjedel har arbejde, og en tredjedel har uformelt arbejde. Problemerne er store i Sydafrika. Det vil f.eks. tage mindst 20 år at rette op på boligmanglen.
Sydafrika er et land, der har rejst sig fra apartheid og politisk undertrykkelse. Der er en bred politisk bevægelse, der målbevidst kæmper for at skabe et nyt Sydafrika, noget som ingen af os, som i mange år arbejdede i anti-apartheidbevægelsen, overhovedet turde drømme om.
Det er særlig vigtigt, at EU støtter dette unge demokrati i dets kamp for fred og stabilitet og bidrager til at forøge landets velstand. Nu har Sydafrika givet yderligere efter i forhandlingerne. Formandskabet har et særligt ansvar for at sørge for, at EU nu endelig er klar til at underskrive denne aftale. Det ville være vigtigt og passende, at Nelson Mandela kunne underskrive denne vigtige aftale for Sydafrika, mens han endnu er præsident.
«Politik er at ville«, sagde Olof Palme engang. Det er på tide at vise denne vilje fra EU's side!

Wijsenbeek
Fru formand, nu hvor Sydafrika er blevet et eksempel på demokrati, hvilket er en undtagelse i den verdensdel, skal vi i Den Europæiske Union gøre alt for at støtte denne proces. Lad os for en gangs skyld sige det klart, sådan som sandhedskommissionen under ledelse af biskop Tutu i øjeblikket behandler forarbejdningen af frustrationer, had, vold og undertrykkelse, det fortjener på enhver måde støttende og anerkende ord, ja, selv beundring. Ikke mindst efter at have lyttet til rådsfomand Cooks ord i den foregående debat, hvor han sagde, at vi skulle gøre alt for at fremme demokratiseringen i verden, og så er vi på barnlig måde, og jeg vil næsten sige smålig måde, i færd med at nægte markedsadgang og underskrivelse af associeringsaftalen, så tænker jeg, så er der faktisk kun en ting, som vi skal tilføje det britiske formandskab: Intet andet formandskab end det nuværende burde i så høj grad sætte alt ind på, at det i Cardiff, når præsident Mandela, modtager af Nobels fredspris, kommer for at tale med alle medlemmerne af Rådet, kan forlægge ham en færdig aftale.
Vi går ud fra, at det britiske formandskab får det her op at stå, men vi ved også, at modstanden mod aftalen ikke kommer fra Kommissionen eller Parlamentet, men fra Rådet, og at det er medlemmerne af Rådet, der gør det umuligt at nå til enighed, og det klæder Dem ikke hr. rådsformand.

Spiers
Fru formand, jeg bifalder ligeledes de skridt, der er taget for at indgå en handelsaftale under det britiske formandskab, og rådsformandens personlige engagement, men jeg håber, at disse bestræbelser vil blive belønnet, således at præsident Mandela, når han kommer til Cardiff, ikke blot vil kunne takke de europæiske ledere for deres hjælp i fortiden under apartheidårene, men også vil være i stand til at takke dem for at tage skridt til at nå frem til en fuldstændig og rimelig handelsaftale.
Kommissær Pinheiro sagde, at der var behov for et politisk engagement understøttet af solid økonomisk analyse. Jeg må sige, at der også her er behov for en moralsk dimension, en anerkendelse af, at en EU-landbrugsprotektionisme ifølge devisen om, at alting skal være, som det plejer at være, forårsager virkelige lidelser i Sydafrika.
Hr. Henderson nævnte det arbejde, der er gjort af EU/Sydafrika-delegationen, men hvad skal vi sige, når vi møder sydafrikanske parlamentarikere, der fortæller os, at EU-oksekød fra overskudslagrene i Namibia ødelægger oksekødsproduktionen i det sydlige Afrika, eller at subventionerede frugt og grøntsager fra EU underbyder den hjemlige produktion og ødelægger den sydafrikanske konservesindustri.
Tidligere i år afskedigede den største konservesvirksomhed i Sydafrika 2.000 sæsonarbejdere og 400 fastansatte. Høje tariffer i EU og billig EU-støttet eksport til Sydafrika blev nævnt som de væsentligste faktorer. I en situation med en arbejdsløshed på op imod 50 % er indvirkningen af tabet af disse arbejdspladser helt klart katastrofale. Hvis EU havde været mere imødekommende for tre år siden, kunne dette måske have været undgået, og disse arbejdspladser kunne måske have været reddet.
Man kunne fortsætte produkt for produkt, kategori for kategori. Der er også, som jeg er sikker på, at rådsformanden ved, alvorlige problemer med hensyn til mejeriprodukter, og den sydafrikanske regering har brug for mere tid til at finde frem til en regional strategi, før den åbner sine markeder for yderligere import af støttede produkter fra EU. Problemet har virkelig været denne kategori-for-kategori-fremgangsmåde, denne bogholdermentalitet, og det, der helt klart er brug for, er den generøsitet og goodwill, som forskellige medlemmer har talt om.
Jeg vil som konklusion på mit indlæg og med hensyn til hr. Wijsenbeeks bemærkninger sige om problemerne i Rådet, at hvis der havde været nogen af medlemmerne her, der havde været i stand til at overbevise deres egne nationale regeringer om denne holdning, havde vi måske haft færre problemer nu. Det er i det mindste opmuntrende, at Parlamentet står samlet.

Junker
Fru formand, kære kolleger, Den Europæiske Union bærer sin del af ansvaret for en demokratisk og økonomisk blomstrende udvikling i Sydafrika. I betragtning af den hiven og sliden, der er om de detaljer, der nogle gange er svære at formidle, er det tilladt at spørge, hvilke markedsforstyrrelser Den Europæiske Union skal frygte. Den er det største handelsfællesskab i verden. Millioner af arbejdspladser hos os ligger inden for eksporterhvervet, der i høj grad bidrager til den europæiske velstand. Med sine 373 millioner forbrugere er Den Europæiske Union dog også et overordentligt betydningsfuldt importmarked, hvor der ikke bør eksistere nogen protektionistiske skranker, og da slet ikke for udviklingslande, der er henvist til verdensmarkederne, og som virkelig har brug for indtægter fra eksport for at kunne håndtere deres transformationsprocesser positivt.
Også Sydafrika har et presserende behov for handelspolitiske perspektiver for at kunne sikre en holdbar udvikling inden for fred og stabilitet. Det vil også komme hele regionen i det sydlige Afrika til gode, sådan som det allerede er blevet sagt ganske rigtigt flere gange. Det er i sandhed på tide at etablere et ikke-diskriminerende handelssystem med Sydafrika og afklare de stadig åbne spørgsmål omgående for at kunne afslutte forhandlingerne om frihandelsaftalen på Rådets møde gunstigt, og det uden smålige restriktioner.
Der findes en tysk talemåde, der siger: Hvor der er vilje, er der også vej. Hvis Den Europæiske Union virkelig har viljen til - og det gælder netop for Rådet - at finde frem til et positivt resultat, vil det også styrke forhandlingsparternes ønske om at imødekomme os. Jeg har tillid til det britiske formandskabs vilje til at skabe et gennembrud og dermed lægge retningslinjerne for en positiv udvikling i Afrika og dermed i hele det sydafrikanske område.

Smith
Fru formand, jeg begynder dér, hvor kommissær Pinheiro endte, nemlig med det politiske engagement. Hvad er der sket med Den Europæiske Unions løfter om støtte til processen med at konsolidere Sydafrikas skrøbelige demokrati? Vil de europæiske ledere, når de møder præsident Mandela i Cardiff, kunne se ham i øjnene og sige, at de har opfyldt disse løfter? Sydafrika har i det sidste år gjort kolossale fremskridt og kolossale bestræbelser på at omstille og åbne en lukket økonomi. Hvad har EU gjort? EU har bestandigt ændret de parametre, hvorefter Sydafrika indgik i disse forhandlinger. Fra en femårig overgangsperiode til overhovedet ingen overgangsperiode, fra en handelsaftale baseret på maksimum asymmetri til en handelsaftale i streng overensstemmelse med WTO-reglerne. Den Europæiske Union fastholder stadig en parallel afvikling af handelstarifferne inden for visse nøglesektorer. Jeg er ret så slået af ironien i, at Kommissionen nu bruger Sydafrika som model for de fremtidige Lomé-handelsforhandlinger. Det vil være den prøve, der skal stås, efter at Sydafrika selv blev afvist Loméhandelsadgang med den begrundelse, at det ikke var et typisk Lomé-land.
Vi kan ikke være rolige og tilfredse med de konsekvenser, som disse forhandlinger har og vil få for Sydafrikas folk. Over 30 repræsentanter for de sydafrikanske fagforeninger og medlemmer af det sydafrikanske parlament mødes i Capetown på fredag for at drøfte aftalens indvirkning på det sydafrikanske folks levebrød. Det er deres pligt at finde ud af, hvad der er deres bekymringer, og jeg håber, at de vil blive behandlet i de kommende måneder. Også parlamentsmedlemmer fra landene i Den Sydafrikanske Toldunion (SACU) fremlagde for nylig deres skriftlige anbringende for kommissær Pinheiro og det britiske formandskab. Vi bør se på disse bekymringer, og jeg vil bede om, at alle medlemmer i Parlamentet får udleveret kopier af dette dokument. Hvad angår den regionale strategi, vil jeg foreslå kommissæren og det britiske formandskab, at vi overvejer en hensigtserklæring undertegnet af Kommissionen og Sydafrika, der ser på, hvordan man vil behandle regionale spørgsmål i fremtiden.
Endelig finder jeg i hvert fald ikke, at denne foreslåede aftale er acceptabel, før den er acceptabel for vores parlamentære kolleger i Sydafrika og landene i Den Sydafrikanske Toldunion, og jeg vil indtrængende opfordre Parlamentet til at stemme på samme måde.

Barros Moura
Fru formand, jeg deler den udbredte bekymring angående de forhandlinger med Sydafrika, der forekommer mig alt for langtrukne. Og ligesom mine kolleger synes jeg, at Den Europæiske Union skal leve op til sine forpligtelser om gennem økonomisk udvikling at støtte konsolideringen af et ikke-racebetinget demokrati i Sydafrika. En økonomisk udvikling, der også vil gøre det muligt for Sydafrika at imødegå den kriminalitet og usikkerhed, som man her har nævnt. Jeg er også af den opfattelse, at Den Europæiske Union bør støtte Nelson Mandela, den store, universelle skikkelse, der snart kan ventes til Cardiff.
Men jeg vil have besked, og derfor spørger jeg så kommissær Deus Pinheiro, som ikke vil have spor besvær med at svare på portugisisk, om hvad det er, der foregår. Hvad er det, der forhindrer en aftale, der giver både Sydafrika og selvfølgelig også de europæiske producenter en rimelig stilling? Er der kun ubegrundet europæisk protektionisme, eller er der mere tungtvejende grunde? Hvilke landbrugsprodukter og andre problematiske produkter drejer det sig om, og hvilke alternativer er der til ren og skær udelukkelse?
På den anden side, hvilke virkninger vil en EU-aftale med Sydafrika få for nabolandene? Og på hvilken måde kan Lomé-reglerne anvendes på Sydafrika uden samtidig at skade de AVS-lande, der har mere behov for støtte? Med andre ord: Hvordan kan man sørge for, at Sydafrika virkelig og uden hegemoni, i gensidig interesse og med respekt for de øvrige stater i regionen, kan spille rollen som Afrikas udviklingsmotor?

Henderson
Fru formand, jeg vil gerne komme med et par bemærkninger som konklusion. Jeg siger ikke, at jeg vil komme ind på de punkter, jeg behandlede i mine indledende bemærkninger, eller de bemærkninger, som kommissær Pinheiro er fremkommet med. Men en ting, jeg gerne vil sige, er, at jeg er imponeret over den prioritet, som hele Parlamentet tildeler dette spørgsmål og behovet for at indgå en handelsaftale. Det er meget vigtigt at have dette fundament af støtte. Jeg er glad for at se, at denne støtte også udstrækkes til det vigtige landbrugsområde, som er et af de mere vanskelige områder i forhandlingerne.
En række deltagere i drøftelsen rejste spørgsmålet om, hvilken fleksibilitet der vil blive udvist? Befinder Kommissionen sig i en situation, hvor den kan udvise fleksibilitet? Udgangspunktet er, at der er behov for mere fleksibilitet fra alle sider, hvis forhandlingerne skal skride hurtigere frem mod en afslutning. I tilfælde af, at sydafrikanerne udviser mere fleksibilitet - og det, håber jeg, vil blive tilfældet - så har Kommissionen på grundlag af Rådets drøftelser af denne sag tidligere i år nogen fleksibilitet til at kunne svare på et eventuelt imødekommende initiativ fra vores sydafrikanske kolleger.
Hvad angår det sydafrikanske topmøde og præsident Mandelas besøg, så vil jeg tro, at vi alle hilser dette besøg velkomment i den bredest mulige politiske kontekst. Min ærede ven, fru Kinnock sagde, at det ville være pynten på kransekagen i Cardiff, hvis en aftale kunne nås inden da. Det er jeg enig i, men betydningen af præsident Mandelas besøg er, at det kan fungere som en nødvendig tilskyndelse for os alle til så hurtigt som muligt at komme videre gennem spørgsmålene og ikke komme med indrømmelser, hvor vi ikke kan komme med indrømmelser, og ikke overse spørgsmål, som bør behandles. Men det er en tilskyndelse for os alle til at tackle disse spørgsmål på en positiv og konstruktiv måde, således at pynten på kransekagen godt nok ikke kan nå at være der i Cardiff, men måske en gang i efteråret.

Pinheiro
Fru formand, jeg tror, at alle er enige i, at sandhedens time er nær for begge parter, og inden for Den Europæiske Union betyder dette Kommissionen, Rådet og Parlamentet. Lad mig udtrykke det klart, at det britiske formandskab har været yderst vigtigt og har ydet stor bistand, når det gjaldt om at skubbe denne sag fremad på en måde, som jeg gerne vil fremhæve offentligt. Som vi alle har hørt, har Parlamentet skubbet og lagt al sin politiske vægt bag at opnå større fleksibilitet og generøsitet.
Når dette er sagt, vil jeg gerne komme ind på to-tre ting, som kan være vigtige. For det første er denne forhandlingsrunde ikke blevet udsat på grund af Kommissionen, men fordi sydafrikanerne ikke var rede til den. De ønskede en yderligere udsættelse, som vi afviste af en enkelt grund. Hvis vi holder vores møde den 10. og 11. juni, er der stadig, hvis vi arbejder hårdt, en mulighed for at berette for COREPER. Vi må gøres vores yderste for i det mindste at give det britiske formandskab et bredt udkast for det, vi måtte søge velsignelse af i Cardiff. Vi må ikke forsømme denne lejlighed. Jeg har rådført mig med de af mine kolleger, der har været mere involveret i forhandlingerne, og de er rede til at arbejde i døgndrift for at komme så langt som muligt og give det britiske formandskab en chance. Dette er ikke nemt, men vi ved, at det er villigt til at gribe den.
For det andet så har vi naturligvis, hvad angår BLNS-landene, set meget alvorligt på det, og jeg vil gerne fortælle Parlamentet, at vi er rede til at udarbejde et lignende program som det, vi udarbejdede for UEMOA, hvor indkomsttabet som følge af de forsvindende toldafgifter bliver kompenseret i en overgangsperiode. På mellemlangt og langt sigt er der en automatisk kompensation, men på kort sigt kan der opstå problemer, og vi har fortalt landene, at vi er rede til at bistå dem i denne periode.
Et andet spørgsmål, jeg gerne vil komme ind på, er, at det kan have været tilfældet for nogle få år siden, at oksekødseksport fra Den Europæiske Union indgik i en unfair konkurrence på det sydafrikanske marked, men det har ikke været tilfældet i de sidste par år. Det, der sker nu, er, at det billige oksekød fra Argentina ankommer til en så billig pris og ad sådanne snoede veje til landet, at det virkelig er et problem nu. Vi har skåret vores eksportstøtte drastisk ned med næsten 80 % for at sikre, at det ikke er tilfældet for Sydafrikas vedkommende.
Hvad vin angår, er importen fra Sydafrika steget 150 % selv med de nugældende toldtariffer, så De vil forstå, at der, selvom vi har overskudsproduktion af vin i Europa, er en interesse i at liberalisere markedet. Dette er ikke en form for bogholderi. Vi taler om alvorlige spørgsmål, og der er nødt til at være sammenhæng mellem de forskellige aspekter af vores politikker.
Og endelig hvad asymmetrien angår, så har den ikke noget at gøre med WTO. Vi kan have en hvilken som helst asymmetri, vi måtte ønske at have. Hvad vi ikke kan gøre, er at nå frem til en aftale og så bagefter få at vide af WTO, at den ikke er i overenstemmelse med reglerne. Så vi må sikre, at det, vi foreslår over for WTO, er i overensstemmelse med reglerne, så vi har retssikkerhed med hensyn til vores aftale. Mit sidste punkt er, at den politiske forpligtelse, som Den Europæiske Union har indgået over for Sydafrika, retfærdiggør den form for fleksibilitet, som Kommissionen har foreslået. Jeg håber så inderligt, at Rådet vil godkende det, vi har foreslået, for det er et betydeligt skridt fremad, for så vidt angår det europæiske forslag. Desværre er det op til Rådet at afgøre det.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Pinheiro.
Jeg har modtaget seks forslag til beslutning i henhold til artikel 37, stk. 2 .
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0193/98) af Gasòliba i Böhm for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens henstilling (KOM(98)0279 - C4-0291/98) om de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker (udarbejdet i overensstemmelse med artikel 103, stk. 2, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab).

Gasòliba i Böhm
Fru formand, mine damer og herrer, forhandlingen om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik sikrer den rette gennemskuelighed og deltagelse vedrørende den ramme, som forvaltningen og ledelsen af euroen og Den Monetære Unions første skridt og holdninger skal bevæge sig inden for. Den økonomiske politiks generelle linjer er nøglen til at definere den økonomiske og monetære politiks europæiske dimension, som Den Monetære Union og euroen kræver.
Den betænkning, jeg har æren af at fremlægge for Dem, er udtryk for en bred enighed i Økonomiudvalget, hvor den blev vedtaget praktisk talt enstemmigt uden stemmer imod. Denne enighed burde spredes til de europæiske institutioner - Råd, Kommission, Parlament - fordi opbygningen af Den Monetære Union og euroen kræver en meget bred og stabil enighed netop for at sikre, at den europæiske valuta har den rette stabilitet og styrke og en stabil vækst i Unionens økonomi, som fører til større beskæftigelse, så vi kan løse det alvorligste problem, vi har, arbejdsløsheden.
Betænkningen fremhæver og respekterer den vigtigste målsætning om at opretholde prisstabiliteten, men den giver vigtige anvisninger vedrørende nøgleaspekter for at udarbejde retningslinjer for den europæiske økonomi og sikre en stadig vækst med høj beskæftigelse. Derfor lægges der vægt på vigtigheden af investeringer, der bliver ansporet af en økonomi med lav inflation og lave renter, hvilket som bekendt stimulerer investeringerne og også opsparingen. Det anbefales således, at bestemmelserne i vækst- og stabilitetspagten bliver fulgt så nøje, som det tilkommer dem i henhold til den aftale, der blev indgået, da pagten blev vedtaget, hvilket betyder sanerede offentlige finanser og fortsættelse af arbejdet med konvergens og økonomisk koordinering mellem Unionens stater.
En forøgelse af skattetrykket tages ikke i betragtning, fordi vi mener, at den ville kunne forvride investeringerne, men investeringerne har stor betydning for væksten i Den Europæiske Union. For denne vækst spiller lønningerne, som anses for at være nøglen til sikring af et højere beskæftigelseniveau, en meget vigtig rolle. Derfor foreslås det at sænke de ikkelønomkostninger, som er til skade for jobskabelsen.
De sociale ydelser bør bibeholdes, men deres finansiering bør overvejes på basis af selve den økonomiske vækst og af passende aftaler mellem de økonomiske og sociale aktører, således at disse aftaler giver positive resultater takket være en frugtbar, social dialog.
Betænkningen fremhæver også behovet for at forbedre den europæiske økonomis konkurrenceevne i en åben og globaliseret situation som den nuværende. For at opnå en bedre konkurrenceevne nævnes der derfor nogle vigtige aspekter. Udvikling af infrastrukturer, der er til fordel for et bedre produktionssystem. Undervisning, uddannelse og forskning er nøgleelementer til sikring af den europæiske økonomis fremgang i den nærmeste fremtid. En friere konkurrence er også vigtig.
Til sidst vil jeg gerne fremhæve, at der stadig er forhindringer i det europæiske indre marked, som skal fjernes, og der er stivheder og stærke forvridninger på væsentlige områder, som f.eks. på energi- og telekommunikationsområdet, og at der derfor skal være en større fleksibilitet og åbenhed.
Jeg vil understrege, at det er vigtigt, at der fra dette øjeblik tages hensyn til Kommissionens forslag og til dem, som Parlamentet fremfører, med denne betænkning, og derfor mener jeg, at det er vigtigt, at vi i morgen med et mundtligt ændringsforslag insisterer på, at ØKOFIN, når det vedtager de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, tager meget hensyn til forslagene fra Europa-Kommissionen og Europa-Parlamentet.
Fru formand, mine damer og herrer, nu har vi Den Monetære Union og euroen, noget, som vi ikke ser som afslutningen på en proces, men som starten på en ny etape, hvori alle Unionens instanser bør deltage og koordineres, og som selvfølgelig skal bringe os frem til en ny politisk og monetær dimension for Den Europæiske Union.

Metten
Fru formand, euroen kommer den 1. januar 1999, men euroen kommer ikke alene. Det gør de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik klart. Retningslinjerne angiver først og fremmest, hvilken policy mix Europa har brug for. Fordi Den Europæiske Centralbank som gennemfører af den monetære politik med Maastricht-traktaten har fået opretholdelse af prisstabiliteten som vigtigste opgave og først, når det er realiseret, støtte af den generelle, økonomiske politik med henblik på vækst og beskæftigelse, er prisstabilitet mere eller mindre gjort til ankeret for den europæiske poliy mix , det vil sige, at budgetpolitikken og lønudviklingen skal være rettet mod at forhindre inflation. Hvis det alligevel sker, reagerer ECB uundgåeligt med en renteforhøjelse. Derved bremses den økonomiske vækst og beskæftigelsen.
På grund af Maastricht-traktatens udformning er budgetpolitik og lønpolitk mere eller mindre prisstabilitetsmålets fanger. I øjeblikket er det ikke noget problem, fordi vi med det nuværende inflationsniveau på 1, 4 % allerede har prisstabilitet. For at kunne opretholde denne prisstabilitet skal medlemsstaterne og de sociale parter ikke kun være villige til om nødvendigt at tilpasse deres politik, men de skal også udvikle instrumenterne for at kunne reagere hurtigt. Ved en truende inflation skal overenskomsterne f.eks. kunne tilpasses, eller skatterne midlertidigt sættes op. De overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, som vi i dag behandler, får i perioden efter 1. januar 1999, når euroen og den europæiske monetære politik er på plads, en meget mindre uforpligtende karakter. Fordi kun at sørge for, at inflationen ikke stiger i eget land, er ikke længere tilstrækkeligt. Hvis den gennemsnitlige inflation stiger på grund af politikken i andre medlemsstater, reagerer ECB alligevel med en renteforhøjelse og nedbremsning af væksten.
Kort sagt, det vil ikke længere være tilstrækkeligt at have orden i egne ting. Alle 11 eurolande skal være med. Inflationen er selvfølgelig ikke det største problem i Unionen i øjeblikket. Det er fortsat arbejdsløsheden og den manglende vækst i de store lande, der er en væsentlig årsag hertil.
For at fremme væksten er det vigtigt, at Europa selv udvikler de vækstimpulser, der i det forløbne år stadigvæk for en stor del kom udefra. Jeg ser imidlertid vigtige skridt i den retning i den mix af politikker, som Kommissionen har fremlagt. Budgetpolitikken i 1998 vil være mindre striks end i 1997, hvor indsatsen var meget stor. Den monetære politik vil blive udvidet lidt, fordi renteniveauerne i de perifere lande vil falde til det tyske niveau, og lønningerne behøver ikke mere nødvendigvis at holdes på 1 % under produktivitetsstigningen. Fra denne kombination af faktorer ser jeg, at der udgår en klar vækstimpuls for den europæiske økonomi. Det er det positive signal, som disse overordnede retningslinjer afgiver.

Herman
Fru formand, kære kolleger, Kommissionens henstillinger forekommer os at være rimelige og moderate. De forsøger at gøre kravene om balance på budgettet og monetær stabilitet forenelige med målsætningerne om varig vækst og øget beskæftigelse. De indeholder nogle meget konkrete formaninger til visse lande og visse økonomiske aktører. Det er altsammen meget godt, men det, som bekymrer os, og det, som jeg tror bekymrer hele Parlamentet, er den skæbne, man vil give disse henstillinger.
Flere kommentatorer og dygtige observatører af det politiske liv har allerede gjort opmærksom på, at hele systemet mangler enten en økonomisk ledelse eller nogle økonomiske samordningsmekanismer, der reelt kan sikre, at medlemsstaterne efterkommer disse henstillinger. I den forbindelse har vi grund til bekymring. Det er nemlig ikke første gang, at de store erklæringer fra politikerne på højeste niveau og på topmøderne, hvad enten det er i Amsterdam eller i Luxembourg, gradvist og listigt bliver tømt for deres indhold ved hjælp af en aftale - eller en naturstridig alliance, om De vil - mellem de nationale forvaltninger for at bevare deres magt. Og eftersom Kommissionens henstillinger skal igennem Det Monetære Udvalg, kan man være sikker på, at disse små paver, der ønsker at bevare deres magt, og som ikke vil være uvenner med nogen, vil høvle kanterne af alt det, som er relevant i henstillingerne, undertiden også nogle barske sandheder. De vil således undgå, at Kommissionen pålægger medlemsstaterne nogle henstillinger, der ville blive forkert opfattet eller dårligt modtaget i den ene eller den anden medlemsstat.
Det er en sammensværgelse, som jeg har kendt til i meget lang tid, og som desværre risikerer at blive ved med at eksistere, selvom vi er nået et skridt videre. Artikel 103 blev skrevet for længe siden, og man må håbe, at denne artikel - der i dag skal fortolkes på en helt ny måde, eftersom vi har fået Centralbanken, og eftersom vi nu har en fælles valutapolitik - vil kunne bidrage til en samordning af de økonomiske politikker. Jeg tror, at den plan, som er nedfældet på papiret, kunne være god, hvis Kommissionens henstillinger var forslag fra Kommissionen. Som De ved, kan Kommissionen trække sit forslag tilbage, hvis det ændres til ukendelighed af Rådet. Her drejer det sig om en henstilling, og den kan man ikke trække tilbage. Man ved således ikke, hvad ØKOFIN-Rådet vil gøre, eller hvilket dokument det vil arbejde på. Men man kan frygte, at dette dokument ikke kommer til at indeholde nogen af de mest relevante henstillinger.

Crowley
Fru formand, jeg vil gerne hilse kommissæren velkommen her i Parlamentet og takke ham for meddelelsen om de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker. Jeg vil også gerne især hylde vores ordfører, der har fremlagt et meget afbalanceret dokument, der anerkender den nye virkelighed, som vi nu opererer i. Vi har med et globalt marked at gøre. Det er vigtigt for os som en Union at tage hensyn til vores konkurrenceevne såvel som at skabe nye muligheder for beskæftigelse og vækst.
Herudover mener jeg, at den nuværende Amsterdam-traktat for første gang understreger beskæftigelsens betydning inden for den overordnede udvikling i Den Europæiske Union. Det er vigtigt for os som Parlament at anerkende vores rolle, der er at realisere idéerne af det, Europas folk ønsker at se. De ønsker ikke at se brede økonomiske retningslinjer blive drøftet her en gang om året, som ikke har nogen betydning for dem dér, hvor de befinder sig. De ønsker at se positive udviklinger, og jeg foreslår her i aften, at der er en række positive ting, som vi kan gøre her i Parlamentet.
Vi kan for det første se på vores egen rolle - se på den lovgivning, som vi fremsætter, og sikre, at den ikke har nogen negativ indvirkning på jobskabelsen og på tilskyndelsen til innovation og iværksætteri inden for vores Fællesskab.
For det andet er der en stor mængde af erfaringer og viden om forskellige systemer, om forskellige beskæftigelsesformer og beskæftigelsespolitikker her i Parlamentet. Måske burde vi i stedet for at dele os op i en venstre og højre side eller i tilhængere af frie markeder og tilhængerne af kræfternes frie spil m.v. gå sammen og forsøge at samle bedste praksis fra alle disse idéer i én forenet politik.
For det tredje bør vi som budgetmyndighed fokusere mere på, hvordan vi tildeler bevillinger gennem socialfonden og strukturfondene for at belønne dem, der når mest med hensyn til opfyldelsen af de retningslinjer, der vedtages af Parlamentet. Lad os ikke glemme, at vi har en bunke beføjelser og en række foranstaltninger, vi kan gøre brug af, inden for vores rækkevidde.
Vores ordfører har allerede nævnt et par stykker af disse i sit eget indlæg og i sin betænkning. Jeg vil gerne især fokusere på SMV-sektoren og på den type støtte, vi kan etablere på fællesskabs-, nationalt og lokalt plan. Det største vækst- og beskæftigelsesskabende apparat økonomisk set bør gives ekstra støtte.
Endelig vil jeg gerne pege på, hvor vi bør bevæge os hen i fremtiden. For det 21. århundrede bør det være vores motto at give vores borgere de nødvendige værktøjer til samarbejde og arbejde inden for et nyt Europa.

Boogerd-Quaak
Fru formand, både de overordnede økonomiske retningslinjer og ordførerens arbejde blotlægger på ny, at en række forholdsregler skal træffes i fællesskab mellem medlemsstaterne og Den Europæiske Union, når ØMU'en er oprettet. Jeg vil gerne tilslutte mig hr. Herman, der har sagt, at vi faktisk godt ved, hvad vi skal gøre, men at vi mangler midlerne til at få en reel koordination i stand. Netop nu, hvor ØMU'en bliver til noget, er det meget vigtigt, at medlemsstaterne træffer de forholdsregler, der er nødvendige særligt for at regulere arbejdsmarkedet sådan, at arbejdsløsheden i Europa reduceres.
I den forbindelse henviser jeg til udviklingen i Asien, hvor der gælder helt andre lovmæssigheder end i Europa. Vi kan bestemt ikke stå med hænderne på ryggen og se på. Vi er nødt til at være meget aktive for at gennemføre de foreslåede foranstaltninger. Vi har imidlertid allerede foreslået disse foranstaltninger i flere år, og efter min opfattelse går det ikke hurtigt nok, og jeg vil derfor også bede Kommissionen om at anmode Rådet om meget hurtigt at implementere de foreslåede foranstaltninger.

Theonas
Fru formand, denne henstilling er efter vores mening en klar konkretisering af Kommissionens stramt monetaristiske politik, der gennemtrænger hele Unionnes samlede politik og allerklarest er udmøntet i stabilitetspagten, som man nu ønsker at anvende, endda i endnu strengere form, tidligere end oprindeligt planlagt.
Med de overordnede retningslinjers nye form ser vi for første gang den institutionelle sondring mellem to forskellige EU'er med hver sin hastighed. Denne sondring fra Kommissionens side er helt uacceptabel. Kommissionen insisterer i sine henstillinger på en stadig strengere budgetpolitik, en fortsættelse og en intensivering af knaphedspolitikken, yderligere privatiseringer, nedbrydning af arbejdsmarkedsrelationerne, reformer af socialsikringssystemerne og en reduktion af den statslige støtte hertil. Men det er netop denne politik, der må bære skylden for Unionens nuværende uacceptable sociale situation og for arbejdsløsheden.
Økonomiudvalgets betænkning går i samme retning. Ikke alene accepteres Kommissionens argumenter, resultater og holdninger, men på mange punkter bliver man endnu mere kejserlig end kejseren selv og kræver endnu hårdere foranstaltninger, der går ud over arbejdsmarkedet og kun tjener kapitalens interesser. Således ønsker man, at lønudviklingen skal underlægges den monetære stabilitet og investeringernes profitkarakter, at lønudbetalingerne skal kunne reguleres efter produktivitet, region eller sektor, man opfordrer til ophævelse af statsstøtte og en fremskyndelse af privatiseringerne og til, at privat kapital anvendes til offentlige investeringer, samt at der skrides ind mod pensionsudviklingen, hvilket sker helt uden hensyn til virkningerne af dette for den sociale beskyttelse i Unionen.
Fru formand, vi stemmer imod denne betænkning, hvis forfatter desværre ikke har taget den kritik, som vi også fremsatte på udvalgsplan, med i sine overvejelser. Vi nægter at acceptere og støtte en politik, der ofrer de brede befolkningslags rettigheder på en håndfuld bankfolks og monopolforetagenders alter. Vi støtter arbejdstagerne i deres stadig mere omfattende kamp, og det vil vi blive ved med at gøre.

Hautala
Fru formand, det var nødvendigt at udarbejde denne betænkning meget hurtigt, og måske er det derfor, at den i et vist omfang er generel. Hele Parlamentet kan sikkert samtykke i, at nu ved indførelsen af euroområdet er den økonomisk- politiske koordinering vigtigere end nogensinde før. Vi kan sikkert også i fremtiden få et godt samarbejde med Kommissionen på denne baggrund.
Kommissionen har nu faktisk for første gang taget skridt mod konkrete beskæftigelsesmål med disse omfattende økonomiske retningslinjer, og dette er vores gruppe meget tilfreds med. Vi vil gerne understrege, at det er beskæftigelsen, som i fremtiden skal være tyngdepunktet i den økonomiske koordinering. Arbejdsløshedsudgifterne udgør jo en enorm nationaløkonomisk belastning. Vi skal absolut arbejde hen imod, at det nationale potentiale kan blive rettet mod vækst og holdbare aktiviteter.
Vores gruppe vil naturligt fremhæve, at væksten, som der her stræbes efter, mere målbevidst end før skal være holdbar med hensyn til miljøet. Det er i grunden forbavsende, hvor svært det har været at gå i denne retning, skønt der generelt har været et temmelig godt kendskab til opskrifterne. Vi bør være i stand til at gøre forureningen af miljøet mere urentabel ved at beskatte den mere, og tilsvarende kan vi så nedsætte beskatningen af arbejdet. Forhåbentlig vil kravene i Amsterdam-traktaten gøre denne økologiske fornyelse af beskatningen mere mulig og mere realistisk nu, når vi overgår til anvendelsen af euroen.
Vi lever i en afgørende tid på den måde, at Den Europæiske Centralbank sikkert påtager sig netop så stor en andel af den økonomiske politik, som man er villig til at give den. Min gruppe vil pointere, at det er ekstrem vigtigt, at der som modvægt virkelig skabes en fælles økonomisk politik, så Den Europæiske Centralbank ikke kan indtage en for dominerende rolle.

Formentini
Fru formand, det er første gang siden beslutningen den 2. maj, at dette Parlament skal udtale sig om et emne, der har at gøre med økonomisk politik. Dette sker ikke i forbindelse med en beslutningsakt, men i forbindelse med en henstilling fra Kommissionen til medlemsstaterne om deres politikker. Vi er klar over, hvor delikate og vanskelige disse politikker nu bliver at administrere, netop fordi der er truffet beslutning om at gennemføre den tredje fase af traktaten og således den tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union.
Staterne har nu kun skatteinstrumentet til rådighed, mens man har taget budgetinstrumentet fra dem. Dette kan skabe problemer internt i de enkelte medlemsstater med hensyn til de forskellige territoriale områder, netop for at sikre alle områdernes konkurrencedygtighed. Ifølge den franske økonom og bankdirektør, Antoine Michel, er der tre væsentlige forudsætninger for, at et område kan være konkurrencedygtigt. Nu hvor konkurrencen ikke så meget vil finde sted mellem virksomheder som mellem territoriale systemer. Et territorialt system skal råde over en effektiv forvaltning, en retfærdig og om muligt lav beskatning og nogle infrastrukturer, der skal sikre konkurrenceevnen.
Jeg mener, at det er enhver medlemsstats pligt at sørge for, at der ikke sker nogen tvungne overførsler af midler fra ét område til et andet, da dette er et spild. Jeg hentyder særligt til Italien, hvor man allerede er klar med omfattende programmer for at overføre midler fra produktive områder til områder, der i dag modtager støtte. Dette vil skabe nogle svære vanskeligheder, og det er efter min mening ikke en politik, der vil genskabe balancen, men derimod en politik, der vil skabe ubalance. Det ville derfor være hensigtsmæssigt, om netop Europa-Parlamentet fortalte medlemsstaterne, at det frem for alt er nødvendigt, at midlerne forbliver dér og bliver investeret dér, hvor de er opstået. Hele Europa vil få gavn af disse fornuftige politikker, mens det vil få alvorlige konsekvenser, hvis man ikke gør dette.

Hendrick
Fru formand, må jeg indlede med at takke ordføreren, hr. Gasòliba i Böhm, for hans betænkning om de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker. Jeg bifalder sammen med ordføreren den vægt, Kommissionen lægger på at nå en høj beskæftigelse og beskæftigelsesvækstrate. Det fremgår klart af disse retningslinjer, at vi ønsker en policy mix, der er gunstig for økonomisk vækst. Hvad der imidlertid også står klart, er, at med en gennemsnitlig inflationsrate på 1, 6 % i landene inden for euroområdet ville en nogere mere afslappet monetær politik kombineret med en forøgelse af den interne efterspørgsel måske kunne føre til en stærkt savnet beskæftigelse over hele Den Europæiske Union.
Det britiske formandskab har fremmet idéen om et mere fleksibelt arbejdsmarked, og dette vil efter min mening sammen med en øget efterspørgsel efter interne produkter, tjenesteydelser og kapital ud over vækst gennem eksport blive katalysatoren for disse væsentlige job, som vi har behov for i Den Europæiske Union. Der er allerede blevet henvist til euroens tilblivelse, og jeg mener sammen med mange andre folk i denne side af salen, at euroen vil forbedre det indre markeds virkemåde og på mellemlangt og langt sigt øge antallet af arbejdspladser generelt over hele det indre marked. Mange modstandere af euroen har tidligere hævdet, at medlemsstaternes opfyldelse af konvergenskriterierne har ført til tab af arbejdspladser. Jeg vil vove at påstå, at nye arbejdspladser på langt sigt vil være dagens orden som et resultat af disse udviklinger.
Europas fremtid og sikkerhed vil også afhænge af dets evne til at få så mange som muligt af dets 20 millioner arbejdsløse tilbage i arbejde. Lavkonjunkturerne i begyndelsen af dette århundrede og især i 30'erne førte til massearbejdsløshed og to verdenskrige. Der skabes arbejdspladser, men ikke hurtigt nok, eftersom der mistes arbejdspladser lige så hurtigt. Arbejdsløshedstallene i dag er næsten lige så høje, som de var, da topmødet i Essen fandt sted ikke ret længe efter mit valg til Europa-Parlamentet i 1994. Jeg mener, at betingelserne er til stede for jobskabelse nu, og som vi siger i mit land: «Lad os lave hø, mens solen skinner«. Med en lav inflation kan vi nu gøre det. Jeg foreslår derfor, at Den Europæiske Unions medlemsstater vælger denne kurs.

von Wogau
Fru formand, mine damer og herrer, det er besluttet at indføre den fælles europæiske valuta den 1. januar 1999 i 11 af Den Europæiske Unions medlemslande. Den Europæiske Centralbank vil fra dette tidspunkt være ansvarlig for en fælles europæisk monetær politik. Dermed bliver det mere og mere vigtigt at afstemme de nationale økonomiske politikker efter hinanden. Det er på den ene side nødvendigt for at sikre den europæiske valutas stabilitet på langt sigt og på den anden side for at skabe de egnede rammebetingelser for vækst og beskæftigelse. Det Europæiske Råds beslutninger om de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker er et særligt vigtigt instrument i den forbindelse. Europa-Parlamentet medvirker - det foreskriver traktaten - intensivt.
I den forbindelse vil jeg på vegne af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik gerne lykønske vores kollega Gasòliba i Böhm med hans glimrende betænkning. Kommissionen anfører i sin henstilling retningslinjer, der er rettet direkte mod de enkelte medlemslande, for at opnå en sund tilstand, hvad statsfinanserne angår. Jeg glæder mig over disse konkrete henstillinger, der tager sigte på det pågældende lands specifikke situation. De er efter min mening mere nyttige end generelt formulerede forslag, der rettes til alle lande uden hensyntagen til den pågældende situation. Jeg forventer, og det er i overensstemmelse med traktaten, at Rådet træffer sine beslutninger på grundlag af forslag fra Kommissionen, for for det første fremsætter Kommissionen nogle meget fornuftige forslag her, og for det andet foreskriver traktaten også denne fremgangsmåde.
Stabilitets- og vækstpagten er et vigtigt og også innovativt instrument med henblik på at opnå den nødvendige øgede koordinering af de nationale budgetpolitikker. I gode tider er balance eller overskud på budgettet målet, således at der i økonomisk vanskelige faser kan føres en støttekonjunkturpolitik. Som kristelig demokrat vil jeg betegne det som en økonomisk politik, der følger reglerne i Bibelen, der altid siger, at man i de fede år bør spare op til de magre år.
Stabilitetspolitikkens betydning for vækst og beskæftigelse kan efter min mening slet ikke understreges nok. De i dag historisk lave lange renter er resultatet af de forgangne års konsekvente stabilitetspolitik. Lave renter betyder tillid til stabiliteten i den økonomiske udvikling. Stabilitetspolitik skaber på den måde mulighed for vækst og deraf følgende beskæftigelse.
Inden for skattepolitikken ses de første skridt i retning mod en øget afstemning. Det adfærdskodeks for selskabsbeskatning, som Rådet vedtog for nylig, går i denne retning. Også inden for rentebeskatningen begynder der at vise sig en løsning. Punktet om at gå fra princippet om bestemmelseslandet til princippet om oprindelseslandet i forbindelse med moms står stadig på dagsordenen.
Målet med en øget afstemning mellem de nationale skattepolitikker er dog ikke en fuldstændig harmonisering. Det indre marked lever af konkurrencen. Det omfatter også konkurrence om, hvilken stat der kan tilbyde sine borgere og sine virksomheder de ydelser, som man forventer af staten, på de gunstigste betingelser. Derfor vil denne konkurrence mellem systemerne også fremover være en væsentlig bestanddel af europæisk skattepolitik. Der bliver også et øget behov for afstemning med hensyn til Fællesskabets og medlemslandenes konkurrencepolitik, Fællesskabets strukturpolitik samt etablering af en europæisk infrastruktur. Der er også behov for handling i forbindelse med de økologiske og sociale rammebetingelser for den europæiske økonomiske politik, for vores mål er at udforme en europæisk økonomisk politik baseret på principperne om en økologisk og social markedsøkonomi. Betænkningen af vores kollega Gasòliba i Böhm er et vigtigt bidrag i den forbindelse!

Cars
Fru formand, nu, her og i den nærmeste tid, vil man tage stilling til alle de spørgsmål, som for fremtiden skal styre og vejlede Den Europæiske Centralbank, som, hvis jeg er korrekt informeret, allerede på mandag indleder sin virksomhed.
Det er godt, men hvor i disse sammenhænge er mit land og mit eget lands regering? Som europæisk sindet svensk liberal, der tilhører et parti, der har taget klar stilling for det europæiske samarbejde, føles det trist - ja, som en sorg - at mit eget lands regering har stillet sig udenfor muligheden for at påvirke i disse for hele Europas fremtid så vigtige spørgsmål for job og velstand.

Féret
Fru formand, den 2. maj i år stemte jeg ja til den fælles valuta med behersket entusiasme. Jeg stemte ja, fordi jeg mener, at euroen er bedre end en belgisk franc, der i det uendelige er knyttet til den tyske mark alene, og at den er bedre end den almægtige, amerikanske dollar.
Men jeg har i dette Parlament altid givet udtryk for, at euroens indførelse ikke ville få nogen indflydelse på den arbejdsløshed, der rammer næsten 20 millioner europæere, og som skyldes dels virksomhedsflytningerne til de lande, hvor arbejdskraften er 40-50 gange billigere end i Europa, og dels - og det kommer ud på ét - indvandringen af ikke-europæiske folkeslag, der fylder op i de arbejdssøgendes rækker. Jeg tror heller ikke på dogmet om, at renterne vil forblive lave for evigt. Uanset hvor stærk euroen er, så vil den - lige meget, hvad man siger - kræve en gradvis stigning i rentesatsen.
Jeg vil derfor opfordre Kommissionen til at være mindre optimistisk og mere realistisk samt til at udvise et større mod med hensyn til de beslutninger, det haster med at træffe for at bevare de arbejdspladser, som vi har tilbage, og for endelig at give nogle forhåbninger til de unge, der ikke længere tror på en strålende fremtid.

Randzio-Plath
Fru formand, Kommissionens forslag om de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker afslører denne gang faktisk også den håndskrift, som resolutionerne fra Amsterdam og beskæftigelsestopmødet i Luxembourg allerede er blevet skrevet ind med i den europæiske beskæftigelsespolitiks og økonomiske politiks stambog, hvilket giver os anledning til at håbe, at en passende og velovervejet policy mix for Den Europæiske Unions økonomi langt om længe ser dagens lys. Derfor skal EU's finansministre opfordres til at starte fællesskabsstrategier for investeringer og beskæftigelse og langt om længe at koordinere den økonomiske politik således, at den også fortjener det navn, den har fået i Maastricht-traktaten.
Den Europæiske Union skal samordne de økonomiske politikker med beskæftigelsen i centrum. Ca. en tredjedel af den nuværende massearbejdsløshed skyldes manglende fællesøkonomisk koordinering. Maastricht-traktaten skal langt om længe også gennemføres i den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken. Desuden har vi brug for en investeringsbaseret og beskæftigelsesfremmende vækst. Vi har ikke kun brug for et konjunkturopsving, der udnytter den frie kapacitet, men frem for alt også en mellemlang vækstproces, der skaber ny produktionskapacitet og nye arbejdspladser. Det afgørende er i den forbindelse en forhøjelse af investeringskvoten, som stadig simpelthen er skandaløst lav!
Forudsætningerne for en sådan investeringsbaseret vækstproces er gunstigere end nogensinde før, og det gør Kommissionen med rette opmærksom på. Nu er det også nødvendigt at investere offentligt og at iklæde infrastrukturprogrammerne til modernisering og innovation fra Delors-hvidbogen nye gevandter. En europæisk investeringspagt skal føre til, at offentlige midler går til produktiv anvendelse, til et investeringssamarbejde mellem staterne og det private erhvervsliv. Og netop middelstanden skal nyde godt af den igangsættende effekt.
Overgangen til det 21. århundrede skabes ikke alene med Den Økonomiske og Monetære Union. Af hensyn til befolkningerne har vi brug for at få en europæisk økonomisk og finansiel politik og mere koordinering, det har jeg allerede sagt. Kommissionen opfordres til som bidrag til den europæiske styring af politikkerne at etablere europæiske økonomiforskningsinstitutter, der skal udarbejde en årlig rapport om den økonomiske og beskæftigelsesmæssige situation i Den Europæiske Union.

Van Velzen, Wim
Fru formand, det er en lidt mærkelig situation, at jeg, selvom jeg officielt er ordfører for Beskæftigelsesudvalget, skal tale som næstsidste taler, men det er en formalitet, som jeg ikke skal komme nærmere ind på.
Når jeg ser på den endelige betænkning af hr. Gasòliba og Kommissionens forslag, vil jeg være så ærlig at sige, at jeg ser et klar fremskridt sammenlignet med tidligere betænkninger. Der er absolut tale om en mere afbalanceret interesse for på den ene side makroøkonomisk politik og på den anden side strukturpolitik. Det betyder ikke, at jeg er helt tilfreds. I analysen af stabiliteten bliver beskæftigelsen eller arbejdsløsheden som en faktor heraf eller som en forstyrrende faktor heraf efter min mening konstant undervurderet. Derimod bliver fleksibilitet, hvor nytten og nødvendigheden er meget omstridt, konstant overvurderet.
Jeg fandt og finder retningslinjerne tynde med hensyn til at tilbyde en konkret strategi til fremme af efterspørgslen, hvilket betænkningen i øvrigt henleder opmærksomheden kraftigt på. Det eneste, der virkelig omtales udførligt, er en dæmpet lønudvikling, og jeg får indtryk af, at det først og fremmest drejer sig om overenskomstlønningerne. Når jeg ser på erfaringerne i mit eget land, Nederland, «poldermodellen«, kan jeg se, at der dér er en meget dæmpet lønudvikling for overenskomstlønningerne, men at der finder en skandaløs udvikling af andre lønninger sted, hvor toplønningerne i virksomheder, hvor lønstigningen ikke oversteg 2, 5 %, er gået op med mere end 30 %. Jeg ville sætte pris på, hvis dette emne også blev taget med i Kommissionens rapporter, fordi det er latterligt, at man hele tiden presser på for en dæmpet lønudvikling for de overenskomstansatte og ikke taler om den vanvittige berigelse i toppen.
Jeg tror, at det er vigtigt at anmode om et par aktionspunkter, og det allervigtigste er efter min mening, at der mellem Rådet og Kommissionen nu endelig skabes en effektiv parallelisme ved forberedelsen og beslutningstagningen vedrørende beskæftigelse og makroøkonomiske retningslinjer. Der er stadigvæk i for høj grad tale om æsker, hvor man både på embedmandsplan og på Rådsplan sidder og taler helt separat fra hinanden. Jeg har tidligere foreslået at lade beslutningstagningen foregå i et finansielt råd, ØKOFIN og Sociale anliggender, og dette forslag vil jeg gerne gentage her. I modsat fald opnår man aldrig en seriøst integreret og afbalanceret indfaldsvinkel.
Til sidst, det forbavser mig, at man hver gang slår til lyd for en mere regional differentiering af lønningerne. Jeg tilslutter mig en lønudvikling, der tager hensyn til, der er baseret på produktivitet, men jeg modsætter mig på grundlag af udviklingen i Tyskland en regional differentiering i hele Europa. Hvis man tror, at det kan foregå omhyggeligt og uden skader, foreslår jeg, at man ser på den udvikling, der har fundet sted i Det Forenede Kongerige.

Lienemann
Fru formand, kære kolleger, hr. kommissær, det eneste spørgsmål, der betyder noget for europæerne i dag, er, om der med Kommissionens overordnede økonomiske retningslinjer vil blive taget effektivt og grundigt fat på arbejdsløshedsspørgsmålet.
På dette spørgsmål må jeg klart svare, at hvis alle de nødvendige foranstaltninger ikke bliver truffet, så stemmer regnskabet ikke. Jeg glæder mig over, at hr. Gasòlibas betænkning og drøftelserne i udvalget har fået vores Parlament til at lægge vægt på nødvendigheden af at sætte gang i den indenlandske efterspørgsel og i investeringerne. Men jeg beklager, at spørgsmålet om nedsættelsen af arbejdstiden ikke er blevet stillet ordentligt af Kommissionen. Og jeg har kun kunnet opfatte Kommissionens tekst om indførelsen af den nedsatte arbejdstid for alle som en provokation, når den mener, at dette vil være et stort problem, og at den derfor foretrækker at forhandle om en mere differentieret løsning.
Jeg mener, at det er for meget eller for lidt. Det er for meget, fordi den franske offentlighed naturligvis opfattede dette som om, der blev sat spørgsmålstegn ved den franske regering. Og det er ikke Kommissionens opgave. Det er for lidt, for hvis man skal remse alt det op, der i dag udgør et problem for beskæftigelsen og for Europas økonomiske fremtid, så mangler der mange ting. Jeg havde gerne set, at Kommissionen var lige så ihærdig til at tale om f.eks. øget fleksibilitet, lønnedgang eller den kendsgerning, at deltid ikke gør det muligt for et stigende antal lønmodtagere at leve ordentligt, og at den således bremser den indenlandske efterspørgsel og stigningen i forbruget, det vil med andre ord sige væksten.
Enten skulle Kommissionen lave en liste over alt det, der kan true væksten og Europas fremtid, eller også skulle den afholde sig fra at komme med en kommentar om en national bestemmelse. Jeg beklager, at Kommissionen overtager de europæiske arbejdsgiveres tekster på dette område. Under alle omstændigheder glæder jeg mig over, at hr. Gasòliba og udvalget har overtaget forslagene i Delors' hvidbog, der forekommer mig at være bedre egnet til at løse arbejdsløshedsspørgsmålet end de aktuelle forslag fra Kommissionen.

de Silguy
Fru formand, mine damer og herrer, i år er udarbejdelsen af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik af ganske særlig vigtighed. Det har Deres Parlament i øvrigt forstået. Det kan jeg se af den professionalisme, hvormed De har bidraget til retningslinjernes udarbejdelse. Jeg vil gerne lykønske hr. Gasòliba for kvaliteten og sammenhængen i hans betænkning. På Kommissionens vegne glæder jeg mig også over den støtte, som EuropaParlamentet har givet vores henstilling om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik i 1998.
Denne støtte er vigtig af to grunde. For det første fordi den understreger de overordnede retningslinjers operative karakter. Disse retningslinjer er de første af slagsen siden beslutningen om Den Økonomiske og Monetære Unions gennemførelse. For det andet fordi den stadfæster enigheden om indholdet af den økonomiske politik i Europa. Hvorvidt samordningen af de økonomiske politikker bliver operativ, afhænger både af rammerne for dette samarbejde og af den måde, som det iværksættes på.
Med hensyn til rammerne for denne samordning, vil de overordnede retningslinjer med Den Økonomiske og Monetære Unions gennemførelse blive til et sandt europæisk program for den økonomiske politik. De overordnede retningslinjer for den økonomiske politik i 1998 er således en del af en reel multilateral overvågning, hvor en styrket samordning af de økonomiske politikker - der stadig hører ind under den nationale kompetence - får afgørende vigtighed.
Det Europæiske Råd har derfor på sine møder i Amsterdam i juni 1997 og i Luxembourg i december 1997 bedt Kommissionen om at udarbejde nogle henstillinger i henhold til artikel 103, stk. 4, såfremt en medlemsstat på langt sigt kunne bringe Den Økonomiske og Monetære Unions rette virkemåde i fare. Samme Europæiske Råd har anmodet om, at de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik tager hensyn til de flerårige beskæftigelsesprogrammer samt til retningslinjerne for beskæftigelsen. Kommissionen vil sørge for sammenhængen mellem disse opgaver, og den vil påtage sig sit ansvar fuldt ud på dette område.
Hvordan kan man føre disse rammer ud i livet? Og hvordan kan man overvåge denne samordning? De nye overordnede retningslinjer indeholder netop i år nogle specifikke henstillinger til de enkelte lande, både hvad angår de offentlige finanser og det strukturelle område. På samme måde svarer Kommissionens henstillinger for eurozonen i sin helhed til euroens indførelse, og de udgør en nyhed. Disse forskellige henstillinger, der er en følge af Det Europæiske Råds beslutning i Luxembourg, er væsentlige. At ændre dem ved at formulere dem mindre præcist, og således gøre dem mindre forpligtende, ville ikke være i overensstemmelse med behovet for at samordne og følge op på den økonomiske politik i Europa.
Men de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik skal også gøres mere operative med hensyn til overvågningen og samordningen ved hjælp af en mere præcis definition af alle de økonomipolitiske aktørers rolle i Europa, hvad enten det drejer sig om Den Europæiske Centralbank med hensyn til valutapolitikken og bankens bidrag til Fællesskabets mål, Fællesskabets institutioner med hensyn til den overordnede tilpasning af den økonomiske politik, de nationale regeringer med hensyn til budgetpolitikken, eller alle de sociale partnere med hensyn til fastsættelsen af lønningerne. I den forbindelse mener jeg ikke, hr. Wim van Velzen, at det eksempel, De nævnte med Nederlandene, kan finde anvendelse på hele Europa. Det forekommer mig at være ret specifikt. Hvad angår den regionale differentiering, så er alle stort set enige om, at den er nødvendig. Det har vi Italien, og navnlig Syditalien, som bevis på. Man skal tage højde for produktiviteten.
De kender Kommissionens forslag om de overordnede retningslinjer. Det efterkommer ønsket om sammenhæng og fuldstændighed, samtidig med at det respekterer det subsidiaritetsprincip, der gælder for iværksættelsen af de økonomiske politikker i Europa. Jeg er således enig i de bemærkninger, som flere af Dem fremsatte, f.eks. hr. von Wogau, hr. Herman, fru Boogerd-Quaak og fru Randzio-Plath. Med hensyn til indførelsen af disse nye overordnede retningslinjer for den økonomiske politik ønsker Kommissionen at undgå, at nationale følelser kommer til at gå forud for Fællesskabets eller Den Økonomiske og Monetære Unions interesse.
I samme henseende vil jeg gerne minde Dem om, at traktaten foreskriver, at beslutninger om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik skal træffes med kvalificeret flertal - det står i artikel 103, stk. 2 i traktaten. Kommissionens henstilling kan således vedtages af Rådet med kvalificeret flertal. Det er ikke nødvendigt at bestræbe sig på at opnå enstemmighed for enhver pris. For at give mening skal samordningen af de økonomiske politikker være et operativt instrument i en sand multilateral overvågning, der iværksættes og administreres af Kommissionen i nært samarbejde med Deres Parlament. Dette er i hvert fald stats- og regeringschefernes ønske, der afspejler sig i konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Luxembourg. Det var, hvad jeg ville sige om tankegangen i de overordnede retningslinjer, der tager sigte på at give disse en operativ karakter.
Jeg vil nu kort sige noget om indholdet af disse overordnede retningslinjer, som jeg allerede har haft lejlighed til at fremlægge for Dem i detaljer. Jeg vil derfor begrænse mig til at komme ind på det væsentligste, både med hensyn til det makroøkonomiske og det strukturelle aspekt. Jeg minder Dem om, at hvad angår det makroøkonomiske aspekt, så fastlægger de overordnede retningslinjer for 1998 to målsætninger på højt niveau, nemlig beskæftigelsen og fuldførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union. Kommissionen glæder sig derfor over, at Deres ordfører uden forbehold godkender den strategi, som Kommissionen anbefaler, og her tænker jeg særligt på punkt 6 i Deres forslag til beslutning.
Kommissionens henstilling vidner om, at den ligeledes er enig i, at det er nødvendigt at nå frem til nogle passende niveauer for den private og den offentlige investering, sådan som fru Randzio-Plath sagde. Hr. Hendrick, Deres Parlament er også bekymret for niveauet på den interne efterspørgsel. Her kan jeg berolige Dem med, at de overordnede retningslinjer tager hensyn til dette aspekt af den økonomiske politik, selvom efterspørgslen ikke må stimuleres kunstigt. Det er vores mål, at investeringerne og forbruget gradvist skal afløse eksporten, så vi på mellemlangt sigt får en vækst, der opretholder sig selv. Kommissionens seneste beregninger bekræfter i øvrigt, at denne udvikling allerede er i gang.
Hvad angår strukturpolitikkerne, så godkender Deres ordfører Kommissionens henstillinger, hvad enten det drejer sig om arbejdsmarkedet eller om markederne for varer, tjenesteydelser eller kapital. Ligesom Det Europæiske Råd anbefalede det på sit møde i Luxembourg, så gør Kommissionens henstilling de overordnede retningslinjer til et effektivt instrument, der tjener til at opnå en varig konvergens mellem medlemsstaterne. De overordnede retningslinjer er således i højere grad end før rettet mod nogle foranstaltninger, der skal forbedre medlemsstaternes vækstpotentiale for at få deres beskæftigelse til at stige.
Kommissionen lagde derfor vægt på at anbefale nogle henstillinger, der kan forbedre konkurrenceevnen og effektiviteten på arbejdsmarkedet samt på markederne for varer, tjenesteydelser, uddannelse og information, og på at gøre skattesystemet og det sociale beskyttelsessystem gunstigere for beskæftigelsen. Med hensyn til nedsættelsen af arbejdstiden så mener jeg ikke, fru Lienemann, at det var Kommissionens mening, De gjorde rede for, og jeg kan fortælle Dem, at indholdet i betænkningen og i Kommissionens henstillinger svarer nøjagtigt til indholdet i den hvidbog fra 1993, som blev fremlagt af Jacques Delors.
Afslutningsvis vil jeg gerne understrege, at disse nye overordnede retningslinjer for den økonomiske politik fastlægger metoderne til opfølgning på og overvågning af samordningen af de økonomiske politikker. Denne indfaldsvinkel, der fastholdes og støttes af Deres ordfører og i Deres forslag til beslutning, er global og sammenhængende. Gennemførelsen af denne samordning - og her vejer jeg mine ord - sådan som den blev vedtaget af stats- og regeringscheferne, må ikke senere ændres til ukendelighed. Iværksættelsen af retningslinjerne, der er uundværlig for en velfungerende Økonomisk og Monetær Union samt for indførelsen af en samordnet strategi til gavn for beskæftigelsen, vil afhænge af den politiske vilje hos Fællesskabets institutioner og de nationale regeringer. Kommissionen vil for sin del være opmærksom med hensyn til den overvågning, som den skal udøve, og som den vil holde Dem grundigt informeret om.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær de Silguy.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet udsat kl. 20.22 og genoptaget kl. 21.00)

Nationale myndigheders høring af ECB
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0195/98) af Herman for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Rådets beslutning om de nationale myndigheders høring af Den Europæiske Centralbank om udkast til retsforskrifter (KOM(97)0725 - C4-0147/98-98/0056(CNS)).
Ordføreren er endnu ikke iblandt os. Vi vil i hvert fald, når han beærer os med sin tilstedeværelse, give ham ordet. Men hr. Giansily fra Gruppen Union for Europa er her, og jeg giver ham ordet i tre minutter.

Giansily
Hr. formand, det er sandt, at det havde været at foretrække, om mit indlæg fandt sted, efter at hr. Herman havde gjort rede for sin holdning, men jeg vil med glæde fortælle Dem, hvad jeg har at sige om hans betænkning.
Først vil jeg gerne sige, hr. formand, at der står i traktatens artikel 105, stk. 4, der er gengivet i artikel 4 i statutten for Det Europæiske System af Centralbanker, at Den Europæiske Centralbank skal høres af de nationale myndigheder om ethvert udkast til retsforskrift inden for dens kompetenceområder, men inden for de rammer og på de betingelser, der fastsættes af Rådet efter fremgangsmåden i artikel 106, stk. 6.
Det forslag til beslutning, som vi har fået forelagt, har til formål at præcisere de betingelser, forpligtelser og begrænsninger, der pålægges de nationale myndigheder, som har til hensigt at vedtage nogle retsforskrifter, der hører ind under Den Europæiske Centralbanks kompetenceområder, i henhold til målsætningen om at sikre ESCB's og Den Europæiske Centralbanks praktiske virkemåde. På grund af de forskelle, der eksisterer mellem medlemsstaternes organisation, stiller forslaget til beslutning dem frit med hensyn til de aspekter, som jeg lige har nævnt, naturligvis på betingelse af, at de overholder det princip og den regel, der er fastlagt i beslutningen. Jeg minder om, at Den Europæiske Centralbank er det centrale organ, og at alle myndighederne først skal henvende sig til denne, hver gang de har i sinde at vedtage ændringer af de gældende regler inden for ECB's kompetenceområder.
Hr. formand, vi bifalder hele denne udvikling. Vi deler derfor ikke den frygt eller de krav fra ordføreren, som han giver udtryk for i sine ændringsforslag. Når man læser hr. Hermans forslag, som jeg hilser velkommen, er man godt klar over, at han er drevet af ønsket om at fremskynde processen for at få et føderalt Europa, idet han navnlig i ændringsforslag 4 giver Rådet nogle gengældelsesmidler med henblik på at pålægge medlemsstaterne nogle særlige normer, som deres nationalbank ikke ønsker. Jeg mener dog ikke, at dette er i tråd med tankegangen i traktaten. Alle forhandlingerne i de sidste par måneder har vist, at der i vores Parlament i høj grad er flertal for at beskytte Den Europæiske Centralbank mod politisk pression og for at sikre dens uafhængighed. At ville gøre den til midtpunkt for et pressionsorgan forekommer mig at være i modstrid med alt det, der er blevet sagt i de sidste par måneder. Og det er derfor, at vi frem for ordførerens efter vores mening alt for restriktive formulering af teksten foretrækker Kommissionens oprindelige tekst, der forekommer os at være velafpasset og mere fleksibel og åben. Vi mener heller ikke, at det nødvendigvis er en god ting på forhånd at være mistroisk over for de nationale myndigheder.

Formanden
Mange tak, hr. Giansily.
Da ordføreren nu er iblandt os, beder jeg ham tage ordet.

Herman
Hr. formand, jeg beder Dem undskylde mig. Denne bygning er så stor - navnlig med sine fjernest beliggende tilbygninger - at det tog mig næsten fem minutter bare at forlade det sted, hvor jeg var til møde, og indfinde mig her.
Som ordfører er det en fordel at kunne tale efter talerne, da man så allerede kan svare dem. Men først vil jeg gerne forklare, hvorfor jeg har fremsat disse ændringsforslag. Det er slet ikke, fordi jeg har til hensigt at give Centralbanken yderligere beføjelser. Det er slet ikke, som hr. Giansily sagde, for at vikle Centralbanken ind i et net af pression, som den ville blive offer for - slet ikke. Det, som jeg har ønsket at gøre, er følgende.
Såvel Kommissionen som Rådet lader sig alt for ofte vejlede af jurister. Juristerne var nået frem til en formulering, der var udmærket, da det gjaldt forholdene omkring Det Europæiske Monetære Institut. Hvorfor det? Fordi Det Monetære Institut endnu ikke var Centralbanken. Indtil den 1. januar 1999 forbliver valutapolitikkerne og centralbankerne stadig aktive. Hvis medlemsstaterne træffer nogle foranstaltninger, der hører ind under Centralbankens direkte eller indirekte kompetenceområde, vil det derfor være naturligt, at de spørger Centralbanken til råds. Det var det, man havde bestemt. Men da jurister og diplomater ikke altid er særligt modige eller særligt nøjeregnende, hvad gjorde de så? Eftersom denne tekst var blevet godkendt, overførte de den til næste etape. De tilpassede ikke teksten for at tage højde for, at man gik over til en anden etape, at Det Monetære Institut ikke er Centralbanken, og at Centralbanken vil føre en fælles valutapolitik.
Fra dette øjeblik ændrer tingene sig. Når først vi har en fælles valuta, hvorfor skulle det så stadig være nødvendigt for medlemsstaterne at bevare deres komptence til f.eks. at løse problemet omkring vekslers eller checks' juridiske status? Hvilken mening giver det for borgerne at have én fælles valuta, men 15 forskellige lovgivninger, hvis de anvender en veksel eller en check? Det system, som Kommissionen foreslår, ændrer ikke disse punkter. Man gør ikke andet end at høre banken. Jeg vil derimod stå fast ved princippet om, at alle de sager, der hører ind under Centralbankens komptenceområde, nu bør være genstand for europæisk lovgivning - det står der også i traktaten. Men jeg er enig i, at visse lovgivninger ikke har så meget med valuta at gøre, og at de indirekte hører ind under den nationale kompetence. Her forekommer de høringsbestemmelser, som Kommissionen foreslår, mig naturligvis at være helt acceptable og i orden. Jeg har derfor udarbejdet nogle ændringsforslag, der slår dette punkt fast. Og jeg glæder mig over at kunne konstatere, at der var enstemmighed om mine forslag både i Underudvalget om Monetær Politik og i selve hovedudvalget.
Hr. formand, kære kolleger, dette var så årsagerne til, at hr. Giansilys argumenter ikke passer på mine hensigter og heller ikke på teksten, eftersom hr. Giansily har fortolket den tekst, han har læst, på en måde, der ikke stemmer overens med det, jeg ville sige.

Formanden
Hr. Herman, dette formandskab, som kender hr. Hermans krav om og forkærlighed for punktlighed, forstod, da det så, at De ikke var til stede, at der var sket noget alvorligt. Men jeg skal oplyse Dem om, at hr. Giansily i begyndelsen af sit indlæg beklagede, at han ikke kunne lytte til Dem først. De har refereret mange gange til hr. Giansily, men hr. Giansily havde forskriftsmæssigt ret til først at lytte til Dem. Men én, der uden tvivl har lyttet til Dem først, er hr. Ribeiro, som får ordet på vegne af Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre i to minutter.

Ribeiro
Hr. formand, endnu en gang har jeg med stor fornøjelse lyttet til hr. Herman, på trods af det, der skiller os. Når euroen nu er antaget, er det nødvendigt at sætte fart på alt det, der allerede var under forberedelse til dens implementering. Kommissionens forslag går i den retning, hvad enten det behager dem, der siden begyndelsen har været imod den proces, som der ligger en strategi bag, eller ej.
Hermed vil der blive givet udtryk for traktatens artikel 105, punkt 4, der bestemmer, at ECB skal høres af de nationale myndigheder om ethvert forslag eller udkast til retsforskrift inden for dens kompetenceområder. Hvis Kommissionen siger »sårer«, siger hr. Herman »dræber og flår«. Han finder forslaget alt for overdrevent decentraliserende, hvilket kunne retfærdiggøres i 1991 for - som han indrømmer det - ikke at skræmme («effaroucher«) visse medlemsstater væk fra projektet. Da det ikke mere er nødvendigt at sige det modsatte af det, som man ønskede at gøre, for ikke at skræmme nogen væk, og da den offentlige mening er stadig mere resigneret over for den kommende euro og over for det, som den medfører - som hr. Herman også er det i begrundelsen - og offer for en desinformerende oplysningskampagne - siger jeg - så er det for hr. Herman ikke nok, at der tages et skridt, selv et nok så hurtigt: Hans betænkning ønsker, at man skal tage et spring. Og et spring er det, at han ud over ændringsforslagene tilføjer en artikel til Kommissionens forslag, der vil føre til, at det ikke mere er rimeligt at blive ved med at tale om nationale myndigheder. Disse enheder, der er forpligtet til at høre og til at adlyde udtalelser, vil være meget lidt nationale og vil slet ikke være myndigheder, selvom de har den demokratiske legitimitet, som ECB så vitterlig mangler.
Hr. Herman er gået over stregen. Og jeg tvivler på, at de medlemmer, der vil stemme for beslutningsforslaget, har fået tilstrækkelig information om det, som de skal stemme om, så svimlende som vedtagelsesproceduren har været ved denne betænkning.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, debatten her i aften kan synes at være teknisk, men den er vigtig og nødvendig, da den drejer sig om lovgivningen vedrørende indførelsen af Den Europæiske Centralbank. Deres Parlament er således blevet hørt om fire forslag fra Kommissionen og tre forslag fra Den Europæiske Centralbank. Jeg vil naturligvis kun tale om de forslag, der er fremsat af Kommissionen.
Der er ingen problemer med tre af de fire forslag. Deres ordfører foreslår, at de godkendes. Det drejer sig her om fordelingsnøglen for kapitalindskud i Centralbanken, spørgsmålene i forbindelse med skatten for ECB's personale samt privilegier og immuniteter. Jeg kan således kun glæde mig over Deres støtte.
Der er derimod et problem med hensyn til det fjerde forslag til beslutning, nemlig forslaget om de nationale myndigheders høring af Den Europæiske Centralbank om udkast til retsforskrifter. Deres ordfører fremsætter i den forbindelse fire ændringsforslag. Inden jeg gør rede for Kommissionens holdning til de fire ændringsforslag, vil jeg gerne først minde om den generelle tankegang i denne tekst. Med hensyn til tankegangen i denne bygger Kommissionens forslag på et princip og på en erfaring: Det er princippet om en nøje overholdelse af traktaten, og det er den erfaring, som vi sammen har fået i forbindelse med lovgivningen om Det Europæiske Monetære Institut; en erfaring, som jeg tror har været tilfredsstillende.
Jeg vil i øvrigt gerne understrege, at ingen kan påstå, at en fælles valuta automatisk vil føre til oprettelsen af et fælles finansielt euromarked. Der er naturligvis en meget stærk markedstankegang, og visse former for praksis vil tilnærmes indbyrdes i en række af markedets sektorer - her tænker jeg særligt på pengemarkedet. Andre indbyrdes tilnærmelser afhænger til gengæld af forhold, der ikke har noget at gøre med den måde, hvorpå markedet eller Den Økonomiske og Monetære Union fungerer. Oprettelsen af et fælles finansielt marked, der er fuldstændigt integreret, forudsætter således en række harmoniseringer. Nogle af disse harmoniseringer hører ind under Fællesskabets kompetenceområde, mens andre er rent nationale.
Med hensyn til Fællesskabets kompetence tænker jeg navnlig på lovgivningen om opsparing, hvis skattemæssige aspekt lige har været genstand for et direktivforslag, som Kommissionen vedtog for kort tid siden, og som er blevet videresendt til Dem. Jeg tænker ligeledes på direktivet om prospekter, eller på den mulige tilpasning og eventuelle harmonisering af regnskabsreglerne. Med hensyn til medlemsstaternes kompetence, så tænker jeg særligt på tidsplanen for staternes suveræne udstedelser, men jeg tænker også på reformen af lovgivningen om insolvens og konkurs, eller på reglerne for de finansielle institutioner. På alle disse områder er væsentlige fremskridt en forudsætning for indførelsen af et finansielt euromarked, der er fuldstændigt integreret, og som Deres ordfører i øvrigt ønskede, hvis jeg har forstået det ret.
Dette er tankegangen i vores forslag. Jeg vil nu meget kort komme ind på behandlingen af de fire ændringsforslag. Ændringsforslag 1 og 2 omhandler faktisk det spørgsmål, som jeg lige har nævnt, det vil sige kompetencefordelingen mellem Den Europæiske Centralbank og medlemsstaterne på lovgivningsområdet og det finansielle område. Som jeg sagde før, så vil euroens indførelse hverken føre til en automatisk harmonisering eller til en overdragelse af kompetence - det understregede hr. Giansily med rette for lidt siden. Denne overdragelse af kompetence fra nationalt niveau til fællesskabsniveau er i øvrigt ikke præciseret i traktaten. Disse to ændringsforslag går derfor ud over anvendelsesområdet for artikel 105, stk. 4. Ja, hr. Herman, tingene vil ændre sig den 1. januar 1999, og det har jeg ofte sagt her i Parlamentet. Men traktaten, den vil ikke ændre sig, og det vil artikel 105, stk. 4, heller ikke. Kommissionen kan derfor ikke tilslutte sig disse to ændringsforslag.
Jeg kan dog berolige Dem. De vigtigste forholdsregler er nemlig blevet truffet i den forbindelse. I konvergensberetningen har Det Europæiske Monetære Institut og Kommissionen således for det første vurderet og bekræftet foreneligheden mellem centralbanklovgivningen i de medlemsstater, der deltager i euroen, og traktatens bestemmelser. For det andet, såfremt en medlemsstat skulle vedtage en lovtekst eller en lov, der falder ind under Den Europæiske Centralbanks kompetenceområde, vil det naturligvis være muligt at appellere til Domstolen. Endelig bygger dette forslag til beslutning fra Kommissionen på nogle tilsvarende bestemmelser, der i øjeblikket gælder for EMI, inden for rammerne af Den Økonomiske og Monetære Union. Disse bestemmelser er tilfredsstillende og operative, og de har bevist deres effektivitet. I øvrigt har de forslag fra Kommissionen, som behandles i dag, fået Det Europæiske Monetære Instituts samtykke.
Kommissionen kan i øvrigt heller ikke godkende ændringsforslag 4, der i praksis ville betyde, at de nationale myndigheder bliver forpligtet til at bøje sig for Den Europæiske Centralbanks mening, når denne bliver hørt. Artikel 105, stk. 4, foreskriver nemlig kun en uforpligtende høring af ECB. Også her er Kommissionen dog - uafhængigt af artikel 105, stk. 4 - forpligtet til at sørge for, at medlemsstaterne overholder traktaten, navnlig hvad angår Den Europæiske Centralbanks kompetence og uafhængighed. Jeg kan forsikre Dem for, at Kommissionen til fulde vil påtage sig sit ansvar på dette område. Endelig kan jeg glæde Dem med, hr. Herman, at vi godt kan godkende ændringsforslag 3.
Afslutningsvis vil jeg gerne takke Deres ordfører for hans analyse, og personligt vil jeg gerne takke ham for hans ønske om at gøre fællesskabsånden dominerende. Kommissionen er enig i denne indfaldsvinkel, men som traktaternes vogter må vi alligevel sige til Dem, at det ikke er muligt at gå ud over bestemmelserne i traktaten og navnlig ikke ud over anvendelsesområdet for artikel 105, stk. 4.

Herman
Hr. formand, tak fordi De gav mig lov til at give et kort svar. Jeg er helt enig i det, som kommissæren lige har sagt. Men desværre læser kommissæren teksterne på en anden måde. Når vi taler om emner, der falder ind under Centralbankens kompetenceområde, så taler vi ikke længere om emner, der hører ind under den nationale kompetence. Og kommissæren burde vide, at dommerne ved Domstolen i dag ikke fortolker teksterne ud fra forfatternes hensigt eller ud fra disses fortolkning, men derimod ud fra formen. Det så vi for kort tid siden, og her var Kommissionen det første offer med hensyn til problemerne vedrørende forbindelserne med udlandet. Man sagde, at alt, hvad der vedrører tjenesterne, ikke hørte til Kommissionens kompetence, eftersom tjenesterne ikke var nævnt i traktaten. Det er en rent formsmæssig fortolkning. De skal således vide, hr. kommissær, at De har nogle dommere, der fortolker emnerne efter deres form, og når man taler om emner, der falder ind under Centralbankens kompetenceområde, så er det ikke længere emner, der hører ind under den nationale kompetence. Alle Deres beviser og alle de eksempler, som De nævnte, forbliver således under det nationale kompetenceområde.

de Silguy
Jeg vil ikke forlænge debatten, da De har mange betænkninger, der skal behandles, og da Deres Parlament er blevet forsinket. Jeg vil blot gøre opmærksom på, at centralbankerne bevarer deres ansvar og deres kompetence på bankområdet, men også på en række andre områder. Man kan ikke på brutal vis gøre denne detalje mere omfattende uden at ændre traktaten. Traktaten giver os ikke lov til at have den indfaldsvinkel, som hr. Herman er fortaler for. Personligt beklager jeg dette, men sådan er teksterne.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Overslag over EP's og ombudsmandens indtægter og udgifter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0175/98) af Viola for Budgetudvalget om overslag over Europa-Parlamentets og ombudsmandens indtægter og udgifter for regnskabsåret 1999.

Viola
Hr. formand, ærede kolleger, først vil jeg gerne komme nærmere ind på nogle almindelige aspekter, der ikke kun er karakteristiske for Parlamentets budget for 1999, men i mange tilfælde også for de andre institutioners budget, nemlig euroens indførelse, edb-udstyrets omstilling til år 2000, de kommende europæiske valg og den hermed forbundne informationspolitik, følgerne af Amsterdam-traktaten, den fuldstændige overtagelse af ejendomsprogrammet med udnyttelsen af forkøbsretten til LEO-komplekset og ibrugtagningen af IPE IV og endelig den nye personaleforvaltningspolitik.
Visse oplysninger er et udtryk for de grundlæggende valg, som budgettet for 1999 er opstillet ud fra, f.eks. stigningstaksten for udgiftsområde 5, der er på 4 %, og som Parlamentet og ombudmanden skal holde sig til. Jeg vil gerne sige her, at denne stigning ikke skal betragtes som et mål, der skal nås, men snarere som et uoverskrideligt loft over udgifterne, hvilket er helt i tråd med idéen om et stramt budget, der ud fra et sådant synspunkt kan sammenlignes med det budget, som medlemsstaterne skal overholde. På den anden side skal man huske, at med hensyn til tildelingen af bevillinger til Parlamentet og ombudsmanden, så tager overslaget over disse udgangspunkt i en nulvækst på budgettet, og nye anmodninger skal - og vil altid skulle - have en passende begrundelse.
Overholdelsen af disse betingelser medfører, at det samlede beløb for Europa-Parlamentets budget er på ECU 916, 1 millioner, med en stigning på knap 0, 88 % i forhold til 1998 og en margin på ECU 28, 5 millioner, der til oktober vil gøre det muligt for os at løse nogle vigtige problemer, der stadig er uløste, såsom de årlige rater, som beløbet til erhvervelsen af IPE IV i Strasbourg skal opdeles i, udgifterne i forbindelse med parlamentsmedlemmernes nye status - den arbejdsgruppe, som Præsidiet har oprettet til dette formål, skal forelægge forslagene om disse udgifter for Budgetudvalget inden førstebehandlingen af selve budgettet - samt udgifterne i forbindelse med de valg, der bliver truffet med hensyn til assistenternes status og den igangværende forhandling med freelancetolkene.
Jeg vil nu gå over til at analysere de særlige kendetegn for regnskabsåret 1999, nemlig euroens indførelse og det forberedende arbejde med henblik på løsningen af de edb-problemer, der opstår som følge af overgangen til år 2000, og som afspejler sig allerede fra denne budgetprocedure. I tråd med det, der blev belyst på Det Europæiske Råds møde i Luxembourg i december sidste år, vil vi derfor træffe nogle passende foranstaltninger ved førstebehandlingen.
Jeg kommer nu til Parlamentet - hvis tildelingssats er på 19, 4 % af bevillingsrammen under kategori 5 - og til det særlige ved slutningen på den fjerde valgperiode. Her vil jeg gerne gøre opmærksom på, at de kommende valg sandsynligvis vil medføre et finansielt behov på ca. ECU 17 millioner. Dette overslag har at gøre med fornyelsessatsen for denne institutions medlemmer og med de ledsagende foranstaltninger, der skal iværksættes før valgene, som f.eks. informationen.
Under alle omstændigheder vil de europæiske valg give lejlighed til, ligesom de har gjort tidligere, at iværksætte mange særlige initiativer med hensyn til informationen. Det er initiativer, der tager sigte på at øge valgdeltagelsen, såsom kampagnen Use your vote , der blev til i samarbejde med Kommissionen og ligeledes i nært samarbejde med EUROSTAT.
Med hensyn til følgerne af Amsterdam-traktaten og af udvidelsespoltikken har vi taget højde for - dog inden for visse, ansvarlige grænser - Parlamentets krav om at få nogle mere egnede menneskelige ressourcer til sin rådighed. Dette krav er indeholdt i forslaget om at oprette 10 nye, midlertidige stillinger i forbindelse med udvidelsesprocessen, hvilket skal ske ud fra de stillingsbeskrivelser, som generalsekretæren vil forelægge for de kompetente organer før førstebehandlingen af budgetforslaget.
Hvad angår ejendommene skal det understreges, at udgifterne til disse burde falde med mere end ECU 17 millioner fra 1999. I den forbindelse skal det bemærkes, at de besparelser, man har opnået takket være tilbagebetalingen af investeringerne i bygningerne D1 og D2, muliggør en margin på ECU 27 millioner i næste regnskabsår, og at en fortsættelse af denne politik uden tvivl vil medføre en reel besparelse på Unionens budget også i de kommende regnskabsår. Tomlinsons ændringsforslag er et led i denne politik og er helt i tråd med Præsidiets ønske om at anvende de finansielle midler, der er til rådighed i indeværende regnskabsår, for at gøre brug af forkøbsretten til ejendommene i rue Belliard, som skal tilegnes udvalgene. Det skal ske ved hjælp af en ændringsskrivelse til budgettet for 1998, og som ordfører går jeg ind for dette.
Med hensyn til ombudsmanden mener man, at forslaget om tre nye stillinger - og ikke seks, som der var blevet bedt om - er mere i tråd med den budgetære stramhed, der gælder for alle institutionerne og også for ombudsmanden. Hermed vil jeg ikke udelukke muligheden for en senere uddybning, der til oktober kunne give sig udslag i ændringsforslag til dette formål, hvilket også ville være i overensstemmelse med udtalelserne fra formanden for dette Parlament. Denne har nemlig fortalt os, at det ifølge Rådet og Kommissionen er Parlamentets opgave at fastlægge de generelle principper, der skal gælde for ombudsmandens personale, hvad angår antallet af hans ansatte og disses status.
Det er ud fra disse betragtninger, at jeg opfordrer den socialdemokratiske gruppe til at trække sit ændringsforslag tilbage eller til at omformulere det på passende vis med et mundtligt ændringsforslag, som jeg er villig til at godkende.
Afslutningsvis vil jeg gerne fremhæve den fornuftige beslutning om at ændre kontoplanen, som vi har godkendt i udvalget, samt de positive følger af dette valg, der er truffet af Europa-Parlamentets forvaltning, og som medfører, at Parlamentets budget, som vi i dag har fået til behandling, omfatter et bilag, der opdeler de overordnede budgetbevillinger efter formål. Jeg vil også gerne fremhæve den harmoni, der i det hele taget er opstået med Præsidiet, og navnlig i den sidste fase med den næstformand, der var ansvarlig for denne sag, nemlig vores kollega og kære ven, Lucas Pires, hvilket er en yderligere grund til at beklage hans tragiske og alt for tidlige bortgang.

Tomlinson
Hr. formand, det siges ofte, at et af de første tegn på sindsyge er, at man begynder at tale med sig selv. Tilstedeværelsen ved denne forhandling her i aften viser, hvor tæt på afgrunden nogle af os er i fare for at komme. Min følelse er kun lettet en smule ved den meget varme velkomst, jeg giver til generalsekretæren, som er her ved forhandlingen, og til kommissær Liikanen.
Jeg vil gerne indlede med at lykønske hr. Viola med en fremragende betænkning. Den er ikke blot fremragende, fordi den er god i sig selv, men fordi den reflekterer det, der i de seneste år i Budgetudvalget er blevet et sømløst kontinuum af budgetmæssig tilgang til vores eget Parlament. Strengheden og den nøje overholdelse af 20 %'s loftet for kategori 5-bevillingerne er noget, som hr. Viola har hilst velkomment og håndhævet meget strengt i det forslag til beslutning, han fremsætter for os her i aften.
Min gruppe vil helt bestemt støtte de tre principper, som reflekterer det kontinuum, som jeg henviste til: at få vores overslag til at blive mere og mere baseret på principperne om nulbaseret budgetlægning; at tage hensyn ved budgetlægningen til gennemførelsen af bevillingerne fra de tidligere budgetter og en fastholdelse af, at ansøgninger om nye bevillinger bør være opbakket af passende støttedokumentation.
Bag disse principper ligger der også en meget klar prioritering fra hr. Violas side. En af disse prioriteter går på vores ejendomspolitik her i Parlamentet. Selvom vi har sådan en tynd belægning, bør vi måske noteres os, at en del af denne ejendomspolitik gør tiden i hr. Violas prioritetet i hans forklarende note lettere forældret. De nødvendige undertegnelser, der skulle gøre det muligt for os at gå videre med købet af Leopold-bygningskomplekset, foregik i går. Dette er yderst vigtigt som en del af Parlamentets tilgang til ejendomspolitikken. Vi har udøvet vores købsoption inden den 31. maj, og herved er det lykkedes for os at få denne fordelagtige tilførsel til Parlamentets budget på BFR 7, 25 milliarder, der er blevet forhandlet mellem Parlamentet og Kongeriget Belgien.
Disse ECU 180 millioner, som belgierne giver som erstatning for ejendoms- og ejendomsudviklingsomkostninger er en meget vigtig del af vores bygningspolitik. Men tilføjet til hr. Violas betænkning er ændringsforslag 2 fra Budgetudvalget. Et ændringsforslag, som jeg tror, at hr. Viola støtter. Det er et ændringsforslag, der henviser til tillægs- og ændringsbudget nr. 1 fra 1998. I dette ændringsforslag eftersøger vi et brev om ændring fra Kommissionen til tillægs- og ændringsbudget nr. 1 fra 1998, således at vi kan fortsætte vores ejendomserhvervelsespolitik. Det er Præsidiets og Budgetudvalgets opfattelse - og her er de fuldstændig enige - at vi i dette tillægs- og ændringsbudget bør forsøge at købe Belliard I- og Belliard II-bygningerne, således at de kan blive stillet til rådighed for Regionsudvalget, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og den fælles struktur, der ifølge Amsterdam-traktaten vil blive opløst, men som stadig vil skulle yde tjenesteydelser til disse to udvalg. Så jeg anbefaler stærkt ændringsforslag 2, der allerede er blevet vedtaget af Budgetudvalget, for Parlamentet.
Prioriteterne er også angivet til at være den nye personaleledelsespolitik - en politik, som generalsekretæren har skitseret meget klart både for Parlamentet og personalet. En tredje prioritet, som jeg hilser særlig velkommen, er den, som vi tillægger problemerne i forbindelse med euroens indførelse og indvirkningen af årtusindvirusen. Jeg håber, at vi kan få administrationen til at udarbejde en rapport til Parlamentet om, hvad denne prioritet betyder rent praktisk, og at den ikke nødvendigvis venter til næste år. Det er alvorlige problemer for en IT-afdeling, der på mange måder allerede er overbebyrdet, og det er bestemt to af de mest væsentlige krav, der vil blive stillet den.
Og endelig vil jeg gerne nævne ændringsforslag 1, som står i min gruppes navn. Vi har fremsat dette ændringsforslag i hr. Wynns navn for at lade ombudsmandspersonalespørgsmålet stå åbent indtil førstebehandling, hvor man vil have et klarere overblik over det overordnede personalebehov. Vi har gjort dette under hensyntagen til ordføreren for Udvalget om Andragender for 1999budgettet, Barbara Schmidbauers synspunkter. Jeg anbefaler ligeledes dette ændringsforslag for Europa-Parlamentet.
På vegne af de socialdemokratiske medlemmer af udvalget vil jeg gerne sige, hvor dybt vi kan gå ind for det, hr. Viola har sagt om det triste budskab om, at næstformand Lucas Pires er afgået ved døden. Han kom til at vise sig at være et fremragende mellemled mellem Præsidiet og Budgetudvalget. Vi vil bestemt savne ham i denne rolle, men frem for alt vil vi savne ham som en god parlamentariker.

Fabra Vallés
Hr. formand, hr. Tomlinson talte om, at vi måske ender med kun at tale til hinanden. Det minder mig om, når vi under valgkampagner prædiker om det gode nye og af og til mødes af halvtomme lokaler. Og det er klart, at vi er bevidste om det oplysende arbejde, vi laver, og derfor forlader vi ikke lokalet, men fortsætter, og det eneste, vi gør, er at sige »Kunne De ikke allesammen flytte op på forreste række?« Nå, men jeg mener, at vi i det mindste kunne flytte op på forreste række, uden at hr. Liikanen behøver at flytte sig fra sin plads, som er den, han fortjener, men vi ville være lidt tættere på hinanden.
Hr. formand, jeg vil starte med at lykønske hr. Viola med det budget, han fremlægger for os. Et budget, der er vanskeligt, og det er det smukke ved det: at lave et vanskeligt budget. I fede år keder man sig over budgettet. Og dette er et vanskeligt budget på grund af de store investeringer i bygninger, inventar og kontorautomatiseringsmateriel.
Men i det dokument, hr. Viola fremlægger for os, vil jeg især beskæftige mig med ombudsmandens budget. Ombudsmanden er en institution, der allerede var kommet til verden i den periode, hvor de budgetmæssige glæder var forbi, en institution, der - som alle - startede fra nul og derfor uden krav, og da den ikke havde nogen krav, startede den med en meget begrænset organisationsplan.
Jeg mener - og det er ikke bare noget, jeg mener, det er noget, vi mærker - at kravene er steget, og derfor er det, der skal gøres, at tilpasse organisationsplanen til den arbejdsintensitet, der kræves. Og arbejdsintensiteten er hverken mere eller mindre end den, der er i den institution, som borgerne ønsker. Og de ønsker en smidig institution med en god omkostningseffektivitet. Derfor mener jeg, at tidspunktet er kommet for, at vi seriøst overvejer, om det virkelig er nødvendigt at gøre noget ved ombudsmandsinstitutionens organisationsplan. Ikke bare at give den de stillinger, som den har anmodet om i dette tilfælde, men virkelig finde ud af, om ombudsmandsinstitutionen har brug for en mere omfattende organisationsplan.
Det er rigtigt, at landenes reaktioner ikke har været de samme. Der er nogle - Finland og Spanien f.eks. som reagerer bedre, og de andre er stadigvæk lidt bagefter. Men vi ønsker en institution, der er på omgangshøjde med situationen og derfor også skal være på niveau med de andre institutioner, og derfor skal den have det nødvendige personale og de nødvendige midler. Personalet skal være ansat på faste kontrakter, og de midlertidige ansættelser skal bruges til det, de er beregnet til, nemlig til opgaver, der er midlertidige.

Virrankoski
Hr. formand, jeg vil først takke hr. Viola for en afbalanceret og fattet betænkning om Europa-Parlamentets budgetoverslag for året 1999. Budgettets slutbeløb på EUR 916 millioner er i overensstemmelse med Præsidiets forslag. Det indebærer en stigning på EUR 5, 2 millioner, som er lig med 0, 6 %, i forhold til i år. Dette svarer godt til kravet om, at udgifterne skal udvise tilsvarende disciplin, som medlemslandene selv udviser. Udgiftsandelen af de samlede administrationsudgifter i EU forbliver også på under 20 %, som er i overensstemmelse med Parlamentets tidligere forpligtelser. Afbalanceringen af budgettet lettes ved nedskæringen af ejendomsudgifterne med EUR 17 millioner, fordi byggeprojekterne i Strasbourg og Bruxelles bliver bragt til ende. På den anden side kommer der ekstraudgifter på EUR 16, 8 millioner på grund af valgperiodens udgang og overgangen til euroen næste år. Derfor har budgetændringerne og specielt personaleudgifterne krævet stor tilbageholdenhed.
Jeg vil specielt tage fat i én sag, det er ombudsmandens budget. Europa-Parlamentets ombudsmandsinstitution blev grundlagt ved Maastricht-traktaten, og den påbegyndte sit arbejde i 1995. To og et halvt års erfaringer har allerede vist, at den er nødvendig. Et klart eksempel på dette er den eksplosive vækst i antallet af klager, som sidste år var på 40 %. En af EU's og Europa-Parlamentets centrale opgaver er efter min mening at forsvare den svage medborger. Fordi ombudsmandsinstitutionen nu engang er grundlagt ved medlemslandenes samstemmende beslutning, bør den også have rimelige ressourcer til varetagelse af sagerne, ellers vendes hele systemet imod sine egne formål, når sagerne hober sig op, og beslutningerne forsinkes. Ombudsmandens forslag om seks midlertidige stillinger er beskedent med hensyntagen til kvaliteten af institutionens arbejde og arbejdsfeltets enorme omfang samt institutionens usædvanlig korte udviklingsfase. Det er derfor, at jeg i denne fase går ind for Wynns ændringsforslag 1. For de øvrige deles vedkommende slutter jeg mig til godkendelsen af betænkningen.

Müller
Hr. formand, mine damer og herrer, det er svært for mig at tale om Europa-Parlamentets budget i dag uden at komme ind på de markante bekræftende udsagn i Revisonsrettens seneste beretning om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser for os parlamentsmedlemmer. Derfor er der ikke tale om ringeagt for vores kollega Viola og hans arbejde, når jeg understreger, at min gruppe vil støtte betænkningen og dens prioritering og selvfølgelig også ændringsforslagene, især hvad ombudsmanden angår, og når jeg nu tilegner min taletid til særberetningen, især da Parlamentets budget med sikkerhed vil komme til at tage fat i forslag i alle detaljer, som fremgår af Revisionsrettens særberetning, og hr. Viola i den forbindelse vil fremsætte tilsvarende forslag, det er jeg sikker på!
Det er i allerhøjeste grad beklageligt, at formanden i eftermiddags afviste at indkalde Formandskonferencen og begrænsede sig til formalia. Når offentligheden med rette hidser sig op over de uholdbare godtgørelsesbestemmelser og tillægger Parlamentet en selvbetjeningsmentalitet, så bør formanden for Parlamentet ikke forskanse sig bag forretningsordensparagraffer. En offensiv fremgangsmåde, det ville være passende, for når det kommer til stykket har vi selv bedt om Revisionsrettens beretning, fordi vi jo i grunden alle kendte hullerne i proceduren, som vi nu finder bekræftet. En offensiv fremgangsmåde ville i dette tilfælde også betyde at reducere den kontradiktoriske procedure til et minimum. Hvorfor ikke 24 timer, for det er jo let at give svaret på Revisionsrettens konstateringer. Det ville hedde: «OK, det er på tide at gøre sådan«, og »OK, sådan vil vi ændre på det fremover«. Men kan man, hvad viljen til forandringer angår, stole på denne formand og dette Præsidium? Her har jeg mine tvivl!
Den arbejdsgruppe, som vores formand Hänsch har nedsat, er løbet ud i sandet. Kontrollen med pensionsfondssystemet - løbet ud i sandet. Rationaliseringen af systemet til afregning af rejseudgifter - nå ja, halvvejs løbet ud i landet. Måske ville det være bedst, hvis Budgetkontroludvalget fik til opgave at udarbejde betænkningen. Jeg kan forsikre Dem for, at vi ville arbejde hurtigt og kvikt!

Formanden
Fru Müller, De har kritiseret de holdninger, som formanden for Parlamentet - som ikke er her, men som jeg repræsenterer i øjeblikket - har givet udtryk for, og jeg er forpligtet til at gøre Dem opmærksom på, at formanden her i salen har sagt, at der ikke findes en beretning fra Revisionsretten. Der findes nogle foreløbige holdninger, som alle de parlamentariske grupper er bekendt med, for de er blevet afleveret til alle gruppeformændene. Og desuden er Præsidiet, som er ansvarligt for at svare på denne holdning, ved at udarbejde et svar. Dette var en temmelig præcis gengivelse af formandens ord, som jeg minder om.
Jeg giver Dem ordet i et minut til et indlæg til forretningsordenen.

Müller
Hr. formand, formålet med min tale var ikke at modbevise det, formanden sagde i morges, men derimod at redegøre for, at jeg forventede en politisk reaktion. Det er det, jeg kritiserer. Selvfølgelig er det kun en foreløbig betænkning. Selvfølgelig blev den omdelt alt for sent til gruppeformændene, og selvfølgelig fik jeg den som parlamentsmedlem også i går aftes. Det var ikke formålet! Formålet var, at jeg efterlyste en politisk reaktion fra vores formands side, når pressen udenfor fuld af formodninger og antydninger udbeder sig svar, som alle medlemmerne af dette Parlament må give. Det var en politisk kritik, ikke en kritik af proceduren og forretningsordenen! Dér har formanden med sikkerhed ret!

Formanden
Jeg er glad for, at De offentligt vedgår, at formanden har handlet korrekt. Deres holdninger vedrørende pressen er lige så respektable som alle andres, men jeg må gøre Dem opmærksom på, hvem formanden for Parlamentet er ansvarlig over for.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jo mere gennemskuelige og klare vi er i denne sag, jo bedre vil det være for Parlamentet. Jeg minder om, at jeg for lang til siden foreslog, at et udvalg skulle tage sig af alle disse spørgsmål.
Tillad mig at blive forbavset over, at der endnu en gang finder en budgetforhandling sted her i Bruxelles. Dette er en klar overtrædelse af Edinburgh-kompromiset, der er blevet stadfæstet både af Domstolen og af Amsterdam-traktaten. Kære hr. Tomlinson, der var flere til stede under forhandlingen om de budgetære retningslinjer, der blev afholdt i år i Strasbourg.
Når det er sagt, så vil jeg gerne med det samme vende tilbage til dette spørgsmål om mødestedet for at gøre opmærksom på, at betænkningen af Viola planlægger »bevillinger til en mødekalender omfattende 11 ordinære mødeperioder og seks yderligere mødeperioder«. Alle er enige om, at der skal være 11 ordinære mødeperioder i stedet for 12. Vi befinder os jo i et valgår. Men hvorfor skal der være seks yderligere mødeperioder, når den tidsplan, der blev vedtaget af Formandskonferencen, kun nævner fem?
Den anden væsentlige bestemmelse i betænkningen omhandler bevillinger til gennemførelsen af en neutral institutionel informationskampagne rettet mod Unionens borgere. Man foreslår os, at vi øger bevillingerne til informationspolitikken, selvom man allerede har frigivet ECU 2.750.000 til dette formål ved hjælp af en overførsel, der blev vedtaget den 28. maj sidste år, og som skal anvendes til en særaktion i forbindelse med de europæiske valg. Europa-Parlamentet lægger således an til at vedtage et budget for 1999, der til syvende og sidst kun har det formål at øge bevillingerne til propaganda.
Kender man i et demokrati et eneste eksempel på, at man umiddelbart før valgene lægger en særlig informationskampagne oven i de fire milliarder, som allerede direkte eller indirekte bliver taget fra Fællesskabets budget og anvendt til propaganda? Men det vil ikke ændre noget. Den føderalistiske propaganda vil utrætteligt fortsætte med at forsøge at få dem, der helt bevidst går imod den europæiske integrationsproces, til at skifte mening.

Perry
Hr. formand, jeg kan gå fuldt ud ind for behovet for meget stærke budgetmæssige stramninger, og især hvad angår de penge, vi bruger på institutionerne. Derfor får hr. Viola min fulde opbakning, ligesom han vil få min opbakning i morgen for hans meget vigtige betænkning om øregioner i Europa. Som en sidebemærkning vil jeg imidlertid sige, at jeg beklager, at vi i personalespørgsmål ikke gør mere brug af kontraktansættelser. De virksomheder og individer, der skaber Europas rigdom, er alle nødt til at være sparsommelige, og de har ikke et job for hele livet.
Når dette er sagt, må vores prioritet altid være, hvordan vi kan hjælpe Europas folk. Så jeg vil også koncentrere mig om budgettet, der omhandler ombudsmanden. Den europæiske ombudsmandsfunktion er en meget vigtig rolle. Det er vigtigt for os, at vi sørger for, at han får de ressourcer, han har behov for. Som medlem af Udvalget om Andragender ligesom Dem, hr. formand, har jeg arbejdet meget tæt sammen med hr. Söderman. Han er en yderst samvittighedsfuld embedsmand. Ingen vil kunne sige, at han optræder prangende og ekstravagant. Det er ikke hans finske stil. Hans kontor er det mindste ombudsmandskontor af i Europa, bortset fra Maltas. Så hans oprindelige anmodning om seks ansatte i tidsbegrænsede stillinger var en, der i det mindste fortjente fuld overvejelse og en meningsfuld dialog.
Der er aviser over hele Europa, der har gjort det til deres levevej at afsløre brister og fejl i den europæiske administration. Der er beklageligvis alt for mange sådanne brister og fejl. I ombudsmanden har vi en embedsmand, der kan handle på Europas folks vegne, men hvis han skal gøre dette arbejde ordentligt, har han behov for de rigtige ressourcer til at gøre det. Vi bør se til, at han får disse ressourcer. Hvis vi ønsker at se på, hvor disse penge kan komme fra, foreslår jeg, at vi foretager en ordentlig costbenefitanalyse af Det Økonomiske og Sociale Udvalg.

Piha
Hr. formand, jeg takker først ordføreren for et særlig omhyggeligt arbejde. Jeg vil også henlede Deres opmærksomhed på den europæiske ombudsmands budget. Muligheden for at appellere til ombudsmanden er en af de vigtigste rettigheder for Unionens medborgere. Det er jo ombudsmandens opgave at behandle klager over ulemper opstået i forbindelse med foranstaltninger i Fælleskabets andre organer. Ombudsmandens kontor har nu fungeret i tilstrækkelig lang tid til at vurdere, hvor stort et personale der behøves for at producere en tilstrækkelig kvalitativ og hurtig service til unionsborgerne. Det europæiske ombudsmandskontor har oplevet et konstant stigende antal udredningsefterspørgsler. Dette er et tegn på, at medborgerne har erfaret, at den europæiske ombudsmands funktion er nødvendig for at afbøde ulemper i Unionens administration.
Parlamentsmedlem Viola foreslår oprettelsen af tre nye stillinger for at afhjælpe arbejdstrykket på ombudsmandens kontor. Problemet er dog ikke kun antallet af nye stillinger, men specielt niveauet for disse. Unionsborgerne har ret til at forvente, at det europæiske ombudsmandskontor, som skal behandle deres klager, råder over et personale, som mindst har en erfaring, som svarer til erfaringen hos det personale, som sidder i de Fælleskabsorganer, som skal undersøges. Ellers skaber vi en situation, hvor EU-bureaukraterne kører i en toptunet racerbil, og ombudsmanden, som skal varetage sager for medborgerne i Den Europæiske Union, kører i en almindelig familiebil, lad os sige f.eks. en Mazda 323. Jeg synes ikke, det er fair over for den medborger, som har sendt en klage.
Jeg håber, at vi endnu en gang kan overveje ombudsmandens forslag om det nødvendige antal nye stillinger og i særdeleshed deres niveauer, før vi i efteråret endeligt vedtager budgettet for året 1999.

Rübig
Hr. formand, også jeg vil gerne ønske hr. Viola mange gange tillykke med hans betænkning og derefter straks gå over til budgetpost 205 om sikring af og tilsyn med bygningerne. Her har vi en stigningstakt på 67 % Vi giver i alt ECU 17 millioner ud til vores sikkerhed, og vi ved, at sikkerheden i bygningen helt sikkert stadig trænger til at blive forbedret. Vi har talrige eksempler på tyveri i huset. Derfor startede jeg en aktion, sikkerhed og kamp mod kriminaliteten. Mere end 150 parlamentsmedlemmer har skrevet under i denne forbindelse, og jeg mener, det bør være et anliggende for os, når vi giver så mange penge ud til sikkerhed, at der også ses et resultat.
Det er sådan, at man i Strasbourg stiller særlige enheder til rådighed, der overvåger Parlamentet under møderne. Også i Bruxelles bliver Parlamentet overvåget af politiet og selvfølgelig af militæret. Jeg mener, det ville være fornuftigt at fremskynde de officielle forhandlinger for at garantere Parlamentets sikkerhed og også virkelig bruge pengene på dette område effektivt. Jeg mener, at det er et anliggende for borgerne i Bruxelles, det er et anliggende for alle Europa-Parlamentets medarbejdere og et anliggende på europæisk plan. Jeg vil gerne plædere for, at vi indleder forhandlinger på dette område. Formanden har sagt ja til det, og jeg mener, at det bør være et anliggende for os alle sammen at bekymre os om sikkerheden for menneskene i Bruxelles.

Formanden
Mange tak, hr. Rübig.
Mine damer og herrer, med hr. Rübigs indlæg har vi afsluttet taletiden. Kommissæren, hr. Liikanen, som jeg byder velkommen, har sagt, at han ikke ønsker ordet.
Før forhandlingen afsluttes, vil jeg give ordet til hr. Viola, som i sin egenskab af ordfører måske vil fortælle hr. Perry, om Maltas ombudsmand har et mindre eller større kontor, for jeg ved, at hr. Viola kom hjem fra Malta i går.

Viola
Hr. formand, jeg vil gerne sige et par ord om ombudsmanden, som alle mine kolleger kom ind på i deres indlæg. Der er ingen, som benægter, at ombudsmandens aktivitet har været stigende i de seneste år, men hans oprindelige krav indeholder nogle elementer, der er i modstrid med reglerne i vedtægten for tjenestemænd og med de normer for rationalisering af de administrative udgifter, som de tre institutioner har fastlagt. Ombudsmanden kan f.eks. ikke bede om nogle stillinger, der ikke svarer til den oprindelige status, og han kan ikke bede direkte om nogle stillinger med høj status. Visse opnormeringer, såsom opnormeringen fra en A3 til en A2 efter knap tre år - det vil sige, at en tjenestemand, der er ansat udefra som A3, bliver A2 efter tre år - forekommer mig således ærlig talt at være lidt for meget at bede om.
Men hvis vi griber dette emne fornuftigt og moderat an, så er jeg villig til at komme ind på det igen, såfremt vi - som jeg sagde før - er fornuftige, moderate og overholder reglerne.

Formanden
Mange tak, hr. Viola.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Grænsearbejdere
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0168/98) af Van Lancker for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om situationen for grænsearbejdere i Den Europæiske Union.

Van Lancker
Hr. formand, hr. kommissær, kære omend få kolleger, jeg tror, at jeg ikke har uret, når jeg siger, at grænsearbejdere kan være et barometer for den sociale integration i Den Europæiske Union. Selvom det kun drejer sig om ca. 380.000 i Europa, så har de en så vigtig signalfunktion, at de faktisk burde stå øverst på alle dagsordener, både på dagsordenen for gruppen under forsæde af hr. Monti om beskatning og i Kommissionens handlingsplan for arbejdskraftens frie bevægelighed samt i planerne om en europæisk arbejdsmarkedspolitik. Af grænsearbejdernes situation kan vi aflæse, hvor lidt det europæiske arbejdsmarked hidtil er integreret. Hvor mange hindringer der stadigvæk er for personers frie bevægelighed, hvor hårdt der fortsat skal arbejdes for at samordne de sociale sikrings- og skattesystemer mellem medlemsstaterne til hinanden. Ind imellem står dette barometer på storm. F.eks. den 1. januar 1994 da en ændring af finansieringen af de sociale sikringsbidrag i Nederlandene resulterede i et løntab på BFR 3000 om måneden for 13.000 grænsearbejdere. Mere end anledning nok til, at de belgiske fagforbund trak i nødbremsen og gjorde brug af deres indsigelsesret, og så er det kun toppen af isbjerget. For vi har hørt mere end nok gennem vores undersøgelse under udvalgsmøderne, gennem videnskabelige undersøgelser, domme fra Domstolen, vidneudsagn fra EURES-konsulenter, at næsten alle grænseområder har deres egne problemer.
Ovenpå problemerne om overførsel af social sikkerhed kommer så kaoset i skatteordningerne, der er reguleret i 220 forskellige bilaterale traktater, der ved ikke at være samordnet med de sociale sikringsordninger blot øger katastrofen, således at bopælsstaten finder anvendelse i det ene tilfælde og beskæftigelsesstaten i det andet. Fordi alle lande arbejder på reformer både med hensyn til den sociale sikkerhed og skattesystemet med modernisering, og ofte med privatisering, øges problemerne konstant. Det bevirker, at grænsearbejderne med rette kræver en europæisk politik.
Grænsearbejdernes krav er meget rimelige. Vi har derfor også medtaget en del af deres krav i betænkningen. Jeg håber, at Parlamentet vil støtte denne betænkning i morgen. Jeg vil endvidere gerne benytte lejligheden til at takke de kolleger, der er til stede, for det gode samarbejde, i øvrigt også Kommissionen, der har bistået os med alle mulige informationer.
Første krav: At forebygge er bedre end at helbrede, og derfor anmoder vi Kommissionen om at udarbejde et forslag til en europæisk konsekvensanalyse, hvorved al ny europæisk lovgivning om beskatning og social sikkerhed samt arbejdsret skal forud og unden undtagelse undersøges med hensyn til konsekvenserne heraf for grænsearbejderne. Ifølge Parlamentets juridiske tjeneste, hr. kommissær, giver traktatens artikel 49 grundlag for at gennemføre dette. Jeg vil derfor gerne have en konkret reaktion fra Deres side på dette punkt.
I betænkningen er denne europæiske konsekvensanalyse i øvrigt udarbejdet mere konkret. En national platform bestående af de sociale parter og eksperter på social- og skatteområdet vil kunne gennemføre denne undersøgelse i den enkelte medlemsstat. På EU-plan mener vi, at Det Rådgivende Udvalg om Socialsikring og Det Rådgivende Udvalg om Arbejdskraftens Frie Bevægelighed skal vise grænsearbejderproblemaktikken særlig opmærksomhed og komme med forslag til løsning af de problemer, der uanset den europæiske konsekvensanalyse, ikke vil blive løst.
Andet forslag: Vi anmoder medlemsstaterne om at oprette kompensationsfonde til dækning af det indtægtstab, som grænsearbejderne lider på grund af lovændringer. Her må jeg sige, kolleger, at der er en del misforståelser omkring dette forslag. Det drejer sig absolut ikke om oprettelse af en EU-fond. Initiativet overlades helt til medlemsstaterne. Dette er en opfordring fra Parlamentet. Det drejer sig i øvrigt kun om de tilfælde, hvor det efter gennemførelsen af den europæiske konsekvensanalyse konstateres, at ændringer af skatte- eller sociallovgivningen medfører indtægtstab og den pågældende medlemsstat alligevel beslutter at gennemføre ændringen, og i nogle tilfælde har medlemsstaten gode grunde herfor, kun i det tilfælde skal kompensationsfonden yde kompensation. Jeg håber derfor også, at kollegerne vil lade deres sidste indvendinger mod dette forslag falde.
Parlamentet vil med denne betænkning også tage et skridt i retning af videre europæisk samordning af socialsikringen og skattelovgivningen i medlemsstaterne. Med hensyn til den sociale sikring, hr. kommissær, kan jeg sige det meget kort. Kommissionen har allerede fremlagt flere forslag. Vi presser på for, at opmærksomheden rettes mod de nye supplerende ordninger om social sikring, der endnu ikke er dækket i forordningen, men her fortjener Kommissionen ros for de initiativer, den allerede har taget, og vi håber kun, at Rådet nu langt om længe træffer en beslutning.
På skatteområdet er der derimod et virvar af ordninger. Derfor henstiller vi til Kommissionen, at den undersøger de bilaterale beskatningsaftaler, virkningen af den europæiske modelkonvention i stedet for OECD-konventionen og et bindende EU-direktiv om ikke-diskriminering af ikke-bosiddende på grundlag af det i øvrigt længe lovede memorandum. Jeg håber, at kommissæren også vil udtrykke sin mening herom, selvom det faktisk hører under hans kollega Montis beføjelser.
Den manglende samordning af skatte- og socialordningerne giver de fleste problemer. Det er for mig grund nok til at slå til lyd for en ensartet anvendelse af princippet om bopælsstat eller beskæftigelsesstat for begge systemer. Personligt mener jeg, at princippet om beskæftigelsesstaten bedst svarer til de gældende sociale sikringsordninger på den ene side og på den anden side i øvrigt også til det generelle princip om dobbeltbeskatningsaftaler. Dette kombineret med en konsekvent anvendelse af ikkediskrimineringsprincippet vedrørende skattefradrag og en kompensationsordning mellem medlemsstaterne havde faktisk kunnet sørge for, at de sidste indvendinger faldt bort. Åbenbart er sindene endnu ikke modne hertil, hr. kommissær, og derfor anmoder vi Kommissionen om nøjagtigt at undersøge fordelene og ulemperne ved princippet om bopælsstaten og princippet om beskæftigelsesstaten og på basis heraf at fremsætte forslag til Parlamentet.
Til sidst går betænkningen også varmt ind for at styrke service- og informationsforsyningen til grænsearbejdere inden for rammen af EURES-netværkerne, men vi finder også, at de nationale forvaltninger i højere grad må tage deres del af ansvaret for grænsearbejderne. Det kan ikke mere være sådan, at grænseregionerne bogstaveligt er perifere regioner, og at grænsearbejderproblemerne er marginale problemer.
Til sidst dette, vi klager så tit over, at Europa befinder sig så langt væk fra borgerne. Her har vi netop et eurobarometer fra det virkelige liv. Mennesker, der dagligt har at gøre med den europæiske problematik. Jeg håber, at Kommissionen vil tage sig af disse menneskernes problemer, at den årligt vil aflægge rapport herom i Parlamentet, og jeg håber, at denne problematik vil være et permanent emne på vores parlamentariske dagsorden.

Glase
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, denne betænkning om grænsearbejdernes situation hører til i rækken af betænkninger, der tager fat i problemerne for de personer, der udnytter eller ønsker at udnytte en af de vigtigste grundlæggende frihedsrettigheder i Den Europæiske Union. Ordføreren har lagt meget arbejde i at udarbejde betænkningen for at gøre opmærksom på de mange problemer, arbejdstagerne i grænseregionerne har. Selvom de indre europæiske grænser teoretisk og praktisk set ikke skal hindre nogen i at praktisere princippet om den frie bevægelighed for personer, findes der tilstrækkeligt mange forhindringer i skatteretlig og også socialforsikringsretlig forstand, og det gør en afklaring til fordel for arbejdstagerne nødvendig.
Som det første bør begrebet grænsearbejder defineres entydigt. Alt for ofte bliver der fortolket forskelligt. Det ville være en fin opgave for Kommissionen at foreslå noget på dette punkt. Vi i vores gruppe har beskæftiget os meget intensivt med emnet og kan erklære os indforstået med mange af ordførerens tanker. Vi vil med vores ændringsforslag gerne bidrage til, at betænkningen om grænsearbejdernes problemer også bliver ved netop dette emne og ikke blander sig i andre problemområder. Vi vil forholde os afvisende på de punkter, der handler om at oprette en kompensationsfond. Her mener vi ikke, at man med denne mere eller mindre frivillige individualisering mellem medlemsstaterne kan nå frem til en ægte løsning. Tværtimod, det ville skabe en situation, hvor de berørte arbejdstagere virkelig ikke længere ville tolerere, at tingene bliver forhalet.
Man ville, om overhovedet, finde frem til mange mellemstatslige aftaler, som ville gøre forvirringen komplet. Herefter skal intet land se sig beflittet på at arbejde hen imod en fælles og grundlæggende løsning på problemet. Jeg vil gerne opmuntre Kommissionen til at foretage konkrete skridt i denne retning og rykke for de forslag, som den allerede har fremsat. Rådet lænker sig selv med enstemmighedsproceduren. Det er bremseklodser, som man for den europæiske sags skyld snart burde afskaffe. På samme måde afviser vi kravet om, at der skal føres kontrol med og dirigeres rundt med den frie forhandlingsret. Den frie forhandlingsret er noget, som vi altid har forsvaret meget her. Jeg trak vores ændringsforslag nr. 10, som vedrører nr. 13, tilbage, da det blev udarbejdet på grundlag af en oversættelsesfejl i den tyske udgave. Det vedrører også begrebet »europæisk konsekvensanalyse« (Europaprüfung) i den tyske udgave, men her er vi allerede blevet enige med ordføreren om, at der sørges for at ændre dette tilsvarende i de andre udgaver.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, hr. kommissær, kolleger, jeg vil gerne betragte nærværende betænkning i et noget bredere perspektiv. I eftermiddag har vi talt om retningslinjerne for den overordnede politik, og vi har konstateret, faktisk i hele Parlamentets bredde, at der i Den Europæiske Union stadigvæk er en mangel på koordination på en lang række politiske områder, hvor det er absolut nødvendigt. Derfor er betænkningen af Van Lancker meget vigtig, fordi den afdækker forhold, der måske i første instans ser ud til at ramme grænsearbejderne, men som på enhver måde drejer sig om fleksibiliseringen af arbejdsmarkedet ikke kun i landene, men også med hensyn til mulighederne for at arbejde i forskellige lande.
Det drejer sig her om et emne, som flere kommissærer beskæftiger sig med. Det har fru Van Lancker allerede påpeget. Gruppen under forsæde af Monti vedrørende beskatningen og gruppen under forsæde af fru Veil har gjort et godt stykke arbejde. I øjeblikket er vi i færd med at undersøge, hvad vi kan gøre på pensionsområdet. Ikke desto mindre kommer grænsearbejderne ofte i meget vanskelige situationer, og de mister ved at tage initiativ til at arbejde over grænserne ofte fundamentale rettigheder og også meget grundliggende ting som f.eks. retten til pension.
Jeg har på foranledning af sagerne Dekker og Kohll indgivet et ændringsforslag til denne betænkning, og jeg håber, at ordføreren vil inddrage dette i sine bemærkninger, fordi det også her drejer sig om en meget fundamental sag, nemlig retten til sundhedspleje også efter arbejdslivet.
Kort sagt, jeg er meget glad for betænkningen af fru Van Lancker. Hun har gjort et udmærket stykke arbejde, og jeg håber derfor også, at denne betænkning er anledning til at få rettet en række af de fejl, der stadigvæk findes.

Wolf
Hr. formand, jeg mener, at fru van Lancker har arbejdet ikke blot meget, men også især godt. Jeg vil gerne komme ind på Deres tese om symbolværdien igen. Jeg mener, at grænsearbejderne er en form for bioindikator, der viser graden af fri bevægelighed og lige rettigheder i denne Union. Man må sige, at belastningsgraden lader til at være høj her. Hvis vi bruger det som målestok, er det tvingende nødvendigt at handle. Det var vi jo også allerede blevet enige om én gang, og så trak vi betænkningen af fru Oomen-Ruijten tilbage, indtil vi fandt frem til en mere positiv forståelse med Kommissionen. Her drejer det sig især om social sikring, beskatning og samspillet mellem de to anliggender. Og det er netop ikke kommunalpolitiske anliggender. Det kan man ikke bebyrde grænsekommunerne med, det er derimod noget, medlemsstaterne skal gribe fat i!
Derudover handler det i praksis selvfølgelig også om adgang til sundhedspleje, sikring af familiemedlemmer, førtidspensionering, supplerende pensionssystemer, adgang til arbejdsløshedsforsikring samt beskatning. Alt dette er forbundet med problemet enstemmighed i Ministerrådet, selvom alt det, man på andre områder har brug for med henblik på at implementere det indre marked, ikke afhænger af enstemmighed, men derimod kan vedtages med flertalsbeslutning. Her er der på en eller anden måde et systematisk problem. Jeg mener, at forslaget om en kompensationsfond til de forfordelte eller et alarmsystem i form af høringsprocedurer forud for den pågældende lovgivning er et godt forslag. Tendensen hos Det Europæiske Folkepartis Gruppe til at slette væsentlige punkter med ændringsforslag under påskud af, at man måske forhindrer en global løsning, der kunne komme på et eller andet tidspunkt, hvis man finder frem til en mellemløsning, overbeviser ikke mig. Vi bør støtte det sådan. Fru van Lancker har efter min mening udarbejdet de væsentlige punkter. Hvis vi vedtager det sådan, så kommer vi et skridt fremad.

Striby
Hr. formand, kære kolleger, det spørgsmål, som fru Van Lancker behandler i sin betænkning, bør få al vores opmærksomhed. Når vi her i Parlamentet drøfter de problemer, som den manglende harmonisering medfører med hensyn til f.eks. ærters beskaffenhed, knallertmotorer eller skovtraktorers hastighed, bør vi også være opmærksomme på, at borgere, som kommer fra et medlemsland, og som bor ved grænsen, ikke kan arbejde i nabomedlemslandet uden at støde på uovervindelige administrative, sociale og skattemæssige problemer.
Hvad skal man mene om en Europæisk Union, som her ved globaliseringen af handelen, den elektroniske handel og den erhvervsmæssige og geografiske mobilitet hylder nogle ædle principper, i dette tilfælde afskaffelsen af alle de indre grænser, men som ikke engang er i stand til at løse nogle forvaltningsproblemer? Det er et vanskeligt problem, og selv euroen, som ellers er løsningen på alle vores problemer, vil ikke kunne gøre noget ved det. Vores forskellige medlemsstater har nogle forskelligartede sociale ordninger, der ofte er indviklede. For at kunne binde an med de spørgsmål, der rejser sig på dette område, er det derfor nødvendigt med en stærk politisk vilje og en reel interesse for det almene vel.
Fru Van Lancker nævnte med rette i starten af sin betænkning de mange andragender, som vores kompetente udvalg behandler i den forbindelse. Det drejer sig f.eks. om de mange tilfælde af dobbelt beskatning i det land, hvor man bor, og i det land, hvor man arbejder, eller om den manglende udbetaling af forskellige ydelser som følge af, at man bor i en anden medlemsstat. Det er uanstændigt i en betænkning at forlange flere midler til EU-borgernes mobilitet, eller at kræve, at man indfører et borgernes Europa, når de borgere, som hver dag eller hver uge krydser de indre grænser, støder på nogle store problemer i den forbindelse.
Hertil kommer de tilfælde, hvor statsborgere fra Fællesskabets står over for nogle vanskeligheder som følge af den manglende samordning af medlemsstaternes bilaterale aftaler med tredjelande. Også her er der masser af eksempler, navnlig med Schweiz. I Frankrig kan forsvarskomitéen for grænsearbejdere fra den øvre Rhin f.eks. give os adskillige eksempler, såsom eksemplet med den italienske statsborger, der havde arbejdet og betalt bidrag i Frankrig i 25 år, og herefter to år i Schweiz. Da han blev invalid, fik han udbetalt en erstatning beregnet ud fra de to sidste år, fordi han var italiener og derfor ikke var dækket af den bilaterale aftale mellem Frankrig og Schweiz.
Kære kolleger, lad os aldrig glemme, at vi først og fremmest er politikere, der har til opgave at fremme det almene vel. Europa vil ikke kunne skabes ved hjælp af fine aftaler, hensigtserklæringer eller selvros, men derimod ved hjælp af den daglige tilslutning fra dem, der udgør Europa, nemlig personerne og befolkningerne. Hvis vi - når vi har juridisk og teknisk kompetence hertil - forstår at lytte til dem og løse deres problemer, så vil de også lytte til os og forstå os.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren, der har lavet en god betænkning.
Baggrunden for betænkningen er de belgiske grænsearbejderes problemer, der i forbindelse med en omlægning af finansieringen af de sociale bidrag i Nederlandene blev udsat for et fald i købekraften på flere hundrede gylden om måneden. Ordføreren har gjort brug af dette og har i den forbindelse undersøgt en stor mængde andragender, der var indgivet til Klagekommissionen. Klagekommissionen er i virkeligheden det sidste strå for mange tusind mennesker, der konstant konfronteres med grænseproblemer.
Der er i Europa godt 600.000 vandrende arbejdstagere, og lægges dertil det antal mennesker, der modtager en ydelse på grundlag af en arbejdsfortid i et andet land, så drejer det sig om en meget stor gruppe mennesker, der ønsker større europæisk koordination af socialsikringen, beskatningen og sygesikringsydelserne. I forhold til arbejdstagere eller ydelsesberettigede, der bor og arbejder i samme medlemsstat, er de ofte forfordelt.
Europa forsøger at koordinere. Men det er kun socialsikringen, der er omfattet af forodningen, der i øvrigt har mange andre mangler. Et af de store problemer er beskatningen, der ikke er knyttet til den sociale sikring, henholdsvis til sygesikringsydelserne. Nu, hvor den sociale lovgivning konstant ændres i medlemsstaterne, og der indføres stadigt flere beskatningselementer, er det på høje tid, at der også gøres noget ved koordinationen af beskatningen på EU-plan. En undersøgelse fra universiteterne Limburg, gennemført på baggrund af den belgiske problematik, viser, at man ved at vælge både at indkræve sociale bidrag og skat enten i bosættelsesstaten eller, om man vil, i beskæftigelsesstaten kan fjerne mange uretfærdigheder. Det klare valg, som ordføreren i første instans havde truffet for denne kombination, er desværre blevet svækket gennem hendes ændringsforslag. Det beklager jeg. Nu får Kommissionen til opgave også at udarbejde noget for beskatningen. Selvom jeg gerne havde set, at det var blevet formuleret hårdere, støtter jeg en hurtig og konstant behandling af Kommissionen for at finde en løsning. Hvis kommissæren nu angiver, hvad han vil gøre, så kan jeg i det mindste give mine vandrende vælgere, der stadig, siger jeg, er tilhængere af det europæiske ideal, en smule håb.
Noget, der er meget vigtigt, og jeg håber også på det punkt at få et positivt svar, er et element i betænkningen, som jeg selv for seks år siden har fremlagt i Parlamentet gennem et ændringsforslag, men dengang under et andet navn: «Grænsegængerkonsekvensanalysen« og what's in a name . Det fænomen, der nu i nærværende betænkning kaldes den europæiske konsekvensanalyse, skal bevirke, at alle ændringer af social- og skattelovgivningen i medlemsstaterne obligatorisk registreres med hensyn til konsekvenserne for vandrende eller tidligere vandrende arbejdstagere. Viden om problemerne betyder, at de nationale parlamentarikere også forsøger at finde en løsning.
Jeg har derimod ikke rigtigt tillid til en kompensationsfond, der skal anvendes til at fjerne ulemperne for grænsearbejderne på medlemsstatsplan. Jeg fandt og finder, at det var meget sympatisk, og det siger jeg også til kollega Chanterie, at den belgiske stat kreerede en løsning for de belgiske grænsearbejdere, da mit land, Nederlandene, ikke var villig til at indgå en bilateral aftale om problemet. Jeg finder det imidlertid besværligt at ordne den form for lapværk på EU-plan.
Tak til ordføreren, der har overtaget tanken om at indrette et eksperiment. Man kunne overveje euregionen Maas/Rhinen, hvor det for vandrende arbejdstagere og deres familier og/eller forhenværende grænsearbejdere er ligegyldigt, hvor sygesikringsydelserne købes. Jeg husker, at jeg også har anmodet herom i Limburg, men uden resultet. Jeg spørger mig selv, om Kommissionen er villig til at støtte et sådant nyt initiativ, henholdsvis at få det op at stå nu, hvor denne type sager også er blevet forelagt Domstolen i et meget bredere perspektiv.

Formanden
Mange tak, fru Oomen-Ruijten. Jeg skal sige Dem, fru Oomen-Ruijten, at uret har allieret sig med Dem, for det begyndte at tælle temmelig lang tid efter, at De begyndte at tale.
Nu har hr. Chanterie ordet i tre minutter - lad os håbe, at uret fungerer denne gang.

Chanterie
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg tror, at vi alle er enige om, at vi i de forløbne år har talt mange steder om fordelene ved det indre marked. Men de borgere, der mest mærker ulemperne ved det indre marked og virkningen af det indre marked, det er grænsearbejderne. De bor i et land og arbejder i et andet, et naboland. De betaler skat i det ene land og sociale bidrag i det andet.
De skattemæssige og sociale regler i de pågældende lande er ofte i overensstemmelse med EU-rettens ånd og bogstav, men den indbyrdes sammenhæng påfører grænsearbejderne et betydeligt indtægtstab. Og sådan er situationen. Det er situationen for mange grænsearbejdere i mit land, der arbejder i Nederlandene, Frankrig eller Tyskland. Disse grænsearbejdere er ofre for denne situation, fordi de forskellige medlemsstater, først og fremmest Nederlandene, og det bebrejder vi Nederlandene, men forskellige medlemsstater har gjort det til en vane at give de grænsearbejdere, der kommer til landet for at arbejde, en social straf.
Vi ved det godt. Det drejer sig om forhold, der ordnes gennem bilaterale aftaler. Aftaler mellem medlemsstaterne indbyrdes, hvor den Europæiske Union som sådan vanskeligt kan komme imellem. Det er nøjagtigt det problem vores befolkning konfronteres med. Den forventer, at EU optræder præcist, og på den anden side har EU hidtil haft for få instrumenter til at gøre det. Derfor denne initiativbetænkning, hr kommissær, og jeg vil ønske ordføreren tillykke med den, og jeg glæder mig over, at hun har vedtaget mange af mine ændringsforslag i udvalget, og derfor støtter jeg bestemt betænkningen.
Jeg vil lige opholde mig et øjeblik ved aspektet om analysen og kompensationen. Hr. kommissær, jeg tror, at et meget vigtigt element i denne betænkning er den europæiske konsekvensanalyse eller analysen af hvilke ulemper, grænsearbejderne kan blive udsat for ved ny lovgivning, eller nye beslutninger, der tages i medlemsstaterne. Man diskuterer retsgrundlaget. Jeg er sikker på, at der kan findes en løsning herpå.
For det andet, kompensationsfonden. Jeg er enig med ordføreren i, at man ikke kan gå over til næste punkt på dagsordenen og vente på, at der kommer en løsning ned fra himmelen, når mennesker lider et betydeligt indtægtstab på grund af den salgs foranstaltninger. Derfor støtter jeg kraftigt henstillingen om en kompensationsfond og en kompensationsordning for dog i nogen grad at hjælpe disse mennesker, der kommer i klemme.

Schiedermeier
Hr. formand, ordføreren fastslår med rette, at de 380.000 grænsearbejdere udgør en minoritet i forhold til de ca. 150 millioner arbejdstagere på det europæiske arbejdsmarked. På den anden side er det en selvfølgelighed, at arbejdskraftens frie bevægelighed er en vigtig rettighed i det indre marked. Jeg vedkender mig gerne symbolværdien, hvad angår EU's målsætninger. Derfor går jeg absolut ind for ligestilling for grænsearbejderne og de vandrende arbejdstagere i henhold til Europa-Kommissionens aktionsplan, der jo indeholder fem vægtige områder såsom forbedring eller tilpasning af de vigtigste retsakter om arbejdskraftens frie bevægelighed, bedre gennemskuelighed på arbejdsmarkedet, overdragelse af ansvaret til medlemsstaterne og udvidelse af samarbejdet, bedre information om retten til fri bevægelighed og styrkelse af mobiliteten samt fremme af innovative projekter under Den Europæiske Socialfond.
Man kan under ingen omstændigheder antaste den frie forhandlingsret - et fornemt gode - sådan som vores kollega Van Lancker kræver det i punkt 7. Subsidiaritetsprincippet skal også overholdes. Bilaterale løsninger skal under alle omstændigheder foretrækkes. Jeg kan på ingen måde gå ind for en central kompensationsfond på EU-plan. Jeg afviser også stadig en udvidelse af familiesammenføringen og en udvidelse af eksporten af ydelser ved arbejdsløshed, kontantydelser og familieydelser samt opholdsret for familiemedlemmer fra tredjelande, indtil det ligger fast, hvem der hører til den snævre familiekreds. Det kan på ingen måde være børn over 21 år, der ikke er underholdsberettigede, og slægtninge i opstigende linje, der ikke er underholdsberettigede. I øvrigt, hr. Chanterie, vil jeg gerne slutte af med at gøre opmærksom på én ting: Grænsearbejderne gør dette her helt frivilligt.

Lulling
Hr. formand, ud af de 380.000 grænsearbejdere, der arbejder i grænseområderne mellem medlemsstaterne, er næsten 20 % - franskmænd, tyskere og belgiere - beskæftiget i Storhertugdømmet Luxembourg. Vi bidrager således væsentligt til nedsættelsen af arbejdsløsheden i disse områder. Jeg er stolt over at kunne understrege, at disse grænsearbejdere hos os har et arbejde, nogle løn- og arbejdsforhold og en social sikring - navnlig med hensyn til pensionsordninger - der er meget gunstigere end i de områder, hvor de bor.
Da det forholder sig sådan, ville det være fuldstændig absurd at oprette en udligningsfond, sådan som det foreslås i betænkningen. Det er faktisk absurd at påstå, at grænsearbejderne i Fællesskabet generelt udsættes for diskrimination og indkomsttab. Hos os mener luxembourgerne undertiden, at de bliver diskrimineret en smule. Desværre har fru Van Lancker kun fået øje på manglerne, og jeg må sige, at vi eksporterer nogle familieydelser, en uddannelsestøtte og nogle forsikringsydelser til grænsearbejderne, som ikke engang eksisterer i Frankrig eller Belgien.
Hr. formand, jeg lagde vægt på at fremhæve dette, og navnlig på at fastslå princippet om, at vi skal lade betalingen af bidrag til den sociale sikring og beskatningen af lønnen finde sted i det land, hvor man arbejder. Det er et princip, der i grænsearbejdernes interesse er helligt for os.

Flynn
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Van Lancker for hendes fremragende betænkning om situationen for grænsearbejdere i Den Europæiske Union og især om de sociale og skattemæssige problemer, som disse arbejdere står over for. Kommissionen støtter fuldt ud hendes bekymringer. Ja, Kommissionens handlingsplan for den frie bevægelighed for arbejdstagere, der blev vedtaget den 12. november 1997, understregede den vigtige rolle, som mobiliteten på tværs af grænserne udgør i Unionen. Den understregede bl.a. behovet for særlige klare bestemmelser om, hvordan man kan overvinde de problemer, som grænsearbejdere kommer ud for på grund af forskelle mellem nationale lovgivningssystemer inden for sådanne områder som social sikring, beskatning, sundhedspleje og sociale goder. Ud over disse lovgivningsmæssige foranstaltninger er der behov for at fremme det grænseoverskridende samarbejde med henblik på at behandle særlige spørgsmål af interesse for grænsearbejdere såsom socialsikrings- og beskatningsspørgsmål.
Deres udkast til et forslag til beslutning opfordrer til en lang række foranstaltninger fra de forskellige involverede parter. Jeg bifalder Deres forslag om at fremsætte forslaget til beslutning for Rådet, de europæiske arbejdsmarkedsparter og medlemstaternes regeringer og parlamenter samt Kommissionen. Jeg er helt enig i, at kun en kombineret aktion på alle disse niveauer vil føre til en meningsfuld løsning af de problemer, der er analyseret i begrundelsen.
Tillad mig kort at komme ind på Kommissionens holdning til de punkter, der er rejst i forslaget til beslutning. Hvad de skattemæssige spørgsmål angår, har Kommissionen længe været klar over de særlige skatteproblemer, som grænsearbejdere er udsat for, og den har søgt at bidrage til deres løsning ved lovgivningsmæssige forslag og andre initiativer. Allerede i 1979 fremsatte Kommissionen et udkast til et direktiv om harmonisering af visse aspekter af skattebehandlingen af personer, der ikke har bopæl i beskæftigelsesstaten. Desværre blev forslaget ikke vedtaget, da man ikke kunne nå frem til den krævede enstemmighed i Rådet. Derfor vedtog Kommissionen i 1993 en henstilling om skattebehandling af personer, der har bopæl i beskæftigelsesstaten. Henstillingen og EF-Domstolens retspraksis som følge af tilgangen i henstillingen, herunder Schumacherafgørelsen, var til betydelig gavn for de arbejdstagere, der ikke hare bopæl i beskæftigelsesstaten. De fleste berørte medlemsstater har nu mere eller mindre vedtaget deres lovgivning om beskatning af personer, der ikke har bopæl i beskæftigelsesstaten, og som tjener deres hovedindkomst i en anden medlemsstat end bopælsstaten, i overensstemmelse med henstillingen.
Kommissionen har også set på lovgivningen i medlemsstaterne og indledt overtrædelsesprocedurer imod flere medlemsstater for manglende overholdelse af reglen om ikke-diskriminering. Denne betænkning understreger behovet for en fællesskabstilgang til problemet med regler om en beskatningskompetence, der er parallel med den, der findes på socialsikringsområdet. Kommissionen kan i princippet gå ind for, at der er behov for en aktion på fællesskabsplan. Den vil skulle tage hensyn til behovet for enstemmighed for en eventuel vedtagelse af bindende fællesskabslovgivning inden for skatteområdet. I tilfælde af manglende harmonisering af indkomstskatterne har tildelingen af beskatningsrettigheder mellem to medlemsstater hidtil været styret af deres bilaterale beskatningsaftaler.
Domstolen fastslog for nylig, at medlemsstaterne ifølge de gældende bestemmelser i fællesskabsretten er frit stillet til at indgå bilaterale aftaler om beskatningskompetence for indkomstskat for grænsearbejdere. En eventuel multilateral tilgang i form af en europæisk konvention om hindring af dobbeltbeskatning af indkomst og kapital ville også kræve enstemmighed. Men Kommissionen vil rette en særlig opmærksomhed mod behovet for en sammenhængende løsning for de skatte- og socialsikringsproblemer, som grænsearbejderne er udsat for.
Hvad socialpolitikken angår, bifalder jeg Parlamentets støtte til Kommissionens forskellige forslag til ændring af forordning nr. 1408/71 om social sikring for vandrende arbejdstagere. I denne henseende er De formentlig klar over, at Domstolen for nylig har afsagt to vigtige domme. Disse domme betyder, at en person, der har en sygeforsikring i én medlemsstat, har ret til refusion fra denne stat for al den lægebehandling, han modtager i en anden medlemsstat i overensstemmelse med tarifferne i den stat, hvor forsikringen er tegnet. Eftersom disse domme er direkte anvendelige, synes de eksperimenter, som fru Van Lancker foreslår i sit forslag til beslutning, ikke at være nødvendige.
Jeg vil gerne takke fru Van Lancker og hendes kolleger for den opmuntrende støtte, de giver til EURES-netværket. De grænseoverskridende EURES-partnerskaber er blevet støttet af Europa-Parlamentet siden deres spæde start, og vi bifalder forslaget om, at EURES og dets grænseoverskridende partnerskaber bør optrappes. Jeg må imidlertid understrege, at medens antallet af grænseoverskridende partnerskaber er øget fra 11 til 18 i de sidste to år, er vores budget ikke blevet større. Ja, det er rent faktisk blevet lidt mindre i samme periode. Disse grænseoverskridende partnerskaber sørger for tjenesteydelser til grænsearbejdere såsom relevant information om deres rettigheder og pligter. I den forstand støtter de visse anmodninger i dette forslag til beslutning.
EURES-konsulenten kan hjælpe nationale og europæiske institutioner med at blive informeret så hurtigt som muligt om hindringer for mobilitet. I fremtiden har vi til hensigt at indsamle denne information på en mere struktureret måde. EURESpartnerne og deres konsulenter vil således blive i stand til at bidrage til oprettelsen af et tidligt varslingssystem. Det bør imidlertid gøres klart, at de ikke vil være i stand til at sørge for fuldstændig dækning i alle grænseområder i Unionen eller om alle de aspekter, der er nævnt i forslaget til beslutning. Men Kommissionen vil snarest muligt fremlægge en omfattende rapport om EURES-netværkets arbejde i årene 1996 og 1997 for Europa-Parlamentet. Dette kunne blive en god anledning til at få gang i en tilbundsgående dialog om EURES-netværkets fremtidige udvikling.
Hvad angår forslaget om at etablere let tilgængelige fælleskontorer (såkaldte 'call centres') for vandrende arbejdstagere og grænsearbejdere, vil jeg gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på Kommissionens hensigt om at igangsætte en permanent dialog med borgerne. Det vil blive officielt bebudet ved det europæiske topmøde i Cardiff. Der vil blive etableret sådanne 'call centres' i alle medlemsstater ifølge den model, der ligger til grund for 'Citizen First'-initiativet. De vil skulle rådgive borgerne om deres rettigheder såvel som om samfundsrelaterede problemer.
Endelig vil jeg komme med mine kommentarer til idéen om et direktivforslag om indførelse af en europæisk metode, hvorefter medlemsstater vil skulle afprøve deres lovgivning for at se på de indvirkninger, deres lovgivning har på grænsearbejdere. Jeg vil gerne gøre det klart, at det allerede er Kommissionens opgave at sikre, at alle bestemmelser i national lovgivning er i overensstemmelse med Traktaten og den sekundære lovgivning, for så vidt angår den pågældende fællesskabslov. Kommissionen vil helt bestemt fortsat anvende de beføjelser, der er fastsat i artikel 169 i Traktaten, og indlede overtrædelsesprocedurer mod medlemsstater, når de overtræder EF-lovgivning.
Jeg forstår imidlertid, at det fremsatte direktivforslag sigter på at tilvejebringe en mere generel socioøkonomisk vurdering af virkningerne af national lovgivning, der i sig selv er i overensstemmelse med EF-lovgivning, men som kan have skadelige virkninger for grænsearbejdere. Jeg er ikke sikker på, at det er hensigtsmæssigt at foreslå et direktiv under disse omstændigheder, men det forekommer mig hensigtsmæssigt, som det foreslås i betænkningen, at stimulere til forståelse på tværs af grænserne mellem relevante partnere i de forskellige regioner og på fællesskabsplan. Så jeg bekræfter, at det er Kommissionens hensigt at stimulere til denne forståelse for at blive i stand til at fastslå overtrædelser af EF-lovgivning og den nationale lovgivnings socioøkonomiske konsekvenser for grænsearbejdere.
Jeg vil slutte af med at takke ordføreren for hendes stimulerende betænkning og understrege Kommissionens beslutsomhed, når det gælder om at fortsætte sine bestræbelser på at overvinde de problemer, som grænsearbejdere kommer ud for.

Van Lancker
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for hans omfattende svar, som jeg er meget tilfreds med. Men lige et spørgsmål om den europæiske konsekvensanalyse. Jeg ved, at han tidligere ikke var så stor en tilhænger af idéen om en europæisk konsekvensanalyse, men jeg er også klar over, at Kommissionens juridiske tjeneste var i gang med en undersøgelse af retsgrundlaget i traktaten. Kan kommissæren be- eller afkræfte, at der er retsgrundlag for en sådan analyse, der ikke kun består i at vurdere, om sociallovgivningen i medlemsstaterne er i overensstemmelse med EU-lovgivningen, men at vurdere konsekvenserne for grænsearbejderne, hvilket er en helt anden analyse. Vores juridiske tjeneste har angivet artikel 49 som egnet retsgrundlag. Jeg vil meget gerne have, at kommissæren meddeler mig, hvad Kommissionens juridiske tjenester fandt frem til.

Flynn
Hr. formand, jeg vil gerne sige til fru Van Lancker, at der efter min mening er et retsgrundlag. Problemstillingen er den, at der vil skulle træffes nogle politiske valg her, og inden vi forfølger nogen af disse sager vedrørende dette og andre spørgsmål, bør den skattepolitiske gruppe se på sagen først. Det eneste problem er, at den synes at være overbebyrdet med sager, den skal se på i år. Jeg ved, at den er forpligtet til at tage sig af en undersøgelse om pensioner og energibeskatning og om elektronisk handel. Det er en temmelig overlæsset dagsorden, de har for nærværende. Men svaret er kort sagt ja, det kan fastslås, at der er et retsgrundlag for, at dette kan gøres.

Formanden
Hr. Flynn, jeg takker for Deres indlæg.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Registreringsdokumenter for motorkøretøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0190/98) af Bazin for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Rådets direktiv om registreringsdokumenter for motorkøretøjer og påhængskøretøjer dertil (KOM(97)0248 - C4-0423/97-97/0150(SYN)).

Bazin
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne fremsætte tre bemærkninger. Den første drejer sig om den aktuelle situation, den anden drejer sig om formålet med dette direktivforslag, og den tredje drejer sig om de vanskeligheder, man støder på i dette foretagende.
Man kan sige, at den aktuelle situation hovedsagelig er præget af, at denne type dokumenter - disse registreringsattester, som man i mit land kalder »grå kort« - er meget forskellige. De varierer utrolig meget, både med hensyn til deres indhold og form. Denne meget store variation, der er forbundet med den næsten totale mangel på kodificering, vanskeliggør i høj grad dokumentets forståelighed i udlandet og dets anvendelse af dem, der er ansvarlige for kontrollen med køretøjer på gennemrejse.
Formålet med direktivforslaget er enkelt, nemlig at harmonisere den måde, dette dokument tager sig ud på. Man foreslår, at det kommer til at bestå af to dele; at man præciserer, hvad der kan , og hvad der skal stå i dokumentet, og at man indfører en enkel alfabetisk kodificering, så dokumentet let kan læses i alle lande. Man støder på utallige vanskeligheder i dette foretagende, og de skyldes selve dokumentets juridiske karakter, der er meget forskellig fra det ene land til det andet.
I nogle lande er det blot en registreringsattest, mens det i andre lande næsten er et ejendomsbevis. I andre lande igen eksisterer dette dokument slet ikke, da tingene er organiseret på en anden måde.
Så er der dokumentets funktion. Visse landes forvaltninger mener, at det kun er et administrativt dokument. Andre mener, at dokumentets formål hovedsagelig er politikontrol. Alt efter de oplysninger, der kan stå på dette dokument, kan det også spille en rolle ved kontrollen af køretøjets drift. Man kan således se, at der på en måde gemmer sig nogle yderst forskellige administrative opfattelser bag dokumenternes forskellighed.
Det er derfor - og det er min sidste bemærkning - at det er en god ting, at dette direktivforslag til at begynde med holdes på et helt beskedent niveau. Det er den fornuftigste løsning, og det er årsagen til, at jeg personligt kun havde indgivet tre ændringsforslag, nemlig ændringsforslag 1, 3 og 4. Disse ændringsforslag understregede, at det var det første skridt på vejen, men at det ikke skulle blive det sidste skridt. De udskød ikrafttrædelsesdatoen en smule, og de bad desuden om en gensidig information mellem de nationale myndigheder og Kommissionen.
Kollegerne fra Udvalget om Transport og Turisme ønskede derimod at godkende ændringsforslagene af hr. Seal, der foreslår en række foranstaltninger til bekæmpelse af svindel. Jeg har rettet mig efter deres mening. Til gengæld kan jeg ikke godkende ændringsforslag 7, som er indgivet af De Grønne, da det blot ville fylde dokumentet med endnu flere oplysninger om køretøjets drift, hvilket uden tvivl ville gøre indførelsen af dette første skridt på vejen mod en harmonisering af registreringsattester yderst vanskelig.

Sarlis
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at den ændring, som Kommissionen opfordrer til, er fornuftig og nødvendig af to grunde.
For det første har Kommissionen liberaliseret cabotagekørselen. Og med liberaliseringen af cabotagekørselen vil det være nødvendigt at gennemføre en mere effektiv kontrol med lastvognene i det indre marked.
For det andet er det et faktum, der påvistes i beretningen fra Parlamentets undersøgelsesudvalg vedrørende svig med fællesskabsforsendelser, at det største antal tilfælde af svig, især i vejtransportsektoren og især hvad angår cigaretter og alkoholiske dirkkevarer, sker ved transport af disse varer over vej. Der er nærmest i hundredvis af tilfælde, hvor lastvognschaufføren sammen med sin ladning forsvinder, undervejs ændrer nummerskilt eller vognen males om. Dette er bevist og påvist i undersøgelsesudvalgtes beretning
Hvad indholdet af forslaget angår, vil jeg gerne først takke Kommissionen og ordføreren, hr. Bazin, og dernæst fremhæve to forhold.
For det første, hvis en lastvogn eller bus skal indregistreres i en anden medlemsstat, så skal denne nye værtsstat have fremsendt tilladelsen fra den forrige medlemsstat. Dette forekommer helt indlysende.
For det andet, skal den stat, der giver den nye tilladelse, være forpligtet til at sende den tidligere indregistreringsstat en meddelelse om, at køretøjet har skiftet nummer, således at den sidstnævnte stat er informeret herom.
Et andet forhold, der også er af stor betydning, er, at der nu forventes kontroller af køretøjerne på alle færdselsårer i EU. I en række lande, herunder Det Forenede Kongerige, Danmark og Sverige, på hvis territorium der ikke er krav om, at lastvogne skal medbringe registreringsattest, må man nu være klar over, at attest imidlertid er obligatorisk, når lastvognene anvendes uden for Det Forenede Kongerige, Sverige og Danmark.
Jeg skal også sige, at PPE-gruppen støtter betænkningen og ordførerens ændringsforslag.

Jarzembowski
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, mine damer og herrer, det er virkelig en debat, der føres af de sammensvorne inden for trafikpolitikken. Det er en betænkning, der er en smule teknisk, men så alligevel ikke helt så teknisk. Lad mig begynde med en hjertelig tak til formanden for Udvalget om Transport og Turisme. Det er nogle gange hans pligt, og den tager han alvorligt, når der på grund af sagen ikke er nogen gruppe, der ønsker at påtage sig en betænkning, at påtage sig opgaven som ordfører, at fremme sagen, og jeg vil især gerne takke ham, fordi han fører trafikpolitik med så stort et engagement i vores udvalg.
Og så til selve sagen: Vi støtter Kommissionens direktivforslag om at standardisere registreringsattesterne for motorkøretøjer og påhængskøretøjer. Jeg tror, at ensretningen af registreringsdokumenterne vil lette trafikkontrollen i Unionen, for fremover vil dokumenterne uanset udstedelsesland altid indeholde en række klare, fælles informationer, f.eks. om, i hvilket medlemsland køretøjet er registreret, og hvilken person der er den berettigede indehaver af registreringsdokumentet. Det siger desværre endnu ikke noget om, hvem der ejer køretøjet, men vi ved dog, hvem den berettigede indehaver af registreringsdokumentet er. På den måde fremmer direktivforslaget samtidig bekæmpelsen af køretøjskriminaliteten. Derudover gør ensretningen af registreringsdokumenterne det lettere at omskrive registreringen af et køretøj fra et medlemsland til et andet.
Men, hr. kommissær, min gruppe mener, at det kun kan være det første skridt i retning mod en harmonisering, for inden for EU giver det ikke mening, at nogle stater har registreringsdokumenter bestående af en enkelt del og andre stater dokumenter bestående af to dele, med forskellige retlige konsekvenser i de pågældende medlemslande. Det giver egentlig ikke nogen mening i et indre marked. Jeg mener, at vi i et indre marked har brug for en vis harmonisering. Den behøver ikke gå ned til mindste detalje, men de grundlæggende informationer skal harmoniseres fornuftigt. For så vidt ville det glæde mig, hvis De ville gå ind for, at harmoniseringen skal gå videre end dette første skridt, især fordi jeg mener, at der i højere grad skal sættes en stopper for tyveri og smugling af biler inden for Fællesskabet og også fra Fællesskabet til de tredjelande, der grænser op til Fællesskabet, og her hjælper det, hvis vi har nogle fornuftige registreringsdokumenter. For så vidt, hr. kommissær, støtter vi Deres forslag. Vi håber, at De støtter ændringsforslagene fra formanden for Trafikudvalget - bortset fra forslaget fra De Grønne selvfølgelig, det støtter vi heller ikke - og i øvrigt håber vi, at det er et første skridt på vejen til en forsigtig, men sagligt begrundet harmonisering.

Kinnock, Neil
Hr. formand, må jeg begynde med at takke hr. Bazin for hans fremragende og koncise betænkning, som han har afleveret som en pligt, men også med en del entusiasme. Som denne betænkning bemærker, og som vi lige har hørt det fra hr. Bazin, er der betydelige forskelle i procedurer og formål for registrering af motorkøretøjer i medlemsstaterne. Der er ligeledes forskellige grader af tilslutning til Wiener-konventionen om vejtrafik af 1968, så den øgede bevægelighed i Fællesskabet og i det indre marked gør det nu fornuftigt med en harmonisering af reglerne om de oplysninger, der bør fremgå af registreringsdokumenter, som hr. Sarlis påpegede det. Jeg er naturligvis glad for, at hr. Bazin og hans kolleger støtter målene i dette forslag. Jeg har selvfølgelig overvejet de forskellige ændringsforslag nøje, og selvom de har min brede sympati, er der nogle rent praktiske overvejelser, der gør, at jeg desværre ikke kan acceptere dem.
Ændringsforslag 1 opfordrer til en yderligere udtalelse i præamblen om, at dette forslag udgør et første skridt henimod en mere fuldstændig harmonisering. Selvom jeg er enig med den følelse, der ligger bag ændringsforslaget af de grunde, der for ganske nylig blev fremsat af hr. Jarzembowski, og selvom jeg også mener, at der i fremtiden vil blive taget skridt henimod en større ensartethed, ville tilføjelsen af en sådan ny præambel ikke tjene noget bestemt lovgivningsmæssigt formål, og Kommissionen kan følgelig ikke acceptere det.
Ændringsforslag 3 søger at ændre datoerne for gennemførelse for at tage hensyn til den egentlige tidsramme for forslaget. Selvom formålet med ændringsforslaget bestemt er fornuftigt, så betyder behovet for et ændret forslag og også behovet for andenbehandling, at det ikke er sandsynligt, at selv de foreslåede nye datoer vil kunne nås. Derfor finder jeg det bedst at vente med denne detalje til den egentlige vedtagelse af den fælles holdning og at fastsætte passende datoer på dette tidspunkt. Jeg håber derfor, at dette ændringsforslag kan trækkes tilbage.
Ændringsforslag 4 opfordrer Kommissionen til at bringe alle registreringsdokumenter i cirkulation til medlemsstaterne, og jeg kan helt bestemt støtte dette ændringsforslag som et nyttigt middel til spredning af relevant informationsmateriale.
Ændringsforslag 2, 5 og 6 beskæftiger sig med foranstaltninger til bekæmpelse af bedrageri. Jeg kan acceptere princippet og især ændringsforslag 5, der kræver indføjelse af motoridentifikationsnummeret i registreringsdokumentet. Men virkningen af de to andre ændringsforslag ville være at kræve nye registreringsdokumenter, når der blev installeret nye reservedele i et køretøj, herunder f.eks. en ny rude. Jeg er sikker på, at dette ikke kan have været hensigten hos dem, der udarbejdede ændringsforslaget, eftersom resultaterne heraf helt klart ville være yderst bureaukratiske. Jeg håber, at de ærede medlemmer efter nærmere eftertanke ikke vil forfølge disse ændringsforslag.
Ændringsforslag 7 skulle føre til, at en indføjelse af køretøjets miljømæssige karakteristika i registreringsdokumenterne skulle gøres obligatorisk frem for fakultativ. Eftersom sådanne detaljer kan komme til at spille en rolle i beskatningsordninger på et tidspunkt ude i fremtiden, og eftersom sådanne træk også vil kunne gøres til genstand for kontrol ude på landevejen, anerkender Kommissionen det fornuftige i at gøre sådanne oplysninger obligatoriske, og vi kan derfor støtte dette ændringsforslag.
Jeg er hr. Bazin og hans udvalg meget taknemmelig for den konstruktive holdning, de indtager til et forslag, der efter min overbevisning vil bevise sit værd for ejere af motorkøretøjer og transportmyndighederne og også være en nyttig tilføjelse til vores bestræbelser for at bekæmpe tyveri og svig. Så jeg ser ligesom medlemmerne i dette ærede Parlament frem til, at dette forslag bliver gennemført.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Kartoffelstivelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0163/98) af Redondo Jiménez for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EF) nr. 1868/94 om en kvoteordning for produktionen af kartoffelstivelse (KOM(97)0576 - C4-0045/98-97/0300(CNS)).

Redondo Jiménez
Hr. formand, mine damer og herrer, vi står foran en reform af Rådets forordning nr. 1868/94, der såvel i artikel 1 som i artikel 2 taler om Kommissionens forpligtelse til at forelægge en beretning om denne forordnings virkemåde og om forslaget til udvidelse af fristen eller til ændring af noget i denne forordning, såvel som til tildelingen af kvoter for stivelse. Dette berørte Danmark, Tyskland, Frankrig, Nederlandene og Spanien. I januar 1995 er der en indlemmelse af tre lande til - Østrig, Sverige og Finland - hvorfor den også bliver ændret på denne dato, således at den samlede kvote er på 1.869.000 t.
Dette forslag angiver også de styringsmekanismer, det baserer sig på, som f.eks. kartoflernes minimumspris, udligningsbetalingerne til landmændene og de særlige præmier til industrien, der betales på basis af tre forhold: på basis af de strukturelle ulemper, som de har ved fremstilling af stivelsen, på basis af manglen på anvendelige biprodukter og på basis af produktionens sæsonafhængighed.
Jeg vil gerne her i Parlamentet undersøge de modsigelser, som jeg finder i dette forslag fremlagt af Kommissionen. Forslaget anvender nogle kriterier, som vi efter min mening bør undersøge her i plenum. For det første, mine damer og herrer, mener jeg, at det er nødvendigt at vide, om vi taler om stivelse eller kartofler. Hvis vi taler om stivelse, bør prisen være den samme, uanset hvor den stammer fra, om den stammer fra kartofler eller fra korn. I dette tilfælde er der en forskelsbehandling til fordel for kartoffelstivelsen med en overværdiansættelse på ca. 35 %, som bør studeres. Hvis vi taler om kartofler, tillader De måske, at jeg fremkommer med en kendelse: Vi vil studere dette emne grundigt, og vi skal nå frem til nogle bestemmelser for kartofler, ikke kun til fremstilling af stivelse, men til forskellige anvendelser, såvel industrielle som fødevaremæssige. Og her ville jeg stille et krav fra mange lande i Den Europæiske Union: Lad os foreslå en fælles markedsorganisation for kartofler.
Med hensyn til støtte til stivelsesindustrien betales den på basis af sæsonregulering, på basis af den manglende udnyttelse af biprodukterne og på basis af landbrugsmiljøordningerne. Jeg ville ønske, at Kommissionen også tænkte på, at man burde betale til hele landbrugsfødevareindustrien på basis af sæsonregulering. Er Kommissionen villig til at betale til hele landbrugsfødevareindustrien for de produkter, som har problemer på grund af deres sæsonbestemthed? Jeg mener, at det ville være en stor fejl. Men med hensyn til ikke-anvendelsen af biprodukterne ville vi gå i den samme fælde, for hvor mange industrier har ikke blot ingen anvendelige biprodukter, men de betaler også for at få dem destrueret? I så fald betaler vi for noget, som, andre betaler for, bliver gjort.
Og med hensyn til landbrugsmiljøordningerne så tillad mig at sige, at vi i 20 år har betalt stivelsesindustrien for, at de skal træffe disse foranstaltninger. Jeg mener, at der har været rigelig tid til at træffe disse foranstaltninger.
Hvad vil jeg sige med dette, mine damer og herrer. At vi skal stoppe disse tilskud? Nej. Jeg mener, at Kommissionen og vi, som laver politik her, skal være fleksible, og at vi skal tage hensyn til såvel de sociale som de regionale og miljømæssige problemer, der opstår. Så jeg foreslår i dette tilfælde, at indførelsen af en ny fælles markedsordning for kartofler studeres grundigt. Men i kartoffelstivelsens tilfælde en videreførelse på tre år. Jeg håber, at disse argumenter, som jeg har udtrykt her som modsætninger, tages i betragtning, når de nye fælles markedsordninger skal studeres, da vi altid får at vide, at vi har finansielle problemer, og at vi derfor ikke kan forøge vores budgetter. Alligevel betyder forslaget fra Kommissionen, mine damer og herrer, en budgetmæssig forøgelse på 26 %, noget, jeg mener, er meget sigende. Vi får at vide, at man kunne spare ECU 150 millioner med ophævelsesforanstaltningerne. Mine damer og herrer, når vi taler om olie, er der tale om tal på omkring ECU 200 millioner, som bringer sindene i kog i Den Europæiske Union. Derfor vil vi være konsekvente og anvende de samme kriterier for alle fælles markedsordninger.

Hardstaff
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Redondo Jiménez for hendes betænkning, og jeg har med en vis interesse bemærket, at hun har fremhævet nogle af de ting, som jeg pegede på for tre år siden, da jeg blev bedt om at udarbejde en betænkning om kvoter for kartoffelstivelse. Jeg vil gå lidt tilbage i tiden for at fortælle, at kvoterne blev indført, fordi der havde været en enorm stigning i produktionen af kartofler til stivelse, da kartoffelstivelse begyndte at blive behandlet på linje med korn med hensyn til støtteforanstaltninger. Kartofler, der dyrkes som kartofler til brug for at blive spist som pommes frites eller kartofler, modtager ingen støtte, og det var på grund af en enorm stigning i produktionen, at disse kvoteordninger blev nødvendige.
Jeg gentager atter, som jeg gjorde det dengang, at der finder en meget tvivlsom anvendelse af offentlige midler sted til at støtte folk, der dyrker kartofler til stivelse, hvor der findes andre kilder til stivelse. Der har fundet et enorm stigning sted i de beløb, der bliver anvendt på at støtte denne produktion. Kartoffelstivelse tegnede sig for 48 % af den samlede eksport af stivelse i 1996-1997. Ikke mindre end 385.000 t af denne substans! Hvorfor bruger vi offentlige penge på at støtte folk, der dyrker kartofler for at lave dem til stivelse, som vi ikke kan bruge i EU? Vi betaler producenterne for at producere stivelse, og så betaler vi dem for at eksportere den, fordi ingen vil have den. Dette er fuldstændig meningsløst, og vi bør ikke søge at udvide denne støtte, vi bør søge at reducere kvoterne, således at vi i det mindste skærer eksportstøtten væk.

Schierhuber
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne takke fru Redondo mange gange for hendes betænkning, og jeg vil gerne her modsige fru Hardstaff meget åbent, når hun spørger: Hvorfor tager vi ikke majs eller korn i stedet for kartofler? Dér, hvor kartofler trives, trives hverken hvede eller majs, og derfor er netop produktionen af kartoffelstivelse uafvendelig og en væsentlig faktor for mange forfordelte regioner i Europa. Derfor er det også nødvendigt for stivelsesindustriens fremtid - for den sikrer også arbejdspladser - at landmændene får en produktionspræmie for kartoffelstivelsen. Jeg vil gerne anføre én ting mere: Vi er alle sammen klar over, at den højteknologiske proces i stivelsesproduktionen også er væsentlig for firmaerne eller for kartoffelstivelsesproducenterne, og også disse forarbejdningsvirksomheder har brug for pålidelige partnere blandt landmændene. Men landmændene kan kun producere kartoflerne, hvis der findes disse kompensationer for kartoffelstivelse. Jeg mener, at vi bør støtte Kommissionens forslag i dets nuværende form på samme måde som forslaget om, at kvoterne for de kommende tre år skal bibeholdes.

Mulder
Hr. formand, det er ikke altid tilfældet, men denne gang kan min gruppe i store træk helt støtte Kommissionens forslag. Vi finder, at det er nødvendigt, at stivelse, uanset hvor den stammer fra, betales på samme måde, og det gælder særligt kartoffelstivelse. Hvorfor mener vi det?
For det første. De regioner i Europa, der producerer kartofler til fremstilling af stivelse er generelt udstyret med jord, der ikke er særlig frugtbar. Derfor er der kun få alternativer. Hvis vi ikke gjorde det, ville det for store områder i Europa få katastrofale følger. Jeg er derfor slet ikke enig med ordføreren for Den Socialdemokratiske Gruppe. Jeg havde faktisk troet, at denne type argumenter ville tiltale hende, hvis vi ser på, hvad det vil koste, i øjeblikket betaler vi, mener jeg, ca. ECU 200 millioner for denne politik. Inden for den samlede regionale udvikling i Europa er det meget lidt. Her får vi virkelig valuta for pengene. Hvad er i øvrigt det tiltrækkende ved denne industri? Den har i årenes løb vist, at den er i stand til at arbejde meget miljøvenligt, ingen miljøforurening mere. Et andet tiltrækkende punkt ved brug af landbrugsproduktion til ikke-fødevareformål. Det er meget vigtige udviklinger. For nylig meddelte en nederlandsk avis, at en af disse fabrikker havde udviklet et produkt, der kunne erstatte gelatine. I forbindelse med BSE-problematikken er det meget interessant. Den slags ting skal vi tilskynde. Den slags ting er måske på længere sigt redningen for denne type industri. Derfor er det tilskud, vi giver, bestemt givet godt ud.

Formanden
Mange tak, hr. Mulder. Men de fem sekunder mere, har De bevilget Dem selv, for dette formandskab tager aldrig ordet fra nogen, det eneste, det gør, er med en vis energi at gøre opmærksom på, at tiden er udløbet. Det er de enkelte parlamentsmedlemmer, der har ansvaret for, om den overskrides.
Og nu skal vi netop efterprøve, om hr. van Dam, som har halvandet minut, og som vil tale på vegne af Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa, bevilger sig selv mere tid end det tildelte halvandet minut, når jeg energisk gør opmærksom på, at det er udløbet.

Van Dam
Hr. formand, Kommissionens forslag om forlængelse af kvoteordningen for kartoffelstivelse med tre år bør støttes. Ordningen har bidraget til en stabil udvikling af markedet. Omkostningerne ved ordningen om kartoffelstivelse har kunnet styres. I forbindelse med produktionsplanlægningen for de kommende år er det vigtigt, at der så hurtigt som muligt træffes beslutning om forlængelse af kvoteordningen.
Ordførerens ændringsforslag, der har til formål at sænke støtten til kartoffelstivelsesprodukter, er med rette blevet forkastet af Landbrugsudvalget. En ensidig sænkning af støtten til kartoffelstivelse vil medføre en alvorlig forstyrrelse af ligevægten på markedet mellem på den ene side stivelse fra korn og på den anden side kartoffelstivelse. Derfor skal en eventuel reform af markedsordningen samordnes med reformer i kornsektoren. Men Agenda 2000-forslag for kartoffelstivelse, hvor kompensationen for prisfald kun er 44 %, anser jeg ikke for acceptable.
Til sidst vil jeg påpege, at stivelseskartofler ikke kan sammenlignes med spisekartofler. Det drejer sig om helt forskellige produkter og markeder. En markedsordning for stivelseskartofler er en nødvendighed, fordi disse produkter skal konkurrere med kornstivelsesprodukter, der støttes kraftigt gennem MacSharry-præmierne, men en markedsordning for spisekartofler, som forslået i ændringsforslag 3, er der ikke behov for. Det frie marked virker udmærket for dette produkt.

Imaz San Miguel
Hr. formand, jeg vil først takke fru Redondo for hendes betænkning om en kvoteordning for produktionen af kartoffelstivelse. Desuden vedtages der i denne betænkning et ændringsforslag, ændringsforslag 3, hvori der opfordres til, at hele problematikken omkring kartofler analyseres, også hvad angår spisekartofler. For det er nødvendigt med en fælles markedsordning, der regulerer det europæiske kartoffelmarked, så den kan beskytte producenterne imod de prisfald, som dette produkt sædvanligvis udsættes for.
Kartoffelmarkedet er underlagt cykliske udsving, som medfører periodiske prisfald, der rammer producenterne. Derfor er den europæiske indgriben for at regulere dette marked nødvendig, og vi må ikke glemme, at kartoflen er det 10. vigtigste landbrugsprodukt i Europa målt i produktionsstørrelse og det er det eneste af de 25 vigtigste landbrugsprodukter i Den Europæiske Union, der ikke er reguleret af Unionen selv.
Hvert enkelt af de andre produkter koster Fællesskabets kasse ECU 2 milliarder og i nogle tilfælde ECU 1, 5 milliarder, og alligevel er der ingen form for regulering af kartoflen, som er det 10. vigtigste europæiske landbrugsprodukt. Det er et uelastisk marked, hvor en forøgelse af produktionen og den deraf følgende sænkning af priserne ikke medfører et større forbrug. Der er undersøgelser, der siger, at dette marked kan reguleres med oprettelsen af et system med kvoter og arealer, da det er vist, at der er en sammenhæng mellem det dyrkede areal, priserne og produktet.
Og et reguleringssystem af denne type ville ud over at beskytte produktet - kartoflen - imod udsvingene ikke være administrativt kompliceret, og de budgetmæssige udgifter for Fællesskabets bidragydere ville være minimale. Derfor er jeg enig i, at denne betænkning bør vedtages. Men på basis af ændringsforslag 3, skal vi også opfordre Rådet til én gang for alle - efter i 5-6 år med forslag på bordet - at vove at finde frem til et system, der gennem en fælles markedsordning regulerer problemerne vedrørende spisekartoflen i hele Den Europæiske Union.

Anttila
Hr. formand, jeg gratulerer fru Redondo for udarbejdelsen af betænkningen, som handler om produktionen af kartoffelstivelse. Jeg værdsætter meget, at ordføreren under udvalgsbehandlingen var parat til at acceptere kompromisforslag, som i høj grad afbalancerer betænkningen, og som i større udstrækning tager højde for specielle forhold for stivelsesproduktionen i forskellige lande.
Kommissionen foreslår, at kvotasystemet bevares uforandret, så Fællesskabets stivelsesmarkeder bliver sundere. I Finland kan den indlandske kartoffelstivelsesproduktion kun dække halvdelen af papirindustriens efterspørgsel, og derfor har Finland foreslået, at kvoten sættes op til 70.000 t. Det vil bedre svare til den allerede eksisterende produktionskapacitet.
På grund af det nordlige klima er der meget større høstvariationer for stivelseskartoflen i Finland end i Centraleuropa. Derfor er det svært at tilpasse produktionen til kvotens fleksibilitetsgrænse på 5 %. Med hensyntagen til de store høstvariationer for kartoflen vil en fleksibilitet på 10 % være ganske velbegrundet, og i den henseende betragter jeg ændringsforslag nummer seks som værende meget heldig. Der foreslås muligheden for at kunne afvige 10 % fra kvoten.

Cresson
Hr. formand, først vil jeg gerne takke ordføreren, fru Redondo Jiménez, og Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, der har udarbejdet denne betænkning om forslaget til en ændring af kvoteordningen for produktionen af kartoffelstivelse. Det foreslås, at man viderefører den nuværende ordning i en ny treårsperiode.
Kommissionen godkender gerne ændringsforslag 1, der understreger kartoffelstivelsesproducenternes socioøkonomiske vigtighed, og som viser det berettigede i foranstaltningerne inden for denne sektor. Kommissionen godkender ligeledes ændringsforslag 2, der styrker målsætningen om at bevare en balance mellem kartoffelstivelsessektoren og kornstivelsessektoren. Med hensyn til ændringsforslag 3, der drejer sig om spisekartofler, så er Kommissionen klar over, at det er nødvendigt at indføre en fælles organisation af markederne inden for kartoffelsektoren. Kommissionen fremlagde derfor et forslag til dette formål for Parlamentet og Rådet i 1992. Hvad angår ændringsforslag 4, der foreslår at begrænse den præmie, der betales til stivelsesproducenterne, til høstperioden 1998-1999, så beklager vi i Kommissionen, at vi ikke kan godkende dette ændringsforslag, der ville stille denne sektor svagt på grund af dens strukturelle produktionskrav. Med hensyn til ændringsforslag 5, så kan Kommissionen ikke se det nødvendige i at præcisere treårsperioden, der allerede er fastlagt i forslagets artikel 1, eller i ikke at fastholde det præmiebeløb, der er fastsat i forordningen. Kommissionen kan derfor ikke godkende dette ændringsforslag. Hvad angår ændringsforslag 6, der tager sigte på at øge ordningens fleksibilitet, beklager vi i Kommissionen, at vi ikke kan godkende dette ændringsforslag, der kunne risikere at øge produktionen på et marked, som allerede i nogen grad er mættet.

Formanden
Mange tak, fru Cresson.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Videregående uddannelser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0191/98) fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om Rådets fælles holdning (C4-0191/98-97/0121(SYN)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets henstilling om europæisk samarbejde til sikring af kvaliteten af de videregående uddannelser (Ordfører: Heinisch).

Heinisch
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, europæisk samarbejde om sikringen af kvaliteten af de videregående uddannelser: Ved første øjekast kunne man mene, at der her er tale om et udsigtsløst projekt. Medlemslandenes suverænitet på det kulturelle område, mangfoldigheden i uddannelsessystemerne, de videregående uddannelsesinstitutioners uafhængighed og individualitet står på den ene side, og disse udformninger af subsidiaritetsprincippet står nu i modstrid med nødvendigheden af at etablere europæiske kvalitetsstandarder inden for de videregående uddannelsesinstitutioner, for der hersker meget vel en grundkonsensus i Fællesskabet om, at sammenlignelige europæiske videregående uddannelsesinstitutioner er uomgængeligt nødvendigt som forudsætning for at fremme mobiliteten blandt studerende i Den Europæiske Union, hvilket er et udtrykkeligt ønske hos os alle, fordi vi håber på at få en sammenvokset Europæisk Union.
Den til dette formål nødvendige sammenlignelighed mellem de videregående uddannelsesinstitutioner vil dog netop kun kunne opnås, hvis det lykkes at blive enige om, hvordan kvalitet kan defineres og derefter måles. Desuden kan man spørge sig selv, i hvis hænder ansvaret for kvalitetssikringen hviler mest hensigtsmæssigt. De holdninger, som Kommissionen, Rådet og EuropaParlamentet har repræsenteret under arbejdet med den henstilling, vi nu beskæftiger os med, afspejler eftertrykkeligt de problemer, vi så ofte støder på inden for europæisk uddannelsespolitik, når det handler om at realisere de for Fællesskabet ønskværdige målsætninger under nøje overholdelse af subsidiaritetsprincippet.
I sit oprindelige forslag skrev Kommissionen, at den alene skulle være ansvarlig for at etablere et europæisk netværk, som fremskynder sikringen og evalueringen af kvaliteten. Det kunne medlemslandene forståeligt nok ikke acceptere, og Parlamentet fulgte derfor også mit forslag ved førstebehandlingen, ifølge hvilket medlemslandene i væsentlig grad skulle medvirke til at etablere netværkerne. Den bærende tanke var her, at netværket kun kunne blive en succes, hvis der var en basis af gensidig tillid og samarbejde, og at et europæisk netværk uden tilsvarende nationale rammebetingelser ville være meget svært at forestille sig.
Den fælles holdning har taget Parlaments tanker op på dette så afgørende punkt. Det anbefales således nu medlemslandene at etablere et netværk, mens Kommissionen skal have til opgave at støtte samarbejdet mellem de myndigheder, der er ansvarlige for kvalitetsevalueringen og -sikringen inden for de videregående uddannelser. Ud over dette væsentlige punkt har Rådet overtaget yderligere 13 ændringer, som Parlamentet har foreslået, i deres ordlyd eller med deres indhold. Det er vigtigt for mig, at to grundlæggende overvejelser, som dannede grundlag for min betænkning, har fundet plads i Rådets holdning. Det er således lykkedes at fremhæve princippet om de videregående uddannelsesinstitutioners selvstændighed og sikringen af deres pædagogiske selvforståelse tydeligere. På samme måde er den ret forpligtende tone, man brugte til at opfordre medlemslandene til at træffe visse foranstaltninger, svækket i forhold til det oprindelige forslag fra Kommissionen.
Nogle af de ændringer, som Parlamentet gik ind for i overensstemmelse med min betænkning, er dog ikke blevet overtaget. Rådet har således afvist at inddrage de central- og østeuropæiske lande i kvalitetssikringsforanstaltningerne. Det er muligt, at en henstilling til disse stater p.t. mislykkes, fordi den af retlige grunde ikke kan afgives til ikke-medlemslande, men så er det så meget mere vigtigt for mig, at vi ikke mister betydningen af at inddrage dem af syne, for selvfølgelig gælder samtlige mål, som vi forfølger med kvalitetssikringen, også for de stater, som vi ønsker at udvide vores Fællesskab med inden for en overskuelig fremtid. De skal også have del i den integrative virkning, som vores foranstaltninger tager sigte på, og netop for dem vil det være vigtigt at drage nytte af Europas innovative evner og at bidrage til dem.
Der er endnu en ændring, som Rådet ikke accepterede. I denne ændring gik jeg ind for, at der også skabes evalueringssystemer for forskningsområdet. I Tyskland, hvor undervisning og forskning udgør en enhed, var det en nærliggende tanke for mig, at man ene og alene kan evaluere kvaliteten af en videregående uddannelsesinstitution, når også dens forskningsresultater bliver bedømt. Men artikel 126 i Maastricht-traktaten, som vores henstilling er baseret på, tillader ingen udsagn om forskningsområdet. Den alene er det juridiske grundlag for uddannelsesspørgsmål.
Med det ændringsforslag, som jeg nu har fremsat endnu en gang ved andenbehandling, forsøgte jeg at indgå et kompromis. Dette ændringsforslag inkluderer nu også forskeruddannelsen i kvalitetsevalueringen. Dermed omfattes det af det juridiske grundlag i artikel 126 og kan således inddrage forskningsevalueringen i uddannelsen.
Jeg tror, at der på den måde tages højde for kløften mellem subsidiaritetsprincippet og forfølgelsen af uddannelsespolitiske målsætninger. At der stadig findes nogle forhindringer, som vi skal klare for at realisere dette kompromis, er vi helt sikkert klar over. Alligevel bør kompromiset være en vejviser for universitetsuddannelser i det 21. århundrede, som vi står over for. I en udvikling hen imod globalisering må vi i Den Europæiske Union skabe en international målestok og også gå nye veje inden for videregående uddannelse. Dette vil omfatte interdisciplinære og europæiske studier. Vi vil komme til at indse, hvor vigtigt det er at lægge et universelt uddannelsesbegreb til grund for alle vores uddannelsesforanstaltninger. Endelig vil vi alle komme til at bestræbe os på at udvikle partnerskaber og på at lade disse træde i stedet for vores angst for at miste kompetence.

Elchlepp
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, vi støtter den fælles holdning og finder, at den har taget hensyn til vores ændringsforslag. Sikringen og opdateringen af uddannelseskvaliteten og de videregående uddannelsesinstitutioners og alle deres medlemmers stadige kritiske kontrol heraf burde egentlig være en meget større selvfølgelighed af hensyn til de bedst mulige livs- og erhvervsmuligheder for nyuddannede. Desværre forholder det sig ikke sådan, i nogle europæiske lande mere, i nogle andre mindre. Det er helt sikkert en bitter erkendelse for studerende, når de i dag ofte gennem dubiøse ranking-procedurer må opleve, at deres universitet klassificeres dårligt i den offentlige evaluering, fordi man måske har sovet over sig og ikke nået at følge med fornyelserne. Det bør langt om længe blive sædvane, at alle videregående uddannelsesinstitutioner underkaster sig en evaluering af forskning og undervisning, og at der også deltager internationale eksperter i evalueringsgrupperne.
Universiteter skal eksempelvis spørge sig selv kritisk, hvor gode og forudseende deres uddannelsestilbud er, om de udformer deres studier målrettet europæisk i Erasmus-forstand, om de f.eks. tilbyder forelæsninger og seminarer på andre sprog, om de har indgået aftaler med videregående uddannelsesinstitutioner eller industribrancher i andre lande med henblik på at tilbyde de studerende praktisk erfaring i udlandet, eller om den videregående uddannelsesinstitution f.eks. tilbyder sig selv som regional videreuddannelsesinstans for erhvervsaktive, eller om et fagområde deltager i et fjernstudium. Det vil falde flere inden for forsknings- og undervisningsverdenen svært at omstille sig til denne nye måde at tænke på. Kun på den måde kan man undgå stivhed. Det er helt sikkert vigtigt, at kvalitetssikringen foregår efter en så ensartet målestok som muligt. Men at etablere nye instanser til formålet såsom en institution som »netværk« på europæisk plan, og tilmed på temmelig tynd is, mener jeg, er tvivlsomt, og det skal forkastes. Det kommer vi ikke videre af. Det vigtige her er en permanent erfaringsudveksling mellem de videregående uddannelsesinstitutioner gennem evalueringsprocedurerne. Enkelte projekter ville med fordel kunne støttes af EU.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige: Hvorfor må der ikke være mangfoldighed i de europæiske videregående uddannelsesinstitutioners profiler? Det ligger der da et innovationspotentiale i. Hvorfor skal man ikke eksempelvis kunne tilbyde et arkitektstudium i Milano, som lægger vægt på nogle andre ting end i Aachen, når begge kvalitetsstandarder er gode?

Sichrovsky
Hr. formand, mange tak, fordi De lytter til min vigtige redegørelse på så sent et tidspunkt! Kvalitetssikringen skal helt sikkert bifaldes. Det skal også bifaldes, når man bestræber sig på at ensarte kvaliteten i Europa. Hvad man dog ikke tager hensyn til, er den frie adgang. Den frie adgang til alle videregående uddannelsesinstitutioner i Europa vil skabe et hierarki blandt uddannelsesinstitutionerne og en konkurrence, der betyder, at uddannelsesinstitutionerne skal gøre sig umage med at tiltrække de studerende. Det vil være langt vigtigere end bestemmelser med henblik på at tilpasse dem hinanden. Det her nævnte forskeruddannelsesbegreb er dog noget tvivlsomt, fordi forskeruddannelse ville betyde, at man så skulle udvikle særskilte undervisningsplaner for forskningen.
For det andet mangler vi her, at der propaganderes for et samarbejde mellem forskning og industri, for vi ved af erfaring, at forskningen kun fungerer dér, hvor den organiseres sammen med industrien.

Cresson
Hr. formand, først vil jeg gerne takke Parlamentet, og navnlig Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier samt dets ordfører, fru Heinisch, for at have været så hurtige til at behandle Rådets fælles holdning. Denne har i store træk respekteret tankegangen i Kommissionens forslag. Den har ligeledes overtaget mange af de ændringsforslag, der blev foreslået af Parlamentet under førstebehandlingen. I Rådets tekst finder man således alle Deres vigtige ændringsforslag, f.eks. dem, der omhandler definitionen på en videregående uddannelsesinstitution, forskellene mellem de nationale uddannelses- og evalueringssystemer samt de videregående uddannelsessystemers selvstændighed og særpræg.
Hvis vi ønsker at fremme en uddannelse og erhvervsuddannelse, der svarer til fremtidens udfordringer, sådan som det ønskes i traktaten, så er kvalitetsevalueringssystemerne et uundværligt redskab. De giver et afgørende bidrag til beskæftigelses-, vækstog konkurrencepolitikkerne. Som De har kunnet konstatere, belyses de principper, evalueringssystemerne bygger på, tydeligt i henstillingerne. Deres bidrag har i høj grad medvirket til udarbejdelsen af disse. Jeg minder om, at de er resultatet af en praktisk erfaring, som mange uddannelsesinstitutioner har deltaget i, og at det er denne erfaring, der har gjort det muligt for os at få et ordentligt billede af fællestrækkene for uddannelsesevalueringssystemerne i Unionens forskellige lande.
Jeg vil ligeledes gerne gøre opmærksom på, hvor vigtigt dette samarbejde er, hvis vi ønsker at nå frem til en reel gennemsigtighed inden for uddannelsessystemerne og at fremme den gensidige information mellem de videregående uddannelsesinstitutionerne samt kvaliteten af deres uddannelse. Dette burde bidrage til de studerendes mobilitet på tværs af nationerne, til anerkendelsen af diplomer og kvalifikationer samt til diplomernes frie bevægelighed i Europa.
Med hensyn til det ændringsforslag, der er fremsat af ordføreren, så tilslutter jeg mig gerne ønsket om at understrege, at de videregående uddannelsesinstitutioner ikke alene skal forbedre uddannelsens og indlæringens kvalitet, men også forskeruddannelsens kvalitet. Som De husker, kunne Kommissionen under førstebehandlingen ikke godkende et ændringsforslag, der hentydede til forskning i almindelighed, eftersom dette område ikke er dækket af henstillingens juridiske grundlag. Anvendelsesområdet for det ændringsforslag, der fremsættes i dag, er til gengæld klart defineret og begrænset til forskeruddannelse. Det forekommer mig hensigtsmæssigt at godkende dette, for så vidt som forskeruddannelsen ofte er nært knyttet til den generelle uddannelse ved de videregående uddannelsesinstitutioner.
Jeg har tit understreget, hvor vigtig denne henstilling er for at fremme kvaliteten af uddannelsen i Europa. Jeg kan således kun glæde mig over, at den interinstitutionelle beslutningsproces fører til en meget positiv aftale. Så snart Rådet har vedtaget henstillingen endeligt, vil Kommissionen så hurtigt som muligt gå i gang med at oprette kvalitetssikringsnettet, hvis arbejde vil være afgørende for oprettelsen af det europæiske uddannelsessamarbejdsområde, som vi alle ønsker.

Formanden
Mange tak, fru Cresson.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Femte rammeprogram
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0188/98) af Marset Campos for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om forslag til Rådets afgørelse om:
I.regler for virksomheders, forskningscentres og universiteters deltagelse i forskning samt regler for formidling af forskningsresultater med henblik på gennemførelse af det femte rammeprogram for Det Europæiske Fællesskab (1998-2002) (KOM(97)0587 - C4-0015/98-97/0309(SYN)); II.regler for virksomheders, forskningscentres og universiteters deltagelse i forskning med henblik på gennemførelse af det femte rammeprogram for Det Europæiske Atomenergifællesskab (Euratom) (1998-2002) (KOM(97)0587 - C4-0016/98-97/0310(CNS)).
Marset Campos
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, det forelagte forslag om regler for virksomheders, forskningscentres og universiteters deltagelse i forskning samt regler for formidling af forskningsresultater med henblik på gennemførelse af det femte rammeprogram for Det Europæiske Fællesskab og for Det Europæiske Atomenergifællesskab løser den nødvendige opgave at gøre det muligt at iværksætte de målsætninger og aktioner, der er bestemt i det nævnte rammeprogram. Udvalgets holdning har generelt været gunstig, idet det har set positivt på alle de foranstaltninger, der skal være adgangsnøgle til Fællesskabets forskning for de mest interesserede deltagere.
Udvalget har koncentreret sig om nogle få spørgsmål, der tilsigter at kunne løse nogle fundne og endnu uløste problemer vedrørende tidligere erfaringer og indkaldelser, og som der bør tages fat på til trods for de forbedringer, der er indført med nærværende forslag, da disse ikke er tilstrækkelige. På denne måde viser vi vores bekymring for følgerne af den hurtige teknologiske udvikling på nogle forskningsområder især med hensyn til informationssamfundet, såvel hvad angår dannelsen af ansøgergrupper, som hvad angår deres igangsættelse og deres budgetmæssige forpligtelser.
En anden af de indførte forbedringer gælder behovet for at kunne garantere, at der ud over i De Europæiske Fællesskabers Tidende også skal være adgang til oplysninger om indkaldelserne via de øvrige elektroniske medier og på alle sprog.
Vi har også fået mange forslag om at fremskynde beslutningsprocessen, således at tidsfristen ikke overstiger fire måneder, hvilket er en hjælp for ansøgergrupperne.
Vi mener også, at det er passende, når den finansielle gennemførelse af støtten skal udføres, at tage hensyn til de forskellige komponenter og karakteristika, der gør sig gældende i hvert af de lande, hvor forskningsgrupperne befinder sig, med det formål ikke at lave komparativ forskelsbehandling, da alle behandles ens.
Et særlig relevant aspekt for udvalget har været det, der vedrører ejendomsretten til viden hidrørende fra arbejde udført som led i indirekte aktioner, når Fællesskabets bidrag har været 50 % eller mere. Vi mente, at det var utilstrækkeligt og forkert, at den ret til at dele ejendomsretten kun gjaldt, når Fællesskabets finansierede 100 %.
Et afsnit af særlig interesse i hele Union er det om bekæmpelse af svig. Selvom det kan synes umuligt, har der været forlydender om noget sådant i visse tilfælde. Af den grund, og med hjemmel i EF-Domstolens domme, der danner præcedens, har vi indført konkrete ordninger, der giver mulighed for at hjælpe, undgå og eventuelt sanktionere grupper, der udviser forsømmelighed og alvorlige uregelmæssigheder på dette område. Alt dette med det formål at beskytte Fællesskabets finansielle interesser i henhold til forordning nr. 2988/95.
På den anden side anser vi det for nyttigt at anvende alle sprog for at give kontrahenterne de nødvendige oplysninger, ligesom alle informationssamfundets ressourcer skal tages i anvendelse især med henblik på små og mellemstore virksomheder, universiteter og forskningscentre.
Til sidst mener vi, at det er nødvendigt med en motiveret, velargumenteret og fuldstændig begrundelse for afslag eller godkendelse. Det skal nævnes, at diskussionen i udvalget var interessant, og at den i hovedsagen drejede sig om andre aspekter som f.eks. bekymringen for at ende med at inddrage et større antal meget små virksomheder eller fastlæggelsen af prioriteter, hvor det blev diskuteret, hvorvidt det var vigtigst med den tilknyttede teknologiske innovations konkurrenceevne eller den europæiske befolknings sociale behov.
Når alt kommer til alt, kan det bekræftes, at Europa-Parlamentet, i kraft af at det direkte giver udtryk for de bekymringer og ønsker, det har, med dette bidrag forsøger at fuldende et forslag vedrørende dette vigtige område, der allerede er positivt i sig selv.

van Velzen, W.G.
Hr. formand, fru kommissær, kolleger, for det første tak til ordføreren for det fremragende stykke arbejde, som han har udført. Det drejer sig her om regler for virksomheders, forskningscentres og universiteters deltagelse i forskning. Det drejer sig selvfølgelig om formidling af forskningsresultaterne. Jeg finder faktisk denne betænkning lige så vigtig som indholdet af det femte rammeprogram. For man kan gøre en hel masse, men hvis tingene ikke er ordnet på en god måde i en kontrakt, eller formidlingen af resultaterne ikke forløber godt, har man i virkeligheden ikke opnået ret meget.
Vi har naturligvis en stor tradition. Vi har allerede haft en række rammeprogrammer, og med rette har Kommissionen, og det er jeg den taknemlig for, udarbejdet mange overvågningsrapporter og mange evalueringsundersøgelser, og det er godt at tage ved lære af. Lad mig nævne 5-6 punkter, der er et resultat heraf.
Hvad læser man i de forskellige evalueringsrapporter, jeg henviser f.eks. til ESPRIT, hvor man ser, at der er lange, bureaukratiske procedurer. Meget logisk, Kommissionen vil være meget omhyggelig, men gennemløbstiden er ofte 18 måneder inden, der foreligger en afgørelse. Den finansielle afvikling tager lang tid, og særligt hvor det drejer sig om små virksomheder, er det et problem.
Et tredje element, som naturligvis er vigtigt, er, at det ikke er tilpasset hurtige fornyelser. Hvis procedurerne er lange, så lykkes det selvfølgelig ikke. Der er en overflod af indberetningskrav, hvilket er logiske ud fra bureaukratiske overvejelser, men som selvfølgelig giver problemer for mindre virksomheder, der vil deltage i vores forskning.Til sidst, det er ikke altid, at der træffes gode aftaler om formidlingen.
Hvis vi således på ny går i gang med at opstille nye regler og krav, så skal vi tage højde for disse ting. Det er også grunden til, at vi har indgivet en række ændringsforslag, som, jeg også håber, kommissæren vil tage alvorligt. Jeg fik indtryk af, at der fra Kommissionen var stor modstand mod at se seriøst på disse ændringsforslag, fordi man allerede havde et fortrykt mønster med hensyn til det endelige resultat. Jeg mener, at det er forkert, hr. formand. Særligt henleder jeg opmærksomheden på, at i den nuværende fase, som vi nu befinder os i, skal vi tage hensyn til, at en gruppe af små og mellemstore virksomheder ofte er i gang med en undersøgelse med kun en virksomhed, og at man også skal sørge for, at den ene virksomhed med gruppen af små og mellemstore virksomheder, at den f.eks. kan udgøre en juridisk person. Det drejer ændringsforslag 1 sig om.
Ændringsforslag 2 er meget vigtigt. Hvis der er tale om meget innovative projekter, der f.eks. kan være forsvundet efter et år, at man så ikke må anvende reglen, sådan som det gøres i ESPRIT-projektet, nemlig at man skal have været operationel i et år. Derfor slås der i disse helt specifikke tilfælde, der er altså ikke tale om en generel regel, til lyd for, at man i så fald kan nøjes med en beskrivelse af personalets curriculum vitae og erfaring.
Det tredje ændringsforslag tager hensyn til, at præfinansieringen af konsortiet ikke må strække sig over mere end seks måneder. Det kan ind imellem være et problem.
I ændringsforslag 4 siger vi, at der ikke kun skal offentliggøres i EF-tidende, det er udmærket, det gør alle, men gør nu også brug af teknologien, og derfor skal det også, siger jeg, ikke i stedet for, men også gøres tilgængeligt i elektronisk form. Vi mener, at det er af stor betydning for at undgå tidsspilde, at et konsortium, når det har indgivet en ansøgning til Kommissionen, at man så forhandler om retlige og kontraktmæssige forpligtelser. Ellers mister man tid. Det er skidt for vores undersøgelse. Når et konsortium først har fået en kontrakt, og det ikke starter op, og disse tilfælde har vi også kendskab til, så skal der iværksættes sanktioner. Det er meget enkelt, at så må man sige: At hvis man ikke er startet efter fire måneder, skal der indgives en ny ansøgning. Derved, tror jeg, holdes farten også oppe i den samlede proces.
Det er også meget vigtigt, at det fastlægges i kontrakten, hvordan formidlingen og udnyttelsen af resultaterne skal foregå. Det skal man altså aftale på forhånd, ikke bagefter. Endvidere skal outputkriterierne fastsættes. Jeg har f.eks. set beskrivelser i projekter af undersøgelsesresultater, hvor man til sidst ikke var klar over, hvad resultatet ville blive. Kommissionen skal kræve, at et projekt angiver sine outputresultater,
Vi har indgivet en række af denne type ændringsforslag. Jeg håber derfor, at kommissæren har læst dem med velvillige øje, og at han derefter vil imødekomme os på dette punkt.

Vaz da Silva
Hr. formand, fru kommissær, ærede ordfører, ærede kolleger, formidling og nyttiggørelse af forskningsresultater er vigtige aspekter af forskningspolitikken i lande med mindre udviklede industrier. Skønt Kommissionens forslag fremhæver vigtigheden heraf, er der forskellige årsager til, at vi frygter, at disse processer i praksis stadig ikke vil forløbe på tilfredsstillende måde.
Hvad angår formidlingen, er de elektroniske medier et fremragende redskab for dem, der allerede ved, hvad de leder efter. Men de er ikke nok. Det er nødvendigt at komme de andre i møde, dem, der endnu ikke kender til de muligheder, der ligger i udveksling og samarbejde inden for forskning og teknologi. Det kan være både forskningscentre og universiteter, som små og mellemstore virksomheder. Jeg gør opmærksom på, at det er vigtigt at fastholde definitionen på SMV'erne til at være 500 ansatte og ikke reducere den til 250, således som ændringsforslag 5 ønsker det. Hvis man gør det, bliver et land som Portugal forhindret i at deltage i de programmer, der støtter SMV'erne, hvilket givetvis er imod det, som Marset Campos vil nå med sit ændringsforslag. Men faktum er, at i Portugal kan kun virksomheder af en vis størrelse udføre forskning.
Hvad angår nyttiggørelsen, altså evnen til at få forskning omsat til et produkt, vil det være en god vej frem at fremme processen med EUREKA-programmet. Fra denne talerstol opfordrer jeg derfor den konference, som i juni afslutter det portugisiske formandskab for EUREKA, til at skabe grundlaget for et samvirke mellem det femte rammeprogram og EUREKA. Og nu da vi behandler gennemførelsen af det femte rammeprogram, et ord til slut for at opfordre til, at man ikke begår den fejl netop i verdenshavenes internationale år at reducere budgettet til den forskning og teknologi, der har med havene at gøre. Den er Europas adelsmærke. Verden ville ikke forstå en sådan mangel på vision, og fremtiden ville ikke tilgive os.

Formanden
Mange tak, fru Vaz da Silva.
Mine damer og herrer, med fru Vaz da Silvas indlæg har vi afsluttet parlamentsmedlemmernes taletid. Derfor giver jeg ordet til kommissæren, fru Cresson.

Cresson
Hr. formand, først vil jeg gerne takke medlemmerne af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, og navnlig ordføreren, hr. Marset Campos, for det arbejde, som de har udført. Jeg er helt enig med hr. Campos i, at vores regler for deltagelse og formidling skal være forståelige for alle inden for forskningsverdenen. De skal iværksættes med den størst mulige gennemskuelighed.
Vores forslag i den forbindelse hører med til den indsats, som Kommissionen gør for at sikre en optimal administration af Fællesskabets forskningsprogrammer. Der vil navnlig blive gjort en indsats for at forenkle procedurerne så meget som muligt og forkorte fristerne mest muligt.
Det forslag, som vi drøfter, er blevet til ud fra vores erfaring med de eksisterende regler. Disse har stort set fungeret tilfredsstillende. De er meget vigtige for deltagerne, sådan som ordføreren med rette understreger, men de har dog en ret teknisk karakter. Jeg vil kort beskrive Kommissionens holdning til Parlamentets to forslag til udtalelse som følger. Kommissionen er stort set enig i målsætningerne i ændringsforslag 4 og 8 (EF, EURATOM). I førstnævnte ændringsforslag præciseres det, at indkaldelsen af forslag skal offentliggøres på andre måder end i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Det andet ændringsforslag gør vilkårene for Fællesskabets finansielle deltagelse mere omfattende. Hvis disse ændringsforslag omformuleres, vil Kommissionen delvist kunne overtage dem.
Det kan Kommissionen ikke gøre med de andre ændringsforslag. Selvom Kommissionen deler de bekymringer, der ligger til grund for dem, så mener vi faktisk, at disse ændringsforslag enten allerede dækkes af de foreslåede bestemmelser, f.eks. ændringsforslag 1 (EF-EURATOM) samt 5, 11 og 16 (EF), eller også er af en sådan karakter, at de indfører nogle bestemmelser om den daglige administration i de tekster, der principielt skal gælde for al forskningspolitik, hvilket f.eks. er tilfældet med ændringsforslag 2 og 7 (EF, EURATOM) samt 14 (EF). Visse ændringsforslag rejser nogle problemer med hensyn til det juridiske grundlag, f.eks. ændringsforslag 12 og 13 (EF). Andre skal betragtes som hørende til iværksættelsesforanstaltningerne, f.eks. ændringsforslag 3 og 6 (EF, EURATOM) samt 9 og 15 (EF).
Jeg er taknemmelig over, at Europa-Parlamentet helt har forstået, hvor meget denne sag haster. Vedtagelsen af denne udtalelse ved førstebehandlingen burde gøre det muligt for Rådet på sit møde om forskning den 22. juni at vedtage en fælles holdning til forslaget. Vi er alle klar over, at det aktuelle rammeprogram og dets særprogrammer samt de eksisterende regler for deltagelse og formidling udløber ved årets udgang. Vi har således indledt et sandt kapløb med tiden. Hvis vi vil undgå en afbrydelse af den europæiske forskningsindsats, skal det femte rammeprogram og dets særprogrammer samt de nye regler for deltagelse og formidling være til rådighed tids nok til, at vi kan fortsætte vores aktioner allerede fra den 1. januar 1999. Vi er på rette vej til, at det kan lykkes. Jeg er dog ikke uvidende om de vanskeligheder, der venter os med hensyn til vedtagelsen af det femte rammeprogram på nogle tilfredsstillende betingelser. Jeg er sikker på, at jeg kan regne med fortsat at nyde godt af Deres støtte med henblik på at nå dette mål.

Formanden
Mange tak, fru Cresson.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
Mine damer og herrer, jeg kan meddele Dem, at dagsordenen er udtømt, jeg ønsker Dem et styrkende hvil, som, jeg ved, er meget tiltrængt, og jeg minder Dem om, at det næste møde åbnes i morgen, torsdag den 28. maj 1998, kl. 9.00, og at det er planlagt til at slutte kl. 13.00.
(Mødet hævet kl. 23.50)

