Maisto produktų kainų kilimas Europos Sąjungoje ir besivystančiose šalyse (diskusijos)
Pirmininkas
Kitas darbotvarkės punktas - Tarybos ir Komisijos pareiškimai dėl maisto produktų kainų didėjimo ES ir besivystančiose šalyse.
Louis Michel
Komisijos narys. - (FR) Pone Pirmininke, ponios ir ponai, šių metų pradžioje prasidėjęs dramatiškas maisto produktų kainų kilimas visame pasaulyje paskatino diskusiją apie visuotinę maisto produktų krizę.
Po keleto valandų Londone prasidės susitikimas, kuriame dalyvaus pagrindinės šalys, dalyvaujančios teikiant pagalbą maistu. Gegužės pradžioje įvyks tarptautinkonferencija "Žaliosios revoliucijos Afrikoje link". Mobilizuoti visi šio sektoriaus politiniai žaidėjai, operatoriai ir ekspertai. Jau keletą metų visame pasaulyje jaučiamas tolygus maisto produktų kainų didėjimas.
Nuo 2000 m. kviečių kaina JAV doleriais išaugo trigubai, o ryžių ir kukurūzų - dvigubai. 2008 m. pradžioje užfiksuotas dar 20 % padidėjimas, kuris industrializuotose šalyse paskatino susirūpinimą dėl perkamosios galios sumažėjimo, o besivystančiose šalyse - dėl bado grėsmės. Kai žmogus reikia išgyventi mažiau kaip už vieną dolerį per dieną, o maistas sudaro didžiausią išlaidų dalį, toks padidėjimas paprasčiausiai yra nepateisinamas.
Tai pagrindinproblema, pastarosiomis savaitėmis sukėlusi protesto bangą visame pasaulyje: Haityje, Meksikoje, Egipte, Maroke, Kamerūne, Senegale, Dramblio Kaulo Krante, Gvinėjoje, Mauritanijoje, Etiopijoje, Uzbekistane, Jemene, Filipinuose, Tailande ir Indonezijoje. Tyrimai rodo, kad pigių maisto produktų era tarptautinėje rinkoje baigėsi. Maisto produktų kainos negrįš į buvusį lygį, o skubiai nesiėmus priemonių, svyravimai gali sustiprėti.
Dabartinis sparčiai kylančių maisto produktų kainų kilimas daugelyje pasaulio šalių kelia didelę politinės, finansinės ir socialinės destabilizacijos grėsmę, todėl turime skubiai reaguoti. Tai gerokai viršija Europos Bendrijos, ar net visos Europos Sąjungos galimybes. Turi veikti visa tarptautinbendruomenė.
Žvelgdami į galimus sprendimus, nustatėme du pagrindinius variantus. Pirmiausia turime gelbėti gyvybes ir reaguoti į socialines krizes, kurias sukėlstaigus kainų augimas, o kartais dar pagilino politinpadėtis valstybėje. Antra, akivaizdu, kad turime sukurti vidutinės trukmės laikotarpio ir ilgalaikę strategiją. Mano nuomone, turime veikti abiem frontais. Pati didžiausia klaida būtų siūlyti tokios struktūrinės problemos, kaip maisto saugumas, humanitarinį sprendimą, teikiant pagalbą maistu. Žinoma, tai trumpam nuramintų žmones, tačiau kritiniais atvejais teikiamos pagalbos maistu nepakanka, norint išspręsti struktūrinę problemą.
Todėl trumpuoju laikotarpiu būtina kartu su nacionalinėmis priemonėmis, skirtomis užtikrinti geresnę maisto produktų kainų kontrolę, stengtis patenkinti poreikius labiausiai pažeidžiamų visuomenės sluoksnių, kurie patiria tikrą humanitarinę nelaimę. Štai kodėl turime mobilizuoti papildomą skubią humanitarinę pagalbą, siekiant padidinti ECHO pajėgumus teikti skubią pagalbą maistu.
Tačiau tai nėra paprasta maisto krizė. Tai perkamosios galios krizė, kuri smogia patiems skurdžiausiesiems, kurie nebeišgali pirkti maisto produktų. Todėl mūsų atsakas turi būti grindžiamas kitomis maistu teikiamos pagalbos formomis, pavyzdžiui, skirtomis sumažinti blogos kūdikių mitybos padarinius ir stiprinti silpniausių namų ūkių perkamąją galią. Turime taip pat stiprinti vietinės žemės ūkio produkcijos gamybą, suteikdami vietos ūkininkams priėjimą prie žemės ūkio naudmenų, sėklų ir trąšų.
Atsižvelgiant į krizės apimtį ir tikėtiną jos trukmę, absoliučiai būtina, kad Europos Sąjunga taip pat formuotų vidutinės trukmės laikotarpio strategiją, remtų socialinės apsaugos politiką didžiausios rizikos valstybėse, visų pirma Afrikoje.
Vidutinės trukmės ir ilguoju laikotarpiais, vienintelis tinkamas atsakas - daryti viską, ką galime, kad būtų užtikrintas žemės ūkio tiekimas. Būtina siekti visame pasaulyje padidinti gamybą, siekiant išlaikyti vidaus paklausos augimo tempą, tačiau šios užduoties negalime palikti vien tik pagrindinėms eksportuojančioms šalims. Europos Sąjunga šioje srityje jau ėmėsi konkrečių priemonių. Užšaldytas dirbamos žemės nebedirbimas, padidintos pieno kvotos, panaikintas muito mokestis grūdams.
Mums talkinant, Afrika taip pat turi atlikti savo vaidmenį ir pradėti žaliąją revoliuciją, kad galėtų sumažinti bendrą priklausymą nuo tarptautinės rinkos. Šiuo metu Afrikos žemės ūkio našumas yra žemiausias pasaulyje, tačiau jis turi milžinišką plėtros potencialą, su sąlyga jei bus įgyvendinama smulkiems namų ūkiams palanki politika ir teikiama pirmenybinvesticijoms, darbo našumo didinimui ir ūkininkų galimybių pasiekti nacionalines ir regionines rinkas gerinimui.
Komisija jau įgyvendina veiksmus, kurie šį metodą daro pagrindiniu prioritetiniu. Mes gerokai anksčiau už kitus tarptautinius žaidėjus pirmieji atkreipėme dėmesį į žemės ūkio reikšmę plėtros politikai. Atsižvelgdami į Afrikos Sąjungos programas, peržiūrėjome savąsias, siūlydami derinti Europos pagalbą žemės ūkio ir kaimo plėtrai su 2007 m. birželį paskelbta Afrikos Sąjungos žemės ūkio plėtros programa.
Dešimtojo Europos plėtros fondo programavimo laikotarpiu pasiekėme, kad paramos apimtis visam kaimo plėtros sektorius padidėjo dvigubai - nuo 650 milijonų eurų devintojo EPF laikotarpiu iki 1,250 milijardo eurų dešimtojo EPF laikotarpiu. Tą pasiekti nebuvo lengva, nes, kaip žinote, plėtros partneriai patys pasirenka sektorius, kur sutelkiama parama. Tai žymus padidėjimas - absoliutus padidėjimas sudaro 100%, nors žemės ūkiui ir kaimo plėtrai skirtos sumos padidėjimo procentinio padidėjimo nėra. Skirtų pinigų kiekis padvigubėjo, o Europos Plėtros Fondo procentindalis išliko panaši.
Šiame kontekste malonu pabrėžti išaugusį donorų bendruomenės susidomėjimą žemės ūkio sektoriumi, kuris pastaruosius 25 metus buvo ignoruojamas. Visa Komisija, o ypač plėtros ir humanitarinės pagalbos Komisaras labai gerai supranta dabartinės krizės politinę reikšmę. Praeitą mėnesį Niujorke vykusiame Afrikos MDG valdymo grupės susitikime turėjau progos šį klausimą aptarti su Jungtinių Tautų Generaliniu Sekretoriumi Šį klausimą taip pat aptariau si Afrikos Sąjungos Komisijos Pirmininku ponu Ping. Būtent šiame susitikime ištariau frazę "humanitarinis cunamis", nes manau, politiniams lyderiams reikėjo sukrėtimo, kuris paskatintų juos imtis veiksmų, o ne paprasčiausiai kalbėti ir dalyti pažadus.
Šios krizės priežastys yra įvairios ir sudėtingos, nors turime užtikrinti, kad nepasiklysime, gilindamiesi į smulkmenas. Gerėjant pragyvenimo lygiui, ypač Azijoje, daugelis žmonių dabar gali pirkti daugiau ir geresnio maisto; tai skatina paklausos augimą. Taip pat didėja naftos kainos, kurios turi tiesioginės įtakos transporto ir trąšų kainoms. Čia dar pridėkite tiekimo problemas, kurias sukelia klimato kaitos poveikis, ir tai sudarys dabartinės krizės sudėtinių dalių visumą.
Ką daro Komisija? Ji kuria ilgalaikę strategiją, kuri, kaip anksčiau minėjau, turi lemiamos reikšmės. Tačiau rezultatus pamatysime tik po dvejų metų. Žemės ūkio gamybos didinimas - tai nėra tik čiaupo atsukimo klausimas, todėl mes taip pat žvelgiame į artimąjį laikotarpį ir ruošiamės teikti skubią pagalbą. Praeitą kovą mes nusprendėme papildomai skirti 160 milijonų vertės pagalbos maistu; ką tik priėmėme sprendimą išlaisvinti dar 57 milijonų eurų sumą, numatytą 2008 m. biudžete, kurią tais metais suteiksime gerokai anksčiau. Ruošiamės mobilizuoti 60 milijonų eurų naujų lėšų, kurios ateis pertvarkius 4 Antraštę, arba bus suteiktos, patenkinus Parlamento prašymą mobilizuoti nenumatytiems atvejams skirtą rezervą.
Baigdamas noriu pabrėžti, kad Komisija toliau labai atidžiai stebės šią situaciją, o prireikus bus pasiruošus svarstyti galimybę skirti papildomų lėšų.
Janez Lenarčič
Tarybos Pirmininkas. - (SL) Pirmiausia noriu atsirašyti Parlamentarų už vėlavimą. Ką tik dalyvavau komitetų pirmininkų posėdyje ir esu dėkingas, kad šias diskusijas suplanavote taip, kad turėčiau galimybę dabar pasisakyti.
Europos Sąjunga yra labai susirūpinusi žemės ūkio produkcijos kainų didėjimu, ši problema tampa aktuali ne tik Europos Sąjungoje, bet ir kitose pasaulio vietose. Suprantame potencialių pasekmių rimtumą ir dydį, ypač skurdžiausioms pasaulio valstybėms.
Kokios šios krizės priežastys? Kalbant apie pasiūlą, pagrindinkainų augimo priežastis yra derliaus sumažėjimas, kurį iš dalies sukelia klimato kaita (ypač kalbant apie grūdus), bei išaugusios gamybos išlaidos. Iš kitos pusės, pasaulio gyventojų skaičiaus didėjimas ir kai kurių didžiųjų valstybių, pavyzdžiui, Kinijos, Indijos ir Brazilijos, sparti plėtra didina paklausą. Padidėjusi šių valstybių gyventojų perkamoji galia ir pagerėjęs pragyvenimo lygis skatina mitybos įpročių pokyčius. Mėsos ir pieno produktų paklausos didėjimas turi tiesioginės įtakos pašarinių grūdų kainoms.
Kai kurie žmonės, o tiksliau - dauguma žmonių, kaip vieną iš priežasčių taip pat nurodo biokuro rinkos plėtrą ir su tuo susijusią, kitų, išskyrus maisto, žemės ūkio produktų paklausą. Būtent ši priežastis paskatino mus imtis priemonių Europos Sąjungos lygiu ir specialiai šiuo tikslu sudaryti darbinių grupių, kad išsiaiškintume tvarumo kriterijus, kurie leis pagerinti biodegalų gamybos tvarumą ir turės minimalią įtaką tokiems veiksniams, kaip maisto produktų kainos.
Kadangi pasiūlos ir paklausos srityse nurodytos maisto produktų kainų didėjimo priežastys yra struktūrinio pobūdžio, tikėtina, kad ilguoju laikotarpiu kainų ir kainų didėjimo lygis bus aukštesnis už tą, prie kurio pripratome per pastarąjį dešimtmetį. Pasaulio mastu, maisto produktų kainų poveikis yra ypač skaudus toms valstybėms, kur žemės ūkio gamyba ir maisto produktai sudaro didelę importo dalį. Šis klausimas ypač aktualus toms šalims, kurių bendras vidaus produktas yra žemas ir vidutinis, ir kurių struktūros yra mažiau konkurencingos maisto produktų gamybos ir prekybos požiūriu.
Norint užtikrinti maisto produktų tiekimo stabilumą, be kitų dalykų būtina skatinti žemės ūkio gamybą skurdesnėse valstybėse. Turtingesnes valstybes tuo pat metu reikėtų skatinti skirti lėšų skurdžiausių šalių plėtros pagalbai ir aktyviau dalyvauti humanitarinių organizacijų veikloje.
Europos Sąjunga įvairiais būdais stengiasi suvaldyti augančias maisto produktų kainas. Pastaruoju metu įgyvendintų bendros žemės ūkio politikos reformų tikslas buvo padidinti Europos žemės ūkio tvarumą ir orientavimąsi į rinką. Europos Sąjunga jau patvirtino 2008 m. dirbamos žemės nebedirbimo reikalavimus ir taip padidino dirbamos žemės plotus maisto produktų gamybai Europos Sąjungoje. Peržiūrint bendrą žemės ūkio politiką, buvo taip pat siūloma galutinai panaikinti šį įpareigojimą ir atsisakyti priemokų už energetikai skirtų kultūrų auginimą.
Svarbus vaidmuo taip pat tenka pastangoms grįsti kelią antros kartos biodegalų gamybai. Šių degalų gamybai planuojama naudoti šalutinius produktus, pavyzdžiui, šiaudus, lupenas ir kitas atliekas.
Be to, dalyvaudama Pasaulio Prekybos Organizacijos derybose, ES yra pasirengusi iki 2013 m. atsisakyti eksporto subsidijų. Bet kuriuo atveju žemės ūkio rinkų nestabilumo klausimas tampa vienu iš didžiausių iššūkių Europos Sąjungos žemės ūkiui ir žemės ūkio politikai.
Atsižvelgdama į galimų pasekmių dydį, Europos Sąjungos žemės ūkio ir žuvininkystės taryba balandžio mėn. posėdyje aptaraukštų kainų klausimą. Labai tikėtina, kad šį klausimą ji toliau nagrinės kituose susitikimuose, o ministrai šią problemą taip pat kels kituose Tarybos organuose.
Tarptautinės organizacijos, pavyzdžiui, Maisto ir žemės ūkio organizacija (FAO), Žemės ūkio plėtros tarptautinis fondas, Pasaulio maisto programa ir kitos agentūros taip pat aktyviai stengiasi spręsti maisto produktų kainų didėjimo klausimą. Pirmininkaujančioji valstybSlovėnija dalyvaus tarptautinėje konferencijoje dėl Pasaulio maisto saugumo ir klimato kaitos bei bioenergetikos keliamų iššūkių, kuri FAO iniciatyva birželio mėn. organizuojama Romoje.
Baigdamas noriu pabrėžti, kad maisto produktų kainų didėjimas yra visuotinproblema, todėl ją reikia spręsti tinkamai atsižvelgiant į visas susijusias sritis ir intensyvinant veiklą visose susijusiose srityse. Mūsų tikslas - atkurti rinkos kainų stabilumą.
(Plojimai)
Joseph Daul
Pone Pirmininke, Tarybos Pirmininke, Komisare, aš sveikinu Jūsų pranešimą. Esate absoliučiai teisus, ypač dėl Afrikos. PPE-DE grupyra labai susirūpinusi maisto trūkumo problema, kuri iškilo daugeliui neturtingų pasaulio valstybių, taip pat dideliu vartotojo krepšelio pabrangimu Europoje. Per mažai apie tai girdime.
Pirmiausia, maisto produktų krizskatina imtis neatidėliotinų priemonių badaujantiems žmonėms padėti. Todėl aš sveikinu fondų išlaisvinimą Pasaulio maisto programai. Tačiau kokios teigiamos bebūtų šios priemonės, jos tik laikinai padės sušvelninti problemą. Būtina imtis pasaulio žemės ūkio pagrindų struktūrinių reformų. Maisto produktų kriz- tai galimybišsamiai aptarti pageidaujamą maisto ir žemės ūkio vietą pasaulio ir Europos ekonomikoje.
Šiandien Europa supranta, kad dabar daugiau nei bet kada jai reikalingas žemės ūkis, kuris užtikrintų jos maisto saugumą. Norėdami patenkinti besivystančios ekonomikos valstybių didėjančius poreikius, turime skatinti šių šalių žemės ūkio plėtrą. Pagrindinis iššūkis, kuris iškyla neturtingoms valstybėms - apsirūpinimas savais maisto produktais, todėl turime joms padėti sukurti ekonomiškai gyvybingą žemės ūkį.
Kaip pažymėjote, gamybos įšaldymas Europoje nebeatitinka mūsų interesų. Vertinant pagal vartojimo dienų skaičių, nuo 2005 m. ES grūdų rezervai sumažėjo per pusę, o krizės atveju jų užtektų vienam mėnesiui. Importo nepakaktų, nes daugelis trečiųjų šalių dažniausiai pasilieka produkciją vidaus rinkai. Jos elgiasi teisingai. Prekės tapo spekuliacijų objektu. Kol tona kviečių pasiekia malūną, ji gali būti keletą kartų perparduota.
Daug žmonių dėl dabartinės maisto produktų krizės kaltina agrodegalus. Jie toli gražu nėra tikroji priežastis. Šiuo metu šie degalai sudaro vos 2% Europos žemės ūkio gamybos. Noriu paržymėti, kad nenoriu ginti agrochemikalams palankių lobistų, tačiau neturėtume paprasčiausiai pasiduoti. Turėtume išlaikyti šį 2% rodiklį, kad Europa taip pat dalyvautų, kuriant agrochemikalus ateities poreikiams.
Turime pereiti prie augalų rūšių, kurios yra atsparios klimato kaitos ir didėjančio vandens išteklių trūkumo keliamiems naujiems iššūkiams. Kad galėtume tai padaryti, turime investuoti į žemės ūkio tyrimus bei realiai ir atsakingai apgalvoti GM augalų klausimą (kalbu apie tikrą šio klausimo apgalvojimą). Atsimerkime. Bendros žemės ūkio politikos sveikatos patikrinimas yra idealus laikas pradėti tikras diskusijas dėl Europos žemės ūkio ir maisto produktų politikos.
Ar prisimenate senąją JAV politiką? Dvi šventos politikos sritys, kurių niekam nevalia liesti - gynyba ir maisto produktų saugumas; taip mums sake Kongresas. Turėtume liautis gynę pernelyg supaprastintus ir grynai ekonominius sprendimus, kurie negali pasiūlyti šios problemos ilgalaikio sprendimo receptų. Taip pat pripažinkime, kad atsakymas į maisto produktų problemą tegali būti visuotinis. Europa turi rasti sprendimų, bendradarbiaudama su tarptautinėmis organizacijomis, pavyzdžiui, su Pasaulio Banku, TVF ir, aišku, PPO. Turima rasti būdą apriboti finansinės spekuliacijos kenksmingą poveikį tuo metu, kai gyventojai kenčia badą. Kai kurios šalys turi sukaupusios dideles atsargas, kurių eksportą jos gali toliau riboti. Spekuliantai lošia ištisų tautų gyvybėmis. Turime imtis visų priemonių, kad sunaikintume šiuos reiškinius ir aktyvintume prekybą.
Galiausiai, būtina atlikti tyrimą, siekiant išsiaiškinti, kodėl kainų padidėjimas yra toks didelis, nors žemės ūkio prekės sudaro tik nedidelę bendros perdirbtų maisto produktų kainos procentinę dalį. Iki šios nėra aiškaus atsakomybės sričių pasiskirstymo, ir atrodo, kad ne visiems šiais maisto produktų krizės laikais sunku gyventi.
Komisare, turime rimtai imtis šio klausimo, turime atlikti įvairius būtinus tyrimus, kad niekas negalėtų pelnytis neturtingiausių pasaulio gyventojų ar socialiai remtinų Europos piliečių sąskaita.
Martin Schulz
Pone Pirmininke, ponios ir ponai, mano gruppateikprašymą surengti šias diskusijas, nes manome, kad būtina skubiai imtis veiksmų. Komisaras Michel pateikkeletą tinkamų ir gerų pastabų apie tai, ko Komisija galėtų imtis nedelsiant. Tačiau šių diskusijų mes pageidavome dar ir todėl, kad norime aptarti principus, kurių pagrindu vyksta kainų pasikeitimai, ir šio proceso pasekmes.
Egzistuoja daug paaiškinamųjų veiksnių. Pasaulio gyventojų skaičius didėja, dirbamos žemės kiekis yra ribotas, daugelyje pasaulio kraštų kyla pragyvenimo lygis bei didėja žmonių galimybės pirkti ir vartoti maisto produktus. Pats savaime šis reiškinys yra teigiamas. Pavyzdžiui, mėsos vartojimas Kinijoje sparčiai auga. Tačiau tai mažina bendrą pasaulyje esanti kiekį. Energijos kainų didėjimas ir politiniai tikslais, įskaitant mūsų politinius tikslus, susijusius su nusikalstamumu, pavyzdžiui, tai, kad tampa patrauklesnbiodegalų gamyba, visos šios priežastys sukelia pono Daul ką tik apibūdintus rezultatus.
Šiuos paaiškinamuosius modelius visi puikiai pažįstame. Tačiau noriu aptarti vieną klausimą, kuris, manau, yra per retai keliamas. Mano kolegos savo pasisakymuose išsamiau nagrinės visus mano čia paminėtus punktus, tačiau noriu diskusijai pasiūlyti klausimą, apie kurį nedažnai kalbame ir kuris, manau, turi esminės reikšmės šiai krizei - kalbu apie investicinius fondus, kurie įsigalėjo įvairiuose ekonominio gyvenimo lygiuose ir kasdien po visą pasaulį judina šimtus milijardų dolerių; šie investiciniai fondai - rizikos draudimo fondai, yra užvaldę maisto produktų sektorių.
Nesiekiu kritikuoti žmonių, kurie pastaruosius 140 metų užsiėmtarptautine pagrindinių prekių prekyba. Tai visiškai normali veikla, bet tai, kas dabar vyksta, jau nėra normalu - kalbu apie tai, kad už maisto produktų kainų augimą statomos milžiniškos sumos, vyksta didžiulis lošimas. Tai reiškia, kad Europos bankai savo klientams pataria: "pasinaudokite maisto produktų kainų augimu, kad Jūsų investicijos uždirbtų pelno". Netiesiogiai tai prilygsta raginimui "sukurti maisto produktų trūkumą, kad išaugtų kainos ir Jūs uždirbtumėte pelno". Ponios ir ponai, tai ne kas kita, kaip stebėjimas, kaip "lošimo namų kapitalizmas", kuris kelia mūsų visų susirūpinimą visais lygiais, sėdasi prie stalo su pasaulio neturtingaisiais. Šiame forume turime diskutuoti apie tikrą moralinį skandalą, kuris slypi už šios krizės.
Ši krizdabar labiau nei kada nors suteikia gerą pagrindą sukurti būtiną finansinių rinkų tarptautinę kontrolę. Neprieštarauju, kai kurioje nors srityje, jei patinka - aukso prekyboje, per keletą sekundžių uždirbami milžiniški pelnai, bet tik ne tada, kai pelnomasi didelės pasaulio gyventojų dalies maisto sąskaita. Tai pats ekstremaliausias amoralumo pavidalas, kurio šiose diskusijose negalime tinkamai neįvertinti.
Dabar turime aptarti šios proceso artimiausias pasekmes mums visiems. Kokie bus jo atgarsiai, įgyvendinant žemės ūkio prekių rinkos politikos reformą Europoje? Koks vaidmuo tenką mūsų eksporto subsidijų politikai? Ar mes kartu su savo ekspertais prisidedame prie maisto produktų stygiaus, nes šios krizės apimtuose pasaulio regionuose žemės ūkis negali savarankiškai užtikrinti pakankamos plėtros? Koks mūsų atsakymas į klausimą dėl platesnio bioenergijos naudojimo? Ar tai automatiškai sukelia trūkumą ir ribotą maisto produktų gamybą? Ar kita karta pamatys technologinių pokyčių biochemijos srityje, kurie, kaip teisingai pažymėjo ponas Daul, leis sulaukti laikų, kai maisto produktų gamyba neapsiribos vien žemės naudojimu, kaip iki šiol?
Turime svarstyti šiuos klausimus, tačiau jie neturi mūsų atitraukti nuo svarbiausio dalyko: negalime leisti, kad finansinsistema, kuri yra per siūles didindama badą šiame pasaulyje, vien tam, kad keli kapitalistai gautų dar didesnį pelną.
(Plojimai)
Graham Watson
ALDE grupės vardu. - (FR) Pone Pirmininke, ponas Michel kalbėjo Komisijos vardu, tačiau vietoje Tarybos. Laimei, jis turi daug patirties abiejose institucijose, o tai mums naudinga.
Pone Pirmininke, per praeitus metus įvyko staigių pagrindinių maisto produktų kainų šuolių, kurie 100 milijonų žmonių stumia į skurdą, o šimtams tūkstančių kelia bado grėsmę. Grėsmyra tokia niūri, kad sunaikins visą pasiektą pažangą, siekiant iki 2015 perpus sumažinti skurdą pasaulyje.
Europos pragyvenimo lygio augimas buvo labai spartus, tiks spartus, kad net mano karta prisimena mūsų kontinento sodus, kuriuose mažai kas augo, išskyrus mažų vaikų apetitą. Negalime iš savo privilegijuotos pozicijos ramiai stebėti, kaip plečiasi katastrofa. Turime nedelsiant skirti daugiau lėšų Pasaulio maisto programai, kad ji galėtų pamaitinti skurstančius, todėl mano grupsveikina su tuo susijusius Komisaro pažadus.
Daug kas kaltę verčia biodegalams. Išties, Jungtinių Tautų ypatingasis pranešėjas agrodegalus pavadino "nusikaltimu prieš žmoniją". Tačiau pastarojo meto maisto produktų kainų padidėjimą sukėlusių priežasčių yra daug, ir jos yra labai įvairios; toks turi būti ir tarptautinės bendrijos atsakas.
Pasaulio gyventojų skaičiaus augimas, su klimato kaita siejamos blogos gyvenimo sąlygos, žemės ūkiui naudojamos žemės plotų mažėjimas, didėjant pramonei skirtiems plotams, amorali spekuliacija pagrindinėmis prekėmis ir mitybos įpročių kaita - visi šie veiksniai prisidėjo prie dabartinės krizės. Pavyzdžiui, Kinijoje mėsos suvartojimas vienam žmogui išaugo nuo 20 kg. 1980 m. iki 50 kg. 2007-aisiais, o jei prisiminsime, kad kiekvienam jautienos kilogramui užauginti reikia 2 000 kvadratinių pėdų žemės ir 13 000 litrų vandens, kai tą patį maistinį turinį turinčiam sojos kiekiui išauginti tereikia 1% šio žemės ir vandens kiekio, tai padės pradėti suprasti šios problemos sudėtingumą.
Didžiausia kalttenka rinkos iškraipymams, kurie vargšus ūkininkus stumią į uždarą skurdo ratą ir teikia jiems mažai paskatų didinti maisto produktų gamybą. Europos Sąjungos pasiūlymuose dėl biodegalų nustatyti aukšti žaliavos ir gamybos tvarumo standartai veiksmingai apsaugo Europą nuo netvaraus naudojimo. Taigi, vietoj naudoję biodegalus kaip atpirkimo ožį, turime nutraukti žemės ūkio protekcionizmą ir eksporto apribojimus; turime stengtis skatinti žemės ūkio plėtrą neturtingiausiose valstybėse ir užtikrinti Dohos raundo derybų sėkmę, pasauliniu lygiu skatinant laisvą, teisingą ir tvarų ūkininkavimo verslą.
Ne Europoje pagaminti biodegalai, o bendra žemės ūkio politika yra šios problemos pagrindinpriežastis; kad išspręstume šią problemą, turime ne mažinti biodegalų gamybos planus, o įgyvendinti BŽŪP reformą.
Turime pasinaudoti savo kolektyviniu svoriu, kad užtikrintume, kad į prekybos politiką būtų įtraukti klimato kaitos ir tvarumo kriterijai. Tiesa ta, kad mes galime sau leisti pamaitinti pasaulį, ir, kaip yra pasakęs Dominique Strauss-Kahn, "visuotinis bendradarbiavimas gali padėti sukurti makroekonominį pagrindą ir iniciatyvas, kurių reikia šiai problemai spręsti".
Mano grupmano, kad esant reikiamai politinei valiai ir reikiamam tarptautiniam bendradarbiavimui, globalizacija gali būti sprendimas, o ne problema. Europos Sąjungos pareiga - rodyti kelią.
Eoin Ryan
UEN grupės vardu. - Pone Pirmininke, nekalbėsiu apie priežastis, dėl kurių visi čia esame susirinkę; daug žmonių čia puikiai dokumentais pagrindpriežastį, kodėl pasaulis kenčia ir toliau kentės nuo didžiulio maisto stygiaus. Tačiau tai įvairiais būdais paskatins mus aktyviau stengtis iki 2015 m. įveikti badą pasaulyje. Manau, kad šiuo metu mums yra iškilęs milžiniškas iššūkis.
Tai visuotinproblema, kuriai spręsti prireiks visuotinės reakcijos. Esame išsprendę kitų problemų; taip pat esame bandę šiuo lygiu spręsti kitas problemas, pavyzdžiui, pasaulinio atšilimo. Esu įsitikinęs, kad vienintelis būdas išspręsti šią problemą yra visuotinis atsakas.
Kaip jau buvo sakyta, priežastys yra įvairios - išaugės gyventojų skaičius, ir, taip - manau, yra svarbu nedelsiant padidinti teikiamą pagalbą. Tačiau turime ieškoti ilgalaikio problemos sprendimo, privalome pasistengti tiksliai išsiaiškinti, kodėl maisto produktų rinka atsidūršioje padėtyje. Kaip sakiau, čia jau pateikta daug priežasčių, tačiau manau, kad turime ieškoti ilgalaikio sprendimo, ir esu įsitikinęs, kad šiems rūmams užteks politinės valios.
Yra viena grupė, kurią turime skatinti imtis aktyvesnių veiksmų; kalbu apie Jungtines Tautas. Jos turėtų sušaukti tarptautinę konferenciją dabartinei padėčiai aptarti, o mes turėtume suteikti visą įmanomą paramą. Tai vienintelis būdas pamėginti tai padaryti, nes žmonės kalba, kad tikroji priežastis, ko gero, yra rizikos valdymo fondai, arba spekuliacija, arba sausra ar dar kas nors, bet aš manau, kad mes sutelksime visus mūsų išteklius ir visą politinę valią pasauliniu mastu bei per artimiausius metus pasistengsime išspręsti šią problemą, nes tai labai rimta problema, ypač viso pasaulio neturtingiems žmonėms.
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf
Pone Pirmininke, ponios ir ponai, metus ir dešimtmečius, kurie dabar jau yra praeitis, žemės ūkio produkcijos kainos buvo katastrofiškai žemos, todėl buvo labai svarbu, kad visame pasaulyje jos padidėtų. Tai labai geras pokytis, nes organinio/kaimo žemės ūkio kainų lygis buvo žemesnis už gamybos išlaidas, tai atėmpragyvenimo šaltinį iš šimtų milijonų ūkininkų ne tik trečiojo pasaulio šalyse, bet ir Europos Sąjungoje.
Jei, kaip teigia ponas Schulz, kainų augimą skatina spekuliacija, vadinasi, ji yra kažkaip susijusi su tuo, kad dabar, kai Europos Sąjunga atsisakeksporto subsidijų ir leido sumažinti išmokas, yra sukurta kažkas panašaus į intervencijos mechanizmą, kai maisto produktai ir pašarai yra susieti su naftos kaina, nes jau pradedame gaminti degalus iš maisto produktų ir pašarų. Tai skatina spekuliaciją, nes visame pasaulyje daugėja galimybių ir stiprėja būtinybtransportuoti pašarus.
Europos Sąjunga yra didžiausia maisto produktų ir pašarų importuotoja; ta reiškia, kad mes neturime pertekliaus, ir kad mechanizmas, kurį mes naudojame importui (kuris sudaro 50 milijonų tonų grūdų, perkamų beveik žemiau skurto ribos iš trečiųjų šalių) perdirbti į maisto produktus, kurie paskui išmetami ir eksportuojami milijardinėmis sąnaudomis bei parduodami už žemą kainą regioninėse rinkose trečiojo pasaulio šalyse, iš esmės sugriovkaimo žemės ūkį ir regioninį prasimaitinimo žemės ūkį.
Todėl, susidariusią situaciją turime vertinti kaip galimybę. Tai nereiškia, jog turime manyti, kad agrodegalai yra panacėja, nes energijos balansas yra neigiamas ir todėl skatina spekuliaciją; turime pasistengti perdirbti turimas medžiagas, pavyzdžiui atliekas, ir paversti jas energija. Pasakysiu grubiau - turime gaminti auksą iš mėšlo, o ne įsivaizduoti, kad maistu konkuruojame dėl žmonių. Jei siekiame, kad visi pasaulio gyventojams turėtų pilną baką degalų ir kupinas lėkštes, to neįmanoma pasiekti vien tik auginant augalus. Europoje tai gal ir įmanoma, nes esame pakankamai turtingi, kad pirktume sau šiuos produktus ir šių kultūrų derlius, tačiau likusiam pasauliui tektų badauti.
Baigdamas noriu pridurti dar vieną mintį: 850 milijonų žmonių badauja; tie 850 milijonų žmonių badavo dar tada, kai kainų lygiai buvo katastrofiškai žemi. Kas įvyko dabar? Trečiojo pasaulio viduriniosios klasės perkamoji galia sumažėjo, nes tiems žmonėms tapo sunku pirkti kitas vartojimo prekes. Tai prieštarauja Pasaulio Banko ir Tarptautinio valiutos fondo strategijai. Žmonės dabar prašo pinigų, bet 850 milijonų badaujančių žmonių jau anksčiau reikėjo pinigų.
Luisa Morgantini
GUE/NGL grupės vardu. - (IT) Pone Pirmininke, ponios ir ponai, maistas yra žmogaus teisė, todėl jam negali būti taikomos vien rinkos taisyklės ar finansinės spekuliacijos, Matome krizę ir protestus, kurie primena maištus dėl duonos; žmonės žudomi, nes jie yra alkani.
Priežasčių daug ir jos jau buvo paminėtos: naftos kainų augimas, subsidijos biodegalų gamybai, blogos oro sąlygos, mėsos vartojimo padidėjimas, ateities sandorių dėl maisto produktų spekuliacija. Kokios mūsų pareigos? Ponas Ziegler apibendrina problemą sakydamas, kad globalizacija monopolizuoja Žemės turtus. Atsakomybuž struktūrinį smurtą tenka tarptautinėms korporacijoms; jos sukūrnelygybės ir siaubo pasaulį. Jis sako, kad turime padaryti tam galą. Ar klausysime jo žodžių?
Greta PPO taisyklių, Europos Sąjunga nusprendpapildomai taikyti bendros žemės ūkio politikos subsidijas, kurios poveikis tarptautinei pusiausvyrai dabar atrodo yra gana destruktyvus, nors anksčiau atrodė, kad tai neįmanoma. Dalis atsakomybės už šiandien susidariusią situaciją taip pat tenka mūsų grūdų gamybos kvotoms bei dirbamos žemės nebedirbimo priemonėms.
Būkime atsargūs, kai girdime GMO lobistų pažadus išgelbėti pasaulį nuo bado, nors tai tik trumpalaikis sprendimas, galintis padaryti milžiniškos žalos. Britanijos įstatymai buvo apibūdinti kaip beprotybė, nes jie nustato biodegalų (kurie gal ir mažiau teršia aplinką) kvotas, neužkertančias kelio natūralių arealų naikinimui.
Greta kitų galimų veiksmų, remiu pono Ziegler pasiūlymą paskelbti penkerių metų moratoriumą biodegalų gamybai. Turime laikytis pažado iki 2015 m. perpus sumažinti iš bado mirštančių žmonių skaičių, o Louis Michel yra teisus: neatsižvelgiant į tai, kad didinti Pasaulio maisto programos finansavimą yra mūsų pareiga, tai nėra sprendimas, todėl sveikiname priemonių paketą kritinei padėčiai normalizuoti ir 10 milijonų JAV dolerių paramą Haičiui.
Kalbant apie jau paskelbtą Afrikos žemės ūkio finansavimą, džiaugiuosi Louis Michel žodžiais; jei teisingai supratau, jis pasakė, kad šie pinigai bus skirti smulkiesiems gamintojams ir todėl padės natūriniam ūkininkavimui, kuris padeda įveikti krizę, ypač patiems neturtingiausiems gyventojams, o ne eksportu užsiimančioms tarptautinėms korporacijoms, nes šiuo atveju valstybės būtų dar labiau skurdinamos ir taptų dar labiau priklausomos nuo importo.
Graham Booth
IND/DEM grupės vardu. - Pone Pirmininke, ES nusprendė, kad dabar galime auginti degalus, o tai yra signalas besivystančio pasaulio šalims, kad jos augintų degalus, kad ES toliau galėtų važinėtis limuzinais. Nuo to laiko, kai tapau europarlamentaru, man sunku prisiminti kitą klausią, kuris būtų išprovokavęs tokį laiškų antplūdį, kaip biodegalai. Gavau daugiau kaip šimtą prašymų balsuoti prieš Komisijos pateiktus atsinaujinančios energijos planinius rodiklius.
Manęs nereikėjo daug įtikinėti, nes kaip UKIP MEP aš bet kuriuo atveju balsuoju prieš ES planinių rodiklių nustatymą mano šaliai. Tačiau šį kartą džiaugiuosi balsuodamas prieš, nes šis staigus posūkis link biodegalų, kuris yra svarbi Komisijos strategijos dalis, yra esminis veiksnys, skatinantis maisto produktų kainų kilimą visame pasaulyje.
Britanijos Vyriausybės patarėjas profesorius John Beddington yra sakęs, kad tikroji problema yra biodegalų netvarumas. Jis teisus. Mes pernelyg daug galvojame apie pasaulinį atšilimą, todėl nepastebėjome dramblio - visuotinės maisto krizės. Tokiose vietose, kaip Afrika, ūkininkams dabar liko mažiau žemės maisto produktams auginti, nes daug žmonių dabar užsiėmbiodegalų auginimu. Šis procesas taip pat skatina džiunglių naikinimą, kurio padariniai yra katastrofiški. Taigi, mažėjant maisto produktams auginti skirtos žemės plotams, bet didėjant žmonių skaičiui, neišvengiamai ima augti maisto produktų kainos. Visame pasaulyje, įskaitant Europą, maisto kainų didėjimo tempas gerokai lenkinfliaciją.
ES didžiuojasi tuo, kad pirmauja spręsdama aplinkos klausimus. Ar ai paskatins ją pirmąją pripažinti, kad biodegalai nėra atsakymas? Biodegalai didina maisto produktų kainas visame pasaulyje. Mes vakaruose dejuosime, raukysimės, bet susitaikysime; besivystančiuose pasaulio kraštuose tai gyvybės ir mirties klausimas. ES niekada nebuvo besivystančių pasaulio šalių draugė. Milžiniški laivai - fabrikai išgaudžuvis vakarų Afrikos jūrose. Subsidijuojamo žemės ūkio produkcijos pertekliaus dempingas sunaikino daugumos jų ūkininkų pelno maržas, o dabar, augant tų valstybių gyventojų skaičiui, jų žemnaudojama ne tam, kad tų valstybių gyventojams būtų užtikrintas maisto produktų tiekimas, o kad mes galėtume važinėtis savo automobiliais.
Maisto produktų kainos jau sukėlpasaulyje smurtinių neramumų, kai nevilties apimti alkani žmonės užpuolgrūdų silosines ir prekybos centrus. Kai kuriuose šalyse maisto likučiams apsaugoti pasitelkta kariuomenė. ES politika ženkliai didina ginkluotų konfliktų grėsmę tarp valstybių ir valstybių viduje; štai ką galima pasakyti apie ES pastangas išsaugoti taiką. Kas naudingiau kaimo gyventojui Afrikoje? Pilnas bakas degalų, ar sotus pilvas? Klausykime proto balso ir skubiai peržiūrėkime mūsų biodegalų politiką.
Peter Baco
(SK) Maisto kainų didėjimą sukelia dabartiniai svyravimai žemės ūkio rinkose, kurios bet kuriuo atveju yra natūraliai nestabilios. Todėl pagrindinžemės ūkio srities politikos užduotis visada buvo ir tebelieka panaikinti šį nestabilumą.
Derėtų prisiminti biblinę istoriją apie septynias riebias karves ir septynias liesas karves: prieš tūkstančius metų visuomenjau mokėjo organizuoti žemės ūkio rinkas ir taip išvengti šių rinkų svyravimų bei užtikrinti Egipto klestėjimo sąlygas, nors kitos visuomenės kentbadą ir karus dėl maisto produktų trūkumo.
Per visą žmonijos raidos istoriją vystamasis dažniausiai buvo susijęs su kiekvienos visuomenės sugebėjimu pripažinti žemės ūkio politikos prioritetą. Tačiau struktūriniai pokyčiai, kuriuos matome PPO, t. y. pagrindinis dėmesys karinei ir kontrolės politikai arba nacionaliniams komerciniams ir ekonominiams interesams, deja, patvirtina, kad šiandien žemės ūkio politikos prioritetai yra visai kiti.
Jei norime, kad kuri nors nacionalinės politikos sritis būtų prasminga, būtina užtikrinti, kad žemės ūkio rinkų stabilumo užtikrinimas taptų PPO prioritetu. To nepadarius, ponios ir ponai, mes plaksime kritusį arklį, kol visuotinmaisto produktų krizprivers mus imtis radikalių priemonių, o jos, aišku, pakenks ūkininkams ir visuomenei, tačiau bus naudingos spekuliantams. Todėl svarbiausia - turėti pakankamai drąsos griebti jautį už ragų.
Mairead McGuinness
Pone Pirmininke, manau, kad šios diskusijos yra vienos iš pačių svarbiausių šiame Parlamente per visą mano kadenciją. Tačiau noriu paprašyti, kad visi pamirštume savo nuolatinio susierzinimo priežastis, klaidingas pažiūras, o gal net savo pažiūras, nes grubus elgesys su bendra žemės ūkio politika - savęs plakimas dėl dabartinės mūsų padėties, nepadės išspręsti šios problemos.
Niekas negalvojo, kad ši problema iškils - nvienas Komisijos ekspertas neprognozavo, kad maisto saugumas taps problema, nvienas didysis politikas nkarto apie tai nekalbėjo, bet staiga visiems europiečiams tenka daugiau mokėti už maisto produktus, ir jie yra išsigandę. Ką gi, gal ir gerai, kad šiandien situacija pasiektokį raidos etapą, nes šis žinojimas gal būt paskatins mus rimtai atsižvelgti į pasaulio neturtingiausiųjų ir neturtingųjų poreikius, kurie maistui dabar išleidžia paskutinius pinigus.
Noriu pateikti keletą pasiūlymų, pradedant nuo Europinio lygmens, kurie gali išgąsdinti kai kuriuos anksčiau kalbėjusiuosius. Pagrindinių prekių kainos didėja, bet noriu paprašyti, kad pagalvotumėte apie tai, kad gamybos sąnaudos taip pat auga. Maisto produktus auginantys ūkininkai vartoja degalus ir energiją, jų išlaidos didėja. Ūkininkai gamybą didins tik tuo atveju, jei tai bus pelninga; štai čia iškyla tikra problema. Pažvelkite į trąšų kainas ir šios srities tendencijas. Klimato kaita - dėl jos mes Europoje sumažinome maisto produktų gamybą. Negalime turėti abiejų dalykų kartu.
Dabar leiskite pakalbėti apie besuvystančias pasaulio šalis. Kitomis progomis, ne šioje tribūnoje, bet kitur, esu sakiusi, kad Afrikai reikia bendros žemės ūkio politikos. Bendra žemės ūkio politika padėjo sukurti maisto produktų gamybos pagrindą Europoje, dėl jos mes apsirūpinome maistu; turime pripažinti, kaip šiandien jau buvo pripažinta šiame Parlamente, kad mes nepakankamai investavome į žemės ūkio tyrimus, plėtrą ir konsultacines paslaugas.
Pakartosiu savo pagrindinę mintį: tai gera diena, jei aukštos maisto produktų kainos Europoje padės mums suprasti, kad turime investuoti į patį civilizacijos pagrindą, t. y. maisto produktų gamybą, ir pirmiausia turime žvelgti į besuvystančio pasaulio šalis. Taigi, nors atėjau čia susirūpinusi dėl mūsų dabartinės padėties, aš taip pat puoselėju viltį, kad pagaliau mes tikrai ką nors nuveiksime ir rimtai pažvelgsime į visuotinio maisto saugumo klausimą. Tik nesielkime grubiai su BŽŪP!
Hannes Swoboda
(DE) Pone Pirmininke, ponios ir ponai, kainų didėjimo priežastis lemia keli objektyvūs veiksniai. Esama ir spekuliacijos, šį klausimą išsamiai paaiškino ponas Schulz. Ar visa tai reiškia, kad esame bejėgiai, kad galime tik sėdėti ir stebėti? Nemanau. Komisaras ir Tarybos Pirmininkaujančios valstybės atstovai paminėjo keletą konkrečių punktų. Komisare, dabar noriu Jūsų paprašyti, kad Jūs kartu su savo kolegomis per ateinančias savaites sudarytumėte išsamų planą, nes visame pasaulyje ir Europoje piliečiai nori atsakymų į klausimą, ką mes galime, ir ko negalime padaryti.
Viekas iš punktų - klestinčio ir tvaraus žemės ūkio plėtra. Tai gyvybiškai svarbus aspektas. Nenorėdamas kartoti to, kas jau buvo pasakyta, pateiksiu tik trumpą papildomą komentarą: neseniai lankėmės Kosove, kur yra daug žemės plotų, kuriuose mes kaip Europos Sąjunga nieko nedarome, kad sudarytume galimybes paprastiems žmonėms tinkamai plėtoti žemės ūkį. Taigi, turime daugiau daryti mūsų pačių regione - Balkanuose, Ukrainoje ir kitose valstybėse, siekdami plėtoti tvarų žemės ūkį.
Antra: negalime paprasčiausiai sakyti: "ką gi, kainos auga, bet daugiau nieko blogo", nes mes suprantame, kad skaudžiausiai kenčia. Suprantame, kad skaudžiausiai kenčia neturtingesni žmonės, didžiąją pajamų dalį jiems tenka išleisti maisto produktams, ir būtent jie labiausiai jaučia pasekmes. Todėl turime pasiųsti aiškius signalus, siekdami pagerinti paskirstymo ir socialinės gerovės supratimą, kad didinant atlyginimus, o ypač - pensijas, ypatingas dėmesys būtų skiriamas žemesnes pajamas gaunančių Europos gyventojų grupių paramai. Žinoma, turime taip pat teikti pagalbą mažas pajamas gaunantiems žmonėms visame pasaulyje.
Taip pat turime pabrėžti, jog nors pasitaiko socialinių neramumų, demokratinės valstybės daug ramiau reaguoja į badą ir nepriteklius. Demokratijos plėtra visose valstybėse, o ypač trečiojo pasaulio šalyse, yra svarbus aspektas, siekiant įveikti šiuos trūkumus.
Ketvirtas punktas - jau minėtas spekuliacijos poveikis. Ar tai reiškia, kad mes nieko negalime padaryti? Argi Europa, pavyzdžiui veikdama per UNDP, pasaulio banką, t.t., negalėtų laikytis aktyvios pozicijos, kad tinkamai sandėliuodami ir realizuodami atsargas galėtume bent iš dalies sušvelninti spekuliacijos padarinius? Negalime sakyti: "ką gi, juk būtent taip veikia spekuliacijos mechanizmas"; turime žiūrėti, ką šioje srityje galime pakeisti. Gal būt tas pats taikoma ir naftai bei dujoms; čia taip pat reikia atlikti daug darbo.
Kalbant apie mūsų energetikos politikos tikslus, neturėtume po maudynių iš vonelės kartu su vandeniu išpilti kūdikį. Absoliučiai aišku, kad būta iškreiptų lūkesčių, ypač susijusiųjų su pirmosiomis keliomis skurtomis technologijomis. Tačiau būtent šioje srityje turime atlikti daugiau tyrimų, kurie padėtų sukurti antros ir trečios kartos technologiją; visa širdimi pritariu šioms mintims, ypač dėl biomasės ir kitų žaliavų, kurios neturi kenksmingo išstūmimo efekto, būdingo dabar naudojamoms žaliavoms. Šioje srityje Komisija taip pat turėtų bendradarbiauti su mumis ir neatsisakyti tikslų, bet juos koreguoti.
Baigdamas noriu aiškiai ir tvirtai pakartoti savo pagrindinę mintį: padėkime neturtingiausiesiems ir neturtingiems visame pasaulyje, taip pat Europoje, gauti sveikesnio maisto, neatsižvelgiant į dabartinę sunkią situaciją. Toms yra mūsų svarbus socialinis - demokratinis tikslas.
Thierry Cornillet
(FR) Pone Pirmininke, kiti kalbėjusieji šių diskusijų metu šiandien išsamiai aptaršį klausimą, bet geriau pasikartoti, nei prieštarauti vieni kitiems.
Kai žmogus per dieną gauna vieną dolerį o 75 sentus išleidžia maistui, o kainos išauga 40%, žmogui nelieka išeities. Žmogus negali perskirstyti išlaidų todėl mažina savo maisto racioną, nebesiunčia vaikų į mokyklą, nes tai kainuoja, o svarbiausia yra juos išmaitinti; tada iškyla visos su tuo susijusios socialinės problemos.
Tai, ką dabar matome, yra individualaus mastelio žmonių problema. Apie daugumą priežasčių jau kalbėta. Manau, turėtume susilaikyti nuo tų priežasčių ideologinio interpretavimo, nes interpretuoti galima įvairiai. Aišku, biodegalai gali būti viena iš priežasčių, bet, kaip minėjo ponas Daul, tai sudaro vos 2% gamybos apimties, 1% paviršiaus ploto, taigi, turėtume liautis teikę tam per didelę reikšmę.
Klimato kaitos poveikis nebūtinai visur yra neigiamas, nors kai kuriose šalyse pasekmės yra katastrofiškos. Kalbant apie mitybos įpročių pokyčių, manau, kad tai, kad dalis pasaulio gyventojų dabar geriau maitinasi, yra gana geras naujiena. Dėl spekuliacijos - tai, žinoma mes turėtume rasti būdą neleisti vakarų kapitalistams pasiglemžti tų pinigų, kurie turėtų atitiekti Vietnamo ryžių augintojams.
Pinigų klausimas bus išspręstas. Žinoma, rasime 315 milijonų eurų, kurie papildys 2,9 milijardus eurų, skirtų Pasaulio maisto programai. Tačiau, kaip savo pranešime pažymėjo Komisaras, tikrasis sprendimas yra susijęs su gamyba. Turime gerinti žemės ūkį, didinti produktyvumą, ypač Afrikoje, o tam, žinoma, reikia investicijų į hibridinius tyrimus, todėl turėtume liautis demonizuoti GMO, kurie gali būti problemos sprendimo dalis.
Turime investuoti į mokymą. Ponas Dumont yra pasakęs: "duokite žmogui žuvį, ir jis turės maisto visai dienai; išmokykite žmogų žvejoti, ir jis turės maisto visą gyvenimą". Manau, šis posakis tinka, nagrinėjant šią problemą. Svarbiausia - turime investuoti į infrastruktūrą, nes žemės ūkio gerinimas susijęs su drėkinimo ir transporto tobulinimu, kuris suteikia galimybę žemės ūkio produkciją gabenti iš taško A į tašką B; jei norime šią žemės ūkio produkciją eksportuoti, taip pat turime tobulinti sandėliavimo ir šaldymo grandinę.
Veiksmų turi imtis visi, ne tik humanitariniai ištekliai. Siekiant, kad žemės ūkis vėl taptų plėtros strategijos centrine ašimi, būtina mobilizuoti visas pagalbos teikimo priemones - TVF, Pasaulio Banką, t.t. Tuo pat metu, tai mums gera galimybperžiūrėti maisto saugumo klausimą, teikiant humanitarinę pagalbą. Būkime kuklūs ir pripažinkime, kad ilgamethumanitarinpagalba nesumažino priklausomybės. Norėdami nusiraminti, turime užduoti klausimų apie humanitarinę pagalbą. Dabar ne laikas ideologinėms interpretacijoms. Išnagrinėkime išorines priežastis, atsižvelkime į gyventojų tankumą, stichinių nelaimių poveikį, gyvybių praradimą dėl ŽIV ir AIDS, o svarbiausia - pažvelkime į ryšį tarp nekompetentingo valdymo ir humanitarinių padarinių.
Janusz Wojciechowski
(PL) Pone Pirmininke, ne taip seniai pagrindinis Europos Sąjungos rūpestis buvo maisto produktų perprodukcija; diskusijose pagrindinį dėmesį skyrėme klausimui, kaip sumažinti gamybą. Subsidijų atskyrimas nuo gamybos, priemokų už eksportą panaikinimas ir gamybos kvotų taikymas - visos šios priemonės padėjo sumažinti Europos žemės ūkio potencialą.
Gyvenimas patikrino šią politiką. Pirmieji maisto produktų krizės požymiai pasirodanksčiau, nei kas nors galėjo tikėtis. Maisto produktai brangsta, turime vis mažiau savo gamybos maisto produktų, o importas vis labiau brangsta ir tampa vis nesaugesnis. Visi šie reiškiniai yra šios politikos pasekmės; politikos, kurios pagrindą sudarpastangos įtikinti žemės ūkį gaminti mažiau produkcijos.
Turime radikaliai pakeisti požiūrį į žemės ūkio politiką. Turime suprasti, kad žemės ūkis yra vienas iš Europos saugumo ramsčių. Šalia fizinio saugumo ir energetinio saugumo, maisto saugumas yra pagrindinis saugos ramstis, kuris yra svarbus tautoms, valstybėms ir kiekvienam individui. Liaukinės žaidę su žemės ūkiu. Pripažinkime, kad tai vienas iš mūsų saugumo ramsčių, ir, laikydamiesi šio požiūrio, suteikime jam pelnytą paramą, kad būtų užtikrintas Europos maisto saugumas, ir kad maisto produktai būtų visiems prieinami.
Claude Turmes
Pone Pirmininke, agrodegalai nėra pagrindinšios krizės priežastis, tačiau šiuo metu politinis sprendimas didinti neefektyvią pirmos kartos biodegalų gamybą būtų klaidingas, taigi, 10% privaloma biodegalų dalis yra blogas politinis sprendimas.
Turėtume prisiminti šio klausimo ištakas. Tai buvo kompromisinis sprendimas, priimtas automobilių gamintojams spaudžiant Komisiją nekelti griežtų reikalavimų automobilių efektyvumui ir siūlant taikyti mažiau ambicingą politiką, mainais už aukštesnio biodegalų tikslinio rodiklio nustatymą. Tai skatina mitą, kad pasaulyje, kuriame gyvena milijonai kinų ir indų jaunuolių, taip pat svajojančių apie nuosavą automobilį, galima toliau gaminti milžiniškus limuzinus, kurie būtų varomi agrodegalais.
Tačiau tai neįmanoma planetoje, kurios ištekliai yra riboti, todėl raginu Komisiją persvarstyti šią poziciją. Kelkime aukštesnius reikalavimus automobilių efektyvumui. Turime pereiti nuo vienamatės agrodegalų politikos prie holistinės politikos, skatinančios gaminti energiją iš biomasės, telkti biomasę ten, kur tai efektyviausia, t. y. elektros ir šilumos gamybos srityse. Beje, tai pigiau nei naudoti neefektyvius agrodegalus.
Dimitrios Papadimoulis
(EL) Pone Pirmininke, remiantis JT informacija, tikra didelių kainų potvynio banga kelia bado grėsmę daugiau kaip 40 valstybių, turinčių daugiau kaip 100 milijonų gyventojų. Komisijos ir Tarybos nariai, ši banga neturtingiems ES gyventojams infliaciją didiną daug sparčiau, nei bendrą infliaciją. Sprendžiant šį klausimą, turite pereiti nuo išradimų prie koordinuotos valstybinės intervencijos. Mes nesame teoretikų institucija, kurios vienintelpareiga tik analizuoti. Būtini koordinuoti veiksmai Europiniu lygiu, Taip pat būtina sušaukti JT Saugumo tarybą.
Turite liautis nuolat teikti per mažai reikšmės BŽŪP. Turite peržiūrėti savo politiką biodegalų klausimu bei padėti užtikrinti, kad maisto kainos nepriklausytų nuo nekontroliuojamos rinkos ir pelnų vaikymosi.
Koenraad Dillen
(NL) Pone Pirmininke, šiandien Prancūzijos laikraščio "Le Monde" antraštskambėjo taip: "Už 1 eurą daug nenusipirksi". Didėjančios maisto produktų kainos, infliacija ir naftos kainų augimas mažina šeimų biudžetus. Vis stipriau jaučiamos nuosmukio socialinės pasekmės. "Le Monde" analizės išvados neabejotinai galioja ir kitoms valstybėms narėms. Kai kurie kalbėtojai šių diskusijų metu jau atkreipdėmesį, kad pernelyg dažnai užmirštame, jog perkamosios galios problema taip pat kelią sunkumų Europai. Visi, taip pat ir aš, sveikiname solidarumą su trečiuoju pasauliu. Kaip sako sena patarlė, labdara prasideda namuose. Jei tai pamiršime, iškils pavojus, kad europiečiai vėl nusisuks nuo politikos, kuri yra jiems nesuprantama, ypač todėl, kad ji nepritaikyta jų poreikiams.
Viską jau girdėjome: komisija stebi padėtį. Komisija paskyršimtų milijonų vertės pagalbą skaudžiausiai kenčiantiems žmonėms. Galėtume tik sveikinti visus šiuos geros valios veiksmus, jei jie nebūtų dar vieno tipiško Europos negalavimo - Kurieren am Symptom, patvirtinimas. Šiuo metu noriu atkreipti dėmesį tik į du paradoksus. Komisija sako, kad ji daro viską, ką gali, siekdama sustabdyti perkamosios galios mažėjimą. Tačiau kaip europiečiams paaiškinti, kad norima išlaikyti perkamąją galią, kai jiems vieninteliams kasmet teks surinkti po 200 eurų nuo šeimos ambicingam klimato planui įgyvendinti? Kaip ketinate plėtoti biodegalų gamybą energetikos reikalavimams patenkinti ir tuo pat metu kovoti su maisto produktų trūkumu? Tai tik keletas didelės diskusijos elementų, kuriems skiriama per mažai dėmesio.
Andreas Schwab
(DE) Pone Pirmininke, Komisare, ponios ir ponai, diskusija jau išties pasistūmėjo pirmyn. Todėl noriu susitelkti ties dviem dalykais. Manau, kad ponas Schulz yra absoliučiai teisus pažymėdamas, kad rinkos, ypač kapitalo ir investicijų, labai smarkiai sureagavo į didėjantį neapibrėžtumą, kurį paskatino ne vien antrinių būsto paskolų rinkos krizė, ir ne vien tik pastarųjų mėnesių procesai Europoje; tai paskatino daugelį investuotojų pereiti prie ilgesnės trukmės ir didesnio patikimumo investicijų. Šių pokyčių rezultatas - išties dramatiškos pasekmės vartotojams visame pasaulyje, nes kartu su kitomis kainomis, smarkiai išaugo maisto produktų kainos.
Pavyzdžiui, jei pažvelgsime į žaliavų fondus, pastabėsime, kad kai kurie žaliavų fondų pastarųjų metų pelnas sudariki 30%. Tačiau situacija, kai mes pirmiausiai išpučiame kainas, kai kapitalo rinka didina žaliavų ir maisto produktų kainas, o mes vėliau stengiamės solidarizuotis su pietų Afrikos ir Pietų Amerikos valstybėmis, kad po to galėtume siųsti joms atitinkamai pabrangusius maisto produktus, negali būti tikrojo mūsų supratimo apie teisingą pasaulį ir, žinoma, apie tvarią politiką, atspindys.
Teisingai, turime pamėginti kreiptis į ECB ir tarptautines kapitalo rinkas, prašydami imtis visų įmanomų veiksmų, siekiant pagerinti pasitikėjimą esamomis įprastomis investavimo galimybėmis, kad investuotojai galėtų grįžti prie šių strategijų ir šių investavimo galimybių. Deja, ponas Schulz nepasaknieko apie tai, kaip tą pasiekti. Nemanau, kad tai neįmanoma, todėl neatmetu galimybių egzistavimo, tačiau svarbiausia - sukurti įspūdį, kad Europos Centrinis Bankas čia atlieka pagrindinį vaidmenį.
Antras klausimas, kurį noriu aptarti yra susijęs su tuo, kad mano nuomone mes turime perspėti dėl neproporcingo panikavimo. Žinoma, šiuo metu jaučiamas staigus maisto produktų kainų padidėjimas (apie tai jau kalbėjo mūsų kolega Parlamento narys), šį padidėjimą skaudžiai jaučia net Europos vartotojai, jis verčia gerokai mažinti biudžetus. Neatsižvelgiant į tai, jei nuoširdžiai norime šiuos tikslus padaryti savais, manau, turime atlikti savo pareigą ir šiame Parlamente realistiškai bei ramiai svarstyti įvairių energijos šaltinių panaudojimo galimybes.
Josep Borrell Fontelles
(ES) Pone Pirmininke, šiaurėje kilusi nekilnojamojo turto krizir pietuose kilusi maisto produktų krizstaiga atskleidvisus nereguliuojamos globalizacijos prieštaravimus.
Rinkos staiga ėmspekuliuoti maisto produktais, nes pelno maržos tapo milžiniškos. Kai ryžių kanos per septynias savaites išaugo nuo 400 JAV dolerių iki 1000 JAV dolerių, joks biodegalų kiekis negali pateisinti tokios didžiulio kainų šuolio. Paprasčiausiai, tai rinka, šventa ir neliečiama rinka, kuri anksčiau spekuliavo būstu ir milijonus žmonių įstūmį skolas, dabar ėmspekuliuoti maisto produktais, nes čia dabar galima uždirbti pinigų: 1000 JAV dolerių už vieną toną ryžių!
Tai neturi nieko bendro su racionalia struktūrine problema, kurią galima paaiškinti paklausos padidėjimu Kinijoje pasiūlos sumažėjimu dėl sausros poveikio.
Šiam pasauliui reikia šiek tiek mažiau rinkos ir šiek tiek daugiau reguliavimo. Globalizacija negali vystytis šuoliais, kuries sukelia krizes, panašias į dabartinę; ji turi būti valdomą; dabar globalizacijos valdymas be kitų dalykų reiškia būtinybę padidinti Afrikos žemės ūkio gamybos pajėgumus.
Komisaras visiškai teisingai pažymėjo, kad toks kontinentas kaip Afrika negali importuoti maisto produktų. Afrika turi pati apsirūpinti maistu, o kad tai taptų įmanoma, turime peržiūrėti daugelį politikos sričių ir sudaryti jiems galimybę patiems plėtoti produktyvumą, padėti jiems daryti tai, ką jie gali ir moka daryti, ir ką jie darytų, jei nebūtų šių aplinkybių kai siekdamos konkuruoti, rinkos (vėl kalbame apie rinkas) nesirenka priemonių ir sukelia žmonėms milžiniškų tragedijų.
Haitis importuoja 80% šalyje suvartojamų ryžių. Prieš keletą metų valstybpati apsirūpindavo maistu. Kodėl ji staiga ėmimportuoti Jungtinėse Valstijose pagamintus ryžius, kurie yra smarkiai remiami subsidijomis? Kodėl jie tapo priklausomi? Tiesa, kad biodegalai padidino Amerikos kukurūzų kainas. Kai 30% produkcijos nukreipiama kitur, kainų padidėjimas yra neišvengiamas.
Tačiau biodegalai neturėjo įtakos kviečių kainai: 1% negali sukelti tokių pokyčių. Negalime sustabdyti technologinės pažangos, plėtojant kol kas vienintelę alternatyvą skystam kurui. Stenkimės vengti per didelio nukreipimo, bet neišmeskime kūdikio iš vonelės kartu su išpilamu vandeniu, neieškokime atpirkimo ožių, spręsdami problemas, kurių priežastys nesusijusios su technologiniais pokyčiais ar paklausos raida, bet susijusios su spekuliaciniais veiksmais, kurių pasaulis neturi leisti, ir su kuriais mes turėtume kovoti drauge su visomis politinėmis jėgomis.
Niels Busk
(DA) Pone Pirmininke, nuo pat bendros žemės ūkio politikos įgyvendinimo pradžios 1957 m., ši politika leido mums apsirūpinti dideliu maisto produktų kiekiu už protingą kainą. Tačiau dabar vartotojai mato milžiniškus duonos ir pieno kainų šuolius, kuriuos sukėlpaklausos didėjimas, kuri ypač paskatino keletas ypač blogo derliaus metų visame pasaulyje. Europiečiai jau pajautfinansines pasekmes, o kai kurių žmonių padėtis tapo sunki. Neturtingiausių tautų ir besivystančių šalių, kurios yra priklausomos nuo maisto produktų importo, padėtis yra visiškai netvari. Tačiau besivystančioms šalims, kurios yra maisto produktų eksportuotojos, aukštos kainos yra naudingos, nes šios valstybės uždirba daugiau pajamų.
Noriu pabrėžti, kad pasiūlos sumažėjimą turime atskirti nuo aukštų kainų. Pasiūlos sumažėjimo problemą turėtume vertinti rimčiau ir į ją reaguoti. Tačiau kol litras kolos kainuoja daugiau už litrą pieno, nemanau, kad pieno kainą galime vadinti per daug aukšta. Pasaulio Bankas paskelbišvadą, kad iki 2030 m. maisto produktų paklausa išaugs iki 60%, daugiausiai dėl paklausos didėjimo tokiose šalyse, kaip Kinija ir Indija, kur maisto produktų paklausa auga kartu su pragyvenimo lygiu. Taip pat svarbu pabrėžti, kad mūsų grūdų atsargos yra mažiausios per 60 metų - šių atsargų lygis dabar yra kritiškai žemas. Tačiau jei 2008 m. derlius vėl bus blogas, tai gali sukelti tokį maisto trūkumą, kokio niekas neįsivaizdavo.
Turime gerai suprasti padėties rimtumą; turime prekiauti ir išnaudoti atsirandančias galimybes. Turime rasti gerą pusiausvyrą tarp aplinkos poreikių ir poreikio gaminti pakankamai maisto produktų, kad patenkintume paklausą. Pažanga bus neįmanoma, jei nediskutuosime apie biotechnologiją ir objektyvia informacija nepasipriešinsime baimės kampanijai dėl genetiškai modifikuotų maisto produktų. Manau, kad biotechnologija siūlo keletą galimų dabartinės padėties sprendimų. Europoje įsigalėjusios GMO baimės pasekmės yra visiškai absurdiškos. Vietoje to, kad importuotume sojos pupelių ir kukurūzų pavidalo gyvulių pašarus, šeriame juos grūdų gaminiais, kuriuos būtų galima naudoti žmonių maistui. Biodegalų kaltinimas dėl maisto produktų kainų augimo taip pat yra faktinių žinių trūkumo rezultatas, nes maistinės kultūros Europoje dažniausiai nenaudojamos biodegalų gamybai.
Turime daug gerų įrankių. Pirmiausia ir svarbiausia - turime panaudoti žemės ūkio pramonę, kuri yra pasirengusi priimti iššūkį. Turime išlaikyti žemės ūkio pramonę, o ne ją žlugdyti, kaip buvo daroma, įgyvendinant pastarųjų metų politiką. Turime išlaikyti pasiektus laimėjimus aplinkos srityje, tačiau turime daug galimybių juos išlaikyti, tuo pat metu didindami gamybą. Pavyzdžiui, politiniai sprendimai nustato, kiek trąšų galima naudoti kukurūzų laukui. Žinome, turėtume remtis faktiniais ir objektyviais motyvais.
Zdzisław Zbigniew Podkański
(PL) Pone Pirmininke, šio šimtmečio viduryje mūsų planetoje bus daugiau kaip 9 milijardai gyventojų. Augant gyventojų skaičiui, didės maisto produktų paklausa, o juk jų jau dabar trūksta, ir ne tik trečiojo pasaulio šalyse, bet ir Europos valstybėse. Europą ir visą pasaulį gali ištikti didelmaisto produktų krizė.
Įsakymais, draudimais, kvotomis ir fondais pagrįsta Europos Sąjungos bendra žemės ūkio politika vienoms valstybėms teikia naudos, o kitos patiria nuostolių. Baudos gaus tik keletas ES šalių. Deja, didžioji dauguma patirs nuostolių, įskaitant Lenkiją, kuri dar neseniai buvo trečia pagal dydį maisto produktų gamintoja Europos Sąjungoje, ir anksčiau galėjo išmaitinti dvigubai daugiau žmonių, nei turėjo gyventojų.
Maisto produktų trūkumai yra neatsiejamai susiję su didesnėmis išlaidomis. Remiantis Pasaulio banko duomenimis, per pastaruosius trejus metus maisto kainų padidėjimas iš viso sudar83%; kainos toliau auga ir augs.
Tarptautinis Valiutos Fondas, Pasaulio Bankas ir daugelio šalių vyriausybės supranta, kad maisto trūkumas kelia grėsmę tautų biologiniam saugumui. Spaudžiant daugeliui atstovų, įskaitant kai kuriuos Lenkijos atstovus, Europos Sąjunga išlaisvino 2 900 000 hektarų pūdymo, kur leido auginti grūdus, bei 2% padidino pieno kvotą. Tačiau tai neišsprendproblemos. Trumparegiška ES žemės ūkio politika toliau įgyvendinama. Uždaromos perdirbimo gamyklos, dirbamų plotų mažėja, dirbamoje žemėje sodinami medžiai, imamasi įvairių kitų veiksmų, kuriais siekiama apriboti maisto produktų gamybą.
Kas ateityje aprūpins mus sveikais, nebrangiais maisto produktais? Tai tikrai galės padaryti Amerikos gamintojai, nors jų genetiškai modifikuota produkcija nebus tokia sveika. Tai ko mes laukiame? Mes jau užtikrintai žinome, kad ES žemės ūkio politika, kuri įgyvendinama siekiant patenkinti tam tikrų interesų grupių poreikius - tai kelias į niekur; dar blogiau - ji gali sukelti ES biologinio saugumo praradimą ir pabloginti padėtį visame pasaulyje. Todėl turime ne tik peržiūrėti bendrą žemės ūkio politiką, bet ir iš naujo derėtis dėl sutarčių sąlygų, sekdami rasti naują sprendimą ateičiai.
Marie-Hélène Aubert
(FR) Pone Pirmininke, Europos Sąjunga, tarptautinbendruomenė, TVF ir Pasaulio Bankas skambina pavojaus varpais ir vienija jėgas, o tai yra gera tendencija, turint omenyje dabartinę maisto produktų krizę. Tačiau jie elgiasi kaip piromanija sergantys ugniagesiai.
Manau, mes vis tiek turime peržiūrėti pastaruosius 20 metų šiaurėje ir pietuose įgyvendinamą politiką: pagrindinių pasaulio finansinių institucijų įgyvendinamus struktūrinio sureguliavimo planus, kurie sugriovvalstybių gebėjimą organizuoti ir reguliuoti savo ekonomiką, valstybinę paramą, kuri skatino trauktis iš žemės ūkio ir sumažino susidomėjimą žemės ūkiu, valstybės reguliavimo panaikinimą, staigų pasaulinės prekybos ir finansinių srautų liberalizavimą, kuris paskatino tam tikros formos ekologinį socialinį dempingą ir spekuliaciją. Man nesmagu, nes mes teikiame patarimus ir rekomenduojame sprendimus, bet nekritikuojame pastaraisiais dešimtmečiais padarytų klaidų.
Taigi, užuot kalbėję apie maisto saugumą, turėtume atitinkamoms valstybėms, ypač Afrikoje, leisti plėtoti savo žemės ūkį, organizuoti savo regionines rinkas ir jas ginti, taip - ginti, lygiai kaip tai darEuropos Sąjunga, kurdama savo bendrą žemės ūkio politiką. Kad galėtume tai padaryti, turime atidžiau klausyti šiose valstybėse veikiančių ūkininkų asociacijų, kurios yra aktyvios, turi idėjų ir kelia paprastus reikalavimus; juos būtų galima paremti, suteikiant išteklių, kurie nebūtinai yra pernelyg dideli. Pirmiausia įsiklausykime į vietinių žmonių pasiūlymus, keliančius įvairias iniciatyvas, kurias verta skatinti ir remti, ypač suteikiant Europos Sąjungos paramos.
Diamanto Manolakou
(EL) Pone Pirmininke, kuo žiauriau išnaudojami darbininkai, tuo daugiau gėrybių sutelkiama mažumos rankose. Tai kapitalizmas. Afrikoje ir Vidurio Rytuose, pietryčių Azijoje ir Lotynų Amerikoje demonstracijų metų badaujantys žmonės skanduoja tą patį šūkį: "mes alkani"!
Demonstracijos kruvinai malšinamos Egipte, Somalyje, Bangladeše, Indijoje ir kitur. Buvo nužudytų ir sužeistų žmonių, šimta dalyvių suimti. Haityje, kurį ir taip jau yra okupavusios imperialistinės jėgos, demonstracijas malšino JT taikos palaikymo pajėgos, kurios net šaudį vaikus. Nes imperializmas tolygus okupacijai, pasisavinimui ir pavergimui. Demonstrantų įniršis nukreiptas ne vien prieš maisto produktų, degalų ar biodegalų kainas; žmonės protestuoja prieš skurdą ir degradaciją, kuriuos kapitalistinis barbariškumas dar labiau pablogina.
Imperialistinės organizacijos ir asociacijos susirūpinusios dėl galimo alkanų žmonių sukilimo; jos kviečia imtis priemonių, kurios kažin ar skiriasi nuo tų, dėl kurių milijonai žmonių miršta iš bado. Jūsų priemonės yra fragmentiškos. Jūs nenorite patenkinti pagrindinių žmogaus poreikių, o tos priemonės jų nepatenkina, nes jei jos tenkintų šiuos poreikius, sumažėtų jūsų turtai. Nepaklusnumas ir pasipriešinimas sukels paties kapitalizmo eksploatacinio barbariškumo nuvertimą.
Luca Romagnoli
(IT) Pone Pirmininke, ponios ir ponai, nesutinku su tuo, kas buvo pasakyta apie staigų maisto produktų kainų šuolį. Man atrodo absurdiška, kai žmonės planuoja išmaitinti besuvystančias šalis, versdami jas auginti augalus degalams, o ne maistui. Niekaip negaliu paremti GMO lobistų, nes biodegalai yra vienas dalykas, o maisto produktai - visai kitas; ypač didelį nerimą man kelia už Europos ribų egzistuojantis patentų ir sėklų monopolis, kuris visus padaro smarkiai priklausomus nuo Jungtinių Valstijų ir Europos ūkininkų.
Mano nuomone, kainos kyla ne dėl klimato kaitos ar kuro pabrangimo; aišku, šie veiksniai egzistuoja, bet jų poveikis toli gražu nėra toks didelis, kaip žmonės kalba; greta kitų dalykų būtina pabrėžti, kad mes taip pat džiaugiamės palankiu euro ir dolerio keitimo kursu. Esu įsitikinęs, kad tikroji priežastis yra platinimo sektoriaus, ypač stambių mažmenininkų, spekuliacija, nes kaip kitaip paaiškinti, kad Italijoje žemės ūkio produkcijos kainos per pastaruosius septynerius metus pakito gana nežymiai ir tikrai ne tiek, kiek išaugo vartotojų kainos?
Italijoje stambūs tarptautiniai mažmeninės prekybos tinklai arba kooperatyvai vien tik spekuliacijos tiksliais taiko vartotojams nenaudingą kartelio strategiją. Manau, kad perkamoji galia atsigaus tik paskelbus vartotojų kainų moratoriumą. Sutinku: mažiau rinkos, mažiau konkurencijos ir mažiau globalizacijos, kad padėtume pakilti darbo našumui ir vartojimui. Todėl balsuosiu prieš šį Tarybos ir Komisijos pareiškimą.
John Bowis
Pone Pirmininke, 30 metų pasaulyje maisto produktų kainos buvo santykinai stabilios, o dabar šis laikotarpis baigėsi. Tai dramatiška pabaiga, ji sunki ir šokiruojanti. Girdime apie riaušes dėl maisto produktų Haityje - 20 žuvusių, o ryžių, pupų ir vaisių kainų metinis augimas siekia 50%.
Žinoma, iš dalies šią problemą sukelia gyventojų skaičiaus augimas: per mano gyvenimą pasaulio gyventojų skaičius padidėjo nuo dviejų milijardų iki šešių su puse milijardų. Čia nieko nepakeisime. Iš dalies tai susiję su neseniai praturtėjusiomis šalimis, tokiomis kaip Kinija, kur, pavyzdžiui, šokolado paklausa per metus išauga 15%, o tokie augimo tempai yra netvarūs. Čia taip pat sunku ką nors pakeisti.
Iš dalies ši problema susijusi su klimato kaita, dykumėjimu, lietaus dėsningumų pokyčiais, dažnesniais potvyniais, t.t., ir mes stengiamės imtis tam tikrų priemonių. Esame parengę paketą priemonių, skirtų kovoti su šiais reiškiniais, ir žinoma turime priemonių, apie kurias šiandien čia kalbėjo Komisija: pagalba maistu ir ūkininkavimo rėmimas neturtingiausiose šalyse.
Tačiau iš dalies tai taip pat yra biodegalų vajaus rezultatas: ES pasiūlymas 10% padidinti šių degalų naudojimą transporto reikmėms, Amerikoje 30% kukurūzų derliaus dabar sunaudojama etanolio gamybai, todėl mažėja maistinėms kultūroms auginti skirtų plotų ir auga kukurūzų miltų kainos.
Matėme pasekmes, kurias išryškino Jean Ziegler pareiškimai dėl nusikaltimų prieš žmoniją. Gal kiek per stipriai pasakyta, tačiau šis pasakymas turi dalį tiesos; ir aišku tikra tiesa, kad turime kurti antros kartos biodegalus. Turime ieškoti būdų transporto reikmėms naudoti kietą, o ne skystą biokurą. Biokuro auginimas turi būti tvarus. Jei tai užtikrinsime, jei nesiremsime monokultūra, galbūt paaiškės, kad biodegalai yra sprendimo dalis. Tačiau kol kas yra didelgrėsmė, kad jie yra problemos dalis.
Luis Manuel Capoulas Santos
(PT) Visi žinome, kad atsižvelgiant į Europą ir visą pasaulį netikėtai užklupusios problemos mastą bei ekonomines ir socialines pasekmes, ji reikalauja visapusiško nagrinėjimo ir atsako Europos ir tarptautiniu lygiu. Akivaizdu, kad tai ne žemės ūkio klausimas, bet be žemės ūkio šios problemos neišspręsime.
Žinome apie įvairias priežastis, bet toli gražu nežinome, kokia kaltės dėl susidariusios padėties dalis tenka kiekvienai iš jų: tiesioginis paklausos padidėjimas, biodegalai, paprastas blogo derliaus keliose pasaulio dalyse sutapimas, klimato kaitos padariniai, grynoji spekuliacija, kuria skatina anksčiau išvardytos priežastys? Komisija turi imtis veiksmų ir operatyviai pateikti mums išsamius atsakymus į šiuos klausimus. Be to, labai svarbu gilinti ir spartinti atidėtas diskusijas dėl sveikatos patikrinimo ir PPO derybų.
Esame politinius sprendimus priimanti institucija, todėl ši krizverčia mus atsakyti į tam tikrus klausimus, iš kurių išskirčiau šiuos: ar liberalus modelis, kuris buvo progresyviai taikomas įgyvendinant bendrą žemės ūkio politiką, yra pakankamai efektyvus, kad galėtų išspręsti tokio pobūdžio problemą? Kaip galima padidinti gamybą, nesukeliant grėsmės išteklių tvarumui, ir kokios galimos alternatyvos, ypač gyvūnų pašarų srityje? Kuriuos intervencijos mechanizmus turėtume taikyti, kad neleistume strateginių valstybės atsargų pakeisti spekuliaciniu privačiu kaupimu? Ar teisingi Europos Sąjungos ir tarptautinių institucijų bendradarbiavimo prioritetai?
Turime veikti operatyviai, kad nebūtume dar staigiau netikėtai užklupti ir išvengtume dar gilesnių krizių. Socialistai, ypač tie kurie domisi žemės ūkio reikalais, supranta savo atsakomybę ir yra pasirengę dalyvauti šiose diskusijose bei prisidėti, ieškant šios problemos, kuri greitai gali tapti pačiu svarbiausiu visuotiniu klausimu, efektyvių sprendimų
Andrzej Tomasz Zapałowski
(PL) Pone Pirmininke, pasaulio gyventojų skaičiaus didėjimas bei vartojimo kokybinis augimas išsivysčiusiose šalyse sukėldidelį kainų šuolį. Jį buvo galima numatyti. Neturėtume būti šokiruoti. Toliau didėjant gyventojų skaičiui, o išsivysčiusių šalių gyventojams ieškant kokybiškų ir genetiškai neužterštų maisto produktų, kurie aišku bus daug brangesni, ši problema tik gilės.
Tuo tarpu, užuot klausę savęs, kaip sumažinti maisto produktų kainas Europos Sąjungoje, mes subsidijuojame brangų žemės ūkį senosiose valstybėse, o pigesnę sveikų maisto produktų gamybą naujose narėse remiame tik iš dalies, o tai neabejotinai apribos gamybos augimą šiose šalyse. Europa turi puikią galimybę išlyginti neigiamą užsienio prekybos balansą su tokiomis valstybėmis, kaip Kinija ir Indija, nes tų šalių pragyvenimo lygis nuolat auga, o gyventojų skaičius didėja dar sparčiau. Jiems reikės daugiau maisto produktų.
Horst Schnellhardt
(DE) Pone Pirmininke, Komisare, ponios ir ponai, šios dienos diskusijose nagrinėjame du pranešimus. Pirmiausia, Haityje, Bangladeše, Egipte ir kitose valstybėse vyko aršių protestų prieš aukštas maisto produktų kainas. Antra, Europos ūkininkai protestuoja prieš pieno sektoriaus kainų sumažėjimą. Akivaizdu, kad šie du pranešimai prieštarauja vienas kitam, tačiau jie yra susiję ir įrodo, kad krizturi daug įvairių aspektų. Mums reikalingas priemonių paketas, nes pagunda imtis protekcionizmo per maisto gamintojus ir mažmeninės prekybos tinklus - tai rimtas klausimas, todėl pirmiausia būtina suformuoti šios srities strategiją.
Skirtingai nei ponas Borrell, aš nemanau, kad turėtume reguliuoti; manau, turėtume skatinti didesnę konkurenciją. Štai sprendimo raktas! Todėl neįžvelgiu dažnai minimo ryšio tarp maisto kainų ir atsinaujinančių žaliavų kultivavimo. Tai neproporcinga ir nekryptinga. Faktas, kad išaugo maisto produktų paklausa, ypač Kinijoje ir Indijoje. Tai neišvengiamas procesas, tačiau mes vis tiek turime konstatuoti, kad maisto trūkumas nėra toks didelis, kad būtų galima pateisinti tokį didelį kainų padidėjimą.
Manau, turėtume taikyti priemonių, didinančių maisto produktų gamybą. Todėl turėtume didinti išmokas savo ūkininkams. Manau, kad siūlymai peržiūrėti mūsų žemės ūkio politiką, yra klaidingi; ją reikia toliau plėtoti - tai labai svarbus principas.
Tačiau taip pat turėtume pažvelgti į savo įstatymus ir išsiaiškinti, ar jie atitinka mūsų tikslą didinti gamybą. Turime labai daug reglamentų, ribojančių trąšų ir pesticidų naudojimą, taip pat pagrindų direktyvą dėl vandens, kuri kelia daug įtampos ir sunkumų. Šios nuostatos dabar sukelia kainų augimą. Turėtume pagalvoti, ar šioje srityje taip pat nereikėtų didelių permainų.
Žinoma, būtina toliau plėtoti dirbamos žemės nedirbimo klausimą. Dirbamos žemės nedirbimą reikia panaikinti, Šiuose plotuose galėtume auginti maisto produktus.
Alain Hutchinson
(FR) Pone Pirmininke, atsižvelgdama į dabartinę maisto produktų krizę, Europos Komisija ką tik paskelbė, jog ji ženkliai padidins maisto produktais teikiamą skubią pagalbą. Tai puiki naujiena, tačiau norėdama pademonstruoti, kad suvokia krizės mastą ir pripažįsta, kad ji ir ES yra visiškai atsakinga už dabartinius įvykius, Komisija turi pagrindinį dėmesį sutelkti į šias struktūrines priežastis.
Mums, Europos socialistams, dabartinkrizneturi nieko bendro su neišvengiamumu; tai tik šiaurės valstybių įvairiose srityse priimtų labai aiškių politinių sprendimų rezultatas. Turime suprasti, kad tuo metu, kai žmonės kelia riaušes ir dalyvauja demonstracijose prieš badą (kas gali juos dėl to kaltinti!), Komisija, kalbanti keliais balsais, milijonų pietuose dirbančių ir nepajėgių konkuruoti smulkių gamintojų sąskaita toliau subsidijuoja savo žemės ūkio produkcijos eksportą.
Turėkime omenyje, kad kai kas Europos Sąjungoje mažina valstybinės plėtros pagalbos apimtis, tuo pat metu toliau žadėdamas ir tvirtindamas priešingai. Taip pat turime prisiminti, kad Komisija toliau stengiasi primesti vadinamąsias ekonominės partnerystės sutartis ACP šalims, kurios yra pačios neturtingiausios pasaulyje; jos nenori šių sutarčių, nes joms aišku, kad šiomis sutartimis sėjama būsimų krizių sėkla.
Yra ilgas sąrašas sprendimų, kuriuos toliau priiminėja Sąjunga ir Europos Komisija, kurie akivaizdžiai prieštarauja deklaruojamiems bendradarbiavimo plėtros srityje tikslams. Ką dar galima pasakyti apie sistemą, mūsų sistemą, kur ryžiai ar kviečiai tapo saugia investicija? Ar tikrai teisinga, kai matome, kaip Europos bankai siūlo savo klientams investicinius produktus, kurie spekuliuoja pagrindinių prekių ir maisto produktų kainų augimo sąskaita?
Ar tylėdami priimsime faktą, kad milijonus žmonių verčiame badauti vien tam, kad galėtume važinėtis aplinkai nekenksmingais automobiliais ir gėrėtis savo žaliaisiais plotais? Ne. Štai kodėl mes raginame siekti geresnės sanglaudos tarp įvairių Europos Sąjungos politikos sričių ir aršiai stengiamės paveikti Komisiją ir poną Barroso, kad sustabdytume šį biodegalų vajų ir paskelbtume moratoriumą, panašiai kaip Jungtinėms Tautoms pasiūlponas Ziegler, šių degalų naudojimui ir gamybai, kol jie konkuruoja su maisto produktais.
Baigdamas noriu informuoti kolegą Parlamento narį poną Cornillet, kad posakio apie žuvį autorystpriklauso Mao Tse-tung, o ne René Dumont.
Maria Martens
(NL) Pone Pirmininke, Komisare, ponios ir ponai, buvo pasakyta, kad apie 850 milijonų žmonių kasdien badauja arba gyvena pusbadžiu. Keista, bet didžioji dauguma šių žmonių gyvena kaimo vietovėse ir nepatikėsite - patys gamina maisto produktus. Tai labai keista. Kažkas čia labai negerai. Dabar mes taip pat susidūrėme su milžinišku maisto produktų kainų augimu. Tai lėmįvairios priežastys, kurios jau buvo išnagrinėtos. Gerovės didėjimas Kinijoje ir Indijoje bei mėsos produktų paklausos augimas, Europos ir ES tikslai biodegalų srityje, energijos kainų augimas... sąrašas labai ilgas. Pasaulio maisto programai šiemet reikia dar 7 milijonų JAV dolerių, kad galėtų suteikti pagalbą tam pačiam žmonių skaičiui, kaip pernai. Neturtingiausiems žmonėms pasekmės yra milžiniškos.
Reikės kurti naujas strategijas, pirmiausia ir svarbiausia - trumpojo laikotarpio. Artimoje ateityje turėsime padengti susidariusius Pasaulio maisto programos trūkumus. Taip pat džiaugiuosi Komisaro pažadais skirti papildomų išteklių šiam tikslui pasiekti, pavyzdžiui, paankstinant šiais metais numatytą paramą maisto produktais ir panaudojant humanitarinės pagalbos rezervus.
Tačiau viena puiki patarlsako, kad prevencija geriau už gydymą. Todėl turėtume ypatingą dėmesį skirti ilgalaikės politikos priemonėms. Kaip besivystančioms šalims užtikrinti saugų maisto produktų tiekimą? Kokius pokyčius galime skatinti ir kaip sutekti jiems erdvės? Ar žinome, kurios mūsų strategijos arba TVF ar pasaulio banko strategijos padeda, o kurios kelia grėsmę maisto saugumui? Ar negalėtume daugiau nuveikti, įgyvendindami savo žemės ūkio politiką? Noriu paklausti Komisiją, kaip maisto saugumo klausimas iki šiol pastaraisiais metais atsispindėjo darbų programoje, nes juk globalizacija neužklupo mūsų staiga.
Dėl posakio, kad prevencija geriau už gydymą, noriu atkreipti dėmesį į Bado projekto sėkmės formulę; tai tarptautinorganizacija, kuriai jau pavyko įvairiose šalyse pasiekti puikių ilgalaikių rezultatų, taikant integruotą metodą. Taip pat noriu pabrėžti bendros strategijos Afrikai, ES-Afrikos strategijos, įgyvendinimo klausimą. Šioje strategijoje skiriamas konkretus dėmesys partnerystei, siekiant plėtoti Afrikos žemės ūkio sektorių. Noriu paklausti apie Komisijos veiklą šioje srityje.
Reino Paasilinna
(FI) Pone Pirmininke, Komisare, ponios ir ponai, energetikos sektoriui dabar iškilo labai etinis iššūkis. Kilo energijos ir duonos priešprieša. Tai tas pats, kas skirtumas tarp klestėjimo ir skurdo.
Dėl spekuliacijos grūdų kaina praktiškai tapo susieta su naftos kaina. Kuo aukštesnpastaroji, tuo daugiau grūdų bus naudojama degalams gaminti, nebent jei mes įsikišime. Dabar degalų gamybai sunaudojama vos 2% grūdų, bet šis skaičius didėja. Ekonominės plėtros organizacija ir Jungtinės Tautos prognozuoja, kad naftos kainai pasiekus 56 dolerių ribą, grūdų auginimas maistui sumažėtų pora procentinių punktų, o grūdų, kitaip sakant, maisto produktų, kaina išaugtų apie 10%. O kas bus, jei naftos kaina kils ir pasieks 100 dolerių ribą, kaip yra dabar? Skubiai reikalingos tarptautinės normos ir susitarimai, kad būtų galima sustabdyti maisto produktų kainų augimą ir perėjimą nuo grūdų naudojimo maistui prie grūdų naudojimo gaminti degalus mūsų keliais riedantiems keturiais ratais varomiems automobiliams.
Galime įsivaizduoti įvairių grėsmingų scenarijų, tačiau yra ir gerų naujienų. Rusija kuria planą gaminti konkurencingą atsinaujinančią energiją Europos rinkai. Šis planas apima hidroenergiją, milžiniškų vandens ir miško masės rezervų (pačių didžiausių pasaulyje) panaudojimą.
Karl-Heinz Florenz
(DE) Pone Pirmininke, Komisare, tvirtai laikausi nuomonės, kad mūsų nagrinėjama problema yra labai rimta. Tačiau labai noriu paprašyti, kad neišpiltume vaiko iš vonelės kartu su vandeniu, o siektume nustatyti tikrąsias šios problemos priežastis.
Esu gana nustebęs, kad šios diskusijos apie maisto produktus kai daugeliui mūsų kolegų Parlamento narių buvo tokios netikėtos. Pasaulio gyventojų skaičius pastaruosius 20 metų nuolat augo. Kasmet jis padidėja 80 milijonų žmonių. Visi, kurie dabar stebisi, turėtų savęs paklausti, kur jie buvo pastaruoju metu.
Turime analizuoti, kuriuos klausimus mes galime spręsti, o kurių negalime. Manau, kad vienas iš nemaloniausių dalykų yra pasaulinėse vertybinių popierių rinkose vykstanti spekuliacija grūdų ir kakavos produktais. Vertybinių popierių rinkose cirkuliuoja milžiniški turtai, o užuot investavę į žaliavas, spekuliantai dabar siekia įšokti į valtį. Natūralu, kad tai sukelia kainų augimą ir žmonių kančias, taip pat ir gyvulininkyste užsiimantiems Europos ūkininkams. Šioje srityje turime taikyti agresyvias priemones.
Eksporto permokų grąžinimo tema yra brangi mūsų širdims, bet visi dabar sako, kad jas būtina panaikinti. Beje, tą jau padarėme, ir nuo 2013 m. jos nebus mokamos. Tačiau turime nepamiršti pasakyti Jungtinėms Valstijoms, kad jos taip pat turi palaipsniui atsisakyti paramos maisto pramonei, nes tik tokiu atveju (t. y. jei tai darysime kartu) šis instrumentas bus veiksmingas. Jei norime, kad jis veiktų, žemės ūkio politiką ir gamybą turime orientuoti į "sunkias" pasaulio valstybes. Tam mums reikia, kad tose valstybėse būtų stabilūs politiniai santykiai. Nekompetentingas valdymas kelia nusivylimą daugeliui ūkininkų, neaiškios nuosavybės teisės, korupcinėms vyriausybėms reikia mokėti milžiniškus bazinius mokesčius. Deja, kyla rasinių konfliktų, nėra lygybės, užtikrinant galimybes gauti sėklų ir traktorių. Pats esu ūkininkas, todėl klausiu: kaip ūkininkui auginti derlių, jei jis neturi sėklų? Turime į tai atkreipti dėmesį.
Matau poreikį sukurti Europos užsienio politiką žemės ūkio srityje. Europos Sąjunga turi panaudoti visą savo svorį, kad įveiktų šiuos trūkumus.
Bernadette Bourzai
(FR) Pone Pirmininke, Tarybos atstove, Komisare, ponios ir ponai, pirmiausia noriu pabrėžti maisto produktų krizės sunkumą ir jos dramatiškas pasekmes, kurios didina žmonių skurdą ir badą besivystančiose šalyse.
Sunkiausiai besiverčiantys mūsų vakarų šalių gyventojai taip pat skaudžiai jaučia maisto produktų kainų didėjimą; ištisus mėnesius jie susirūpinę stebėjo kasdieninį kainų augimą. Būtinas skubus atsakas į susidariusią padėtį; taip pat reikalingi konkrečioms aplinkybėms pritaikyti ilgalaikiai sprendimai, o bendrą žemės ūkio politiką reikia pertvarkyti į plėtros ėmimo politiką, panašią į PPO prekybos politiką, kuri Europos prekybos centrams neleistų piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi bei užkirstų kelią spekuliacijai maisto produktais, nes žemės ūkis - tai neeilinis ekonomikos sektorius. Bado ir socialinės bei politinės destabilizacijos grėsmyra pernelyg didelė; noriu Jums priminti, kad teisį maistą yra viena iš pagrindinių žmogaus teisių. Negalime žemės ūkio palikti vien rinkos ekonomikai arba spekuliantams, kurie, smukus nekilnojamojo turto rinkai ir kilus energijos bei mineralinių iškasenų krizei, šiandien ieško saugių investicijų.
Turime apsirūpinti rinkos reguliavimo įrankiais bei suformuoti tvirtą ir nuoseklią žemės ūkio ir maisto produktų politiką, kuo skubiau papildyti nenumatytiems atvejams skirtus rezervus, kad galėtume raguoti į panašias nenumatytas situacijas. Besivystančiose šalyse turime teikti prioritetą maisto produktų gamybai ir maistinių, o ne kitos paskirties, ypač agrodegalų, kultūrų auginimui.
Gunnar Hökmark
(SV) Pone Pirmininke, susidariusi maisto produktų krizskurdo prasme žmoniją nubloškia dešimtmečiu atgal, o didelėje pasaulio dalyje kelia nestabilumo ir žmonių kančių grėsmę.
Manau, kad svarbu tai akcentuoti; tai pat konstatuoju, kad mes, veikiantys žemės ūkio sektoriuje, nematėme tokios sparčios plėtros, kurią patyrkitos pasaulio ekonomikos sritys, kurias paveikglobalizacija. Matome tik reguliuojamų žemės ūkio rinkų nesėkmes, atviros prekybos trūkumą bei reguliavimą, kuris neleidžia ūkininkams naudoti savo žemės. Akivaizdu, kad turėdami noro, mes taip pat galime priimti sprendimų, kurie leis įveikti daug sunkių problemų, su kuriomis šiuo metu kovojame. Didesnis laisvų žemės paviršiaus plotų panaudojimas padeda kovoti už geresnį klimatą.
Įvairesnių produktų kultivavimas naudingas biodegalų ir maisto produktų gamybai. Tačiau tuo pat metu egzistuoja galimybatverti ekonominės plėtros duris besuvystančiam pasauliui. Tai suteikia mums Europoje grįsti kelią dinamiškesniam ir atviresniam žemės ūkio sektoriui.
Tačiau griežtesnis reguliavimas ir subsidijų didinimas - tai netinkamas šių problemų sprendimo būdas. Turime didinti Europos ūkininkų ir viso pasaulio ūkininkų galimybės gaminti maisto produktus ir biodegalus, kurių reikia pasauliui. Šių problemų sprendimas - tai laisvesnis žemės ūkis, laisvesni ūkininkai ir laisva prekyba.
Jei sugebėsime tai pasiekti, mums taip pat pavyks pasiekti daugiau pažangos tarptautinėse Dohos derybose, derybose dėl laisvos prekybos ir tuo pat metu prisidėti prie geresnio klimato ir geresnio pasaulio.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Pone Pirmininke, socialinįtampa Europoje, katastrofiška žmonių padėtis kituose žemynuose bei maisto produktų kainų padidėjimo efektas Europoje, daugiausiai skurdžiose miestų regionuose, dabar pasiekir vidurines klases. Europos kontinente ir Sąjungoje apie šimtas milijonų žmonių yra nuskurdę, o Vengrijoje žemiau skurdo ribos gyvena apie trys milijonai žmonių; sunkią jų padėtį toliau blogina kainų augimo ir bei vaisių ir mėsos trūkumo efektas. Todėl nepaprastai svarbus vaidmuo tenka jau veikiančioms ES programoms, pavyzdžiui, mokyklų aprūpinimo pieno produktais ir vaisias programoms. Dabartinkrizrodo, kad iki 2013 m. turime parengti naują žemės ūkio politiką. ES turi pati gaminti didžiąją dalį savo maisto produktų, kokybiškų produktų, bei padėti kitoms šalims, išskyrus ES, teikdama technines žinias, dalydamasi patirtimi bei informacija apie žemės ūkio gamybos naujoves, kad ši visuotinproblema, kuri darosi vis skaudesnė, būtų išspręsta. Ačiū už dėmesį.
José Albino Silva Peneda
(PT) Pone Pirmininke, paklausos augimas besivystančiose šalyse, naftos kainų didėjimas ir klimato kaita yra pagrindiniai veiksniai, kurie prisidėjo prie maisto produktų kainų šuolio visame pasaulyje, tačiau jie dar nieko nepaaiškina. Audringas finansinių rinkų augimas paskatino spekuliaciją, kurią stiprina žaliavų fondų teikiama grąža. Tai įrodo ne tik maisto produktų, bet ir nikelio, sidabro ir aukso kainų augimas.
Nuo 2005 m. maisto produktų kainos išaugo 83%; šį rodiklį susiejus su skurdžiausiai gyvenančių žmonių pajamų procentine dalimi, kurią jie išleidžia maistui, išryškėja pats pagrindinis skurdą ir nelygybdidinantis veiksnys. Tačiau dar didesnį susirūpinimą kelia tikimybė, kad mes esame atsidūrę ant pasaulinės tragedijos slenksčio, kurios masto neįmanoma apskaičiuoti ir kuri gali sukelti badą ir milijonų žmonių mirtis.
Būtent apie šią grėsmę įspėjo Tarptautinis Valiutos Fondas, kai pažymėjo, jog jei dabartinis maisto produktų kainų lygis laikysis, gali mirti daugiau kaip 100 milijonų žmonių, daugiausia Afrikoje. Todėl būtina skubi bendra tarptautinintervencija, siekiant teikti pagalbą tiems, kuriems ji labiausiai reikalinga, nes kalbama apie milijonus mirčių. Tačiau to nepakanka! Būtina sukurti tarptautinės rinkos reguliavimo ir finansų rinkos efektyvios priežiūros mechanizmus, siekiant u-kirsti kelią spekuliacinėms operacijoms, kurios teikia naudos tik menkai mažumai ir sukelia kančias milijonams nuskurdusių ir beginklių žmonių. Europos Sąjunga turi pareigą vadovauti šiam procesui pasauliniu lygiu, nes tik užėmus šia poziciją galima pasiekti, kad skurdo išnaikinimas ir taikos įsigalėjimas visame pasaulyje neliks vien utopiniu tikslu.
Riitta Myller
(FI) Pone Pirmininke, netikiu, kad skurstantiems besivystančių šalių gyventojams būtų geriau, jei mes sutektume rinkos jėgoms daugiau laisvės nekontroliuojamai veikti maisto produktų rinkose, kaip čia buvo siūloma. Jei paaiškės, kad šios maisto produktų krizės šaknys susijusios su vertybinių popierių rinkos spekuliantais, pasaulinis kapitalizmas bus pasmerktas moralinei krizei.
Žmonės čia kalbėjo apie biodegalus ir apie tai, kaip jie konkuruoja su maisto produktų gamyba dėl žemės. Nuskambėjo mintis, kad ši konkurencija nebuvo labai didelė, bent jau iki šiol. Neatsižvelgiant į tai, problemą reikia kruopščiai išanalizuoti, nors neturėtume daryti kokių nors skubotų išvadų.
Mums reikia degalų, gaminamų iš atsinaujinančių šaltinių, bet aišku ne maisto produktų gamybos plotų mažinimo sąskaita. Skirtingos valstybės ir tyrimo institutai dabar skiria dideles lėšas antros ir trečios karto biodegalų kūrimo tyrimams. Šie degalai nekonkuruoja su maisto produktų gamyba. Prognozuojama, kad naujos kartos degalai rinkoje pasirodys jau po kelerių metų. Nėra priežasčių drausti šios srities tyrimus, todėl turime nustatyti aiškius biodegalų tvarumo kriterijus ir užtikrinti antros ir trečios kartos biodegalų gamybos darną.
Anna Záborská
(SK) Nagrinėdami problemas, panašias į šiandien nagrinėjamąją, pirmiausia turėtume sustoti ir pagalvoti apie jų priežastis. Demografinkrizė, prekyba žmonėmis, pasaulinis atšilimas, terorizmo vėžys neatsirado atsitiktinai ir staiga; tą patį galima pasakyti apie maisto produktų kainų augimo problemą.
Be to, spręsdami maisto produktų kainų augimo ir jo poveikio gyventojams problemą, mes dažnai esame linkę ieškoti būdų įveikti pasekmes, bet negalvojame apie priežastis. Tačiau tiesa tokia, kad vienintelis būdas užkirsti kelią tolesniam krizės gilėjimui - nustatyti jos šaknis. Spręsdami maisto produktų kainų didėjimo ir maisto krizės problemą kai kuriose pasaulio vietose, taip pat turime spręsti maisto produktų kokybės ir kiekybės klausimus, nes jie sudaro vieną iš pagrindinių kiekvieno šios planetos vyro, moters, šeimos ar tautos gyvenimo aspektų.
Kaip gali jaunas žmogus vystytis fiziškai, tobulėti intelektualiai ir dvasiškai, jei jam nėra užtikrinta būtina mityba? Kaip tėvas ir motina gali aprūpinti šeimą, jei jie neturi maisto ją pamaitint? Turime nepamiršti, kad turtingiausios šalys yra tos, kurios anksčiau be jokio atlygio naudojosi neturtingų šalių turtais, daug negalvodamos apie jų ateitį. Jos negerbekologinės pusiausvyros, todėl šiandien matome jų veiksmų padarinius skurdžiausioms tautoms.
Ko gero nereikia žiūrėti per toli. Turime pažvelgti į savo institucijas, kurios, laikydamosi vidaus taisyklių, kasdien išmeta daugybę maisto, o kaimynystėje gyvena nuo bado kenčiantys žmonės. Visame pasaulyje alkani žmonės dažniausia būna blogi partneriai.
James Nicholson
Pone Pirmininke, dabar mums iškilo dar vienas iššūkis, į kuri turime atsakyti: maisto produktų tiekimo saugumas. Matėme milžinišką maisto produktų kainų augimą, šis procesas tęsis dar ilgai. Pigaus maisto nebėra. Visą laiką buvau vienas iš tų, kurie laikėsi nuomonės, jog niekada nebuvo tokio dalyko, kaip pigūs maisto produktai; tačiau kai grūdai iš maisto produktų tiekimo grandinės nukreipiami į energijos gamybą, pakinta pusiausvyra. Dabar matome šio sprendimo padarinius.
Priežastys visiems žinomos, tačiau labiausiai nukentės tos valstybės, kurios tai mažiausiai gali sau leisti. Daugiau nebėra laiko taikyti dirbamos žemės nebedirbimo politikos, dabar mūsų moralinpareiga - skatinti ūkininkus didinti gamybą, siekiant užtikrinti, kad kainos netaptų nevaldomos ir daugeliui pasaulio regionų netektų badauti.
Turime dar kartą pažvelgti į Sveikatingumo patikrinimą ir įsitikinti, kad galime reaguoti į pasikeitusią padėtį. Ūkininkai ir jų šeimos pajus saldžiarūgštį efektą. Daug metų buvo juokaujama apie pieno ežerus ir sviesto kalnus. Kur jie dabar? Jie visi išnyko. Ponas Daul kiek anksčiau šią popietę mums pranešė, kad dabartinių Europos maisto atsargų užtektų vos 27 dienoms.
Taip, manau, kad mes privalome išnagrinėti situaciją, susijusią su GMO standartais. Daugiau negalime nusisukti nuo šios temos. Per griežtai reguliuodami mes patys išstumiame save iš rinkos. Savo ūkininkams nustatėme tiek daug apribojimų, kad daugelis paprasčiausiai pasidavir pasitraukė. Turime didinti gamybą, kitaip neišvengsime nelaimės. Turime skatinti mūsų ūkininkus gaminti tą papildomą maisto produktų kiekį. To niekas neprognozavo ir nenumatė, nesvarbu, kad jie dabar labai stengiasi žvelgti atgal ir sakyti mums, kad mus įspėjo. Tiesa ta, kad ši problema mus užklupo netikėtai. Dabar turime į ją reaguoti.
Albert Deß
(DE) Pone Pirmininke, Komisare, ponios ir ponai, pasakos dažnai prasideda žodžiu "kadaise..." Šiuo žodžiu noriu pradėti savo pasisakymą. Kadaise buvo pasaulio prekybos organizacija, kuri vadinosi PPO; ji norėjo sukurti pasaulyje pasiūlos ir paklausos pusiausvyrą, propaguodama visiškai laisvą prekybą. Neturtingiausių valstybių gyventojams ji pažadėjo spartų gerovės augimą, o turtingų valstybių gyventojams - pigių maisto produktų, kurių tiekimą užtikrins prekybos liberalizavimas. Taip skamba pasaka; tikrovyra visai kitokia.
Pasaulio mastu žemės ūkio produktų laisva prekyba nepadeda tvariai nugalėti visuotinio bado ir skurdo. Pasaulio Bankas ir PPO turi tai suprasti. Pasaulinžemės ūkio produktų laisva prekyba tarnauja vos keliems žemės ūkio konglomeratams, kurie eksportuoja maisto produktus iš skurdžiausių pasaulio šalių, nekreipdami jokio dėmesio į pačią maisto produktų padėtį. Pasaulinžemės ūkio produktų prekyba negali efektyviai įveikti skurdo.
Skurdžių regionų gyventojai nebeišgali pirkti maisto produktų aukštomis ūkininkų kainomis, o išsivysčiusių regionų ūkininkai nebegali parduoti maisto produktų žemomis kainomis, nes jos nepakankamai pelningos. Atsiranda prieštaravimas. Labai abejoju, ar Pasaulio Banko atstovas ponas Zoellick, PPO atstovas ponas Lamy, ir, labai apgailestauju, kad turiu tai sakyti - mano kolega ponas Hökmark iš mano paties grupės, sugebės tai suprasti. Taigi, artimiausiu metu padėtis smarkiai nesikeis.
Dėl ūkininkų kainų Europoje: 1961 m. gaudavau po 26 už vieną kilogramą grūdų. Prieš dvejus metus gavau 8 centus. Taigi, ūkininkų kainos negali būti maisto produktų krizės priežastis!
Mihael Brejc
(SL) Manau, būtina įgyvendinti esminę žemės ūkio politikos restruktūrizaciją, peržiūrint kvotas, kiekybinį paskirstymą, apribojimus ir įvairias paskatas negaminti maisto produktų. Man taip pat įdomu sužinoti, kiek Europoje yra nedirbamos drėkinamos žemės. Visiškai remiu pono Nicholson pareiškimą dėl būtinybės skatinti Europos žemės ūkio gamybą ir peržiūrėti paskatas už žemės ūkio sektoriaus gamybos mažinimą. Jaunimas išvažiuoja, tai kas liks dirbti žemę?
Maisto produktų trūkumas nereiškia, kad reikia plačiai atverti vartus genetiškai modifikuotiems žemės ūkio produktams. Aš taip pat manau, kad turime peržiūrėti savo lūkesčius dėl biodegalų, ir kad turėtume išsiaiškinti, kodėl vidaus rinkose aukštos kainos padeda uždirbti aukščiausius pelnus dideliems prekybos centrams. Trumpai apibendrindamas pasakysiu, kad tikiuosi, jog Europos Komisija parengs neatidėliotinų priemonių bei strategiją, pritaikytą dabartinei situacijai.
Neil Parish
Pone Pirmininke, nejučiomis patekome šią situaciją, nes maisto produktai per ilgai buvo pernelyg pigūs: jų kainos buvo žemesnės už gamybos išlaidas. Prieš trejus metus tona kviečių kainavo 90 eurų, o tai žemiau už gamybos kaštus. Dabar tona kainuoja 270 eurų, ir auginti pelninga.
Nesu toks pesimistas, kaip dauguma šiandien čia kalbėjusiųjų, nes jei rinka moka teisingą kainą už maisto produktus, vadinasi jie bus gaminami. Taigi, turime išlaisvinti rinką. Europa pajėgi gaminti maisto produktus: Europos ūkininkai nekantravo sulaukti galimybės gaminti maisto produktus, tačiau 20 metų jiems buvo sakoma, kad pasaulyje per daug maisto, todėl maisto produktų gamybą reikia mažinti. Todėl, siekdami padidinti maisto produktų gamybą, turime naudoti biotechnologiją, mažinti biurokratiją, o tuo pat metu teikti pagalbą skurdžiausioms pasaulio valstybėms šios trumpalaikės krizės metu, net būtent tokia ji ir yra. Tokioje Afrikos valstybėje kaip Zimbabvė, tai dar ir gero valdymo klausimas: jei šalį valdo beprotis, ji niekada nebus pamaitinta.
Bogdan Golik
(PL) Pone Pirmininke, tai vienos svarbiausių politinių ir ekonominių diskusijų šiame Parlamente, tai matyti iš šiandien dalyvavusiųjų diskusijoje pasisakymų. Ši diskusija susijusi ne vien su maisto produktų kainomis, bet ir su bado sukeltomis mirtimis. Šioje salėje šiandien nuskambėję balsai ir nerimą keliančios analizės išvados kalba pačios. Vien per praėjusius metus kviečių kaina išaugo 130%, sojos - 87%, o ryžių - 74%; tai faktai. Per pastaruosius 30 metų mes sumažinome kainas, tačiau tai, kas įvyko pernai, nustelbvisus įsiėjimo signalus.
Štai faktai: visame pasaulyje trūksta maisto produktų; 850 milijonų žmonių badauja. Dešimtyje ar daugiau šalių kilo riaušės, vėliau jų daugės. Tropiniai miškai buvo kertami en masse, kartu su Amazonės džiunglėmis - kitaip sakant, troškimas gaminti biodegalus yra stipresnis už norą mažinti badą visame pasaulyje. Per artimiausius keletą metų visuotinis grūdų trūkumas sudarys 200 milijonų tonų. Visame pasaulyje didės infliacija, nuolat truks vandens, o Europos vartotojų piniginės bus 30-40% plonesnės nei prieš metus.
Ką daryti? Būtina skubiai reformuoti bendrą žemės ūkio politiką, nes milijonai Europos ūkininkų taip kenčia skurdą, o pasitaikius pirmai progai sušaukti tarptautinę konferenciją, kuri priimtų tam tikrus sprendimus ir padarytų tam tikras šios problemos diskusijos išvadas.
Robert Sturdy
Pone Pirmininke, šiame Parlamente dirbu nuo 1994 m., ir turiu pasakyti, kad man dar niekada nėra tekę girdėti žmones kalbant taip veidmainiškai.
Kaip sakJim Nicholson, anksčiau buvome kritikuojami dėl maisto produktų perprodukcijos. Dabar esame kritikuojami, nes maisto produktų kainos pasiekkainų lygį, kurį galima vadinti realiu ir sąžiningu.
Kaip mums spręsti šią problemą? Komisare, Jūs galėtumėte kai ką padaryti jau rytoj, jei tik turėtumėte noro. Pirmiausia būtina sustabdyti antidempingo teisės aktus dėl fosfato ir kalio karbonato bei azoto, kuris įvežamas į Europos Sąjungą, o vėliau keliauja į kitas pasaulio šalis.
Šiuos įstatymus sukūrponas Mandelson, ir jie kelia milžiniškų problemų, nes maisto produktų gamyba reikia trijų sudėtinių dalių: saulės, vandens ir azoto, fosfato nei kalio karbonato. Trečiojo pasaulio šalys negali gaminti maisto produktų, jei jos negali įsigyti šių medžiagų už prieinamą kainą, kuri šiuo metu padidėjo nuo maždaug 80 Britanijos svaro sterlingų iki 500 Britanijos svaro sterlingų už vieną toną. Jei pakeistumėte šį įstatymą, pasitarnautumėte kitoms pasaulio šalims.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Pone Pirmininke, jau keletą metų iš eilės Europos Sąjungoje ir PPO kalbame apie prekybos liberalizavimą, kurį reikia suprasti kaip prekybos sąlygų palengvinimą, tačiau realiai taikome žemės ūkio gamybos apribojimus. Europoje, ir ne tik, mes jau seniai sistemingai ribojame gamybą.
Visuotinis maisto prekių kainų augimas - tai gamybos išlaidų, energijos ir degalų kainos, trąšų ir darbo jėgos kainų didėjimo rezultatas. Tačiau nepamirškime, kad kiek mažiau nei prieš metus barelis naftos kainavo 70 JAV dolerių, žemės ūkio gamybos pelningumas tada buvo visai kitoks, tą patį galima pasakyti apie biodegalų pelningumą; šiandien barelis naftos kainuoja 115 JAV dolerių. Tačiau biodegalai nėra šios krizės priežastis. Biodegalai sudaro vos 2% žemės ūkio gamybos, todėl jiems tenka tik dalis kaltės.
Šiandien šioje salėje matau daug susirūpinimo, nekalbėsiu apie baimę, tačiau staigūs, neapgalvoti veiksmai nepadės. Mums reikia stabilios žemės ūkio politikos, tačiau turime siekti stabilizuoti ne tik žemės ūkį, bet ir finansines rinkas. Nepakankama finansinių rinkų priežiūra leidžia atsirasti spekuliacijai bei susidaryti pavojingoms situacijoms, pirmiausia nekilnojamojo turto paskolų rinkoje, o vėliau maisto produktų rinkoje. Stabilizuokime finansines rinkas.
Janez Lenarčič
Tarybos Pirmininkas. - (SL) Europos Parlamento narys ponas Dillen sakė, kad susiklosčius šiai padėčiai maisto produktų rinkoje, mūsų užduotis ne šalinti simptomus, o gydyti ligą. Kad galėtume tai daryti, turime teisingai nustatyti diagnozę. Mano nuomone šios diskusijos buvo labai naudingos ir padės Komisijai nustatyti diagnozbei rasti teisingus sprendimus ir tinkamus vaistus.
Tačiau kokios gi yra tos priežastys, dėl kurių susiklostši padėtis pasaulinėje maisto produktų rinkoje ir smarkiai išaugo maisto produktų kainos? Pagrindinpriežastis yra paklausos padidėjimas. Kaip jau buvo minėta, pasaulio gyventojų skaičius išaugo, šiuo metu tai susiję su aukštesniu pragyvenimo lygiu. Niekas neturi teisės tikėtis, kad jie grįš prie savo skurdžios mitybos modelių.
Koks atsakymas į šią padidėjusią paklausą? Būtina didinti pasiūlą. Noriu pabrėžti, kad Komisija jau ėmėsi tam tikrų priemonių. Kaip jau minėjau savo ankstesnėje kalboje, laikinai panaikinę pūdymo prievolės taikymą, mes užtikriname Europos ūkininkams galimybę papildomai naudoti 10% žemės ūkio paskirties žemės. Šio sprendimo reikšmę patvirtina ir pono Joseph Daul pareiškimas dėl Europos žemės ploto, kuris šiuo metu naudojamas biodegalų žaliavai auginti. Šią temą panagrinėsiu vėliau.
Be to, 2% padidinome pieno kvotą. Tai tik kelios priemonės, kurių ėmėsi Komisija, siekdama padidinti pasiūlą. Būtina ne tik didinti pasiūlą Europoje, bet ir imtis priemonių, skatinančių maisto produktų gamybą kituose pasaulio regionuose, ypač besivystančiose šalyse.
Kita priežastis yra gamybos pabrangimas, kurį greta kitų veiksnių lėmišaugusios energijos kainos. Siekdami rasti atsakymus, turime daugiau dėmesio skirti tyrimams, racionalizavimui, naujoms technologijoms bei gamybos naujovėms ūkininkavimo srityje.
Klimato kaita taip pat yra viena iš priežasčių. Ilgalaikės sausros vienoje didžiausių pasaulio grūdų ir ryžių gamintojoje sumažino šalies derlių bei įnašą į pasaulinę pasiūlą. Šioje srityje Europos Sąjunga taip pat ieško sprendimų, laikydamasi linijos, kurią nubrėžia šiuo metu svarstomas energetikos teisės aktų paketas; šio paketo derinimą Pirmininkaujančioji valstybyra tvirtai pasiryžusi baigti iki šių metų pabaigos.
Dabar keletas žodžių apie biodegalus. Nekyla abejonių, kad tam tikro ryšio esama, tačiau negalima teigti, kad biodegalai yra viena iš pagrindinių priežasčių, lėmusių dabartinę padėtį maisto produktų rinkoje. Nepaisant to, pasaulis taip pat labai rimtai nagrinėja šį aspektą. Todėl Pirmininkaujančios valstybės Slovėnijos iniciatyva neseniai buvo sudaryta laikina darbo grupė, kurios pagrindinužduotis - nustatyt biodegalų gamybos nuolatinius kriterijus. Šių kriterijų tikslas - užtikrinti, kad biodegalų gamyba neišstumtų maisto produktų gamybos, kad būtų atsižvelgiama į biodegalų gamybos socialinius aspektus ir poveikį ir būtų išsaugota bioįvairovė. Tačiau tai vos keletas žodžių apie Komisijos veiklą ir požiūrį į šią rimtą problemą.
Noriu pridurti dar kai ką. Aukštų maisto produktų kainų ir skurdo derinys yra pats blogiausias iš visų įmanomų. Tai mirtinas derinys, skatinantis neramumus besivystančiose šalyse; šis derinys sukelia badą. Turint omenyje, kad aukštos maisto produktų kainos kurį laiką laikysis, turime daryti daugiau, kad įveiktume skurdą, todėl Pirmininkaujančioji valstybSlovėnija skirs tam pastangų. Mūsų manymu, viena iš svarbių temų, kurią turėtų svarstyti kita Europos Tarybos sesija, yra tūkstantmečio plėtros tikslai. Europos pažanga, įgyvendinant šiuos tikslus, yra beveik sustojusi. Norėtume suteikti Europos Sąjungai naują impulsą siekti šių tikslų; kaip minėjau anksčiau, mūsų nuomone tai viena iš svarbių temų Europos Sąjungos Tarybos birželio sesijos metu.
Dar kartą Jums dėkoju už šias diskusijas. Pakartosiu, jog esu įsitikinęs, kad ji suteiks Komisijai galimybę nustatyti teisingą diagnozę ir rasti tinkamų gydymo priemonių.
Louis Michel
Pone Pirmininke, ponios ir ponai, kadangi man suteikta labai mažai laiko, atsakysiu labai trumpai. Tačiau pirmiausia leiskite pateikti keletą kritinių pastabų.
Žinoma, aš pritariu kai kurioms šios diskusijos metu išsakytiems pasvarstymams ir akcentams, tačiau ne visiems, todėl pasistengsiu daugiau dėmesio skirti tiems veiksniams, kuriems reikia paaiškinimo.
Pirmiausia, aš visiškai sutinku, kad Europos Sąjunga viena negali efektyviai įgyvendinti sprendimų; tai gana akivaizdu, bet tuo pat metu ir gana informatyvu. Aišku, kad šiuos sprendimus turi kartu įgyvendinti visos pagrindinės suinteresuotos šalys, ir aš manau, kad šis procesas jau vyksta.
Tačiau noriu pabrėžti, kad mintys, kurias čia išgirdau, puikiai tinka demokratijai ir oponentų diskusijoms. Tačiau aš vis tiek mačiau gana paviršutiniškas ideologines pozicijas, o vienu atveju - ypač radikalią poziciją. Gerbiu šias pozicijas ir neturiu jokių išankstinių nuostatų šiuo atžvilgiu, tačiau jei yra dalykas, kuris mano manymu nepadeda ieškoti išeities iš šios maisto produktų krizės, tai tad dalykas yra trumparegiška ir ribota ideologinretorika. Nemanau, kad tai būdas ieškoti sprendimo, nes ši problema yra įvairialypir daugiaplanė. Kaip pažymėjo Ministras, yra daug priežasčių ir daug atsakymų. Nėra vienintelės priežasties.
Pavyzdžiui, imkime biodegalus. Europos Komisija visada akcentavo, kad gyvybiškai svarbu užtikrinti, kad investicijos į biodegalų kūrimą duotų apčiuopiamų rezultatų, kovojant su skurdu, ypač kaimo regionuose. Mes niekada nerekomendavome biodegalų žaliavą auginti visur. Biodegalų žaliavą galime auginti tik tose vietose, kur matome galimos perprodukcijos požymių. Akivaizdu, kad valstybėse, kurios pačios neapsirūpina maisto produktais, biodegalų žaliavą auginti yra labai pavojinga ir absoliučiai nepatartina. Taigi, sprendimai nėra tokie paprasti.
Noriu pasakyti dar kai ką pasakyti, iš esmės noriu pasakyti, kad nesuprantu. Girdžiu Parlamento narius, kurie, manau, tebetiki Europos efektyvumu, garbingumu ir vertybėmis, bei jaučia tam tikrą pasididžiavimą tuo, kad yra europiečiai. Girdžiu juos nuolat besiskundžiančius ir atsiprašinėjančius. Iš esmės teigiama, kad Europa yra kalta. Nepritariu šiai minčiai. Kažkas pasakė, kad Europa nemėgsta besivystančių šalių ar joms nepadeda.
Europos teikiama pagalba maisto šiuo metu sudaro 56% bendro pagalbos kiekio; šiandien Europa finansuoja maisto produktų gamybą lietinėse rinkose ir nesiunčia savo žemės ūkio produkcijos pertekliaus į besivystančias šalis. Turime taip pat liautis kalbėję nesąmones apie Europos politinę atsakomybę. Jei niekas kitas to nepasakys, sakau: aš asmeniškai didžiuojuosi tuo, ką Europa padarper pastaruosius 50 metų, ypač besivystančių šalių labui.
Dėl biodegalų: šį klausimą jau atsakiau. Aišku, kad PPO reikia reformuoti, kad PPO turime kelti aukštesnius reikalavimus. Tačiau kur būtume, jei nebūtų PPO? Kas spręstų pasaulinio skurdo problemą? PPO yra pirmojo tarptautinorganizacija, kuri stengiasi atkurti tam tikrus etikos principus pasaulinėje prekyboje. Primenu Jums šiuos dalykus, nes labai lengva kūdikį išpilti iš vinelės kartu su vandeniu. Tai ideologinišankstinnuostata, kurios noriu atsikratyti. Turime elgtis protingai.
Dėl GMO: pateiksiu tik savo asmeninę nuomonę šiuo klausimu, nes jis vienašališkai įtraukiamas į šią diskusiją. Asmeniškai nesu vienas iš tų, kurie mano, kad šis klausimas jau išspręstas. Teigti, kad GMO yra blogai ir tiek - tai ideologinišankstinnuostata. Tai panašų į scientizmą, patobulintą scientizmą. Manau, kad nebus nieko blogo, jei bus tęsiami tyrimai, siekiant užtikrinti apsirūpinimą maisto produktais, ypač neturtingose šalyse. Intelektine prasme tai racionalus kelias. Elgtis priešingai būtų neracionalu intelektiniu požiūriu, tai nebūtų atviras požiūris. Manau, kad tai reikia garsiai pasakyti.
Pone Hutchinson, negrįšiu prie Jūsų nuolat kartojamos minties apie EPS, nes nuoširdžiai per daug Jumis žaviuosi ir Jus gerbiu. Ar leistie atkreipti Jūsų dėmesį, kad EPS - ekonominės partnerystės sutartis, skirtas kurti regionines rinkas, palankiai vertinu todėl, kad esu įsitikinęs, jog jos padeda spręsti maisto saugumo klausimus; ekonominės partnerystės sutartys ko gero yra sprendimo dalis, nes kol nebus ekonomiškai integruotų regioninių rinkų, besivystančios šalys negalės pasinaudoti globalizacijos privalumais. Štai mano atsakymas. Mes negalime rasti bendros pozicijos; galvoju, kad mes niekada iki galo nesutarsime šiuo klausimu, nors manau, kad vis tiek yra svarbu priminti Jums mano poziciją.
Šiandien girdėjau žmones kalbant apie kapitalizmo barbariškumą. Ne visai suprantu, kas tai yra. Aš kapitalizmą suprantu kaip ekonominį mechanizmą, tai ekonominmašina, kuri - kol nebus įrodyta priešingai - yra pademonstravusi daugiau privalumų už bet kurią kitą sistemą. Žinoma, nesu kapitalizmo mylėtojas, esu tai daug kartų sakęs. Kapitalizmas nėra mano žavėjimosi objektas, tai paprasčiausiai priemonpasiekti rezultatą.
Dažnai mėgstu pabrėžti kapitalizmo ir liberalizmo skirtumą. Aišku, mano draugai socialistai nori šiuos du dalykus sujungti, bet jie nėra tapatūs. Net aš turiu tai pripažinti. Gerai, kapitalizmas tėra priemonrezultatui pasiekti, ir tiek. Sutinku, kad rinkos ekonomika ir kapitalizmas negali veiksmingai funkcionuoti be vyriausybės, kuri nustato ir taiko taisykles bei tinkamai ir teisingai paskirsto sukuriamą gerovę; tik prašau, nenuklimpkime į ideologinius supaprastinimus, nes tada negalėsime nugalėti šios krizės. Manau, tą reikia garsiai pasakyti.
Štai daugmaž viskas, ką norėjau pasakyti šiuo klausimu. Šio klausimo nagrinėjimas nebaigtas. Abiejose šio parlamento pusėse išgirdau pagrįstų ir svarbių argumentų. Kaip pasakMinistras, turime tęsti šią diskusiją, tačiau dabar yra susidariusi kritiška padėtis. Turime padėti Pasaulio maisto programai užkirsti kelią gresiančiai maisto katastrofai. Antrasis prioritetas vidutinės trukmės laikotarpiu - suteikti daug paramos besivystančioms šalims, kurios nesugeba apsirūpinti maisto produktais, kad jos galėtų padidinti gamybą. Nepaisant to, kai girdžiu visus tuos žmones sakant, kad jie nori priimti įstatymų ir taisyklių, svarstau, ar yra reikalas mums valdyti rinkos ekonomiką.
Neatsižvelgiant į tai, noriu priminti Jums, kad mūsų žemės ūkis yra vienas iš nedaugelio ekonomikos sektorių, kurie yra per daug griežtai reguliuojami; šį procesą net pavadinčiau improvizuotu didelių mastų valstybiniu planavimu (dirigizmu). Kai dirigizmas įgyvendinamas neimprovizuojant, jis gali padėti pasiekti rezultatą, tačiau nereguliariai taikomas, improvizuotas dirigizmas yra gana pavojingas. Jei šios žemės ūkio sektoriuje įgyvendinamos politikos rezultatai nebuvo visiškai įtikinami, galbūt turėtume paklausti savęs, kaip anksčiau sakiau, gal dėl to kaip tik reikia kaltinti per daug improvizuotą dirigizmą, taikytą vietoje natūralios globalizacijos raidos.
Nesu globalizacijos gerbėjas, tik sakau, kad ji egzistuoja ir mes negalime jos sustabdyti. Taip, mes galime įvesti taisykles, pasinaudodami PPO, Jungtinėmis Tautomis, įvairiomis tarptautinėmis organizacijomis, bet teigti, kad mes galime staiga priimti visus šiuos klausimus reglamentuojančių įstatymų, ir reguliavimo priemonėmis, kurių Jūs neturite teisės skelbti, įveikti visus sisteminius piktnaudžiavimus, tada aš nežinau kaip tą padaryti.
Aš taip pat noriu būti pragmatiškas. Mes panaikinsime visus apribojimus, siekdami padidinti gamybą besivystančiose šalyse - tą jau padarėme; man atrodo, kad tai yra vienintelis tikras kelias spręsti šį reiškinį, kuris, pripažinsiu, pradžioje buvo pavojingas. Mano tikslas buvo padidinti supratimą, nes jei nieko nesiimsime, ištiks humanitarinkatastrofa, maisto cunamis, kuris paskatins konfliktus ir sukurs tikrai nevaldomų situacijų.
Dėkoju Jums už šias diskusijas. Manau, kad prie šios temos dar grįšime. Diskusija buvo nepaprastai produktyvi ir įdomi. Išsinešiu geriausius argumentus, kuriuos išgirdau abiejose pusėse, kuriuos pasistengsiu panaudoti kovodamas už šio klausimo sprendimą, kuris iš esmės yra bendras reikalas.
(Plojimai)
Pirmininkas
Diskusijos baigtos.
Balsavimas vyks 2008 m. gegužės sesijos metu Strasbūre.
Rašytiniai pareiškimai (142 taisyklė)
- (PL) Mano šalis, Lenkija, kuriai atstovauju šiame Europos Parlamento forume, galėtų būti stambi maisto produktų gamintoja ir gaminti daug sveikesnius maisto produktus, nei dabar gaminamieji Vakaruose. Dėl mūsų derybininkų klaidų, padarytų stojant į ES, buvome įpareigoti laikytis mums nustatytų apribojimų ir smarkiai sumažinti Lenkijos maisto produktų gamybą. Ši dirbtinio žemės ūkio produkcijos mažinimo politika dabar turi drastiškų pasekmių visai Europai. Maisto produktų padidėjimą bei šuoliais augančią energijos kainų infliaciją skaudžiausiai jaučia pensininkai. Skurdo zona Europoje plečiasi susirūpinimą keliančiais tempais, į ją patenka vis daugiau gyventojų, ypač daugiavaikės šeimos, kurioms dabar darosi sunku išgyventi nuo vieno mėnesio iki kito.
Naujosiose valstybėse narėse, įskaitant Lenkiją, yra daug žemės plotų, kurie iki šiol niekada nebuvo tvarkomi. Šiuos plotus būtų galima panaudoti, pavyzdžiui, biodegalų žaliavai auginti, nes jos auginimas daro stiprią įtaką dabartiniam maisto produktų kainų augimui. Kad tai įvyktų, būtinas radikalus Europos Komisijos pareigūnų požiūrio į šį klausimą pasikeitimas, taip pat reikia nedelsiant imtis žingsnių, siekiant panaudoti naujųjų valstybių narių gamybinį potencialą.
Ilda Figueiredo  , raštu
(PT) Maisto produktų kainų augimo Europos Sąjungoje ir besivystančiose šalyse priežastys skiriasi, tačiau negalime ignoruoti vaidmens, kuris tenka BŽŪP ir žemės ūkio perorientavimui į biodegalų gamybą.
Šį klausimą akcentuoja keletas institucijų. Pavyzdžiu, EEA Mokslinis komitetas pateiknuomonę, kad ES turėtų sustabdyti planą iki 2020 m. pasiekti, kad biodegalai sudarytų 10 % viso degalų kiekio. Net Pasaulio Banko Prezidentas kalbėjo apie tai, kad šalims pradeda trūkti maisto ir paragino biodegalų žaliavos augintojus laikinai nutraukti jų kultivavimą. Pati FAO jau paskelbįspėjimą apie maisto stygiaus paskatintas riaušes. Dėl maisto trūkumo įvairiose Afrikos ir Azijos valstybėse jau vyko demonstracijos ir susidarrimta politinįtampa. JT Ypatingasis pranešėjas dėl teisės į maistą Jean Ziegler pasakė, kad masinbiodegalų gamyba yra nusikaltimas prieš žmoniją, nes ji turi didelę įtaką pasaulinėms maisto produktų kainoms.
Todėl dar glumina žinia, kad Europos Komisija patvirtino planus toliau siekti, kad 10 % kelių transporto naudojamų degalų sudarytų degalai, pagaminti iš biomasės ar augalų aliejų.
Silvia-Adriana Ţicău  , raštu
(RO) Eurostato duomenimis, Sąjungoje 2007 m. žemės ūkio produktų kainų realus padidėjimas sudar5 %, lyginant su 2006 m. rodiklių; didžiausias padidėjimas užfiksuotas Rumunijoje, kur jis siek15,8 %.
Europoje pieno ir vištienos kainos padidėjo 7,8 %, o iš visų žemės ūkio produktų daugiausiai pabrango grūdai (45,4 %) ir pašarinės kultūros (11,5 %). Pastarųjų kainų padidėjimas vėl buvo aukščiausios Rumunijoje (29,2 %).
Pernai Europoje žemės ūkio produkcijos gamintojų kainos padidėjo 4,6 %, gamybos išlaidos išaugo 5,3 %, o subsidijų lygis sumažėjo 3,1 %. Naujosiose valstybėse narėse dramatiškai išaugo žemės ūkio gamintojų sąnaudos, o subsidijų lygis buvo labai žemas. Didžiausias vienam ūkininkui tenkančių pajamų sumažėjimas užfiksuotas Bulgarijoje (-18,6 %) ir Rumunijoje (-16,1 %). Dėl žemos vertės, žemės ūkio subsidijų panaikinimo ir sunkumų gaunant žemės ūkio paskolų tapo neįmanoma įdiegti žemės ūkio technologijas, todėl vieno hektaro derlingumas buvo labai menkas.
Konkurencija dėl žemės ūkio paskirties žemės taip pat prisideda prie maisto produktų kainų didėjimo; lyginant su 2006 m., per 2007 m. biodegalų žalinėms kultūroms auginti skirtų plotų padaugėjo 13,6 %, o lyginant su 2002-2006 m. laikotarpiu - 31,5 %.
Iuliu Winkler  , raštu
(RO) Pastarojo meto įvykiai pasaulinėse žemės ūkio produktų rinkose suformavo situaciją, kurią tik nedaugelis vyriausybių yra pasirengusios spręsti. Didžiulis kainų augimas, ypač pagrindinių grūdinių kultūrų, milijonams žmonių iškilusi bado grėsmė.
Vyriausybės ir Europos institucijos turi pateikti savo atsaką į naująją tikrovę.
Šis naujas žemės ūkio produktų kainų lygis suteikia naujų galimybių gamintojams, įskaitant ES valstybių narių gamintojams. 40 % Rumunijos gyventojų gyvena kaimo aplinkoje, daugelis jų yra žemės ūkio produktų gamintojai.
Naujoji žemės ūkio produktų rinkų tikrov- tai šansas jiems pagerinti savo ekonominius rezultatus bei pragyvenimo lygį.
Deja, žemės ūkio segmentas labai lėtai reaguoja į kainų pokyčius pasaulinėse rinkose. Smulkūs gamintojai susiduria su biurokratija, jų padėtis yra nepalanki, derantis dėl pirkimo sutarčių su stambiomis platintojų grandinėmis, užimančiomis dominuojančią padėtį rinkoje.
ES turėtų remti smulkiuosius žemės ūkio produkcijos gamintojus, kad jie galėtų uždirbti daugiau pajamų iš savo darbo. Reikėtų gerinti galimybės smulkiems žemės ūkio produkcijos gamintojams pasiekti rinką, o stambiesiems platintojams turėtų būti taikomos skaidrios taisykles, kurios užkirstų kelią antikonkurencinei politikai.
