A. Sacharovo premijos įteikimas (iškilmingas posėdis) 
Pirmininkas
Brangūs ir gerbiami svečiai, mieli kolegos, brangūs draugai, esama dienų, kai ypatingai didžiuojuosi pirmininkavimu Europos Parlamentui būdamas jo Pirmininku. Šiandien tokia diena! Šiandien pagerbiame 2009 m. A. Sacharovo premijos, premijos už minties laisvę, laureatus.
Didžiulgarbprisiminti, kad Pirmininkų sueiga nusprendorganizacijos Memorial ir visų kitų žmogaus teisių gynėjų vardu premiją įteikti Olegui Orlovui, Sergejui Kovaliovui ir Liudmilai Aleksejevai. Didžiuojuosi, kad šis sprendimas priimtas vienbalsiai.
(Garsūs ir ilgi plojimai)
Šia premija mes, Europos Parlamento nariai, pagerbiame tuos kovotojus už žmogaus teises, kurie vis dar su mumis, tačiau pagerbiame ir tuos, kurie šiame mūšyje prarado gyvybę. Šiandien su mumis turėjo būti ir Natalija Estemirova, ir Ana Politkovskaja. Jų žudikams vis dar neįvykdytas teisingumas.
(Plojimai)
Mes, europiečiai, žinome, kokia laisvės kaina ir kokia minties laisvės kaina. Gruodžio 16 d., tiksliai prieš 28 metus, Vujeko anglies kasykloje Lenkijos komunistų policija nužudstreikuotojus, nes jie kovojo už solidarumą, t. y. už pagrindines žmogaus teises, už orumą. Prieš dvidešimt metų gruodžio 16 d. Rumunijoje prasidėjo revoliucija, per kurią žuvo daugiau kaip tūkstantis žmonių, nes jie kovojo už laisvę.
Tai įvyko šalyse, kurios dabar yra Europos Sąjungos narės, šalyse, kurios šiandien yra su mumis. Mes, Europos Parlamento nariai, niekada nepamiršime praeities. Mūsų pareiga saugoti vertybes, kurios mums visiems tokios brangios. Dėl didžiausio jų pasiaukojimo mes, europiečiai, kasdien džiaugiamės savo teise laisvai reikšti mintis.
Sergejus Kovaliovas
organizacijos Memorial vardu, 2009 m. A. Sacharovo premijos laureatas. - (išversta iš originalo rusų kalba) Ponios ir ponai, leiskite organizacijos Memorial vardu padėkoti Europos Parlamentui už šį aukštą apdovanojimą - A. Sacharovo premiją.
Organizacija Memorial šį apdovanojimą laiko skirtu ne vien mūsų organizacijai: premija įteikiama visai Rusijos žmogaus teisių bendruomenei ir, kalbant plačiau, nemažai daliai Rusijos visuomenės. Jau 40 metų, pirmiausia Tarybų Sąjungoje, o tada Rusijoje, žmogaus teisių gynėjai kovoja už "europines", kitaip tariant, visuotines vertybes. Ši kova visada buvo tragiška ir per pastaruosius keletą metų pareikalavo geriausiųjų ir didžiausių bebaimių gyvybių. Esu tikras, kad teikdamas A. Sacharovo premiją organizacijai Memorial Europos Parlamentas pirmiausia galvojo apie juos - mūsų žuvusius draugus ir kovos draugus. Ši premija teisėtai priklauso jiems. Pirmoji pavardė, kurią turėčiau paminėti - Natalija Estemirova, buvusi organizacijos Memorial narė, šią vasarą nužudyta Čečėnijoje. Negaliu nepaminėti ir kitų pavardžių: teisininkas Stanislavas Markelovas ir žurnalistai Ana Politkovskaja ir Anastasija Baburova, nužudytos Maskvoje; etnologas Nikolajus Girenko, nušautas Sankt Peterburge; Faridas Babajevas, nužudytas Dagestane, ir daug kitų - gaila, bet šį sąrašą galėčiau tęsti ilgai. Norėčiau jus paprašyti atsistoti ir pagerbti šių žmonių atminimą.
(Parlamento nariai atsistojo tylos minutei)
Šie žmonės žuvo, kad Rusija galėtų tapti tikrai europine šalimi, kurioje viešasis ir politinis gyvenimas grindžiamas kiekvieno konkretaus asmens gyvybės ir laisvės viršenybe. Tai reiškia, kad jie žuvo ir už Europą, nes Europa be Rusijos yra ne visa.
Tikiuosi, visi supranta, kad kalbėdamas apie "europines vertybes" ir "Europos politinę kultūrą" nepriskiriu šioms sąvokoms jokio geografinio turinio ar "eurocentrizmo", nes asmens laisve ir teisėmis grindžiamoje politinėje kultūroje įkūnijama visuotinvertybių sistema, vienodai tinkanti ir Europai, ir Afrikai, ir Rusijai, ir Kinijai.
Šiandienos įvykis simbolinis ir kupinas tarpusavio sąsajų: pati premija, diena, kurią ji įteikiama, įteikiantieji asmenys ir gaunantieji asmenys.
Prieš dvidešimt metų miręs Andrejus Sacharovas buvo išskirtinis kovotojas už žmogaus teises ir išskirtinis mąstytojas. Jis iškėldvi svarbias koncepcijas. Pirmoji: tik įveikusi politinį susiskaidymą ir nesantaiką žmonija turi galimybę išgyventi ir vystytis, kovoti su pasauliniais amžiaus iššūkiais ir užtikrinti pasauliui taiką ir pažangą mūsų planetoje. Antroji koncepcija: vienintelis patikimas mūsų pastangų ramstis siekiant įveikti moderniojo pasaulio politinę nesantaiką yra žmogaus teisės ir, svarbiausia, intelektinlaisvė.
Europos Sąjunga, kurios Parlamentas pradėjo teikti šią premiją, kol A. Sacharovas dar buvo gyvas, šiandien tikriausiai yra arčiausia to būsimo suvienytos žmonijos modelio, apie kurį svajojo Andrejus Dmitrijevičius Sacharovas.
Naujausiais laikais Rusija ir Europa dažnai priešinamos tarpusavyje. Rusijoje tapo madinga kalbėti apie "specialų Rusijos kelią", apie "ypatingą Rusijos dvasingumą" ir netgi apie "ypatingas nacionalines vertybes". O euroatlantiniame pasaulyje apie Rusiją dažnai girdimos nuomonės kaip apie šalių autsaiderę, šalį, kurios politinę raidą lemia jos istorija ir ypatingos savybės; vartojama ir daugiau panašių spekuliatyvių sąvokų. Ką apie tai galima pasakyti? Rusija, kaip ir bet kuri kita šalis, turi savo veiksmų planą, kaip tvarkyti gyvenimą remiantis visuotiniais žmonijos pagrindais. Jokia pasaulio tauta netvarko savo gyvenimo remdamasi vien iš išorės pasiskolintomis idėjomis ir modeliais, tačiau Rusijos ryšį su Europa lemia ne tik tai, kas skolinasi ir iš ko. Klausimą galima pateikti kitaip: ar Rusija ką nors daveuropinei ir pasaulinei civilizacijai, kurios raidą mes matome? Čia norėčiau priminti savitą Rusijos įnašą į dvasinę ir politinę Europos ir žmonijos pažangą - itin svarbų vaidmenį, kurį judėjimas už tarybinio žmogaus teises atliko formuojant modernią politinę kultūrą.
A. Sacharovas dar 1968 m. naujai persvarstžmogaus teisių ir intelektinės laisvės vaidmenį moderniame pasaulyje. Jo idėjas praktiškai įgyvendino tarybinių disidentų sukurtos žmogaus teisių organizacijos, pirmiausia Maskvos Helsinkio grupė, kuriai čia šiandien atstovauja Liudmila Aleksejeva. Šios organizacijos pirmosios viešai paskelbė, kad subtiliai skambančios deklaracijos apie tarptautinę žmogaus teisių apsaugą negali likti vien deklaracijomis. Mums pavyko sutelkti pasaulio visuomenės nuomonę ir Vakarų politinis elitas buvo priverstas atsitraukti nuo tradicinio pragmatizmo. Žinoma, dėl šių tendencijų kilo daug naujų problemų, kurios dar iki galo neišspręstos; vienas iš pavyzdžių - humanitarinės intervencijos doktrina. Nepaisant to, per pastaruosius 30 metų pasiekta nemažai, tačiau lieka nuveikti dar daugiau. Aštuntojo dešimtmečio Rusijos žmogaus teisių gynėjai buvo šio proceso pradininkai ir Rusijos jau vien dėl to negalima išbraukti iš Europos šalių sąrašo.
Per paskutinį XX a. trečdalį Rusijoje kaip niekur kitur žmogaus teisių judėjimas tapo pilietiškumo sinonimu, atsirado sąlygos formuotis A. Sacharovo visuotinėmis taisyklėmis grindžiamai Rusijos žmogaus teisių sampratai ir ji įgavo naujos politinės filosofijos kokybę. Tai susiję su savotiška tragiška Rusijos XX a. istorija, su poreikiu suvokti ir įveikti kruviną ir purviną praeitį. Jeigu Antrasis pasaulinis karas buvo postūmis po karo politiškai modernizuoti Vakarų Europą, tapęs logine gana trumpo nacių režimo dominavimo Vokietijoje pabaiga, tai Tarybų Sąjungos ir Rusijos pertvarkymo poreikį lėmseptyniasdešimties metų komunistų režimo vyravimo patirtis - šio vyravimo kulminacija buvo teroristinJ. Stalino diktatūra. Du svarbiausi atgimstančio Rusijos pilietiškumo elementai buvo teisinsąmonir istorinatmintis. Žmogaus teisių judėjimas jau nuo pat pradžios siekpirmiausia įveikti stalinizmą viešajame, politiniame ir kultūriniame šalies gyvenime. Viename iš pirmųjų viešų šio judėjimo tekstų - 1965 m. gruodžio 5 d. vykusio istorinio mitingo teisėtumui apginti organizatorių išplatintame lankstinuke šiuo klausimu itin paprastai ir trumpai buvo pasakyta: "Kruvina praeitis ragina mus būti budriems dabar".
Iš esmės šį ypatingą dvejopą pilietinės sąmonės - teisinio mąstymo ir istorinės atminties - ryšį visiškai paveldėjo modernioji Rusijos žmogaus teisių bendruomenir tikriausia visa pilietinRusijos visuomenė.
Manau, kad paskutiniais savo gyvenimo metais ir mėnesiais A. Sacharovas organizaciją Memorial itin svarbia laiktodėl, kad jis aiškiai suvokšį ypatingą aspektą. Organizacijos Memorial veikloje šie du svarbiausi Rusijos visuomenės sąmoningumo elementai tapo viena visuma.
Mano nuomone, ir dabar, kai minimos dvidešimtosios A. Sacharovo mirties metinės, Europos Parlamento nariai, rinkdami premijos laureatą, taip pat jautir suprato šį ypatingą aspektą. Visi prisimename balandžio mėn. Europos Parlamento patvirtintą rezoliuciją dėl Europos sąžinės ir totalitarizmo. Šioje rezoliucijoje, kaip ir vėliau liepos mėn. priimtoje ESBO rezoliucijoje dėl padalytos Europos suvienijimo, parodoma, kad suvienyta Europa supranta mūsų darbo reikšmę ir esmę. Memorial jums dėkoja už šį supratimą. Šių dienų politinės padėties Rusijoje absurdiškumą aiškiai rodo tai, kad mūsų pačių parlamentas - šalies, kuri labiausiai ir ilgiausiai iš visų patyrstalinizmo ir komunizmo diktatūrą, parlamentas - užuot šiltai pritaręs šioms rezoliucijoms, jas iškart paskelb"antirusiškomis"!
Tai rodo, kad net ir šiandien stalinizmas Rusijoje nėra vien istorinis XX a. laikotarpis. Prabėgo keleri painios ir nevisiškos politinės laisvės metai. Svarbiausias komunistinio totalitarizmo bruožas - požiūris į žmones kaip į žaliavą - nepanaikintas.
Valstybės politikos tikslai, kaip ir anksčiau, nustatomi nepaisant šalies piliečių nuomonės ir interesų.
Su tuo glaudžiai susijęs šių dienų Rusijoje sukurtas "imitacinės demokratijos" režimas. Ryžtingai mėgdžiojamos visos modernios demokratijos institucijos: daugiapartinsistema, parlamento rinkimai, galių atskyrimas, nepriklausoma teismų sistema, nepriklausomi televizijos transliuotojai ir t. t. Vis dėlto ši imitacija, vadinama "socialistine demokratija", veikdar valdant J. Stalinui.
Šiandien masinis teroras imitacijai nebūtinas: Nuo stalinizmo laikų liko pakankamai visuomenės sąmonės stereotipų ir elgsenos.
Vis dėlto prireikus griebiamasi ir teroro. Per pastaruosius dešimt metų Čečėnijoje "dingo", kitaip tariant, buvo pagrobti, kankinami, pagreitinta tvarka nubausti mirties bausme ir nežinomose vietose palaidoti daugiau kaip 3 000 žmonių. Pirmiausia šiuos nusikaltimus darfederalinių institucijų atstovai, bet vėliau jie šį "darbą", kitaip tariant, perdavvietos saugumo organams.
Kiek Rusijos saugumo pareigūnų nubausta už šiuos nusikaltimus? Vos keletas. Kas užtikrino, kad jie būtų patraukti atsakomybėn ir teisiami? Pirmiausia, žmogaus teisių gynėja Natalija Estemirova, žurnalistAna Politkovskaja, teisininkas Stanislavas Markelovas. Kur jie visi? Nužudyti.
Matome, kad nuolat Čečėnijoje vykdoma prievarta plinta už jos ribų ir ketina išplisti į visą šalį. Vis dėlto matome, kad net ir šiomis aplinkybėmis esama žmonių, pasirengusių pasipriešinti grįžimui į praeitį. Tai teikia vilčių. Suprantame, kad niekas negali sugrąžinti Rusijos į laisvės ir demokratijos kelią, tik pati Rusija, jos žmonės ir jos pilietinvisuomenė.
Be to, padėtis mūsų šalyje nėra tokia paprasta, kaip gali atrodyti neatidžiam stebėtojui. Mes visuomenėje turime daug sąjungininkų - ir kovodami už žmogaus teises, ir kovodami su stalinizmu.
Ko šioje srityje galime tikėtis iš Europos politikų ir Europos visuomenės nuomonės? Andrejus Dmitrijevičius Sacharovas šiuos lūkesčius suformulavo daugiau kaip prieš dvidešimt metų: "Mano šaliai reikia paramos ir spaudimo".
Suvienyta Europa turi galimybių vykdyti tokią tvirtą ir kartu draugišką politiką, grindžiamą parama ir spaudimu, bet jomis naudojasi anaiptol ne visapusiškai. Norėčiau paminėti tik du pavyzdžius.
Pirmasis pavyzdys - Europos žmogaus teisių teismo darbas nagrinėjant Rusijos piliečių skundus. Jau pati nukentėjusiųjų galimybkreiptis į Strasbūrą verčia Rusijos teismus dirbti kokybiškai ir nepriklausomai. Svarbiausia tai, kad įvykdžius Europos teismo sprendimus turėtų būti panaikintos priežastys, dėl kurių pažeidžiamos žmogaus teisės.
Pastaruosius keletą metų Strasbūre priimta daugiau kaip šimtas sprendimų "Čečėnijos" bylose, susijusių su sunkiais valstybės atstovų nusikaltimais prieš piliečius. Ir kas įvyksta? Nieko. Rusija deramai sumoka nukentėjusiesiems Europos teismo nustatytą kompensaciją kaip tam tikrą "nebaudžiamumo mokestį", atsisakydama tirti nusikaltimus ir nubausti kaltuosius. Be to, visi Strasbūro teismo sprendimuose pavardėmis minimi generolai ne tik neteisiami, bet ir teikiami paaukštinti.
Tad kas iš to, kad Europos Tarybos Ministrų komitetas raginamas stebėti Teismo sprendimų vykdymą? Strasbūre jie gūžčioja pečiais: "Ką mes galime padaryti?" - ir toliau tyli.
Antrasis, platesnio pobūdžio pavyzdys - Rusijos ir Europos Sąjungos santykiai žmogaus teisių srityje. Šiandien jiems būdinga vien tai, kad Europos Sąjunga šia tema su Rusija konsultuojasi kas šešis mėnesius. Kaip naudojamasi šia galimybe? Pareigūnai, ne aukščiausiojo rango, keletą valandų pasikalba už uždarų durų - Europa klausia apie Čečėniją, Rusija atsako klausimu apie Estiją ar Latviją ir kiekviena šešis mėnesius vėl daro savo. Ir Rusijos, ir tarptautinės nevyriausybinės organizacijos rengia nepriklausomus renginius ir teikia ataskaitas. Susitikimuose su žmogaus teisių gynėjais Briuselio atstovai liūdnai atsidūsta: "Ką mes galime padaryti?" - ir toliau tyli.
Tad ką gi Europa turėtų daryti su Rusija? Mūsų nuomone, atsakymas paprastas: ji turėtų Rusijos atžvilgiu elgtis taip pat, kaip elgiasi su bet kuria kita Europos šalimi, prisiėmusia tam tikrus įsipareigojimus ir privalančia juos įvykdyti. Deja, šiandien Europa vis rečiau formuluoja savo rekomendacijas Rusijai demokratijos ir žmogaus teisių srityje, kartais netgi pageidauja jų visai neminėti. Nesvarbu, kodėl taip yra - ar numanant, kad pastangos bus tuščios, ar dėl pragmatinių sumetimų, susijusių su nafta ir dujomis.
Europos pareiga - ne tylėti, o nuolat kartoti, priminti, pagarbiai, bet primygtinai ir tvirtai reikalauti, kad Rusija įvykdytų įsipareigojimus.
(Plojimai)
Žinoma, ne tik nėra garantijų, bet ir nėra ypatingų vilčių, kad šiais raginimais bus pasiekti jų tikslai. Vis dėlto nepriminimą Rusijos institucijos tikrai supras kaip nuolaidžiavimą. Opių klausimų išbraukimas iš darbotvarkės neabejotinai kenksmingas Rusijai, bet jis nemažiau kenksmingas ir Europai, nes kelia abejonių Europos institucijų pasišventimu Europos vertybėms.
Šiandien jūsų įteikiama premija yra "premija už minties laisvę".
Galima būtų pagalvoti, kaip mintis gali būti nelaisva, kas gali apriboti jos laisvę ir kaip? Priemonių yra - tai baimė, tampanti asmenybės dalimi ir verčianti tą žmogų mąstyti ir netgi jausti taip, kaip reikalaujama. Žmonės ne tik bijo; jie randa išeitį pasiduodami "mylinčiam didžiajam broliui", kaip aprašGeorge Orwell. Taip buvo, kai Rusija turėjo J. Staliną, ir taip buvo, kai Vokietija turėjo A. Hitlerį. Dabar tai kartojama Čečėnijoje, valdant Ramzanui Kadyrovui. Ši baimgali išplisti visoje Rusijoje.
Vis dėlto kas gali pasipriešinti baimei? Kad ir kaip paradoksaliai tai skambėtų, tik minties laisvė, tik ji. Ši savybė, kuri A. Sacharovui buvo neįprastai būdinga, padarjį bebaimį. Žiūrėdami į jį nuo baimės išsivadavo ir kiti.
Minties laisvyra visų kitų laisvių pagrindas.
Štai kodėl taip tinka A. Sacharovo premiją įteikti "už minties laisvę". Didžiuojamės šiandien ją gaudami.
(Parlamento nariai kalbėtoją pagerbstovėdami plojimais)
(Posėdis nutrauktas 12.30 val. ir pratęstas 15.00 val.)
