Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för återupptagen efter avbrottet den 21 november 1997.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Ärade ledamöter! Europaparlamentet tillmäter relationerna med Ryssland stor betydelse. Det är därför med stor glädje jag välkomnar en delegation från Duman och Federala rådet ledd av Vladimir Ryzhkov, förste vice ordförande i Duman och ordförande i delegationen för förbindelserna med Europaparlamentet, vilken tagit plats på åhörarläktaren.
(Applåder) Jag hälsar å parlamentets vägnar delegationen välkommen och gratulerar den för det konstruktiva och modiga arbete den utför, med tanke på i vilket sammanhang det första mötet hålls mellan Europeiska unionen och den ryska parlamentariska samarbetskommittén.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från sammanträdet fredagen den 21 november 1997 har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Cox
Herr ordförande! Beträffande protokollet - har några framsteg gjorts av er själv och ert kabinett i frågan om skriftväxlingen med en medlem av denna kammare som har framfört allvarliga anklagelser av brottslig karaktär angående denna institutions fastighetspolitik?

Ordföranden
Herr Cox! Det har mycket riktigt förekommit en skriftväxling. Jag skall med glädje se till att ni får kopior för er information.
(Protokollet justerades.)

Föredragningslista
Ordföranden
Jag har fått en begäran från Bazin om att hans betänkande A4-0369/97, inskriven utan debatt, inte skall gå till omröstning i morgon, utan under sammanträdesperioden i december i Strasbourg.

Bazin
Herr ordförande! Orsakerna till att den här begäran lades fram föreligger inte längre i dag. Jag ber er alltså om att den skall betraktas som upphävd, och att den fortfarande ska vara inskriven i morgon.

Ordföranden
Mycket bra, herr Bazin. Som ni vet, så finns den här punkten med på föredragningslistan i morgon, om det inte blir några förändringar.

Ordföranden
Jag har mottagit en begäran från utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om att förslaget till rådets förordning om förlängning av ett program för främjande av internationellt samarbetet inom energisektorn - SYNERGY-programmet (C4-0555/97) skall införas enligt förfarande utan betänkande (artikel 99 i arbetsordningen).
(Parlamentet godkände denna begäran.)

Utvidgning - Agenda 2000
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0368/97 av Oostlander och Barón Crespo för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om meddelande från kommissionen "Agenda 2000 - En förstärkt och utvidgad union (KOM(97)2000 - C4-0371/97), -A4-0331/97 av Colom i Naval för budgetutskottet om Agenda 2000: Unionens framtida finansiering - nya ekonomiska ramar 2000-2006 (KOM(97)2000 - C4-0372/97).
Oostlander
Herr ordförande! För tio år sedan hade man ansetts vara en fantast om man hade talat om anslutning av central- och östeuropeiska länder till EU. Nu har det egentligen blivit den faktiska verklighet som vi står inför. Vi har redan blivit så vana vid det att den enda reaktionen från somliga är: vad kostar det?
Trots det måste vi inse att vi lever i drömmar som till hälften är förverkligade, men vi är inte förberedda för detta. Jag vill ta upp ett par huvudpunkter. Regeringskonferensen i Amsterdam har inneburit mycket som varit positivt för parlamentet och för EU, men ministrarna har inte lyckats att göra EU redo för utvidgning med ytterligare ett dussin medlemmar. Rådets ställning, vilket vi behöver tänka på först när EU kommer att omfatta mer än tjugo medlemmar, har lett till en föreställning om en indelning av kandidatländerna i en elit på fem gentemot de övriga. Detta förslag är mycket nedslående för regeringar och medborgare som måste föra en ytterst tung och oförskräckt politik, respektive måste uthärda en sådan. Lyckligtvis har vi sådana oförskräckta regeringar och medborgare i Centraleuropa, men vi måste också vara återhållsamma med detta. Jag tänker speciellt på Bulgarien och Rumänien där man i det egna landet håller på att ta itu med ständiga regeringsskiften, korruption och andra problem på ett mycket intensivt sätt. De förtjänar inte ett tänkande i två klasser. Denna sorts tänkande minskar dessutom trycket på den utvalda eliten att idogt fortsätta, och vi vet ändå att alla kandidater fortfarande har en hel del läxor kvar att göra. Vi är inte betjänta av att den privilegierade ställningen för några få leder till att dessa nu inom kort kommer till oss med sina krav.
Europeiska kommissionen inser väl också att en rigid indelning av kandidaterna är orealistisk. Vid varje årlig utvärdering, eller halvårsutvärdering som vi föreslår, kan det visa sig att rangordningen mellan staterna återigen har förändrats. Det är logiskt, för alla dessa länder befinner sig i en mycket snabb utveckling, och har i bästa fall också ambitiösa regeringar. De är involverade i en ädel tävlan, skulle man kunna säga. Somliga skulle kanske kunna komma att utvecklas snabbare än andra. Det beror helt enkelt på kvaliteten på deras insatser och även på kvaliteten på deras offentliga förvaltningar och regeringar.
Så gott som hela parlamentet stöder kommissionens berättigade önskan att, innan nästföljande anslutning äger rum, hålla en regeringskonferens som verkligen reformerar Unionen. Därmed har i själva verket syftet med en uppdelning av kandidaterna i två grupper gått förlorat. För om det först hålls en regeringskonferens, då har vi sedan bara tio mycket olika central- och östeuropeiska länder och Cypern att göra med. Det är inte nödvändigt att på grundval av rådets förslag, som då inte längre gäller, göra en uppdelning i två avdelningar.
Det politiska beslutet att slå in på vägen till medlemskap via den förstärkta anslutnings- och förhandlingsprocessen med alla kandidater som är rättsstater och att löpa den vägen ut, det politiska beslutet tas nu. Denna väg behöver inte bli avbruten av politiska beslut eller vissa ämnen, till exempel genom att de sista kapitlen förs på tal. De kommer att bli aktuella av sig själva när tiden för det är mogen. Inga extra hinder alltså för de mindre utvecklade staterna. Vi kallar detta startlinjeprincipen. Det rör sig härvid om en innehållslig start och inte bara om en symbolisk inklusive ett familjefoto.
Vi vet alla att de bilaterala förhandlingarna delvis kommer att vara markant olika eftersom parterna skiljer sig kraftigt åt. Ungern kommer så att säga att kunna börja med kapitel 20, Bulgarien med kapitel 2. Men de deltar i samma tävling. Den ene klarar av en intensivare förhandlingsprocess än den andre. Länderna kommer att nå mållinjen vid olika tidpunkter. Men det är inte ett politiskt beslut av oss att det skall vara så, utan det är en fråga om ländernas egen kapacitet. Först vid slutet av vägen kommer vår politiska dom, ja eller nej till deras anslutning.
Kanske kan det finnas kandidatländer som överraskar oss med sitt tempo och möjligen gör andra oss besvikna. Det är helt beroende av ländernas egen insats och naturligtvis också av vår hjälp vid förbättringen av deras offentliga förvaltning. Det är särskilt positivt att läsa i Agenda 2000 att Phare-hjälpen till en så hög procentandel ställs till förfogande för detta ändamål.
När vi talar om förvaltningens kvalitet och rättsstatens kvalitet måste jag säga att det i detta sammanhang är beklagligt att Slovakien ännu inte uppfyller de politiska kriterierna från Köpenhamn och en demokratiklausul för rättsstaten som på vår önskan tagits upp i Amsterdamfördraget. Om man i Bratislava slår in på en annan kurs, då kommer detta land omedelbart att höra till de mest utvecklade kandidaterna. Kanske måste det där komma en regering som bättre profilerar Slovakiens europeiska karaktär än den nuvarande. Men vi vill ändå inte isolera sådana länder. Åtskild från den bilaterala processen föreslår vi multilaterala överläggningar. Europakonferensen, där kan vi tala med alla kandidatländer, men även med Turkiet, med Slovakien, med Malta, vilka som helst, om ärenden av gemensamt intresse i den andra och tredje pelaren under årliga ministerkonferenser. Inom ramen för detta ligger det ett förslag om att även inbjuda en mer begränsad grupp, nämligen en som enbart består av rättsstaterna, för kontinuerliga, mer djupgående överläggningar om åtskilliga ärenden av gemensamt intresse. Detta som en sorts förspel till vad som kommer att hända efter det fullständiga medlemskapet. Utifrån dessa överläggningar skulle även Europakonferensen kunna få näring. Vi menar för övrigt att avsaknaden av en fullständigt europeisk politik gentemot Cypern är oacceptabel. Vi lider svårt av bristen på utrikespolitik från EU. EU får inte bara begränsa sig till samtal inom ramen för anslutningen, utan måste själv göra en seriös ansträngning för att problemen på denna delade ö skall kunna lösas. Vi har någon i Mellanöstern; vi skulle också kunna ha någon på Cypern som utifrån en europeisk syn hjälper Cypern att lösa sina problem.
Turkiet är ännu inte på väg mot ett medlemskap i EU, det framgår av dess agerande. Annars skulle det landet konstruktivt kunna medverka till att exempelvis lösa Cypernfrågan eller erbjuda sina goda tjänster. Det som är svårare i Turkiet är omvandlingen till en riktig stabil demokratisk rättsstat. Vi får inte underskatta problemen i samband med detta. Det kommer också att kosta en hel del tid att uppnå detta. Vi erkänner att det inte kan uppnås i en handomvändning. De många välvilliga vännerna i Turkiet gör att även Europakonferensen är en bra bro för att se till att banden med Turkiet, förutom via tullunionen, upprätthålls och tillvaratas på ett bra sätt.
För att uppfylla utvidgningsidealet för vårt förbund av rättsstater med ett stort antal länder som fram till för en kort tid sedan led under ett totalitärt styre, lämpar det sig inte att man i första hand reagerar via räknemaskinen. Det skulle nämligen vara ett dåligt tecken för den europeiska kulturens kvalitet. Men det är bra att det blir uträknat hur vi finansiellt kan främja anslutningen och hur mycket det kostar. Åsikterna om detta i parlamentet går isär. Skillnaden mellan oss uppgår ungefär till en fjärdedels cent per skattegulden. Ingenting dramatiskt således. Jag tror att parlamentets nuvarande sparsamma politik kommer att göra det möjligt att förverkliga utvidgningen inom de tidigare avtalade finansiella gränserna.
Slutligen, herr ordförande, att vi alla kommer att klart vinna på det har ett oberoende ekonomiskt forskningsinstitut visat. Den största vinsten ligger dock i garantin för säkerhet och för en omgivning där de mänskliga rättigheterna respekteras: den permanenta befrielsen av folk som varit i totalitarismens händer, en social och ekologisk ansvarsfull utveckling på grundval av en demokratisk rättsordning. Generationer före oss har längtat efter detta. Vi kan nu ge en knuff så att det blir verklighet.
(Applåder)

Barón Crespo
Herr ordförande, ärade ledamöter! Vi sammanträder i dag för att inleda en ny etapp i europabygget på tröskeln till det nya tusentalet. Vi måste med Agenda 2000 som bas, ge det kommande Europeiska rådet i Luxemburg ett tydligt och konkret budskap. Jag anser att vi står inför ett historiskt tillfälle som förtjänar framför allt två reflektioner. Det ena är att européerna i unionen nu har chansen att komma över München, det vill säga, att Europas folk i Central- och Östeuropa övergavs 1939, och vi måste göra det på den grund som vi har byggt. Det handlar således om en historisk förändring som vi måste välkomna därför att vi till frihetens Europa nu lägger viljans Europa, dit elva länder från Central- och Östeuropa vill ansluta sig, plus Cypern. Jag beklagar dock att inte den nuvarande regeringen i ett vänskapligt grannland som Malta har sökt inträde.
Jag tror att vi i första hand bör diskutera hur vi tänker inleda processen med dessa länder och jag anser att parlamentet är berett att säga att vi erkänner dessa länders rätt att bli medlemmar i unionen, att vi anser att vi måste inleda utvidgningsprocessen, med förstärkt partnerskap för anslutning, och inleda med en högtidlig akt som reflekterar ögonblickets historiska betydelse och också definiera en allmän ram, såsom vi har gjort vid andra tillfällen, för att göra det på ett ordnat och demokratiskt sätt. Jag menar att detta är de två första stegen på vilka en förhandlingsprocess bör bygga.
Om ni tillåter, herr ordförande, vill jag jämföra detta ögonblicket med andra stora historiska arv i Europa som de olympiska spelen, första gången grekerna upprättade en vapenvila i sina krig, jag tror att vi kan göra en analogi med olympiaderna. Vi skall fastställa en och samma startpunkt vilket inte innebär samma tid för målgång. Det vill säga att utifrån ett erkännande av rättigheterna i fördragen och utifrån toppmötet i Köpenhamn, måste dessa länder göra djärva ansträngningar för att kunna närma sig reglerna i regelverket som styr våra relationer. De måste därför kunna räkna med vår hjälp, för de har en tredubbel utmaning. Dessa länder måste konsolidera demokratin, även jag delar, ofrivilligt, ordförandens erfarenheten av att ha levt större delen av mitt liv under en diktatur, och omstrukturera sin ekonomi och lära sig vad det goda grannskapet innebär i Europeiska unionen.
Därför är det enligt min mening nödvändigt att öppna dörrarna på vid gavel och ta emot kandidatländerna för att inleda utvidgningsprocessen generöst och öppet. Och till den högtidliga akten tror jag att vi skall lägga att vi ser det som ett vänskapligt projekt med en process som skall inrymma alla. Därför anser jag att med detta som grund, vilket jag tror att kommissionen är mottaglig för, kan kommissionen efter att Europeiska rådet skapat de generella ramarna, inleda bilaterala förhandlingar med kandidatländerna utifrån en öppen inställning och på ett ansvarsfyllt sätt.
Den andra reflektionen vi bör göra, herr ordförande, handlar om konsekvenserna. När vi talar om konsekvenserna tror jag att vi måste vara medvetna om den komplexa situation där vi måste anpassa de nationella och gemensamma intressen, som vi har skapat, till den nödvändiga solidaritet och öppenhet vi predikar på handelns och politikens område, och det är ingen lätt uppgift. Ett bevis på det är att är att praktiskt taget alla utskott i det här parlamentet har arbetat aktivt dessa månader för att kunna definiera de områden där det kan uppstå inte bara friktioner utan även intressekonflikter.
Här tror jag att vad vi måste komma ihåg i dag, förutom att många av oss som sitter här, gör det på grund av just progressiva utvidgningar av ett projekt som i sin inledning var en historisk absurditet, och som lyckligtvis har befäst sin ställning och förbättrat historien, är att resultatet av alla genomförda utvidgningar från och med den första kärnan med sex länder, i allmänhet har varit positivt men det har inte saknats röster som har förutspått misslyckanden och att detta skulle leda till en katastrof. Trots detta och genom den vilja vi har delat i strävan efter fred, demokrati och välgång, har tusentals experter och profeter fått fel.
Och jag tror att det gäller att slå fast dessa kriterier när vi utformar den största utvidgningen, den största utmaningen i historien. Och inte bara av politiska skäl. Jag skulle också vilja säga att det finns gemensamma egoistiska skäl. Vi har en imponerande marknad framför oss med en marknad av länder med stor efterfrågan och med lägre lönenivå, med vilka vi allmänt har en positiv handelsbalans och vad vi därmed behöver göra är inte enbart att utnyttja situationen utan öppna oss mot dem för att i det ligger inte bara vår framgång utan också Europas stabilitet.
Herr ordförande! Jag skall inte breda ut mig mycket mer. Jag skulle bara vilja tacka för det arbete som utförts av, förutom min medföredragande Oostlander med sin outtröttliga och orubbliga ihärdighet i sitt arbete, även alla föredraganden för yttranden som har samarbetat, genom att peka på några viktiga punkter, och de kommer själva att göra det för sina respektive utskott.
Det har här talats om kostnader. Jag anser att man inte kan tala om kostnader utan att uppskatta vinsterna, men det verkar som om budgetutskottet, och i detta är utskottet för utrikes frågor ense, har lagt fram en god grund och det är att de uppskattningar som görs, vilka inte är de ekonomiska perspektiven, inte bara gäller tillväxten utan också de reformer vi måste göra, inte enbart för att genomföra utvidgningen utan också för att överleva, inom jordbrukspolitiken, regionalpolitken och andra politikområden för om vi inte agerar på detta sätt löper vi en allvarlig risk: att omvandla detta till en diskussion om räkenskaper. Och om vi reducerar det till en räkenskapsdiskussion kommer egoismen att råda och vi blir oförmögna att ta detta historiska steg.
Jag skall inte tala längre än så här för min talartid är slut, herr ordförande. Tillåt mig bara att sluta med att citera den store europén president Vaclav Havel, som talar om varat och historien och säger att människorna försöker behärska historien men historien är mer dynamisk, mångfacetterad och dialektisk än vi. Jag tror att vi måste möta denna utmaning utan tidigare motsvarighet i Europeiska unionens historia med denna inställning.
(Applåder)

Colom i Naval
Herr ordförande! Jag skulle först vilja tacka för det ovärderliga samarbetet med budgetutskottets sekretariat i förberedelserna för betänkandet. Jag måste också tacka för många ledamöters bidrag, speciellt de i budgetutskottet, som har varit så viktiga att jag inte säger, som man brukar göra i akademiska uppsatser att jag tar på mig allt ansvar personligen, utan, eftersom vi har röstat i utskottet anser jag att jag kan säga att kollegorna i budgetutskottet har sin del av framgångar och misslyckanden i det förslag vi presenterar för kammaren.
Om vi går in på ämnet, ärade ledamöter, måste jag påpeka att även om dagens gemensamma debatt handlar om utvidgningen, begränsas inte betänkandet till enbart utvidgningen. Betänkandet är en första reaktion på meddelandet Agenda 2000 och trots betydelsen av utvidgningen innesluter det också många andra aspekter. Det är också så att vi som led under 40 års fascistisk diktatur och inte befriades av de allierade och inte fick ta del av någon Marshall-plan kan förstå medborgarna i Öst- och Centraleuropa mycket bra i deras strävan och vi stödjer deras önskan och strävan efter att snabbt förenas med oss.
(Applåder) Kommissionen, ärade ledamöter, har uppfyllt sin politiska plikt att efter regeringskonferensen presentera ett program för 1999 och framåt som vi skulle kunna kalla " Europeiska unionens förpliktelsesamling" för de förstå åren på 2000-talet. I denna skrivs utvidgningen in med versaler men det är inte det enda kapitlet. I vilket fall som helst ligger det ovanför de övriga.
Vi måste vara medvetna om att med eller utan utvidgning måste reformen och anpassningen av den gemensamma jordbrukspolitiken fortsätta och att åtagandet gentemot GATT och Världshandelsorganisationen tvingar oss att fram till 2003 förändra väsentliga delar av jordbrukspolitiken så som den ser ut i dag. Vi måste vara medvetna om att bestämmelserna i strukturfonderna löper ut 1999, med eller utan utvidgning, och att vi måste göra en översyn av vår sammanhållningspolitik, av allt som ingår i den nuvarande kategori II i budgetplanen.
Beträffande den ekonomiska och monetära unionen kommer den gemensamma valutan att införas med eller utan utvidgning. Vet vi egentligen något om vilka förändringar euron kommer att innebära för vår inrikes och utrikes politik? Vilken är unionens roll på världsscenen på 2000-talet? Vad är vårt bidrag till utvecklingen av fred? Vilka är konsekvenserna av Amsterdamfördraget för unionsbudgeten? Alla dessa frågetecken låg på bordet och Europeiska kommissionen har försökt svara på dem i Agenda 2000 vilken omfattar en finansiell ram för perioden 2000-2006.
Det är en svår uppgift och vårt intryck är att kommissionen har varit överdrivet pragmatisk. Vid tidigare tillfällen - titta på Delors I och Delors II-paketen - bedömde kommissionen målen och behoven och gjorde därefter ett så måttligt och försiktigt finansiellt förslag som möjligt. Vi har intrycket att man denna gång har vänt på metoden och att man har utgått ifrån ett på förhand fastställt och oföränderligt finansiellt tak - det heliga 1, 27 % av BNP - och, utifrån den siffran, har man gjort den finansiella balansen för att få plats med så mycket som möjligt inom ramen för detta tak.
Jag skall inte förneka möjligheten av att det kommissionen säger, kommer att genomföras. Vi har faktiskt aldrig, mellan 1988 och 1997, kommit upp till det gällande taket för egna resurser, och endast under ett budgetår har inte budgetmyndigheten, av vilken parlamentet utgör en av de två grenarna, kunnat göra viktiga besparingar i förhållande till de finansiella perspektiven. Dessutom överstiger det sparade för perioden 1988 och 1996 i förhållande till det som beviljats av de nationella parlamenten vid ratificeringen av beslutet om egna medel, det totala belopp som kommissionen förutsett för föranslutningsprocessen och utvidgningen.
Emellertid baseras, enligt budgetutskottets mening, kommissionens förslag på alltför många osäkra hypoteser. Exempelvis skall medlemsländernas tillväxt av BNP vara 2, 5 % årligen. Det är rimligt. Måtte det bli så! Men för perioden 1991-1996 var den verkliga tillväxten hos medlemsländerna 1, 5 %, en procent mindre per år. Om denna 1, 5 % håller i sig för perioden 2000-2006 kommer den av kommissionen förutsatta budgeten att överstiga taket på 1, 27 % under fem av de åtta budgetåren. Om tillväxten går under 2 % om året kommer kommissionens byggnad att vackla, och jag talar inte om Berlaymont.
Vad skulle inträffa om utvidgningens tidsplan var en annan? Om datumet för anslutning eller antalet nya medlemsstater ändras, kan någon garantera nu, hösten 1997, att han känner till våra framtida medlemsländers behov, utan att ens veta innehållet i anslutningsavtalen, utan att veta hur långa övergångsperioderna, om det blir några sådana, kommer att bli för varje land och sektor? Kommissionens förslag förenklar i alltför hög grad rådets debatt, men det baseras på vad vi i budgetutskottet har kallat framgångsrika ekonomier. De är möjliga men inte helt garanterade. Man begär återhållsamhet och ansvar av oss och som en illustration avslår rådet minskningen av spannmålsstödet, en sektor där det har konstaterats en överkompensation på 3 miljarder från regeringarna i rådet.
Om detta är grunden i rådets reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, saknas det varje år 4 miljarder ecu för att finansiera kommissionens förslag enbart i kategori 1, det vill säga jordbruksutgifter. Och detta utan att räkna det finansiella bygget som föreslås för målen 5a och 5b i strukturfonderna, som man vill inkludera i kategori 1.
Förslaget innehåller även en rad viktiga element om sammanhållnigspolitiken, inklusive bevarandet av sammanhållningsfonden som den är, vilket kommer att vara föremål för senare och mer markanta uttalanden från parlamentet, även om vi i dag kommer med en fingervisning. Men vad händer, ärade ledamöter, om inte alla delar av förslaget godkänns? Till vilken grad är de realistiskt att tro att de femton kommer att acceptera en reducering av strukturfonderna för sina egna områden, för medborgarna i de femton medlemsländerna?
Jag vill att det skall stå helt klart att vi har förstått perfekt att kommissionen föreslår att bidragen skall koncentreras till fattiga och eftersläpade områden i den nuvarande unionen, därför att kommissionen förutsätter att det inte är logiskt eller rättvist att utvidgningen sker på bekostnad av de mindre rika områdena i den nuvarande Europeiska unionen. Utvidgningen måste betalas av alla och det måste ske rättvist.
Allt detta leder oss till ett förslag som är ett erbjudande till rådet och kommissionen. Vi accepterar det finansiella innehållet i kommissionens meddelande som utgångspunkt. Vi kritiserar och ifrågasätter tidsplanens längd för planering. Men låt oss vara tydliga: parlamentet anser att utmaningarna som Europeiska unionen har framför sig bör förutsätta ett budgetmässigt lugn och därför begär vi en formell presentation av finansiella perspektiv för en union med 15 medlemsstater, som självklart inkluderar ett utvidgningskapitel och om det är möjligt, ett interinstitutionellt avtal för ekonomi och budget. Men detta betyder inte att vi i parlamentet går med på att bli lurade. Budgetmässiga avtal som det som gjordes i torsdags har fått budgetutskottet att djupt misstro rådets inställning.
Vi begär följaktligen att man tar hänsyn till vår kritik och våra förslag i kommissionens förslag och vi betraktar införande av en revisionsklausul som ett villkor sine qua non , en klausul som givetvis gör det möjligt att i varje fall bedöma de budgetmässiga följderna för de olika anslutningsavtalen, men att det genomförs också i fallet med de framgångsrika ekonomierna, det vill säga, att reformerna av jordbrukspolitiken och strukturfonderna, som inte i sig själva har sparmål, genererar kommissionens förutspådda besparingar, eller att tillväxttakten i gemenskapens ekonomi blir högre än de väntade och önskade 2, 5 procenten.
Vi anser också att vi från och med nu och fram till utvidgningen måste börja aktualisera det budgetmässiga förfarandet och systemet med egna medel för att göra dem rättvisare och mer öppna för de europeiska medborgarna.
Ärade ledamöter, ledamöter från rådet och kommissionen! De närmaste årens utmaningar är viktiga för Europa och jag vågar nog säga för resten av världen. Vi måste möta dem med återhållsamhet och allvar. Men det första villkoret är att inte lura sig själv och ännu mindre när det gäller frågor om pengar. Således kan vi inte hävda att vi kan garantera att hela Agenda 2000, inklusive utvidgningen kommer att bli gratis för alla. Europa förtjänar mer seriositet och parlamentet kommer att kräva det. Och jag har nu 30 sekunder över som ett tecken på besparing.
(Applåder)
Poos
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter, mina damer och herrar! Det är för mig en ära och ett nöje att medverka i er debatt, i egenskap av rådets ordförande. Det tema kring vilket jag kommer att utveckla mitt inlägg, grundar sig på projektet för en förstärkt och utvidgad union, vilket uppmanar oss att ha en hög politisk ambitionsnivå.
Kommissionens meddelande om Agenda 2000 och om utvidgningen, såväl som yttrandena om var och en av kandidatländerna, är utan tvivel en av de viktigaste frågorna för vår Europeiska union. Det luxemburgska ordförandeskapet är medvetet om att det fundamentala steg vi skall ta i Luxemburg i december har en politisk räckvidd av första rang. Det är det vi har engagerat oss för sedan juli månad, då kommissionen lämnade sitt meddelande till rådet. Er debatt i dag, i likhet med er resolution, kommer i sin tur att ge ett ytterst viktigt bidrag till den här debatten.
Europeiska rådet i Amsterdam drog redan i juni upp de stora riktlinjerna för vårt arbete, inför tidsgränsen i december, eftersom det uppmanade rådet att i detalj granska både kommissionens yttranden och Agenda 2000, samt att lägga fram en rapport till Europeiska rådet. Därmed skall Europeiska rådet i Luxemburg fatta de nödvändiga besluten om hela utvidgningsprocessen, särskilt vad gäller de praktiska bestämmelserna för den inledande förhandlingsfasen, förstärkningen av den förberedande anslutningsstrategin, såväl som andra medel som kommer att göra det möjligt att förstärka samarbetet mellan Europeiska unionen och samtliga kandidatländer. Det är dessutom meningen att Europeiska rådet skall formulera, på grundval av rådets arbeten, allmänna riktlinjer i syfte att förbereda reformen av politikområdena, särskilt jordbruks- och strukturpolitiken, samt att inrätta de framtida ekonomiska ramarna.
Rådet påbörjade alltså sitt arbete redan under juli månad. När vi gjorde det styrdes vi av en idé, som enligt vår mening är grundläggande. Den innebär att de två delarna - utvecklingen av unionens politikområden och utvidgningen - utgör två oskiljaktiga delar av ett helt paket. Europeiska rådet i Amsterdam uttryckte samma idé om en helhet genom att ge rådet (allmänna frågor) ansvar för hela rapporten. Jordbruksministrarna har gett ett mycket användbart bidrag till den.
Kommissionens dokument illustrerar för övrigt ordförandeskapets omsorg om att koncentrera alla resurser och all tillgänglig kompetens kring förberedelsen av en utvidgningsprocess som verkar bli mycket komplex. I det avseendet vill jag tacka Europaparlamentet för dess bidrag. Betänkandena av Oostlander och Barón Crespo, såväl som av Colom i Naval, lägger tonvikt vid de avgörande frågorna. Idéerna som uttrycks där, i synnerhet den om att en väl fungerande union, som stärks snarare än försvagas av utvidgningen, ligger i kandidatländernas och medlemsstaternas intresse.
Den idén får vårt odelade samtycke. Det måste sägas och förklaras, så många gånger som det är nödvändigt, att utvidgningen är en möjlighet för unionen. Med de ord ni använder i ert betänkande: en möjlighet inte bara säkerhetsmässigt och ekonomiskt, utan också kulturellt. Det här är mycket mer än en etapp, det är en måttstock för vår politiska ambition, och därför är det mycket viktigt att villkoren för genomförandet är de bästa och mest rättvisa för alla. Rådet (allmänna frågor) har diskuterat det här vid fem tillfällen, även vid dess informella möte i Mondorf. Den 24 november lade ordförandeskapet fram till rådet ett första utkast till en övergripande rapport, under eget ansvar.
Denna rapport består av tre delar. Ett inledande not erinrar om ett antal tidsfrister, som t.ex. starten av utvidgningsprocessen sex månader efter regeringskonferensens avslutning. En andra del ägnas de frågor som är förbundna med utvidgningen. När det gäller de frågorna vill jag inte på förhand döma de beslut som kommer att fattas av Europeiska rådet, och jag måste erkänna för er att vissa känsliga frågor fortfarande är öppna just nu. Men jag kan låta er ta del av den anda som har präglat rådets arbeten.
Vårt möte i Mondorf visade att alla medlemsstater var överens om att betrakta utvidgningen som en helhetsprocess, från vilken ingen kandidat skall uteslutas, och inte heller känna sig utesluten. Var och en av kandidaterna skall behandlas på ett enskilt, objektivt och individanpassat sätt, och enligt sina egna förtjänster. Utvidgningsprocessen kommer att avlöpa etappvis, i varje kandidatlands egen takt, beroende på graden av förberedelse. Europaparlamentet föreslår för övrigt exakt samma sak i sitt resolutionsförslag. Cypern och alla kandidatländer i Central- och Östeuropa kan bli medlemmar i unionen. Utifrån den grunden arbetar vi.
Utvidgningen är mycket mer än starten av medlemskapsförhandlingarna. Det är en mycket mer omfattande process. När det handlar om att göra alla kandidatländer redo för att ansluta sig till unionen, är förhandlingsstarten bara en av den här processens beståndsdelar. Europakonferensen, förstärkningen av den förberedande anslutningsstrategin, ministermöten mellan medlemsstaterna, unionen och kandidatländerna, såväl som den regelbundna granskningen av de framsteg som kandidaterna gör, är andra delar av den här processen. Det är absolut nödvändigt att vi under de kommande åren koncentrerar våra insatser för att både göra kandidatstaterna redo för att ansluta sig till unionen och för att förbereda unionen för en utvidgning med bra villkor.
Som ni väl vet är det ingen av kandidaterna i Central- och Östeuropa som till fullo uppfyller samtliga kriterier just nu. Det är därför nödvändigt att dra så stora fördelar som möjligt av den förberedande anslutningsperioden. För det ändamålet kommer partnerskap för anslutning att upprättas för alla kandidatländer i Central- och Östeuropa, i syfte att uppbåda alla former av ekonomiskt stöd till de här länderna. Vi hoppas att bidraget till anslutningsförberedelsen kommer att öka väsentligt fr.o.m. år 2000. Det är också lämpligt att inleda gemenskapsprogram och byråer för kandidatländerna, så att de kan bekanta sig med unionens politikområden och arbetsmetoder.
Rådet har också gjort en positiv bedömning av kommissionens förslag om att Phare skall grundas på framtida medlemskap, genom att ställa upp två prioriterade mål: förstärkningen av den administrativa och rättsliga kapaciteten samt investeringar som är förbundna med upptagandet och tillämpningen av regelverket. Rådet diskuterar också definitionen av en särskild förberedande anslutningsstrategi för Cypern, som riktas in på öns egna behov. En viktig del av processen är granskningen av de framsteg som medlemsländerna gör på vägen fram till medlemskapet, med hänsyn till Köpenhamn-kriterierna. Varje år skall kommissionen och rådet lägga fram en rapport om granskningen av varje medlemsland, och det redan innan nästa års slut.
Kommissionens rapporter kommer att utgöra grund för Europeiska rådet när det skall fatta beslut om hur medlemskapsförhandlingarna bör ledas eller om de skall utsträckas. Tidpunkten för anslutning av de olika kandidaterna kommer i huvudsak att bero på vars och ens respekt för Köpenhamns-kriterierna och på unionens förmåga att ta in nya medlemmar. Tidigare förhandlingsstart medför inte att man prioriteras för medlemskap. Beslutet att inleda förhandlingar, i enlighet med det förfarande som anges i fördragets artikel O, medför inte att förhandlingarna avslutas samtidigt. Jag vill påminna er om att förhandlingarna kommer att föras mellan de femton medlemsstaterna och varje kandidatland individuellt.
Nu skulle jag vilja gå in på frågan om Europakonferensen. Även om de flesta är överens om att det är lämpligt att ha en multilateral ram för dialogen mellan de femton medlemsstaterna och de länder som ännu inte är medlemmar av unionen, i syfte att diskutera horisontella frågor av gemensamt intresse, så är det rådets sak att besluta om den här konferensens sammansättning och mandat. Turkiet som utan tvekan kan bli medlem, men som just nu inte uppfyller de politiska villkoren, borde ha en plats när vi generellt sett griper oss an utvidgningen.
Den tredje delen av utkastet till ordförandeskapets rapport rör slutligen utvecklingen av unionens politikområden och den framtida finansiella ramen. När det gäller den delen anser jag att det är särskilt viktigt att betona att det inte är reformbeslut som skall fattas i Luxemburg. Som jag påminde om alldeles nyss skall Europeiska rådet bedöma när det är lämpligt, i de fall det bedömer det nödvändigt, att formulera allmänna riktlinjer som kommissionen kan använda som utgångspunkt för att lägga fram sina förslag under 1998. Sedan kommer rådet att fatta nödvändiga beslut.
På grundval av de förslag som lades fram i juli, har det varit rådets uppgift att ta fram grundläggande frågor för framtiden som det är viktigt att rådet uttalar sig om. Det är av största vikt att försäkra sig om att de nödvändiga jordbruksreformerna, som skall genomföras inför utvidgningen, bidrar till att befästa vårt gemensamma projekt för en starkare och mer solidarisk union, genom att å ena sidan ta hänsyn till krav på konkurrensförmåga och å andra sidan till en egen identitet kring begreppen balans och kvalitet samt en harmonisk och miljövänlig utveckling av landsbygden.
När det gäller den ekonomiska och sociala sammanhållningen kommer det att vara nödvändigt att på EU-nivå förse sig med förnyade och mer effektiva instrument, som är mer rationella och öppnare, för att vi skall kunna garantera att insatserna för sammanhållningen mellan unionens medlemsstater kan fullföljas. Både när det gäller den inre och den yttre politiken blir det på samma vis nödvändigt att fastställa prioriteringar, med respekt för fördragets bestämmelser, för att kunna föreslå ett verkligt gemensamt projekt för de länder som imorgon kommer att vara unionens medlemmar. Till sist står det klart att utvidgningen och reformen av politikområdena kräver att vi redan nu tar itu med revideringen av budgetplanen för perioden 2000-2006, genom att komma ihåg att det är nödvändigt att finna en balans mellan nya behov, som blir ett resultat av utvidgningen, och principen om finansiell återhållsamhet, förutan vilken man inte kan föra någon bra politik.
I går analyserade Coreper den del av rapportutkastet som innehåller detaljerade förslag, förslag som framfördes av delegationerna då kommissionens förslag om vart och ett av politikområdena och den framtida finansiella ramen granskades närmare. Den här delen kommer att underställas rådet (allmänna frågor) den 8 december, för övrigt tillsammans med hela rapporten. Nu består rådets arbete i att med det här som grund fastställa de delar som Europeiska rådet skall formulera allmänna riktlinjer om. Europaparlamentets bidrag till det här reflexionsarbetet är mycket användbart och det kommer att fogas samman med våra överläggningar.
För att avsluta - herr ordförande, ärade ledamöter, mina damer och herrar - tillåt mig att än en gång betona det exceptionella och komplexa i den utvidgningsprocess som vi har satt igång. Den är ytterst viktig för de länder som har lämnat in en ansökan om att träda in i unionen och som har förväntningar som vi inte kan svika. Det är en komplex process för själva unionen, som måste förse sig med medel för att möta den här utmaningen, genom att förstärka sin solidaritet, genom att förstärka effektiviteten i sina politikområden och sin egen identitet på den internationella scenen.
(Applåder)

Van den Broeck
Herr ordförande! Får jag börja med att tacka och uttrycka min uppskattning med avseende på föredragandena Oostlander, Barón, Colom i Naval och även Spencer som haft en samordnande uppgift och de många andra som också medverkat i de två betänkandena i utskotten och i de blandade parlamentariska utskotten.
De två betänkandena täcker på ett omfattande sätt de komplexa frågeställningar som kan komma att bli aktuella under det kommande Europeiska rådet i Luxemburg. Kommissionen vill tacka parlamentet för dess konstruktiva tillvägagångssätt och konstaterar inte utan tillfredsställelse att Europaparlamentets och Europeiska kommissionens uppfattning i ett antal viktiga frågor i stor utsträckning överensstämmer. Jag vill ta detta tillfälle i akt att kort antyda något om huvudpunkterna i utvidgnings- och finansieringsförslagen i Agenda 2000 och i samband med detta fästa uppmärksamheten på de områden där det fortfarande kan finnas vissa meningsskiljaktigheter.
I politiken är det ibland nödvändigt att fatta tydliga beslut, hur frestande det än må vara att låta en viss tvetydig situation fortleva, och ibland tjänar det också ett berättigat politiskt mål. Vi menar att medlemsstaterna krävde klarhet när de begärde att kommissionen skulle avge ett yttrande om medlemskapsansökningarna från de tio länderna i Central- och Östeuropa. Under mer än ett år har kommissionen analyserat den relevanta information som tillhandahållits av aspiranterna själva. Vi har därefter verifierat dessa utifrån uppgifter från de mest pålitliga källorna i medlemsstaterna och även från de internationella institutionerna och medlemsstaterna, liksom för övrigt även kandidatländerna, och nyligen har också Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling erkänt att kommissionens utvärdering och bedömning varit professionell och korrekt.
När jag lyssnar till föredragandena och tänker tillbaka på de tidigare konstruktiva debatterna som vi har kunnat föra med varandra om utvidgningen vill jag än en gång understryka att för Europeiska kommissionen, och vi tror att det också gäller för många i parlamentet, är utvidgningsoperationen i hög grad en process från vilken inget av kandidatländerna är uteslutet. Inte ett enda utvidgningsscenario får leda till nya skiljelinjer i Europa. Det gäller särskilt i fråga om länderna i Central- och Östeuropa som genom historiens olycksaliga lott varit åtskilda från oss och vi från dem alltför länge.
Även rådets ordförande har påpekat att denna utvidgningsprocess omfattar såväl förhandlingarna som förberedelserna. Om en kandidat kan övergå från förberedelsefasen till förhandlingar har blott och bart samband med graden av framsteg. Om en kandidat förhandlar eller förbereder sig för detta, och det vill jag understryka, påverkar det inte på något sätt chansen till medlemskap, för garantierna för medlemskap gavs ju åt alla kandidater redan i samband med Europeiska rådets beslut 1993. Utvidgningens historiska karaktär och även den historiska plikt som Europeiska unionen tog på sig i samband med detta tillkännagavs och fastställdes redan då.
Därför ställer sig kommissionen frågan om det inte är så att just en gemensam förhandlingsstart med alla kandidatländer skulle vara ett mycket artificiellt tillvägagångssätt. Vi har redan sagt det många gånger: differentiering är ingen diskriminering utan en naturlig följd av de erkända skillnaderna i de framsteg som gjorts på vägen mot medlemskap. En gemensam startlinje skulle enligt vår övertygelse bara ge tillfredsställelse på kort sikt för att därefter övergå i besvikelse och frustration när förhandlingarna inte ger de förväntade framstegen beroende på bristfälliga förberedelser. För övrigt, rådsordförande Poos påpekade nyligen att en tidigare förhandlingsstart inte på något sätt automatiskt betyder ett tidigare anslutningsdatum. För att uttrycka det starkare: upphämtning genom de så kallade pre ins är möjlig liksom risken att drabbas av försening genom dessa ins. Allt detta är beroende av varje enskilt lands ansträngningar och resultat.
Ett annat viktigt övervägande som varit vägledande för kommissionen då den gemensamma startlinjen inte valdes är att de för närvarande mest framskridna kandidatländerna också kan medföra en klar risk förseningar. För övrigt kommer det inte heller för de minst framskridna kandidaterna att vara en särskilt effektiv operation, utan den kommer i onödan att försvåra genomförandet av partnerskapen.
Med det föregående har jag än en gång velat belysa varför vi värdesätter differentieringen mellan mer och mindre framskridna kandidatländer och varför vi gör skillnad mellan förhandlingar och förberedelse och att denna skillnad inte på något sätt har med diskriminering att göra, låt vara att den kan betraktas som diskvalificering. Vi vill tydligt visa detta, inte bara i ord utan också i handling. Den föreslagna föranslutningsstrategin omfattar ungefär sex kärnelement som är tillämpliga på såväl ins som pre ins eller lika väl på alla kandidatländer i Central- och Östeuropa. Därmed framträder också utvidgningsprocessens allomfattande karaktär.
Vi talar om sex element. Partnerskapen för anslutning. Jag går inte närmare in på detaljerna i detta sammanhang. Ni känner redan till dem
För det andra, fördubblingen av det finansiella stödet för att hjälpa varje kandidatland i samband med förberedelserna för medlemskap. Och från och med år 2000 kommer aspirantmedlemmarna att få totalt tre miljarder per år varav en och en halv miljon från Phare, en miljard från strukturfonderna och 500 miljoner från rubrik I Jordbruk, under förutsättning att våra finansiella förslag övertas av rådet. Dessutom undersöker kommissionen för närvarande om det är möjligt att skapa vad jag skulle vilja kalla en "inhämtningsfond" från Phare-kuvertet men ovanpå de nationella allokeringarna. En fond som, vilket benämningen " inhämtningsfond" anger, är avsedd för de länder som måste göra den allra tyngsta extra ansträngningen, det vill säga till förmån för pre ins således.
Tredje kärnelement. Kommissionen föreslår att en permanent Europakonferens inrättas. Även rådsordförande Poos har talat om detta, ett multilateralt forum som involverar alla aspirantmedlemsstater. Det är viktigt att konferensen trots dess lätta struktur får substantiella frågeställningar att behandla, för annars blir konferensen ett tomt skal, och då har den naturligtvis inte något större värde för aspiranterna.
Ett fjärde kärnelement. Kommissionen förbinder sig att årligen utvärdera varje kandidats framsteg, första gången i december 1998. Denna utvärdering skall ge den nödvändiga tryggheten och samtidigt stimulera till att fortsätta med de nödvändiga reformerna.
Det femte kärnelementet var att öppna möjligheten för alla kandidatländer att delta i gemenskapens program så att de kan bli förtrogna med våra program, institutioner och vårt arbetssätt.
För det sjätte kommer kommissionen omedelbart att förorda att förhandlingar öppnas även med de resterande kandidatländerna så snart dessa uppfyller de nödvändiga villkoren.
Det föreföll mig vara en god idé att ännu en gång summera varför kommissionen gjort de val som den nu förelägger rådet, och den lyssnar också gärna på parlamentets yttrande och uppfattning i sammanhanget.
Även kommissionen vill gärna ägna Turkiet några ord. För Agenda 2000 tar också upp detta. Rent allmänt erkänner vi vikten av nära band med Turkiet. Sedan lång tid har Turkiet ett associeringsavtal med EU, och den tullunion som tillkom 1995 återspeglar de ömsesidiga förbindelsernas speciella karaktär. Turkiet har nu inför Luxemburg vid ett flertal tillfällen bett om ett klargörande av dess chanser beträffande ett framtida medlemskap i EU, även om det också från turkisk sida finns förståelse för att detta bara kan vara en angelägenhet på lång sikt. Från Turkiet har EU å sin sida begärt mer klarhet om de turkiska föresatserna att övervinna de politiska problem som har samband med de mänskliga rättigheterna, Cypernfrågan och det spända förhållandet och dispyterna med vår medlemsstat Grekland.
Kommissionen förespråkar klarhet från båda sidor. Vi hoppas då också att Europeiska rådet i Luxemburg skall kunna notera positiva steg från Ankara och att det å andra sidan skall formulera innehållsrika slutsatser beträffande marschvägen för Turkiet mot EU-medlemskap. Vad gäller det senare har kommissionen bidragit med några byggstenar, bland annat utvidgning och fördjupning av tullunionen och turkiskt deltagande i en innehållsrik Europakonferens. Dessutom har kommissionen redan tidigare pläderat för genomförandet av det finansiella samarbetet med Turkiet som utgör det logiska och kontraktsenliga komplementet till tullunionen.
Det står helt klart för kommissionen att ordförandeskapet kommer att vilja undvika att toppmötet i Luxemburg skall behandla utvidgningen som huvudpunkt på dagordningen, att det skulle urarta i ett toppmöte där de framtida relationerna med Turkiet kommer att dominera. Det skulle inte heller vara rätt mot de berättigade förväntningar som våra partner i Central- och Östeuropa har. Men vi hoppas att Luxemburg skall innebära ett viktigt steg framåt som samtidigt kan främja ett gynnsamt klimat för starten av de planerade anslutningsförhandlingarna med Cypern varvid, enligt de flesta medlemsstaternas åsikt, även den turkcypriotiska gemenskapen skall delta.
I förslaget till betänkande berörs ytterligare en viktig punkt. Med rätta påpekar Europaparlamentet att i likhet med den förra utvidgningsomgången måste en breddning av EU gå arm i arm med ett antal nödvändiga reformer om EU skall kunna fungera rationellt och effektivt. Jag tror att Europaparlamentet vad det beträffar har valt samma tillvägagångssätt som kommissionen i sin Agenda 2000 som pläderar för en beslutsprocess om detta innan de första nya medlemsstaterna inträder i EU.
Slutligen, några ord om finansieringen av utvidgningen. Betänkandet som Colom i Naval har lagt fram för budgetutskottets räkning ansluter på flera viktiga punkter till de överväganden som kommissionen hade för ögonen vid utarbetandet av den nya finansiella referensramen. Det rör sig i det sammanhanget speciellt om följande aspekter. Man understryker att det är viktigt att vidhålla instrumentet finansiella utsikter och att sluta ett nytt interinstitutionellt avtal. Även den orientering som kommissionen föreslår på områdena gemensam jordbrukspolitik och strukturåtgärder verkar i stora drag förekomma i betänkandet. Förstärkandet av de politiska områden på gemenskapsnivå som kan ge det största bidraget till sysselsättning och tillväxt prioriteras såväl av kommissionen som i betänkandet.
Den finansiella ramen och Agenda 2000 är en referensram. För kommissionen gäller det att komma fram till en jämvikt mellan de finansiella medlen som EU behöver för de viktiga uppgifter som skall utföras under loppet av det kommande decenniet, och å andra sidan kraven beträffande budgetdisciplin som var och en måste underkasta sig. Av den föreslagna ramen framgår att det är möjligt att fortsätta med att verkställa gemenskapens politik och samtidigt ta upp nya medlemsstater och allt detta med egna medel till 1, 27 % av BNP som tak, medan man samtidigt kan sörja för ansenliga säkerhetsmarginaler. Målet var att undersöka om våra förslag ur finansiell synvinkel uppvisar ett gott allmänt sammanhang. Med denna kontext som utgångspunkt kommer diskussionen otvivelaktigt att behöva fördjupas och förfinas ytterligare. Kommissionen kommer således i enlighet med dess förpliktelser före utgången av nästa halvår att lägga fram två olika sorters finansiella förslag: en översikt med de finansiella utsikterna för perioden 2002-2006 för en union med femton medlemsstater där också de belopp kommer att nämnas som kommer att ställas till förfogande för att täcka behovet i samband med utvidgningen med ett antal nya medlemsstater. Parlamentet skall avge ett yttrande om den översikten.
De finansiella utsikterna kommer i samråd mellan institutionerna att behöva anpassas i det ögonblick då anslutningen av ett antal tillkommande länder träder i kraft beroende på anslutningsdatumet och beroende på de överenskomna anslutningsvillkoren. Vid detta tillfälle kommer hänsyn också att kunna tas till den faktiska utvecklingen för de ekonomiska parametrarna jämfört med de ursprungliga förväntningarna. De budgetmässiga effekterna av reformerna som kommer att vara igångsatta för de femton staterna kommer då också att vara bättre kända.
En rapport om tillämpningen av det interinstitutionella avtalet från 1993 kommer likaså att läggas fram, åtföljd av rättesnören för ett nytt avtal. Med detta som utgångspunkt skall debatten inledas, i synnerhet om några av de frågeställningar som tas upp i betänkandet såsom graden av flexibilitet för följande finansiella referensram och medlen för att förbättra det interinstitutionella samarbetet vid avvecklingen av budgetplanen.
Vad finansieringssystemet beträffar, konstaterar kommissionen att det gällande systemet motsvarar förväntningarna. Systemet lyckas tillbörligen med sitt viktigaste uppdrag som består av att sörja för stabila och tillräckliga medel. Fördelningen av de finansiella bördorna, i synnerhet efter ändringarna nyligen, stämmer överens med rimlighetsprincipen som tar hänsyn till medlemsstaternas relativa rikedom. Medlemsstaternas ståndpunkter beträffande budgeten avviker inte nämnvärt från de förväntningar som rådde vid tiden för fastställandet av Delors paket II. Situationen kommer under den kommande perioden förmodligen inte att förändras i någon större utsträckning förutom naturligtvis i den meningen att alla nuvarande medlemsstater oundvikligen kommer att få dela kostnaderna för utvidgningen.
Under perioden för de följande finansiella perspektiven kommer bibehållandet av det nuvarande finansieringssystemet och effekterna av reformeringen av de viktigaste budgetområdena på gemenskapsnivå inte att förorsaka några väsentliga förändringar i medlemsstaternas relativa budgetsituation. Dessa överväganden har för övrigt återigen förklarats och preciserats i det arbetsdokument som kommissionen förelagt det informella ekofin-rådet den 13 oktober i år och där också begränsningarna och ofullkomligheterna hos ett tillvägagångssätt som alltför kraftigt fokuseras på budgetsaldot per medlemsstat påpekas. Det var kommissionens uppgift att redan nu offentliggöra detta konstaterande i Agenda 2000 och tillkännage att en fullständig omarbetning av systemet med egna medel enligt kommissionen således inte är nödvändig. Det är dock självklart att den under loppet av 1998 i enlighet med förbindelsen som kommissionen har ingått kommer att framlägga en detaljerad rapport om effekten av systemet med egna medel.
(Applåder)

Swoboda
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Det gläder mig att jag för min politiska grupp som österrikare och som förste man kan ta ställning - jag kommer ju från ett land som starkt har berörts av utvidgningen av Europeiska unionen - även om jag är medveten om att jag bara kan vara den förste talaren eftersom Klaus Hänsch på grund av vidriga omständigheter kom relativt sent och att han var storsint nog att låta mig behålla ordet som jag fått under tiden. Jag tackar honom även för att vi i vår grupp slutligen tillsammans med en annan grupp kunde hitta en handlingslinje som jag anser är mycket positiv - här hade han ett avgörande inflytande.
De senaste veckorna har denna kammare kännetecknats av inträdesfeber. Den viktiga frågan var: Är du för regattalinjen eller är du för 5 + 1? Vid frukost, vid lunch, under sammanträdena inte bara i utrikesutskottet var det den centrala frågan, där man indelades i vän eller fiende för att överdriva en aning. Som det motsvarar parlamentet och oss är vi på upploppet för båda, men det är inte enbart en dålig kompromiss, det är även en bra kompromiss som ordföranden i rådet och kommissionären redan presenterat.
Vi har arbetat så intensivt med den eftersom det inte bara är en saklig fråga utan även en mycket känslig fråga. Vilket bättre betyg skulle Europeiska unionen kunna få än det faktum att det framför denna unions dörr står flera länder som framför allt önskar att bli medlemmar i unionen? Vi må vara kritiska, vi må vara otillfreds med mycket och i ännu högre grad våra medborgare, det är ändå det bästa kännetecknet för en gemenskap att alla som är innanför egentligen vill stanna kvar och alla som är utanför vill in. Det vill våra grannar och vi skall hjälpa dem med det!
De ser nämligen i medlemsskapet i Europeiska unionen chansen att övervinna allt det lidande, hela den svåra ekonomiska utvecklingen. alla de politiska svårigheterna som de upplevt under de senaste åren. Det är vår förbannade skyldighet och plikt att hjälpa dem att övervinna detta! Men nedmonteringen av järnridån, de kommunistiska regimernas fall innebär ju inte i sig det välstånd som vi önskar dem och som vi också behöver. Naturligtvis borde vi i lika hög grad tänka på att många hos oss är rädda för utvidgningsprocessen, eftersom det kan ge upphov till migrationsströmmar, eftersom det kanske kommer att finnas mindre pengar for oss eller för några av oss, eller eftersom det kommer att krävas mer pengar av några av oss.. Denna rädsla skall vi ta på allvar, för utan vår egen befolkning och deras samtycke kan vi inte klara av att avsluta denna utvidgningsprocess på ett positivt sätt, för att den inte bara formellt utan även till sitt innehåll skall bäras av vår befolkning och det borde vi säga.
Vi borde säga till dem att det är en oerhörd chans även för Europa, även en chans för oss. Utvidgningen är inget nollsummespel där den ene eller den andre förlorar, där Ungern, Polen och alla de andra länderna vinner, medan vi förlorar. Nej, utvidgningen är en chans för oss att skapa en välståndets och trygghetens gemensamma zon i Europa och denna chans skall vi ta!
Trots denna positiva känslomässiga hållning måste vi även vara öppna och ärliga. Det är ingen söndagspromenad precis där lösningen ligger runt hörnet, utan det är svår och långvarig process av förhandlingar och samtal som med god vilja även kan avslutas bra, men som kräver god vilja från båda håll - naturligtvis krävs det även reformer i de länder som vill in. Det behövs tid för att genomföra dessa reformer. Därför skulle jag lägga varje form av kortsiktig prognos åt sidan. Det är inte avgörande när vi ju vågar göra för prognoser när inträdet kan ske. Det avgörande är att vi genast under nästa år börjar allvarliga förhandlingar, att vi genast sätter igång med reformerna såväl i ansökarländerna som i länderna inom Europeiska unionen.
Den formel som vi hittat - respektive just står i begrepp att hitta tillsammans, vi kommer ju fortsätta att diskutera till i kväll - är enligt min uppfattning absolut en användbar formel. Vi vill att alla skall få delta i denna utvidgningsprocess, att ingen utesluts, att ingen har känslan av att han blir utanför utan att veta hur länge han blir det, att det förhandlas, framför allt med dem som bekänner sig till demokrati inte bara i teorin utan även i praktiken, och att det förhandlas intensivt med dem som kommissionen nu föreslår. Om något ändrar sig i dessa länder - det kan det göra snabbt, det ser vi i Tjeckiska republiken - då förhandlar vi med dem där läget under tiden har förbättrat sig.
Såtillvida vill jag även tacka kommissionen och ge den erkännande för dess arbete även om detta förslag nu blev ändrat. Det kunde vi bara göra, denna kompromiss kunde vi bara komma fram till tack vare att vi kunde bygga på kommissionens förslag. I den bemärkelsen har vi hittat en bra lösning. I den bemärkelsen var det möjligt att genomföra denna utvidgningsprocess utan att försvaga Europeiska unionen för vi vill stärka Europeiska unionen via denna utvidgningsprocess. Det kommer vi att lyckas med om vi arbetar på det gemensamt.
(Applåder)

Poettering
Herr ordförande, kära kolleger! Europaparlamentet debatterar i dag för andra gången utvidgningen av Europeiska unionen med tio stater i Central- och Östeuropa samt Cypern. Den 16 juli presenterade Europeiska kommissionen sin Agenda 2000 och vi diskuterade den samma dag. I dag debatterar vi med våra kollegors Arie Oostlander och Enrique Barón Crespo betänkanden som underlag och jag vänder mig till dem båda. Jag vill för PPE-gruppen rikta ett varmt tack till kollegorna Arie Oostlander och Enrique Barón Crespo för deras svåra och utmärkta arbete!
(Applåder) Människorna i Estland, Lettland och Litauen, i Polen, i Tjeckiska republiken, Slovakien, Ungern, Slovenien, Bulgarien och Rumänien vill höra till Europeiska unionen, eftersom de delar våra övertygelser och ideal för ett Europa för det 21: a århundradet så som det ser ut i Romfördraget från 1957. Jag citerar: " ...att lägga grunden för en allt fastare sammanslutning mellan de europeiska folken...och genom att förena sina resurser bevara och stärka skyddet för fred och frihet" . Denna önskan delas inte bara av människorna i de fem länder som kommissionen föreslagit för anslutningsförhandlingar, utan av människorna i alla tio staterna i Central- och Östeuropa som är associerade till Europeiska unionen via Europaavtalen. Låt oss inte glömma att det var människorna i Central- och Östeuropa som med sin frihetsvilja, sin strävan efter demokrati, sin önskan efter marknadsekonomi som gjorde denna omvandling på vår kontinent möjlig. Vi får inte göra dessa människor som åstadkom en fredlig revolution i Europa besvikna.
(Applåder) Det är människorna i Central- och Östeuropa, som vill leva i ett fritt samhälle som vi. Därför är vi i PPE-gruppen övertygade om att alla européer har ett politiskt och moraliskt anspråk på att leva i trygghet, fred och frihet. Därför är det högsta kravet för starten av inträdesförhandlingarna: Inget land får diskrimineras och vi skall inte vara så arroganta att vi säger vad diskriminering är för något, utan lyssna på dessa länder när de antyder att de eventuellt känner sig diskriminerade av våra beslut. Därför måste vi fatta våra beslut så att vi uppmuntrar dessa stater, att vi uppmuntrar dessa människor att fortsätta den mödosamma och ofta smärtsamma reformprocessen i perspektivet av ett inträde i Europeiska unionen. Människorna behöver uppmuntran. Därför uppmanar PPE-gruppen stats och regeringscheferna på toppmötet den 12 och 13 december i Luxemburg: Ge en signal till folken i Central- och Östeuropa om att de tillhör den europeiska familjen och ge dem en signal att dessa stater stegvis kommer att växa in i folkens gemenskap i Europeiska unionen.
PPE-gruppen fattade den 1 oktober och 26 november i Bryssel och sedan på sin kongress i Toulouse den 11 november 1997 enhälliga beslut. Diskussionerna, där tycker jag som kollegan Swoboda, var mycket svåra men vi kom till sist fram till enhälliga beslut och rekommenderar följande process för utvidgningen. För det första: Inträdesoch förhandlingsprocessen med de länder i Central- och Östeuropa, som uppfyller de politiska villkoren för medlemsskap samt med Cypern skall börja 1998. För det andra: Intensiva förhandlingar på individuell bas förs med länder som hunnit längst. För det tredje: En utvidgningsdialog som ansökarländerna skall delta i skall skapa ett informellt nätverk för överläggningar i frågor som rör Europeiska unionens alla politiska områden. För det fjärde: Den av kommissionen föreslagna Europakonferensen kan vara ett nyttigt instrument för samarbetet när det gäller att speciellt stabilisera förbindelserna med Turkiet.
Utvidgningsprocessen blir svår och det finns många stenar på vägen för ansökarländerna att röja, men det gäller Europeiska unionen, som måste förbereda sig för utvidgningen genom nödvändiga institutionella och politiska reformer. Låt oss inte alltid tala om de uppgifter som ansökarländerna måste uppfylla. Låt oss även tala om de uppgifter som vi som Europeisk union måste uppfylla för vi vill att utvidgningen leder till en starkare Europeisk union. Därför måste vi göra unionen mer handlingskraftig. Vi måste göra den mer demokratisk för att folken i Central- och Östeuropa skall kunna träda in i en union som kan ge alla européer en framtida chans till stabilitet för hela det 21: a århundradet.
Vi, Europaparlamentet, som i dag representerar 370 miljoner människor måste vara advokat för hela Europas alla folk. Om vi inte är det, vem skall då vara det? Vi, ledamöter, måste vara advokaten. Europa är inte bara dagens Europeiska union! Vi måste arbeta på att de folk i Central- och Östeuropa som vi i början av 1998 som vi önskar, skall börja den förstärkta inträdes- och förhandlingsprocessen med stegvis också sänder sina representanter till Europaparlamentet. Europaparlamentet som vi befinner oss i här i Bryssel - vi har just flyttat in i den nya byggnaden - är alldeles för stort för att bara vara ett Europaparlament för dagens Europeiska union! Vi måste öppna detta parlament!
Låt oss gemensamt arbeta för att vi så snart som möjligt under nästa århundrade som även kommer vara ett nytt århundrade och årtusende, kunna välkomna fritt valda representanter från Central- och Östeuropa här i Europaparlamentet. För några år sedan var denna föreställning ännu en utopi. I dag är den inte ens en vision utan en sannolikhet som snart kommer att bli en verklighet, om vi själva arbetar engagerat för detta. PPE-gruppen är beredd att möta denna historiska uppgift för vår gamla, sig alltjämt förnyande europeiska kontinent.
(Applåder)
Pasty
Herr ordförande, ärade kolleger! Att bygga och att lyckas med det stora Europa, äntligen återförenat och försonat med sig själv, utgör den stora alleuropeiska historiska utmaningen som vi måste anta då vi träder in i det tredje årtusendet. Det handlar inte bara om att definitivt vända blad och lämna delningen av Europa, som påtvingades av Stalin i Jalta, bakom oss, utan också om att befästa freden och säkerheten på vår kontinent, samtidigt som alla våra nationer skall ges möjlighet att låta de humanistiska värdena spridas, som de alla är bärare av. Kommissionens mycket tekniska sätt att närma sig saken i dokumentet Agenda 2000, som föreslår en strategi för de kommande utvidgningarna, döljer i viss mån den viktiga politiska, moraliska och kulturella fråga som Europa konfronteras med i dag.
Vi vet att den här utvidgningen inte kommer att likna den förra, med anledning av dess geografiska och historiska aspekter och de svårigheter som är förknippade med kollektivismens kvarlevor, som djupt har påverkat de sociala strukturerna, ja t.o.m. mentaliteten i kandidatländerna. Den kommer att kräva avsevärda insatser såväl från kandidatländerna som från de nuvarande medlemsländerna. För att de här insatserna skall accepteras måste de uppbackas av en politisk vision som kan sporra till handlingskraft. Jag tvivlar på att överföringen av EU: s regelverk till kandidatländerna, ett slags leitmotiv för den strategi som föreslås i Agenda 2000, räcker till för att skapa den politiska entusiasm som kommer att vara nödvändig för att övervinna svårigheterna med det här projektet.
När de kollektivistiska regimerna i öst rasade samman önskade vissa ledare i väst se en ny Marshall-plan till förmån för de nyligen befriade länderna. Hur ser det ut i dag? Den finansiella insatsen i termer av nettoöverföringar till länderna i Central- och Östeuropa, såsom Agenda 2000 föreskriver, har av budgetutskottet uppskattats till 0, 13 % av de femton nuvarande medlemsländernas BNP. Är det tillräckligt, med hänsyn till de enorma behov som finns i de här länderna, för att modernisera deras viktigaste infrastrukturer, deras jordbruk, deras tunga industri och för att underställa deras företag unionens miljönormer? Det är tillåtet att tvivla på det. Hur skall man samtidigt bevara den gemensamma jordbrukspolitikens regelverk, struktur- och sammanhållningsfonderna, då de behov som skall tillfredsställas för att åtgärda de framtida medlemsstaternas inkomsteftersläpning inte kan mätas med dem som finns i de fattigaste nuvarande medlemsstaterna?
Gemenskapsbudgetens tak för egna medel på 1, 27 % av BNP grundas på ett antal insatser som inte kommer att vara de lättaste att stå fast vid. De som mest av alla vill ha utvidgningen, av skäl som inte alltid är osjälviska, med tanke på deras handelsintressen på medellång sikt, är de beredda att betala hela priset för den? Och de som menar att allt ordnar sig med tiden, genom att hoppas att gudarna kommer att vara vänligt inställda till Europa, sticker de inte huvudet i sanden genom att vägra att verkligen ta hänsyn till den här utvidgningens politiska och ekonomiska utmaningar?
Är det inte under de här förutsättningarna dags att definiera ett nytt europeiskt projekt, som kan mäta sig med de utmaningar som uppkomsten av det stora Europa representerar? Detta Europa kommer inte att uppstå utan upprättandet av nya solidaritetsband inom försvaret, den inre säkerheten och ekonomin. För vissa kandidatländer går ett NATO-medlemskap före ett EU-medlemskap. NATO står som garant för deras territoriella integritet och deras yttre säkerhet, EU kan inte erbjuda dem samma garantier just nu. Är det inte dags att kasta om prioriteringarna, genom att åter ge en förstaplats till den politiska uppbyggnaden av det återförenade Europa, framför fullbordandet av den stora inre marknaden och inrättandet av den gemensamma valutan, som visserligen är nödvändiga, men som ibland känns mindre livsviktiga och överdrivet tvingande? För övrigt kommer de flesta nya medlemsstaterna inte att kunna delta i den gemensamma valutan på medellång sikt. Bör vi inte bygga det politiska Europa, i stället för att tvingas se integrationsprocessen falla sönder med tiden eller stagnera i teknokratiska förfaranden, så som det har varit hittills?
Europeiska rådet i Luxemburg borde skapa entusiasm till förmån för utvidgningen, ge den politiska inspiration som Agenda 2000 saknar. Europakonferensen som samlar de nuvarande medlemsstaternas och kandidatländernas stats- och regeringschefer skulle kunna vara den mest lämpliga församllingen för att definiera och besluta om de allmänna riktlinjerna för det stora Europas framtid. Samtidigt skulle medlemskapsförhandlingarna kunna inledas med alla kandidatländer, utan att någon utesluts, för att inte skapa nya artificiella och farliga delningar inom Europa. Jag vill klargöra att jag kommer att rekommendera min grupp att inte rösta för Oostlander-betänkandet om en enda stat utesluts från förhandlingsprocessen, vilket föreslås just nu.
I den frågan blev jag chockerad, för att inte säga upprörd, av Oostlanders uttalanden, som alldeles nyss antydde att saker och ting skulle kunna gå lättare med Slovakien om folket i det landet försåg sig med en annan regering. Det är en otillåtlig inblandning i en pluralistisk demokratis interna politik.
(Applåder) Men för att de här förhandlingarna skall lyckas borde de ingå i en vision om en ny europeisk arkitektur, som gör det stora Europa till en politisk enhet som respekterar de nationella identiteter som utgör dess rikedom, men som samtidigt är fast beslutsam att hävda sig på den internationella scenen, för att försvara sin framtid och de universella värden som har gett näring åt dess historia. Den institutionella reformen skulle vara lättare att genomföra om det europeiska byggets politiska mål var tydligare. På samma sätt skulle insatserna, som kommer att krävas av alla, accepteras och delas lättare om de nya solidariteterna som inrättandet av det stora Europa ålägger, uppfattades och delades på ett bättre sätt. Att bygga det 21: a århundradets Europa, ett Europa som motsvarar hela kontinenten, är ett stort och spännande äventyr. Låt oss ha vett att återfinna denna äventyrsanda som vi hittills, tyvärr, har saknat.
(Applåder)
De Vries
Herr ordförande! Europeiska unionens viktigaste utrikespolitiska uppdrag under det kommande decenniet är att bidra till säkerheten och stabiliteten på denna kontinent. Vår generations historiska uppdrag är att göra för hela Europa det som Adenauers, Beyens, Monnets och Spaaks generation gjorde för Frankrike och Tyskland: bygga ett gemensamt hus, en gemensam ram i vilken makten är underordnad rättvisan.
Tio central- och östeuropeiska länder jämte Cypern har ansökt om medlemsskap. Alla skulle kunna bli medlemmar så snart de uppfyller villkoren. När så kommer att bli fallet ligger till största delen i deras egna händer. Min grupp delar kommissionens uppfattning att Polen, Ungern, Tjeckien, Slovenien och Estland för närvarande är bäst förberedda.
Vad de nuvarande femton medlemsstaterna beträffar så är utvidgningen av nationellt intresse för var och en av dem. Därför bör de inte föreslå några finansiella blockader. Nettomottagare och nettobetalare bör betänka att säkerhet är viktigare än subsidier. En ytterligare institutionell reformering av EU är nödvändig för att utvidgningen skall bli en framgång. Det gäller framförallt på sådana områden som asylpolitik och kriminalitetsbekämpning. Det är dock först under externt tryck som medlemsstaterna kommer att vara beredda att genomföra dessa reformer. Detta tryck kommer att uppstå så snart våra medborgare upptäcker att EU med varje ny medlemsstat inte bara importerar beslutsprocessproblem utan också extra kriminalitet. Ju fortare utvidgningen kommer till stånd, desto fortare kommer fördjupningen att följa.
Utvidgning med tidigare kommunistiska länder kommer att fundamentalt förändra EU: s karaktär. Från en huvudsakligen ekonomisk organisation utvecklar sig EU till en geopolitisk faktor av växande betydelse. Det framgår tydligt av EU: s hållning vad gäller den baltiska regionen. När Estland verkligen blir medlem av EU om några år kommer EU att ha tagit ett steg som NATO inte var berett på. Men EU är ännu inte förberett för sitt nya ansvar. Dess roll som hörnpelare för stabilitet och säkerhet kommer bara att kunna uppfyllas effektivt om EU intensifierar sina politiska förbindelser med tre viktiga länder: Turkiet, Ryssland och Amerika.
EU är ingen religiös organisation. Turkiets medlemskapsansökan måste således bedömas utifrån samma kriterier som är tillämpliga på de andra länderna. Men om Turkiet någonsin vill bli medlem i EU måste det uppföra sig som ett europeiskt land. Så länge det inte finns någon yttrandefrihet i Turkiet och så länge tortyr förekommer överallt dagligen, till och med av barn, är det inte tal om att förhandlingar skall kunna inledas med Turkiet. Men det är ett land som är viktigt för Europa. Det är en parlamentarisk demokrati, det är en NATO-medlem, det är en regional makt. Därför är det viktigt att Turkiet deltar vid Europakonferensen. Det grekiska motståndet mot denna idé är kortsiktigt och opassande.
Vad Ryssland beträffar saknar EU fortfarande en ram för förbindelserna med det landet som återspeglar den stora betydelse som förbindelserna Europa-Ryssland har. NATO har fått till stånd en permanent joint council med Ryssland. EU borde också överväga att förstärka sina politiska förbindelser. En årlig toppkonferens på ordförandeskapsnivå skulle få EU i stånd att fördjupa sin relation med Moskva.
Detta för mig slutligen till förbindelserna med USA. Medan våra ekonomiska förbindelser transatlantiskt förblivit goda tycks vi politiskt driva ifrån varandra. Det är farligt. Det är synnerligen angeläget att investera i starkare politiska förbindelser mellan EU och USA, i synnerhet med tanke på en politisk ledning av utvidgningen av såväl EU som NATO. Ingen har glömt Tansu Cillers hot om att Ankara kan blockera NATO: s utvidgning om det inte skulle göras tillräckliga framsteg i de turkiska medlemskapsförhandlingarna med EU. Inte heller har någon glömt hotet från den grekiske premiärministern Simitris om att blockera utvidgningen av EU om inte Cypern snabbt kommer att bli medlem. NATO-utvidgningen och utvidgningen av EU är oberoende processer men det är ändå två sidor av samma mynt. Bägge kräver omsorgsfulla och fortlöpande konsultationer mellan Europeiska unionen och Förenta staterna.
Herr ordförande! Vi går in i en fas där EU kommer att genomgå fundamentala förändringar. Historien ger oss inte många möjligheter av den karaktären. Låt oss gripa tag i dem.
(Applåder)

Puerta
Herr ordförande! Det har talats och skrivits så mycket de senaste dagarna om utvidgningen och Agenda 2000, att vi löper en verklig fara att analyserna och förslagen från de europeiska medborgarnas representanter kommer bort, eller åtminstone minskar i betydelse inför allmänheten och inför gemenskapens egna institutioner. Därför skall jag försöka göra tankarna från europeiska enade vänstern korta och lättförståeliga. Vi har utgått ifrån de betänkanden som presenteras i dag. Och i fallet med Colom i Navals betänkande om de finansiella perspektiven får den vår grupps godkännande.
Detta är vårt budskap: Vi säger ja till utvidgningen, vilken är det riktiga svaret på europabyggets utmaningar i denna så avgörande tid i Europas historia. Men utvidgningen kan inte ske oberoende av de institutionella, ekonomiska och finansiella konsekvenserna. Utvidgningen bör inte genomföras till priset av att avstå från den ekonomiska och sociala sammanhållningen mellan nuvarande unionsmedlemmar, genom en alarmerande minskning av strukturoch sammanhållningsfonderna, vars reform går mycket längre än de uttalade målen, var de skall satsas och dess effektivitet.
En regeringskonferens är nödvändig för den institutionella revisionen som inte gjordes i Amsterdam. Det måste sägas tydligt och ett datum måste bestämmas: så snart som möjligt, omkring år 2000 och utan att vänta på att unionen uppgår till 20 medlemsstater.
Anslutningsförhandlingarna bör inledas med alla länder som uppfyller de politiska villkoren. Eftersom inget land uppfyller de ekonomiska villkoren kan de inledande diskrimineringarna ge allvarliga följder för de berörda länderna.
Vi är mycket kritiska till frysningen av gemenskapsbudgeten med 1, 27 % av BNP som en gräns för de egna medlen. Detta betyder utan tvivel att utvidgningen kommer att betalas av strukturfonderna.
Vi anser att Agenda 2000 ger mycket konkreta förslag i vissa sektorer inom den gemensamma jordbrukspolitiken, vid sidan av effekterna av utvidgningen, för utvidgningen får vissa effekter på den gemensamma jordbrukspolitiken. Och detta är fallet i Agenda 2000, vad gäller de tre sektorerna nötkött, mjölk- och spannmålskvoter, där de medelhavska produkterna är bortglömda. Agenda 2000 lägger delvis fram en andra reform av den gemensamma jordbrukspolitiken efter 1992, vars bedömning borde ta hänsyn till inte enbart en förbättring av jordbrukets inkomster utan också att mer än en femtedel av arbetstillfällena har försvunnit.
En felaktig infallsvinkel på utvidgningen tillsammans med de sociala följderna av den så kallade stabilitetspakten och de nominella konvergensvillkoren, skulle kunna innebära ett allvarligt hinder för att skapa sysselsättning, såväl i medlemsländerna som i ansökarländerna. Detta i motsättning till de förslag som nyligen har beslutats i Luxemburg.
Slutligen, utvidgningen till hela det europeiska området tvingar oss att kristallisera unionspolitiken inför faran av en möjlig omstrukturering av Europeiska unionen till ett stort frihandelsområde. Europa av det 21: a århundradet kan inte bara vara en marknad utan också ett integrerat demokratiskt och solidariskt område.

Schroedter
Herr ordförande! Längtan efter demokrati fick Berlinmuren på fall. Grundarna av och läran till dessa demokratirörelser kom från Prag och Gdansk. Nu existerar en unik chans till ett helt Europa för fred, demokrati och frihet. Kommissionsförslaget är emellertid inte precis någon inbjudan, utan snarare ett hinder för dem som i årtionden förut under personlig försakelse bar tanken på ett demokratiskt Europa. Principbeslutet från Köpenhamn om att ta in staterna i Central- och Östeuropa var den logiska politiska konsekvensen av den historiska situationen. Agenda 2000 ligger långt efter det beslutet. En övertygande utvidgningsstrategi går inte att hitta i den.
Å den ena sidan låter sig politiker på hög nivå från medlemsstaterna firas i de östliga huvudstäderna för uttalanden om olika tidsperspektiv. Å den andra sidan kunde de inte ena sig i Amsterdam om en reform som formar ett EU moget för demokrati och utvidgning. Centrala institutionella frågor sköts upp. Som en konsekvens av detta står vi i den europeiska utvidgningsprocessen inför katastrofen att förarbetet för att uppta nya ansökarländer har börjat, men både innehållslig strategi och tidsplan saknas. Nu försöker man tidsmässigt fuska sig fram med hjälp av en delreform.
Därför motsvarar kommissionens förslag om att ta upp förhandlingarna bara med 5+1 beredskapen i rådet, att av de 20 kommissionärerna i framtiden räkna med en för varje medlemsstat. I Agenda 2000 finns det inga konkreta förslag eller försök till lösning för en eventuell andra inträdesvåg. Så man får intrycket att med utvidgningen 5+1 har man bara öppnat dörren till EU på glänt innan den åter faller igen för en lång tid.
Med denna åtskillnad mellan kandidatländerna från Central- och Östeuropa i välkomna, rika länder och fattiga länder från bakgården orsakar redan nu en politisk splittring i kommissionen. De avvisade har inte bara nackdelen att bära gränsdragningen i Europa utan görs även ansvariga av sin befolkning för eländet. Deras ansträngningar för demokratiska reformer och ekonomisk stabilitet i landet får inget internationellt erkännande. Det negativa inflytandet på investeirngsviljan från utländskt kapital är förprogrammerat. Stor förhoppning sätts till detta parlament. Vi har möjligheten att politiskt peka med handen och markera att vi inte vill ha någon gränsdragning på denna kontinent.
Under en lång tid har en tydlig majoritet i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor uttalat sig för att stödja de demokratiska krafterna i de central- och östeuropeiska länderna som är bärare av den europeiska tanken och inte köra någon på porten. Men varför kära socialdemokrater faller ni som käglor? Gäller inte argumentet längre att Estlands ensamma upptagande i unionen har massiva effekter på frihandels- och den fria rörlighetszonen mellan de baltiska staterna? Kära kristdemokrater, varför drar ni er nu mödosamt tillbaka från en position som ni kommit fram till, så som den ser ut i artikel 3 i Ostlanders betänkande? Vi gröna står för en gemensam förhandlingsstart för alla ansökarländer som har skapat demokratiska förutsättningar för det och som erkänner mänskliga rättigheter och minoriteternas rättigheter.
Naturligtvis är det vettigt att utforma inträdes- och förhandlingsprocessen på olika sätt. Vi prioriterar partnertänkande och en multilateral dimension i inträdesprocessen och kräver därför en substantiell förstärkning av Europakonferensen. Vi stöder förslaget från den franska regeringen som vill utöka samarbetet till ytterligare områden som institutionella reformer, ekonomiskt samarbete och gränsöverskridande projekt. Europakonferensen erbjuder även en chans för den politiska dialogen med Turkiet och Slovakien att fortsätta. Unionen har dock ännu inte utvecklat civila instrument för konfliktreglering i det landet.
I Agenda 2000 möter central- och östeuropeiska ländernas närmande till EU: s normer på miljö- och socialområdet föga uppmärksamhet. Vi anser att det är en central, viktig fråga. För detta behövs ett omfattande och målinriktat stöd ekonomiskt, juridiskt och tekniskt. Jämfört med den politiska utmaning som utvidgningen representerar på vår europeiska kontinent måste kommissionens förslag korrigeras och det behöver mer mod till uppriktighet.

Lalumière
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Med bara några dagar kvar till Europeiska rådet i Luxemburg är det dags att klargöra parlamentets ståndpunkter om det som kommer att vara den stora frågan under de kommande åren, unionens utvidgning mot öst.
Jag kommer inte att gå in på alla punkter, utan bara insistera på det som jag anser vara avgörande. I första hand är den här utvidgningen, som ni sa herr rådsordförande, en möjlighet för Europa och för oss. En möjlighet, eftersom det är ett tillfälle att återförena dem som den moderna historiens olyckor har skiljt åt. Och en möjlighet eftersom det är ett tillfälle att öppna en marknad med 500 miljoner invånare, att stabilisera vår kontinent och öka dess betydelse i världen.
Samtidigt kan utvidgningen av Europeiska unionen gynna framväxten av en verklig gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och en verklig europeisk identitet, även om det kan verka mycket optimistiskt och t.o.m. paradoxalt. De central- och östeuropeiska ländernas geografiska läge gör att de förstår i vilken utsträckning en stark politisk union är en bra garanti för deras framtid och säkerhet. Jag vill insistera på den här möjligheten, för nuförtiden verkar utvidgningen alltför ofta uppfattas och presenteras som ett slags oundvikligt hot, fyllt av faror. Men för att det här öppnandet skall bli en framgång, så krävs det också att det genomförs under bra förhållanden, genom att man övervinner de obestridliga svårigheter som detta innebär.
I första hand vill jag påminna om den betydelse vi tillmäter reformen av unionens institutioner. Jag skall inte insistera på det, våra övertygelser är välkända. Bland de svårigheter som skall övervinnas finns också frestelsen att urskilja goda kandidater, de som a priori lättare än andra kan uppfylla Köpenhamns-kriterierna. Kommissionen föll för frestelsen, den verkade ha fördelen att mildra dess uppgift samt att minska kostnaderna för förhandlingarna, och i sista hand för utvidgningen.
Lyckligtvis, och jag gratulerar föredragandena till det, rör sig parlamentet mot en text som ställer upp alla kandidatländer på en och samma startlinje, och min stora förhoppning är att Europeiska rådet, under det luxemburgska ordförandeskapets välgörande drivkraft, kommer att ha klokheten att alltid välja det som enar snarare än det som onödigtvis delar upp, för det som skiljer de goda kandidaterna åt från de mindre goda är inte så betydande, att man skall ta risken att dela upp dem i två grupper som presenteras på olika sätt. Presentationen är faktiskt inte en neutral handling. Den har en psykologisk och politisk räckvidd, även om den inte är en diskriminering, ärade kommissionsledamot. Det är för övrigt i den andan som jag skulle vilja se Slovakien behandlas. Visst, det politiska klimat som idag dominerar i det landet främjar inte en strikt respekt för demokratin och mänskliga rättigheter, men omvandlingar är helt möjliga, och vi måste vara redo för att uppmuntra Slovakien till att ansluta sig till sin tjeckiska tvillingsyster och alla de andra länderna i Centraleuropa.
Frågan om Turkiet är mycket svårare. Majoriteten av vår grupp är positiva till den text som föreslås av föredragandena, fram till punkt 28 i deras resolutionsförslag. Det är en försiktig text, som visar framtiden hänsyn, och som lämnar handlingsutrymme åt Europakonferensen, kommissionen och Europeiska rådet, något som de kommer att behöva för att skissera våra framtida relationer med det landet. Uppenbarligen respekterar Turkiet inte våra normer i fråga om mänskliga rättigheter och vi kan inte fatta avgörande beslut utan att det görs några framsteg inom detta ytterst känsliga område. Men i väntan på det, och samtidigt som vi uppmuntrar Turkiet på vägen mot demokratiska reformer, borde vi tillsammans med det landet reflektera över vår gemensamma framtid, genom att undvika låsta positioner, genom att skjuta alla förhandsantaganden och fördomar åt sidan, genom att ge prov på fantasi. När allt kommer omkring kan våra framtida relationer, som kommer att vara mycket viktiga för Turkiet och för unionen, anta de mest varierade former, med ett minimum av god tro och djärvhet. Man måste kunna göra andra saker än att slänga ur sig bannlysningar eller stelna i framstegsfientlighet.
Jag skulle vilja betona en annan punkt. Det handlar om den finansiering som föreslås i Agenda 2000. Liksom föredraganden, Colom i Naval, är jag verkligen bekymrad över kommissionens förslag, som för övrigt ansluter sig till vad finansminstrarna i medlemsstaterna önskar. Att göra mer med samma summa pengar är alltid en förförande princip. Men det är knappast realistiskt. Kandidatländerna befinner sig helt klart på efterkälken ekonomiskt sett, och även om de å sin sida gör anmärkningsvärda ansträngningar, så är det inte de 76 miljarderna ecu på åtta år, som förutses för 110 miljoner invånare, som kommer att räcka till. Europeiska unionen måste ge en mycket mer massiv hjälp till dem.
Måste vi hädanefter minska bidragen till våra regioner och sektorer i svårighet? Måste vi göra neddragningar i den gemensamma jordbrukspolitiken? Visst måste vi se över listan med förmånstagare, och visst måste vi se över kriterierna och reglerna för resursbidragen. Men situationen i vissa av våra regioner och vissa sociala kategorier är inte så strålande att man allmänt sett kan dra ned på totalanslagen som går till våra medlemsstater. Om man gjorde det skulle man riskera att så frö till en splittring inom unionen och att gynna en ohälsosam konkurrens. Man skulle dessutom riskera att göra utvidgningen till de central- och östeuropeiska länderna outhärdlig, eftersom vår allmänna opinion skulle ha känslan av att de nya länderna tar det som var avsett för oss.
Vårt grepp om de här finansiella frågorna, liksom om utvidgningsförfarandet, måste vara politiskt, i dess mest ädla bemärkelse. Visst måste vi känna till och ta hänsyn till de tekniska delarna, faktauppgifterna och siffrorna. Ur den synvinkeln har kommissionen gjort ett stort arbete genom att lägga fram Agenda 2000, som givetvis skall klargöras och kompletteras.
Men jag gläder mig åt att se att parlamentet inte nöjde sig med detta tekniska sätt att närma sig saken. Tack vare föredragandenas klarsyn har parlamentet engagerat sig för ett mer politiskt tillvägagångssätt. Det är vår skyldighet och jag hoppas att vi genom att göra det kommer att ställa oss positiva till de anmärkningsvärda insatser som rådets ordförandeskap har gjort, vilket jag här vill gratulera.
(Applåder)

Souchet
Herr ordförande! En dålig text om dåliga förslag: det är så det tvetydiga, förvirrade och motsägelsefulla betänkandet från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om Agenda 2000 framträder. Visst är det svårt att utarbeta ett bra betänkande utifrån en grund som inte finns. För låt oss inte glömma att förslagen i Agenda 2000 täcker ett oändligt politiskt misstag. Att det krävdes tio års väntan efter Berlinmurens fall för att inleda förhandlingar som erkänner polackerna, ungrarna, tjeckerna som fullvärdiga européer, ja alla de som betecknas med den hemska förkortningen CÖE och som, lika mycket som vi, har skrivit Europas historia, och som sedan lika lång tid tillbaka som vi har deltagit i utvecklingen av den europeiska civilisationen, det säger mycket om att de begrepp som kommissionen handskas med på ett okränkbart sätt, inte räcker till inför de nya europeiska realiteterna.
Genom att envisas med att ställa utvidgning mot fördjupning, två arkaiska begrepp som föddes under tiden för det kalla kriget, har kommissionen skjutit fram utvidgningen så långt den har kunnat. Den har betraktat den som ett hot, ett hot mot sin ideologi och sin byråkrati, i stället för att däri se en möjlighet, en möjlighet till att radikalt ändra på sättet att utforma Europa, så att alla skall kunna finna sin plats där. Vi har alla känslan av att ett stort historiskt möte saknas och att Europas två lungor inte har återförenats så som de skulle ha gjort, för att vi inte har förstått att reformera Europa i tid. Då hade det räckt med att besluta sig för ett Europa med variabel geometri, för att länderna i Central- och Östeuropa, redan då de befriades från kommunismen, genast skulle börja delta i samarbetet, och på så sätt se sig erkända som fullvärdiga européer.
Men inleder då Agenda 2000 äntligen debatten? Ställer den upp olika tänkbara val som gör det möjligt att bygga det stora Europa på bästa sätt för allas och alla medlemmars intressen? Nej. Kommissionen fullföljer orubbligt sin bana, som om ingenting hade hänt, och som om det bara fanns en enda möjlig väg, för alltid, för att bygga Europa, nämligen federalismen. Debatten kommer alltså att inledas på annat håll. Den hade kunnat inledas i parlamentet. Så har inte varit fallet, eftersom det framlagda betänkandet stöder kommissionens dogmatism, i stället för att rätta till den. Det vill påbjuda federalism för alla. Det sägs uttryckligt. Det ifrågasätter inte kommissionens godtyckliga förhandsurval, mellan första och andra klassens européer, och det förordnar om en ogrundad utfrysning av Slovakien. Det underlåter att betona att euron, om den inrättas, kommer att bli en ny och mäktig faktor för en uppdelning mellan medlemsstaterna i det nya Europa. Det godkänner Turkiets deltagande i Europakonferensen, vilket berövar den all verklig betydelse. Våra relationer med detta stora land förtjänar ett annat sätt att gå tillväga, än att hasta fram med ett dubbelt språkbruk, som är ovärdig alla. Betänkandet invänder inte på något sätt mot förvanskningen av den gemensamma jordbrukspolitiken som har genomförts i smyg till förmån för utvidgningen. Betänkandet chockeras inte över att Agenda 2000 har glömt bort Lomé och AVS-länderna.
Det är alltså i de nationella parlamenten som den verkliga debatten kommer att inledas. Den påbörjas redan nu, eftersom vi igår, i Nationalförsamlingen, t.o.m. kunde höra den nye franske utrikesministern fråga sig, jag citerar honom: " Motsvarar Europa fortfarande de förhoppningar som vi en gång hyste om det? Är det så att dess utformning försvagar eller stärker oss?" Bra frågor, till vilka betänkandet från Europaparlamentet tyvärr inte ger några svar. Det är därför som vi inte kommer att kunna rösta för det, för det är inte med de gamla federalistiska recepten som vi kommer att skapa det stora Europa.

Parigi
Herr ordförande, mina damer och herrar! Även om dagens debatt inte är den viktigaste under denna mandatperiod, så rör den avgjort en av de mest laddade frågorna, inte bara under denna valperiod utan under den Europeiska unionens senaste historia. Den förestående utvidgningen är en direkt och logisk konsekvens av den revolutionära akt som ligger som grund för den europeiska konstruktionen - jag tänker på Schumanplanen - revolutionär, eftersom den försvagade den nationalistiska kultur som befästs sedan sekel tillbaka, såväl öst som väst om Rhen, och som skapat krig och tragedier med en deprimerande regelbundenhet.
Detta dokument utgör starten för femtio år av fred och välstånd i Västerlandet och det är dessutom indirekt upphov till Östeuropas befrielse från de kommunistiska regimerna. Europa som sträcker sig mot öster - en framstående person nämnde ett Europa som sträcker sig till Uralbergen - skulle utan tvivel kunna vara en viktig balanserande faktor för jämvikt och framsteg på vår jord. Men då måste utvidgningen ske med alla de garantier som krävs för att en sådan utmaning skall lyckas: jag är emellertid mycket oroad över det faktum att dessa garantier inte alls verkar existera.
Förslaget till resolution om kommissionens " Agenda 2000 en förstärkt och utvidgad union" verkar mest handla om en större union: när det gäller en " förstärkt" union har jag mina tvivel. I de olika beaktandemeningarna i förslaget glömmer man en aspekt, ett fenomen som ringlar som en orm genom våra länder, dvs. det förnyade ifrågasättandet av de nationella strukturerna. Hur kan vi påstå att vi har en starkare union om dess bas hela tiden försvagas tack vare att separatismens spetälska sprids, en smitta som många gånger även leder till terroristiska våldshandlingar, som inte kan förklaras på annat sätt än att små människor på grund av sin trångsynthet har förväxlat egenintresse och stora ideal. Och nu ser vi i Spanien, i Belgien, i Italien och på andra håll, hur spänningar som, även om de ursprungligen hade rättvisa och legitima orsaker, urartat till farliga attacker på den nationella enheten och de demokratiska institutionerna. Detta oroar mig, och jag skulle därför, bland de olika resonemangen i betänkandet, ha velat se åtminstone ett tecken, en rekommendation, en uppfordran till större sammanhållning inuti unionen.
Inom ramen för en nödvändig förstärkning av unionen via en konsolidering av medlemsstaterna - som sagt, endast en union som är stark i alla sina delar kan motstå den chock som en utvidgning av dessa dimensioner oundvikligen leder till - är det nödvändigt att ta hänsyn till de andra svaghetsfaktorerna, förutom terrorismen: arbetslösheten och kriminaliteten - ett fruktansvärt par - det ena en funktion av det andra, som man ännu inte har hittat botemedlen mot.
Inte sysselsättningen utan arbetslösheten var ämnet för Europeiska rådets möte i Luxemburg. Jag döljer inte att jag är orolig för hur detta dramatiska problem skall kunna lösas, för vilket även jag känner mig skyldig inför de arbetslösa som har röstat på mig och andra. Det räcker inte längre att vifta med trollstaven som de professionella demagogerna gör, och hitta på en magisk formel som alltför ofta liknar en slogan som man skall veckla ut på sammankomster av mer eller mindre politisk art - som att skicka hem invandrarna eller att sänka arbetstiden till trettiofem timmar - men det är inte heller nu tid att hålla dessa evighetslånga debatter om änglarnas kön, som studsar från plenarsammanträde till råd, från råd till plenarsammanträde etc.
Situationen förvärras. Europeiska unionen är utsatt för en allt värre konkurrens från lågprisländerna, dit för övrigt många företag, även europeiska, flyttar sina produktionsenheter vilket på så vis skapar en ond cirkel. Utvidgning skall vi ha, men snarare än en reformering av institutionerna är det nödvändigt att återfinna den ekonomiska tillväxten - och vem vet om den gemensamma valutan inte kan vara en bra trampolin - därför att annars riskerar vi att allvarligt skada den ekonomiska balans som under stora ansträngningar har uppnåtts i kandidatländer som Polen, som i dag håller på att vinna tävlingen med sig själv, tack vare skapandet av tusentals små och medelstora företag. Men vi frågar oss: kommer dessa små och medelstora företag att överleva utvidgningen? Eller snarare, lyckas de små och medelstora europeiska företagen att stå emot konkurrenstrycket från produkter som framställts till lägre kostnader?
Herr ordförande! Låt mig avslutningsvis säga att jag inser den betydelse som föredraganden fäster vid Turkiet och Cypern. En balanserad lösning av cypernkrisen skulle leda till lugn i Turkiet och garantera att landet inte faller för den religiösa extremismens frestelser som, om de skulle få överhanden i det landet, skulle innebära en exponentiell ökning av den tragedi som Algeriet för närvarande genomlever.

Aelvoet
Herr ordförande! Jag talar först som medföredragande för Bulgarien. Var och en som följer utvecklingen i Bulgarien vet att regeringen och befolkningen är särskilt motiverade att få se sitt land bli medlem av EU. Det bulgariska parlamentet har enhälligt uttalat sig för detta. Det har gjorts enorma ansträngningar i övergången till marknadsekonomi. Budgetunderskottet har reducerats spektakulärt. Inflationstakten uppgick under årets första månader fortfarande till 300 % per månad och hur nu i oktober reducerats till 0, 5 %. Alltsammans ger tydliga signaler om mycket hårt arbete för att inte missa anslutningen.
Det är uppenbart att avgörande åtgärder fortfarande måste vidtas inom områdena miljö, transport, jordbruk, energi. Även en grundlig reformering av administrationen kommer att kräva mycket energi. Ändå var utrikesutskottet av den åsikten att de viktigaste politiska kriterierna är uppfyllda och att en inledning av förhandlingar skulle ge en ny impuls till förändringar i Bulgarien och dessutom förebygga en känsla av uteslutning hos den bulgariska befolkningen. Dessutom kommer EU: s närvaro att förstärkas i en region som ur politisk synvinkel är mycket instabil.
För den gröna gruppens räkning kan jag verkligen bekräfta det som Swoboda sagt om att den tyngsta politiska tvistefrågan har varit om vi vill inleda förhandlingarna med 5 + 1, som kommissionen föreslog, eller om vi vill ha med alla från starten. Jag måste ärligt talat säga att jag är lite förvånad över kommissionär Van den Broecks kategoriska uttalanden eftersom det som han säger i dag är precis detsamma som han meddelade i juli. Det är precis som det inte kommit några tydliga politiska signaler i detta sammanhang där det väl ändå verkligen måste ha tillkommit frågor, framförallt naturligtvis från de länder som hamnat i B-kategorin. Jag har full förståelse och till och med full respekt för människor som uppvisar en stark ihärdighet, men å andra sidan kan inbunden envishet ibland motverka sitt syfte politiskt. Det är tydligt att länderna som hamnat i B-kategorin hade känslan av att bli uteslutna, vilket också kändes som att förlora ansiktet inför den egna befolkningen. Sedan får man inte glömma att många av dem två gånger fått uppleva hur dörren smällts igen för dem eftersom de inte heller kunde bli medlemmar i NATO. De har dessutom en avskräckande effekt på utländska investerare. Det är anledningen till att vi från den gröna gruppens sida mycket tydligt föredrar ett smidigt system med gemensam start för alla, men självfallet med en individuell ankomst i relation till den framgång man faktiskt gjort. Den bulgariska regeringen har exempelvis offentligen sagt i sitt eget land att de är mycket väl medvetna om att det kommer att ta minst åtta år innan de kan komma ifråga för anslutning. Jag tycker således att vi framförallt skall ägna oss åt att lyssna på dem som kommit att hamna i B-kategorin.
För det andra skulle jag vilja säga att det är först när vi har lyckats genomföra en seriös jordbruksreform inom EU som hela processen får en riktig chans att lyckas. Vad det beträffar måste jag uttrycka min stora oro över det sätt som förslagen från kommissionen, som delvis gick i rätt riktning, mottogs av jordbruksministerrådet. Det har således funnits tydliga signaler till blockering, och om vi inte lyckas genomföra denna jordbruksreform på ett bra sätt kommer det att få katastrofala följder för den redan mycket vacklande jordbrukssektorn i de östeuropeiska länderna som är mycket viktig, inte bara i samband med sysselsättningsfaktorn där vi måste räkna med att drygt 20 % fortfarande är verksamma inom jordbrukssektorn, utan också för att produkterna skall vara billiga och tillgängliga för befolkningen. Det viktigaste för oss är att parlamentet i sitt majoritetsbeslut skall stå fast vid det val som kommissionen gjorde den 19 november och att det också skall utgå en tydlig signal från parlamentet med tanke på toppmötet i Luxemburg så att en modig jordbruksreform, som verkligen motsvarar de östeuropeiska ländernas behov, verkligen skulle kunna ta form.

Donner
Herr ordförande! De tre baltiska republikerna har vissa saker gemensamt. Alla tre har varit ockuperade av Sovjetunionen i mer än 50 år, bara avbrutet av den tyska ockupationen under andra världskriget. Alla tre har ansenliga rysktalande minoriteter, i synnerhet Lettland och Estland. Alla tre är små länder. Och alla tre har gjort oerhörda framsteg sedan den nationella befrielsen 1991. Jag vill inte låta som någon olyckskorp, men jag anser fortfarande att de har en lång väg att gå. Jag hoppas att de har klarat av detta när unionen genomfört de nödvändiga institutionella reformerna.
Som föredragande om Estland och anhängare av kommissionens uppfattning om det landet, befarar jag att om bara Estland togs med av de baltiska staterna skulle detta skapa en ny gränslinje mellan de som har och de som inte har. Det får inte bli någon ny Jaltaöverenskommelse stödd av den Europeiska unionen. Jag har förstått skälen till att utesluta Lettland och Litauen, men jag kan inte se någon större skillnad mellan de tre länderna i deras utveckling mot en anslutning. Därför stödjer jag vördnadsfullt en öppen hållning. Vi finländare tvingades att anta utmaningen från Sovjetunionen, som anföll oss och ville förstöra vårt land 1939. Att ha dagens Ryssland som granne kan inte ses som något hot. Det ger oss en chans att delta i en utveckling som förhoppningvis kommer att leda till en ännu större familj av europeiska nationer, inklusive Ryssland.
Ur säkerhetssynpunkt var en anslutning till unionen ett sätt för oss att understryka vart vi hör hemma i en gemenskap av självständiga demokratiska nationer. Jag vet att de baltiska republikerna delar dessa strävanden. Personligen ser jag minoritetsfrågorna i ett mycket mer optimistiskt ljus än en del andra, särskilt i Estland. I många delar av Europa har vi sett de destruktiva effekterna av så kallad etnonationalism. Att bygga upp stabila institutioner och rättssäkerhet måste en dag leda till ett multikulturellt och flerspråkigt samhälle där ingen stängs ute. Oavsett vad som beslutas här är det min övertygelse att vi har startat en oåterkallelig process som kommer att förändra utseendet på hela Europa.

von Habsburg
) Herr ordförande! Som föredragande för Ungern har jag med stor tillfredsställelse kunna konstatera att under hela den diskussion som pågått under de senaste månaderna har alltid Ungern anförts som exempel. Det är helt berättigat, anser jag. Jag känner händelsevis detta land verkligen bra och är väl egentligen den ende parlamentariker här som talar ungerska, vars modersmål är ungerska. Därför förstår jag människorna lättare än andra. Det finns objektiva orsaker till varför Ungern i är i en gynnsam position gentemot Europa. Det är för det första det faktum att detta land sedan elva hundra år, sedan dess grundande, alltid har varit europeiskt orienterat. Det har aldrig ändrat sig, det har alltid varit europeiskt orienterat.
Det bästa beviset i vår tid är Ungerns frihetskamp från 1956 som man egentligen, om man betraktar det kalla kriget som det tredje världskriget, skulle kunna betrakta som det tredje världskrigets Stalingrad. Sedan slaget vid Budapest har det ständigt gått utför med Sovjetunionen. För allt detta kan man tacka den nationella enhet som bestått i Ungern och som är karakteristisk för detta folk. Jag skulle vilja hänvisa till ett faktum som jag först stötte på under utarbetandet av detta betänkande: Redan 1982 - och på den tiden fanns det en enväldig enpartiregering i landet - hade regeringen redan givit de olika statliga sektorerna order om att utforma alla lagar och föreskrifter så att detta Ungern en dag skulle kunna bli medlem i Europeiska unionen.
När därför kommissionen i sin rapport konstaterar hur positivt det är att acquis communautaire i Ungern framför allt på den juridiska nivån inte stöter på samma svårigheter som på andra ställen, beror det på dessa människors initiativ, som alla var officiella medlemmar i kommunistiska partiet men som i avgörande frågor agerade som patrioter och inte som kommunister.
Detta är bidrag till Europa som någonstans påminner mig om det som Spanien gett Europa. Jag har varit i detta parlament sedan 1979 och då hade jag äran att vara ledamot i delegationen för förbindelserna med Spanien. Då var det ett av de lyckligaste ögonblicken att se att spanjorerna från höger till vänster var eniga i Europafrågan. Därför klarade de av övergången väsentligt mycket bättre än något annat land. Från början var demokratin självklar i Ungern och det var lyckligt för Ungern att det efter befrielsen i de fria valen först kom en konservativ regering. Sedan kom en vänsterregering till makten, men i nationella grundfrågor representerade de enhetliga uppfattningar och kunde vara varandras ställföreträdare.
Vi har också den stora fördelen i Ungern att det inte finns några extremistiska partier i det ungerska parlamentet. Inget av dem valdes. Vid den senaste omröstningen förenade sig broderligt fascisterna och kommunisterna som ett uttryck mot medlemsskap i NATO, men det ungerska folket uttalade sig med en förkrossande majoritet på över 80 % för NATO, ett betydande resultat.
Detta är fakta som visar att Ungern verkligen från början har tillhört Europa och därför har en rättighet att så snart som möjligt bli antaget, helt bortsett från att även det ungerska näringslivet är tämligen västligt orienterat och har gjort stora framsteg. Jag ber att få tacka!
(Applåder)

Caccavale
Herr ordförande! I egenskap av medföredragande för Lettland vill jag först av allt understryka det som Donner redan sagt om Estland. Lettland är ett av de tre länder som för bara sex år sedan var en del av Sovjetunionen. Det är ett land som har gjort fantastiska framsteg om man betänker det tragiska arvet från sovjetsystemet, ett land som snabbt närmar sig en mycket effektiv marknadsekonomi, med avregleringar som borde slutföras i juni 1998, med en inflation som i slutet av 1997 kommer att vara på 9 % och under 1998 verkar nå 7 %, med en budget som förmodligen kommer att vara i balans 1998. Jag undrar hur många länder i Västeuropa som kan berömma sig av en balanserad budget.
Lettland gör alltså allt detta. Naturligtvis finns det problem: det finns ett administrativt system och ett rättssystem som måste reformeras, även i detta fall ett arv från det sovjetiska systemet som förödde varje möjlighet att försvarar rättsstatens principer; straff- och processrätten måste skrivas om; minoriteterna behöver ett bättre skydd, det finns problem i samband med den rysktalande minoritetens möjligheter att få lettiskt medborgarskap; det finns ett stort antal non citizens ; det finns ett system med s.k. " fönster" - windows system - som inte fungerar. Men det står alldeles klart att de framsteg som Lettland uppnått hittills inte kan bagatelliseras och därför, herr ordförande, skulle det vara omöjligt för oss att resa nya hinder där det aldrig har funnits några. Låt mig säga klart att det skulle vara ett allvarligt misstag att inleda förhandlingar vid skilda tillfällen med länderna i serie " A" och länderna i serie " B" , framför allt när det gäller de baltiska länderna.
Låt os inte glömma att vi måste överträffa Jalta och även Münchenöverenskommelsen och Molotov-Ribbentroppakten!

Kristoffersen
Herr ordförande, ärade kolleger! Jag är föredragande för Litauen. Det är jag mycket glad för, och detta säger jag ur hjärtat, för jag har lagt märke till vilken stor insats man gör i Litauen och jag skulle ha kunnat ställa samman en hel lista över saker som har uppnåtts genom politiska reformer, genom marknadsekonomin och genom avskaffandet av restriktionerna för utländsk valuta, pris- och varurörlighet etc. Och jag kan också påpeka att man inte har minoritetsproblem i Litauen på samma sätt som i Estland och Lettland. Men det helt avgörande för mig är att kunna slå fast, att det handlar om att reparera detta Europa och att kunna binda samman det igen. Kännetecknande för denna världsdel har ju varit att vi med lämpliga mellanrum under århundradenas lopp slagit varandra i huvudet och gång efter annan har detta Europa blivit lemlästat. Man kan egentligen förundras över att denna världsdel över huvud taget har överlevt.
Men nu i slutet av detta århundrade handlar det om att ordna upp förhållandena i denna världsdel och att reparera de skador, som uppstod under första hälften av seklet. Det handlar alltså om att sätta ihop detta Europa igen i den politiska verkstaden efter Stalin-Hitler-pakten - Ribbentrop-Molotov-avtalet skulle man också kunna säga - som delade upp Europa i intressesfärer. Det handlar om att reparera detta Europa efter Jalta och den därav följande uppdelningen genom järnridån 1945. Det fanns tre suveräna stater som fick lida hårt genom denna uppdelning av Europa, och det var de tre baltiska länderna Estland, Lettland och Litauen. Det är för mig naturligt att se dessa tre länder i ett sammanhang, eftersom dessa tre stater utplånades från kartan över självständiga nationer och tillhörde Sovjetunionen under 50 år. Från dansk sida har vi ett särskilt intresse i denna fråga och ett särskilt förhållande till de baltiska staterna, som är grannländer gränsande till vår gemensamma Östersjö. Vi skall naturligtvis även se dem som individuella länder, men jag gläder mig över att detta parlamentet är inriktat på en i praktiken gemensam start för alla ansökarländer i Central- och Östeuropa och därmed också de tre baltiska länderna. Det är också vad jag önskar.
Jag har besökt Litauen och Lettland flera gånger och det har gjort starkt intryck på mig att möta folket i dessa länder, inte enbart regeringsrepresentanter. Jag har lagt märke till att de arbetar hårt på att kvalificera sig som fullvärdiga medlemmar i EU. Det finns hela tiden mycket att göra, inte minst på det administrativa planet, och det gäller också säkrandet av gränserna, som ju skulle komma att bli EU: s yttre gränser. Det behövs stöd, mycket stöd, men det behövs också kontroll av de ekonomiska åtagandena för att bekämpa kriminalitet och maffiaverksamhet och bedrägeri. Kära kolleger, det är viktigt för mig att understryka, att det rör sig om självständiga länder, inte bara anslutningsområden, utan om länder med en egen identitet och historia och ett eget språk, det är länder som har återvunnit sin frihet och återfunnit sig själv. Det skall man ha respekt för, det skall ges ett erkännande, också i EU, och detta skall också prägla den förestående dialogen med dessa länder.

Hoff
Herr ordförande! Det ser ut som vi skulle kunna komma fram till en bra kompromiss i frågan om hur vi skall utvidga Europeiska unionen regionalt. Jag ansåg från början att i den nya fasen av Europeiska unionens utveckling måste alla kandidatländer som vill uppfylla de politiska och ekonomiska kriterierna i Köpenhamn vara med. Det får inte finnas några ins och outs i en process där det handlar om Europas utformning, det har redan sagts.
Självklart kommer utvidgningsförhandlingarna att drivas mest intensivt med de länder som har nått de största framstegen. Till dessa länder hör Polen, det land vars betänkande jag har presenterat. Det är särskilt glädjande eftersom det även ligger en del historia i det. Den politiska signalen för det demokratiska uppbrottet i Centraleuropa startade under 80-talet med Solidaritetrörelsen. Nu inför övergången till det 21: a århundradet har vi den stora chansen att utforma Europeiska unionen för framtiden i fred och demokrati, att kunna leva i välstånd och stabilitet. Denna chans måste vi utnyttja, vi får inte missa den.
Polen kommer i sammanhanget ha en viktig roll att spela och därför är det bra att den nya polska regeringen ser sig verka i traditionen från 1989 års fredliga revolution och söker Polens framtid i den euroatlantiska värdegemenskapen. Polens utrikesminister Geremek har i förra veckan i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor redogjort för att hans politik är inriktad på att utveckla goda grannskapliga förbindelser med Tyskland, Ryska federationen, de baltiska staterna och med Ukraina. Jag skulle vilja uppmuntra den polska regeringen och det polska parlamentet att fortsättningsvis följa denna politik. Utrikesminister Geremek sade även i förra veckan att tidpunkten för Polens inträde i Europeiska unionen beror på Polens självt, på dess reformer och moderniseringsansträngningar.
Polen är ett stort land till sin historia, kultur, andligt och intellektuellt. Det kommer att återvända till Europa och i framtiden vara med och bygga upp vår gemensamma framtid. Det kommer att hämta in vad 40 år av kommunism undanhöll landet. Polen är även ett stort land vad gäller geografi, befolkningstal och näringslivspotential. Polen är även en stor framtida marknad, men även ett land med typiska strukturproblem i behov av en moderniseringsprocess som man ännu inte klarat av. Polen vill och måste moderniseras. Det krävs en omvandlings- och strukturprocess speciellt inom jordbruk, kol- och stålindustrin samt inom miljöområdet. I mitt betänkande finns problemen beskrivna och även kommissionens analys i Agenda 2000 är entydig i dessa frågor.
Polen kommer att utgöra en viktig yttre gräns efter sitt inträde. Denna gräns får inte stängas mot öst, samtidigt får den inte inbjuda till internationella migrations- och kriminalitetsströmmar. Därför är det viktigt - det har även utrikesminister Geremek själv understrukit - att unionen och ansökarländerna så snart som möjligt skapar ett nära samarbete på området rättsliga och inrikes frågor. Vi bör redan i dag utveckla gemensamma försök till lösningar i kampen mot den internationella kriminaliteten. Den planerade Europakonferensen är ett viktigt forum för detta. Därför pläderar jag för att denna Europakonferens inte bara blir ett diskussionsforum utan en bas för konkreta impulser till gemensamma aktioner inom andra och tredje pelaren. Med EU-inträdet som mål för ögonen är marschtakten för moderniseringsprocessen tydligt angiven. Måttstocken är acquis communautaire . EU kommer hjälpa Polen med alla mått och steg så gott det går. Polens inträde i Europeiska unionen borde ske så snabbt som möjligt och är nödvändigt.
(Applåder)

Carnero González
Herr ordförande! Jag skulle vilja understryka den totala enigheten från Gruppen Den europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster om utvidgningen av EU till de central- och östeuropeiska länderna och Cypern. En utvidgning som borde bli en process för att göra det möjligt att skapa, för att kalla det så, politiska, ekonomiska och sociala vinster för medborgarna i unionens medlemsstater och för invånarna i kandidatländerna. Det skulle inte vara någon mening med att förvandla det till ett centrum för onödiga problem som skapar avståndstagande hos allmänheten.
Just därför är vi inte överens om någar av grundförslagen i kommissionens Agenda 2000 då vi anser att de om de tillämpas skulle göra utvidgningen klumpig och skapa oacceptabla störningar. Vi anser för det första att förhandlingarna bör inledas samtidigt med alla länder i Central- och Östeuropa, vilka objektivt sett är i stånd att i framtiden uppfylla Köpenhamns-kriterierna med hänsyn till det som tar upp existensen av ett demokratiskt system vilket självklart är ett villkor sine qua non , och inte med en reducerad grupp av dessa. Vi stödjer således den så kallade regattamodellen: att varje lands inträde beror på dess individuella förmåga att, när det kan, bli medlem av unionen.
Utifrån detta uttrycker vi vårt motstånd mot alla förseningar och villkor för att inleda förhandlingar med Cypern vilka måste inledas samtidigt som med övriga länder och genomföras med den legitima regeringen i Nicosia. Om en Europakonferens skapas bör denna ha ett utbyte inom andra och tredje pelaren områden som mål, utan att räkna med ett land som Turkiet som inte hör till länderna i Central- och Östeuropa eller Cypern och inte är en ren demokrati och vars regering har tillåtit sig att komma med hotelser, som är oacceptabla på alla punkter, angående förhandlingsstart med den sistnämnda staten.
För det andra, för att möta utvidgningen på ett korrekt sätt skulle det vara nödvändigt med den väsentliga ökningen av gränsen för egna medel som föreslås av kommissionen, vilken är otillräcklig på en nivå av 1, 27 %. Utvidgningens kostnader bör betalas solidariskt av medlemsstaterna, så att det inte blir de minst utvecklade som får betala indirekt. Följaktligen motsätter vi oss varje ifrågasättande av kvaliteten och kvantitativa minskningar av struktur- och sammanhållningsfondspolitiken, något som bör betraktas som komplement till utvidgningen.
Vi är inte heller på något sätt för att utvidgningen används som alibi för en olämplig reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi anser att den europeiska sociala modellen, som borde ha som målsättning att skapa sysselsättning och förbättra livs- och arbetsbetingelserna, inte får försvagas genom inträdet av fler medlemmar i unionen, utan tvärtom.
Unionen borde inte favorisera tillämpningen av en ultraliberal politik, vars olyckliga resultat är välkända av alla. Inom denna ram borde frågor som förstärkandet av viktiga offentliga tjänster, främjandet av jämlikhet mellan könen och skyddet av miljön betraktas som prioriterade frågor. Vi är enligt samma tanke, anhängare av att utvidgningsprocessen genomförs utan konstgjorda tidsförändringar, så att man undviker att ekonomiska chocker med sociala konsekvenser uppstår hos de nya medlemmarna.
Utvidgningen måste, inom området för gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, innebära en ökning av den egna förmågan till utrikespolitiskt agerande, även om vi tyvärr konstaterar att det är andra organisationer, såsom NATO, som själva tycks ha tagit hand om strävan efter säkerhet hos några av kandidatländerna.
I institutionella frågor kräver vi att utvidgningen föregås av de ofrånkomliga reformer som inte genomfördes i Amsterdam. Vi fortsätter att kräva en fördjupning samtidigt som en utvidgning.
Vi satsar alltså på en utvidgning men vi kan inte göra annat än att visa oss mycket kritiska mot innehållet i de förslag kommissionen har presenterat. Detta borde, enligt vår mening, vara budskapet från parlamentet vilket tyvärr inte tas upp tillräckligt i betänkandet från utskottet för utrikesfrågor.
Herr ordförande, som medföredragande för Tjeckien i detta betänkande, skulle jag vilja understryka att utöver kravet om att landet snabbt och på lämpligt sätt, på ett politiskt plan, löser diskrimineringen av den zigenska minoriteten och, på andra plan löser flera problem i rättssystemet och i det ekonomiska systemet, stödjer utskottet för utrikesfrågor fullkomligt förhandlingsstarten för anslutning av detta land.

Bernard-Reymond
Herrar ordföranden, herr kommissionär, ärade kolleger! Då instiftarna lade grunden till gemenskapen, ställde de upp två fundamentala villkor för deltagandet i den: landet skall, självklart, vara beläget i Europa och det skall vara demokratiskt. Och i deras ögon var allting annat bara närmare bestämmelser.
Inför den största utvidgning som vi någonsin har varit med om är det kanske nyttigt att påminna om det förhållningssättet, vilket står för en särskild uppfattning om Europa: politiskt, öppet, generöst, framåtblickande. Och jag tror faktiskt att varje gång som vi måste fatta grundläggande beslut i Europa, då är det den uppfattningen som bör inspirera oss. Men vi kan ändå inte glömma de närmare bestämmelserna, för utvidgningarnas framgång är beroende av respekten för ett antal regler, i synnerhet ekonomiska.
Det är just detta som Europeiska rådet hade velat höra genom att be kommissionen att granska de tio kandidatstaternas situation, givetvis i förhållande till demokratiska regler, men också i förhållande till ekonomiska kriterier så som konkurrenskraften eller behärskningen av EU: s regelverk. Kommissionen har gjort sitt jobb. Den har gjort det väl, och nära nog alla tillstår att detta arbete är väl genomfört, såväl i unionen som i kandidatstaterna. Man kan särskilt konstatera två intressanta förslag, nämligen det om Europakonferensen och det om ett förstärkt partnerskap.
Men studien av de olika länderna, i synnerhet utifrån de ekonomiska kriterierna, har fått kommissionen att lägga fram förslag som ger intrycket att den uppträder som jury, genom att urskilja två kategorier av länder bland kandidaterna. Man behöver inte vara alltför klarsynt för att förutse att den andra kategorin skulle uppleva den här situationen som en spricka. Det är därför, jag säger det än en gång, som parlamentet önskar gå vidare från kommissionens objektiva analys, och införa en mer politisk och mer kulturell bedömning samt en större långsiktighet i den här utvidgningsproblematiken, i den strävan fullgör parlamentet sin uppgift fullt ut. Länderna i denna andra grupp vet mycket väl att färden kommer att bli lång för dem, på vägen mot ett medlemskap. Men i dag har de otvivelaktigt behov av att man än en gång talar om för dem att de är en del av den europeiska familjen. De har redan nu behov av ett uppmuntrande tecken och ett hoppfullt budskap.
Som ett exempel skulle jag vilja ta upp fallet med Rumänien. Bara några dagar efter att ha fått veta att dess kandidatur till NATO skjuts på framtiden, meddelades Rumänien att det inte är ett av de länder som kommissionen ansåg att Europeiska unionen kunde påbörja medlemskapsförhandlingar med. För det här landet, med 23 miljoner invånare, ett europeiskt land kulturellt, historiskt och geografiskt sett, och idag även demokratiskt sett, är detta slag hårt. Av alla f.d. sovjetiska satellitstater är Rumänien det land som med all säkerhet har lidit under den mest hänsynslösa diktaturen. Det har varit tvunget att mycket snabbt lägga om sin handel med omvärlden, och det har varit tvunget att bemöta de allvarliga konsekvenserna av embargot mot Jugoslavien.
På det geostrategiska planet spelar Rumänien en viktig roll när det gäller stabiliteten i regionen, särskilt genom de många avtal som det nyligen har ingått med flera av sina grannar. För övrigt finns det ett mycket stort samförstånd hos det rumänska folket till förmån för det här medlemskapet, och den nuvarande regeringens ansträngningar för att reformera och omvandla det rumänska samhället förtjänar att framhållas. Lika anmärkningsvärda är de uppoffringar som det rumänska folket stoiskt accepterar för att deras samhälle skall börja förändras och moderniseras. Det här folket och dess ledare skulle inte kunna förstå varför Europeiska unionen inte räcker dem en starkare hand.
Det begrepp som vi skapar oss om Europa, som en generös, samlande kontinent, kräver att också Rumänien redan nästa år bjuds in till att förhandla om sitt inträde. Sedan kommer förhandlingstakten att bero på det rumänska samhällets förmåga att ta till sig reformer. Ingen vet när det kommer att bli medlem, men i dag skall vi inte inge en känsla av att dörren till medlemskapet ännu inte är öppen. Vi måste erbjuda Rumänien en horisont som är värdig den uppfattning det landet har om oss.

Speciale
Herr ordförande! Jag tror vi måste vara på det klara med att den nya fasen i Europeiska unionens utvidgning har en historisk och politisk betydelse på ett sätt som saknar motstycke i det förflutna: vi får inte vare sig förringa eller begränsa denna betydelse. Denna speciella betydelse beror inte bara på antalet länder som begär inträde, kvantiteten, utan på den demokratiska stabiliseringsprocess och sammanhållningsprocess som utvidgningen medför. Av dessa skäl har vi som europeiskt parlament ett stort politiskt ansvar.
Det är främst två frågor som vi måste lösa: för det första att låta utvidgningen följas av en konsolidering och reformering av de europeiska institutionerna och, för det andra, att göra så att denna utvidgningsprocess får en god start, utan att utesluta något av de aktuella länderna vilket är ett grundläggande villkor för att man inte skall skapa besvikelse och konflikter. Det är med andra ord av grundläggande betydelse att förhandlingarna startar med samtliga länder som respekterar de politiska och demokratiska principerna. Jag hoppas och tror att Europaparlamentet kommer att uttala sig klart i denna riktning och skicka ett tydligt budskap till rådet med den andemeningen.
När det gäller Slovenien vill jag bara påminna om vissa grundläggande förhållanden. Utgångsläget för detta land när det gäller de kommande förhandlingarna är gott. Den politiska och demokratiska situationen är stabil och ekonomin är dynamisk. Det rör sig om det land - bland dem som har begärt inträde - som har den högsta genomsnittliga BNP: n per capita och vars jordbrukssektor är den som mest liknar den som för närvarande finns i de femton staterna inom Europeiska unionen; budgeten är i balans och man arbetar på att de andra makroekonomiska kriterierna skall uppfyllas.
Naturligtvis finns det även i detta land många problem som måste hanteras seriöst och kontinuerligt för att man skall kunna uppnå målet, som utgörs av en öppen och konkurrensutsatt ekonomi, en reformering av den interna byråkratin, ett införande av gemenskapens regelverk och genomförandet av en stor utbildnings- och informationskampanj. Men det som jag främst skulle vilja understryka, och som jag direkt har kunnat konstatera efter att ha läst rapporten om detta land och ansträngningarna och medvetenheten från de styrandes sida i Slovenien, är beslutsamheten från regeringens och parlamentets sida att sträva mot dessa mål, vilket för övrigt visas av presentationen - jag tror det är det enda land som har gjort detta - av ett strategidokument denna vecka, ett viktigt dokument, uppfordrande, som beskriver tidsramar, etapper och metoder. Jag tror att det kunde vara ett efterföljansvärt exempel.
Naturligtvis måste hela denna process fortsätta med bibehållen sammanhållning, utan osäkerhet och mångtydighet, men institutionernas och de styrandes politiska engagemang måste understrykas. Slovenien kan komma att spela en betydelsefull politisk roll för Europeiska unionen, en territoriellt kompletterande roll, en politiskt integrerande roll i den delen av Europa som skapar nya relationer med angränsande stater, förutom att utgöra en politiskt stimulerande faktor i andra sammanhang som är resultatet av f.d. Jugoslaviens upplösning. Även detta bör tas med som en viktig faktor.
Av alla dessa skäl anser jag att förhandlingarna inte bara bör inledas snarast utan kanske till och med gå in i en intensiv och mycket framskriden fas.

Wiersma
Herr ordförande! För parlamentets räkning har jag under de gångna månaderna varit intensivt sysselsatt med Slovakien, ett av de elva kandidatländerna. Jag skulle gärna vilja säga mycket om de allmänna aspekterna kring EU: s utvidgning, men jag skall begränsa mig till ärendet, Slovakien. Andra har redan sagt tillräckligt i dessa frågor. Slovakienfrågan är i sig tillräckligt viktig. Framtiden för ett land och dess befolkning står på spel. I debatten om utvidgningen utmärker sig Slovakien på ett mycket negativt sätt.
Kommissionen bedömer i Agenda 2000 att Slovakien, eller skall vi säga Slovakiens nuvarande regering, inte uppfyller ett av de viktigaste villkoren för EU-medlemskap, att inneha en stabil, politisk demokrati där mänskliga rättigheter och minoriteter respekteras. Vad det övriga beträffar skulle landet på medellång sikt kunna uppfylla kriterierna. Kommissionen menar att det ifråga om Slovakien inte går att förhandla så länge de politiska problemen i det landet inte är lösta. Vi har noggrant prövat kommissionens åsikt i många samtal med alla berörda parter i Slovakien. Vi har kunnat konstatera att regeringen handskas lättsinnigt med grundlagen, parlamentets rättigheter och den ungerska minoriteten. Europaparlamentet och dess delegation för Slovakien har redan tidigare påpekat detta. Nyligen har det funnits ytterligare anledning till detta genom Gauliederaffären, parlamentsledamoten som på ett konstitutionsvidrigt sätt uteslutits från det nationella parlamentet.
Europaparlamentet har inte bara bedömt, utan också försökt att direkt eller indirekt påverka situationen i Slovakien. Det har varit många kontakter. Delegationen till det blandade parlamentariska utskottet publicerade i juni i år till och med rekommendationer om det sätt på vilket Slovakien skulle behöva förhålla sig framförallt till ett antal viktiga demokratiska frågeställningar. Denna gemensamma ansträngning, eller borde vi säga tryck, har lett till att vissa framsteg har gjorts under de gångna månaderna. President och premiärminister, presidenten är i Slovakien mer eller mindre oppositionledaren, kommunicerar återigen med varandra, det var ett stort problem, även om det fortfarande är bristfälligt. Opposition och regeringspartier har lovat varandra att bättre engagera sig för Slovakiens EU-intressen.
Detta är dock inte tillräckligt för att ändra parlamentets åsikt. Därför har det föreslagits att utesluta Slovakien från konkreta förhandlingar så länge demokratin där inte fungerar normalt. Det är fortfarande oklart hur Slovakien skall involveras i den bredare förhandlingsprocessen. Det är beroende av förhandlingskonceptet. Om rådet eller parlamentet skulle välja att förhandla samtidigt med alla kandidater, då skulle enligt vår uppfattning Slovakien inte höra dit för närvarande. Vid en halv regatta, för att bara nämna ett annat koncept, blir förhållandet naturligtvis annorlunda när det är tal om en mer symbolisk gemensam förhandlingsstart och därefter mer konkreta, då skulle Slovakien ändå kunna vara med i första fasen.
Men som sagt, för närvarande är vår kritik mot regeringen i det landet viktigast. Samtidigt vill vi inte stänga dörren för Slovakien och dess befolkning. Det är och förblir ett europeiskt land som inte får försvinna bortom den europeiska horisonten. Det är Europas yngsta stat. Det ger ibland extra problem. Därför stöder vi att ett för-anslutningspartnerskap ingås och att Slovakien upptas i Europakonferensen som positiv motsignal för alla i det landet. Därigenom läggs ansvaret för Slovakiens misslyckande där det hör hemma, hos regeringen. Det är oacceptabelt att en regering handskas med ett lands intressen på det sättet. Vi får hoppas att Europaparlamentets, men även Europeiska kommissionens uppfattning, kan få de ansvariga i landet att börja tänka efter. Det är bättre att genomföra förändringar nu än att senare finna en stängd dörr.

Cars
Herr ordförande! Jag talar å Bertens vägnar, vår framstående föredragande om Cypern. Han är i Kanada för att delta i konferensen om landminor. Beträffande Cypern säger Bertens att vi i dag upprepar den debatt vi hade i denna kammare i juni 1995. Både parlamentet och rådet har flera gånger gett uttryck för åsikten att inträdesförhandlingarna med Cypern ska börja sex månader efter regeringskonferensen. Idag bekräftar vi denna ståndpunkt.
Cypern är ett särskilt fall. Som kommissionen slagit fast i Agenda 2000, är Cypern ekonomiskt och politiskt redo för ett medlemskap i unionen. Det är uppenbart, menar Bertens, att vi inte kan tillåta att en utländsk ockupant dikterar datum och hastigheten för inträdesförhandlingarna. Därför bör förhandlingarna inledas som planerat. Varken förhandlingarna eller anslutningen får vara beroende av en lösning på Cypernproblemet. Unionen bör ge omfattande bidrag till att lösa Cypernfrågan. Cordovez ansträngningar i FN förtjänar allt stöd. Genom omfattande information till båda folkgrupperna och dialog med och bland dem kan unionen förbättra atmosfären på ön.
Den borde verka för att båda folkgrupperna blir representerade i de utvidgade förhandlingarna. Unionen kan göra en stor insats om den agerar sammanhängande och konsekvent.

Poos
Herr ordförande! Det är med stort intresse som jag har lyssnat till inläggen från talarna med mandat från de politiska grupperna, såväl som de muntliga rapporterna om kommissionens yttranden. Jag gladde mig mycket åt att majoriteten av Europaparlamentet står bakom den analys som fördragandena Oostlander, Barón Crespo och Colom i Naval gör.
Era föredraganden, herr ordförande, sade att denna femte utvidgning är en stor möjlighet för Europa, men det är självklart att om utvidgningen å ena sidan också kostar, så skapar den också nya avsättningsmöjligheter, alltså nya arbetstillfällen, och den ökar Europas betydelse i världen avsevärt, en viktig bieffekt som inte kan mätas i ekonomiska termer. Många talare har betonat helheten i utvidgningspaketet. Poettering t.ex. sade att vi måste förstärka och fördjupa Europeiska unionen, reformera dess politikområden, reformera dess institutioner såväl som dess funktioner, så att de kan ta emot elva nya medlemsstater.
När det gäller förfarandet och metoden för förhandlingarna, talade Swoboda om en anslutningsfeber. Han talar om en anslutningsfeber här i Europaparlamentet, men jag befarar att den febern ännu inte har berört våra egna allmänna opinioner. När det gäller dem måste vi i de femton medlemsstaterna göra stora insatser för att förklara. Europaparlamentet, de nationella parlamenten, kommissionen och regeringarna i de femtom medlemsstaterna bör delta i det arbetet.
Under de närmaste dagarna måste vi hitta ett förfarande som inte diskriminerar någon. I det avseendet är parlamentets kompromissresolution som vi har framför oss en bra kompromiss, som Hoff sade. I resolutionens punkt 3 står det att alla kandidater har rätt att inleda förhandlingarna vid samma tidpunkt, men i punkt 6 klargörs det att man delar kommissionens uppfattning om att intensiva förhandlingar först och främst bör inledas med de länder som har gjort de mest märkbara framstegen. Å ena sidan är det alltså datumet för förhandlingsstarten som gäller, å andra sidan förhandlingstakten. Det är alltså ett sätt att tillåta en differentiering som grundas på graden av förberedelse i kandidatstaterna. Det får inte vara en utestängning, men en differentiering är en självklarhet i en förhandlingsprocess med elva kandidatstater.
Diskussionerna i rådet, herr ordförande, rör sig just nu i samma riktning. Idén om en Europakonferens har inte ifrågasatts under debatten. Med er ståndpunkt har ni medgett att det krävs en mulitlateral ram för de elva kandidatländerna. Vi behöver ett instrument för politiskt samarbete. Turkiets deltagande i den här konferensen är för närvarande en öppen fråga. Parlamentet kräver ett strikt tillvägagångssätt. Kommissionen, genom sin ledamot Van den Broek, önskar tydlighet. Men kommissionen och rådet vill också ha positiva signaler från Ankara. I väntan på det är det ordförandeskapets avsikt att föreslå rådet att Turkiet får en plats i utvidgningsprocessen, och att man fastställer en strategi för ett närmande mellan Turkiet och Europeiska unionen.
Jag tackar också De Vries för att ha placerat utvidgningen inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det är faktiskt så att man måste betrakta anslutningen av nya medlemmar från den centrala och östra delen av vår kontinent samtidigt som man betraktar våra relationer med Ryssland, Förenta staterna och Kanada. När det gäller Ryssland är förstärkta relationer redan ett faktum, tack vare avtalet om partnerskap som trädde i kraft den 1 december, det verkställs och utövas också med hjälp av möten på hög nivå, vilka förutses i avtalet.
När det gäller banden till våra transatlantiska partner, Förenta staterna och Kanada, vill jag gärna informera er om att ett toppmöte kommer att äga rum i morgon och i övermorgon i Ottawa och i Washington, under detta toppmöte kommer vi att fördjupa våra relationer och förstärka dialogen om alla aktualiteter med våra transatlantiska partner, inbegripet frågan om utvidgningen av Europeiska unionen. Till denna lista över partner att inte försumma, skulle jag vilja tillfoga våra partner kring Medelhavet, eftersom vi kastar oss in i äventyret med utvidgningen. Gemenskapen får inte bli obalanserad till följd av utvidgningen och vi måste samtidigt förstärka våra förbindelser med våra partner i söder.
När det slutligen gäller reformen av politikområdena och av de ekonomiska ramarna, kan jag konstatera att den inte bestrids av någon. Åsikterna går isär så fort man talar om siffror. Om vi inte redan idag kan komma överens om siffrorna, låt oss därför komma överens om en princip, som har formulerats av t.ex. Puerta, vilken innebär att det 21: a århundradets Europa inte bara skall vara en marknad, det skall också vara ett solidaritetsområde. Solidaritet mellan de femton gamla, men också solidaritet mellan de gamla och de nya. Jag är övertygad, herr ordförande, om att Europaparlamentet och rådet befinner sig på samma våglängd i den här frågan.

des Places
Herr ordförande, ärade kolleger! Utvidgningen av Europeiska unionen mot länderna i Central- och Östeuropa och Cypern är säkerligen en av de viktigaste utmaningarna för de europeiska institutionernas framtid. Men två minuter för att presentera jordbruksutskottets yttrande om två såpass viktiga betänkanden, erkänn ändå att det är lite.
Hur det än ligger till med det, den fälla som skall undvikas är både att försvaga unionens befintliga politikområden, i synnerhet den gemensamma jordbrukspolitiken, och att göra medlemskandidaterna besvikna.
Jordbruksutskottet har förklarat sig positivt inställd till den här utvidgningen, under förutsättning att man respekterar en europeisk jordbruksmodell som använder sig av markerna och av regionalpolitiken. Vi vill erinra om att det är jordbruket som har utformat vår europeiska civilisation, och att den har en tradition som sträcker sig mer än 2000 år tillbaka. Ett speciellt europeiskt toppmöte om sysselsättningen ägde rum nyligen. Det skulle vara bra att försöka lösa problemet där det finns. Jag vill här påminna om att Europeiska unionen i jordbrukssektorn har förlorat 230 000 aktiva arbetstillfällen under 1996 och nära 800 000 lantbruk har försvunnit under samma år. De här siffrorna är fasansfulla, herr ordförande, fasansfulla med tanke på de nya generationernas bosättning.
Nåväl, till frågan: har kommissionen överskridit det mandat som det anförtroddes av Europeiska rådet? Ja, utan tvivel, det är vårt svar. Det var en teknisk analys som beställdes, ni har skapat, på 1 500 sidor som har kopierats i miljoner exemplar, ett riktigt politiskt program utan någon som helst samordning. Ett program i vilket ni föreskriver, med lika mycket noggrannhet som detaljrikedom, utvecklingen av våra europeiska politikområden, utvidgningen, reformen och budgeten, om det inte är i ordning; budgeten, reformen, utvidgningen, det hade varit en mer realistisk ordning. Ett program med harmoniseringen av jordbruks- och strukturpolitiken som svepskäl, vilken skall anpassas till Världshandelsorganisationens nya runda, samma misstag som 1992. Är det så att Förenta staternas task-force redan skulle ha fått Europa att ge vika, t.o.m. innan tidsfristen har gått ut? Ett program med utvidgningen mot Östeuropa som svepskäl, vilket kräver struktur-, och inte jordbruksfonder; ett program med budgetära krav, riktlinjer och andra konvergenskriterier som svepskäl, och så en extra bonus: en tillväxttakt på 2, 5 % i medlemsstaterna och 4 % i länderna i Central- och Östeuropa mellan 2000 och 2006.
Det stämmer att man aldrig är så bra gynnad som av sig själv, och att det bästa sättet för att bli gynnad helt enkelt är att blanda ihop korten så att endast några få initierade känner igen sig, i det här fallet kommissionen...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Christodoulou
Herr ordförande! Det initiala politiska beslutet beträffande utvidgningen har redan fattats och detta har konstaterats i de diskussioner och tal som vi haft här i dag. Alltså bör vi, av nödvändighet, rikta vår uppmärksamhet på försöket att tillämpa detta beslut på ett riktigt sätt, alltså de sätt på vilka utvidgningen kan äga rum på det jämnaste och effektivaste sättet i syfte att dess målsättningar uppnås, mål vilka vi alla vid olika tillfällen skrivit under.
Därför bör vissa grundläggande principer, framförallt de som avser den sektor vilken jag kommer att diskutera, alltså den offentlig-juridiska, och frågan om den Europeiska unionens finanser, accepteras från första början och hela tiden diskuteras på denna grund utan täta byten av politik.
Den första frågan är, naturligtvis, att reformen av dessa länders ekonomier är en process som är både tidskrävande och väldigt svår. Vi måste inse att om detta inte inträffar, kommer ett inträde som inte uppfyller dessa krav att skapa högst betydliga problem, inte bara för landet som ansluter sig, men också för den Europeiska unionen själv. Ty det behövs inte en särskilt stor analys för att inse att problemen, om vi tar emot ett samhälle och en ekonomi som inte har avancerat till den grad där den kan svara emot de krav som en anslutning ställer, kommer att vara stora för båda två. Därför bör hjälpen innan anslutningen och perioden innan densamma vara tillräckliga för att de ska kunna förbereda dessa länders ekonomier i syfte att inträdet sker på ett korrekt sätt.
Jag lyssnade alltså med stort intresse på det som kommissionär van den Broek sade om inrättandet av en fond för att täcka in skillnaderna. Detta är ett förslag vilket har utformats av Europaparlamentet beträffande förändringen av Phare, och jag förmodar att utvecklingen av detta förslag är det som vi tidigare hört.
Lika viktig är frågan om realism och anpassningsbarhet. Vi kan inte utforma oelastiska ramar då vi varken vet om förutsättningarna vi satt upp kommer att uppfyllas eller inte, eller vilken utveckling ekonomin kommer att ha i framtiden.
Därför anser jag, herr ordförande, att vi bör granska det helt och hållet oflexibla förslaget om en form för offentlig-juridiska perspektiv för 2006 väldigt noga. Parlamentets förslag säger, som ni sett, att vi beträffande detta bör ha ett moment av anpassningsbarhet, alltså att vi bör ha ett perspektiv för en förändringsparagraf, en paragraf som skall anpassa de offentlig-juridiska perspektiven till rådande förhållanden, såsom de har utvecklats. Jag är säker på att kommissionen själv när den satte samman Agenda 2000 hade i åtanke att detta som den beskrev som förutsättningar endast var något som skulle tjäna till att skapa en ekonomisk modell och att de inte var frågor vilka inte rymde någon som helst diskussion och gällande vilka det redan från början bestämts att de inte skulle förändras på något sätt.
Därför tror jag att Europaparlamentets förslag om en viss anpassningsbarhet vad gäller de offentlig-juridiska perspektiven är korrekta, och jag tror att det är där vi slutligen kommer att hamna. Att vid denna tidpunkt ge intrycket av att anta en oflexibel politik, samt att förhandlingarna med endast vissa och inte alla länder påbörjas - något som jag, lyckligtvis, nu ser förändras - skapar alla sorts felaktiga intryck och också politiska problem i de stater som står inför inträde, problem som många gånger är så viktiga - även om förnuftet säger att de inte borde vara det - att de i sakernas utveckling kan ha stora konsekvenser.
Herr ordförande! Vilka förändringar som än äger rum, vilken diskussion som än förs beträffande nedskärningar, inre förändringar inom ramen för offentlig-juridiska perspektiv, så bör de gälla alla kapitel, de bör inte inrikta sig på vissa. Låt oss alltså inte kommer till den positionen att utvidgningen blir en omfördelning av finansiella medel inom ramen för offentlig-juridiska perspektiv, som det föreslås för 2006, med resultatet att försöket till fördjupning av unionen skadas. Vad som än händer bör täcka totaliteten av den Europeiska unionen handlingar.
En sista punkt, herr ordförande. Detta analyserades mycket väl av Oostlander, som använde Cypern-frågan som exempel, i en verkligen objektiv och korrekt analys: den Europeiska unionen måste äntligen få en politisk dimension. Det som vi ser i diskussioner som vi för är att allt det som vi diskuterar här kommer att förbli resultatlöst om vi inte har en riktig politisk dimension. Detta är alltså också något som vi måste ta stor hänsyn till.

Van Velzen
Herr ordförande! Först och främst skulle jag för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energis räkning vilja framhålla att utvidgningen naturligtvis är vår viktigaste utmaning under den kommande tiden. Vad energin beträffar tittar vi i synnerhet på kärnkraftverken. Vi slår fast att det inte finns något acquis communautaire på det området i Europa. Därför anser jag att det är mycket viktigt att vi nu anstränger oss så mycket som möjligt för att tillse att de befintliga kärnkraftverken i Central- och Östeuropa har samma säkerhetsnivå som i väst och att företagssäkerheten kontrolleras under ledning av IAEA: s förhandlande myndighet. Det är naturligtvis också viktigt att vi har säkerhetskontrollerna med avseende på högradioaktivt avfall, och Euratom skulle på den punkten kunna spela en viktig roll.
Vi pläderar för att länderna i Central- och Östeuropa skall kunna delta i det femte ramprogrammet. Där det inte är möjligt skall man i varje fall kunna fortsätta med Kopernikus, för det har varit mycket framgångsrikt. Deltagande i EU: s program om informationssamhället är också av stor vikt. På det sättet kan vi sörja för att vi redan nu investerar så att det senare helt enkelt blir en mindre belastning på struktur- och sammanhållningsfonderna. På det sättet kan vi också sörja för att det uppstår en situation som medför ömsesidiga vinster.
Sedan ett par kommentarer för PPE-gruppens räkning om startmodellen. Kommissionären och rådsordförande Poos har med rätta påpekat att förberedelsen och förhandlingar är en del av samma process. Och alla har påpekat att vi ännu inte kan anta något land eftersom inte ett enda land uppfyller kraven. Utmärkt, skulle jag vilja säga. Men låt oss då inte bara räkna med de rationella faktorerna för att göra ett val på samma sätt som kommissionen har gjort, utan låt oss också se på psykologin.
I länder som Rumänien, Bulgarien och så vidare lever Jalta 1944 vidare. De försöker tolka det, vare sig vi nu tycker att det är bra eller inte eller om vi tycker att det är korrekt eller inte, de tolkar det som nu sker ändå som en andra uppdelning i Europa. För dem är det en annan bedömning i fråga om säkerhetssituationen i Rysslands inre stabilitet jämfört med den bedömning vi gör. Men de lever litet närmare och har också upplevt det själva under 45 år. Jag skulle eftertryckligen vilja göra en innerlig vädjan om att också ta med den sortens känslor i beräkningen och den sortens psykologi.
Dessa länder i Central- och Östeuropa konfronteras med rätta med enorma reformer som fortfarande återstår att genomföra. Vi pratar inte om små reformer, vi pratar om mycket djupt genomgripande reformer som otaliga människor i dessa länder kommer att drabbas av. Om man vid den tidpunkten inte kan erbjuda något riktigt perspektiv om vilka som om en viss tid kommer att bli medlemmar och man i de länderna ändå möjligen tolkar resultatet av debatten i Luxemburg på ett annat sätt än vi gör och de inte omedelbart inser det rationella i detta, då blir det inte lätt att på nytt motivera befolkningen att fortsätta med sådana tunga reformer med en stor mängd arbetslöshet. Det kräver mycket stort mod av politiker.
Även investerare väljer slutligen att gå till Estland och inte till Litauen eftersom man säger att där har man att göra med ett land som inte deltar i första omgången. Jag hoppas således innerligt att vi inte kommer att ha två grupper länder, utan att vi lyckas finna en väg för att låta å ena sidan rationalitet och å andra sidan solidaritet gå hand i hand. Jag skulle också vilja göra en angelägen och känslomässig vädjan till kommissionären om att på det sättet också försöka hitta en utväg för att låta alla vara med, för vi vill ha en process där alla är inbegripna, men det måste då också komma till uttryck i vår strategi.

Moniz
Herr ordförande! Eftersom detta är en process utan föregångare bör utvidgningen ses som en historisk kompromiss, men också som en politisk nödvändighet i sökandet efter en europeisk identitet och en möjlighet i den framtida ekonomiska utvecklingen.
Vi anser att det urval som föreslås av kommissionen är felaktigt. Det kan negativt påverka och försena anslutningsprocessen för någon av staterna och skapa klyftor och olika utgångsmöjligheter mellan länderna, t ex vad gäller utländska investeringar och i sin tur leda till relativ orättvisa. Ett annat fel skulle vara att bibehålla det ouppnåeliga taket på 1, 27 %, eftersom detta är kopplat till en av rent taktiska skäl undervärderad utvidgningskostnad, som ett förutsatt underskott på 2/3 i finansieringen på bekostnad av den ekonomiska tillväxten, vilket sannolikt kommer att leda till en minskad betydelse för strukturpolitiken i den nuvarande ramen med stora regionala skillnader. Det skulle vara lika fel att inte tillåta möjligheterna till finansiell revidering om så skulle visa sig nödvändigt, eftersom det blir de fattigaste länderna som får bära kostnaden för utvidgningen i ett system som leder till sammanbrott av solidariteten och sammanhållningen.
Det är varken tillåtligt eller lämpligt att försvara utvidgningen utan att i förväg på rätt sätt säkra medel för ett genomförande under idealiska förhållanden vad gäller funktion och effektivitet, vilket borde vara intressant för alla, i strikt uppfyllelse av fastställda bestämmelser varvid man borde ha det europeiska avtalen om anslutning och införande av länderna i världshandelsorganisationen som viktiga referensramar.
Det vore också på sin plats att försvara utvidgningen som ett alternativ, i stället för som komplettering och för oberoende, till andra befintliga program, som t ex de som har planerats för Medelhavet och AVS-länderna.
Att nedvärdera gemenskapsbudgetens betydelse och omfördelande funktion och att undervärdera utvidgningskostnaderna på grund av inrikespolitiken i någon medlemsstat, skulle förutom att utgöra ett beklagligt fel, ge en näst intill absurd minskning av den fastställda processen för Europeiska unionens framtid.

Thors
Herr ordförande! Juridiska utskottet delar kommissionens oro för ansökarländernas bristande förmåga att inom administration och rättsväsende tillämpa gemenskapslagstiftningen. Detta tas med i resolutionen. Vi betonar vidare att det behövs intensifierade åtgärder i ansökarländerna för att öka kunskapen om gemenskapslagstiftningen.
Utskottet har också föreslagit, och utrikesutskottet upptagit, att det behövs effektiva och pålitliga system för fastighets- och företagsregistrering. När det finns brister i detta system, saknas det förutsättningar, dvs. grunden, för en marknadsekonomi.
Utrikesutskottet betonar vidare att skyddet för minoriteter är av avgörande betydelse, och att kommissionen tillsammans med ansökarländerna bör lösa problemen så fort som möjligt. Denna formulering är för vag. Jag beklagar att juridiska utskottets förslag att medlemsländerna och ansökarländerna som ett första steg skall ratificera Europarådets konvention inte har återtagits. Det är Europarådets argument och dokument som är grundläggande, det är dess arbete som vi skall basera oss på för att vi skall vara trovärdiga. Utan respekt för minoriteters rättigheter kan vi inte skapa ett stabilt Europa.
Ännu svagare anser jag det vara att inget nämns om barnens rättigheter i ansökarländerna. Utskottets betänkande är till och med svagare än kommissionens genomgång land för land av barnens situation. Jag har kunnat observera att kommissionen bara nämner barnen i Rumänien, Bulgarien och Litauen. Endast beträffande Rumänien nämns FN: s konvention om barns rättigheter. Därför efterlyser jag att kommissionen i de kommande årliga utvärderingarna om mänskliga rättigheter granskar hur konventionen om barns rättigheter fullföljs, särskilt skyldigheten att rapportera framsteg, eftersom alla europeiska länder har undertecknat denna konvention. I den framtida utvärderingen av Phare-programmen bör vi också få veta hur medel har använts för att förbättra barnens situation. Vi måste dessutom pressa på så att barnprostitution förbjuds i alla ansökarländer. Låt mig travestera ett känt bibelcitat: Hur vi behandlar våra de minsta, säger hurdana vi är: humana eller inhumana.

Ettl
Herr ordförande, mina damer och herrar! I frågan om östutvidgningen handlar det om att väl utnyttja Europas historiska chans. Att utnyttja väl innebär emellertid i denna betydelsefulla fråga att inte utöva politik över berörda parters huvuden. De aktuella gigantiska skillnaderna i levnadsstandard väcker å ena sidan berättigade förhoppningar om en bättre framtid, å den andra finns ängslan för förlust av välstånd och arbetsplatser. Hur vi hanterar denna fråga avgör utan tvivel om vi lyckas. Om vi inte har den sociala dimensionen, den sociala utformningen för vårt nya Europa som mål och inte driver frågorna med en nödvändig känslighet, styr vi i ännu högre grad mot nya samhällskonflikter inte minst i Europeiska unionens gränsområden.
Just det måste vi undvika. Utskottet för sysselsättning och socialfrågor har i sitt yttrande diskuterat och lagt fram förslag om hur vi gör detta. Slutsatserna överlämnades nästan enhälligt till utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor som rekommendation. Men en slutsats från utskottet för sysselsättning och socialfrågor som rör övergångsfristerna för arbetstagarnas fria rörlighet röstades ner med en rösts övervikt. Just denna slutsats föreligger nu plenum för förnyad omröstning. Denna mycket flexibla klausul som föreslagits behöver vi för att minska trycket på den europeiska sociala modellen under den första fasen. Inte minst i EU: s gränsregioner måste vi med stöd av trovärdiga övergångsbestämmelser försöka minska EU-medborgarnas rädsla. Endast därigenom kommer vi kunna starta en grönsöverskridande bra dialog för att strukturellt gynna en varaktig utveckling i ansökarländerna. Min politiska grupp anmodar därför parlamentet att rösta ja till detta förslag.

Schröder
Herr ordförande! Jag vill inte gå in på det som föredragandena i de ansvariga utskotten sagt om regional- och strukturpolitik. Endast detta: en reformering av strukturpolitiken, av strukturfonderna, är ovillkorlig med eller utan utvidgning. Det bör vi inte förlora ur sikte i det här sammanhanget. Av de slutsatser som utskottet för regionalpolitik dragit har föredragandena för betänkandena positivt nog tagit till sig några synpunkter. Jag vill kommentera två av dem.
Den första punkten är att kandidatländerna måste uppmanas att bygga upp effektiva, lokala, regionala och nationella förvaltningsstrukturer, att de skall främja icke-statliga producenter och att de skall förbättra de ekonomiska kontrollsystemen. Skall de över huvud taget på ett riktigt sätt kunna ta emot och förvalta strukturfonderna med syftet att utjämna sociala skillnader är detta viktigt. Jag vill påvisa att ansökarländerna varenda en, med undantag av Cypern, har varit tvungna att leva under den verkliga socialismens villkor, där det inte fanns någon regionalpolitik. Man hade visserligen en näringslivspolitik, en ekonomisk politik, en kulturpolitik, bortsett från om dessa olika politiska områdena var dåliga eller inte fanns de dock som begrepp. Någon regional- eller strukturpolitik fanns det däremot inte. Såtillvida gäller det att hos de potentiella ansökarländerna utveckla en förståelse för att de måste ha en regional- och strukturpolitik, det är mycket viktigt.
Den andra punkten, som togs över av kollegorna Oostlander och Barón Crespo, är att vi tillsammans med de central- och östeuropeiska ansökarländerna måste hitta en strategi så att det inte efter en första utvidgning inte blir så att den skillnad i levnadsnivå som finns mellan Europeiska unionen och de länder som inte hör till unionen, bara flyttas några hundra meter österut. Då har vi inte vunnit något. Det innebär att kandidatländerna så snart som möjligt måste vara uppmärksamma på att områden nära deras östliga grannar inte allt för mycket hamnar på efterkälken för att undvika nya konflikthärdar. Det är faktiskt så att även vid utvidgningen är som förut det viktigaste målet för den europeiska integrationen att upprätthålla en fred i frihet.
Låt mig till sist tacka föredragandena. Alla tre föredraganden har inte bara visat stor sakkunskap utan speciellt en stor inlevelsekänsla och jag tror att det är minst lika viktigt som det första!

Sindal
Herr ordförande! Jag skall å transportutskottets vägnar lägga fram de synpunkter, som utskottet har diskuterat i samband med dessa betänkanden. Trafiken ökar som bekant i Europa och inte minst genom att det uppstått nya demokratier har det också uppstått många nya handelsförbindelser, vilket ökar transporterna. Det är utskottets åsikt att de nya medlemsstaterna skall leva upp till EU: s politik om hållbar rörlighet. Och i det sammanhanget bör nödvändiga initiativ och stöd inrättas. De prioriteringar som är fastlagda i de transeuropeiska näten skall också gälla för de nya medlemsstaterna. Det är också viktigt för transportutskottet att understryka att bestämmelserna för säkerhet och hälsa skall gälla på en transportmarknad, som inte känner några gränser, som är transnationell. Den inre marknaden för transport är redan nu hektisk och det är nödvändigt att vi av konkurrensskäl, av hänsyn till miljö och arbetstagare, sluter bindande avtal, så att trafikutvecklingen blir balanserad och tar hänsyn till miljön. Nya medlemsstater skall få stöd i denna process.
Så, herr ordförande, vill jag tillägga, att det gläder mig att höra, att det nu talas om en uppmjukning vad gäller startmöjligheter och förhandlingar med ansökarländerna. I dag hör vi att alla ansökarländerna har samma möjligheter, men vi talar fortfarande om de utvalda och om restgruppen. Det är lite motsägelsefullt. Det hänger kanske samman med att jag inte håller med om kommissionens mätmetod. Vem har kommit längst? Värderar man det utifrån ett ekonomiskt synsätt eller utifrån förmågan eller viljan att delta i en Europeisk union? Hur skiljer man mellan förberedelse och förhandling? Kommissionären sade, att det var en process, men trots det innehåller kommissionens strategi en startgrupp. Ur den budget, som bifogats Colom i Navals betänkande, framgår att det avsatts tre gånger så mycket i euro till den första gruppen. Det förstår jag inte, när man nu talar om lika möjligheter. Men kommissionären talar i dag om en ny fond, såvitt jag förstod. Utifrån dagens debatt drar jag slutsatsen, att oavsett vilken modell man väljer, oavsett hur de parallella konferenserna organiseras, så kommer ett ansökarland, som är färdigt med de tekniska förberedelserna och som är klart för förhandlingar, också att inbjudas till konkreta förhandlingar, och det är det som är det avgörande. Om kommissionens och rådets försäkringar håller, så kommer verkligheten vad gäller vem som kommer att bli först, att se mycket annorlunda ut.

Eisma
Herr ordförande! Ur miljösynpunkt har parlamentets miljöutskott valt att göra en så liten skillnad mellan länderna som möjligt, för om man skall kunna komma fram till ett regelverk i samband med miljölagstiftningen skulle det kunna inträffa att länderna som inte är med i första omgången uppvisar en viss passivitet och de som verkligen är med i första omgången uppvisar en viss självbelåtenhet. Det skulle kunna bli följden av uppdelningen. Under mitt besök i ett antal nya kandidatländer fick jag även denna åsikt rörande miljöområdet bekräftad.
Utvidgningen av EU är framförallt en politiskt driven process, men får därför inte försätta den europeiska politiken i fara. Det är något som hotar att inträffa på miljöområdet. Kostnaden för att kandidatländerna skall kunna uppfylla miljölagstiftningen är så stor- man uppskattar den till 120 miljarder ecu - att denna rimligtvis inte går att uppbringa inom 20 år. Trots denna långsamt tickande tidsinställda bomb skall utvidgningen ändå fortsätta.
För att oskadliggöra denna tidsinställda bomb har miljöutskottet antagit några ändringsförslag som delvis har införts i betänkandena i plenum. Det är naturligtvis självklart att för att bli medlem måste man uppfylla miljölagstiftningen som sammanhänger med vitboken om den inre marknaden, men för den övriga miljölagstiftningen begär vi att Europeiska kommissionen skall göra prioriteringar. Annars måste vi vänta för länge innan hela regelverket har tagits över. Då har vi kanske kommit fram till 2020, 2030 innan det första landet kan bli medlem. Denna prioriteringslista skulle vi gärna vilja ha.
Ett annat viktigt ändringsförslag är att vi också begär att en sorts garantifond skall inrättas i samarbete med EIB och EBRD för de banker i regionen som ännu inte i någon högre grad är förberedda för att ge lån till små och medelstora företag till goda investeringar på miljöområdet. Det vore bra om vi skulle kunna stödja det initiativet. Det skulle också frigöra enskilt kapital för anslutningarna.
Slutligen, låt oss inte underskatta kapacitetsbristen i dessa medlemsstater, inte heller bristen på deltagande bland medborgarna. Jag hoppas att vi också kommer att använda Phare-fonderna i den riktningen.

Hawlicek
Herr ordförande! Jag välkomnar i mitt yttrande från kultur- och utbildningsutskottet om Oostlander-, Crespo- och Colombetänkandet, att kommissionen i Agenda 2000 betecknar utvidgningen som en historisk utmaning och chans vad gäller dess säkerhet, ekonomi, kultur och ställning i världen. Europas kulturella mångfald kommer att bli en källa till kreativitet och välstånd. Anslutningen av nya medlemsländer kommer att öka unionens tyngd och internationella inflytande.
Utbildning och kultur är en viktig beståndsdel när det gäller förtroendeskapande åtgärder, för att stärka en utvidgad union. De representerar också ett av de få områden där det inte finns några skillnader mellan fattiga och rika, eller mer eller mindre utvecklade länder, utan där medlemsländer och kandidatländer kan arbeta jämlikt tillsammans, utbyta erfarenheter och lära och dra nytta av varandra. Därför anser vi att områdena kultur och utbildning är särskilt viktiga under den tid anslutningsstrategin varar.
Ett tydligt tecken på detta är att kandidatländerna redan nu deltar i kultur- och utbildningsprogrammen, och har särskilt intresse av gemenskapsprogrammen Sokrates, Leonardo och Ungdom för Europa. Därför är, enligt kulturoch utbildningsutskottets åsikt, en ökning av de finansiella medeln för dessa program absolut nödvändig. Detta yrkande antogs dessvärre inte, men åtminstone avsiktsförklaringen, att främjandet av kultur- och utbildningsprogram är viktiga för medlemsländerna och kandidatländerna i lika hög grad. Jag skulle här vilja vädja till alla, men i synnerhet till budgetutskottet, att verkligen öka budgetmedlen för allmän yrkesutbildning, kultur, media och information, som för närvarande utgör 0, 48 % av den totala budgeten. Just vid utbildningspolitik och kulturpolitik, kan nämligen små summor få stor effekt.
Principen om att kultur och utbildning är nyckeln till framgång för föranslutningsstrategin har erkänts, och därför ber jag EU: s institutioner att ta upp vårt yrkande och också behandla kultur och utbildningsfrågor på Europakonferensen.
Det är också ett erkänt faktum att kultur- och utbildningspolitiken inte bara skapar arbetstillfällen, utan också är av avgörande betydelse för livskvaliteten, förstärkningen av gemenskapssolidariteten, unionsmedborgarskapet och demokratin över huvud taget. Därför är det viktigt för mig att Europaparlamentet, något jag utgår ifrån, i morgon antar, och därmed avslutar jag vårt yrkande, att utbildningens och kulturens ställning måste stärkas i en utvidgad union.

Paasio
Herr ordförande! I och med utvidgningsprocessen är EU på väg att få medlemmar som har det gemensamt att de har en låg inkomstnivå i förhållande till de nuvarande medlemsstaternas. När man beaktar att avsikten är att även vid utvidgningen hållas inom det nuvarande budgettaket, kan man vänta att problem med ekonomisk anknytning kommer att yppa sig också på andra håll än i relationerna mellan medlemsstaterna i den Europeiska union som står i begrepp att utvidgas och med tiden blir utvidgad.
Med bruttonationalprodukten som måttstock ligger många av ansökarländerna på samma nivå som u-länderna i genomsnitt, en del rentav i nivå med u-länderna i den lägsta inkomstkategorin. Trots denna statistik är ansökarländerna inte u-länder bland annat vad gäller utbildningssystem, hälsovårdssystem och existerande infrastruktur, även om dessa i många avseende är i förhållandevis dåligt skick.
Med utvidgningsförhandlingarna sammanfaller åtminstone delvis förhandlingarna om relationerna mellan Europeiska unionen och stater i Afrika, Västindien och Stillahavet efter år 2000 då det nuvarande fjärde Lome-avtalet går ut. Det finns en uppenbar möjlighet att den ekonomiska knapphet som har samband med EU: s utvidgningsprocess medför en frestelse att till medlemskandidater sända den typen av stöd som Europeiska unionen och dess medlemsstater sänder till de traditionella u-länderna. Om en sådan möjlighet genomförs, innebär det att fattiga u-länder i själva verket i stor utsträckning kommer att bekosta utvidgningen av Europeiska unionen. En sådan möjlighet kan vi inte acceptera.
Det är utmärkt att utrikesutskottet har godkänt den punkt i betänkandet som utesluter möjligheten att allokera om ekonomiska resurser från u-länderna till nya och framtida medlemsstater. Europeiska unionen och dess medlemsstater är världens största bidragsgivare till u-länderna. Med den positionen följer ett ansvar att bekämpa fattigdomen i världen också när det i vår nära omgivning pågår omvälvande förändringar som kräver avsevärda ekonomiska insatser.

Berger
Herr ordförande, ärade herr kommissionär, kära kolleger! Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikes frågor har inriktat och koncentrerat alla sina diskussioner och även det slutliga yttrandet om utvidgningen till att arbeta för att skapa större område för frihet, säkerhet och rättigheter. Med denna aspekt har vi enhälligt kommit till den slutsatsen att utvidgningen kan innebära ett betydande och positivt bidrag såväl för de nuvarande medlemsstaterna som för de kommande nya medlemsstaterna. Detta resultat kan vi bara nå om alla deltagare anstränger sig särskilt för detta, de nuvarande medlemsstaterna och unionens institutioner och i lika hög grad kandidatländerna.
Dessa ansträngningar måste framför allt tjäna följande mål: Att förbättra skyddet av grundläggande fri-och rättigheter och skyddet av minoriteter, speciellt romer och sinti. Vi måste kräva av kandidatländerna att de avskaffar dödsstraffet. Vi måste kräva av dem att gemensamt med oss bidra till att öka kärnsäkerheten, och om det krävs även stänga och ta ur bruk kärnkraftverk. Att bygga upp myndigheter, förvaltning och även domarväsende som är vuxna tillämpningen av acquis måste genomföras för att garantera unionens nya medborgare de rättigheter som unionen ger och också fullt ut garanterar dem. Effektiva gränskontroller enligt Schengenavtalet behöver inrättas vid de framtida nya yttre gränserna för unionen. Vi behöver ett koncept för detta och det saknar jag fortfarande i Agenda 2000, nämligen var och fr.o.m. när dessa yttergränskontroller kommer att placeras. Vi behöver en Europakonferens som inom områdena rättsliga och inrikes frågor kommer fram till bindande och gemensamma procedurer och en reformering av unionen som garanterar en större beslutskompetens inom områdena rättsliga och inrikes frågor.

Kjer Hansen
Herr ordförande! Som föredragande för budgetkontrollutskottet står jag bakom ett yttrande om de nyckelproblem som hänför sig till att säkerställa en effektiv och öppen förvaltning i de öst- och centraleuropeiska länderna, både före och efter inträde i unionen. Kandidatländerna bör prioriteras och vi bör genom samarbete och ekonomisk hjälp bidra till, att dessa länder kan få väl fungerande rättssystem och att vi kan förebygga och bekämpa korruption och kriminalitet. Kandidatländerna bör också priroritera gränskontroll, de måste bygga upp ett effektivt tullväsende etc. Allt detta är uppgifter och behov, som är gemensamma för alla kandidatländerna. Samma sak gäller en massa andra områden, såsom miljö, infrastruktur, kärnkraftsäkerhet m.m., och när länderna har samma uppgifter, bör även utgångspunkten vara samma behov av ekonomisk hjälp.
Därför ställer jag mig helt oförstående till att kommissionen möjliggör en så kraftig differentiering, som det är frågan om här, först och främst inom kategori 2, strukturåtgärder, med en tilldelning på 38 miljarder ecu till de länder, som antas först och endast 7 miljarder till de övriga. Det tyder på ett helt orimligt försprång och det kommer bara att bidra till att öka de sociala och ekonomiska klyftorna. Just de länder som så att säga lämnas i sticket, genom att de inte kan få medlemskap i den första omgången, kommer att få ett särskilt behov av hjälp för att inte bli losskopplade. Logiken brister i kommissionens förslag. Normalt brukar vi ju stödja de, som har det största behovet av det. Kommissionen har gjort några BNP-beräkningar under förutsättningar, som förefaller både orimliga och otillförlitliga. Siffrorna i sig är uppåt väggarna, när man föreslår 70 ecu per invånare och år som föranslutningsstöd, medan stödet till nya medlemsstater samtidigt ökar från 92 till 248 ecu per invånare och år. Varken politiskt, ekonomiskt eller behovsmässigt förefaller det finnas sammanhang i kommissionens förslag. Och därför vill jag gärna uppmana till en förändring av fördelningen. Det är inte rimligt, att de länder, som ännu inte är klara för medlemskap, ytterligare skall straffas med ett väsentligt lägre ekonomiskt stöd. Vi måste tvärtom använda våra krafter och medel till att göra det möjligt för alla kandidatländer att uppnå medlemskap.

Spaak
Herr ordförande, herrkommissionär! Det var nödvändigt att de viktigaste delarna av yttrandet från det institutionella utskottet införlivades i betänkandet av Oostlander och Barón Crespo. Jag vill för övrigt gratulera dem till deras viktiga arbete. Det är alltså med övertygelse som jag har undertecknat ändringsförslagen 43 och 44 som lämnades in av Martens, Méndez de Vigo och Oostlander för PPE-gruppen, till vilka Tsatsos m.fl. anslöt sig till. Jag tackar dem för det initiativet.
Endast en referens till betänkandet Méndez de Vigo och Tsatsos hade varit otillräckligt. Det krävs också att man i det här betänkandet informerar kandidatländerna om de insitutionella reformer som anses vara mest brådskande. Jag vill påminna om att de institutionella reformerna måste genomföras innan nästa utvidgning, att villkoren för ett effektivt arbete i kommissionen måste klargöras, att rådets sätt att fungera verkligen är mycket viktigt - där kvalificerad majoritet med fem undantag borde gälla vid omröstningarna - lika viktigt som kammarens politiska mandat, samt den makt som anförtros den när det gäller reformen av institutionerna.
Detta är, herr ordförande, i korthet innehållet i yttrandet från utskottet för institutionella frågor.

Provan
Herr ordförande! Fiskeriutskottet har sett på det hela ur en teknisk synvinkel eftersom det här är ett mycket tekniskt ämne. Åtta kandidatländer har en kustlinje och tre kandidatländer är bara intresserade av fiskodling. För första gången kommer vi att få ett engagemang i Svarta havet och senare, med alla länder som vill gå med i Europeiska unionen, kommer vi att ha den ojämförligt längsta kustlinjen runt Svarta havet. Detta kommer så småningom att få en enorm politisk effekt på den Europeiska unionen.
Sett ur en teknisk synvinkel har det varit svårt att få tillräckligt med information. Vi höll en utfrågning när vi hade representanter från delegationerna och ambassadörer från ansökarländerna här. Vad den Europeiska unionen beträffar finns det största intresset hos Polen och de baltiska staterna. Så småningom, som jag sagt, kommer Rumänien, Bulgarien och Turkiet också bli av stort intresse eftersom Svarta havet är så svårt förorenat. Polen och de baltiska staterna är viktiga på grund av fiskeriflottornas totala storlek och det sociala och ekonomiska beroendet av kustområdena. Polen räknas till exempel som nummer 35 av de 50 viktigaste fiskerinationerna i världen. Tidigare resultat kommer att vara viktigt. Alla känner till svårigheterna med fiskerikvoter, men tidigare resultat kommer att höja dessa kvoter i framtiden. En av de mest betydelsefulla sakerna vad den Europeiska kommissionen beträffar kommer antagligen att vara upprätthållandet av överenskommelser med tredje land som följt med Ryssland, Förenta staterna, Kanada, Sverige, som redan är medlem i Europeiska unionen, Norge och Mauretanien.
Det finns begränsingar för hur mycket fiskeriflottorna kan få expandera i nya kandidatländer. En omstrukturering kommer att bli nödvändig och strukturfonder måste göras tillgängliga. Administrationen av fiskerisektorn i praktiskt taget alla kandidatländer utom Cypern kommer inte att vara förenlig med Europeiska unionens krav, inte heller kommer hygienkraven att uppfyllas. Så en enorm mängd arbete måste läggas ned inom fiskerisektorn om vi ska få någon egentlig handel med dessa länder.
Detta sammanfattas mycket elegant i punkterna 71 och 72 i betänkandet från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, vilka jag därför rekommenderar till kammaren.

Ojala
Herr ordförande! För de länder som vill bli medlemmar gäller villkor om ett demokratiskt system och en fungerande marknadsekonomi. Utöver dessa villkor skall ansökarländerna emellertid uppfylla också sociala villkor innan de kan antas som medlemmar i Europeiska unionen. Vad gäller till exempel arbetarskydd och produktsäkerhet måste ansökarländerna få hjälp med att revidera sin lagstiftning och ordna med övervakning så att de håller den standard som EU förutsätter. Detta är viktigt både för medborgarna i dessa länder och för att se till att dåliga arbetsförhållanden eller farliga varor inte ger någon konkurrensfördel på den inre marknaden.
Ansökarländerna måste också gå i land med att skapa fungerande arbetsmarknadssystem. Ett jämbördigt avtalssystem mellan arbetsgivarna och arbetstagarna är en del av demokratin och av det europeiska välståndet. För att nya medlemsstater skall kunna antas, måste ett villkor vara att ansökarländerna också vad avtalssystemet på arbetsmarknaden beträffar genuint är en del av den europeiska inre marknaden.
Det är klart att utvidgningen kommer att medföra kostnader för EU. Kommissionens bedömning att den ekonomiska tillväxten kunde täcka kostnaderna för utvidgningen kan visa sig vara alltför optimistisk. Därför anser jag som föredraganden Colom i Naval att vi måste kunna granska utvecklingen under pågående period om det sker signifikanta förändringar i grundantagandena. Här hade utskottet och jag själv inte exakt samma åsikt.
Man måste akta sig för att ställa de nuvarande medlemsstaternas problem, speciellt då arbetslösheten, mot att bistå ansökarländerna vid deras åtgärder för att uppfylla kriterierna för medlemskap. EU måste klara av bägge utmaningarna genom att effektivera och rationalisera verksamheten och genom att bättre än hittills sätta in stödåtgärder som förbättrar sysselsättningen.
Men en ekvation där ingen betalar någonting alls är dock omöjlig. Utvidgningen har ett pris, men det är ett pris som vi måste vara beredda att betala för en stärkning av freden och stabiliteten i Europa.

Bourlanges
Herr ordförande, kära kolleger! Budgetkontrollutskottet vill välkomna den insats som kommissionen har gjort genom att lägga fram dokumentet Agenda 2000 till oss. Vi vill både välkomna ambitionsnivån, programplaneringen och viljan till sammankoppling och samstämmighet mellan Europeiska unionens olika verksamhetsområden.
Ambition, eftersom det är de tio närmaste årens stora fråga, tillsammans med den monetära unionen, och kanske den seriösa uppkomsten av en politisk union. Att återförena Europa, genom att öppna sig mot denna egna del som en gång blev kidnappad, det är den stora frågan för Europeiska unionen. Programplanering, för till skillnad från regeringarna, som när allt kommer omkring bara ser vad de har precis framför sig och inte tänker längre än till de sex närmaste månaderna, så har vi en vilja att se lite längre än dit näsan räcker. Det skall välkomnas. Slutligen, insatsen för sammankoppling, för det var bra, och nödvändigt, att vi fick en överblick över samtliga stora utgifter som kännetecknar Europeiska unionen - den gemensamma jordbrukspolitiken, strukturfonder, utgifter förbundna med utvidgningen - i ett enda dokument.
Trots den insatsen och trots detta välkomnande, måste vi ändå nyansera våra komplimanger. För vi har känslan av att kommissionen i den här frågan har erbjudit oss, inte en villfarelse, nej långt ifrån, men ett dokument som talar mycket mer om hinder än om valmöjligheter. Vi förebrår inte kommissionen. Vi förstår att den agerar under press och att den konfronterades med vissa som sade: jag vill inte betala mer, jag vill betala mindre; med andra som sade: rör inte mina strukturfonder; och med ytterligare andra som hävdade: var rädd om min jordbruksriktlinje. Jag, vi, är alltså väl medvetna om att ni agerar under press. Men trots allt anser budgetkontrollutskottet att resultatet är ganska bekymrande.
Vi anser att bekymren uppstår både ifråga om utvärderingen av behov, inkomstprognosen, den ekonomiska kreditförvaltningen och det administrativa och bokföringsmässiga verkställandet av utgifterna. När det gäller utvärdering av behov, finns det inte mycket att säga om den gemensamma jordbrukspolitiken. Det finns mål, som man kan bestrida. Men det är inte det vårt utskott skall göra. Man kan acceptera dem. Men det är inte heller vår uppgift. Däremot finns det en överensstämmelse mellan mål och medel.
I fråga om strukturfonderna - en del bekymmer. Under förra räkenskapsåret kunde vi se hur antalet kategorier av strukturfonder ökade. I dag kan vi se hur de krymper. Vi kan inte undgå att i denna dragspelsövning, herr kommissionär, se en ansträngning, om än inte avsiktlig, men i vilket fall som helst lyckad, för att hindra effektiva jämförelser mellan vad som betalades ut i går och vad som kommer att betalas ut i morgon till Europeiska unionens olika regioner.
Det finns också bekymmer vad gäller den monetära unionen. Den lyser med sin frånvaro. Men det säger ju sig självt att vi behöver ett finansiellt verktyg för att eliminera asymmetriska chocker. Det skulle ha varit bra att reflektera över det, det skulle faktiskt ha varit bra att föreskriva mer flexibla, mer aktiva instrument, som gör det möjligt att lindra de negativa konsekvenserna av eventuella asymmetriska chocker.
Det är framför allt utvidgningen som oroar oss. För vi har känslan av att det som ni lägger fram för oss här, det är inte en summa, utan ett överskott. Det är inte en summering av krediter som reflekterar behoven, det är en skillnad mellan två storleksordningar, över vilka ni inte hade någon kontroll: å ena sidan skatter som inte skulle förändras, å andra sidan utgifter till förmån för de femton medlemsstaterna, som var ofrånkomliga utgifter. Mellan dessa två finns det ett överskott och det är i det överskottet som kandidaterna till Europeiska unionen skall finna sin lycka.
Samma oro gäller inkomstprognosen. Vi bestrider inte rimligheten i er prognos. Vi oroar oss över dess fasta karaktär. Om det visar sig att tidpunkterna och resultaten som ni räknar med i fråga om tillväxt inte stämmer, vad kommer ni att göra då? Kommer ni att minska era utgifter, kommer ni att öka skatterna? Ni befinner er i ett extremt strikt system, även om era prognoser är präglade av sunt förnuft.
Vi är också mycket bekymrade över den ekonomiska kreditförvaltningen. I själva verket, och detta gäller utvidgningen direkt, med de nya medlemsstaterna kommer ni inte att betala summor...
Å, jag ser att jag redan har talat i fem minuter. Jag har överskridit min talartid. Jag skall därför avsluta mycket snabbt. Jag skulle säga, att de metoder som ni föreskriver för kreditförvaltningen inte är anpassade efter de nya behoven. Ni reflekterar inte över additionalitetsprincipen, ni förnyar inte era administrativa strukturer, ni kräver inte en tillräckligt stor ersättning från staterna för kreditförvaltningen. Kort sagt, ni gör allt ni kan göra, men ni sätter inte problemet med utvidgningen i dess hela sammanhang. Det är det vi klandrar er för, även om vi väl vet att ni bara är delvis ansvariga för det.

Brinkhorst
Herr ordförande! Rådets ordförande har talat om ett solidaritetsområde. Jag talar för utskottet för institutionella frågors räkning när jag säger att vi befinner oss långt ifrån något sådant. Naturligtvis kan man säga att kommissionen har intagit en realistisk ståndpunkt när den inte föreslår en förändring av budgetförfarandet eller vidtagit en modifiering av bokslutet för egna medel för att göra det mer skäligt. För utskottet för institutionella frågor är det mycket klart att detta bara är en kortsiktig inställning. Teorin om juste retour , vilket kommissionär van den Broek sagt inte överensstämmer med kommissionens syn, kan bara stimuleras genom att hålla sig inom de existerande strukturerna. På medellång sikt anser vi att det är mycket viktigt att budgetplanen förändras så den tar hänsyn till att de egna medlen inte ger något utrymme för solidaritet. Av den anledningen behöver vi också revidera budgetplanen under hand för att ta hänsyn till att det kan ske många förändringar som kommer att kräva institutionella reformer vilket kommissionen också erkänner med sin idé om att ha en regeringskonferens där institutionerna kommer att omorganiseras.

Kofoed
Herr ordförande! Det är glädjande och förnuftigt, att kommissionen i sitt senaste meddelande om Agenda 2000 har tagit med fisket, för visserligen utgör fisket en mycket liten del av den totala ekonomin, men det är en viktig del. Det finns ett problem med avseende på resurserna, för det har ju varslats om en minskning med 13 % av strukturmedlen för de femton medlemsländerna. Om denna tendens fortsätter för de nya medlemsstaternas vidkommande, är frågan om man verkligen kan finansiera behoven. Man måste komma ihåg, att fisket är inne i en kraftig strukturomvandling, och strukturförändringarna leder till att många ger upp fisket. Det vill säga att det i de aktuella områdena måste skapas annan sysselsättning än fiske. Jag vill gärna göra er uppmärksamma på, att fiskerinäringen är en mycket viktig näring. Den säkrar oss inte bara proteinhaltiga födoämnen, utan har också en kulturell funktion, och har stor betydelse för turismindustrin. Om fisket försvinner i de små fiskesamhällena, finns där heller ingen möjlighet till turism.

des Places
Herr ordförande! Om ni hade haft älskvärdheten och vänligheten att lyssna till mig alldeles nyss, hade ni förstått att min talartid gällde två yttranden, plus trettio sekunder för min grupp. Jag fortsätter alltså, om ni tillåter mig att ta upp tråden i min text, och om ni åtar er att foga samman de två inläggen. Annars har det här ingen betydelse och jag stannar i så fall här. Det skulle inte vara värre än att budgetutskottet håller omröstning före jordbruksutskottet, om samma ämne.
Man reformerar också till höger och vänster. Genom att i smyg införa, under jordbruksriktlinjen, utgifter som fram tills nu har varit icke-obligatoriska, så suddar man ut skillnaden mellan de två utgiftstyperna.
Antingen gör man de här icke-obligatoriska utgifterna till obligatoriska utgifter igen, eller så behåller de sin nuvarande beteckning, och då kommer parlamentet att föranledas att granska de utgifter som finns under jordbruksriktlinjen, vilket kommer att leda till svåra skiljedomar mellan parlamentets och rådets ståndpunkter.
När det gäller EUGFJ-Garantis krediter, är de ständigt underutnyttjade. Om de kunde bidra till att finansiera strukturella åtgärder som intresserar jordbruksvärlden, skulle de i fortsättningen löpa mindre risk att reduceras på ett godtyckligt sätt.
Ni kommer också att lägga fram ett förslag som tillåter medlemsstaterna att förbinda utbetalningen av de direkta bidragen med respekten för miljöbestämmelser. Vi är nyfikna på vilka och under vilka omständigheter, eftersom de kommer att tillfogas omstöpningen av jordbruksstöden, något ni för övrigt förespråkar och uppmuntrar.
Det är självklart ett utmärkt politiskt alternativ till en sänkning av bidragen och ett bra sätt att snappa åt er några ecu för att dryga ut era inkomster.
Det är nödvändigt, herr kommissionär, att ni klargör era ståndpunkter. Det är givetvis svårare än att föreslå en allmän prissänkning för samtliga produktionsformer, men jag kan inte nog uppmana er till att stödja er på ett Europa där jordbruket är förbundet med sitt territorium, genom att upprätthålla gemenskapspreferensen, snarare än ett Europa där jordbruket endast är förbundet med världspriserna. Det skulle vara en dålig kalkyl.

Titley
Herr ordförande! Jag hoppas att ingen som lyssnar på den här debatten hyser några tvivel om allvaret i den kurs vi nu styr in på. Vi står i begrepp att ge oss in i en historisk process där den Europeiska unionen antingen kommer att bära eller brista. Om vi sköter denna process ordentligt kommer den Europeiska unionen bli en verkligt bred europeisk union, inte bara en västeuropeisk union. Den kommer att bli ett område av stabilitet och välstånd som kommer att höja livskvaliteten för alla dess medborgare och den kommer att bli en huvudkraft i omvärlden för gott. Men om vi missköter processen kommer den Europeiska unionen i bästa fall att bli en uppsvälld inåtvänd struktur som inte förmår att fatta effektiva beslut och den riskerar att förlora varje idé om något gemensamt kall. I värsta fall kommer vi att få se den Europeiska unionen smulas sönder under det öronbedövande ljudet av ömsesidiga beskyllningar, motstridiga ambitioner och oavbrutna konflikter om dunkla spörsmål i europeisk rätt.
Det utmaning vi står inför är helt enkelt att se till att vi får det hela i ordning och att en utvidgning är till fördel för den Europeiska unionen och inte underminerar den. Vi måste se till att vi i slutet av processen får en Europeisk union som är effektiv och ändamålsenlig, som grundar sig på en demokratisk legitimitet som respekterar förhållandet mellan små och stora stater och subsidiaritetsprincipen. Det är ett jättearbete. Det kommer inte att bli lätt. Det är den utmaning vi måste ta itu med i början på nästa århundrade. Om åttiotalets utmaning var att fullborda den inre marknaden, nittiotalets att genomföra den gemensamma valutan, så måste sekelskiftets utmaning vara att bygga upp och genomföra utvidgningsarbetet till nytta för den Europeiska unionen.
Vårt politiska budskap här i dag måste helt enkelt vara detta: ja - vi tror på en utvidgning, vi vill att den ska fortsätta Och vi tänker inte svika vår historiska uppgift gentemot länderna i Central- och Östeuropa. För det andra anser vi att denna process ska vara en integrerande process i vilken alla länder i Central- och Östeuropa står i kö för att bli medlemmar i den Europeiska unionen, även om de står på olika platser i kön. Men vi måste också erkänna att denna process kommer att bli enormt svår. Vi talar lättvindigt om att ta itu med acquis communautaire , till exempel. Men vi tar sällan upp att dessa acquis communautaire nu består av 80 000 sidor text och 20 000 lagar. Det är rätt mycket att ta itu med.
Vi måste också komma ihåg att dessa länder är fattigare än vad vi är och att de har de stora problemen med en ekonomisk omstrukturering framför sig. Så vårt nästa budskap måste vara att det är livsviktigt för den Europeiska unionen att trappa upp sin föranslutningsstrategi så att farten kan höjas i förberedandet av dessa länder på medlemskap. I synnerhet skulle jag vilja att mer uppmärksamhet ägnades åt den administrativa och rättsliga kompetensen i kandidatländerna. Min åsikt är att detta är det största hindret för ett inträde i den Europeiska unionen.
Vi måste också säga att några länder är mer redo att gå igenom detta sista stadium på vägen att bli medlemmar i Europeiska unionen än andra. Vi måste därför acceptera kommissionens rekommendationer att gå vidare med ytterligare fem länder förutom Cypern. Ytterligare ett budskap är att inget land har kommit med i den Europeiska unionen än. Att börja denna process är ingen garanti för att den kommer att slutföras. Mycket arbete återstår att göra och på samma sätt kan ett land som inte deltar i dessa inledande förhandlingar fortfarande gå med om de gör stora steg framåt. Det är en flexibel process.
Vi måste också göra klart att den Europeiska unionen måste förändras. När vi talar om förändring måste vi komma ihåg att en utvidgning måste ratificeras av varenda parlament i den Europeiska unionen och av detta parlament. Alla förändringar som vi föreslår måste därför ha folkets samtycke. Vi kan inte gå längre än vad de vill.
Slutligen måste vårt budskap vara att den Europeiska konferensen ger oss ett stort tillfälle att skapa ett europeiskt politiskt fält där vi i väntan på dessa förhandlingar kan ge oss in i förnuftiga strukturerade politiska samtal med de länder som vill gå med i den Europeiska unionen på längre eller kortare sikt. Jag vill avsluta med att säga att vi ska framförallt komma ihåg att detta är en politisk process, inte en teknisk. Den kommer att kräva politiskt mod och politiska beslut. När vi väl fått igång den gemensamma valutan måste vi ägna varje gnutta av vår politiska energi till att genomföra utvidgningsarbetet till nytta för den europeiska kontinenten.

Burenstam Linder
Herr ordförande, herr kommissionär! Kommunismens fall ger Europeiska unionen en förändrad uppgift. Den ursprungliga utmaningen var tvåfaldig, dels att genom nära samarbete betvinga en historisk fiendskap som sliter sönder vår kontinent, för att i stället bygga upp vänskap och förståelse, dels att ge politisk och ekonomisk styrka och därmed det självförtroende till vårt system, byggt på demokrati och marknadsekonomi, som var en förutsättning för att kunna stå emot det yttre hot som Sovjetväldet reste mot den mörka horisonten.
Europeiska unionen har ju genom sina framgångar vänt världshistorien i nya banor. Tidigare ärkefiender utgör i stället unionens styrkebälte, ett förtroendefullt samarbete kännetecknar unionsmedlemmarna, och Sovjethotet har konkurrerats ut. Genom sina framgångar utgör unionen i det nya historiska skedet ett föredöme. Efter att tidigare ha varit förtryckta inom Sovjetväldet söker sig nya länder i Central- och Östeuropa till unionen för att befästa sin ekonomiska och politiska frihet. Utmaningen för unionen är nu att erbjuda medlemskap till dessa länder som tillhör den europeiska kretsen.
Efter de institutionella förändringar i unionens beslutsmekanismer som är en förutsättning för att ta upp fler medlemmar kan unionen i ett vidare Europa bidra till stabilitet. Den fredliga revolutionen i öst förankras i den fred som har varit Europeiska unionens ursprungliga uppgift att skapa. Detta är vår historiska mission.
I det nya historiska skedet är uppgiften inte att genom styrka kunna göra front mot någon. I stället kan Europeiska unionen i kraft av sina framgångar genom ett fördjupat samarbete inom utrikes- och säkerhetspolitiken bidra till stabilitet, även i delar av världen som ligger utanför unionen. Förutsättningarna för denna vidare uppgift förbättras i den utsträckning som länder i Central- och Östeuropa vinner medlemskap och därigenom kan ges en roll inom unionen.
Låt oss jämföra med EMU-projektet som redan är en framgång, genom att ländernas strävan att uppfylla villkoren för medlemskap i EMU har haft en välgörande effekt på den ekonomiska politiken och därmed givit lägre räntor och lägre inflation. På samma sätt har unionens andra gigantiska projekt, östutvidgningen, redan givit betydelsefulla resultat för oss och för ansökarländerna. Ansträngningarna att uppfylla de krav som är en förutsättning för medlemskap har inneburit att ansökarländerna har förbättrat sin politik. Betydelsefulla ekonomiska omställningar har lagt grunden för marknadsekonomi, reformer har förstärkt det demokratiska systemet, rättsväsendet och respekten för de mänskliga rättigheterna. Det åtråvärda medlemskapet har också fått dessa länder att göra stora ansträngningar för att bilägga konflikter, eller potentiella konflikter, dels sinsemellan, dels med Ryssland och Ukraina. Värdet av detta är lätt att underskatta, eftersom hälsan tiger still. De tragiska erfarenheterna från det forna Jugoslavien lär oss emellertid hur lätt nationalistiska politiker i turbulensen efter Sovjetväldets fall har kunnat utnyttja latenta motsättningar.
Vi bör ge alla länder som söker medlemskap tydlig möjlighet att känna att de inte är otillräckliga, utan att det lönar sig att fortsätta reformverksamheten. Flera av länderna har lång väg kvar innan de lyckas komma så långt att de kan bli fullvärdiga medlemmar. Men det kanske är särskilt viktigt för dessa länder att de kan känna att målet inte är så avlägset att populistisk kortsiktighet i politiken börjar att ta överhand. Det är svårt att genomföra reformer - man måste se målen. Det är därför som utrikesutskottet föreslår parlamentet att för sin del besluta att en förstärkt utvidgningsprocess och förhandlingar bör öppnas för alla länder med Europaavtal som uppfyller de demokratiska och politiska grundkraven. Samtidigt understryker dock utskottet - detta är av avgörande betydelse - att intensiva förhandlingar skyndsamt skall upptas med de länder som har kommit längst i sina reformer. Utskottet delar kommissionens uppfattning om vilka dessa länder för närvarande är. Endast genom denna klara anvisning kan Europaparlamentet ge besked om hur utvidgningsprocessen skall sättas igång.
Redan nu, och även när de nya länderna har blivit medlemmar av Europeiska unionen, kommer östutvidgningen att ha sina budgetmässiga konsekvenser. Dessa kostnader måste hållas nere genom övergångslösningar och genom de reformer i jordbrukspolitik och regionalpolitik som ändå måste genomföras. Vad som än blir fallet får inte budgetkostnaderna leda till att vi tappar bort de enorma vinster, ekonomiska och politiska, som östutvidgningen kommer att ge. Europeiska unionen grundades på föreställningen att integration ger vinster, inte belastningar. Dessa vinster är särskilt påtagliga i Östersjöregionen som i början av detta århundrade hade Europas högsta ekonomiska tillväxttakt. Utvecklingen avbröts när en järnridå delade även havet. Men på nytt kan Östersjöområdet, med de baltiska länderna och Polen som medlemmar, engagerande Ryssland och särskilt den viktiga S: t Petersburgsregionen i ett fredligt ekonomiskt samarbete, bli ett av Europas tillväxtcentra som också ger viktiga bidrag till den politiska stabiliteten i en region som annars rymmer kanske de största konfliktriskerna i Europa.

Azzolini
Fru ordförande, ärade representanter för rådet och kommissionen, mina damer och herrar! Låt mig först av allt uttrycka min livliga uppskattning, även som representant för min grupp, för det utmärkta och engagerade arbete som genomförts av Oostlander, Barón Crespo och Colom i Naval. I och med utvidgningen med nya länder är Europeiska unionen på väg in i en historisk fas som innebär en utmaning för vår kontinents geopolitiska utveckling. Vi har upprättat den inre marknaden, vi kommer att skaffa oss en enhetlig valuta, de andra viktiga pelarna håller på att befästats och snart kommer vi att besitta en institutionell struktur som gör att vi kan klara av de nuvarande och framtida utmaningar som unionen ställs inför.
I dag skall vi debattera och fatta beslut om en fas som är lika historisk som undertecknandet av de första fördragen och kanske den allra viktigaste sedan dess, eftersom den har sina rötter i Europeiska unionens mest genuina uppgift, dvs. att växa och göra framsteg i syfte att skapa fred och välstånd för Europas folk. Att öppna portarna till Europeiska unionen för de länder som historien under allt för lång tid har velat skilja oss från genom ideologier och nationalism, vilka för övrigt historien själv har fördömt, är kanske den politiska handling som är den mest högststående under unionens fyrtioåriga historia: det innebär att definitivt överbrygga de skiljelinjer som i många delar av Europa har medfört förstörelse, fattigdom och marginalisering; det innebär att hjälpa de unga demokratierna att konsolideras och att återfå en anda av solidaritet, vänskap och - varför inte? - hjälp till den del av kontinenten som har inspirerat demokratier och stått som modell för utveckling över hela jorden; det innebär, slutligen, att förena folken med utgångspunkt i en enda kontinent, vars historia och skilda kulturer är sammanflätade sedan sekler tillbaka.
Därför, fru ordförande, har min grupp redan från början riktat en kraftfull uppmaning om att inte utesluta något kandidatland från utvidgningsprocessen. Varför skulle vi, i en föreningsprocess som vi önskat och stött, själva ge upphov till nya och lika farliga delningar? Om Europeiska unionen strävar efter, och har förmågan, att framför allt vara en politisk union mer än en ekonomisk, så är det dess plikt att hjälpa just de demokratier som står på osäkra ben och som väntar sig hjälp och uppmuntran från oss.
En annorlunda uppmaning riktar vi till Malta, undertecknad framför allt i egenskap av vice ordförande i delegationen för förbindelserna med Malta, om att försöka inse betydelsen av att politiskt, kulturellt och ekonomiskt tillhöra vår kontinent.
Om denna utvidgningsprocess skall ge ömsesidigt utbyte, så måste man se till att Europeiska unionen tar tillfället i akt och genomför en lämplig institutionell reform, som vi anser bör komma till stånd snarast, även innan de nya länderna blir medlemmar i unionen; i linje med den italienska, franska och belgiska regeringen framhåller vi till och med detta som ett grundläggande krav, på samma sätt som vi begär av samtliga institutioner en seriös ansats när det gäller att med tiden lösa upp alla knutar som fortfarande återstår: unionens framtida finansiering, där det verkar orealistiskt att göra hypoteser som baseras på långa framtidsperspektiv i en ekonomiskt osäker och flytande verklighet och reformeringen av unionens interventionspolitik - strukturfonderna och den gemensamma jordbrukspolitiken - där vi även har en skyldighet att garantera en utveckling som inte skadar våra nuvarande regioner.
Lösningen på detta problem, fru ordförande, ärade kolleger, kräver säkerligen mycket arbete, men om vi vill att denna utvidgning skall ske på ett ansvarsfullt sätt - och jag understryker ansvarsfullt - så kan vi inte undvika att ta hänsyn till att unionens framtidsutsikter måste delas av alla, och i första hand av våra medborgare. Min politiska grupp, som stödjer utvidgningens målsättning, kommer att vara lika vaksamt och seriöst engagerad tills allt detta förverkligas i en anda av harmoni och välstånd för alla.

Cars
Fru ordförande! Unionens utvidgning är bästa sättet att stärka friheten, säkerheten, freden och den ekonomiska utvecklingen i Europa. Därför är det en stark liberal önskan att processen raskt kommer igång och att samtliga kandidatländer blir medlemmar så fort som möjligt.
Utvidgningsprocessen omfattar alla kandidatländer. Alla europeiska demokratier som delar unionens värderingar och mål, och som vill och kan anta unionens lagar har rätt att bli medlemmar. Kandidatländerna har dock kommit olika långt i sin utveckling. På uppdrag av ministerrådet har kommissionen noggrant utrett vilka länder som nu verkar ha störst förutsättningar att uppfylla det som fordras för medlemskap. De övriga bör av EU ges all tänkbar hjälp att nå dithän.
Speciellt för de nordiska och de baltiska länderna är det mycket glädjande att Estland finns med i den första förhandlingsgruppen. Estlands deltagande är betydelsefullt också för Lettland och Litauen. Det skapar inte - som faktiskt några här tycks tro - klyftor mellan länderna. Tvärtom drar det dem alla i rätt riktning. Ett medlemskap i EU för något av de baltiska länderna blir också det slutliga beviset på att Molotov-Ribbentrop-pakten äntligen har kastats på historiens avfallshög.
I morgon kommer parlamentet - det vet vi redan - att ge sitt fulla stöd till förhandlingar om medlemskap i EU med länder som länge tvingades huka sig i skuggan av järnridån och under trycket av sovjetiska bajonetter. Nu öppnas dörrarna till ett helat och ett helt Europa, ett Europa grundat på demokrati, ömsesidig respekt och förtroende. Något liknande har aldrig setts. Detta är en historisk händelse som fyller oss alla med tacksamhet och ödmjukhet.

Wurtz
Fru ordförande! Var och en kan uppskatta den enorma räckvidd som Europeiska unionens utvidgningsprocess mot länderna i Central- och Östeuropa har. Den får oss ofrånkomligen att göra strategiska val. " Säg mig hur du tänker dig utvidgningen, och jag skall säga dig vilken slags ambition du har för det europeiska bygget."
Om vi vill utforma förbindelser för en gemensam utveckling, som kan främja utbyten och befästa freden på kontinenten, och om vi vill påbörja en brytning med den nuvarande globaliseringens obarmhärtiga logik, då bör arbetet med att bygga det stora Europa respektera reglerna för ett verkligt partnerskap; en faktisk dialog med alla medlemsstater, där alla befinner sig på samma nivå och där vi tar hänsyn till den verkliga situationen i de här länderna; en gemensam utvärdering av utvidgningens effekter, med ett tydligt ömsesidigt intresse och, på dessa grunder; uppbådandet av de finansiella medel som behövs för de uppställda målen.
Om avsikten med Europa däremot är att kasta sig in i det globala ekonomiska kriget, då riskerar utvidgningen att ta sig uttryck i orimliga krav för kandidatstaterna, genom ökade skillnader mellan gynnade och missgynnade regioner, genom en inskränkning av den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturfonderna, genom en uppmuntran av konkurrensen mellan anställda, genom omlokaliseringar som uppnås med hjälp av utpressning. Kort sagt en skojarnas marknad, både för folken i unionens gamla och nya medlemsstater, vilket utan tvekan kommer att ta sig uttryck i en farlig illusionslöshet och därmed spänningar i Europa.
Vad kan de anställda vänta sig för gott av utvidgningen, om den utformas för att bemöta förväntningarna hos de som, t.ex. direktören för Siemens, i dag klart och tydligt meddelar att det som intresserar dem i länderna i Central och Östeuropa, det är att en arbetstimme där kostar 4, 5 DM, mot 45 DM i Tyskland, med samma kompetens. Vilken nytta kan i gengäld folken i länderna i Central- och Östeuropa vänta sig, i sitt dagliga liv, av att de här länderna strikt tillämpar unionens gällande regler, då deras bruttonationalprodukt per invånare ligger under hälften eller tre fjärdedelar av den som våra medlemsstater har. Som The Philip Morris Institute konstaterade, jag citerar: " anslutningen till Europeiska unionen kommer att försänka de f.d. kommunistiska ekonomierna i den inre marknadens iskalla vatten" .
Kan de 76 miljarderna i strukturfonder representera en kompensation för denna liberala kur, för 120 miljoner invånare, medan de 450 miljarder som Tyskland betalade för sina nya delstater i öst, vilka ändå inte har mer än 16 miljoner invånare, inte räckte till för att hindra en synnerligen djup ekonomisk och social kris. Kommissionens riktlinjer, som skall underställas Europeiska rådet den 12-13 december, hör snarare till det andra än till det första alternativ som jag just sammanfattade. Det är därför som det faktiska genomförandet av de uppsatta goda avsikterna är en omöjlig uppgift. Min övertygelse är därför att man måste tänka på att se över det här arbetet igen.

Müller
Fru ordförande, mina damer och herrar! Den utvidgning som står för dörren ställer Europeiska unionen inför dess viktigaste utmaning sedan dess grundande. Den uppfyller därmed sitt centrala mål, att skapa ett enat Europa och kan samtidigt dra lärdomar såväl ur den senaste historien som ur våra dagars globala utmaningar, nämligen att möta faran av krig, ekologisk förstöring, fattigdom och diskriminering i ett allt tätare ekonomiskt och politiskt integrerat Europa.
Unionen är dömd till att vara framgångsrik. Felaktigheter i utvidgningsprocessen skulle inte bara hindra utvecklingen i Central- och Östeuropa, utan också utsätta de bestående strukturerna för en trovärdighetskris i betydande utsträckning och just där där det handlar om ekonomiska krav. Denna lärdom kan vi dra av det tyska enandet. Vi behöver t. ex. bara erinra oss Kurt Biebenkopfs ord från 1990. Citat: " Ingen kommer att ha mindre, tvärtom! Var och en kommer att få avstå framtida tillväxt.." Denna den tyska regeringens politik har rotat sig i människornas medvetande i form av en smärtsam arrogans gentemot Tysklands ekonomiska kraft, vilket inneburit en missad chans till reformer och följaktligen frånvaro av varje visionärt tänkande. Denna politik har förts på bekostnad av kommande generationer, har bidragit till avsevärda nya klyftor mellan väst- och östtyskar och är medansvarig för det reformstopp som alla våra europeiska partner beklagar.
Låt oss inte upprepa samma fel på europeisk nivå. Låt oss lära av den tyska enandeprocessen. Låt oss vara ärliga i vår analys och konsekventa i förslagen. De enorma omvandlingsprocesser som våra grannar i Central- och Östeuropa utformar sedan den historiska vändpunkten 1989 under många svårigheter borde inte från vår sida besvaras med simpla rop efter att de skall bevaka förmögenhetsförhållanden. Under dessa premisser måste den ekonomiska delen i Agenda 2000 anses som ett misslyckat försök till en förberedelsestrategi. Än värre: I själva verket finansierar nykomlingarna en avsevärd del av östutvidgningen själva. Den kalkylerade vinstmarginalen motsvarar just summan av egna medel som de inträdande länderna fr.o.m. 2002 skall betala till budgeten enligt kommissionens modell. Det kan emellertid bli kinkigt när man betänker att det redan vid små avvikelser från den av kommissionen planerade tillväxten på 2, 5 % i bruttonationalprodukten uppstår flaskhalsar. Kommissionens optimism i all ära, men den genomsnittliga tillväxten under de senaste åren låg bara på 1, 8 %!
Det hade inte skadat med aningen mer konservatism vid beräkningarna. I stället har konservatismen i sin sämsta form brett ut sig i de sparsamma reformförslagen inom jordbruks- och strukturpolitiken. I själva verket utvecklar kommissionen över huvud taget ingen jordbrukspolitik för inträdesländerna, utan den satsar helt enkelt på världsmarknadens helande verkan och accepterar därmed automatiskt ett andraklassens medlemsskap i EU. De nuvarande mottagarna av jordbruksstöd ger man sig i stor utsträckning inte på. Alla överläggningar om en frysning av jordbruksstödet, en stegvis övergång till samfinansiering, en snabbare nedmontering av exportsubventionerna och en styrning av jordbruksindustrin till regionala marknadsstrukturer, som just lämpar sig för Central- och Östeuropa, har man inte ens tänkt på.
Inom strukturpolitiken händer liknande saker. Sammanhållningsfonden skall förbli orörd men hur försvarar man det gentemot de nya medlemsstaterna, som ju til syvende og sisdt också vill bli medlemmar i valutaunionen? Det vore logiskt att antingen utvidga fonden till att omfatta dessa länder som inom överskådlig tid kommer att uppfylla kriterierna för valutaunionen, eller stryka den helt som vi förordar. De mödosamma ansträngningarna att koncentrera medlen, något som är nödvändigt, fastnar redan i starten. Tyngre väger det faktum att efter den planerade första inträdesvågen skall de nya medlemsstaterna delta med upp till 28 % i strukturfonden medan de kvarvarande kandidaterna avspisas med bara 3 miljarder ecu.
För att säga det tydligt: Kommissionen har ett koncept för den totala utvidgningen men inget för en andra utvidgningsrunda. Därmed splittrar den de central- och östeuropeiska länderna utan vidare. I stället skulle kommissionen just i den ekonomiska delen i Agenda ha följt " startlinjemodellen" utan några om och men. Oberoende av om när ett land blir medlem så måste alla kandidater ha samma tillgång till nettotransfereringar, såvida deras absorbtionsförmåga och samfinansiering tillåter det. Just att skilja på den politiska förhandlingsnivån och det budgetmässiga uppfyller just det kompromisslösa kravet på likabehandling som de central- och östeuropeiska medborgarna har.

Dell'Alba
Fru ordförande, kära kolleger! I juli presenterade kommissionen två viktiga scenarier för oss: det ena, att begränsa till sex antalet länder som skulle få plats på det första utvidgningståget och det andra, att sätta gränsen vid 1, 27, dvs. det maximum som redan borde gälla för de femton medlemsstaterna för att garantera denna sammanhållning, denna möjlighet att göra den inre marknaden praktiskt tillämpbar, positiv och nyttig, utan att ytterligare accentuera de skillnader som redan har visat sig, som i stället som genom ett mirakel borde gälla vid en utvidgning till 18, 20 eller 25 länder.
I morgon kommer Europaparlamentet att åter diskutera sceneriet med de sex länderna. Vi kommer att välja eller föreslå en annan väg som kanske även blir rådets i Luxemburg. Enligt min åsikt gör vårt parlament helt rätt i att, i och med Colom-betänkandet, föra upp det andra problemet på dagordningen även om det kanske inte sker med tillräcklig kraft, men med stor värdighet och med stor punktlighet; det gör rätt i att varna kommissionen, att fråga: är ni säkra på att era bristfällig ambitioner verkligen är i höjd med den utmaning som ni ställer oss inför? Det är den största utmaning som vi någonsin har ställts inför under de senaste åren: är vi säkra på att det var lämpligt att visa oss så försiktiga - trots allt var det vår plikt som institution att föreslå scenarier som sedan skulle ratificeras? Är ni säkra på att om sju år, med ett stelbent system som inte tillåter oss att revidera de ekonomiska prognoser som för närvarande är under behandling, och under alla omständigheter inte längre enligt den femårsplan som angavs, är ni säkra på att detta räcker och att utmaningen kan mötas och övervinnas, såväl av oss som av kandidatländerna?
I dag öppnar det nya sceneriet ett annat alternativ, förhoppningsvis även tack vare detta betänkande som inte av en tillfällighet kräver att frågan om egna resurser och alla andra frågor på dagordningen inte skall tillbakavisas av er. Är ni säkra på att det i och med denna ändrade kurs inte skulle vara bra att göra en ny genomgång av texten?
Vi tror att det skulle vara det, och av den anledningen röstar vi med stor övertygelse för Colom-betänkandet med vissa viktiga ändringar som borde kunna godkännas i morgon, eftersom det skulle kunna vara det budskap som åtföljer det andra betänkandet och eftersom det skulle kunna göra det möjligt för er - det hoppas jag innerligt - att gå till Europeiska rådet i Luxemburg och kanske även på denna punkt revidera er text, kanske - om ni tillåter - med en gnutta mer ambition med tanke på det ädla och viktiga målet, det vill säga att få till stånd den utvidgning som vi alla önskar.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Precis som min kollega Dominique Souchet beträffande Oostlanderbetänkandet, delar jag inte slutsatserna som har dragits i betänkandet av Colom i Naval för budgetutskottet. Jag har för övrigt lagt fram skälen till det i en minoritetsståndpunkt, i enlighet med artikel 146 i arbetsordningen. Man opponerade sig först mot principen för minoritetsståndpunkten, sedan accepterades den lyckligtvis som ett tillägg till betänkandet.
Budgetutskottet har antagit en ideologisk ståndpunkt om de huvudsakliga frågorna som rör Europeiska unionens framtida finansiering, när det skulle ge prov på realism och försiktighet. En ideologisk ståndpunkt när det gäller budgetplanens varaktighet, eftersom man anger tre hypoteser enligt vilka budgetplanen skall revideras automatiskt, medan Europeiska unionen har behov av finansiell stabilitet för en lång tid framöver.
En ideologisk ståndpunkt när det gäller taket för de egna medlen, eftersom man vägrar att ta hänsyn till det faktum att medlemsstaterna är måna om att behålla balansen i de offentliga finanserna, nu liksom i framtiden, och att de inte kommer att acceptera en höjning av maximitaket till 1, 27 % av BNP. Detta teoretiska tak, som givetvis inte är en utgiftsskyldighet, i motsats till vad man ofta menar här, hamnar på 1, 15 % av BNP i 1998 års budgetförslag, vilket från nu fram till år 2006 lämnar en marginal på 0, 12 % för Europeiska unionens BNP, vilken också ökar varje år. En ideologisk position vad gäller ordningen för egna medel, medan kommissionen däremot gjorde klokt i att avstå från planer på att förändra det. Det är medlemsstaternas sak att avsätta medel till Europeiska unionens budget, så som de skulle göra i vilken internationell organisation som helst, och kommissionen erinrade för övrigt om att de bidrag som varje stat ger, mer och mer närmar sig deras respektive förmögenheter.
En ideologisk ståndpunkt i betänkandet, till sist, när det gäller de inre politikområdena, eftersom det instämmer i reformförslagen för den gemensamma jordbruks- och strukturpolitiken som finns i Agenda 2000, utan att systematiskt undersöka om gemenskapsåtgärderna i alla de olika politikområdena är berättigade. Det är väl känt att budgetutskottets verkliga syfte är, i dag liksom i går, att modifiera balansen mellan obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter.
Ärade kolleger! Det är verkligen dags att acceptera det faktum att utökningen av gemenskapens budget är en illusion. Min grupp, som ställer sig positiv till den fastställda gränsen på 1, 27 %, bedömer därför att Europeiska unionen bör - för att möjliggöra den oumbärliga utvidgningen mot öst - acceptera den nuvarande finansiella ramen, utnyttja det mellanstatliga samarbetet, och begränsa sig till att utveckla ett begränsat antal av de mest effektiva inre politikområdena, i enlighet med den berömda subsidiaritetsprincipen.

Gollnisch
Fru ordförande, ärade kolleger! Jag kommer att uttala mig om Europeiska unionens pågående utvidgningsprojekt, för den samordnade europeiska högern, för mina kolleger i Nationella fronten och i Vlaams blok. Jag vill i det avseendet påminna er om Jean-Marie Le Pens verkligt profetiska beteende, som parlamentsledamot 1984 var han den förste att bjuda hit en personlighet med rumänskt ursprung, Gustave Pordea, som vi vill se som en symbol för de förtryckta folken.
Bör man därför stödja idén, till synes lockande, som består i att låta den europeiska klubben omfatta nya medlemmar, den klubb som Europeiska unionen utgör? Skall man låta den omfatta länderna i Central- och Östeuropa, Turkiet, Cypern? När det gäller Turkiet anser vi att denna stora stat har en utomordentligt viktig roll att spela, med sin geografi som förebild, nämligen som en bro mellan Europa och Asien, och inte som en unionsmedlem bland andra. För Turkiet är inte europeiskt, varken befolkningen, språket eller kulturen, för övrigt lysande, och inte heller religionen eller historien. Att säga det till Turkiet är inte att såra det, det är tvärtom att respektera dess olikhet och dess identitet, och det turkiska folkets stolthet.
När det gäller länderna i Central- och Östeuropa har jag hört ett mycket stort antal talare, Oostlander, Pasty och många fler, säga att det var nödvändigt att slita loss de här länderna från totalitarismen. Jag har hört sägas att vi definitivt måste lämna bakom oss delningen av Europa som gjordes upp i Jalta, Stalins konfiskation av halva vår kontinent. Men, ärade kolleger, vem lurar man, detta är ju redan gjort. Denna befrielse, det måste sägas, har ingenting att tacka Europeiska unionen för, inte heller den politik som våra stater har fört, och inte heller den politik som har förts av de politiska grupperingar som är representerade här, vare sig de är konservativa, liberala, socialistiska eller något annat. Det kommunistiska systemet, historiens mest avskyvärda totalitarism, med sitt efterfölje av tiotals miljoner döda, deporterade, med sitt förtryck, sin terror och tristess, visst brakade det samman, åtminstone i Europa, men den brakade samman tack vare en handfull hjältar och martyrer i de här länderna, vilka besegrade den med bara sin själsstyrka till hjälp, när alla ansvariga politiker, till höger, till vänster och i mitten, kompromissade med de kommunistiska diktatorerna, med de kommunistiska doktrinerna, med de kommunistiska knepen. Så, återuppväck inte det kommunistiska spöket som de här länderna befriade sig ifrån alldeles själva, utan att kräva någonting av er själva, för att införliva dem i den nya internationalism, vars förespråkare ni är.
Och vilken arrogans sedan, dessa politiska kriterier som åläggs de här länderna. Man talar om respekt för minoriteter. Bittra skämt! I mitt land, Frankrike, berövas nästan tio miljoner fransmän - Nationella frontens sympatisörer och deras familjer - representation i parlamentet, de berövas dagligen rätten att hålla möten, de angrips, och hindras olagligen från att ställa upp i val, de förföljs i sitt yrkesliv, de lämnas inte i fred, de förnekas de mest elementära rättigheterna, och deras framtid är mycket mer oroande än vad den är för de minoriteter som ni talar om.
Ja, vi betraktar nationerna i Östeuropa - som ibland har varit martyrer - som systrar, och det är för att vi betraktar dem som sådana som vi säger till dem: det ni behöver, det är en struktur som är flexibel, lätt och som är organiserad kring konkreta projekt. Det är inte Maastrichts Europa ni behöver, byråkratisk, skatteindrivande och ruinerande, den nya Leviathan som påstår sig styra över alla aspekter av det politiska, ekonomiska, sociala och kulturella livet, hundratals miljoner européer. Det ni behöver, det är en organisation som kan garantera er säkerhet, men som respekterar er suveränitet, dvs. fosterländernas Europa.
Ni, t.ex. de baltiska staterna, eller Slovenien, som så snart ni blev självständiga försåg er med en egen valuta, eftersom det var den första beståndsdelen av er frihet, kommer ni att avstå från denna nyligen erhållna frihet för den gemensamma valutan, och lämna över de huvudsakliga finansiella befogenheterna till en domstol i Frankfurt, vars medlemmar ni inte känner, som inte kommer att vara kända av ert folk, och inte heller av er elit, som ni inte kommer att kunna benämna med namn, och inte heller ha något ansikte för, en domstol som det inte kommer att vara möjligt att avsätta och vars order inte kan diskuteras? Ni, kristna nationer, kommer ni att låta er påtvingas obligatoriska abortkliniker på de offentliga sjukhusen, med den fria rörligheten för tjänster som motivering?
Det är för att vänskapens främsta skyldighet i själva verket är uppriktigheten, som vi säger till ledarna i Östeuropa: ni vill ansluta er till Europeiska unionen för att ni likställer den med välståndet i våra länder, för övrigt relativ, i förhållande till era. Men detta välstånd, där den fortfarande existerar, är en frukt av friheten, och inte av Maastrichts Europa. Är det så att Schweiz t.ex., är det så att Norge, som har vägrat att träda in i Europeiska unionen, är fattigare för det? Det är för att vi är vänner till nationerna i Östeuropa som vi säger dem: gå inte ombord på detta strålande och lyxiga kryssningsfartyg, som man erbjuder er. Titta snarare på fartygets namn: namnet på det här fartyget, det är Titanic!

David
Fru ordförande! Tack så mycket, jag hoppas att mitt inlägg kommer att bli något mer konstruktivt än det föregående. Får jag säga att jag stödjer varmt grundsynen i Agenda 2000-dokumentet. Jag anser att utvidgningen är en historisk möjlighet för den Europeiska unionen och att vi ska inte dra oss undan från de utmaningar vi står inför.
Jag vill också säga att jag ställer mig mycket positiv till det faktum att kommissionen mycket realistiskt säger att taket för de egna medlen ska stanna på 1, 27 % av gemenskapens BNP. Detta är helt riktigt.
Angående hänvisningarna till ekonomisk och social sammanhållning tycker jag mer specifikt att upprätthållandet av 0, 46- %sanslaget till sammanhållningsåtgärder är något som borde frammana samförstånd bland medlemsländerna. Detta tar full hänsyn till de ekonomiska realiteterna. På samma sätt ställer jag mig till det som sades om sammanhållningsfonden och dess bibehållande och det han sade om det nya mål 1 som skisseras i dokumentet.
Detta är mina positiva synpunkter, men jag vill också ge uttryck för några reservationer.
Först och främst vill jag säga att beträffande förslagen till det nya mål 2 behöver vi mer klargöranden om detta nya mål. Det räcker helt enkelt inte med att samla ihop industri-, jordbruks-, fiskeri- och stadsområdena och sedan på något sätt anta att i praktiken kommer det hela att fungera bra när det gäller att tillfredsställa behoven på de olika områdena. Vi behöver faktiskt klara utfästelser som visar hur de särskilda kraven kan mötas på ett tillfredsställande sätt i framtiden. För det andra, samtidigt som jag accepterar det som sades om kommissionens initiativ - vi har haft alldeles för många sådana tidigare - så anser jag att det är litet för tufft att reducera antalet i ett enda svep från tretton till tre. Slutligen vill jag säga att förslaget om en effektivitetsreserv är bra i princip, men vi kommer nog att få problem här. Det kan leda till förvirring och konflikter och jag hoppas verkligen att detta inte händer.
Jag hoppas att kommissionen kommer att ta till sig några av dessa punkter och att vi får några klargöranden någon gång innan förordningarna publiceras. Jag hoppas också att en konstruktiv dialog mellan utskottet för regionalpolitik och kommissionen kommer att fortgå i framtiden.

Hänsch
Fru ordförande! I själva verket har allt redan sagts i debatten. Vi vill alla att elva östeuropeiska stater och Cypern vid slutet av en process är medlemmar i Europeiska unionen och vi vet alla att inte alla kommer att bli medlemmar vid samma tidpunkt. Vi har hittat en kompromiss mellan regattamodellen och 5+1. Alltså, jag vill sammanfatta det så här: Om oklarhet utmärker en bra politik då kommer vi med vårt beslut i morgon vinna ett pris i bra politik! Ni hör väl ironin, jag hoppas även att det kommer fram i översättningen. Om nya testamentet skall tas som rättesnöre, där det heter att ert ja skall vara ja, och ert nej skall vara nej, då kommer vi att göra fiasko i morgon! Nåja, så är nu en gång politiken.
Vad jag tycker saknas i debatten är upplysningen att Europeiska rådet kommer att sätta igång en process där vi fortfarande måste söka svar på tre frågor. Måste söka, säger jag! Första frågan lyder: Hur stort kan Europa bli? Europeiska unionen kan ju inte utvidga sig hur långt som helst. Vi handlar emellertid som om den kunde det, oavsett om det ligger i unionens eller andra staters intresse. Vi talar om att vid starten av förhandlingarna inte sätta gränser, men vi tiger om att det under processens gång, när den ene kommer in men den andre inte, kommer att ske en mycket kraftigare utslagning. Det talar vi inte om!
Den andra frågan är: Hur dyrt får Europa bli? Vi bollar här med miljarder och procentsatser! Men vi vet också att vi inte får räkna snålt, utan att också måste räkna ut vad ett icke-inträde kostar. Det är sant. Men vi måste veta klarare än hittills att det finns gränser för hur hårt vi kan belasta medlemsstaterna och befolkningarna i medlemsstaterna. Jag säger till oss alla: När det handlar om att avstå något inom jordbrukspolitiken, när det handlar om att avstå något inom strukturfonderna då kommer alla medlemsstater och även kollegerna från de aktuella medlemsstaterna tala ett helt annat språk än vad som i dag kommer till uttryck i många debattinlägg!
Den tredje principiella frågan är: Hur starkt blir Europa? Eller hur starkt måste Europa bli för att klara av utvidgningen? Det som beskrivs i Amsterdamfördraget är i alla fall för lite, det vet vi alla. Med konsekvenserna av det som vi beslöt i våra resolutioner till fördragsreformen har vi inte heller kommit så långt som vi egentligen skulle behöva, när vi talar om en starkare union. Var fanns då medlemsstaterna i det förflutna? Var fanns då kollegorna som nu pratar om att unionen måste bli starkare och fördjupas? Var fanns de då när det rörde sig om att arbeta för konkreta framsteg, i Maastricht t.ex? Jag varken upplevde eller såg dem då!
Länderna i Östeuropa har i grund och botten det lättare än vi. De går från en ur sin synvinkel dålig situation och vill utvecklas i riktning mot den Europeiska unionen. Allt vad de gör är i grunden ett framsteg i den riktningen. Vår situtation är mycket svårare. Vi måste sörja för att de kan bli medlemmar, och samtidigt sörja för att det som vi skapat under de gångna 40 åren bibehålls. Att sammanfoga båda är en mycket svårare process än att bara koncentrera sig på inträdet.
En sista punkt som jag vill sammanfatta helt allmänt: 50-talets politikergeneration hade modet och framsyntheten att lyfta upp den tusenåriga gamla motsättningen mellan Frankrike och Tyskland till en Europeisk gemenskap. Vår politikergeneration måste utveckla modet och framsyntheten att för första gången på tusen år ge hela kontinenten en organisation för fred och samarbete. Men vi måste se upp. Modet och framsyntheten hos 50-talets politikergeneration bestod i att inte börja med alla europeiska stater, inte ens med alla i väst utan började med dem som var beredda och mogna för det. Modet och framsyntheten bestod i att hålla fast vid målet Europas förenta stater. Att sätta upp delmål som skulle uppnås i enstaka steg, det var tecken på mod och framsynthet i denna generation. Jag är spänd på om vi kan uppbåda samma mod och samma framsynthet i detta parlament och också hos våra stats- och regeringschefer. Vi har chansen nu, låt den inte gå oss ur händerna!

Spencer
Fru ordförande! Får jag som ordförande i utskottet för utrikesfrågor börja med att tacka kommissionen och ordförandeskapet i ministerrådet för deras nära samarbete under de ganska hektiska månaderna som förflutit sedan juli. Jag skulle också vilja tacka de fördragande, inte bara de tre första föredragande, utan alla tretton i mitt utskott, föredraganden av yttrandet och ordförandena i de blandade parlamentariska utskotten. Det här är en gemensam ansträngning från hundratals personer i detta parlament för att vi ska kunna göra vår plikt i dag - att ge en första politisk reaktion från detta parlament på Agenda 2000-dokumentet.
Jag vill inte upprepa de utmärkta tal som vi hört denna eftermiddag, jag vill bara göra två saker. Det första är att svara på Pasty som menade att inte börja förhandlingar med Slovakien vore att blanda sig i en demokratisk och suverän stats enskilda angelägenheter. Han har inte förstått poängen alls. Det är just för att Slovakien inte uppfyller våra kriterier på en demokratisk stat som det vore fullständigt fel att inleda förhandlingar med Slovakien.
Jag vill också ta upp det som Swoboda för ett par timmar sedan så elegant beskrev som utvidgningsfeber, upphetsningen i debatterna om regattamodeller och 5+1, bussar, idrottsarenor och så vidare. Vi har uppbådat en hel del energi, men jag misstänker att historien kommer att visa att detaljerna i debatten är mindre viktiga är dess skolande effekt. Jag misstänker att de senaste sex månaderna har varit en intensivkurs för oss alla i Östeuropas geopolitik, i synnerhet för de redan existerande medlemsstaterna i unionen.
I kväll vill jag ge min hyllning till regeringarna i Bulgarien, Rumänien, Litauen och alla de andra. Genom sina bemödanden har de trätt in bland de politiska realiteterna i den Europeiska unionen. Under de senaste veckorna, ja, inte minst de senaste dagarna, har vi för första gången sett hur ett politiskt system omfattande 26 länder verkligen kan se ut, och vi har både lärt oss och dragit nytta av den erfarenheten.
Jag anser att vår viktigaste parlamentariska roll är att agera som en spegel av verkligheten i de ibland ganska svårbegripliga diskussionerna i denna vår union. Jag är glad över att vi kunnat spela en sådan roll i denna diskussion mitt uppe i utvidgningsfebern. Kommissionären minns säkert att den 17 november röstade mitt utskott för en tredubbel respons som senare blivit känd som det " ryska dock" -sättet att nalkas utvidgningsstrategin. Vi har sagt att vi vill ha med alla i utvigdningsprocessen, vi vill inleda förhandlingar med alla kandidater förutom Slovakien och vi vill inleda intensiva förhandlingar med de 5+1 länderna kommissionen fastställt.
Jag har förstått att ett diagram framlades på Corepers möte i går; jag har inte haft förmånen att se diagrammet officiellt, men om jag har förstått saken rätt så kan det mycket väl vara en föregångare till vad man kommer överens om på toppmötet i Luxemburg. Det förefaller som att det avspeglar synsättet med de ryska dockorna ganska väl. Som jag har förstått saken så föreslår de en europeisk konferens, som är utvidgningsprocessen, med politiskt stöd till Turkiet som tillbehör. I den andra dockan finns det sedan fria inträdessamtal med 10+1-länderna, vilket kompletteras med extra förberedande diskussioner för de länder som inte blivit utvalda omedelbart till inledandet av artikel O-förhandlingar. Det är i den där tredje dockan, den inre dockan, det vill säga behovet av att fortsätta förhandlingarna med 5+1-länderna, som jag välkomnar särskilt här i kväll. Jag tror att det vore ett misstag att om vi betraktade kvällens diskussioner som slutet på vår diskussion om utvidgandet - de är inte ens i början på slutet.
Mina återstående sekunder vill jag ägna åt att varna alla som lyssnar för faran av att ta gisslan under denna process som kommer att vara flera år framöver. Dessa förhandlingar om Europas utvidganing och utvidgandet av ett tillvägagångssätt som, vilket Hänsch påpekade, började vid Rhen och nu ska tas vidare till Donau och till Östersjön är alldeles för viktiga för att tas som gisslan av antingen ett land, en institution eller en lobbygrupp. Jag tycker att vi i december 1997 har gjort en bra start, även om jag misstänker att diskussionen kommer att fortsätta flera år framöver.

Ordföranden
Tack så mycket herr Spencer. Innan jag nu lämnar ordet till kommissionär van den Broek, ger jag ordet till Fabre-Aubrespy om arbetsordningen.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Jag förstår att kommissionär Van den Broek begär ordet med stöd av artikel 107.5. Jag opponerar mig inte mot den rätten, nej tvärtom. Vi kommer alla att vilja höra de svar han vill ge på de olika inläggen, men jag noterar att han gör sin begäran under den tredje talaromgången, samtidigt som alla talare i denna talaromgång inte har yttrat sig än, samt att han vill göra det efter PSE-gruppens och PPE-gruppens talare. Det finns fortfarande en talare för varje politisk grupp, i min grupp är det Blokland, och jag undrar varför han gör en sådan åtskillnad mellan ledamöterna, och om det inte skulle vara klokare att vänta tills alla har yttrat sig, för att respektera jämlikheten mellan alla ledmöter.

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy! Kommissionär van den Broek får nu ordet enligt artikel 5 i arbetsordningen och han kommer även att tala i slutet av debatten. Enligt arbetsordningen går det inte att göra några invändningar mot det.

Van den Broek
Fru ordförande! Jag kommer att vara här under resten av debatten i kväll och kommer att lyssna mycket noggrant till de andra talarna också. Det finns få ämnen där så många talare varit inblandade i debatten som denna. Vi uppskattar verkligen det, så kanske jag kan få komma med en provisorisk reaktion.
Den känsla jag får när jag lyssnar noggrant på de olika inläggen är att det finns mer som förenar oss än som skiljer oss åt. Vi har den gemensamma grundinställningen att vi alla känner oss mycket sporrade, både parlamentet och kommissionen, att göra det absolut klart för kandidatländerna att de alla är oupplösligt knutna till samma process och att ingen lämnas utanför.
Skillnaden mellan oss är kanske hur vi vill klargöra detta. För att vara alldeles uppriktig, när jag ser olika ändringsförslag som nummer 12 och 101 så fruktar jag att det finns en viss risk att vi är tvetydiga gentemot de länder som vi rekommenderat att fortsätta förberedelserna som om de hade full rätt att inleda förhandlingar samtidigt som vi erkänner att de faktiskt inte är helt förberedda.. Jag håller med Hänsch om att vi genom att inleda förhandlingar med dem som inte är helt förberedda kan hamna i ett läge halvvägs när det inte går tillräckligt fort och då trycket av rent politiska skäl kommer att öka på att skynda på förhandlingsprocessen och att vi kanske slutligen slår oss till ro med ett lägre uppfyllande av acquis eller andra villkor från Köpenhamn som vi normalt ålägger nya medlemmar i den Europeiska unionen. Jag tror att detta är en faktor som vi måste ta med i beräkningen.
Slutligen angående denna punkt, när jag läser dessa ändringsförslag så slås jag av att det å ena sidan nämns saker om anslutningsprocessen och förhandlingar å den andra. Enligt vårt synsätt och koncept är förhandlingar en del av anslutningsprocessen. Anslutningsprocessen innehåller båda - förhandlingar och förberedelser. När man gör en rekommendation till ministerrådet för att officiellt lansera utvidgningsprocessen vilket betyder förhandlingar för dem som passar för det och förberedelser för de andra med hela föranslutningsprocessen som hör till, inklusive partnerskapen i vilket ministerrådet också kommer att dras in eftersom det vill vara med och besluta om vilka prioriteringar som ska göras, då kommer den signal som riktas till alla kandidater vara att de är alla utan undantag en del av en allomfattande process. Men nu fruktar jag däremot att vi kommer att ha en debatt mellan medlemsstaterna i Luxemburg, med tvetydighet som ett resultat.
Jag respekterar självklart att parlamentet anser att vi måste se den här processen och de lösningar vi föreslagit på ett politiskt sätt. Och naturligtvis hoppas jag att även om vi har analyserat en massa tekniska data och statistik i ett och ett halvt år så förstår parlamentet att kommissionen inte bara finns där för att titta på siffror utan har en egen politisk uppfattning. Den har varit i regelbunden kontakt med vart och ett av dessa länder och är fullt medveten om vad det innebär att ge felaktiga politiska signaler. Den allomfattande processen, med alla medel och verktyg vi inrättat - finanser, förfaranden, årsrapporter, partnerskap och allt - har utarbetats så noggrant från första början av just det politiska skälet.
Jag tycker att kommissionen borde kunna be parlamentet om åtminstone ett litet erkännande för sitt arbete på det området. Vi får inte bli anklagade för att inte känna till det förflutna i dessa länder, att de var bakom järnridån, och vi måste verkligen se upp för att rädslan att bli diskriminerad inte provoceras. Om vi har olika meningar så hoppas jag än en gång att det är mer en skillnad i ordval och verkligen inte i politisk hållning.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär! Kanske skulle man ta in ett nytt kapitel i lexikonet på grund av dessa olika tolkningar av begreppen besluts- och inträdesprocess. Mig har man frågat flera gånger. Det verkar faktiskt finnas en viss begreppsförvirring. Men nu har vi kommissionens officiella tolkning och den kommer att slås fast i protokollet!
(Sammanträdet avbröts kl. 20.00 och återupptogs kl. 21.00.)

Gallagher
Herr ordförande! Redan från början skulle jag vilja gratulera föredragande till yttrandena för deras yttranden som ger ett utmärkt tillfälle för parlamentet att debattera unionens framtid, dess utvidgning och de därav följande kostnaderna. Mitt inlägg kommer kanske verka alltför snävt fokuserat ur en europeisk synpunkt. Jag vill bara se på utvidgningen och hur den kan påverka mitt land och min valkrets Connacht-Ulster som befinner sig i unionens utkant. Jag välkomnar det senaste uttalandet från kommissionären för regionala frågor, Wulf-Mathies, som sade att tillräckliga medel måste fortsätta anslås för särskilt stöd till de fyra länderna som för närvarande är föremål för sammanhållningspolitiken, nämligen Spanien, Portugal, Grekland och mitt eget land Irland, under nästa omgång strukturfonder. Jag hoppas att detta kommer att dämpa mycket av oron i mitt eget land och min egen valkrets beträffande de fortsatta anslagen till Irland.
En utvidgning av unionen är inte tänkbar vare sig ekonomiskt eller politiskt utan fasta garantier till förmån för de nu existerande fattigaste regionerna i unionen. Om sådana garantier inte ges kommer hela utvidgningsprojektet att hotas. Jag är emellertid fast övertygad om att de fattigare regionerna som lider av strukturella brister inte kommer att lämnas i sticket och att kommissionen kommer att ge försäkringar om att dessa regioner kommer att fortsätta åtnjuta nödvändiga anslag för att få infrastrukturen i dessa regioner att nå upp till en skälig och realistisk nivå. Om den regionalpolitik som skisserats av kommissionären för regionala frågor kommer att genomföras så är det en god nyhet för mitt land och i synnerhet för den västliga kuststräckan och gränslänen som jag representerar. Det kommer att berättiga dessa regioner en maximal mängd regional-, jordbruks-, fiskeri-, sociala och sammanhållningsfonder efter 1999.
Vissa regioner inom Irland som de västra kuststräckan och gränslänen kommer därför att fortsätta åtnjuta en mål 1-status i enlighet med den genomsnittliga levnadsstandarden i dessa områden. Med andra ord kan det mycket väl uppstå en situation under vilken regionerna i norra och västra Irland kommer att lägga beslag på ännu mer europeiska anslag efter 1999 genom att få mål 1-status, medan andra områden i Irland kommer att förlora sin mål 1-status på grund av ökat välstånd. Men här vi jag göra en markering. Det råder inget tvivel om att det finns ett behov av åtgärder som underlättar övergången för ett land som förlorat mål 1-status så att en ekonomisk mjuklandning kan ske. Det är viktigt att varje överenskommelse om ökad koncentration - särskilt ekonomisk koncentration - ska vara tydligt kopplad till bestämda utfästelser om de övergångsåtgärder som kommissionen skisserat. Men det finns regioner som är i behov av mer än bara övergångsåtgärder. Dessa regioner måste få behålla sin mål 1-status. Jag representerar den mest perifera regionen i Europa - västra Irland och gränslänen - som i årtionden har levt i skuggan av konflikten i Nordirland, lidit av arbetslöshet och där utvandringen är värst i Europa.
När vi diskuterar statusen för mindre välbeställda regioner läggs det ofta alltför stor vikt vid den ekonomiska statistiken. Vad som i sista hand verkligen betyder något är människorna och samhällena och de strukturer som måste upprättas för att bibehålla dessa samhällen. För att sammanfatta det hela så har dessa regioner fortfarande mycket grundläggande behov vad beträffar vägar, transport och vattenrening varför dessa frågor måste tas upp till behandling.

Novo
Herr ordförande, kära kolleger! Vid tiden för presentationen i juli stod det klart att kommissionens förslag om den finansiella ramen för perioden 2000-2006, inskriven i det dokument som populärt kallas för Agenda 2000, karakteriserades av en frivillighet och en otillräcklighet som var oförenlig med de politiska, ekonomiska och sociala utmaningarna för en union som under denna period kan komma att utvidgas med ett ännu obestämt antal nya medlemsstater.
Kommissionens förslag om de nya ekonomiska perspektiven ger inte, förutom att vara ett bristfälligt dokument i vissa aspekter eller ett dokument som presenterar inkorrekta data och värden som är svåra eller omöjliga att göra en jämförande studie av, en reell och noggrann presentation av de kostnader som utvidgningen nödvändigtvis leder till. Å andra sidan och parallellt därmed fastställs en eventuell ökning av resurserna på gemensam basis för en förmodad verkligt optimistisk ekonomisk tillväxt och just därför mer än tvivelaktig.
I kommissionens förslag behålls samma gräns för de egna resurserna utan hänsyn till de socioekonomiska villkoren och följderna för den ekonomiska och monetära unionen. Eftersom man inte tar hänsyn till behovet av att behålla och utveckla ansträngningarna för minsta godtagbara nivåer för en verklig inre sammanhållning, det som de nuvarande medlemsstaterna även fortsättningsvis bör sträva efter, det som allt mer uppmanar till en utvidgning med länder som generellt utgör en tredjedel av den inre bruttoproduktionen per capita i en europeisk union med 15 stater.
Dessa villkor och gamla och nya behov kräver, tvärt emot vad som föreslås i Agenda 2000, en tydlig och omissförstålig förstärkning av medel och instrument för den ekonomiska och sociala sammanhållningen, vilket över huvud taget inte förutses i kommissionens förslag. De reformer kommissionen presenterar i sitt dokument har alltså inget centralt mål för genomförandet av någon slags sammanhållning i en utvidgad union. Inriktningen ligger på mobilisering av resurser endast genom nedskärningar och besparingar, utan hänsyn till de verkliga behoven eller en förbättrad effektivitet i instrumenten.
Kommissionen pekar således på en reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken utifrån världshandelsorganisationens intressen och beslut, vilket skulle kräva åternationalisering och fortsatt obalans, framför allt för medelhavsproducenterna och de små producenterna. Kommissionen föreslår en reformering av strukturfonderna som ger väsentliga nedskärningar för nuvarande förmånstagare, vilket leder till att de nu minst utvecklade länderna i unionen på detta plan kan komma att bli de största finansiärerna av de nya behov som följer av utvidgningen. På inrikespolitisk nivå förutser man en större förståelse för utgifterna, som kan komma att redan från början leda till kollaps för de redan begränsade och mer än otillräckliga medel som nyligen togs fram i Luxemburg för bekämpning av sysselsättningsproblemet.
Colom i Navals betänkande förefaller oss positivt eftersom det samlar de flesta av dessa idéer, även om det i vissa aspekter skulle kunna varit tydligare. Införandet av respektive ändring avseende sammanhållningsfondens framtid och naturligtvis ett bidrag för ett sådant förtydligande, samtidigt som man förväntar sig att denna kammare förkastar vissa ändringar som avviker fullständigt från betänkandets inriktning eller åtminstone skulle göra det helt verkningslöst och inkonsekvent.
Herr ordförande, kära kolleger! Vi anser inte att man kan skapa europeisk solidaritet på bekostnad av den som redan har lite eller som fortsättningsvis behöver mycket. Tvärtom, den europeiska solidariteten blir bara effektiv om den fortsätter att ge mycket mer och dessutom förbereder sig på att dra grundläggande nytta av utvidgningens ekonomiska fördelar och är medveten om behovet att bidra med mer.

Gahrton
Herr ordförande! Vill EU verkligen utvidgas till en allmän, alleuropeisk samarbetsorganisation? Eller är utvidgningsprojektet bara ett exempel på den klassiska söndra och härska-strategin, ett taktiskt trick för att utvidga brysselbyråkratins makt? Till och med Carl Bildt kritiserar nu i sin nya bok EU för söndringstaktik i f.d. Jugoslavien. Skall det bli mer sådant? Det är det som avgörs nu.
Grundfrågan är: Gemensam förhandlingsstart eller ej? Kommissionens förslag söndrar inte minst Baltikum; utskottets förslag är oklart. Skall ansökarländerna delas upp i första och andra klass? På denna punkt måste det klargöras att reella förhandlingar skall startas med alla nio ansökarländerna.
En annan huvudfråga är om de nya medlemsstaterna skall få medinflytande över EU: s framtid eller ej. Utskottet svarar nej genom att kräva en ny fördragsändring innan en enda ny medlem släpps in. De nuvarande EU-staterna skulle alltså ha monopol på framtiden. Det är ett slag i ansiktet på ansökarländerna som Miljöpartiet inte kan acceptera.
Mellan Tjeckien och Slovakien byggs nu nya murar, något som EU kan förvärra om Slovakien helt isoleras. Cypern kan naturligtvis inte bli EU-medlem om bara den grekiska befolkningen är involverad. Därför måste anslutningsprocessen bli ett led i en fredsprocess. Turkiet måste ha full principiell rätt till EU-medlemskap, annars blir EU ett bihang till den kristna kyrkan. Slutligen måste fästning Europa undvikas, dvs. det får inte bli så att grannkontakter med Ryssland och Ukraina försvåras för de länder som ligger nära dessa två länder.
Skall folken eller eliten bestämma? De gröna vill att det skall ske via folken genom folkomröstning. Det borde vara självklart att ett EU som utvidgas till att omfatta hela Europa inte kan ha samma centralistiska karaktär som det ursprungliga sexstatsförbundet. Många vill ha fler medlemmar, men ändå samma EU. De som inte kröker rygg för den härskande EU-ideologin betecknas som antieuropéer. Svensk EMU-kritik uppfattas som svordomar i kyrkan. Utvidgningen blir en framgång om den gör slut på sådana totalitära tendenser och visar att europeiskt samarbete är något annat än fransk-tysk maktpolitik.

Blokland
Herr ordförande! Såväl kommissionen som föredragandena betonar att utvidgningen av EU måst ske parallellt med en ytterligare fördjupning av den europeiska integrationsprocessen. Därmed förbigås det faktum att det tilltagande antalet medlemsstater begränsar det gemensamma handlandet och det europeiska styrets uppgifter. Varför har ingen uppmärksamhet ägnats åt frågan om man inte lika enkelt skulle kunna brodera ut på den befintliga modellen? Problemen som denna modell medför vad gäller styrelsemöjligheten, det europeiska styrets legitimitet och den demokratiska kontrollen ignoreras.
Detta hindrar inte att utvidgningen av EU med de central- och östeuropeiska länderna är av stort intresse. Vi stöder föredragandenas idé om att inleda förhandlingarna samtidigt med alla kandidatländer. Eftersom tidpunkterna då kandidatländerna kan uppfylla villkoren för medlemskap går isär kommer automatiskt en viss selektion att äga rum. Att Slovakien tills vidare utesluts från förhandlingarna om anslutning till EU anser vi vara riktigt. Kontakter som vi nyligen haft med en slovakisk parlamentarisk delegation har tydligt visat att rättsstaten och den parlamentariska demokratin fortfarande fått en bristfällig form i Slovakien.
För övrigt, måste det nu inte tydligt anges var Europeiska unionens geografiska gräns skall dras? Faran är annars stor att förväntningar som aldrig kan förverkligas kan väckas hos vissa länder. Kan länder som Ryssland eller Ukraina i framtiden också göra anspråk på medlemsskap? Borde det inte tydligt klargöras för Turkiet att det egentligen inte finns någon chans till medlemskap i EU?
Vi beklagar att det bara har anslagits 45 miljoner ecu för strukturella åtgärder i kandidatländerna. Med tanke på de 230 miljarder ecu som finns tillgängliga för de nuvarande medlemsstaterna är det bara en struntsumma. Vi vädjar till rådet och kommissionen att göra en mer balanserad fördelning av medlen.
Kommissionens förslag för att fastställa utgifterna för perioden 2000-2006 stöder vi, liksom förslaget om att upprätthålla ett maximalt tak för utgifterna på 1, 27 %. Vi har inget behov av allehanda undantagsklausuler för att klara sig under det taket.

Lukas
Herr ordförande! Den långsiktiga ekonomiska planeringen måste även ta hänsyn till gränsregionerna utefter de nuvarande yttre gränserna för EU. Inte bara kandidatländerna själva, utan även deras grannar måste förberedas på östutvidgningen. De negativa följder som kan orsakas av den snedvridande konkurrens som är att vänta, måste förebyggas genom ett målinriktat stödsystem. Ett eget stöd till gränsregionerna måste planeras som en komplettering till stödet till kandidatländerna. Utefter Österrikes mycket långa EU-yttergräns finns en berättigad oro hos medborgarna för de ekonomiska nackdelar som skulle kunna uppstå på grund av östutvidgningen. Det handlar om en ytterst känslig fråga som inte får ignoreras i samband med den totala planeringen av utvidgningen eller vid reformeringen av jordbruks- och struktursektorn. Östutvidgningen får inte skapa vinnare och förlorare. Sammanhållningstanken måste i detta sammanhang få nya dimensioner.
En annan väsentlig punkt som i samband med de planerade reformerna inte får falla under bordet är bevarandet av alpjorbruken. Detta landskap, under århundraden format och präglat av bondens hand, hotas av ekonomisk ruin och utflyttning. Den nuvarande jordbrukspolitiken går inte att tillämpa i de högre belägna alpregionerna, och mål 5b kommer inte att finnas kvar. Bondestammen i alpdalarna är ryggraden i det ekonomiska och kulturella livet i stora områden i några av medlemsstaterna, däribland framför allt Österrike. Denna del av befolkningen får inte bli offer för en jordbruks- och strukturpolitik som använder sig av totalt felaktiga måttstockar. Därför är det med avseende på bevarandet av den kulturella mångfalden i landskapet och att befästa bondgården som arbetsplats absolut nödvändigt att inrätta ett eget målområde för denna sektor.

Wynn
Herr ordförande! Jag vill tala om Colom-betänkandet, inte de andra. Jag måste säga att under de tidigare debatterna om utvidgning har ledamöterna i budgetutskottet kallats för alla möjliga saker. Vid ett tillfälle hänvisade Spencer till oss som simpla kamrerer. Titley har en gång kallat oss för de där tyrannerna i budgetutskottet. De har sagt det för att vi eftersträvar en pragmatisk hållning. Ett av de svar som vi var ute efter i den tidigare debatten var vilket pris vi är beredda att betala för en utvidgning. Det får det att se ut som om vi vore mot en utvidgning när vi inte är det. Ledamöterna i budgetutskottet stödjer utvidgningen fullt ut, men samtidigt, som jag sagt, är vi pragmatiska om vad som kommer att behövas.
Agenda 2000-dokumenten anger hur hög kommissionen tror kostnaden blir. Om man läser Coloms betänkande och tittar på det totala beloppet i jämförelse med medlemsstaternas BNP över den tidsrymden kan man säga att det är en struntsumma. Vi vill inte använda det uttrycket i dessa stränga ekonomiska tider, men det handlar inte om några stora belopp. Men skattebetalarna i medlemsstaterna måste i vilket fall som helst stå för kostnaden. Kommissionen har kommit överens med medlemsstaterna om strama finanser, men låt oss vara på det klara med att parlamentet måste också godkänna hur dessa finanser ska se ut.
I sitt anförande gav Colom en alldeles utmärkt framställning av budgetutskottets åsikt. Hans betänkande rekommenderas till parlamentet som en förnuftig inställning vad som ligger framför oss. Som samordnare för socialistgruppen anser jag att inga ändringar bör göras till betänkandet. Vi borde rösta för den som den är utan några tillägg. Vi ska inte försöka genomföra någon struktur-, jordbruks-, eller någon annan typ av politik med detta betänkande. Det ska ses för vad det är. Det är en värjstöt som angriper saken direkt. Det är inte någon huggsabel som tyngs ned av onödiga tillägg. Även om jag anser att inga tillägg bör göras så kan man inte vara vän med alla. Därför kommer vår grupp att stödja fyra ändringsförslag, nämligen nummer 2, 26, 27 och 28. Vi tycker inte att de tar något från betänkandet. Det kommer ändå att behålla sin tyngdpunkt och ändringarna kommer inte att utgöra någon övervikt.
Det här är ett betänkande som inte kommer att ligga på någon hylla och samla damm. Det kommer att läsas ingående av ministerrådet och kommissionen och de kommer att få reda på parlamentets utgångspunkt när det gäller att få en överenskommelse till stånd om ett framtida budgetplan. Det finns skillnader mellan vårt synsätt och kommissionens och vi måste därför klargöra två saker. Vi måste säga högt och tydligt, som det står i de inledande förklaringarna, att det kan inte bli någon budgetplan utan en interinstitutionell överenskommelse. En budgetplan som antas ensidigt av ministerrådet kan på intet sätt vara bindande för Europaparlamentet och det skulle inte ligga i någons intresse heller.
Colom-betänkandet visar på nödvändigheten av att ministerrådet och parlamentet når en interinstitutionell överenskommelse och en överenskommelse om en budgetplan. Om vi klarar av det som kommer en utvidgning bli mycket enklare. Processen kommer att flyta mycket lättare. Detta betänkande är en av de som är verkligen värd en genomläsning och förtjänar allt stöd. För dem som gör en ansträngning att göra det kommer att få se parlamentet när det är som bäst.

Garriga Polledo
Herr ordförande! Alla är medvetna om att Europeiska unionen befinner sig i ett avgörande ögonblick vilket, om vi lyckas, gör det möjligt att skapa ett område för fred, demokrati och frihet och ekonomisk utveckling utan tidigare motsvarighet. Det är faktiskt ett historiskt tillfälle som vi inte får lämna eller låta bli att utnyttja, som föredragandena Barón och Colom sade.
Det är uppenbart att vi spanjorer har en större känslighet inför denna utmaning än andra europeiska medborgare då vi var de sista medborgarna i unionen som gick från diktatur till demokrati för 20 år sedan. Vi har således ett färskare minne av två strävanden: anslutningen till Europeiska unionen och befästandet av ett system med demokratiska friheter. Därför delar vi i väldigt hög grad ansvaret att erbjuda dem som knackar på dörren tillträde till vårt hus. Detta ansvar för alla är bara villkorat av skyldigheten för kandidatländerna att uppfylla de politiska kriterier som uttrycktes i Köpenhamn, det vill säga, ett politiskt stabilt system, respekt för de mänskliga rättigheterna och ett skydd av minoriteter.
Det vore orättvist att göra skillnad mellan kandidatländerna då ingen av dem uppfyller de ekonomiska kriterierna. Vi skulle orsaka oåterkalleliga ekonomiska skador och skulle dessutom vara medansvariga för de skador och den politiska instbilitet som en sådan utestängning skulle förorsaka. Låt därför varje land sätta sin egen anslutningstakt genom sina ansträngningar. Kommissionsledamot van den Broek sade att genom att tillåta denna multilaterala förhandling skulle frustrationer kunna uppstå i kandidatländeran. Vi anser att dessa frustrationer, om de uppstår, måste bero på deras oförmåga att uppfylla kraven och får aldrig vara ett resultat av ett politiskt beslut.
Herr ordförande! Den union vi skall erbjuda kandidatländerna får inte vara av sämre kvalitet än den vi åtnjuter i dag. I morgon, för att inte sträcka sig längre, skall det här parlamentet avge ett viktigt utlåtande om de problem som en otillräcklig finansiell ram kan åsamka unionens utvidgningsprocess, fördjupningen av den inre marknaden, den Ekonomiska och monetära unionen och framför allt, sammanhållningen, som är ett verkligt mästerverk i Europabyggets process.
Den enhällighet som har föregått diskussionerna om Coloms betänkande, såväl i budgetutskottet som i de viktigaste politiska grupperna är den bästa indikationen på att parlamentet känner sig ansvarigt att ge unionen en stabil och tillräcklig finansiell ram som täcker de sju åren i nästa budgetplan. Men denna enhällighet bör inte få skymma de inneboende problemen i Agenda 2000. Till exempel skulle en finansiering av unionen som gör att utvidgningens tyngd på budgeten läggs på sammanhållningen vara en osolidarisk finansiering och därför är invändningar från de politiska krafterna helt berättigade. En finansiering som inte löser hotet om en budgetkris på grund av brist på medel för att finansiera gemenskapens politikområden i ett utvidgat Europa skulle vara ett finansieringsförslag dömt att misslyckas. Och slutligen, ett finansieringsförslag vars första syfte är att försäkra att utgiftskategorierna begränsas, i den budgetmässiga ramen, till den omöjliga nivån 1, 27 % är ett förslag som på mycket kort sikt kan försämra kvaliteten på hela gemenskapens politik.
Trots detta tar vi förväntansfullt emot Agenda 2000 för att det är ett allvarligt försök att ge stabilitet åt utvidgningen, och vi hoppas att vi i förhandlingsprocessen som inleds nu, skall kunna lösa de problem jag här i korthet har formulerat.

Hyland
Herr ordförande! Konsekvenserna av Agenda 2000 är av stor betydelse för mitt land, Irland. Det säger sig självt att en plötslig ändring eller tillbakadragande av bidrag skulle ha en skadlig påverkan på den irländska ekonomin och bara leda till ett undergrävande av de framgångar vi uppnått den senaste tiden. Samtidigt som jag här i kväll välkomnar kommissionens framläggande av Agenda 2000 är jag ännu inte helt övertygad avseende vissa aspekter med konsekvenser för budgeten.
Tack vare våra ekonomiska framgångar de senaste åren är allt upplagt för att Irland kommer att nå tröskeln på 75 % av BNP per capita. Av detta skäl finns det en stor oro för följderna för den irländska ekonomin och sysselsättningen i synnerhet om mål 1-statusen förlorades. Det är därför livsnödvändigt att varje finansiell korrigering sker gradvis och planeras noggrant. Med andra ord välgenomtänkta övergångsåtgärder måste vidtas för att den irländska ekonomin ska kunna landa mjukt.
Det finns dessutom regioner inne i Irland, inklusive Midland-regionen, som fortfarande befinner långt under EUs genomsnitt för sysselsättning och tillväxt. Det är livsviktigt att dessa regioner fortsätter att åtnjuta mål 1-status om de ska kunna uppnå samma tillväxtnivå som andra regioner inom den Europeiska unionen.
I ett övergripande EU-perspektiv är Irland enastående unikt i sitt beroende av jordbruket; det är en av hörnstenarna i den irländska ekonomin. Den gemensamma jordbrukspolitiken har tjänat Irland väl genom åren och samtidigt som vi accepterar att det ligger i vårt eget intresse att det europeiska jordbruket blir konkurrenskraftigt på världsmarknaden så känner vi en legitim oro för effekterna av en framtida reform av den gemensamma jordbrukspolitiken.
En reform måste ske på ett sådant sätt att alla medlemsstaters intressen tas tillvara på ett balanserat sätt och framförallt att jordbrukarnas och jordbrukssamhällenas intressen respekteras fullt ut. Viktigast av allt måste vi slutligen få försäkringar om garanterad kompensation för varje minskning av marknadsstödet.

Teverson
Herr ordförande! Med utvidgningen är Europavisionen på många sätt åter tillbaka på hemmaplan. Vi strävar åter mot fred, demokrati och säkerhet, denna gång i hela den central- och östeuropeiska regionen i vår kontinent. I jämförelse med läget för 40 år sedan är det en stor skillnad. Våra medborgare är uttråkade, de känner ingen inspiration och uppgiften att bygga ett nytt Europa får litet genklang hos dem nu.
Det finns en mycket praktisk slutsats av vad man skulle kunna kalla i bristande aptit på extra skatter. Detta är på många sätt ironin i den monetära unionen. Genom behovet av att uppfylla Maastrichtkraven i EMU-projektet visar vi visserligen en exempellös enighet gentemot nya medlemmar, men vi hotar faktiskt också integrationen av nya medlemmar genom den finansiella stramheten som nu genomförs över hela kontinenten.
Så jag anser att 1, 27 procent-taket är mycket realistiskt men för att verkligen uppnå det, vilket vi måste göra, måste interna reformer genomföras. Det går inte att komma från det. Så, visst, det måste förbli en fast målsättning att hålla sig inom 1, 27 %, men i slutskedet får det inte utgöra ett oöverkomligt hinder för en utvidgning.
Det sista jag vill ha sagt handlar om Turkiet. Jag hyser personligen mycket starka känslor för den här frågan. Vad mig beträffar lade toppmötet i Köpenhamn fram grundläggande principer för en anslutning. Dessa var mycket klara, det var demokrati, rättssäkerhet, mänskliga rättigheter och respekt för minoriteter. Vad mig beträffar får det inte göras någon åtskillnad av Turkiet och de andra staterna som försöker ansluta sig till unionen. Det behövs ingen åtskillnad, det är inte nödvändigt. Som varje ansökande så måste Turkiets kandidatur vinna eller förlora utifrån samma principer.

Svensson
Herr ordförande! Det är egentligen otroligt att unionen ger sig in på detta politiska mastodontprojekt med så dålig förberedelse och dålig grundval. Det finns ingen genomförd kostnadsanalys. Det finns ingen samlad uppfattning om budgetpolitiken. Det finns ingen analys av effekterna på nuvarande medlemsländer. Det finns ingen analys av de sociala verkningarna, eller av vad starkt ökade livsmedelskostnader betyder för folken i Central- och Östeuropa. Man ställer diktatoriska krav på att länderna skall underkasta sig hela aquis communautaire , krav som bland annat skulle innebära en negativ verkan på vissa miljöbestämmelser i en del av ansökarländerna.
Man måste fråga sig: Tror man verkligen inom de ledande EU-organen att man kan ha 25 länder i en överstatlig jätteorganisation som sysslar med nästan alla politikområden som överhuvudtaget existerar? Det enda förnuftiga är, som man borde se, en mellanstatlig organisation som koncentrerar sig på några av de stora alleuropeiska problemen och i stället genomför en motsvarande överföring och decentralisering av en mängd andra frågor till det nationella ansvaret.

Nicholson
Herr ordförande! Förslagen framför oss i kväll och de senaste månaderna kommer så småningom att dramatiskt förändra den Europeiska unionen som vi känt den och öppna stora möjligheter för år, ja, årtionden, framöver.
Det är min fasta övertygelse att vi måste skrida framåt med stor försiktighet. Det vore oacceptabelt om vi genom att utvidga den Europeiska unionen och genom att uppmuntra andra länder att ansluta sig till den ökade förbittringen bland de existerande medlemsstaterna. Vi måste försäkra oss om att de länder som träder in i unionen får en lång inledningsperiod så att de kan utvecklas mot de normer vi kräver av dem. Vi får inte forcera utvecklingen. En sådan politik kommer inte lyckas och skulle med all säkerhet också vara skadlig.
Jag är extremt bekymrad över de finansiella konsekvenserna av en utvidgning och den effekt detta skulle få på de existerande regionerna inom den Europeiska unionen, framtiden för den gemensamma jordbrukspolitiken och hela familjejordbruksstrukturens själva existens.
Inget av dessa förslag kan förväntas kosta mindre någon gång i framtiden. En mer djupgående genomgång av budgeten måste ske innan vi kan fortsätta gå framåt. Jag har förstått att dessa förslag kommer att förändras och utvecklas under de nästa två eller tre åren, men jag är övertygad om att det kommer att krävas mer fasta förslag från kommissionen beträffande reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det krävs bredare konsultationer innan vi kan fortsätta på denna okända väg.
Får jag klargöra, herr ordförande, att samtidigt som jag har en mycket positiv inställning till en utvidgning i princip, så känner jag att det finns de som vill uppnå detta mål utan att verkligen erkänna vilka större problem som en utvidgning kommer att innebära för de existerande medlemsstaterna. Det är en utmaning som vi alla står inför.

Moretti
Herr ordförande! I detta parlament företräder jag Lega nord - Nordförbundet för självständighet åt Padanien, en nation rik på människor med egen historia som i dag kämpar för att befria sig från den italienska statens romerska centralism. Redan denna min inledning anger Padaniens beredvillighet att positivt ta emot de nya nationerna, de nya staterna, i unionen. Vi är övertygade om att unionen har två viktiga bataljer att utkämpa samtidigt: den första uppgiften är att skapa ett Europa med demokratiska medel, dvs. med ett parlament som har möjlighet att fritt skapa lagar, ett parlament var makt utgår från folket, dvs. från demokratins livsnerv, innan herrarna i nationalstaterna lyckas med sitt projekt att utplåna folken och att överlämna Europa till den amerikanska världshegemonin.
Den andra uppgiften är att utvidga Västeuropa med länderna i Östeuropa, så att man får en statsbildning som inte bara är demokratisk, dvs. som utgår från folket, utan som kan hindra utvecklingen av en tudelad värld som motverkar andan av fred och utveckling, en utveckling av hela världen.
Padanien och dess konstituerande parlament hälsar med andra ord de nya medlemsstaterna välkomna med förhoppningen att alla tillsammans skall bilda ett verkligt folkens Europa och inte ett krämarnas Europa.

Berès
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Att i dag uttala oss om Agenda 2000, det innebär att vi uttalar oss om unionens framtida geografi, för i dag har vi möjligheten att återförena vår kontinent. Efter Berlinmurens fall måste vi definiera vårt politiska projekt, och i dag veta var våra gränser går. Den här utvidgningen liknar i själva verket inte en utvidgning, den påminner mycket mer om, på några undantag när, ett fullbordande, vilket kräver att vi funderar över det övergripande projektet.
Ingen skall få intrycket av att vi rör oss mot en mera löst sammansatt union, eller att de först betjänade blir de bäst betjänade. För detta är två villkor nödvändiga. Först och främst att vi verkligen ger Europakonferensen den innebörd den skall ha, att den upptar oss som femton plus tolv, dvs. att Turkiet tas med, och att vi där skall kunna diskutera alla slags ämnen, nämligen också det ekonomiska samarbetet, projekt av gemensamt intresse, särskilt allt som rör de stora infrastruktursnäten på hela vår kontinent, eller, för att bara ta några exempel, frågan om kärnsäkerheten. Det andra villkoret är att förhandlingarna med de övriga kandidatländerna inleds så snart som möjligt, ja gärna samma dag som det blir möjligt, utan att vänta på att den första förhandlingsrundan är färdig, något som ligger utanför kommissionens förslag.
Men att utvidga unionen i dag, det är också att fundera över den här utvidgningens konsekvenser. Och nu är det så att den inte kommer att bli en framgång för de nya medlemmarna, om den inte också blir en framgång för de som i dag är medlemmar. Och ur den synvinkeln anser jag att vi nu måste ställa oss tre frågor: först och främst kostnadsfrågan, uppenbarligen har den inte ställts upp på ett klart och tydligt sätt. 1, 27 % säger man till oss. Mycket bra, men är det rimligt? Låt oss t.ex. komma ihåg förutsättningarna för utvidgningen till Spanien och Portugal. Vi satte ett pris på den. Utvidgningen kostar, vi borde tala om hur vi skall gå till väga.
Den andra föregående frågan är givetvis den institutionella frågan. Vi måste inleda det arbetet redan i december, redan vid toppmötet Luxemburg II, för vi vet att den institutionella reformen per definition är lång och svår, vi har just gjort den tråkiga erfarenheten. Vill man utvidga, så måste man genast återuppta arbetet med den institutionella reformen, och det redan vid rådets möte i december, och utan att vänta på att ratificeringen av Amsterdamfördraget skall avslutas. Annars kommer man att säga oss: men nej, ni förstår väl att det är för sent, de här länderna väntar ju, vi kan inte säga nej. Och det är verkligen en institutionell reform jag menar, och inte bara en omorganisering i Amsterdamfördragets anda. Ja, vi anser att en verklig instituitonell reform är ett villkor för utvidgningen. Den reformen skall enligt min mening innehålla minst tre beståndsdelar. Röstviktningen, självklart; kommissionens sammansättning; utsträckningen av antalet förfaranden med kvalificerad majoritet och medbeslutande. Men också frågan om arbetsmetoder och om artikel N, och även frågan om den demokratiska kontrollen av EMU.
Slutligen, och då är jag klar, herr ordförande, den tredje föregående frågan, vi måste definiera vårt politiska projekt: gemenskapens regelverk, det är också ett projekt i försvarshänseende. Jag hävdar att marknaden inte räcker till för unionens politiska projekt. Vi vill ha en politisk union, vi vill ha en lyckad utvidgning.

Viola
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig först av allt uttrycka min uppskattning av de betänkanden som diskuteras, framför allt det som presenterats av kollegan Colom i Naval för budgetutskottet, eftersom det så tydligt tar upp de problem som jag anser vara av avgörande betydelse: först och främst att man erkänner rätten för alla länder som har begärt det att få börja förhandla samtidigt, med det förbehållet att förhandlingstakten och slutförandet av dessa förhandlingar beror på de olika kandidatländernas förmåga att anpassa sig till de villkor och kriterier som gäller för anslutningen; jag uppskattar också att man i detta sammanhang pekar på möjligheten att äntligen på allvar och i detalj skall kunna ta upp frågan om Turkiets begäran om anslutning.
Den andra punkt som jag instämmer i är nödvändigheten att genomföra lämpliga institutionella refomer, oundgängliga redan i dag och av än större betydelse i ett Europa som utvidgas så märkbart. Den institutionella struktur som framgår av Amsterdamfördraget skapar ett Europa som är paralyserat i sin beslutsprocess, som påminner allt mer om en stormarknad och allt mindre om det Europa våra förfäder ville se och som detta parlament önskade.
Om man ser till utvidgningens ekonomiska aspekter, så måste man understryka att den restriktiva budgetsaneringspolitik som medlemsstaterna genomför med sikte på den monetära unionen har lett till den absurda uppfattningen att en så stor politisk operation som utvidgningen är måste kunna genomföras på ett sätt som är nästan smärtfritt ur ekonomisk synpunkt. Därför kravet på orörbarheten för det tak som angivits för de egna resurserna fram till 2006. Jag är övertygad om att den monetära unionen kommer att göra det möjligt att åter starta den process av utveckling och tillväxt som i dag är allvarligt avstannad, vilket kommer att leda till en omprövning av de ekonomiska prognoserna vid den avstämning efter halva perioden som de aktuella betänkandena så riktigt kräver.
Resultatet av att de 1, 27 procenten skall ligga fast kommer att få som konsekvens att utvidgningen finansieras genom en krympning av antingen jordbrukspolitiken eller sammanhållningspolitiken, något som jag anser vara fel: genom att göra detta riskerar man att ytterligare försvaga de regioner som redan är de svagaste i Europa; detta visas av det faktum att de 0, 46 % av gemenskapens BNP som avsattes i Edinburgh till utvidgningen till femton medlemsstater under 2006 sjunker till 0, 39 %, fortfarande i relation till det aktuella antalet medlemsstater.
För att kunna garantera solidariteten mellan olika regioner i Europa och en verklig jämlikhet när det gäller deras utveckling måste man redan i planeringen av de nya strukturfonderna börja fundera på program och instrument som eliminerar risken att, med början redan under det nya millenniets första år, den stora majoritet av unionens regioner som för närvarande är de mest eftersatta, skall utestängas från sammanhållningspolitiken.
Som avslutning: med utgångspunkt i titeln Agenda 2000, ett övertygat " ja" till en utökad union för att man skall kunna skapa förutsättningar, som i dag inte finns, för en starkare union, såväl på det institutionella som det ekonomiska planet.

Giansily
Herr ordförande, kära kolleger som har överlevt den " stärkande decimeringen" med genomförandet av den gemensamma valutan, Europeiska unionens utvidgning med tio nya länder är den stora händelsen för Europa vid slutet av det 20: e århundradet, nämligen fullbordandet av det stora Europa.
Utvidgningsprocessen kommer att inledas under en svår period med åtstramningar, arbetslöshet, och även tvivel, den är en historisk möjlighet, men också en verklig utmaning. Nödvändigheten av den kan inte på allvar ifrågasättas. Det är faktiskt Europas kallelse att utvecklas, att enas. Om unionen inte gör framsteg i den riktningen, kan den inte uppnå den internationella betydelse som den eftersträvar, och inte heller den internationella roll som den vill ha, och den skulle döma sig själv till stagnation.
Problemet är ett annat, det handlar om villkor och medel, vilket inte skall dölja hur svår den här utvidgningen är. Utvidgningen skall utformas i termer av kostnader. Att vilja är en sak, men att vilja betala för det, det är en annan sak. Jag skall erkänna att rådets attityd, som, åtminstone för närvarande, förespråkar en utvidgning till extrapris, också är oroande. Man kan redan nu höra hur det deklareras, att vad utvidgningen än kommer att kosta, så kan taket på 1, 27 % av BNP inte överskridas och att man inte kan ändra på det. Med andra ord är det vår sak att fastställa de nya ekonomiska ramarna, med hänsyn till sammanhanget för och målet att stabilisera gemenskapens utgifter, vilket jag tolkar som: i linje med jämvikten i de nationella budgetarna. Vissa delegationer i rådet betecknar t.o.m. all diskussion om att höja BNP-taket som teoretisk. Så, om vi inte har någon ny budgetplan och om vi inte får omvärdera BNP-taket, var skall vi då få pengarna ifrån?
Låt oss inte lura oss själva. Enligt rådet, så är det från de gemensamma politikområdena som man skall ta pengarna, genom att reformera och anpassa dem, för att vara solidarisk gentemot de nya behoven. Jag tänker här på strukturfonderna, sammanhållningsfonderna, och framför allt på den gemensamma jordbrukspolitiken, ett försoningsoffer som helt och hållet betecknas som ekonomisk solidaritet. Det kunde man konstatera förra veckan vid trepartssamtalet om 1998 års budget, eftersom solidaritet för jordbrukarna ofta är synonymt med uppoffring. Hur långt kan man i själva verket gå i genomförandet av de åtgärder som planeras för den gemensamma jordbrukspolitiken - en allmän prissänkning och en maximal sänkning av de kompensatoriska bidragen - utan att riskera jordbrukarnas situation, som ofta balanserar på gränsen till existensminimum? En utvidgning mot outhärdliga villkor för jordbruket skulle vara oacceptabelt.
Den som säger utvidgning säger samtidigt utvidgningens lämpliga ekonomiska ramar, och det återstår att utforma dessa ekonomiska ramar, vilket föredraganden Colom i Naval underströk på ett mycket bra sätt. Alla osäkerheter undanröjs inte på långa vägar med förutsättningarna för Europeiska unionens framtida finansiering, den verkliga nyckeln för de planerade reformerna. Det är bevarandet, eller överskridandet, av taket på 1, 27 % av BNP som till stor del kommer att bestämma innehållet i reformerna av de gemensamma politikområdena. Ja, utvidgningen bör vara en faktor för utvecklingen av Europeiska unionen. Ja, utvidgningen bör vara en faktor för institutionella framsteg. Men utvidgningens mål bör i lika hög grad vara att undvika raserandet av befintliga politikområden, och den bör t.o.m. förstärka dem.
Utvidgningen av Europeiska unionen bör vara en fördjupning av EU: s politikområden. Vi behöver ett nytt interinstitutionellt avtal. En revidering av budgetplanen kommer att vara nödvändig. Och BNP-taket för de egna medlen borde bedömas i förhållande till unionens finansiella behov, i enlighet med dess syften. Men vår grupp skulle inte i något fall kunna acceptera att utvidgningen fungerar som svepskäl för begäran om en automatisk revidering av budgetplanen, eller en okontrollerad explosion av gemenskapens egna medel. Jag anser att det här borde vara ett utmärkt tillfälle för oss att tänka på hur vi bör vara delaktiga i utarbetandet av en balanserad budget. Vägen mot en lyckad utvidgning är svår och förverkligandet av den finansiella delen är avgörande.
Utöver de här svårigheterna är det vår skyldighet att bemöta de oändliga förhoppningar som Europa representerar för kandidatländerna, varav de flesta efter långa mörka år med kommunistiska diktaturer upptäcker demokratins löftesrika vägar.

Caligaris
Herr ordförande! Jag tänker inte tala om stora padanska system eller om att hävda sitt oberoende eller om andra liknande storslagna problem; jag kommer i stället att begränsa mig till vissa speciella faktorer som kan verka marginella, men som hänger samman med utvidgningen. Bland de olika frågorna förtjänar frågan om de europeiska regioner som gränsar till länderna i Central- och Östeuropa särskild uppmärksamhet. Även om själva närheten erbjuder dessa regioner större möjligheter till samarbete så är det också sant att detta gör dem mer sårbara i mötet med en konkurrens som fortfarande är i obalans på grund av socioekonomiska skillnader. Det är med andra ord nödvändigt att Europeiska unionen, som ju vill dämpa spänningarna i samband med föranslutningen, på varje sätt undviker att dessa regioner börjar misstänka att de måste betala ett högre pris än sina europeiska släktingar; ett tvivel som är än skadligare eftersom just dessa regioner i egenskap av gränsområden har fått lida på grund av de svårigheter de varit utsatta för under ett halvt sekel av kallt krig. När man skall skapa ekonomiskt utrymme för föranslutningsprocessen måste man därför inte bara undvika att dra bort en del av det stöd de nu är i åtnjutande av utan även utveckla program som dämpar konkurrenseffekterna och leder till att det gränsöverskridande samarbetet utvecklas i utvidgningsprocessens intresse.

Raschhofer
Herr ordförande! Projektet med östutvidgningen är utan tvivel av historisk betydelse. Efter järnridåns fall är det en logisk konsekvens att unionen arbetar vidare på byggandet av det gemensamma huset Europa. För att göra den historiska uppgiften rättvisa, måste de människor som redan bor i detta hus ges den tryggheten att såväl fundamentet som utbyggnaden står på solid grund. Utan tvekan är breda befolkningsgrupper skeptiska inför utvidgningssteget. Det måste vara detta parlaments uppgift att ta denna rädsla och farhågor på allvar och engagera dem i bedömningen av utvidgningsprojekten.
Med Agenda 2000 presenterade kommissionen ett dokument som skall visa vägen in i en utvidgad union. Men för att uppehålla mig vid min bild: Agenda 2000 föreställer bara en skiss för utvidgningsbygget men på intet vis någon detaljerad byggplan. Det är fortfarande nödvändigt att göra korrigeringar av institutionell, ekonomisk och politisk natur. Jag är österrikisk ledamot. Österrike är som inget annat land i unionen omgivet av potentiella kandidatländer. Det kommer därför kanske att mer direkt och känsligare känna effekterna av EU-östutvidgningen än mången annan medlemsstat. Hur pass känslig frågan om utvidgningen kan uppskattas visar en enhällig resolution, antagen i delstatsparlamentet i Oberösterreich. I den krävde alla representanter i partigrupperna att det inte fick förekomma några inträdesförhandlingar med den Tjeckiska republiken tills dess de avstod från att bygga vidare på atomkraftverket Temelin. Detta är ord och inga visor från ett demokratiskt legitimerat österrikiskt parlament som de österrikiska europaparlamentarikerna uppmanades att representera.
Huset Europa behöver solida grundvalar. För att utvidga det måste sten på sten eller rättare sagt sten efter sten fogas samman. Willy Brandt förklarade när Berlinmuren föll att det växer samman som hör tillsammans. Ger vi Europa tid att växa samman?

Samland
Herr ordförande! När jag följer dagens debatt i denna kammare då känner jag att jag påminns om undret med bröden som blev fler. Jag vill stanna vid den bilden. Eftersom vi i dag diskuterar de helt abstrakta strukturerna kan vi också snabbt ena oss och komma överens. Men ni har redan noterat i de senaste inläggen: Så fort det konkret handlar om det egna " köket" hos respektive kollega då försvinner storsintheten. Vi har en tårta som vi för närvarande delar i femton delar såväl inom jordbruks- som strukturpolitiken. Vi vet att vi under vissa omständigheter - det förmodar kommissionen - ökar den med en årlig tillväxt på 2, 5 %. Vi säger då att bitarna blir nästan lika stora, vi skär bara bort 1, 5 miljarder ecu för jordbruks- och strukturfonderna och det som växer till utöver detta skall användas för att driva utvecklingen framåt.
Sedan finns det för övrigt några - från detta land kommer även jag - som säger att för den tårtan vill de betala mindre. Det är egentligen underligt! Det är nämligen även de som skriker högst att de första kandidaterna skall bli medlemmar i Europeiska unionen omkring år 2000. Det är en galningarnas debatt! Där ljugs och bedras det! Det säger jag tydligt: Ni behöver alla medborgare i era länder, i länderna i de femton medlemsstaterna, för att länderna i Central- och Östeuropa skall kunna bli medlemmar. Vi måste övertyga människorna i de femton medlemsstaterna om att kandidaterna bara kan bli medlemmar när de genomfört de mest genomgripande reformerna.
Var bor vi då när ett land som Tjeckien visar upp den lägsta arbetslösheten på hela den europeiska kontinenten? Men inte i realiteten! Vi ser att det nog ligger en hund begraven där! Problemet är att det luktar och ljugs lika bra där. Om de offentliga sektorerna skulle dra sig ur sin stödpolitik, om Tjeckiens rättighet till gemenskapsstöd skulle bli verklighet, då skulle arbetslöshetssiffrorna rusa upp till tvåsiffriga tal. Denna förljugna debatt att de som skriker högst är de verkliga mottagarna av de central- och östeuropeiska länderna, det går därför inte för sig hos mig!
Jag vill ha en utvidgning! Det vill jag verkligen, men då måste jag också göra den möjlig. I så fall måste jag också mobilisera majoriteter i unionens medlemsstater och i de östeuropeiska länderna. Därför är det oundvikligt att genomföra jordbruksreformen, inte minst inom gemenskapen. Det kan inte vara någon sund utveckling att Europeiska unionen i dag levererar mer potatis till Polen än polackerna levererar potatis till Europeiska unionen. Inte för att potatisen skulle vara sämre i Polen utan därför att vi subventionerar med 50 pfennig per DM eller med en halv ecu per ecu som Polen ändå är i stånd att subventionera med 15 %. Därför tränger vi med våra subventionerade potatis undan även deras egen potatis på deras egen marknad! Den som fortfarande inte begriper att reformen måste börja i vår kammare om vi vill uppträda som " utvidgningskompetenta" den har över huvud taget inget att göra med realiteten i denna värld!
Samma sak gäller för strukturpolitiken. När jag hör att irländarna behöver pengar, när jag hör att mål 1 områdena behöver pengar, när jag betraktar mina egna delstater i Förbundsrepubliken Tyskland som i fredags beslöt att hela strukturpolitiken skulle förbli som den är, då kulle jag vilja säga till er att det är omöjligt! Vi måste reducera befolkningsgränsen, vi behöver en reform, inte minst med tanke på oss. Men vi behöver den i högre grad för utvidgningen. Det är helt orealistiskt att ta in medlemsstater vars bruttonationalprodukt per capita för närvarande i genomsnitt ligger på 31 % av gemenskapens BNP!
Under en diskussion i överhuset i Förenade kungariket sade jag en gång: Om vi försöker föra de båda tillväxtkurvorna på 2, 5 % inom gemenskapen och 4 % i de central- och östeuropeiska länderna till en enda punkt - då ser man för övrigt även hur långt dessa båda länder ligger från varandra - då skulle Slovenien behöva 14 år för att uppnå den genomsnittliga bruttonationalprodukten i gemenskapen, Polen långt över 30 och Rumänien t.o.m. över 50 år. När sedan en kollega från den gröna gruppen ställer sig och försöker förklara för mig att vi skulle plocka in en första och en andra liga, då kan jag bara säga att vi har en liga på tio! Länderna är så olika som de är och att då väcka tanken att man skulle kunna göra ett storpaket och snabbt plocka in alla på en gång, det handlar mer om vanföreställningar och har inget med politik att göra!
Därför är jag mer för att vi blir tydligare och ärligare. Kommissionen lösning - det säger jag även till min grupp - skulle tilltala mig mer. Vi borde säga att 5+1, varken mer eller mindre, allt annat är orealistiskt! Här förespeglas och hymlas det, det är ingen realpolitik. Där instämmer jag helt med det som Klaus Hänsch sade i dag. Jag vill har mer ärlighet. Det har människorna i Östeuropa förtjänat - mycket mer ärlighet så att de verkligen får en chans att bli medlemmar!
(Applåder)

Stenzel
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag är också för ärlighet, men jag tror inte att vi alla ljuger oss fulla som kollegan Samland sagt - okej, visserligen in i potatissäcken - men jag tror att parlamentets dokument lämnar lika öppet spelrum som kommissionens dokument, Agenda 2000. Många kallar det för ryska dockor, men det är möjligt att välja och fortsätta i enlighet med individuella framsteg i förhandlingarna. Utvidgningen av Europeiska unionen gör till integrationens grundidé. Den är gemenskapens byggnadsprincip och en historisk nödvändighet.
Österrike, som kommer att överta EU-ordförandeskapet under andra halvan av 1998, har på grund av sitt geopolitiska läge och sina historiska bindningar till Mellaneuropa ett intresse av att dess grannländer inte stannar kvar i ett politiskt ingenmansland utan hittar en anslutning till västs ekonomiska nivå. Bara genom att undanröja den ekonomiska ojämnheten på hela vår kontinent kan Europa bli tryggare, mer välbärgat och fredligare.
Låt mig i detta sammanhang citera den tjeckiske presidenten Vaclav Havel som en gång skrev: " Det handlar inte bara om medlemsskap i en klubb för välbärgade utan även om att bekänna sig till den västliga civilisationen och att bryta sig ur vakuumet mellan öst och väst." Naturligtvis är per capita inkomsten i de central- och östeuropeiska staterna väsentligt lägre än vår. Till detta kommer ekonomisk belastning på grund av den höga andelen sysselsatta i dessa länder inom jordbruket, som t.ex. i Polen och strukturella problem särskilt inom kol- och stålindustrin. Inte minst inom det miljöpolitiska området finns det stora brister att åtgärda. Föråldrade atomkraftverk utgör en säkerhetsrisk. De östeuropeiska länderna borde därför åläggas att på långsikt dra sig ur atomenergin. Tills dess borde allt göras för att de befintliga kärnkraftverken görs så säkra som möjligt.
Just när det gäller Österrike som har den längsta gränsen mot kandidatländerna är det viktigt att stödja gränsregionerna för att här fånga upp strukturanpassningssvårigheter, dessutom övergångsfrister för den fria rörligheten för personer, övergångsfrister för jordbruket liknande de som en gång fanns för Portugal och Spanien. Framför allt får vi inte nettobetalarna stå för kostnaderna i för hög grad. Jag är starkt för ett tak på 1, 27 % av bruttonationalprodukten. Östutvidgningen måste ses som ett totaleuropeiskt projekt. Solidaritet måste gälla för alla, såväl för nettobetalare som för nettomottagare. Til syvende og sidst handlar det även om att kandidatländerna måste motsvara EU: s standard när det gäller demokratiska och mänskliga rättigheter. Det får inte leda till att vi slår ut problemstater som Slovakien utan vi skall ge en impuls till att dessa länder utvecklas i riktning mot demokrati, mänskliga rättigheter och minoritetsskydd.
Inget land skall känna sig uteslutet från utvidgningsprocessen. Det får inte finnas något europeiskt andraklassens samhälle. Utvidgningsprocessen måste leda till att vi exporterar trygghet och inte importerar otrygghet.
(Applåder)

Virrankoski
Herr ordförande! Jag vill tacka föredragandena för ett utomordentligt arbete.
Det har beräknats att utvidgningen österut kommer att kosta omkring 15 miljarder ecu per år netto. Men det skall inte öka medlemsavgifternas procentuella andel. Varför? För det första därför att medlemsavgifternas hela tillväxt skall utnyttjas, likaså en minskning av strukturfonderna med fyra miljarder ecu. För det andra väntas det att jordbruket skall ge en inbesparing på elva miljarder ecu jämfört med de riktlinjer som huvudlinjen förutsätter. Jordbruket skall inte få någon ersättning för kostnadsstegring eller inflation. Det tycker jag inte är acceptabelt och det tål inte heller jordbruket i Europa.
Inom regionalpolitiken slår Agenda 2000 ihop de nuvarande sju målen i tre mål. Det är beklagligt att mål sex för de kalla och glest bebodda områdena skulle slås ihop med mål ett, eftersom kriterierna för det inte beaktar särproblemen i de områden som mål sex omfattar. Stödets nivå får inte sjunka. Också en sammanslagning av områdena i mål 5b med mål två minskar områdena avsevärt och skulle därför spetsa till de svårigheter som en reform av jordbrukspolitiken medför för jordbruksregionerna.
Trots detta stöder jag infallsvinkeln i Agenda 2000, alltså det att medlemsavgifterna inte höjs och att förhandlingarna inleds på det sätt som kommissionen föreslår.

Féret
Herr ordförande! Betänkandet av vår kollega Oostlander är formellt på en punkt: varje land som önskar ansluta sig till Europeiska unionen måste vara en demokratisk stat. Pressfriheten måste garanteras. I Belgien, ett av de medlemsländer som grundade unionen, är pressen fri, men subventionerad av den sittande makten under förutsättning att den är politiskt korrekt, dvs. fogar sig efter systemet. Det måste anordnas fria val. I Belgien är valen fria, men förvanskade eftersom den offentliga finansieringen är förbehållen etablissemangets gamla partier, förvanskade eftersom medierna är kontrollerade, förvanskade eftersom den rättsliga makten godtyckligt utesluter, när den så önskar, Nationella frontens lista, ett parti som representerar 175 000 väljare i Bryssel och i Vallonien. Till sist är vi fräcka nog att kräva ett skydd för den ungerska minoriteten i Slovakien, ett skydd som emellertid uppenbart existerar, eller ett skydd för den ryskspråkiga minoriteten i Lettland.
Ärade kolleger, några kilometer från vårt parlament lever 150 000 franskspråkiga belgare som har färre rättigheter än ungrarna i Slovakien och inte fler än ryssarna i Lettland. Jag avslutar med den här frågan: hur skall man beteckna envisheten med att vilja integrera ett icke-europeiskt land i unionen - Turkiet? Neokolonialism eller intellektuell och kulturell fattigdom?

Dankert
Herr ordförande! Jag skulle först vilja ansluta mig till det som Detlef Samland sagt om utvidgningen i allmänhet. Jag tror att han slog huvudet på spiken på den punkten. Vad mig beträffar skulle jag vilja ge ytterligare en kompletterande kommentar om den allmänna problematiken. Jag anser att Turkiet måste få vara med vid konferensen och att denna konferens måste ha konkret innehåll eller för att uttrycka det som min avlidne partikamrat Schäfer gjorde: i struntprat kan inte ens turkarna bo.
Jag skall ytterligare begränsa mig till Colombetänkandet. Jag stödjer betänkandet, inga problem. Men jag vill ändå visa på att betänkandet naturligtvis är omgivet av ett antal osäkerhetsfaktorer. De data som kommissionen har angivit är teoretiska data. De betraktelser som kommissionen gjort om utgifterna och där den håller fast vid 1, 27 % är ytterst teoretiska betraktelser. När jag sedan ser till hur den politiska situationen ser ut i rådet exempelvis tvivlar jag starkt på möjligheterna för kommissionen att hålla fast vid detta tidsschema. För det ser inte ut som om den finansiella problematiken inom rådet skall ha lett till de nödvändiga lösningar som verkligen skall kunna göra det möjligt att ta initiativet vid utvidgningsförhandlingar. Jag tror att den oenighet som redan nu finns och där positionerna är mycket olika, såväl inom jordbruk som angående strukturfonderna, kommer att fortsätta ett tag till. Om man vill företa en seriös utvidgningsprocess, då är det bra om finanserna är samordnade med den politik som skall föras. Intrycket som jag har för närvarande - och Samland har egentligen redan sagt det - är att vi ägnar oss mer åt att fördela pengarna mellan de femton befintliga medlemmarna än vi ägnar oss åt en utvidgningsprocess. Det har bekräftats här i detta plenum från alla kanter. Jag kan inte dölja min oro över dessa skandalösa uppfattningar. Jag får till och med till min stora sorg mer förståelse för den nederländska nettopositionsdiskussionen än jag tidigare haft. För det kan naturligtvis inte vara så att utvidgningen vältras över på de länder som för närvarande redan befinner sig i en ytterst svår politisk nettodiskussion. Jag anser att nettodiskussionen, jag säger det rent ut, är en felaktig diskussion, men den är nu en gång för alla en del av den politiska verklighet som länder som Tyskland och Nederländerna har att göra med. Om diskussionen sedan fortlöper som här i denna debatt, med irländarna som vill ha sina slantar, med portugiserna som vill ha sina slantar, spanjorerna som vill ha sina slantar, då är det naturligt att vi i ett givet ögonblick hamnar i en djup politisk kris med risk för att kandidaterna till utvidgningen, som enligt min åsikt måste kunna dra nytta av sin relation med Europeiska unionen i tid, blir offer för detta. Jag skulle vilja framhålla det i detta sammanhang.
En annan punkt som berör anslutningen. Kommissionen har utgått från en tillväxt på 2, 5 %. Colom frågar uttryckligen om det är ett genomförbart val. Hos mig väcks en annan fråga. Vilken är relationen mellan dessa 2, 5 % och tidsschemat som kommissionen har fastställt beträffande anslutningen? Dessutom är reformerna av jordbrukspolitiken, reformerna av strukturfonderna tillräckliga för att fånga upp problematiken inom 1, 27 %. Även vad detta beträffar är kommissionen ytterst trög. Om jag exempelvis tittar på mål 1-områdena, då ser jag att det ändå finns ansenliga möjligheter till besparingar. Jag kan nämna det egna nederländska Flevoland, men jag tror också att det finns ett stort antal andra mål 1-områden för vilka det inte är nödvändigt att man nu när det inte längre finns någon mål 1 använder ytterligare sex år för att avveckla deras mål 1-position. Det kan göras under en avsevärt kortare tidsrymd. Antingen är de det eller också är de det inte. Om de inte är det finns det ingen automatisk rättighet att under ytterligare en lång tid profitera på sin fördelaktiga position.
Jag tror att övergångsbestämmelserna som kommissionen har i åtanke genom sin tidsmässiga begränsning kommer att erbjuda vidare möjligheter till anpassning än vad det finns möjlighet till för tillfället, att man då också kan finna andra lösningar än nu. För än en gång, de nuvarande förslagen beträffande strukturfonderna, de pekar på att länder med få mål 1-områden som dessutom inte ens kan vara med och dra några fördelar av förändringen i jordbrukspolitiken, att de kommer att få stå för räkningen i samband med utvidgningen. När jag ser till opinionssiffrorna i Nederländerna, i Tyskland, i andra länder angående befolkningens känslor i samband med utvidgningen, då löper vi en allvarlig politisk risk om vi slår in på det scenariot. Det är anledningen till min varning.
Jag har hela tiden kommit tillbaka till att jag anser att nettobidragsdiskussionen är en felaktig diskussion, men jag måste erkänna att det likväl är ett politiskt problem i ett antal av våra medlemsstater och att det således är nödvändigt att uppnå en jämn fördelning av budgeten varvid andra normer måste användas än den typiska nettobidragsdiskussionen, men där andra normer ändå är nödvändiga. Det är också nödvändigt att skapa mer finansiellt utrymme inom Agenda 2000 än vad som för tillfället finns.

Brok
Herr ordförande, kollegor! Låt mig ansluta mig till det som kollegan Dankert sagt här. Det är mycket intressant att vi redan nu på köpet får en förtäckt fördelningsstrid inom Europeiska unionen som påminner mig om det som i diskuterade redan i början av 80-talet. Det förvånar mig ofta att argumenten som på den tiden fördes fram mot sydutvidgningen av Europeiska unionen i dag kommer från de länder som då togs in i Europeiska unionen. Var och en må utforska sitt samvete huruvida argumenten på den tiden var falska, varför vi trots det tog in dessa länder. Man borde inte följa bussteorin: Man sitter själv i bussen och bussen är full. Det är ofta, tror jag, en svår situation.
Betydelsen av utvidgningen av Europeiska unionen, den historiska chansen, framhävs ofta i dag och jag kan bara understryka det. Jag anser att vi skall göra två definitioner när det rör sig om att inte diskriminera. Vi får inte diskriminera i den bemärkelsen att vi inte ger kandidatländerna hopp. Vi måste sätta igång en process som erbjuder dem objektiva chanser att bli medlemmar i Europeiska unionen. Samtidigt måste vi ge huvudförhandlarna objektiva kriterier så att de kan göra en sådan differentiering så att, när förhandlingarna avslutas, skall länder som hunnit längre i sin utveckling inte behöva vänta på dem som inte har hunnit så långt.
Av den anledningen anser jag att våra kompromisslösningar under tiden kan tolkas så att kommissionen och rådet förfogar över dessa möjligheter till att göra en differentiering. Det har utomordentligt stor betydelse. När det första landet kommer in mycket senare än som var möjligt betyder det att hoppet sjunker hos de länder som i alla fall skulle ha kommit in senare. Därför är det en falsk föresats att sätta alla i samma korg.
Vi måste alla göra våra läxor. Kandidatländerna måste göra sina läxor för att vara fit för Europeiska unionen. Även vi måste göra våra läxor när det gäller strukturpolitiken, jordbrukspolitiken, institutionella reformer, inte överdrivet flitigt men så mycket som är nödvändigt för utvidgningen. De läxorna måste vi göra, och vi måste organisera oss så att chansen att utvidga Europeiska unionen inte leder till nya bördor. Utvidgningen måste i samband med övergången planera möjligheter så att det inte uppstår sprickor mellan kandidatländerna och dagens medlemsländer i Europeiska unionen. Även den nya gränsen till Europeiska unionen innebär att vi måste bygga broar till de länder som på sikt eller inom överskådlig tid inte kommer in i Europeiska unionen. Den som vid brobygget förlorar Ukraina och Ryssland ur sikte kommer också att handla fel.

Frischenschlager
Herr ordförande! Jag skulle vilja ansluta mig till vår kollega Samlands ärlighetsappell och lägga till tre aspekter. För det första: Som Elmar Brok just sade, skulle det verkligen vara en skandal om ett land redan uppfyller kriterierna och ett medlemsland i Europeiska unionen då skulle lägga in veto tills att dess kandidat blivit redo för inträde. Brok vet vad jag talar om - Polen. Det får inte hända!
Punkt två: Reformeringen av institutionerna. Jag kan inte frigöra mig från misstanken att många talar sig positiva för att reformera institutionerna med baktanken att skjuta upp utvidgningen. Därför måste vi noga observera att man snabbt och konsekvent tar itu med den institutionella reformen så att vi inte förlorar någon tid och utvidgningsprocessen därigenom stoppas upp.
Och en tredje punkt som inte heller saknar ett " men" : Jag har intrycket att många länder som nu drar speciell nytta av stödsystemet absolut inte är intresserade av utvidgningen eftersom de då kan förlora sina ekonomiska privilegier. Det får heller inte ske. Det behövs mycken ärlighet och politisk konsekvens när det gäller dessa punkter, och jag hoppas att vi åtminstone kan samla oss till detta i Europaparlamentet!

Ghilardotti
Herr ordförande! Låt mig gratulera föredraganden Colom till kvaliteten och noggrannheten i hans förslag till resolution. Jag instämmer i huvuddragen i arbetet och i de kritiska synpunkter som framförs i samband med dokumentet Agenda 2000 som presenterats av kommissionen. De viktiga historiska processer som nu inleds, till exempel utvidgningen med länderna i Central- och Östeuropa och den Ekonomiska och monetära unionen, når sin höjdpunkt vad gäller resultat och konsekvenser just under den tidsperiod som omfattas av den finansiella översikten och paradoxalt nog, för första gången, trots dessa förändringars stora betydelse, så befinner vi oss i ett politiskt läge som gör det svårt att genomföra en ökning av unionens budget. Skälen till denna hållning är två: å ena sidan behövs det en paus för eftertanke, tror jag, när det gäller den europeiska integrationsprocessen och, å andra sidan, det gemensamma valet att bland de olika målen prioritera konvergenskriterierna från Maastricht.
Detta ställer oss inför nödvändigheten av att vara realistiska och effektiva när det gäller att förverkliga målen i Agenda 2000, mål som berör inte bara utvidgningen utan samtliga de politiska program som unionen kommer att utveckla. Vi får inte glömma att kommissionen baserar sina prognoser på en tillväxttakt i medlemsstaterna på 2, 5 % vilket, enligt en stor majoritet av dem som uttalat sig, är en alltför optimistisk uppskattning, och låter samtidigt taket för de resurser som finns tillgängliga för att bekosta utgifterna ligga fast: detta kommer med nödvändighet att innebära att för att finansiera utvidgningen på lång sikt, så kommer det att bli nödvändigt med en reformering av unionens viktigaste politiska program, dvs. den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturfonderna.
Utvidgningsproceduren är fortfarande inte definierad vad gäller tidsplan eller kostnader och prognoserna som avser kandidatländernas ekonomier är fortfarande osäkra och det är därför klart att målet att få till stånd en utvidgning under stabila ekonomiska förhållanden kräver en omprioritering av utgifterna mellan olika sektorer av unionens politik.
Såsom redan understryks i Agenda 2000, så följer kommissionen här en princip, en procedur som är motsatt mot den som tillämpats tidigare. Vi står inför en budgetram där det inte är de politiska och ekonomiska målen, utan snarare taket för de egna resurserna som är den fasta punkten, bestämd a priori . Detta är en lågprofilstrategi; vi bör med andra ord inte underskatta den mycket stora risken att ambitionsnivån i samband med utvidgningen och fördjupningen av integrationen kommer att sänkas.
Om vi bortser från själva utgiftstaket så är det systemet som sådant med de egna resurserna som behöver omvärderas i grunden och reformeras så att det stämmer bättre överens med medborgarnas rikedom och välstånd och blir tydligare. Detta mål har kommissionen tyvärr inte gjort till sitt, inte ens vid ett så lämpligt tillfälle som detta.
Agenda 2000 utgår från en automatisk förlängning av den finansiella översikten; parlamentets manöverutrymme i egenskap av budgetmyndighet förstärks inte av detta. Jag delar därför föredragandens åsikt när han understryker behovet av att öka avtalets funktion och flexibilitet. Av det skälet och för att institutionerna skall fungera bättre, krävs en revidering av avtalet. Jag instämmer åter med föredraganden som, mot bakgrund av de många och betydande osäkerhetsfaktorerna som utmärker den finansiella översiktens sju år, anser att man bör tänka sig möjligheten av en förnyad finansiell prövning även utifrån en revideringsklausul. Det blir med andra ord nödvändigt med periodiska kontroller. Utvidgningsprocessen och dess ekonomiska konsekvenser som utgör den centrala frågan och det största bekymret i finansplanen är knappast förutsägbara. Om vi utgår från de siffror som anges av kommissionen så ser vi hur den uppskattade kostnaden för utvidgningen under den tidsperiod som omfattas av den finansiella översiktsplanen i absoluta och procentuella tal inte är en omöjlig utmaning. Trots detta kommer utvidgningen att få stor betydelse för om vissa program kommer att kunna fortsätta i medlemsstaterna.
Med tanke på detta och de synpunkter som redan framförts om hur central frågan om utvidgningen är och behovet av en omvärdering av unionens olika politiska program, så bör det framhållas att budgetplanen måste lämna utrymme för en utvecklingsmarginal för de nuvarande politiska programmen, såväl interna som externa. Detta i syfte att på ett intelligent och effektivt sätt stämma av hur dessa program utnyttjas och i högre grad koncentrera sig mer uttalat på dagens utmaningar, till exempel arbetslösheten och en balanserad socioekonomisk utveckling inom ramen för integrationspolitiken.
Detta innebär att vi beslutsamt måste ta itu med att reformera till exempel jordbrukssektorn - huruvida utvidgningen blir en framgång eller inte beror till stor del på de femton medlemsstaternas förmåga att modernisera jordbruket - och regionalpolitiken, på samma sätt som det är nödvändigt när det gäller sysselsättningen att, som en uppföljning av nyheterna i Amsterdamfördraget, även ägna mer uppmärksamhet åt dessa problem.

Cushnahan
Herr ordförande! Först och främst vill jag framföra min hyllning till mina kolleger Oostlander och Barón Crespo för deras utmärkta betänkande som jag stödjer. Personligen är jag en entusiastisk förespråkare av en utvidgning, men samtidigt har jag bestämda åsikter om hur ett utvidgat Europa ska byggas. Så här i efterhand kan vi säga att den senaste utvidgningen, utan fördjupning, var överilad. Vi har fått ta över en politisk och allmän opinion som inte bundit sig för en europeisk integration och detta har blivit en broms på våra europeiska ambitioner. Vi får inte upprepa det misstaget. Europaparlamentet måste klargöra att vi inte tänker medge något inträde om inte och inte förrän en grundläggande institutionell reform har genomförts. Vi måste använda den makt vi har till att tvinga medlemsstaternas regeringar att sammankalla en regeringskonferens och rätta till misslyckandena i Amsterdam. Om vi misslyckas med att lösa detta problem före en utvidgning har vi övergivit målet att skapa ett Europa förenta stater och ersatt det med ett uppsnyggat större frihandelsområde med extra regler och förordningar.
Under det att vi upprätthåller trycket på regeringarna ska vi parallellt inleda förhandlingar med alla ansökarländer med undantag för Slovakien. Detta skulle sända en symbolisk signal till medborgarna i dessa länder. Vi skulle visa att vi vill att de går med så snart som möjligt och så snart de uppfyller de nödvändiga villkoren. Genom att inte skapa första och andra klassens medlemskap skulle vi också sända ett positivt budskap till potentiella investerare vilket är nödvändigt om dessa länder framgångsrikt ska kunna uppfylla de ekonomiska kriterierna på medlemskap.
Jag slutar med att säga att vi har ingen tid till att gräla om vilka som betraktar utvidgningen ur en självisk, nationell budgetsynpunkt. Var finns deras vision? Det kan mycket väl uppstå vissa krav på EU: s budget till en början, men sådana kostnader kommer att vara minimala i jämförelse med den enorma utdelning i form av fred som kommer att uppstå ur ett utvidgat och fullt integrerat Europa.

Dybkjær
Herr ordförande! Mina nyckelord för utvidgningen är fred och stabilitet i Europa. Därför får vi inte skapa instabilitet genom en urvalsmetod, som tvingar fram skillnader mellan ansökarländerna. Och oavsett hur väl kommissionär Hans van den Broek talar för sin sak - och han gjorde det alldeles strålande här tidigare i kväll - så kommer han inte undan det faktum, att kommissionen har skapat skillnader, som inte ens är objektiva, utan politiska, vilket kommissionären själv också sade. Med den valda strategin har kommissionen gjort utvidgningen till en hästkapplöpning, där deltagarna oundvikligt kommer att framstå som vinnare och förlorare, ett A- och ett B-lag har skapats. Det är ju uppenbart att de finns skillnader mellan länderna, också vad gäller hur nära de är att uppfylla de av EU ställda kraven, men sett i ljuset av den förändringsprocess som Europa är mitt uppe i, är det fel tidpunkt att göra en sådan statisk uppdelning. Kommissionens strategi hänger samman med att dess nyckelord inte är fred och stabilitet. Agenda 2000 talar om att stärka och utvidga unionen, men det är inte unionen som behöver stärkas, det är medborgarna i Europa, som behöver stärkas och det är medborgarnas möjlighet att bestämma över sitt eget liv, som skall utvidgas genom unionssamarbetet. Därför får inte utvidgningsprocessen heller tas som gisslan för unionens behov av reformer. Bara genom ett likvärdigt samarbete med ansökarländerna kan vi säkra ett folkligt stöd för EU, och utan det faller hela projektet ihop.

Papakyriazis
Herr ordförande! Agenda 2000 för ett större och starkare Europa, utvidgningen av den Europeiska unionen med inträdet av de östeuropeiska länderna är Europas historiska fullbordande, återställandet av paradoxen med ett delat Europa och samtidigt en garanti för utveckling och stabilitet i Europa och världen. Detta är den Europeiska unionens stora politiska val gällande sin utveckling, ett val som jag vill tro utgör ett redan fattat beslut på alla Europeiska unionens nivåer.
Alla detta historiska företags aspekter har analyserats från alla håll i en vandring som per definition är parallell och sammanbunden med fördjupandet, stärkandet och förstärkandet av dagens föränderliga Europeiska union. Det måste naturligtvis vara en klar utveckling, utan motsägningar, motsägelser och ändringar av tonen.
Med besluten och kriterierna i Köpenhamn, i enlighet med Amsterdamfördragets specifika krav, efter de utförliga förinträdesprocedurer som skett i skapandedialogen inom ramen för de europeiska sammanslutningsavtalen, står vi nu inför det slutgiltiga beslutet beträffande förverkligandet av denna politik med början i inträdesöverenskommelserna.
Jag gläder mig åt att se att Europaparlamentet i sin helhet leds till uppfattningen att proceduren kring inträdesöverenskommelserna bör börja samtidigt från samma startpunkt för alla kandidatländer i östeuropa, centrala, norra och södra östeuropa. Samtliga tio kandidatländer har bestämt påbörjat närmandets svåra långa kamp. De tio plus ytterligare ett, eller, jag korrigerar och understryker, ett plus tio länder. Cypern är helt säkert ett speciellt fall. Jag påminner om och hänvisar till den Europeiska unionens av 1995 tagna och gällande positiva beslut gällande Cyperns inträde. I enlighet med detta börjar överläggningarna om inträde i april 1998. Detta är den Europeiska unionens historiska skyldighet gentemot Cypern.
I denna helhetliga bild har tyvärr Turkiet ingen plats. Jag håller helt och hållet med kommissionär van den Broek om detta: det bör inte ske någon omställning eller något överskuggande beträffande den stora frågan om utvidgning av relationerna mellan Turkiet och Europeiska unionen. Vissa regeringar kanske behöver en förvridning i utövandet av sin utrikespolitik. Vi, Europaparlamentet, är dock skyldiga att rätta oss efter orubbliga principer. Frågan om Turkiet är öppen, jag håller med. Men det ligger utanför denna diskussions fråga. Turkiet uppfyller inte i dag de grundläggande förutsättningarna, tyvärr för Turkiet, tyvärr för den Europeiska unionen.

Lenz
Herr ordförande! Jag skulle göra tre anmärkningar med anledning av denna debatt som mest rör utvidgningen. För nio år sedan föll i Ungern ett stängsel, i Berlin en mur, efterlängtat av en del, fruktat av andra. Vändpunkten hade kommit. Vi var då eniga om att detta skulle bli den största utmaningen för Europeiska gemenskapen, att inte bara ha skapat Västeuropas enande, utan även att bidra till ett enande av hela Europa. Det handlade inte bara om Tysklands återförenande. På ett visst sätt handlade det även om den europeiska kontinentens återförenande. Det stod helt klart för oss: Utan demokratins, rättsstatens, mänskliga rättigheters och marknadsekonomins mantel kunde det inte ske. I dag diskuterar vi följderna på detta svar och de övriga väntar på våra svar och framför allt på vår inre vilja att ge detta svar.
Anmärkning två: Det kommer länder till oss som totalt har växlat sin historiska roll. Jag tar Polen som exempel. Polen slets i stycken av sina stora grannar. Det skall i dag, från att har varit ett undertryckt land, bli en partner. Det är ett land med gränser. Det växlar så att säga från att har varit gränsland mot väst till öst, där det senare kommer att bli gränsland för den Europeiska unionen. För första gången i sin historia - åtminstone i sin senaste historia - kommer det att även för sina grannar behöva överta en aktiv uppgift, som säkert inte blir lätt.
Jag skulle med ett tyskt ordspråk vilja säga: Att fråga om inträde är inte svårt, att vara och bli medlem däremot. Det borde även de andra länderna tänka på som begärt inträde. Men vi måste även se, och det är den tredje anmärkningen, att vi sätter upp ett testformulär där inträdet så att säga är intyget på demokratiduglighet. Med denna demokratiduglighet kan sedan alla länder mäta sig. Därför måste man hantera denna fråga med känslighet.
Mänskliga rättigheter, rättsstatlighet, demokratiska processer, skydd för minoriteter är testfrågor. Det är en mödosam väg - jag kommer just från Rumänien - när man haft en lång erfarenhet av diktatur bakom sig. Demokrati, det måste vi lära oss alla, behöver dock ständig kontroll även bland vänner! Man måste lära sig att stå ut med det, för det är kittet som i slutänden enar oss, och att man även vänskapligt kan strida med varandra om politiska mål, även det är frihet!

Nordmann
Herr ordförande! Jag skulle vilja stödja de kritiska anmärkningarna som finns i betänkandet av Colom i Naval. Kommissionen har stängt in sig i sin roll som en av Molières personligheter, av vilken man kräver att han skall äta gott för lite pengar. Den försöker visa att man kan utvidga utan att det kostar mer, eller närmare bestämt, utan att medlemsstaterna skall behöva betala mer. Det är den sortens antagande och taket på 1, 27 % som styr hela tankearbetet.
Man kan förstå skälen till det. Kommissionen har velat förekomma rådets önskningar, eller snarare rådets brist på vilja, i stället för att lägga fram förslag som grundas på en granskning av de faktiska omständigheterna. Och det är lustigt att konstatera att vi efter Amsterdam kräver att den institutionella förstärkningen skall gå före utvidgningen. Reflexionen om utvidgningen visar oss i dag otillräckligheterna hos en av unionens institutionella medlemmar, kommissionen, som överger rollen den en gång hade, rollen som en drivande kraft, för att bli en programmeringsenhet under rådet.

Barros Moura
Herr ordförande! Slutet för kommunismen och det delade Europa öppnade vägen för en ändrad utformning av själva Europeiska unionen, som nu står beredd att ta in alla de fattiga europeiska staterna. Det är mot denna historiska storleksändring som utvidgningen skall ses. Det krävs då att unionen och dess medlemsstater klarar att ställa demokratin och freden i Europa som ett väsentligt politiskt mål för framtiden. Det handlar om att stödja demokratins och de mänskliga rättigheternas konsolidering och dessutom en bestående övergång till marknadsekonomi, med hänsyn till det generösa förslaget att snarast möjligt övervinna den svåra sociala kris som den vilda liberalismen ledde till i nästan alla länder som lämnat kommunismen.
För ett land som Portugal, där anslutningen till gemenskapen i så hög grad gynnat befästandet av demokratin och den ekonomiska utvecklingen, får det inte finnas tvivel på stödet till och det politiska målet för anslutningen av länderna i Central- och Östeuropa, förutom övriga kandidatländer. Jag förkastar alltså alla institutionella, finansiella och andra strategier i nuvarande medlemsstater som tar de fattiga i kandidatländerna som gisslan.
Utvidgningens stora historiska betydelse förkastar därför den politiska och moraliska legitimiteten i alla försöka att rangordna kandidatländerna, såsom kommissionen försökte göra genom sitt berömda förslag 5+1. Jag är tacksam över det faktum att Europaparlamentet går i motsatt riktning. Jag är tacksam över det faktum att parlamentet begär att alla skall ha samma utgångspunkt, utan att detta påverkar resultaten, vad gäller datum för slutförandet av förhandlingarna och att detta skall definieras som en funktion av objektiva gemenskapskriterier. Jag förkastar också alla försök att utesluta Turkiet på grund av kulturella och religiösa skäl, där man glömmer Turkiets europeiska historia och hur betydelsefull landets anslutning skulle vara för respekten för de demokratiska grunderna och vad det skulle betyda för freden i Europa. Det är nödvändigt att hjälpa Turkiet till en anslutning och inte i förväg utesluta landet.
Det är klart, herr ordförande och kära kollegor, att en historiskt stor händelse kräver mer än räddhågsna revisorer inför regeringarna! Det kräver ett politiskt och moraliskt ledarskap, som kan solidarisera sig och förstår den historiska betydelsen. Ett ledarskap som helt enkelt saknas i den Europeiska unionen. Det är bara så, med politiskt kurage och genom att tala sanning för väljarna, som förgiftats av den populistiska, nationalistiska och antieuropeiska demagogin, som det är möjligt att slutföra en process som kommer att kräva en djupgående reformering av delar av nuvarande politik, som t ex den gemensamma jordbrukspolitiken och förstärkningen av gemenskapsbudgeten för att garantera den politik för strukturellt bistånd som krävs i kandidatländerna, utan att detta uteslutande finansieras på bekostnad av de minst utvecklade länderna och den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Det är detta som är maxgränsen för egna resurser på 1, 27 % av BNI.
Utvidgningen är en ny möjlighet för Europa, en möjlighet till fred, till demokrati och solidaritet mellan dess medborgare, ett mål som inte uppnås varken med en uppdelning av kandidatländerna eller med en minskning av fonderna för den ekonomiska och sociala sammanhållningen, som i sig kan vara ett potentiellt upphov till separation i Europeiska unionen.

Schwaiger
Herr ordförande, kära kolleger! Ekonomiskt sett är Slovakien ett av de starkaste kandidatländerna. Det övervann snabbt svårigheterna i samband med skilsmässan från det tidigare Tjeckoslovakien. Den höga per capita tillväxten, minskningen av arbetslöshetstalen, inflationsnivån och den jämfört med andra länder låga utlandsskulden är imponerande fakta på detta. Politiskt finns den författningsrättsliga ramen för institutioner som bygger på demokratiskt fattade beslut och som agerar effektivt, men en institution, regeringen och ansvaret för det ligger i första hand på premiärminister Meciar och några av hans ministrar, fungerar inte så som man skulle kunna förvänta i en rättsstat. Hans hållning till rollen som statspresident, att inte ta hänsyn till belutet i författningsdomstolen, hans sätt att delvis utesluta den parlamentariska oppositionen från viktiga beslutsorgan och hans uppträdande mot den ungerska minoriteten är viktiga belägg för hur antidemokratiskt han hittills uppträtt.
Å andra sidan håller den slovakiska administrationen och parlamentet på att snabbt anpassa relevanta lagstiftningsområden till de som finns inom gemenskapen. Rekommendationerna från delegationen till det blandade parlamentariska utskottet EU-Slovakien, efteråt kommer min kollega Rübig att tala om det, har satt igång en del aktiviteter. Totalt sett kan vi konstatera att den slovakiska regeringen inte uppfyller alla politiska kriterier, och att det behövs stora ansträngningar från regeringen och framför allt från premiärministern för att nå bättre demokratisk praxis och rättsstatlighet, för att de skall kunna hamna i gruppen med de kandidater som ska tas på allvar.

Malone
Herr ordförande! Jag hälsar med glädje den betydelsefulla roll parlamentet spelar i processen runt Agenda 2000. Vad beträffar Agenda 2000 har det sagts om och om igen denna eftermiddag att kommissionen föreslår en helt ny budgetplan för perioden under behandling. Den täcker hela omfånget av EUs politik och utgår ifrån att en expansion österut kommer att ske under de kommande tio åren. Vi vet alla att den Europeiska unionen står inför sin största utmaningar under denna period. Vi måste röra oss i riktning mot EMU. Vi måste ta in upp till tio nya medlemsstater. Personligen beklagar jag att Malta, av egen vilja, inte finns bland dessa länder. Som ni förmodligen vet var jag föredragande för parlamentet om Maltas inträde och jag hoppas att de vid något tillfälle kommer med. En annan utmaning som vi måste ta med i beräkningen är ytterligare en omgång internationella handelsförhandlingar.
Med avseende på budgetplanen så åtföljdes den nuvarande, som löper från 1993 till 1999, av en ökning av EU: s budgettak till 1, 27 % av EU: s BNP. Kommissionen utgår dumdristigt nog från en genomsnittstillväxt i EU på 2, 5 % med nuvarande medlemsstater. Kommissionären tycks inte ha tagit med i beräkningen möjligheten av oväntade ekonomiska chocker under EMU. Av detta skäl hyser jag allvarliga tvivel beträffande förslaget att bibehålla det nuvarande budgettaket i nästa budgetplan.
Strukturfonderna har varit mycket effektiva i fattigare och perifera regioner i att hjälpa Irland att uppnå den genomsnittliga levnadsstandarden i de rikare regionerna i EU. Irland vunnit enormt mycket under de senaste tio åren och vi har använt vårt strukturfonder mycket väl. Vår levnadsstandard har nu nått EU: s genomsnitt för första gången någonsin. Dagens irländska budget avspeglar vår keltiska tigers goda hälsa. Vi har emellertid fortfarande enorma problem med våra behov av utveckling och infrastruktur. Vem som helst som har varit i Dublin nyligen vet hur allvarliga problem vi har med trafikstockningar. Dessa har blivit ett enormt hinder för investeringar och regeringen gör mycket litet för att råda bot på situationen, bortsett från att sysselsätta konsulter i all oändlighet.
Jag accepterar kommissionärens resonemang att resurserna måste koncentreras mer i framtiden. Det verkar inte vettigt att nästan hälften av EU: s befolkning bor i områden som är berättigade till strukturfonder. Det får emellertid inte ske några plötsliga nedskärningar i strukturfonderna. Även om strukturfonderna representerar en allt minskande faktor i vårt ekonomiska välstånd i Irland så kan inget land utsättas för en drastisk nedskärning i investeringar utan att genomgå ett enormt inre sönderfall. Kommissionen har behäftat att detta inte kommer att ske. Varje överenskommelse om koncentration måste inbegripa ett fast åtagande av ordentlig övergångsåtgärder.

McCartin
Herr ordförande! Först och främst vill jag säga att jag helt och hållet delar de tankar och den oro som min kollega John Cushnahan gav uttryck för. Jag oroar mig också för att den Europeiska unionen kommer att urvattnas och försvagas av en alltför hastig utvidgning, även om jag känner mig uppmuntrad av framstegen mot en monetär union.
Jag vill vända mig mot Colom i Navals betänkade och säga att allt sedan Berlinmuren föll har det funnits ett rörande samförstånd om att släppa in länderna i Östeuropa. Detta samförstånd gällde inte bara institutionerna och den nationella regeringarna utan också allmänheten inom EU. Man accepterade också att en utvidgning inte kunde ske utan någon kostnad och att bidrag skulle krävas från alla medlemsstater i proportion till deras förmåga att ge.
Så vi kanske borde fråga oss varför kommissionen föreslår att 75 till 100 miljoner mycket fattiga människor ska släppas in utan någon förstärkning av unionens tillgångar. För närvarande vet vi att de nya länderna kommer att komma in - enligt de mest optimistiska beräkningarna - med ungefär 30 % av de existerande medlemmarnas BNP. I den gamla Europeiska unionen med tolv medlemsstater fanns det 80 miljoner människor med en BNP på 65 % av genomsnittet och för att uppnå en acceptabel konvergens mellan ekonomierna anskaffade vi medel på 24 miljarder ecu per år för att stödja deras utveckling. Hur kan kommissionen föreslå att en acceptabel regionalpolitik kan utvidgas till de nya medlemsstaterna med bara 11 miljarder ecu?
Situationen inom jordbruket är likartad. Det är extremt svårt att förutspå hur de 15 ländernas ekonomier kommer att utvecklas, hur hög kostnaden för den gemensamma jordbrukspolitiken kommer att bli, hur ansökarländerna kommer att utvecklas under kommande fem till åtta åren. Men inom begränsningen på 1, 27 % är det mycket svårt att se hur tillräckliga medel kan anskaffas för att garantera att denna utvidgning kommer att tillfredsställa ansökarländerna och deras medborgare.

Bösch
Herr ordförande, mina damer och herrar! Först helt kort till vår kollega Schwaiger som förut talade om Slovakien. Jag vill inte förekomma min kollega Rübig. Men när vi betraktar betänkandena om länderna som våra egna föredragande har gjort, och t.ex. betraktar betänkandet om Estland och funderar över att om Slovakien skulle behandla sin ungerskspråkiga minoritet på samma sätt som Estland behandlar sin ryskspråkiga minoritet, då vet jag inte hur domen över Slovakien skulle se ut. Jag tvivlar på att formeln 5+1 skulle vara gulan i ägget, och jag anser att man borde säga det alldeles tydligt i denna kammare. Jag hoppas även att medlemsstaterna till slut kommer fram till liknande slutsatser i Luxemburg.
Föredraganden i budgetutskottet, Colom i Naval, har under punkt 37 i motiveringen till sitt betänkande anfört en - som han säger - sista anmärkning avseende förvaltningsutgifterna. Han konstaterar att kommissionen vid utvidgningen inte tagit hänsyn till de språkliga problemen samt de direkta kostnaderna, således anställning av förvaltningspersonal, lingvister osv., kostnader för infrastruktur, kontor, tolkbås i sammanträdessalarna osv. Jag åberopar detta skenbart enkla exempel - kanske har inte så många kollegor lagt märke till det - eftersom det är typiskt för hur ofullständig Agenda 2000, som kommissionen presenterade för oss, är.
Än en gång smiter man från en i detta fall mindre budgetmässig än snarare politisk fråga. Låt oss stanna vid exemplet Slovakien. Var finns en vacker dag skillnaden mellan rätten till ett eget språk för fem miljoner danskar och för fem miljoner slovaker? Vi ställde oss inte denna fråga i samband med Agenda 2000. Vi försummade att inom Agenda 2000 tala klartext med oss själva. Jag anser att det är en av förtjänsterna hos kollegan Colom i Naval som föredragande i budgetutskottet att han just i rätt tid tagit upp också de rätta frågorna. Som gemensam nämnare: Den som inte vill reformera jordbruks- och strukturpolitiken, den som inte samtidigt vill betala, den kan eller vill inte utvidga.
I denna debatt säger jag även detta till alla de kollegor vars regeringsrepresentanter delvis intagit mycket märkliga ståndpunkter i olika råd för någon tid sedan i Luxemburg. Å ena sidan ville man betala in mindre, samtidigt stirrade man stint förbi jordbrukspolitiken och dess andel av budgetutgifterna på 50 %, och då sade utrikesministern: Vi vill genomföra utvidgningen. Det är saker som vi inte kan berätta för våra medborgare. Därför var det viktigt att det framför allt från budgetsektorn öppet presenterades tydliga och även kritiska frågor. Det var vi skyldiga vårt folk och det är vi även skyldiga våra framtida kolleger i Central- och Östeuropa.

Lambrias
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Utvidgningen är verkligen en stor historisk utmaning. Det är till att börja med en komplex politisk handling och framförallt ett tongivande uttryck för den Europeiska unionens utrikespolitik.
Att envisas med eller förlora sin tid på endast dess ekonomiska aspekter är alltså att undervärdera dess betydelse. Det som hade varit av betydelse är det budskap som bör ges till hela världen och som den har ett behov av efter 1989 års jordbävning som störtade fullbordandet på vår kontinent. Tyvärr finns dock en tidsflykt, om inte en motsägelse i uttrycket för denna höga politik. Den Europeiska unionen går vidare med utvidgningen utan att institutionellt ha säkrat den gemensamma säkerhets- och utrikespolitiken, utan att ha löst de allvarliga problem som finns gällande dess substantiella och effektiva funktion. Revideringen av Amsterdamfördraget föredrog att skjuta upp lösandet av dessa problem i och med att man koncentrerade uppmärksamheten på funktionen an den Ekonomiska och monetära unionen. Bristen är stor. Låt då inte bristen utökas med fel.
Det vore fel att dela upp de länder som vill gå med i den Europeiska unionen i A- och B-lag. Det vore fel att påbörja anslutningarna utan att bemöta de ovissa institutionella frågorna. Det vore ett farligt misstag att undervärdera respekten för de mänskliga rättigheterna, på grund av ekonomiska intressen eller strategiska överväganden, eller att undervärdera vissa länders aggressiva utpressningspolitik gentemot medlemsstater i den Europeiska unionen.
Det vore ett tragiskt misstag att den Europeiska unionen visar sig vara opålitlig beträffande Cyperns inträde, vilket utgör den Europeiska unionens åtagna skyldighet, i vänskap till ett land vilket, trots allt, i förrgår meddelade att det inte är intresserat, att det föraktar de konferens som dess vänner gör sig så mycken möda för och att Cypern, gentemot vilket det finns en förbindelse från den Europeiska unionen, förblir Turkiets gisslan, som kommissionär van den Broek mycket riktigt har sagt.

Truscott
Herr ordförande! Den europeiska unionen ger sig nu in på ett av dess viktigaste projekt sedan grundandet; en utvidgning mot öst- och centraleuropa, ön Cypern släpps in. Ett EU-medlemskap kommer att underlätta främjandet av demokrati, fred och välstånd i Central- och Östeuropa. Äntligen har järnridån, som i Churchills minnesvärda uttryck sträckte sig från Stettin vid Östersjön till Trieste vid Adriatiska havet, avlägsnats.
Utvidgningen kommer att tillse att den gamla ridån av järn inte ersätts med en ny gjord av sammet som utesluter delar av kontinenten från privilegiet att tillhöra den europeiska familjen. Att processen ska vara allomfattande är naturligtvis riktigt. Ingen av de elva ansökarländerna ska behöva känna sig uteslutna från en utvidgning. Alla elva har lika stor chans till medlemskap, med förstärkta partnerskap för anslutning samt årliga översikter över framstegen i riktning mot en anslutning.
Mycket återstår att göra, som det har sagt här ikväll, både från ansökarländerna i att förbereda för medlemskap och EU självt så att dess politik och institutioner reformeras för att ta itu med utvidgningens utmaningar.
Detta inbegriper oundvikligen den gemensamma jordbrukspolitiken. Kommissionen har också rätt när de i sin rapport, Agenda 2000, påpekar att vissa länder har nått längre på vägen mot anslutning än andra. 5+1-alternativet med tidiga förhandlingar med Ungern, Polen, Tjeckiska republiken, Slovenien, Estland och Cypern är den enda realistiska strategin. Att välja andra alternativ, som kappseglingsmodellen med alla ansökarländer, exklusive Slovakien, skulle bara sakta ned hela processen och underbygga orealistiska förväntningar.
Slutligen vill jag välkomna förslaget att sammankalla en europeisk konferens i London i februari till vilken alla ansökarländer kan komma och diskutera saker som angår alla européer, inklusive den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, rättsväsen och inrikespolitik.
Herr ordförande och herr kommissionär! Utvidgningen måste fortsätta för allas vår skull.

Piha
Herr ordförande! Det har varit ett krävande arbete med detta betänkande. Trots att resultatet är en kombination av flera betänkanden är det skäligen logiskt och för det vill jag särskilt tacka herr Oostlander och även utrikesutskottets ordförande Tom Spencer. Betänkandet är parlamentets budskap till toppmötet i Luxemburg om hur den historiska utvidgningsprocessen bör förlöpa. Detta är en strålande chans att bli hörda.
Jag är nöjd över att betänkandets balansgång mellan kommissionens 5+1-modell och den så kallade regattamodellen inte kan tolkas som ett förkastande av den modell kommissionen lagt fram. Betänkandet godtar, om än i oklara formuleringar, den marschordning som kommissionen föreslår, dock så att också de övriga aspiranterna kopplas till processen.
Den största bristen hos betänkandet är den delvis oavsiktliga och delvis avsiktliga oklarheten i terminologin. Argumenteringen för förhandlingar av olika dignitet eller effektiva förhandlings- och medlemsanslutningsprocesser som motvikt till den modell kommissionen föreslår, lämnas utan konkret innebörd. Ett semantiskt bollande med termer är inte till fördel för parlamentet. Parlamentet vill ta ansvar och få en klar roll i utvidgningsprocessen, men nu tycks det som om det inte rakryggat kunde ta ställning till förhandlingarnas form och inte heller till finansieringsfrågorna.
Egentliga förhandlingar kan inte föras samtidigt med alla ansökarländer. Kommissionen försöker genom sin modell komma fram till en dynamisk utvidgningsprocess som den så kallade renodlade regattamodellen inte kunde uppnå. Man kan därför fråga sig vilka motiv olika aktörer har att kräva en gemensam start. En sådan start skulle ju göra hela processen till ett slags styrkeprocess där länder med ett starkt stöd inom dagens EU kanske lätt kunde tränga fram till täten utan objektiva hänsyn. Detta skulle också förlänga processen och samtidigt göra det lättare för unionens politiker att senarelägga omställningarna. Är det faktiskt så vi vill ha det?
Jag kan med glädje konstatera att parlamentet inte tar ställning till tidtabellerna för enskilda staters förhandlingar eller anslutning. Vid utskottsdebatterna kändes det upprörande att många medlemmar ville bunta ihop de baltiska staterna i ett block utan att alls ta hänsyn till deras historiska, samhälleliga och socioekonomiska bakgrunder. I egenskap av ordförande för den estniska delegationen kan jag säga att vår delegation på bred front är medveten om vilka uppoffringar Estland har gjort och försvarar landets plats i ansökarländernas främsta led. När Estland är en av staterna på kommissionens 5+1 lista, har det en stark positiv effekt inte bara i Lettland och Litauen, utan på unionens hela nordliga dimension.
Sammanfattningsvis skulle man kunna säga att man, då man röstar för detta betänkande, inte i ljuset av dess sakinnehåll röstar för någon särskild utvidgningsstrategi, eller kanske för dem alla. Sådan är linjeföringen i detta papper.
Man får hoppas att medborgarnas engagemang för utvidgningsprocessen i fortsättningen handhas bättre än i det pågående EMU-projektet. Annars blir det på slutrakan så att politikerna pratar på och folket inte vill vara med och leka.

Paasilinna
Herr ordförande! När unionen utvidgas, vad är det så som utvidgas? Stabiliteten, säkerheten, de mänskliga rättigheterna? Det hoppas vi. Men vi har några problem att lösa.
De sociala differenserna inom unionen får inte vidgas samtidigt som vi utvidgas mot öster. Inte heller får kunskapsklyftan mellan oss fördjupas när vi utvidgas och förvandlas till ett informationssamhälle. Men det håller på att ske. Alltså får gränserna inom våra samhällen inte vidgas när vi utvidgas österut.
En strikt uppfyllelse av medlemskraven kan väntas ge upphov till sociala problem i kandidatländerna, kanske rentav till explosioner. Kriterierna för den Ekonomiska och monetära unionen har ju lett till sådana bland oss själva. En utvidgning ökar inte säkerheten om inte grunden är hållbar.
Vi får inte heller resa gränser mot Ryssland. Därför behöver vi en nordlig dimension och en östersjöpolitik. Vi behöver ett Ryssland med ett europeiskt engagemang, inte ett asiatiskt eller storryskt som är de övriga alternativen. Det finns ingen europeisk säkerhet utan Rysslands medverkan. Man kan säga att NATO: s utvidgning österut i Ryssland betraktas som en gåva till kommunisterna. En utvidgning av Europeiska unionen betraktas däremot som någonting positivt även ur rysk synvinkel. Vi måste därför sörja för att det inte uppkommer fler gränser i Europa, utan att att de minskar både inom oss och ibland oss.

Gomolka
Herr ordförande! Jag skulle mot slutet av vår diskussion, som säkert försöker anpassa sig till det aktuella föremålet såväl kvantitativt uttömmande som även kvalitativt, åtminstone vilja antyda ett sammanhang, större till tid och rum, vad gäller Europeiska unionens förhållande inte bara till Lettland utan även till dess grannländer Estland och Litauen, med andra ord Europeiska unionens förhållande till de baltiska staterna. En av de mest aktuella och starka framtida kärnfrågorna i europeisk politik kommer att vara utformningen av förhållandet mellan Europeiska unionen och Ryska federationen. Jag kan här bara hålla med Paasilinna.
Det ligger helt i Europeiska unionens intresse att denna förbindelse borde vara konstruktiv och stabilitetsorienterad. Det gränsöverskridande regionala samarbetet har ett särskilt stort värde i detta sammanhang. Det visar inte minst erfarenheterna från de senaste årens intensivt ökande samarbete, framväxten av talrika Euroregioner vid Europeiska unionens östgräns. Vi borde projicera dessa uttalat positiva erfarenheter under de senaste åren och årtiondena på framtiden. Just de tre baltiska staterna skulle som Europeiska unionens medlemmar vara potentiella partner i ett gränsöverskridande samarbete mellan Europeiska unionen och Ryska federationen.
De baltiska staterna skulle i detta kunna prestera ett specifikt, substantiellt bidrag för att lösa nyckelproblem i den europeiska politiken, ett bidrag som knappast går att ersätta. Nästa och viktigaste förutsättning för det är möjligheten att kunna komma med i Europeiska unionen. Estland, Lettland och Litauen kommer endast att kunna och vilja tillvarata denna önskvärda politiska uppgift, nämligen att vara drivande kraft i ett samarbete mellan Europeiska unionen och Ryska federationen, om de är fast förankrade i Europeiska unionen, om de känner sig som likvärdiga, likaberättigade partner.
Inträdesstrategin borde inte bara präglas av aktuella omständigheter utan även av kommande händelser som är medvetet påverkade och utformade av oss. Ett så snabbt inträde som möjligt i Europeiska unionen skulle även hjälpa till att lösa andra marginella problem som jag tyvärr inte nu kan gå in på ytterligare.

Theorin
Herr ordförande! EU: s utvidgning blir ett historiskt beslut. De instrument som EU förfogar över, dvs. de politiska, ekonomiska och diplomatiska verktygen, är oerhört värdefulla och mycket effektivare än de militära för att bygga ett bestående mellanstatligt samarbete.
Parlamentets arbete har varit både omfattande och arbetsamt. Det har inte varit lätt att finna en kompromiss mellan omedelbara förhandlingar för alla respektive förhandlingar för bara några. De viktigaste elementen måste vara att alla ansökarländerna finns med i utvidgningsprocessen, oberoende av deras förberedelsenivå. Självklart måste alla länder mätas på samma villkor och behandlas på ett jämlikt sätt. Det måste bli klart för alla ansökarländer och deras befolkning att de ingår i en utvidgningsprocess och att de blir medlemmar när de uppfyller kriterierna för medlemskap.
Inget land uppfyller i dag dessa kriterier. Det är då knappast lämpligt att välja ut endast ett fåtal länder. Ingen vet med säkerhet hur situationen är i ansökarländerna om något år. Det finns en politisk vilja att utvidga EU. Det är viktigt att uppmuntra denna vilja, inte minst hos ansökarländerna. Det är unga, sköra demokratier. Att stänga dörren i ansiktet på dem är inte rätt. Vi skulle sända fel signaler genom att endast välja ut vissa stater. Alla ansökarstater måste få möjlighet att påbörja medlemskapsförhandlingarna samtidigt. Farhågor har då yttrats om att det skulle riskera att försena processen för de stater som har ansetts vara mogna för förhandlingar.
Det är viktigt att ansökarländerna inte ställs emot varandra. Därför bör en gemensam förhandlingsstart inledas med alla samtidigt. Efter dessa multilaterala acquis -förhandlingar, som kan komma att ta ett år, bör bilaterala förhandlingar inledas med de länder som då är redo, sannolikt de fem plus ett som kommissionen har valt ut, men även andra stater om de är redo. Det man vinner med en sådan lösning är att vi inte på förhand dömer ut vissa länder, utan uppmuntrar dem att fortsätta sin ambitiösa strävan att vara mogna för medlemskap.

Rübig
Herr ordförande! I december 1997 kommer vi bestämma kursen för Europas framtid. Slutligen har vi nu denna chans att även i framtiden få leva i fred, välstånd och säkerhet. Vi ser att östutvidgningen har gett vingar åt näringslivet, att de ömsesidiga förbindelserna har intensifierats, att handeln profiterar, att båda sidor profiterar på öppningen. Mitt första bekymmer - jag kommer från ett smidesföretag i Österrike - i samband med öppningen mot öst var att vad kommer nu att komma till oss? Jag for till dessa länder och såg vilka chanser som fanns där. När man ser vad det fortfarande finns för behov av produkter, av tjänster där, vad skulle de inte kunna innebära för oss, då är chansen en gånger två. Jag anser att vi måste sätta chanserna i den mittpunkt som denna östutvidgning innebär för oss, även om vi inte får glömma riskerna.
Men det innebär framför allt en chans, eftersom marknadshindren försvinner och globaliseringen har en positiv effekt. Vi kan inte prata om arbetstillfällen på söndag för att sedan på måndag vara mot östutvidgningen. Jag anser att östutvidgningen skapar arbetstillfällen på båda sidor. Det är en chans som vi måste ta tillvara! Även säkerhetsärenden som Schengen, atomsäkerhet, är för oss helt centrala frågor, och jag tror att i framtiden kommer vi även att ha mycket att göra på detta område.
Som vice ordförande i delegationen för Slovakien vill jag gärna säga att visserligen har vi uppnått enorma framsteg, inte minst har oppositionen deltagit allt intensivare, fallet Gaulider är emellertid ännu inte löst. Det kommer att vara löst senast nästa år i samband med valen. Därför skall här inte väljas formeln minus 1 utan plus 1. Det är en mycket viktig aspekt. Jag skulle vilja säga: Dörren står öppen, men vi tränger inte på!
(Applåder)

Van den Broek
Herr ordförande! Det var en lång och intressant debatt och ni har redan varit generös nog att låta mig komma in två gånger tidigare, så jag skall fatta mig kort och uttrycka ett stort tack för de viktiga inlägg som vi har fått lyssna till i dag och som egentligen omfattat en viktig del av det som kommissionen betraktar som ett av sina viktigaste förslag under denna mandatperiod, tillsammans med förslagen angående EMU naturligtvis. Jag tror att dagens debatt har givit en bra bild av vilken typ av diskussion även mellan medlemsstaterna som ligger framför oss. Då tänker jag inte speciellt på och inte i första hand på diskussionerna om ett utvidgningsscenario och strävandena att förebygga att något kandidatland skall känna sig uteslutet. Jag tänker snarare på diskussionerna vi har framför oss om finansieringen av utvidgningen.
Nu menar jag att vi i varje fall i dag inte behöver några slutsatser om detta och inte heller kan dra några med tanke på det faktum att även Europeiska kommissionen skall komma med närmare förslag om detta. Men det är bra att i varje fall kunna konstatera i dag, att osäkerheten som fortfarande råder om vissa delar av reformerna av den inre politiken i sin helhet tydligen inte utgör någon anledning för den övervägande majoriteten i parlamentet att iaktta återhållsamhet i fråga om starten för den fortsatta utvidgningsprocessen. Jag känner snarare en uppmuntran att ytterligare påskynda det programmet. Om finansiella motiv vad det beträffar skulle störa utvidgningsrytmen, respektive skulle gå ut över de minst framskridna kandidatländerna, då först skulle det verkligen vara tal om diskriminering. I dag har det tydligt framgått att det även i parlamentet skulle finnas avsevärda betänkligheter mot detta.
Vi avvaktar med intresse omröstningen i morgon och skulle också gärna under de kommande månaderna se ett närmare meningsutbyte så att de frågor som ännu är obesvarade kan få ett tillfredsställande svar.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.15.)

