Återupptagande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet fredagen den 8 september 2000.

Justering av protokollet från föregående sammanträde
Tajani
Fru talman! I Italien inträffade tyvärr ytterligare en våldshändelse igår: en kristendomslärare med hebreiskt ursprung attackerades och misshandlades av en grupp skinheads i Verona. Jag anser att detta slags händelser omedelbart skall fördömas, även av detta parlament, för det är otänkbart att acceptera att antisemitismen och rasismen sticker upp sina fula trynen i vår union igen. På ett gruppövergripande plan anser jag alltså att denna församling bör ge en signal, ett tecken på solidaritet med denne lärare som attackerades enbart för att han har hebreiskt ursprung. Jag tackar er, fru talman, och hela parlamentet i förväg för den solidaritet ni vill visa.
(Applåder)

Talmannen
Tack, herr Tajani. Vi skall fundera på det bästa sättet att överlämna denna fullständigt berättigade protest.

Paciotti
Fru talman! Jag begärde ordet för att ta upp samma fråga. Jag skulle vara tacksam om ni ville göra er till tolk för den oro detta parlament känner, för ett bestämt fördömande av denna handling och för solidaritet med den unge katolske lärare som drabbades så hårt på grund av sin hebreiska bakgrund.

Talmannen
Det gör jag gärna, fru Paciotti.

Speroni
Fru talman! Även jag skulle vilja ansluta mig till Tajani och alla de andra för att beklaga det rasistiska överfallet på en kristendomslärare med hebreiskt ursprung som har ägt rum i mitt land, närmare bestämt i Verona. Det är ofattbara händelser som inte bara skall beklagas utan även straffas hårt.

Angelilli
Fru talman! Också jag skulle vilja instämma i Tajanis uttalande, som har rönt uppslutning från flera håll och från olika partier. Som företrädare för Nationella alliansen instämmer jag därför med största solidaritet i ett stenhårt fördömande av händelser som får oss att skämmas över att vara européer. Jag anser att detta parlaments medvetenhet, som delas av alla från höger till vänster, kan bidra till att bekämpa dylika oanständiga tilldragelser och se till att de aldrig mer inträffar.

Morgan
Jag vill ta upp en ordningsfråga som gäller att kvestorerna har utfärdat en rekommendation om att parlamentsledamöter som befinner sig i Bryssel under " de vita veckorna" nästa år skall erhålla dagstraktamente. Fru talman! Då jag förstår att detta mycket snart kommer upp på er dagordning vill jag uppmana er och presidiets ledamöter att mycket noga tänka igenom detta beslut, eftersom " vita veckor" är en mycket god idé. Det finns ett skriande behov av att parlamentsledamöterna kommunicerar med väljarna på ett mycket mer effektivt sätt. Att så är fallet framgår av att valdeltagandet var så lågt i Europavalet, och om vi låter ledamöterna skriva upp sig under de " vita veckorna" undergräver vi själva idén med dessa veckor.
Vi ger EU-skeptikerna vatten på deras kvarn, när de tror att vi pressar upp våra egna utgifter, och vi framstår som hycklare i ett läge när vi uppmanar kommissionen att bättra sig.
Fru talman! Jag uppmanar er och presidiets ledamöter att mycket noga överväga denna fråga och avvisa kvestorernas begäran.
(Applåder)

Talmannen
Fru Morgan! Detta förslag från kvestorerna har ännu inte nått mig. Därför är det heller inte upptaget på presidiets föredragningslista. Så snart jag mottagit det skall presidiet naturligtvis granska det med största noggrannhet.

Berès
Fru talman! Jag skulle vilja påkalla mina kollegers uppmärksamhet, och uppmana dem till den allra största vaksamhet, beträffande en demonstration som i dag utgår från Bryssel och är på väg till Paris. Den arrangeras av scientologerna som påstår sig genomföra ett maraton mot den religiösa intolerans som förekommer i Frankrike. Det förefaller att vara en mycket farlig demonstration då mitt land är det där kampen mot sekter tagit betydande poäng, något jag tror att Europa behöver fortsätta att inspireras av, dvs. värderingar som konfessionsfrihet, tolerans, och då menar jag verklig tolerans, inte den som tillämpas av sekterna.
(Applåder)

Talmannen
Tack, fru Berès, för denna information och detta klargörande.

Balfe
Eftersom frågan har tagits upp offentligt kanske skälet till kvestorernas rekommendation kan föras till protokollet? Vi menar att termen " vita veckor" var olycklig. Under dessa veckor äger inga sammanträden rum, men kommissionen, rådet och alla övriga tjänstemän i detta parlament, inklusive de politiska grupperna, arbetar hårt.
Om vi skall åka till Nice för att kräva utökade befogenheter för parlamentet är det knappast en bra start för oss att skicka iväg hela parlamentet i fyra veckor, bort från den plats där de valdes för att utföra sitt uppdrag.
Följaktligen anser vi att de ledamöter - och de är många - som författar betänkanden, sitter som utskottsordförande, leder grupper och har giltiga skäl att vara här, skall kunna redovisa dessa skäl och komma och utföra sitt arbete på den plats där de har valts att utföra det.
(Applåder)

Talmannen
Herr Balfe! Jag tror inte att det finns någon anledning att inleda en debatt om frågan här. Såsom jag sade till fru Morgan kommer presidiet så snart jag officiellt mottagit förslaget från kvestorerna att med största uppmärksamhet granska förslaget och alla dess konsekvenser.

Thyssen
Fru talman! Strax skall vi lyssna till ett meddelande från kommissionen om oljekrisen och det gläder mig att komissionären är här. Vi vet alla att hon inte kan stanna här så länge och att hon måste åka till rådet (transport) i Luxemburg i kväll. Det får dock inte avhålla oss från en grundlig, djupgående diskussion om den här problematiken, alltså en längre diskussion än den knappa timme som anslagits för det ändamålet på föredragningslistan. Fru talman, jag och flera kolleger med mig beklagar att vi måste hasta oss igenom det här på så kort tid. Det rör sig här om ett problem som fått hela Europa i uppror de senaste dagarna och som kanske kommer att göra det de närmaste dagarna också. Det är verkligen alldeles för litet tid som avsatts för det här och å väldigt många kollegers vägnar tyckte jag att jag var tvungen att offentligt uttrycka mitt missnöje med det.

Talmannen
Naturligtvis, fru Thyssen. Jag beklagar det också.

Oomen-Ruijten
Fru talman! Jag vill återkomma till problematiken kring de " vita veckorna" . Det är inte utgifterna jag menar utan något som jag inte tycker är riktigt klokt är att en vit vecka placerats in precis före sportlovet som äger rum i några medlemsstater, eller också den karnevalsvecka då man i några medlemsstater har ledigt på måndagen och tisdagen. Om man nu skall ha en vit vecka så är det bättre att placera den i samma vecka som karnevalen och inte veckan före. Fru talman, jag vill be presidiet att titta på den saken igen.

Schröder, Ilka
Fru talman! En kollega har ju just gjort oss uppmärksamma på en antisemitisk incident. Från Tyskland, där det under sommaren ägt rum en stor debatt om rasism, vill jag nu rapportera om vilka tungt vägande händelser som har ägt rum sedan parlamentets senaste sammanträde, för att öka uppmärksamheten kring detta.
Tre exempel: Den 2 september slogs i München en 50-årig kypare av kinesisk härkomst ned och kallades för ett utländskt svin. Den 13 september hittades en hemlös person död. Två skinheads har erkänt att de hade slagit ned honom. Han avled sedan av dessa sparkar och slag. För det tredje: Den 4 september slog högerradikala element ned en person vars föräldrar kommer från Tunisien. Det hände i Kassel. Jag vill påpeka att vi också annars här brukar sörja avlidna människor, och jag vill be om att vi också gör det i fråga om människor som vi inte känner, och just i fråga om dem som dödats av politiska, särskilt rasistiska motiv. Jag vill öka kammarens uppmärksamhet på detta, just därför att vi hade en debatt om det i Tyskland.
(Applåder)

Talmannen
Tack, fru Schröder. Detta är fakta som i högsta grad är beklagliga och värda att fördöma och de bör göra oss mycket vaksamma.

Föredragningslista
Talmannen
Följande ändringar i föredragningslistan har föreslagits:
Beträffande torsdagen :
Sammanträdet börjar med uttalandena från rådet och kommissionen om terrorismen i Spanien.
När det gäller den gemensamma diskussionen om rasism vill jag informera er om att Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster också har lämnat in en muntlig fråga till kommissionen om de våldshandlingar som begåtts av extremhögern i Tyskland.
Till följd av debatten om terrorismen föreslår jag att betänkandet av Titley om uppförandekoden för " Vapenexport" , som för närvarande finns upptaget som sista punkt, skjuts upp till ett senare sammanträde.
Med tanke på omfattningen av förmiddagens debatter kommer omröstningen att flyttas - observera det - till kl. 11.30. Den blir alltså inte kl. 11.00 utan kl. 11.30.
När det gäller omröstningen slutligen har två andrabehandlingsrekommendationer från utskottet för regionalpolitik, transport och turism om transport av farligt gods på väg (A5-0234/2000 - Koch) och järnväg (A5-0229/2000 - Hatzidakis) lagts till enligt förfarandet utan debatt. Tidsfristen för att lämna in ändringsförslag eller förslag om förkastande har fastställts till i eftermiddag kl. 16.00.
Omröstningen om betänkandet från Glase (A5-0220/2000) för utskottet för socialfrågor och sysselsättning om odeklarerat arbete sköts upp vid sammanträdesperioden i Strasbourg. Det kommer alltså att gå till omröstning i morgon.
Finns det några invändningar eller protester mot dessa olika förslag ?

Alavanos
Fru talman! Ni sade att vi skulle börja kl. 11.30 i morgon. Detta är en mycket otrevlig överraskning eftersom många av oss har bokat plats på flygplan som vi knappt hinner med på vår fasta omröstningstid. Det är ett stort problem, det är mycket svårt för oss att hitta platser på andra flygplan, både på kvällstid och även nästa dag. Med hänvisning till detta vill jag be er att vi antingen behåller den fasta omröstningstiden eller i annat fall att ni informerar oss i tid. Jag vill be er att vi behåller den fasta omröstningstiden, d.v.s. kl. 11.00.

McMillan-Scott
Ett alternativt förslag är att vi börjar en halvtimme tidigare, kl. 8.30, och går till omröstning kl. 11.00.

Talmannen
Ja, det stämmer. Vi behöver kanske inte rösta om alla instämmer i detta förslag som skulle bestå i att börja i morgon kl. 8.30 och behålla omröstningen kl. 11.00.
(Parlamentet biföll begäran.)

Gollnisch
Fru talman! Ni bad de parlamentsledamöter som så önskade att lämna kommentarer om föredragningslistan. Jag vill därför säga att jag inte hade några invändningar mot att de brott och förbrytelser som begåtts av ursprungliga européer mot utlänningar tas upp i vårt parlament. Om jag skall tro behörigt utskott i mitt eget land uppgår de till ett trettiotal per år av nära fyra miljoner brott och förbrytelser, varav en miljon begås av utlänningar mot infödda personer.
Jag föreslår att de två frågorna ställs mot varandra. Jag tycker att det skulle vara en fråga om rättvisa. Rasismen är tyvärr ett fenomen som finns i hela världen och det är också lämpligt att även granska rasistiska kriminella och brottsliga handlingar av utländskt ursprung som begås mot européer.

Talmannen
Ja, jag tror att det är det bästa.

Sylla
Fru talman! Jag tror inte bara att det är viktigt att vi bibehåller debatten om kampen mot rasismen som föreslagits för i morgon. Ett antal av våra kolleger är i dag dessutom medvetna om att inget land i Europa undgår den ökande främlingsfientligheten och populismen. Kära kolleger! Jag skulle önska att vi under debatten i morgon, på grundval av det som många av våra kolleger sagt i dag, kunde komma överens om åtminstone ett ändringsförslag, nämligen att ingen här i parlamentet skall hålla rasistiska tal. Om vi lyckas undvika att ingen till att börja med här i parlamentet ägnar sig åt rasistiska tal, kommer våra ord och handlingar att få mycket större tyngd utanför parlamentet. Jag tror att det är det bästa svaret till Gollnisch.

Åtgärder att vidtas till följd av oljekrisen och prishöjningen på bensin
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalande från kommissionen om åtgärder att vidta till följd av oljekrisen och höjningen av oljepriset.

De Palacio
. (ES) Fru talman, mina damer och herrar! Jag uppskattar att ni har gett mig chansen att hålla ett anförande på parlamentets sammanträde efter det två timmar långa anförande jag höll i går inför utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi.
Dagens situation har påverkats av de senaste arton månadernas höjning av oljepriserna, något som har fått stora konsekvenser för de europeiska medborgarna. Det är uppenbart att de som mest lider av denna höjning är de minst gynnade samhällsgrupperna och även vissa konkreta sektorer som är särskilt drabbade.
Ett fat råolja värderades i början av 1999 till cirka 10 dollar, men sanningen är den att det i dag ligger på cirka 33 eller 35 dollar. Det är rekordnivå sedan Golfkriget, en nivå som de flesta experter endast trodde var möjlig vid geopolitiska kriser.
Orsakerna bakom höjningen är uppenbar: begränsningar av produktionen från Opec-ländernas sida som sammanfaller med en internationell ekonomisk återhämtning och därmed en ökad efterfrågan. Effekterna av höjningen är särskilt utbredda i Europeiska unionen och i synnerhet i euroområdet på grund av eurons paritet med dollarn.
Det går inte att bortse från höjningens konsekvenser för den europeiska ekonomiska utvecklingen. Rent konkret uppskattar vi att den för närvarande utgör 1 procent av den nuvarande inflationen och en minskning på cirka 0,3 procent vad vår tillväxt beträffar; vissa yrkeskategorier - jordbrukare, fiskare och transportörer - befinner sig ofta i en riktigt besvärlig situation.
Både producent- och konsumentländerna har emellertid ett gemensamt intresse, och det är prisernas stabilitet, deras förutsägbarhet. Det som vi alla är angelägna om är att priserna stabiliseras på en marknad med fri konkurrens och inte som nu enligt en monopolistisk plan för avkastning på en marknad som inte är särskilt genomblickbar.
Å andra sidan uppgår Europeiska unionens beroende för närvarande till cirka 50 procent. Men i brist på nya åtgärder kommer det att ha stigit till 70 procent ungefär när vi närmar oss år 2020. I det konkreta fallet med oljan uppgår vårt beroende av länder utanför unionen till mellan 85 procent och 90 procent. Det leder naturligtvis till en debatt om ökningen av vårt beroende på energiområdet av länder utanför unionen och därmed om vår sårbarhet i detta avseende.
Vi måste ta befälet över vårt eget ansvar och vårt eget öde. Även om Europeiska unionens konkurrenskraft på energiområdet är begränsad kan vi inte sitta med armarna i kors och betrakta situationen och vänta på att den förvärras, utan vi måste finna en lösning. Det innebär att garanterandet av en tillräcklig nivå av oberoende och i synnerhet säkerhet för Europeiska unionens energiförsörjning bör vara en politisk prioritering och även ingå i gemenskapens politik.
Det är nu lite mer än ett år sedan jag första gången tog kontakt med parlamentet som framtida energiansvarig, och då poängterade jag att det enligt kommissionen fanns två avgörande faktorer som måste beaktas de närmaste åren. Å ena sidan att strategiskt främja en dialog om energipolitiken i olika internationella forum och i synnerhet med de främsta producent- och konsumentländerna, å andra sidan att anpassa våra prioriteringar så att vi bättre kan möta förändringarna i samband med sådana ogynnsamma situationer på energiområdet som den nuvarande.
Kommissionens avsikt är att uppfylla dessa grundläggande mål och vi arbetar sedan flera månader tillbaka mot dessa. Kommissionen kommer inom kort att avsluta en grönbok om energiförsörjningssäkerhet och Kyoto-avtalen, det vill säga villkoren för utsläpp inom energisektorn, en grönbok som kommer att antas innan årets slut. Den kommer, hoppas jag, att bli utgångspunkten för en omfattande dialog, en omfattande debatt med de berörda parterna för att granska de olika energikällornas roll och plats de närmaste tjugo eller trettio åren. Dessutom bör vi uppmuntra till en dialog på internationell nivå på kortare sikt, stärka dialogen med producentländerna för att övertyga dem om vårt gemensamma intresse av en prisstabilitet - en fråga som de själva har tagit upp - genom att föreslå en prisintervall som mål.
Å andra sidan måste det geopolitiska sammanhang vi rör oss i beaktas, i synnerhet fredsprocessen i Mellanöstern och den komplicerade politiska situationen i hela området.
Europeiska unionen måste rikta ett tydligt och verkningsfullt budskap till alla OPEC-länder och poängtera det nödvändiga i att lämpliga åtgärder vidtas för att uppfylla det mål de själva har ställt upp, det vill säga oljeprisernas tillbakagång till ett lämpligt intervall. Vi kan säga att vi är den största nettoimportören av olja och den näst största konsumenten i världen. Europeiska unionen har därför resurser och anledning nog att göra sig hörd, men det är möjligt att de politiska resurserna inte är tillräckliga.
Bortsett från dialogen med Opec-länderna får vi inte glömma att vi bör upprätthålla och stärka våra strategiska förbindelser med Ryssland, och det kan vara värt att fundera över de nödvändiga resurserna för att modernisera villkoren för produktion och distribution i det land som, det bör vi tänka på, är den tredje största oljeproducenten i världen och, om vi talar om gas intar landet utan tvekan en ledande ställning.
Europeiska unionen bör hålla en samlad front och förena sina stämmor. Medlemsstaternas spridda initiativ kommer alltid att vara ofullständiga och dessutom mindre fruktsamma än om vi lyckas tala med gemensam stämma.
Vad den skattemässiga aspekten beträffar, en fråga som har diskuterats mycket på senare tid, har kommissionen förståelse för oron inom de yrkessektorer som drabbats hårdast av den plötsliga höjningen av oljepriserna. I det avseendet uppmuntrar vi medlemsstaterna att inleda och fortsätta driva en samhällsdialog med alla intresserade för att finna lösningar som är lämpliga och överensstämmer med gemenskapsrätten. En av de lärdomar vi kan dra av de blockader som har paralyserat de ekonomiska aktiviteterna i olika stater är behovet av att höja nivån av samordning mellan medlemsstaterna, och då givetvis med stöd av kommissionen. Till följd av detta kommer jag, fru talman och mina damer och herrar, så som redan tillkännagivits, lämna sammanträdet om ett par minuter för att åka till Luxemburg, där transportministrarna skall hålla ett extra rådsmöte.
Medlemsstaterna bör av såväl ekonomiska som miljömässiga skäl inte ge efter för trycket och ändra sin globala oljepolitik på medellång sikt. En lägre beskattning, eller ett stöd, som föreslås på längre sikt skulle helt enkelt vara detsamma som en överföring av skatteintäkterna till Opec-länderna och endast innebära att ett inadekvat meddelande sändes till dessa.
Det är emellertid troligt att den mycket allvarliga situation som råder på kort sikt kräver anammande av stödåtgärder från de ansvariga myndigheternas sida. Faktum är att det redan finns några färdiga avtal. Jag vill ändå påpeka att dessa åtgärder måste vara av övergående karaktär och under alla omständigheter stämma överens med konkurrensbestämmelserna och inte strida mot de interna bestämmelserna på den inre marknaden.
Det är nödvändigt att eftersträva ett sammanlöpande sätt att betrakta beskattningen av bränslet och undvika den kakafoni som uppstår till följd av ageranden och uttalanden i unionens olika stater. Vad tjänar det exempelvis till att tala om ekologisk skatt på europeisk nivå om vi inte snabbt kan föra de särskilda skatterna och momsen inom unionen närmare varandra?
I det sammanhanget måste jag säga till ledamöterna att en minskning av de särskilda skatterna till förmån för vägtransporter endast kan betraktas som en kortsiktig åtgärd, under några månader, och den får under inga omständigheter förlängas, eftersom det skulle strida direkt mot målet med ett främjande av alternativa transportmedel, till exempel järnvägen, det skulle strida mot våra mål från Kyoto och utan tvekan antas strida mot det som hittills varit huvudlinjerna i Europeiska unionens transportpolitik.
Kommissionen är djupt oroad över de allvarliga brott mot den fria rörligheten som har ägt rum vid flera tillfällen på senare tid. Vi anser, och det vill jag påpeka än en gång, att ingen samhällskategori får ta hela samhället som gisslan.
Men jag nämnde stödet och jag vill säga att vi måste bryta och upphöra med antikonkurrensmässiga rutiner och att sådana rutiner uppenbarligen tillämpas inom bränslesektorn. Vad tjänar sådana markanta prisskillnader inom Europeiska unionen till - före skatt - på oljederivat som vi för närvarande har, när det ibland räcker med att korsa gränsen? Kommissionen har för avsikt att framhärda i de kontakter som upprättats med medlemsländerna för att upptäcka eventuella rutiner som strider mot konkurrensbestämmelserna. Alla avtal mellan företag eller utnyttjande av en dominerande ställning bör bestraffas hårt. På samma sätt måste konkurrensen mellan intermodala sektorer undersökas i strävan efter lösningar på europeisk nivå. Men vi får inte lura oss själva, mina damer och herrar, för vi talar om kortsiktiga åtgärder som kan lindra den nuvarande krisen men som absolut inte upphäver det ovedersägliga faktum att vår ekonomi är känslig för fluktuationer på energiområdet. Visserligen är den mindre känslig än för 25 år sedan, men hur som helst känslig. Den dagliga oljeförbrukningen inom Europeiska unionen uppgår till 12 miljoner fat och bör ligga på drygt 13 miljoner år 2020. Det är möjligt att priset per fat under normala ekonomiska förhållanden inte på länge kommer att ligga på mindre än 20 dollar - och naturligtvis inte som det var för 18 månader sedan, det vill säga på 10 dollar.
Vi måste ta itu med vårt beroende och denna situation med hjälp av två huvudåtgärder: en spridning av våra energikällor samt energibesparingar. När vi talar om en spridning av våra källor krävs en långsiktig debatt. Den framtida grönboken om energiförsörjning kommer att bidra till denna. Jag vill tydligt poängtera att de förnybara energikällorna, om vi talar om en spridning av källorna, utgör ett tydligt och avgörande bidrag inför framtiden, men för närvarande kan vi inte avstå från någon energiform.
Hanteringen av efterfrågan och energibesparingar är den andra huvudåtgärden som vi på lång sikt måste koncentrera oss på. Vad oljan beträffar är vi i dag 50 procent effektivare än vi var för 25 år sedan, men jag är medveten om att transportsektorn på det området fortfarande måste bemöda sig extra. Mer än 90 procent av oljekonsumtionens ökning i unionen fram till 2020 kommer huvudsakligen att slukas av transportsektorn. Därav behovet av en grönbok om transportpolitik med strävan efter en översyn av transportmedlen, ett stärkande av de transeuropeiska näten, ett undanröjande av punkter för trafikstockningar, en stimulering av järnvägen, flodtransporter och sjötransporter på korta sträckor, ett främjande av effektiva och mindre förorenande stadstransporter, genom en rationalisering av den klassiska bilens användning och stärkandet av innovativa projekt för forskning om rent bränsle och ett ökande av förarnas förståelse och kunskap.
Det är nödvändigt att åtgärder vidtas i uppbyggnaden av och besparingar inom denna sektor, som är ett av områdena med störst energiförbrukning, för att inte tala om stimulansen av konkurrensen inom gassektorn och gasens uppkomst som en konkurrent och ett alternativ till oljan.
Sammanfattningsvis, fru talman, ärade ledamöter, är det uppenbart att vi endast kan övervinna den nuvarande krisen med hjälp av samstämmiga strategier som är väl samordnade och mångsidiga. Tyvärr förfogar vi inte över något universalmedel för att lösa situationen på kort sikt, men lyckligtvis har den nuvarande krisen visat oss det enda sättet att övervinna den: genom att främja konkurrensen på våra marknader, bekräfta vår gemensamma närvaro på internationell nivå, samordna våra insatser, anpassa våra prioriteringar till de nya energimålen och agera gemensamt på skatteområdet. I den svåra situation som råder förväntar sig medborgarna att vi omvandlar dessa målsättningar till en påtaglig verklighet, genom att inte bara tänka kortsiktigt utan även på medellång och lång sikt.
(Applåder)

Suominen
Fru talman, bästa kommissionär de Palacio! Jag tackar kommissionens ledamöter för detta ställningstagande som visade på realism. Man borde bara fråga sig om man alltid måste råka i kris innan man börjar tala om nya, goda strategier. Inget vore nu lättare än att kräva att alla unionens medlemsstater sänkte beskattningen av oljeprodukter rejält ända tills råoljepriset förhoppningsvis återgår till ca 22 - 25 dollar per fat. Lika enkelt skulle det nu vara för medlemsstaterna och deras finansministrar att meddela att det inte finns någon orsak att röra skatterna överhuvudtaget. På kort sikt är orsaken till detta svårigheten att ersätta skatteintäkterna och på lång sikt skatternas dämpande inverkan på konsumtionen, med vilken vi strävar efter att påverka miljösituationen i framtiden.
Något måste ändå göras. Människorna har fått nog och särskilt vissa yrkesgruppers omedelbara utkomst är, såsom kommissionären påpekade, svårt äventyrad, bara för att nämna yrkesfiskarna, jordbrukarna och yrkesåkarna. På längre sikt sätter prisnivån på oljeenergi allt mera fart på inflationen och hotar hela EU-området med ekonomiskt bakslag. Unionens medlemsstater måste nu hitta ett gemensamt sätt att agera såväl på kort som på lång sikt. De enskilda ländernas enskilda åtgärder under trycket av protesterna försvårar endast situationen och snedvrider konkurrensförhållandena. Ansvaret för åtgärderna ligger helt klart hos de nationella regeringarna. Åtgärder på kortare sikt är svårare. Självfallet är det viktigt att intensifiera förhandlingarna med Opec-länderna om att ytterligare öka oljeproduktionen, om det överhuvudtaget är möjligt, för att på så sätt underlätta situationen genom ökad tillgång. Några snabba resultat är kanske ändå svåra att uppnå. Därvid behövs det mycket exakta selektiva åtgärder, till exempel när det gäller beskattningen av dieselbränsle och uppvärmningsolja, i mån av möjlighet, om de genomförs på ett allmänt plan.
Orsakerna till krisen går, förutom på utbudssidan, kanske också att finna i förädlingskedjans struktur, oljeenergimarknadernas karaktär, futureförfarandet, samt vissa länders eller områdens lagringspolitik. Det har påståtts att förädlingskedjan redan befinner sig i så få händer att det har uppstått en kartelliknande situation på marknaden. Jag påstår inte själv att detta är fallet, men det finns skäl att fördjupa sig i frågan. En fråga är om unionen kan förhandla om en strategi för nödvändiga oljelager såväl inom sitt eget område som tillsammans med USA, eftersom de minskande lagren i USA och det befintliga behovet av att fylla på dem uppenbarligen höjer spotpriset på olja ytterligare. Rysslands, en stor oljeproducents, omskakade produktionsmaskineri nämndes redan i kommissionärens tal. Är det inte rätt tid nu- frågan måste naturligtvis först och främst riktas till Ryssland, men också till oss - att vidta de åtgärder som lockar till investeringar i Rysslands oljeproduktion? På lång sikt, såsom Saudiarabiens före detta oljeminister shejk Yamani ansåg, leder ett permanent högt oljepris till andra energiformer. Med glimten i ögat sade han att inte heller stenåldern upphörde på grund av att stenarna tog slut. Det viktiga är nu trots allt unionsmedlemmarnas förmåga att reagera på kort sikt. Är det verkligen så att det är omöjligt med en relativt sett likvärdig sänkning av bränsleskatten fram till mitten av nästa år, genom de nationella regeringarnas försorg, inom hela unionen?
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, mina damer och herrar, fru vice kommissionsordförande! Den här frågan rymmer ett europeiskt problem: vi har ingen europeisk politik på området och det har vice ordföranden medgivit. Dessutom kräver en sådan politik stor uthållighet samt investeringar och resurser, för problemet med energin är att vi bara vänder oss till vår herre när det åskar, det vill säga när läget är normalt, som de Palacio påpekade, har förbrukningen en tendens att öka, och i ett samhälle där det är bilen som styr leder det till tendenser till ett ökat beroende.
Jag anser att den förteckning som kommissionären lade fram i linje med det som kommissionen redan föreslagit på medellång och lång sikt måste bevaras, efterföljas och stärkas, genom att dra nytta av utvecklingen av de förnybara energikällorna, minska beroendet av oljan, och till exempel häva uppdelningen av vissa nationella marknader och då tänker jag till exempel på utvecklingen av järnvägen som ett komplement och ett alternativ till utvecklingen av vägtransporter.
Men allt detta kommer inte att föra oss ut ur den nuvarande situationen. Det innebär att vi behöver driva en verkningsfull politik, men samtidigt står vi i dag inför en situation som är synnerligen komplicerad med tanke på att det finns en rad yrkeskategorier som befinner sig i ett mycket ogynnsamt läge något som, då olika typer av protester sker på gemenskapsnivå, har lett till blockader och kaos och spridda reaktioner från våra regeringars sida.
Jag vill kort nämna att det på senare tid, tack vare en strängare budgetförvaltning, har talats om att lätta på skattetrycket. Folk har då svårt att begripa att det inte gäller oljeprodukterna. Det är en reaktion som vi bör ha förståelse för, samtidigt som vi för våra medborgare måste ange skälen till våra alternativ. Det är sant att kompenserande åtgärder måste vidtas. Det är mycket viktigt att vi lyckas förbättra situationen vad gäller insynen och de antimonopoliserande åtgärderna, som åligger kommissionen, för det är någon som tjänar på det: Opec har höjt priset, men tjänar inte mer än 5 eller 6 dollar per fat. Framför allt bör vi försöka se till att våra regeringar agerar gemensamt så att vi slutligen kan skapa en europeisk energipolitik som motsvarar det gemensamma ekonomiska och sociala rummet.

Sterckx
Fru talman, fru kommissionär! Ni har mycket tydligt sagt: vi fortsätter att vara sårbara. Energi är inte billigt. Det är en sällsynt vara. Tydligen har vi glömt att ett fat olja kostade tio dollar en gång. Då ställde vi inte de frågor som vi nu ställer, och det var antagligen helt fel av oss. Ni sade också, fru kommissionär, att vi redan sett priserna stiga i arton månader nu och därför undrar jag varför alla dessa lärda europeiska huvuden och dessa mäktiga europeiska huvuden inte slagits ihop tidigare för att från början, då priserna började stiga, fundera över hur det skulle se ut framöver och hur det inte fick se ut och hur vi skulle göra för att inte hamna där vi är nu i dag.
Ni sade också, fru kommissionär, att vi måste reagera som en enad front, men vi ser nu att varje land fått den " franska sjukan" . Vi ser att det internt inte finns något som helst sammanhang varken i reaktionerna på de protester som förekommer, och ofta är det protester som jag mycket väl kan förstå, eller vid förvaret av valutan och inte heller externt när det gäller vår hållning gentemot Opec. Vi måste väl ändå konstatera att ett oljepris på 10 dollar per fat är lika abnormalt som 35 dollar och att ni väl vet att ett oljepris på 10 dollar kanske är trevligt för oss men inte hållbart på världsnivå. Det är saker som vi alla tydligen har glömt bort just nu. Det tycker jag att vi inte får göra längre.
I ert meddelande från den första veckan i september anger ni de grova dragen. Det är bra drag: transportpolitik, energipolitik, miljöpolitik. Jag hoppas att vi i kväll i Luxemburg kan få in alla mer eller mindre på samma linje för nu måste vi ta oss ur krisen, vi måste se till att nästa kris inte är lika djup och att den inte kommer lika snabbt som vi eventuellt skulle kunna förvänta oss. I varje fall måste det till europeiska initiativ, åtminstone samarbete för att, som ni sade, hjälpa de sämst lottade. Därför tror jag att en sänkning av det allmänna skattetrycket, som mitt parti i Belgien föreslår, är bättre en det särskilda skattetrycket på bränsle. Vi får absolut inte säga till människorna att energin kan bli billigare för det skulle vara ett alldeles felaktigt budskap.

Hautala
Herr talman! Vi borde inte alls förundra oss över att vi nu igen befinner oss mitt i en oljekris. Detta är den tredje oljekrisen och sedan 1979 har man inte gjort något annat inom energipolitiken än rena försummelser. Man har talat mycket om att övergå till en hållbar energipolitik, men synnerligen lite har gjorts till förmån för detta. Jag välkomnar med glädje de tankar som kommissionären har framfört här i dag. Trafikministrarna har nu verkligen chansen att göra en direkt u-sväng i energipolitiken mot en hållbar energiekonomi.
Andelen landsvägstransporter har ökat från 50 procent år 1980 till 85 procent år 2000. Om vi nu allmänt sänkte bränsleskatterna skulle det i stort sett vara samma sak som att vi sänkte priset på heroin på narkotikamarknaden. Resultatet skulle säkert bli att det fanns ännu fler drogmissbrukare och att krisen ytterligare fördjupades. Sådana misstag bör man inte göra nu.
Kärnkraften är inte heller något alternativ i detta läge, eftersom endast tio procent av elen produceras med olja och dessutom utgår allt utvecklingsarbete till exempel vad gäller nya fordon från att framtidens bilar snarare fungerar med väte, men säkert inte med kärnkraft. Vår grupp har i dag givit ett heltäckande programförslag som Europeiska unionens nya energipolitiska program. Vi vill börja genomdrivandet av detta redan i och med budgeten och föreslår en ny budgetpost som skall heta " Nya energikällor" . Vi vill bland annat främja energisparande och en bättre byggnadsteknik i våra hus. Vi vill också att Europeiska unionen skall ha befogenheter att sköta den nya energipolitiken. Vi kräver att energin tas med i EG-fördraget som ett eget kapitel och vi betonar hur viktigt det är att lösgöra sig från enhällighetskravet som gäller skatter.
I snart tio år har man försökt få till stånd en gemensam energiskatt inom Europeiska unionen. Kommissionärer har kommit och gått, men detta problem har förblivit olöst. På kort sikt måste man hjälpa de direkta offren av denna oljekris, men det måste göras med stor eftertanke och mycket målinriktat.

Wurtz
Herr talman, fru vice ordförande i kommissionen! Jag har en känsla av att denna så kallade oljekris är betecknande för flera strukturproblem som unionen och de femton medlemsländerna borde fundera över utan skygglappar eller tabun.
Det första av dessa problem gäller vårt förhållande till södern, i detta fall de producerande länderna. Oroade sig Europa i början av förra året för de katastrofala konsekvenserna för ekonomin och befolkningarna i vissa av dem p.g.a. ett fat på under 10 dollar ? Man hörde då talas om en bra nyhet trots att den var lika oroande som den med ett pris per fat på 34 dollar. Vi behöver upprätta ett verkligt långsiktigt partnerskap mellan dem och oss. Och sedan måste vi titta på alla övriga konsekvenser av den nuvarande situationen, spekulationerna, de otillräckliga lagren i Förenta staterna och eurons fall.
Det andra problemet som denna kris enligt mig visar på är en bristande konsekvens i våra politiska val inom unionen. Man talar i dag om att prioritera järnvägen framför vägen och slå sig på järnvägs-vägtransport. Det är grundläggande. Det är ett verkligt samhällsval, en handling under ekologiskt ansvar i dess starkaste betydelse. Men sedan hur lång tid gör man inte precis motsatsen, genom att hela tiden låta vägtransporten gå före järnvägen. Europa är så dåligt förberett för denna förändring att man fortfarande måste byta lok mellan Frankrike och Italien, eftersom de båda ländernas strömförsörjning inte är kompatibel.
Det tredje sakproblemet som denna kris spektakulärt illustrerar är den mycket stora svårigheten som många europeiska ledare har att bedöma kraven från våra samhällen. De har inte sett eller inte velat se de allvarliga problem som denna ökning av bränslepriset orsakade för människor som är tvungna att använda bilen och värma sitt hus med olja. Våra landsmän accepterar inte denna konjunkturchock och de vänder sig emot staternas saktmod gentemot oljebolagen, trots att dessa uppvisar oerhörda vinster. Pressen kommer att bli allt starkare för att uppnå lättnader i skattesystemet för bränsle och en konsekvent beskattning av företagens vinst.
Majoriteten i min grupp anser att de femton medlemsstaterna bör vidta radikala åtgärder på det ekologiska området, genom att verkligen främja järnvägstransporter och samtidigt uppfylla denna berättigade sociala förväntan. Herr talman! De skulle då också göra Europa en tjänst som jag tror att vi har stort behov av.

Gollnisch
Herr talman! Den överdrivna höjningen av oljepriset har orsaker, men det finns risk för att Europa inte tar hänsyn till det, trots att vi har ett stort ansvar.
Det första av dessa skäl är höjningen av produktionspriserna till följd av det oligopol som producenterna noggrant organiserat. Det minskande utbudet förvärrades av den irakiska blockaden som är omoralisk och orättvis och kanske gynnar de amerikanska oljebolagens intressen, men inte Europas.
Det andra skälet är eurons värdeminskning och därmed minskningen av samtliga ingående europeiska valutor. Euron stod i 1,18 dollar när den infördes. Den står nu bara i 0,85 dollar. Man hade lovat oss en stark valuta. Man ljög och fakturan ökade i motsvarande omfattning.
Det tredje skälet är den överdrivna, eller till och med vansinniga, beskattning som tillämpas av staterna, och de konservativa regeringarna har fortsatt denna socialiserande politik, när de inte har initierat den. Den bibehålls med påtryckningar från de ekologiska grupperna som är fientliga till bilen eftersom bilen innebär individuell frihet. Det är denna beskattning som ökar produktionspriset med en koefficient på 3 eller 5.
Anpassning av vår utrikespolitik till Förenta staternas, värdeminskning av euron, beskattning som förvärras av påtryckningar från miljörörelserna : det är de tre orsakerna till ökningen, som vi beklagar, och som våra institutioner har ett mycket stort ansvar för.

Esclopé
Herr talman, fru kommissionär! De senaste två veckorna har vi upplevt ett verkligt " eurobråk" när det gäller transporter: bensinbrist, vägspärrar, sociala protester, förlamade regeringar. Man skulle verkligen kunna tro att det var 1973, efter den första oljekrisen. Och detta utan att räkna med stegringen av råoljepriset och eurons fria fall, trots utsagorna från de s.k. europeiska experterna.
Denna kris, som ändå till stor del var förutsägbar, är lika mycket oljeproducenternas ansvar som regeringens. Ett stort antal olika lösningar har föreslagits eftersom situationerna och orsakerna är olika från en stat till en annan. Dessa lösningar är ofta uppenbara eller rationella, ibland ideologiska, såsom strypta motorer eller miljöskatt, men ingen är något universalmedel - det erinrade ni om - som ensamt kommer att lösa situationen.
Låt oss erinra om att relevansen i frågan om bränsle huvudsakligen vilar på valuta och beskattning, och att det samtidigt får återverkningar på regionalpolitiken. För även om denna kris drabbar yrkesfolket drabbar den även de enskilda, särskilt i landsbygdsområden där bilen alltför ofta är det huvudsakliga och återstående kommunikations- och transportmedlet. Denna situation är resultatet av de offentliga myndigheternas successivt minskade intresse som inte kompenserats av de privata tjänsteföretagen, vilka alltför ofta är upptagna av att eftersträva maximal lönsamhet.
När det gäller skattesystemet, valutan och lokaliseringspolitiken måste de falla under respektive medlemsstat och enbart dem, enligt den heliga subsidiaritetsprincipen.
Sammanfattningsvis vill vi att beskattningen av bränsle skall vara lägre, eftersom den är alltför bestraffande för våra landsmän, enskilda och yrkesfolk, men kompletterande vägar öppnas för våra stater. Unionen måste låta dem vara fria att suveränt välja sin politik med relevans. Detsamma gäller energibesparing, kompletterande förnybar energi, återförande av frakten till järnväg och vatten eller utveckling av kollektiva transportmedel eller brytande av isoleringen för landsbygdsområden.

Kronberger
Herr talman! Vi har faktiskt den tredje oljekrisen. Men det finns en graverande skillnad jämfört med de båda andra oljekriserna. Det var politiska kriser, som framkallats på konstgjord väg, 1973 och 1979, när shahens regim störtades. Det har redan i 15 års tid funnits entydiga tecken och undersökningar - t.ex. Global 2000, rapporten till Jimmy Carter - som säger att det vid sekelskiftet inträffar en verklig minskning av råvarorna. Det skulle nämligen betyda att den nuvarande tredje oljekrisen kommer att bli en permanent kris.
Det har ingenting att göra med att priset möjligen återigen sjunker på kort sikt, men på lång sikt kommer det att stiga permanent. Även i Colin J Campbells undersökning - den som vill ha den kan få den av mig - sägs det att råvarorna under de första åren på 2000-talet kommer att minska, eftersom ju produktionskurvan har överskridit sin höjdpunkt. Därför tror jag att inte ens demonstrationer kommer att få någon effekt, ty man kan inte pressa mer saft ur en citron än den innehåller. Vi kommer att ha olja, men inte till de låga priserna. Det betyder att priset för olja i framtiden kommer att stiga till 40 - 60 USD. Det finns tillräckliga undersökningar om detta. Även om de skulle vara felaktiga, måste vi nu ta hänsyn till dem och analysera dem. Inte heller en skattesänkning skulle förhindra att oljepriserna trots detta fortsätter att stiga. Det är inte heller någon Opec-kris, ty bara 40 procent av den producerade oljan kommer från Opec, och resterande 60 procent kommer från stater utanför Opec. Om det bara var fråga om en kris som framkallats på konstgjord väg, skulle den kunna utjämnas med hjälp av de andra oljeproducenterna.

Chichester
Herr talman! Låt oss få lite perspektiv på denna fråga. Detta är inte en kris av samma omfattning som sjuttiotalets kris. Det är lika mycket en skattebetalarnas kris som en energikris. Det är oacceptabelt att regeringar skyller protester som rör alltför höga skattenivåer på OPEC, oljebolagen, fredliga demonstranter, andra politiska partier, eller rentav på Europeiska unionen.
I Förenade kungariket utgörs tre fjärdedelar av priset på en liter bensin eller dieselolja av skatt och ansvaret för det vilar på regeringen och ingen annan. Energiutbudet är mer elastiskt än efterfrågan. Vi lärde oss detta på sjuttiotalet, då högre priser gjorde att fler oljefält togs i produktion utan att förbrukningen inom transportsektorn för den skull minskade.
Hög beskattning ökar intäkterna, men sänker inte förbrukningen. Icke desto mindre går priset upp och skatteprotesterna kommer lägligt, för att påminna oss både om vårt beroende av importerad energi i Europa och om de svårigheter vi står inför när det gäller att uppnå miljömål, exempelvis att minska koldioxidutsläppen.
Om skatt på energi skall användas för att bedriva miljöstöd, då måste politiken vara öppen och konsekvent så att vi får den allmänna opinionen med oss. När politiken uppfattas som orättvis och inkonsekvent, som i Förenade kungariket, kommer protesterna att få brett folkligt stöd. Att höja bränsleskatterna så mycket att industrin tappar konkurrenskraft samtidigt som skatten på hushållens energiförbrukning sänks är politiskt vansinne och dålig ekonomi.
Låt oss inte tjusas av argumenten om skatteharmonisering, eftersom harmoniserade skatter bara kan gå åt ett håll när socialisterna har makten, och det är uppåt. Det är inte vad Europas skattebetalare och konsumenter vill.

Goebbels
Herr talman! Den våldsamma ökningen av priset på oljeprodukter illustrerar behovet av att göra euron till en verkligt internationell valuta. Amerikanerna ställs liksom vi inför en explosionsartad höjning av producentpriserna. Eftersom oljan betalas i dollar är effekten av ökningen större för de länder där valutan förlorat mark jämfört med dollarn. Det gäller euron, den danska kronan, det brittiska pundet och många andra valutor.
Palacio har just konstaterat att Europa är världens största oljeimportör. Det är inte rimligt att den största importören fortsätter att betala sin import i dollar. Socialisterna ber kommissionen att övertala de europeiska oljeimportörerna att sluta avtal i euro. Ett sådant initiativ har möjlighet att lyckas. Producenterna vet att dollarn kommer att sjunka jämfört med euron. För producenterna skulle avtal i euro kunna bli en försäkring mot en oundviklig svängning i konjunkturen i Förenta staterna.
Några ord om penningpolitiken. ECB har just motiverat åtstramningen av styrräntorna med det inflationstryck som orsakas av oljekursens och växelkursens utveckling. Enligt ECB, jag citerar: " kan penningpolitiken inte på kort sikt lösa denna situation" . Den ekonomiska politiken kan inte heller göra något åt att oljan blir dyrare och måste dessutom klara av höjningen av kostnaden för pengarna. ECB säger att den importerade inflationen också är en inflation som måste bekämpas.
Herr talman! Jag skall avsluta med att säga att vare sig de ökade kostnaderna för investeringarna eller åtstramningen av köpkraften för våra landsmän kommer att sänka oljepriset. Riskerar inte ECB:s behandling att i stället för att bekämpa inflationsfebern göra den europeiska ekonomin sjuk?

Jarzembowski
Herr talman! De nuvarande bensin- och dieselpriserna hotar på ett avgörande sätt transportföretagens existens. De kan inte accepteras. Jag tror att vi temporärt måste sänka de olika skattebördorna till en ekonomiskt och socialt uthärdlig nivå. Låt oss komma ihåg att det inte är vi som fastslår skatterna! I Europeiska unionen har vi fastslagit minimiskattesatser för fordonsskatt och skatt på mineralolja. Det är medlemsländerna som har ett spelutrymme. De har utnyttjat det uppåt. Nu, i denna kris med dessa höga oljepriser, måste medlemsstaterna sänka och samordna dem. Det går inte an att den ena regeringen med rätt eller orätt ger efter, men att den andra inte gör det, och att det förekommer snedvridningar av konkurrensen för företagen från land A gentemot dem från land B. De får samma pris på samma marknad, men de har olika kostnader. En sådan situation är inte godtagbar för transportväsendet!
Fru vice ordförande, åk till Luxemburg och säg till transportministrarna att vi för det första behöver ett samordnat agerande. För det andra behöver vi sänka kostnaderna för transportväsendet. För det tredje vill vi inte ha några tomma löften från transportministrarna, som efter 14 dagar åter inkasseras av finansministrarna. Det som de 15 medlemsstaterna i kväll eller under de närmaste dagarna beslutar, måste också gälla! Det måste genomföras. Ministrarnas dubbla agerande - somliga beklagar transportväsendet, och de andra vägrar att sänka eller förändra skatterna - kan inte accepteras!
(Applåder från höger)

McNally
Herr talman! Vi har gått i sömnen i flera årtionden. Brittiska konservativa gör det fortfarande men det är dags att vakna. Vi har två alternativ. Ett alternativ är dåligt, och det är att anlägga ett kortsiktigt perspektiv, sänka skatterna och frånsäga oss vårt regeringsansvar. Vi kan inte undvika det andra alternativet och den verkliga frågan som är: hur skall vi använda en begränsad resurs när efterfrågan ökar och vi har gjort miljömässiga åtaganden? Det rationella valet är att stoppa slöseriet med bensin och dieselolja och ändra beteendet hos allmänhet och verksamma inom transportsektorn.
Låt oss sänka hastighetsgränserna och se till att de respekteras. Vi måste minska vårt beroende av importerade oljeprodukter. Vi måste använda alternativa bränslen - biodiesel, bränsleceller, gas- och eldrivna bilar. Låt oss efter halva tiden styra femte ramprogrammet mot mycket mer forskning kring och utveckling av dessa alternativ. Låt oss utöka budgetanslagen och ändra beslutet om program som Save och Altener. Vi behöver ingen ny budgetrubrik. Det finns redan budgetrubriker. Låt oss satsa mer pengar på dem. Låt oss förhandla - men göra det på gemenskapsnivå - eftersom stabilitet inte enbart är av intresse för de oljeimporterande länderna, utan även för de oljeexporterande länderna.
Jag vill önska kommissionären lycka till i Luxemburg.

Roth-Behrendt
Herr talman! Ja, ni har rätt, fru Palacio - ja till dialog. Ja, vi måste öka produktionsvolymen, ja, vi är emot karteller och monopol. Allt detta stämmer. Men lösningen på problemet är inte det som här helt vitsigt har kommit från min vänstra sida, sänkandet av skatterna etc. Därmed uppnår de alls ingenting. Opec och producentländerna kommer genast att följa efter in i denna lucka. De utövar politiska och ekonomiska påtryckningar på oss. Vad skall vi då bemöta det med?
(Tillrop från Jarzembowski) Har vi minskat vår förbrukning? Nej. Jarzembowski, som just har talat - han kan skrika högt, och det kan för övrigt jag också - säger att transporterna måste förflyttas. Vi har fler transporter på vägarna än vi hade för tio år sedan. Låt oss äntligen ändra på det! Låt oss flytta över transporterna. Låt oss genomföra en förflyttning av transporterna till järnvägarna och vattnen. Låt oss göra oss mindre beroende. Låt oss exempelvis åstadkomma en gemensam energipolitik. Ni, fru Palacio, och vi bör kräva att en gemensam energipolitik tas med i fördraget. Den finns fortfarande inte med. Alltså, vem har då hittills förhindrat det?
Låt oss exempelvis koppla bort gaspriserna från oljepriserna, fru Palacio. Det kan ni göra tillsammans med kommissionen. Varför är gaspriserna sammankopplade med oljepriserna? Det finns ingen anledning till det. Ni är de första som kan göra det! Vi kan alla göra det. Det finns en mängd som vi kan göra, som medlemsstaterna hittills inte har gjort. Vi kan utnyttja dessa möjligheter. Jag är tyvärr alltför snabb för tolkarna, jag ber om ursäkt för det.
Det vi för ögonblicket måste göra är att inte komma ihop oss, vänster och höger, mitten och upptill eller nertill. Opec-staterna står vid sidan om, småler hult och kommer att höja priserna.
(Tillrop från Jarzembowski)
Vi måste vara ense, även i rådet (transport) - och ni, herr Jarzembowski, skrik litet mindre högt och gör äntligen något i ert utskott för regionalpolitik, transport och turism.

De Palacio
. (ES) Herr talman! Jag vill tacka alla de ledamöter som har deltagit i debatten och poängtera att det finns en stark överensstämmelse i hur vi griper oss an denna fråga. 10 dollar för ett fat olja var ett extremt lågt pris som dessutom fick negativa konsekvenser för vår ekonomi, även om det kan vara svårare att förklara. Å andra sidan är 35 dollar fatet ett pris vi inte kan tåla. Därför bör vi omedelbart försöka se till att Opec ökar sin produktion för att minska pressen på priserna, så att " det objektiva intervallet" verkligen får gälla och för att skapa stabilitet på marknaderna.
Vi får inte än en gång - som den socialistiska gruppens talesman sade för en stund sedan - glömma bort problemet och bara tänka på vår herre när det åskar, utan vi måste hålla fast vid åtgärderna under längre tid. I generaldirektoratet för energi har vi sedan november månad arbetat på en strategi på medellång sikt på energiområdet, och därför kommer vi att kunna lägga fram ett kvalitetsdokument inom de närmaste veckorna, hoppas jag. Vi söker en vision på medellång sikt som kombineras med en ny undersökning av unionens transportpolitik, för energifaktorn har utan tvekan mycket att göra med transporten. En stor del av vår energi är i stor utsträckning avsedd för just den konkreta sektorn.
Det förutsätter en samordning av energipolitiken. Jag skulle vilja att vi försökte föra upp den på gemenskapsnivå, men vi bör åtminstone samordna energipolitiken i unionens stater. Det är också nödvändigt att fortsätta driva transportpolitiken och vi bör undvika att, till följd av en kris som den nuvarande, drastiskt förändra den transportpolitik och energipolitik som vi har utformat de senaste åren. Det måste finnas en minimal samstämmighet. Därför kan vi inte använda oss av metoden med en skattesänkning som en lösning på oljeprisernas höjning som beror på omständigheterna.
Kanske skulle något land, under mycket begränsade former, kunna tillgripa en sådan metod, i synnerhet eftersom det kan finnas något undantag i kolvätedirektivet. Kanske kan man tänka sig förslag som exempelvis att senarelägga den ekologiska skatten, men det vi inte kan göra är att först föreslå en sak och sedan det motsatta. Det måste finnas en minimal intern samstämmighet, det vidhåller jag, i vår politik. Energi- och transportpolitiken är politik på medellång eller lång sikt, som inte kan förändras under trycket av vissa konkreta omständigheter, som jag är säker på kommer att ändras inom ett och ett halvt år eller två, även om vi definitivt inte kommer att återerövra priser som 10 dollar per oljefat. Men de kommer helt enkelt att ändras av orsaker som själva marknadens funktion, även om inget skulle göras av Opec-länderna som för övrigt är beredda att agera och jag hoppas att de gör det och att de gör det bra.
Dessa långsiktiga åtgärder kan emellertid inte befria oss från vårt nuvarande ansvar, ett ansvar hos oss alla som täcker alltifrån garantin om fri rörlighet till uppfyllandet av gemenskapsbestämmelserna. Men det är även regeringarnas ansvar att vidta åtgärder som gör det möjligt att lindra problemen, bidra med lösningar till de hårdast drabbade sektorerna. Vi talar då rent konkret om transportsektorn och jag hoppas att man på transportministrarnas rådsmöte uppnår vissa avtal. Det råder även problem inom fiskeri- och jordbrukssektorn, och att det även finns en rad andra sektorer som drabbas av svårigheter är ej att förglömma.
Vi måste ta oss an frågor som energibesparingar, förnybara energikällor, forskning om biobränslen eller användningen av biomassa. Vi kommer innan årets slut att bidra med bestämmelser om byggnader som parlamentet får ta sig an.
Herr talman, mina damer och herrar! Nu måste jag lämna er, för jag är redan lite försenad till ministerrådet i Luxemburg.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär. Det finns värre saker i livet än att ett par ministrar måste vänta på er!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.00.

Inrättande av ett sekretariat för de gemensamma tillsynsmyndigheterna för dataskydd
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0225/2000) av Hernandez Mollar för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativ från Portugal i syfte att antaga ett rådsbeslut om inrättande av ett sekretariat för de gemensamma tillsynsmyndigheter för dataskydd som bildades genom konventionen om upprättandet av en europeisk polisbyrå (Europolkonventionen), konventionen om användning av informationsteknologi för tulländamål samt konventionen om tillämpning av Schengenavtalet mellan regeringen i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken Tyskland och Frankrike om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna (Schengenkonventionen) (7381/2000 - C5-0230/2000 - 2000/0804(CNS))

Hernández Mollar
. (ES) Herr talman! Det råder ingen tvekan om att vi lagstiftare, i den nya informationsteknikens tidsålder, i Internets tidsålder som vi är fast i sedan det nya seklets början, står inför en mycket fascinerande utmaning: att skydda människor från inblandning i och attacker mot deras privatliv, värdighet och rykte. Skyddet av dessa rättigheter har erkänts i många lagstiftningstexter av allmän karaktär som den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, av gränsöverskridande karaktär som den europeiska konventionen om skydd för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, eller de nationella som staternas konstitution, men lagstiftningens mångfald på området kräver en strävan mot en harmonisering och ett enande av kriterierna.
De flesta länder har påbörjat en lagstiftningsprocess för att förhindra brott mot människors grundläggande rättigheter, såsom rätten till ett privatliv och även i förslaget till stadgan om de grundläggande rättigheterna tas denna rättighet uttryckligen upp i den åttonde artikeln. Vi står alltså inför en lagstiftningsutmaning av otvivelaktig betydelse som måste reglera respekten för denna rättighet och de undantag som det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt att fastställa för att i enlighet med den europeiska konventionen om skydd för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, garantera allmänhetens säkerhet, försvaret av den allmänna ordningen och brottsförebyggande.
Syftet med det betänkande som jag underkastar parlamentets granskning är att analysera en av de många aspekter som lagstiftningsuppgiften rymmer. Inrättandet av ett sekretariat för de tre tillsynsmyndigheterna för skydd av data från Europol, Schengen och tullinformation, som kan hänföras till den tredje pelaren och av det polisiära och rättsliga samarbetet på det straffrättsliga området i EU-fördragets avdelning VI.
Förslaget till rådets beslut är ett klokt förslag men enligt min uppfattning alldeles för försiktigt med en formulering som inte är tillräckligt målinriktad. På det känsliga området dataskydd bör vi uppnå två huvudmål: insyn i det framtida sekretariatets funktion och dess oavhängighet.
Jag anser att varken det ena eller det andra garanteras fullt ut i rådets förslag, därav de ändringsförslag jag lägger fram och som antogs nästan med enhällighet i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Den fråga jag ställer mig är följande: är det positivt för insynen med tre gemensamma myndigheter för dataskydd i tredje pelaren? Jag tror inte det. Därför anser jag att den slutliga målsättningen bör vara inrättandet av en enda myndighet som motsvarar en enda rättslig ram i Europeiska unionens säte och att denna enda myndighet förses med egen budget och personal, och även når längre än fördelningen av pelarna genom att utnyttja den möjlighet som står till buds i artikel 42 i EU-fördraget.
Parlamentet, mina damer och herrar, undersöker och debatterar för närvarande de konsekvenser som upptäckten av ett möjligt spionagenät kallat Echelon-systemet får för Europeiska unionens personrelaterade och ekonomiska förbindelser och granskar även bestämmelser om skyddet av fysiska personer i gemenskapsinstitutionernas databehandling. Dessutom undersöker vi nu förslaget angående den tredje pelaren. Det kommer att visa sig att det är olika sidor av ett och samma problem. Därför anser jag att parlamentet bör sträcka sig längre än rådets beslut som kommer till korta, som jag sade, vad gäller valet och utnämningen av sekretariatet, dess avsättning eller sekretessgaranti.
Oberoendet är den andra grundläggande faktor som inte garanteras tillräckligt i rådets förslag. Den institution som bör garantera oberoendet är parlamentet, i och med den demokratiska kontroll som rättmätigt tillkommer detta. Därför bör den enda myndigheten i framtiden utses av parlamentet och sekretariatet för de tre myndigheterna skulle åtnjuta ett större oberoende om kostnaderna för personalen och de som krävs för finansieringen av dessa skulle finnas med i del åtta B i Europeiska unionens allmänna budget, som jag föreslår, och inte i rådets budget. Vi får inte låta oss luras, det ekonomiska oberoendet är grundläggande för garantin om ett funktionellt oberoende.
Ärade ledamöter, vi lagstiftar i en fråga som är avgörande för våra framtida förbindelser på personal-, ekonomi- och handelsområdet. Utmaningen är att skapa en balans och göra rätten till privatlivet förenlig med rätten till fri tillgång till information. Införandet av den nya tekniken, av datorer och telekommunikationer har sprängt barriärer och korsat gränser. Man kan redan tala om en äkta revolution vad gäller handelsförbindelser, sociala och personliga förbindelser som inverkar på medborgarens dagliga liv: hälso- och sjukvård, reklam, bankärenden och även faktorer som handlar om säkerheten för och försvaret av medborgarna och av staterna själva kan rubbas om det inte finns normer som garanterar en korrekt användning av vidarebefordring, bevarande och lagring av uppgifter som i dag cirkulerar helt fritt och inte är undantagna från den allvarliga risk som en godtycklig användning av dessa innebär.

Coelho
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att gratulera min kollega Hernández Mollar till det utmärkta betänkande han har lagt fram, vilket PPE stöder och som fick ett nästan enhälligt stöd i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Det är ett litet steg framåt, men det innebär en början till en harmoniseringsstrategi som vi hoppas skall vara på gång inom den tredje pelaren. Vi inleder således vägen till en harmonisering genom att skapa ett gemensamt sekretariat för de olika tillsynsmyndigheterna. Vi hoppas att vi på medellång sikt skall kunna anta ett regelverk med gemensamma tillsynsbestämmelser och ett gemensamt tillsynsorgan. Detta är mycket viktigt för att kunna garantera respekten för medborgarnas grundläggande rätt till privatliv, genom att iaktta den rättsliga principen om allas medborgares likvärdiga och lika behandling, med en tillämpning och tolkning av bestämmelserna enligt samma kriterier, för att på det sättet få samma nivå när det gäller dataskydd.
Det finns faktiskt inga skäl till att ha tre olika gemensamma tillsynsorgan. I dag finns det förutom de nationella tillsynsmyndigheterna, också dessa tre gemensamma tillsynsmyndigheter, var och en av dem med sitt eget sekretariat. Frågan är då: innebär verkligen detta system ett effektivt skydd? Jag tror inte det. Därför är det nödvändigt att dessa organ så snart som möjligt slås ihop till ett gemensamt med juridisk personal och egen budget, vilket skulle garantera dess opartiskhet och oberoende i förhållande till de övriga institutionerna, som Hernández Mollar så riktigt påpekade nyss. Det handlar om försvaret för medborgarnas intressen och rättigheter.
Det är också nödvändigt att skapa en gemensam rättslig ram i unionen som kan ge medborgarna tillräckliga garantier, undvika att personuppgifter sprids och missbrukas samt avhjälpa de luckor som finns. Medlemsstaternas gällande författningar erkänner rätten till integritet och unionen har också i sitt förslag till stadga om grundläggande rättigheter, i artikel 8, uttryckligen slagit fast medborgarens rätt till skydd för sina personuppgifter. Men existensen av olika lagstiftningar innebär flera svårigheter som man kan komma förbi genom att anta minimibestämmelser som gör det möjligt att genomföra en harmonisering, och därigenom garantera respekten för medborgarnas grundläggande rättigheter och främst rätten till integritet, yttrande- och informationsfrihet.

Sousa Pinto
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Det allt mer komplexa samhället och ekonomiska livet, byggt på allt kraftfullare tekniska resurser, skapar nya situationer av otrygghet och hot mot medborgarnas individuella rättigheter vilket tvingar fram ett inrättande av lämpliga skyddsmekanismer mot potentiella kränkningar av dessa rättigheter. Det nu gällande systemet för skydd av människors integritet och garantier för en okränkbar rätt till integritet för alla medborgare när det gäller den automatiska behandlingen av deras personuppgifter, ses i stor utsträckning som otillräcklig då det, förutom de nationella tillsynsmyndigheterna för dataskydd, fortfarande finns tre gemensamma tillsynsmyndigheter i Europeiska unionen, var och en av dem med sitt eget sekretariat.
Mot dessa många tillsynsorgan som skapar ineffektivitet, har rådet, på portugisiskt initiativ, lagt ett förslag till beslut om att skapa ett gemensamt sekretariat för de tre gemensamma tillsynsmyndigheterna för dataskydd. Det är en, under nuvarande omständigheter, erkänt möjlig lösning som skulle minska olägenheterna med att det finns tre gemensamma tillsynsmyndigheter för dataskydd inom unionen.
Det är också viktigt att välkomna föredragandens förslag om att skapa en gemensam tillsynsmyndighet för dataskydd, med ett enda sekretariat, försett med juridisk personal och egen budget. Därigenom skapas idealiska förutsättningar för att följa de eftersträvade målen om att skydda medborgarnas privatliv och de individuella friheterna, utan att å andra sidan påverka den fria rörligheten för information, som kännetecknar de moderna samhällena. Föredraganden erkänner det omöjliga i att skapa denna gemensamma myndighet i Europeiska unionen på kort sikt, och talar i sitt betänkande om ett förverkligande på medellång sikt inom ramen för tredje pelaren.
Jag gratulerar föredraganden till hans arbete men vill peka på risken med att skjuta upp skapandet av denna gemensamma myndighet många och långa år. Det kanske hade varit klokare att i betänkandet fastställa en bestämd och rimlig tidsgräns för inrättandet av myndigheten, vilket hade gett föredragandens och Europaparlamentets förslag större kraft.

Schröder, Ilka
Ärade herr talman, Ärade herr föredragande! Jag välkomnar varje initiativ som vill förbättra dataskyddet för medborgarna i Europeiska unionen. Med avtalen om Europol, Schengen och samarbetet inom tullområdet finns det dock allvarliga problem. Ett av dem är det bristande skyddet för de data som samlas in och bearbetas i olika institutioner. Att det föreslagna sekretariatet därvid måste vara oberoende av de institutioner som skall övervakas, som till exempel den egna budgeten anger, är för mig en självklarhet.
Ändå kan jag inte rösta för Hernández Mollars betänkande. Jag undrar varför en sammanslagning av de hittillsvarande dataskyddscheferna i ett sekretariat med en gemensam generalsekreterare skall leda till ett bättre dataskydd, enbart därför att det säkert kommer att innebära en besparing på området? Om man slår ihop dem, är det ändå inte säkert att dataskyddet också blir bättre. Sett i ett helhetsperspektiv tolkar jag Portugals initiativ liksom betänkandet som ytterligare ett steg för att bättre samordna Schengen och Europol.
De problem som uppträder på grund av de nämnda avtalen går ju långt utöver det bristande dataskyddet . Både Europol och Schengen bidrar på ett avgörande sätt till att täta fästningen Europa. Grundläggande mänskliga rättigheter skadas, exempelvis rätten till fri rörlighet, asylrätt och i flera fall också bara den enkla rättigheten till mänsklig värdighet, och detta stöds och kontrolleras av dessa institutioner. Därför kan jag inte rösta för en eventuell lätt förbättring, som bidrar till att legitimera institutionerna. På grund av en kritisk grundläggande inställning gentemot Europol och Schengen generellt och därför att jag tror att en generalsekreterare i stället för tre inte betyder samma sak som mer dataskydd, kommer jag att avstå.

Sjöstedt
Herr talman! Detta betänkande behandlar frågor som är av mycket stor betydelse för personlig integritet och datasäkerhet. Inom EU byggs det i dag upp omfattande personregister där mycket känsliga personuppgifter lagras. Samtidigt är det uppenbart att tillsynen av och säkerheten för dessa register är alltför svag.
I GUE/NGL-gruppen är vi självklart positiva till att förbättra datasäkerhet och tillsyn. Vi stöder därför tanken på att införa en enda oberoende tillsynsmyndighet med ordentliga befogenheter och resurser. Vi är därför positiva till grundtankarna i detta betänkande, men vi vill dock påpeka att det är viktigt att bygga upp denna tillsynsmyndighet på den kompetens som medlemsstaterna har på området.
En ny tillsynsmyndighet måste kunna täcka alla relevanta register, även Eurodacregistret som har en huvudroll i EU:s asylpolitik. Flyktingar är en speciellt utsatt grupp, och registeruppgifter kan vara en direkt grund för en utvisning med stora konsekvenser för en asylsökande. Det är därför extra viktigt att kunna tillse att registret innehåller korrekta uppgifter, att asylsökanden får information om sina rättigheter och att det ges möjligheter att överklaga. Dessutom måste Sirene-strukturen i Schengenavtalet täckas av en ny tillsynsmyndighet. I den ganska okända Sirene-strukturen kan i stort sett vilka personuppgifter som helst skickas med kort varsel mellan medlemsländerna. Här blandas också normala polisärenden med sådant som handlar om staters säkerhet och flyktingpolitik. Hela Sirene-strukturen lider av en påtaglig brist på insyn och parlamentarisk kontroll.
Vi har redan viktiga erfarenheter på detta område vad gäller hanteringen av Schengenavtalets stora personregister, SIS. De erfarenheterna är tyvärr mycket nedslående. Tillsynsmyndigheten, JSA, joint supervisory authority, har haft helt otillräckliga resurser. JSA har dessutom nekats tillgång till viktig information i SIS. Det framgår av JSA:s första årsrapporter. Trots de svåra arbetsförhållandena, påvisar JSA allvarliga brister i SIS, t.ex. felaktiga registeruppgifter, medlemsländer som olovligen kopierar uppgifter samt bristande rutiner för tillgång till register. Detta är helt oacceptabelt.
För att få en fungerande datasäkerhet krävs mer än en fungerande tillsyn. Det krävs mer grundläggande förändringar vad gäller reglerna för registren. Ett krav är att man skiljer register för kriminella från register för flyktingar och för staters säkerhet. Dessa olika områden skall inte ha gemensamma strukturer och register. Insyn och parlamentarisk kontroll måste stärkas, inte minst när det gäller Sirene och Schengen. Det måste dessutom sättas tydliga gränser för vad som får registreras i Europols förspaningsregister, byggt på Europolkonventionens artikel 10.1. I dag går registrets befogenheter långt utöver vad som är nödvändigt. Personer som inte är misstänkta för brott kan registreras, och känsliga personuppgifter om politisk åsikt, religiös tillhörighet och sexuell läggning kan registreras. Det är inte rimligt! Personlig integritet och rättssäkerhet måste sättas i centrum.

Matikainen-Kallström
Herr talman! Jag tackar kollegan Hernández Mollar för ett värdefullt arbete i utarbetandet av betänkandet. I frågorna beträffande datasäkerhet måste man göra en svår kompromiss mellan integritetsskydd, medborgarnas säkerhet och den inre marknadens stabilitet. Grundförutsättningarna för marknaderna i ett Europa utan inre gränser är att informationen löper utan hinder och snabbt. Eftersom den synliga övervakningen av varors och tjänsters rörlighet har upphört har den så kallade osynliga övervakningens betydelse accentuerats allt mer för varje år. Ett snabbt informationsutbyte mellan myndigheter är det enda sättet att hindra brottslingar att utnyttja fördelarna med den fria rörligheten.
Nivån på sekretesskyddet i Europeiska unionen är i dagens bitflöde ännu inte tillräckligt hög. Rätten till postsekretess, en av de grundläggande mänskliga rättigheterna, äventyras bland annat av spionage och brottslig verksamhet inom e-postsystemen. Särskilt den snabba ökningen av elektronisk handel ger upphov till nya hot mot medborgarnas datasäkerhet. Till exempel stölder av kreditkortsuppgifter och missbruk av personnummer ökar kraftigt inom datanäten. Dessutom står de databaser som upprättats i marknadsföringssyfte, vilka innehåller detaljerad information om människors levnads- och konsumtionsvanor, ofta i strid med de grundrättigheter som skyddar integriteten. Det är förnuftigt att anta att arbetet inom de datasäkerhetsmyndigheter som nu är verksamma inom EU kan effektiveras genom centralisering.
Med tanke på Europols verksamhet, tullövervakningen och vanliga EU-medborgares grundrättigheter är inrättandet av en gemensam myndighet utomordentligt bra. Samtidigt måste man dock säkerställa tillräckliga resurser för verksamheten. Arbetsmängden ökar i rask takt. Man måste därför utreda hur samarbetet kring datasäkerheten kan effektiveras mellan det nya sekretariatet och de nationella myndigheterna. Datasekretessmyndigheternas oberoende utgör kärnan i en lyckad verksamhet. Övervakningen innebär alltid svåra tolkningar som flera aktörer vill påverka på grund av rent ekonomiska intressen. Av denna anledning bör myndigheterna verka i nära samarbete med EG-domstolen och de nationella domstolarna. Europaparlamentet måste noggrant övervaka det nya myndighetssekretariatets verksamhet och ansvarsskyldighet speciellt ur neutralitetssynpunkt.

Vitorino
. (PT) Herr talman, ärade ledamöter! Kommissionen vill för det första rikta ett tack till föredraganden, Hernández Mollar, för det utmärkta betänkande han har lagt fram och medge den omständigheten att vårt deltagande i denna debatt underlättas av att vi generellt sett instämmer i och skriver under på Hernández Mollars inriktning.
Kommissionen gratulerar till Republiken Portugals initiativ, eftersom vi tycker att det utgör ett bidrag till att på ett mer påtagligt sätt kunna underlätta det administrativa stödet från de myndigheter som ansvarar för datatillsynen och garantierna för denna, fastställd i Europolkonventionen, i tullinformationssystemet och Schengenavtalet.
Kommissionen delar föredragandens åsikt om det nödvändiga i att skapa en gemensam tillsynsmyndighet för dessa tre interventionsinstrument, eftersom en sådan gemensam tillsynsmyndighet borgar för en större samordning i tillämpningen av principerna när det gäller dataskyddet, dels inom ramen för Schengenavtalet, dels tullkonventionen och även Europolkonventionen, liksom den skulle förhindra ett onödigt dubbelarbete.
Kommissionen skriver också under på att vi måste skynda på en rad viktiga gemensamma principer angående dataskydd som kan tillämpas på ett så enhetligt sätt som möjligt inom ramen för hela tredje pelaren. I själva verket finns det just nu en lucka i gemenskapsrätten när det gäller denna fråga. Vi välkomnar det faktum att en specialgrupp inom rådet har initierat debatten om dessa allmänna gemensamma tillämpningsprinciper. Vi välkomnar också att det franska ordförandeskapet redan har klargjort att denna fråga är en av dess prioriteringar.
Vi måste erkänna att det inte är en lätt uppgift, inte bara på grund av den allt mer sofistikerade tekniken, utan också därför att det är särskilt viktigt att finna en balanserad lösning mellan å ena sidan garantier och skydd för medborgarnas rättigheter och friheter, och å andra sidan nödvändiga instrument för att garantera respekten för den lagliga demokratin och effektiviteten i kampen mot den gränsöverskridande och organiserade brottsligheten.
Jag är övertygad om att vi måste börja med att definiera dessa gemensamma principer, vilka därefter bör genomsyra de olika lagstiftningsinstrumenten som vi skall anta de närmaste åren i den tredje pelaren. Denna väg går också - vilket redan har nämnts av flera ledamöter - via introduktionen av dels Europolkonventionen, dels förändringen av lagen utifrån Schengenkonventionen, tydliga och öppna principer för en demokratisk och rättslig tillsyn som skyddar de grundläggande värden som en rättsunion måste grundas på.
När det gäller detta betänkande är kanske den svåraste frågan att bestämma om man skall inrätta en separat budgetpost för det gemensamma sekretariatet. Kommissionen är enig med föredraganden när han hävdar att det är mycket viktigt att garantera sekretariatets självständighet i förhållande till själva rådet. Därför förespråkar vi, även om denna fråga kanske bara kan hanteras på lång sikt, idén om att skapa en separat budgetpost. Men vi inser att rådet nu framför allt oroar sig över att skapandet av en ny budgetpost kan leda till förseningar i skapandet av det gemensamma sekretariatet. Därför förstår kommissionen, i praktiska ordalag, att rådet vill använda sig av redan befintliga finansiella strukturer , men bara som en provisorisk åtgärd. Och om rådet beslutar att hålla fast vid denna ståndpunkt, skriver kommissionen under Hernández Mollars förslag, det vill säga att återuppta de stycken i skälen som föredraganden har lagt fram för att klargöra att dessa bestämmelser enbart är tillfälliga finansiella bestämmelser i avvaktan på inrättandet av en gemensam tillsynsmyndighet med ansvar för dataskydd när det gäller de tre konventionerna. Slutligen välkomnar jag att detta betänkande och dess principer har fått så stort stöd i Europaparlamentet.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.00.

Eurodac
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0219/2000) av Pirker för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets förordning om inrättande av Eurodac för jämförelse av fingeravtryck för en effektiv tillämpning av Dublinkonventionen (förnyat samråd) (8417/2000 - C5-0256/2000 - 1999/0116(CNS)).

Pirker
Herr talman, herr kommissionär, värderade kolleger! Nästan exakt på dagen kan vi fira ett tioårsjubileum. För nästan exakt tio år sedan påbörjade man diskussionen om vilket land som faktiskt skulle ansvara för att organisera asylförfarandet. Vi fick Dublinavtalet. Men fram till i dag har vi ännu inte lyckats att faktiskt göra Dublin genomförbart, det vill säga att installera ett lämpligt kontrollinstrument. Vi har visserligen i flera år talat om att vi behöver ett dylikt instrument. Men hittills har vi inte lyckats, och vi har i morgon den unika chansen att faktiskt låta Eurodac gå i verkställighet. Det skulle glädja mig. Det skulle också glädja många ordförande i rådet, som har tillträtt under tiden, och var och en lovat att han med absolut prioritet kommer att försöka att låta Eurodac bli en realitet.
Det är en lång historia, som vi här har framför oss, och det handlar om en viktig punkt. Varför behöver vi Eurodac? Vad kan Eurodac göra? Eurodac är ett system, som genom att jämföra fingeravtryck tjänar till att fastslå vilket land som var flyktingens första kontaktland och vilket land som därigenom har ansvaret för att organisera asylförfarandet, vilket också får till effekt en fördelning av bördorna mellan de europeiska staterna. Och det är ett instrument, som naturligtvis också tjänar till att konstatera om en sökande redan tidigare har ansökt om asyl. Det betyder att det också är ett instrument för att bekämpa missbruk och illegalitet, ett instrument som vi absolut vill ha och behöver.
Det är - som sagt - en lång historia, och den diskuterades senast i parlamentet i december 1999. Vi var i stor utsträckning eniga dels om att Eurodac måste genomföras, och dels om på vilka villkor detta måste ske. Framför allt är vi alla ense med kommissionär Vitorino, som jag också vill tacka, därför att han har gjort allt för att Eurodac äntligen skall kunna genomföras.
Vi har här konstaterat att i enlighet med fördraget ligger behörigheten att genomföra det hos kommissionen. Direkt efter vårt beslut sammanträdde emellertid rådet i december, och omkullkastade av obegripliga skäl dessa förslag, som kommit från kommissionen och parlamentet, och drog själv till sig behörigheten på de viktigaste områdena. Detta ledde - eftersom det är en väsentlig ändring - till att ett nytt samråd med parlamentet ägde rum, vi måste alltså än en gång ägna oss åt det, dock bara åt de punkter som refererar till detta. Det är artiklarna 22 och 23 och inte några fler. Vi har också i utskottet begränsat oss till detta, sånär som på Boumediene-Thiery, som har startat en ny diskussion. Jag anser inte att hon därmed träffar målet. Målet var uteslutande att befatta sig med artiklarna 22 och 23.
Enligt den nya idén föreskrivs det att rådet beträffande de viktigaste områdena i genomförandebestämmelserna åter vill ha full beslutsrätt: När det handlar om registrering, förmedling och jämförande av fingeravtryck, när det handlar om att spärra uppgifter från asylsökande och om att göra upp statistik över asylsökande. I utskottet har vi enhälligt enats om att följa vårt gamla förslag och avvisa det som rådet har föreslagit. Varför? Av två helt väsentliga orsaker. Den första orsaken är att detta agerande motsäger EG-fördragets artikel 202, där principen har fastlagts att genomförandet av föreskrifter som beslutats av rådet skall överföras på kommissionen. Det är viktigt just i detta fall. Kommissionen kan reagera objektivt och på ett väsentligt mer oberoende sätt - nämligen oberoende av diverse nationella intressen - och genomföra dessa bestämmelser. Därför stöder vi detta som parlament. Också av en annan orsak är vi emot rådets förslag. Rådet agerar nämligen mot parlamentet, därför att det utesluter parlamentet, eftersom det inte längre finns något kommittéförfarande och vi inte längre förfogar över nödvändig information utan är bundna av förfarandet.
Detta förslag skulle nagga parlamentets rättigheter i kanten. Av dessa två mycket välgrundade orsaker uttalar vi oss för det som kommissionen och kommissionär Vitorino har föreslagit, nämligen att kommissionen får i uppdrag att genomföra detta, och jag ber er alla att i morgon vara närvarande här vid omröstningen. Vi tar därigenom ett steg i riktning mot mer säkerhet för Europa, ett steg mot missbruk. Utnyttja denna chans, och utnyttja möjligheten att äntligen göra Eurodac till en realitet!

Kirkhope
Jag vill gärna instämma i vad Pirker just sade. Som före detta minister i invandrings- och asylfrågor i Förenade kungariket är jag väl medveten om att förvirringen när det gäller att fastställa vilket land som skall handlägga en viss ansökan har varit ett mycket stort problem och ett problem som har skapat avsevärd irritation mellan Europeiska unionens medlemsländer. Om problemet inte genast åtgärdas kommer det att fortsätta att vara en källa till irritation när vi diskuterar utvidgningsprocessen.
Själva Dublinkonventionen har alltid varit betydelsefull, men det är bristerna i Dublinkonventionen och vår oförmåga att administrera konventionen på rätt sätt som har lett till att frågor uppstått som rentav kan hota de mänskliga rättigheterna för vissa av de sökande och personer som berörs.
Alla länder som har undertecknat Förenta nationernas konvention från 1951 är väl medvetna om kriterierna för att avgöra om en person skall tillerkännas den ytterst värdefulla och viktiga flyktingstatusen, och jag hoppas att inget av vad vi här gör kommer att påverka rätten att göra en ansökan enligt de kriterierna.
Men med ny teknik och nya researrangemang - och faktiskt också personer som med den nya teknikens hjälp vill missbruka systemet - har det blivit allt svårare för myndigheterna att ge människor en passande och rättvis behandling vid handläggningen av deras ärende. Eurodac måste gå hand i hand med reformen av Dublinkonventionen och jag är i någon mån orolig över den hållning rådet tidigare har intagit.
Pirker har tagit upp de förseningar som har uppstått och att denna viktiga fråga har omprövats vid otaliga tillfällen. Vad jag känner är entydigt. Om rådet vill förbehålla sig befogenheterna, när uppgifterna från Eurodac bör vara tillgängliga för detta demokratiska organ, parlamentet, då är detta oacceptabelt.
Detta är ännu ett skäl till att vi måste behandla denna fråga snabbt, att vi måste lösa den och att parlamentet även i framtiden bör ha en stark roll när det gäller kontroll och övervakning av viktiga frågor i anslutning till beviljande av flyktingstatus till eventuella sökande.
Jag ger Pirker mitt fulla stöd och hoppas att vi nu skall agera kraftfullt för att i allas intresse få en lösning på denna fråga.

Terrón i Cusí
Herr talman! Som föredragande Pirker sade har parlamentet mer än en gång uttalat sig angående förslaget om Eurodacsystemet. Förra gången uttalade det sig om förslaget i sin helhet och jag anser att den ståndpunkt parlamentet intog var en ståndpunkt som låg nära den som det Europeiska socialdemokratiska partiets grupp hade.
Som parlamentets ståndpunkt beträffande Eurodacsystemet vill jag försvara den som röstades fram här i kammaren för några månader sedan. Jag uppfattar det som att vi nu rådfrågas angående en ändring som rådet har infört i detta tillkännagivande och som påverkar tillskrivandet, tilldelningen av befogenheter för detta agerande från rådets sida.
Det fastställs i fördraget att kommissionen skall åta sig genomförandebefogenheter - även över Eurodac tolkar vi det som - och där fastställs även att parlamentet kan utöva kontroll över det kommissionen gör. Vi anser fortfarande att detta är för lite och vi hoppas att vi åtminstone på lagstiftnings- och kontrollområdet kan få ytterligare befogenheter. Av det skälet kommer min grupp i morgondagens omröstning att lägga ned sina röster beträffande alla ändringsförslag som inte påverkar denna ändring i det tillkännagivande som rådet gör. Vi kommer att lägga ned våra röster beträffande de ändringsförslag som vi anser redan har godkänts av parlamentet och som omfattas av parlamentets tidigare betänkande. Vi kommer att lägga ned våra röster av skäl som förmodligen är helt andra än Pirkers skäl för att rösta nej, men vi kommer att lägga ned våra röster för att bevara den ståndpunkt som parlamentet redan har gett uttryck för.
Däremot vill jag som företrädare för min grupp uttala mitt stöd för de ändringsförslag som Pirker lagt fram, av de skäl som jag redan nämnt, för att jag anser att det tidigare förslaget var bättre, för att jag anser att kommissionen bör genomdriva det här förslaget. Jag hoppas att den gör det genom att beakta det parlamentet redan har beslutat och jag tycker det är viktigt att parlamentet i morgondagens omröstning visar sitt starka stöd för det tidigare förslaget.
Herr talman! Vi håller nu på att utveckla den tredje pelaren utifrån politiska områden som tidigare samordnades på regeringsnivå och som skall överflyttas till gemenskapsnivå. Jag finner det av största vikt att parlamentet stöder de första åtgärder vi vidtar och stöder kommissionen, så att den kan utöva de funktioner fördraget tillskriver den.

Ludford
ELDR-gruppen instämmer helt med Pirker som yrkar på att huvudregeln i artikel 202 i fördraget skall följas, enligt vilken genomförandebefogenheterna vad avser denna förordning skall tillfalla kommissionen. Han har helt rätt när han hävdar att kommissionen har bättre förutsättningar att inta en opartisk attityd, som inte böjer sig för nationella särintressen, och jag vill därför påstå att kommissionen har en bättre förmåga att utforma adekvata bestämmelser om uppgiftsskydd.
Och även om parlamentet då och då har sina meningsutbyten med kommissionen har vi faktiskt en mycket bättre möjlighet att utöva demokratisk kontroll om kommissionen har genomförandebefogenheter än om rådet har det. Detta eftersom förfarandet med föreskrivande kommitté, i kombination med det interinstitutionella avtalet, ger parlamentet rätt att få förslag till genomförandeåtgärder. Och när (snarare än om) vi uppnår medbeslutande inom detta område kommer parlamentet att kunna kräva att kommissionen omprövar åtgärderna om genomförandeåtgärderna överskrids.
Det vore dåraktigt av oss som parlament att förlita oss på rådets goda vilja, snarare än på de rättigheter vi har om genomförandebefogenheterna ligger hos kommissionen. Därför vill min grupp lägga ned sin röst i fråga om några av de större ändringsförslag som skulle förändra väsentliga detaljer i Eurodacförordningen.
Min grupp stödde dessa ändringsförslag när tyngdpunkten låg på sakfrågan, men i detta skede är det bättre att koncentrera sig på frågan om huruvida kommissionen eller rådet skall ha genomförandebefogenheterna, så att vi i parlamentet klart och entydigt kan hävda att det ligger i vårt intresse att stödja kommissionen. Det är den enda fråga vi bör koncentrera oss på nu och vi känner, måhända med ett visst beklagande, att parlamentets ståndpunkt behöver bantas ned till Pirkers synpunkter på kommittésystemet.

Boumediene-Thiery
Kära kolleger! Vi står i dag inför ett relativt ovanligt förfarande som förtjänar att gås igenom för att var och en skall kunna rösta med full kännedom om de explicita och implicita utmaningarna i detta ärende.
I november förra året antog en majoritet av Europaparlamentet ett betänkande om inrättande av Eurodacsystemet. Efter denna omröstning ändrade rådet sitt förslag till förordning och bekräftade att Eurodacsystemet för jämförelse av fingeravtryck borde inrättas och handhas av rådet och inte av kommissionen. Denna viktiga förändring förklarar varför detta betänkande på nytt granskas av vår kammare. Vårt utskott för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor ansåg att det var kommissionens uppgift, och inte rådets, att ta hand om den nya struktur som Eurodac innebär.
Kommissionen hävdade med rätta att hanteringen av ett gemenskapsprogram som Eurodac bör åligga den, i dess egenskap av unionens enda gemenskapsinstitution, och inte i något fall rådet, som är en mellanstatlig instans. Vi stöder kommissionen fullständigt i detta.
Det nya förslag som granskas i dag har emellertid på intet sätt beaktat de ändringar som röstades igenom av parlamentet. Vare sig det gäller den minimiålder på 18 år som krävs för att kunna registreras enligt Eurodac, avlägsnandet av uppgifter så snart en rättslig status förvärvats eller uttrycket " medborgare i tredje land" snarare än " utlänning" , ansåg rådet det inte bra att ta hänsyn till yttrandet från parlamentet och det stöddes då av kommissionen som inte heller godkände detta yttrande.
Det är utifrån denna situation som jag i dag ber er att på nytt genomföra den omröstning som vår kammare var klok nog att genomföra förra året. För detta måste vi rösta igenom den text som antagits av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, vilken innefattar ändringsförslagen om åldersgränsen på 18 år, avlägsnande av uppgifter för sökande som erhållit en rättslig status och om användningen av uttrycket " medborgare i tredje land" i stället för " utlänning" . Vi måste alltså vägra att acceptera ändringarna i betänkandet som föreslås av PPE, som föredraganden tillhör.
Jag tycker faktiskt att det är svårt att förstå hur man kan avstå genom att vara tyst, och anse det berättigat att ta fingeravtryck på ungdomar på 14 år, vilket strider mot alla internationella gällande fördrag, bl.a. om barns rättigheter.
När det gäller avlägsnande av uppgifter handlar det om en åtgärd av sunt förnuft. Så snart en sökande erhållit en rättslig status är det ju inget som motiverar att personliga uppgifter eller fingeravtryck för en person som vistas lagligt i landet behålls. Det är att betrakta honom som en potentiell brottsling. Skyddet av de grundläggande rättigheterna, som ligger oss så varmt om hjärtat, gäller inte bara den framtida stadgan utan även varje europeisk text där vi måste vara noga med att försvara dem.
Det gäller vår kammares trovärdighet hos dem som redan har svårt att känna förtroende för oss. För våra landsmän är det obegripligt och minst sagt förvånande att Europaparlamentet ena dagen uttalar sig för en text, och några månader senare gör en helomvändning och röstar för ett fullständigt annorlunda betänkande. Hur skall våra väljare kunna ha förtroende för en kammare som vänder kappan efter vinden och inte kan stå emot kommissionen och rådet, som ändå inte har det folkliga berättigande vi förlänas.
Kära kolleger! Det är anledningen till att jag i dag ber er att genom er röst på nytt bekräfta omröstningen i november förra året, och anta betänkandet så som det läggs fram av utskottet. Vår kammare kommer då att stärkas i sina enhetliga och beständiga ståndpunkter.

Krivine
Herr talman! Debatten i dag är försåtlig när man ber oss att ändra eller vägra att ändra ett system, nämligen Eurodacsystemet, som vår grupp säger nej till i sin helhet.
Eurodacsystemet är en del av en total åtgärd med att kriminalisera och bekämpa invandrare och förföljda. Det visar det liberala Europas verkliga ansikte som byggs upp som ett belägrat fort. Hur kan man tro att man genom repressiva lagar kan hindra de svältande på jorden från att komma till Europa, även med livet som insats, vilket vi nyligen sett i Dover och Gibraltar.
Däremot, och det vet vi alla, är det denna repressiva arsenal som tvingar tusentals utlänningar till olagliga och hemliga handlingar, och låter dem falla offer för människosmugglare, slavhandlare eller chefer utan skrupler som överexploaterar dem. Det är genom att massivt hjälpa personer utan identitetshandlingar att få en rättslig status som vi kan få stopp på alla dessa olyckssmugglare.
Det är denna repressiva arsenal som kommer att skada våra egna friheter, något som också det franska ordförandeskapets projekt vittnar om, vilket vi skall uttala oss om, och som syftar till att hindra varje medborgare som hjälper en invandrare utan identitetshandlingar. Det är med denna arsenal och denna åtgärd som ett barn på 4 år i dag i Frankrike, ett barn av tamiliskt ursprung, tillsammans med sin mor är inlåst på en flyktingförläggning i Aranc i avvaktan på ett avgörande från inrikesministern, och sannolikt i avvaktan på att bli utvisad.
Dataregistrering av fingeravtryck är ett angrepp på den individuella friheten. Det behandlar systematiskt de asylsökande som misstänkta. Det ifrågasätter det okränkbara i de dokument som innehas av organisationerna som har till uppgift att granska deras ansökan. Det bryter mot det rättsliga skyddet för flyktingar genom att till och med använda det mot ungdomar på 14 år. Det bryter mot den internationella förklaringen om barns rättigheter, särskilt artikel 10. Vem här ibland oss skulle våga ta fingeravtryck på ett barn på 14 år? Eurodacprojektet kriminaliserar invandrarna som saknar identitetshandlingar och ställning, ofta på grund av skillnaderna i lagar mellan de europeiska länderna.
Systemet bryter egentligen mot alla internationella konventioner som skyddar de mänskliga rättigheterna. Med detta projekt gör fästning Europa sig skyldigt till att inte hjälpa flyktingar i fara. Det är inte förvånande för ett liberalt Europa som förser diktaturen i Ankara med stridshelikoptrar samtidigt som det avvisar kurdiska flyktingar.
Mina kära kolleger! Vid ett tillfälle när en våg av rasism och främlingsfientlighet sveper fram över vår kontinent och medan utarbetandet av en stadga med grundläggande rättigheter diskuteras bör ni säga nej till Eurodac, med eller utan ändringsförslag. Det gäller vår frihet.

Dell'Alba
Herr talman, ärade ledamöter! Som företrädare för de radikala ledamöterna från Lista Bonino vill jag uttrycka vår stora oro och bestämda opposition mot ett Europa som, särskilt när det gäller det successiva skapandet av det så kallade området med frihet, säkerhet och rättvisa, går vidare på den mellanstatliga vägen och endast integrerar de repressiva och förtryckande aspekterna och på ett farligt sätt trampar på unionens och tredje staters medborgares rättigheter. Ur denna synpunkt är hanteringen av Eurodac ett perfekt exempel: utan att på minsta sätt ha fastställt en europeisk politik för politisk asyl har medlemsstaterna genom rådet skapat Dublinkonventionen, som legaliserar att de asylsökande och granskningen av deras ansökningar om politisk asyl bollas mellan våra medlemsstater.
I detta läge har rådet för att omsätta konventionen i verklighet främjat bildandet av Eurodacsystemet, som inledningsvis anförtroddes kommissionen. Sedan ville den dock ta ytterligare ett steg och utvidga fingeravtryckstagningen till att även omfatta illegala invandrare, varigenom administrationen togs ifrån kommissionen och förbehölls rådet direkt.
Mot bakgrund av allt detta gjorde utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter rätt i att genom Pirkers betänkande återföra dessa uppgifter till kommissionen och göra andra grundläggande ändringar som vi stöder till fullo. När detta är sagt instämmer jag dock inte i den byråkratiska och förtryckande grundinställning som rådet med kommissionens goda minne har intagit och som genomsyrar Dublinkonventionen och Eurodacsystemet. Vi kommer att rösta för de grundläggande ändringar som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter har föreslagit men mot lagstiftningsresolutionen som i hög grad lämnar fältet fritt för denna juridiska absurditet att införa en systematisk registrering av flyktingar och illegala invandrare på europeisk nivå: ett juridiskt, politiskt och humanitärt missfoster.

Marinho
Herr talman, ärade ledamöter! Jag skall inte diskutera de grundläggande frågorna i förslaget till förordning, de har analyserats och diskuterats grundligt i utskottet och i kammaren i ett förfarande som slutade med omröstningen om parlamentets yttrande i november förra året.
Det är bättre att vi, liksom föredraganden Pirker och kommissionen, uttrycker vår oförståelse inför det faktum att rådet i den nya texten förbehåller sig befogenheterna att genomföra Eurodacförordningen och därigenom överger det system som tidigare planerats, där denna befogenhet hörde till kommissionen. Å ena sidan för att parlamentet, såsom redan har påpekats här, får minskade rättigheter, nämligen rätten till information. Kommissionen är tvungen att i allmänna termer rapportera om kommittéernas arbeten eller om presentationen av viktiga förslag och åtgärder till rådet enligt artikel 7 i beslutet om kommittéförfarandet. Med denna nya text försvinner givetvis denna möjlighet. Dessutom saknas det rättsligt sammanhang och framför allt, stöd i lag för dessa överföringar av befogenheter. Artikel 1 i beslutet om kommittéförfarandet har inte respekterats, och likaså kränks fördragets artikel 202 då ingenting sägs om de skäl som motiverar detta förfarande i detta specifika fall.
För oss gäller fortfarande den allmänna idén om kommissionens karaktär: fördragens väktare, lika nära alla medlemsstater, självständig, oberoende och en försvarare av gemensamma intressen, det är kommissionens snarare än medlemsstaternas roll att, genom att överskrida gränser och nationella särdrag, arbeta fram tillräckliga skyddsbestämmelser för att hantera frågor som strider mot de grundläggande friheterna.
Rådet har visat sitt misstroende. Utan att vilja agera snedvridet, kanske man är ute efter en process i denna fråga, och öppnar dörren för ett nästan säkert överklagande till EG-domstolen för att förhala en allmän tillämpning av de nya gemenskapsbestämmelserna om asylrätten. Ibland är politiken vad den synes vara! Tyvärr, herr kommissionär, och det är inte ert fel, är detta en fråga där ni inte kan lugna oss.

Evans, Robert J
Herr talman! Jag är tacksam för kommissionär Vitorinos arbete. När jag säger att detta betänkande inger viss oro talar jag för en del ledamöter i denna halva av kammaren. Vi är inte hundraprocentigt nöjda. Vi skulle önska att vi inte befann oss i detta läge idag, men min utgångspunkt i detta - som jag delar med flera andra kolleger - är att vi inte vill att asylsökande skall betraktas som brottslingar.
Brottslingar får lämna fingeravtryck och vi behöver inte automatiskt eller på något sätt utgå ifrån att asylsökande bör placeras i den kategorin. Många av dem flyr från förtryck, tortyr och andra erfarenheter. Vi vill försäkra oss om att de inte vid våra gränskontroller än en gång utsätts för liknande erfarenheter eller metoder.
Jag accepterar vad Kirkhope sade för några minuter sedan, att det finns irritation och svårigheter med systemet som vi måste reda ut. Andra kolleger har berört frågan med fingeravtryck från fjortonåringar, som har varit mycket känslig och emotionellt laddad.
I den här delen av kammaren är vi realistiska. Därför tittar vi på de skyddsklausuler som har förts in i betänkandet. Därför skulle vi föredra att parlamentet gick till omröstning i frågan om kommissionen kontra rådet. Vi anser att parlamentet finns här för att skydda medborgarna och säkerställa att asylpolitiken genomförs så rättvist som möjligt.
Med dessa reservationer - och jag talar nu för ett antal kollegers räkning - kommer jag att följa Terróns linje. Vi önskar kommissionen framgång i detta arbete.

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter! För det första vill kommissionen tacka utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och särskilt Hubert Pirker, för dess snabba yttrande i andra rådfrågningen om Eurodacförslaget, liksom för kvaliteten i de förslag som har lagts fram.
Jag skulle vilja börja med att påminna om att Europeiska rådet i Tammerfors krävde att Eurodac skulle bli klart så snabbt som möjligt. Det vi kan sluta oss till av denna episod är att kommissionen och Europaparlamentet varit snabba och gjort sin del av arbetet skyndsamt. Det vi nu har framför oss är bara en ny rådfrågning angående den specifika frågan om kommittéförfarandet. Jag skall inte yttra mig än en gång om de grundläggande frågorna i Eurodacsystemet, men jag skulle vilja påminna, särskilt Boumediene-Thiery, om att kommissionen, efter debatten i Europaparlamentet, lade fram ett ändrat förslag. Och även om det är riktigt att detta ändrade förslag inte innehöll alla ändringsförslag som godkänts av Europaparlamentet, måste man åtminstone medge att flera av de förslag som Europaparlamentet lagt fram har tagits med av kommissionen i detta ändrade förslag.
Därför vill kommissionen för parlamentet upprepa sin ståndpunkt gentemot rådet när det gäller den enda fråga vi nu har framför oss, om kommittéförfarandet: vi är oense med rådets beslut om att förbehålla sig befogenheterna att fastställa större delen av genomförandebestämmelserna i denna fråga. Denna detalj var också viktig när det gällde kommissionens åtaganden gentemot ledamöterna här, gentemot Europaparlamentet, i fråga om skälen till att vi var beredda att delta i ett Eurodacsystem. För en av de viktiga delarna är att det, då systemet leds och genomförs av kommissionen, finns en garanti för effektiv kontroll från parlamentets sida. Och att några av tvivlen angående Eurodacsystemets äkthet skulle kunna säkras genom en kombination av dessa två element: kommissionen leder och verkställer, Europaparlamentet utövar den demokratiska kontrollen.
För det andra anser vi inte att rådets beslut är tillräckligt motiverat mot bakgrund av de principer och kriterier som styr kommittéförfarandets bestämmelser. Därför kommer vi att framhärda i att för rådet förklara vår inställning om att vi anser att alla skulle tjäna på om lösningen blev den som kommissionen alltid har förfäktat.
Slutligen skulle jag än en gång vilja förklara för parlamentet att vi inte har suttit stilla på grund av detta tvivel eller denna tolkningstvist om Eurodac: kommissionen har redan lagt fram ett arbetsdokument, som för övrigt har skickats till Europaparlamentet, angående en revision av Dublinkonventionen. Vi anser att granskningen av bristerna och misstagen i Dublinkonventionens funktion pekar just på behovet av en europeisk asylpolitik.
Jag vill också särskilt meddela att kommissionen just i dag har konkretiserat en mycket viktig del i Tammerforsmandatet i asylfrågan genom att godkänna ett förslag till direktiv om minimiregler för ett gemensamt asylförfarande. Detta innebär att vi inte arbetar med en detalj, vi håller på att lägga ett pussel. Detta pussel konstrueras genom en översyn av Dublinkonventionen, genom beslutet i dag om att föreslå ett direktiv om minimibestämmelser för det gemensamma asylförfarandet, och även genom det tekniska förberedelsearbetet för Eurodacsystemet, vilket inte har stannat av, utan fortsätter och som naturligtvis bara kan genomföras när det finns en tydlig och oantastlig rättslig grund för att utveckla Eurodacsystemet.
Än en gång skulle jag vilja tacka - även de ledamöter som har kritiserat kommissionen - för det stöd som har uttryckts från flera håll för att kommissionen skall leda och genomföra Eurodacsystemet. Vi är beredda att åta oss denna utmaning, så snart rådet lyssnar på oss.

Talmannen
Herr kommissionär, innan ni lämnar parlamentet ber jag er komma hit så kanske jag får ta era fingeravtryck, tillsammans med Pirker.

Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.00.

Minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av arbetsutrustning i arbetet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0222/2000) av Skinner för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om en andra ändring av direktiv 89/655/EEG om minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av arbetsutrustning i arbetet (andra särdirektivet enligt artikel 16 i direktiv 89/391/EEG) (KOM(1998) 678 - C4-0707/1998 - 1998/0327(COD)).

Skinner
. (EN) Herr talman! Den första fråga som bör ställas om detta betänkande är: varför behöver vi detta direktiv? Det är väldigt intressant att titta på statistiken, eftersom de exakta orsakerna då framträder.
Närmare 10 procent av alla arbetsolyckor inbegriper fall från höjd. En tiondel av dessa leder till permanent invaliditet eller till döden. I hela Europeiska unionen sker varje år i runda tal en halv miljon fall från höjd på arbetsplatser. 300 000 av dessa leder till mer än tre dagars arbetsfrånvaro och 40 000 leder till allvarliga skador. Olyckligtvis har 1 000 dödlig utgång.
Många av dessa olyckor - som i många fall kan undvikas - inträffar på grund av brister i användningen av byggnadsställningar och stegar. I Förenade kungariket har hälso- och säkerhetsstyrelsen, som är det organ som utreder arbetsplatsolyckor, uppskattat att cirka 30 procent av alla arbetsplatsförbud i Förenade kungariket utfärdas enbart på grund av osäkra byggnadsställningar. I själva verket inträffar 90 procent av alla olyckor med stegar på grund av att stegarna används felaktigt. Detta framgår av statistik från företagskoncerner och andra, och beror inte på bristfällig utrustning.
Av nyligen publicerade siffror från Europeiska arbetsmiljöbyrån i Bilbao framgår att det råder enorma skillnader mellan medlemsstaterna vad beträffar antal fall från höjd. Sådana skillnader tyder på att hälso- och säkerhetsnivåerna inte är desamma för alla arbetstagare inom Europeiska unionen. Därför måste vi upprätta minimikrav i syfte att skydda arbetstagare från fall från höjd.
Den nuvarande kostnaden kan mätas både i termer av personal och drabbade arbetstagare och familjer, och i termer av ekonomiska kostnader för industri och socialförsäkrings- och sjukvårdssystem och rättfärdigar lagstiftning inom detta område. Miljarder pund läggs på att omhänderta arbetstagare som har skadats eller blivit sjuka. Detta kan till stor del undvikas.
I bakgrunden till förslaget anges ytterligare skäl till att införa en sådan lagstiftning. Detta är en ändring av ett befintligt direktiv om allmänna minimikrav för arbetsutrustning i arbetet. Ett förslag om att inkludera byggnadsställningar i en tidigare ändring av direktivet avvisades av parlamentet, tack vare ett antal av mina kolleger på andra sidan av kammaren. Det direktiv som slutligen antogs omfattade endast två specifika typer av arbetsutrustning - rörlig utrustning och utrustning för att lyfta last, som var för sig är mycket viktiga områden. Med detta direktiv kommer denna allvarliga lucka att åtgärdas. Om vi inte inkluderar fall från höjd är det enda vi säkert vet att fler fall kommer att inträffa och att andelen kommer att öka. Om parlamentet avvisar detta tillägg måste det i så fall bära ansvaret för konsekvenserna.
Kommissionens avsikt var ursprungligen att lägga fram ett förslag till direktiv om byggnadsställningar. Men eftersom allvarliga fall från höjd inte enbart sker från byggnadsställningar har räckvidden utökats till att omfatta skydd av arbetstagare från alla former av fall från höjd. Även om fall från höjd inträffar utan att stegar och byggnadsställningar finns med, ligger förslagets tyngdpunkt på byggnadsställningar, stegar och tillgång till rep, vilket ni kommer att märka när ni läser det.
I många medlemsstater är de nuvarande reglerna endast tillämpliga på byggnadsindustrin, så en annan viktig aspekt är att räckvidden utvidgas till att omfatta övriga sektorer. Eftersom detta verkar vålla viss förvirring bland somliga, är det också viktigt att betona att förslaget grundar sig på artikel 138, före detta artikel 118 a, som fastställer minimikrav för att säkerställa ett bättre skydd av arbetstagares hälsa och säkerhet.
Vi talar inte om tillverkning, ritning eller utformning av arbetsutrustning, utan om hälso- och säkerhetsrisker för arbetstagare som använder denna utrustning. För mig förefaller det onekligen som om vissa personer här i parlamentet har lite svårt att fatta detta.
Direktivets betydelse när man arbetar på en nivå över mark- eller golvplan är likaså klar. Somliga har ifrågasatt denna lagstiftnings giltighet och det står det dem fritt att göra. Men i motsats till vad som har påståtts innebär förslaget inte enbart att folk skall utbildas i att använda stegar, eller att användning av stegar skall förbjudas. Det innebär att åtgärder vidtas för en säker användning av stegar och övrig utrustning.
Jag undrar om kritikerna av detta betänkande någonsin har arbetat på en byggarbetsplats, som många av oss har gjort. Jag undrar om de accepterar att det finns många människor som vet exakt vad denna lagstiftning kan medföra.
När det till sist gäller de ingivna ändringsförslagen, som jag sett först i dag, välkomnar jag ändringsförslag 22 och 25 - ändringsförslag 22 som ett andrahandsalternativ om ändringsförslag 5 utgår och ändringsförslag 25 som ett skäl, eftersom den fångar tonen i mitt betänkande mycket väl. För konsekvensens skull och med tanke på ramdirektivet som ligger till grund för hela detta lagstiftningsförfarande kan jag dock i detta skede inte godta övriga ändringsförslag.

Pérez Álvarez
Herr talman! Jag ser det som en självklarhet och en artig gest att inleda med att gratulera föredragande Skinner till hans lyhördhet, hans utmärkta betänkande och hans vilja att godta de förslag - som jag anser är väl förberedda - från den grupp som jag har äran att företräda här. Det innebär att vi har en text framför oss som är föremål för en stark enighet, inte bara mellan de två största grupperna, utan det handlar om en enighet som har vuxit fram under den ständiga kommunikation som ägt rum med arbetsmarknadens parter, företagare och arbetstagare via fackförbunden. En enighet som jag betraktar som nödvändig i en fråga där säkerheten, hälsan, integriteten och arbetstagarnas liv står på spel.
För bara några dagar sedan promenerade jag genom min stad Vigo i Galicien, i nordöstra Spanien, och fick då syn på en stor skylt vid en byggplats. Det var ett bygge för återställande av ett torg i den gamla delen av staden och texten löd: " Bolaget respekterar lagstiftningen. Vi använder skyddsutrustning och skyddsanordningar. Beträd inte byggplatsen om ni inte känner till dessa. Informera oss om riskfyllda situationer. Var god hjälp oss att uppfylla lagens krav på skydd av arbetstagarnas säkerhet och hälsa."
Det är i jämförande syfte jag nämner texten på skylten som informerar om bygget med råd och föreskrifter för dem som inte känner till och dem som är intresserade av bygget, för jag anser att det är exempel på en sammanfattning av normerna för en bra politik beträffande hälsa på arbetsplatsen. En bra politik beträffande hälsa på arbetsplatsen bör till att börja med vara förebyggande och tanken om förebyggande rymmer och måste rymma ett stort medvetandegörande, inte bara av arbetstagare och företagare utan av samhället i sin helhet.
Tyvärr nås vi varje dag av nyheter om olycksfall på arbetsplatsen. Vi vet att det inte går att eliminera alla risker, men vi är också medvetna om att samhället inte bör ge upp sina försök att försvåra och förhindra att riskerna omvandlas till olyckor. Om det sker en olycka kan det hända att ansvaret är företagarens, för att denne inte varit övertygad om att utgifter för säkerheten är en investering. Eller kanske är det arbetstagarens, för att denne har ignorerat riskerna, inte varit förutseende eller inte vidtagit lämpliga försiktighetsåtgärder, huvudsakligen inom sektorer som byggnadsbranschen, där arbetets temporära karaktär eller sektorns förgänglighet- en sektor för övergång från primär verksamhet, företrädesvis jordbruk, till industri- eller tjänstesektorn - ytterligare motiverar försiktighetsåtgärder. Eller kanske är det den offentliga förvaltningens ansvar för den otillräcklighet som tar sig uttryck i ineffektivitet, de inspekterande, rådgivande och kontrollerande organen som är ansvariga för att informera, ge råd eller när så krävs utfärda straff då arbetslagstiftningen inte efterlevs.
Ansvaret för hälsa och säkerhet på arbetsplatsen, och i synnerhet där riskerna är stora, åligger hela samhället och alla berörda sektorer, och hela samhället måste ta sin del av ansvaret och uppfylla sitt åtagande. Företagaren måste betrakta kostnaderna för hälsa på arbetsplatsen som en investering. Arbetstagaren bör vidta alla försiktighetsåtgärder, genom att göra anspråk på och försvara användningen av mekanismer för förebyggande och skydd, liksom goda rutiner på företagen.
Staterna och regeringarna bör ändra åtgärderna för främjande av förebyggande metoder, skattekontroll av åtgärder som förhindrar olyckor, även utbyte av administrativa och politiska metoder för bekämpning av arbetsolyckor. Det skulle vara lämpligt att byta ut den gamla bestraffningsmetoden, som har visat sig vara otillräcklig och ineffektiv, mot en metod för stimulans och motivering genom att intensifiera åtgärder som riktas till företag eller verksamheter med hög olycksfallsfrekvens samt genom förmåner och fördelar till företag med en lägre olycksfallsfrekvens och större utgifter för förebyggande och åtgärder för medvetandegörande.
Även kommissionen och rådet bör fastställa minimivillkor som vissa kan uppfatta som strikta, men som gör det möjligt att förbättra arbetsvillkoren och skydda arbetstagarnas hälsa och säkerhet genom att harmonisera lagstiftningen på en marknad med fri rörlighet för arbetstagare.
På det viset kommer de europeiska medborgarna att uppleva ett mer närliggande Europa där man tar sig an deras problem, det som oroar och engagerar dem.

Damião
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden Peter Skinner, till hans ansträngningar att modifiera och förena olika intressen, för att parlamentet skall kunna ge ett positivt och enhälligt bidrag till förbättringar av detta utmärkta kommissionsförslag.
Den försummade arbetsorganisationen, bristen på lämplig utrustning för personlig och kollektiv säkerhet, den låga utbildningen och det stora antalet egenföretagare är de främsta orsakerna till de stora antalen olycksfallen och dödsfallen inom sektorn. De risker som finns inom den civila byggnadsverksamheten är ännu större när man ställer dem i relation till andra liknande sektorer.
Under andra hälften av seklet ökade aktiviteten frenetiskt, och användningen av invandrade arbetstagare från kontrakterade byggmästare är konstant. Förutom de redan nämnda aspekterna, är kommunikations- och organisationssvårigheterna allvarliga och leder till en nonchalans av den kollektiva säkerheten vid byggarbetsplatserna och att ansvaret tunnas ut. Det är aldrig onödigt att hävda att alla direktiv om hälsa och säkerhet för arbetstagare, och särskilt ansvarsdefinitionen i direktiv 89655/EEG gäller, vilket lägger ansvaret för inträffade olyckor på arbetsgivaren, företagaren, men också ansvaret för förebyggande verksamhet. Det åligger säkerhetsansvarig person på arbetsplatsen att göra riskbedömningar och att intyga att tillsyn av utrustning för förebyggande verksamhet för alla på byggarbetsplatsen, oavsett deras arbete, roll eller arbetstid, har genomförts.
Riskbedömningen har skett i snigelfart i Europeiska unionen, även om denna andra översyn är ett positivt tecken som vi vill ge ett kraftfullt stöd till och uppmuntra. Även ur ekonomisk synvinkel är det oroande att konstatera att under 1996 var 4 229 arbetstagare per 100 000 i Europeiska unionen sjuklediga i mer än tre dagar på grund av arbetsplatsolyckor. Under det året inträffade 4 700 000 olyckor. Antalet dödsolyckor ligger fortfarande under 1996, även om man har registrerat en minskning på 13 procent, vilken kan knytas till gemenskapens åtgärd mellan 1994 och 1996, på 5 549 döda under 1996. Man uppskattar att förlusterna för den europeiska ekonomin, under det året, ligger på 146 miljoner förlorade arbetsdagar. Det är särskilt betydelsefullt i diskussionen om det direktiv jag har nämnt att byggnadssektorn, även om den inte har högst antal olyckor, har högst antal dödsolyckor, bara jämförbart med transportsektorn för landtransporter.
Europa kan inte ha den mest avancerade sociala modellen i världen och tillåta att människor inte spelar någon roll och att deras värde reduceras till en siffra. Män, och framför allt ungdomar upp till 25 år, är de främsta offren för arbetsplatsolyckor, men risken för dödsfall ökar med åldern och är störst bland människor mellan 55 och 64 år, störst i mindre företag (upp till 50 anställda) och bland egenföretagare, där olycksfallsfrekvensen ligger på 73,1 procent av alla händelser. Detta gör att vi möter behov av åtgärder inom yrken med snabb utslitning, där vi tar hänsyn till kvalifikationerna i de nya tvärvetenskapliga lösningarna som handlar om utbildning och kvalifikationer, liksom kvaliteten i små och medelstora företag som finns i vissa sektorer.
Sedan den berömda undersökningen 1907 i USA studeras identifikation, obligatorisk registrering, dödsorsaker, arbetsgivarens ålder, arbetstagarens ålder, arbetsgivaren, namnet, omständigheten, olyckan, för att fastställa kostnader och utgifter som kan ge ett bättre skydd för arbetstagarna...
(Talmannen avbröt talaren.)

Jensen
Herr talman! Som flera talare redan nämnt, tillhör fall från höga höjder en av de allvarligaste grupperna av arbetsolyckor, och i och med detta betänkande, som är ett led i en utvidgning av direktivet om säkerhet och hälsa i samband med användning av arbetsutrustning, tar vi itu med att göra något åt problemet. På ELDR-gruppens vägnar vill jag gärna säga att vi totalt sett betraktar resultatet som ett framsteg. De bestämmelser vi nu är i färd med att anta, verkar i stort sett tydliga och tar samtidigt hänsyn till att företagen skall få bestämmelserna att fungera i den dagliga verksamheten. Vi måste komma ihåg att även om syftet med det vi antar är nog så bra och lovvärt, så är det inte säkert att konsekvenserna alltid blir som vi har hoppats, och därför måste vi alltid ha som målsättning att formulera så enkla och precisa bestämmelser som möjligt, och ser till att det finns utrymme för den flexibilitet som är nödvändig på arbetsmarknaden. Denna balans mellan önskemålet om tydliga bestämmelser och behovet av flexibilitet och olikhet tycker jag vår föredragande, Peter Skinner, har försökt att uppnå och det skall han ha tack för, och på det hela taget skall han ha tack för sitt samförståndssökande sätt att arbeta på. Å andra sidan tror jag att det i framtiden också kommer att vara viktigt att vi arbetar på att minska olycksriskerna genom att få större kunskaper om hur dessa olyckor sker. Hur många olyckor handlar det om? När sker de? Hur sker de? Vad kan vi göra för att förhindra dem? Jag tror att det arbete som påbörjats vid Europeiska arbetsmiljöbyrån i Bilbao kommer att bidra positivt till en nedgång i olycksstatistiken, genom att vi hittar svaren på dessa frågor och använder dem på ett konstruktivt sätt. Det är rätt väg att gå: Myndigheterna i samarbete med arbetsmarknadens parter.

Bouwman
Herr talman, fru kommissionär! Det här gäller ett betänkande som alla redan talat om hur nyttigt och nödvändigt det är. Det rör sig naturligtvis om säkerheten via användandet av stegar, arbetsställningar och linor, arbete på hög höjd men ibland även med ett farligt djup bredvid dig. Bakgrunden till det här betänkandet ät naturligtvis de många olycksfallen och fram till nu även direktivens olämplighet. Därför är ett sådant betänkande nyttigt och nödvändigt, även om det dröjt länge men all heder åt Skinner för att han trots allt fått igenom det till slut.
Trots det så är det ett i visst hänseende ett problematiskt betänkande, inte för att det är något fel på det, utan för att den sektor som vi talar om är så väldigt skiftande. Vi har att göra med personer som arbetar inom servicesektorn, inom underhållssektorn, målare, fönsterputsare. Arbete på hög höjd sker inte alltid under lång tid utan är ofta tillfälligt. Det betyder att de definitioner som vi använder oss av inte bör vara vaga utan konkreta. De utlåtanden vi ger måste kunna upprätthållas och det är inte alltid fallet. Jag har redan sagt att vissa förklaringar är vaga. Jag tänker då på förklaringen till " kort tid" och " begränsade risker" . Det är överreglerat när det gäller till exempel risk assessments (riskbedömningar) även om det berör två personer. En del av det här har vi kunnat diskutera i utskottet och det har tagits bort ur betänkandet och det har lett till förbättringar. Det är jag glad för och så bör det fortsätta.
Låt oss titta på några aspekter som till exempel golvet på en arbetsställning, naturligtvis måste det sättas fast, men det kan inte alltid göras helt orörligt, det får dock inte förskjutas. Det måste förhindras att ställningar med hjul börjar röra sig, men det kan inte alltid anges på ett tillräckligt noggrant sätt. Det går inte att sätta upp stoppljus överallt. Bärbara stegar måste förankras och stå säkert, men det måste gå att arbeta med dem. Därför har vi föreslagit delad omröstning för några ändringsförslag så att var och en har möjlighet att föreslå förbättringar för de svaga delarna av direktivet.

Cauquil
Herr talman! Jag är upprörd över att se att problemet med olyckor till följd av fall i arbetet kan leda till så mycket opposition och inte kan lösas snabbare. Föredraganden erinrar ändå själv om hur brådskande det är, eftersom han väger in 500 000 olyckor bara inom detta område, varje år, vilket leder till minst 40 000 skador och tusen döda. Men föredraganden påpekar tydligt att byggnadsföretagen vänder sig mot varje krav, och i betänkandet undviks därför noggrant att ifrågasätta företagens ansvar.
Det är ändå de tekniska bristerna i byggnadsställningar och andra anordningar, men framför allt de dåliga arbetsförhållandena, arbetstempot och tiderna, som är orsaken till dessa skador i arbetet. I betänkandet krävs att åtgärder skall vidtas av arbetsgivarna för att om inte sätta stopp för detta manfall åtminstone begränsa det. Om brådskande och tvingande åtgärder för arbetsgivarna skulle beslutas, skulle jag genast skriva under på det, men jag betvivlar att det är möjligt med tanke på hur detta parlament tar hänsyn till arbetsgivarnas intressen. Och under tiden fortsätter tiotusentals anställda att betala ett högt pris med sin hälsa, och ibland sitt liv, till den kapitalistiska exploateringen.

Nobilia
Herr talman! Vi instämmer i och uppskattar det arbete Skinner har gjort, även om vi anser att detta mot bakgrund av förutsättningarna och framför allt frågans konsekvenser hade kunnat vara lite tydligare. Man kan ju dessutom betänka att det har gått elva år sedan det första direktivet i ämnet kom och de brister som finns i det direktiv som antogs för fem år sedan för att modifiera det första.
Vi inser verkligen att det finns de som är mer eller mindre mottagliga för dessa frågor, även i parlamentet, och att det finns tveksamhet till skärpta bestämmelser och högre kostnader för företagen. För att använda föredragandens ord måste vi emellertid fråga oss hur mycket en arbetstagares liv eller invaliditet är värda. Arbetsskadorna fortsätter ju att vara ett plågoris inom arbetslivet i alla unionens länder, även om frekvenserna varierar från sektor till sektor. Detta beror säkerligen på en mängd faktorer som spelar in på olika sätt och får företeelsen att öka eller minska, men vi har framför oss någonting som obestridligen är till skada för alla medlemsländerna, en dyster vittnesbörd om att av alla arbetsskador hela 10 procent är fall från hög höjd.
Det skall sägas att Ekonomiska och sociala kommittén i sitt yttrande i ämnet verkligen klart och koncist beskrev inte bara problemets omfattning utan också och framför allt hur man skall komma till rätta med det: en uppläggning som Skinner verkligen har vetat att uppskatta, allt ifrån behovet att förstärka terminologin på området till att påverka hur arbetet är organiserat och att ge arbetstagarna utbildning och särskild information. Det skall dock också sägas att lösningen även ligger i att kommissionen utarbetar och utfärdar mer detaljerade och mer bindande riktlinjer för förebyggande åtgärder. Dessa bör bland annat göra det möjligt att komma ifrån splittringen av befogenheter på området och samtidigt vid sidan av mer tvingande kontroller skapa ett system med straffeftergift för särskilt små och medelstora företag i syfte att göra bestämmelserna om säkerhet på arbetsplatsen effektiva och verksamma.

Menrad
Herr talman! Först vill jag tacka Skinner för hans bra betänkande i denna komplicerade fråga om säkerhet och hälsa i samband med arbetsutrustning, och också för hans beredvillighet att gå in på viktiga idéer från PPE-gruppen. Perez Alvarez har ju formulerat detta. Jag uppskattar inte alla punkter. För andra behandlingen finns det ett visst behov av rättelser, men totalt sett kommer PPE-gruppen att godta betänkandet. I dess nuvarande form tar man där redan hänsyn till invändningar även från de små och medelstora företagen och kräver sakkunskap, naturligtvis bara när det gäller att ställa upp stegar och byggnadsställningar som arbetsplatser.
Som för alla lagtexter på nationell - och för övrigt också på regional - nivå finns det säkert formuleringar som man kan skratta åt, om det överhuvud taget finns anledning att skratta åt detta. Jag upphörde att skratta när jag läste och nu hörde den europeiska statistiken över olycksfall i arbetet. Jag vill inte gå in i detalj på det. Det har redan gjorts upprepade gånger. Men jag vill säga något principiellt. Det är inte bara skyddsåtgärder som kostar något. Fortsatt utbetalning av löner, sjukersättning, pensioner till invalider, änkor och föräldralösa barn innebär höga kostnader för företagen och samhällsekonomin. Här visar sig produktiviteten i en måttfull socialpolitik. Då är det bättre, billigare och mänskligare att förebygga än att tillämpa socialpolitik i efterhand.
Man skall inte vänta med att göra något tills barnet har trillat ned i brunnen, utan förhindra att det trillar ned! Men subsidiariteten då, säger många. Denna princip betyder inte att Europa överhuvud taget inte får agera! Jag tycker bäst om definitionen i Quadragesimo anno: Subsidiaritet - i tveksamma fall företräde för den mindre enheten och lösningar som görs av arbetsmarknadens parter framför dem som görs av staten eller - detta säger jag som en komplettering - regleringar som görs av EU. Men om den mindre enheten inte kan bevaka sin uppgift för det gemensamma bästa, måste den större enheten träda in. Av den anledningen fastslogs framför allt under 80-talet europeiska miniminormer i EU-fördragen, när övervägande kristdemokrater och konservativa regerade i Europa; alltså är det också en kristdemokratisk önskan.
Arbetarskyddet är för övrigt internationellt organiserat alltsedan den industriella revolutionen på 1800-talet. Den store konservative brittiske statsmannen Benjamin Disraeli var en av upphovsmännen till arbetarskyddet. Det kontinentala Europa har övertagit dessa lagar från England och även förankrat dem i internationella konventioner, och detta gjordes redan från början. På 2000-talet är den europeiska sociala dimensionen verkligt nödvändig med tanke på globaliseringen och europeiseringen. Vi vill ha en europeisering av ekonomin. Vi har den monetära unionen. En ren regionalisering eller rent av en provinsialisering av socialpolitiken kan inte vara svaret. Miniminormer innebär subsidiaritet. Varje land kan självt utforma sitt arbetarskydd, om det uppfyller europeiska miniminormer.
Vi inom PPE är emot europeiska maximinormer. I Tyskland fylls ramen ut genom rättsakter mellan arbetsmarknadens parter. Där finns det tyska normer, arbets- och skyddsnät. Där finns det stadgar som rättsakter från yrkessammanslutningarna, och först sedan kommer arbetarskyddslagen. Här kan man för övrigt också utöva stilistisk och annan kritik mot många praktiska detaljerade föreskrifter, om man så vill. Men jag säger er att en millimeter av sådana praktiska bestämmelser är viktigare för arbetstagarna och medborgarna i medlemsstaterna än tusen kilometer långa fraser och stora ideologier!

Ortuondo Larrea
Herr talman! Det framgår av föredragandens utmärkta betänkande att de senaste siffror som publicerats av Europeiska arbetsmiljöbyrån med säte i Bilbao visar högst skilda resultat vad gäller arbetsolyckor i de olika medlemsstaterna beroende på att dessa inte tillämpar homogena statistiska villkor. Därför är det angeläget att harmoniserade bestämmelser fastställs på gemenskapsnivå för att kunna räkna med jämförbara uppgifter och utvärdera resultaten av de förebyggande åtgärderna i varje europeisk stat, kommun eller region så att det inte finns första- eller andraklassens arbetstagare utan att de alla skyddas av bestämmelser om och krav på säkerhet av samma kvalitet.
Det är också sant att fler arbetsplatsinspektörer behövs för att företagen skall respektera bestämmelserna, och lika sant är att de statliga institutionerna och företagen måste börja med att föregå med gott exempel. Ändå saknas i många verksamheter och på arbetsplatser inom den offentliga sektorn de planer som enligt gemenskapsdirektiven krävs för förebyggande av risker på arbetsplatsen.
Därför vill jag rikta en uppmaning till alla europeiska statliga ombud, så att de bemödar sig om att vara de första att uppfylla bestämmelserna, så att de privata ombuden inte kan ursäkta sig med den institutionella nonchalansen.

Bushill-Matthews
Kommissionen har lagt fram ett förslag till ändring av ett direktiv om hälsa och säkerhet i arbetet. I betänkandet hävdas att direktivet bör vara längre och mer detaljerat. De konservativa från Förenade kungariket anser att vi just av detta skäl bör rösta emot förslaget.
Det här handlar inte om huruvida hälsa och säkerhet i arbetet är en viktig fråga. Självklart är det så. Det handlar inte om huruvida rekommendationerna i betänkandet är förnuftiga eller ej. Det är många av dem och Peter Skinner har lagt ned ett omfattande tankearbete på sitt betänkande.
Det här handlar om vad Europaparlamentet bör ägna sin tid åt och om hur det uppfattas ägna sin tid. Det handlar om vad parlamentet bör se som sina prioriteringar. Det handlar om huruvida det är kommissionens och Europaparlamentets uppgift att in i minsta detalj reglera människors arbetsliv och vardag.
Det finns ett problem i Förenade kungariket, som inte enbart gäller Förenade kungariket. Man anser att EU blandar sig i. Ofta anser man att Europaparlamentet blandar sig i än mer. Parlamentet anses inte sätta de stora frågorna i centrum. Våra väljare frågar oss varför de alls skall rösta i Europavalet. De frågar: vad gör ni för oss? Vad skall vi svara? Vi har möjligheten att säga till våra väljare att vi faktiskt bryr oss om de stora frågor som de bryr sig om, att vi kan hjälpa till med att skapa mer fred, säkerhet, välstånd, en bättre miljö och livskvalitet - frågor som verkligen kan åtgärdas bäst på europeisk nivå. Eller så kan vi svara att EU, genom kommissionen och parlamentet, håller på att besluta huruvida det bör vara lagligt eller ej för en person att stå och hålla i nederdelen av en stege medan en annan person klättrar upp på den. Det är den frågan vi diskuterar i dag.
Låt oss gå emot detta senaste exempel på toppstyrd byråkrati. Förr eller senare måste parlamentet ge en tydlig signal om vad som är dess verkliga syfte och sanna prioriteringar. Jag säger: låt det ske nu.

Villiers
Jag är mycket tacksam över att få ordet efter min kollega Philip Bushill-Matthews, eftersom jag delar mycket av den oro han har uttryckt. Jag anser inte att det här förslaget gagnar Europeiska unionen eller parlamentet. Jag anser att om Europeiska unionen - och i synnerhet Europaparlamentet - vill bli tagna på allvar av Europas folk, så är detta just den typ av lagstiftning som de bör sluta anta eftersom vi alla vet att arbetstagarnas hälsa och säkerhet är en prioriterad fråga för alla medlemsstater och så bör förbli.
Det finns dock inget som motiverar en gemensam europeisk norm i denna fråga. Det finns inget som säger att medlemsstaterna om de agerade samfällt med nödvändighet skulle kunna handskas med detta problem mer effektivt än de gör var och en för sig och framför allt finns det ingen anledning att så ingående intressera sig för ordinära aspekter av människors arbetsliv.
Det är helt orimligt att lagstifta om hur europeiska medborgare skall tillåtas klättra upp för stegar. Detta kan inte vara en prioriterad fråga för parlamentet. Det är alldeles för mycket av en detaljfråga för att parlamentet skall gå in på den och kommer bara att leda till att Europeiska unionen förlöjligas, eftersom detta är just den typ av inblandning som djupt ogillas av många medborgare över hela Europeiska unionen.
I stället för att ägna oss åt denna typ av inblandning bör vi inrikta oss på de frågor där det är konstruktivt för medlemsstaterna att samarbeta och ta fram vissa gemensamma normer. En gemensam, enhetlig och centraliserad norm om hur man skall klättra upp för en stege är inte nödvändig och innebär en oönskad inblandning i hur människor hanterar sin arbetsmiljö. Vi kan ge Europas människor förtroendet att själva bestämma hur de klättrar upp för stegar.
Jag tror inte det är nödvändigt att utföra en riskanalys varje gång det är aktuellt att använda en stege. Som alla som arbetar i hemmet kan intyga är bruket av stegar mycket allmänt och ofta förekommande och visst inträffar det olyckor, men jag tror inte att dessa olyckor någonsin kommer att försvinna genom denna typ av direktiv. Allt direktivet kommer att åstadkomma är ännu en omgång EU-krångel och byråkrati som måste hanteras av en företagsvärld som redan kvävs under byråkratins tyngd.
Som min kollega sade är det dags för en förändring. Det är dags för parlamentet att börja ta i tu med de frågor som bekymrar Europas medborgare och sluta inrikta sig på detaljfrågor där det inte kan vara till någon hjälp när det gäller att faktiskt garantera arbetsskydd. Allt parlamentet åstadkommer är i själva verket att dra sig själv och unionen i vanrykte och belasta europeiska företag med kostnader och byråkrati som de har svårt att bära.

Hughes
Jag måste uttrycka min häpnad över de två anföranden vi nyss hört, det ena från Bushill-Matthews och det andra från Villiers. De verkar ägna sig åt en självuppfyllande profetia. De beklagar att Europaparlamentet anses syssla med struntsaker och producera byråkrati och likafullt ägnar de sin tid åt att gå ut med pressmeddelanden där de beskriver mycket viktiga lagstiftningstexter på hälso- och säkerhetsområdet som enbart struntsaker och byråkrati.
Det är knappast förvånande att brittiska media återger den typ av bild de beskriver. Detta är ett mycket viktigt stycke hälso- och säkerhetslagstiftning, som bygger på den samlade gemenskapslagstiftning som vi under de senaste tjugo åren har antagit inom detta område. Det är inte struntsaker för familjerna till de 500 000 människor som varje år faller från höjd i arbetet. 300 000 av dessa olyckor är så allvarliga att de orsakar över tre dagars arbetsfrånvaro för den anställde. 40 000 av fallen är mycket allvarliga och 1 000 leder till döden. Försök förklara för de drabbade familjerna att detta är en struntsak. Det är det inte. Det är en mycket viktig fråga och i undersökning efter undersökning, inklusive Eurobarometers opinionsundersökningar och den senaste brittiska regeringens undersökningar om små och medelstora företag visar det sig att de små och medelstora företagen själva erkänner betydelsen av en bra hälso- och säkerhetslagstiftning.
Jag beklagar att det samförstånd som har rått inom detta viktiga politikområde på detta sätt har raserats av en liten minoritet i PPE. Det är verkligen högst beklagligt och vi bör alla - tvärs över partigränserna - klargöra att vi inte kan tolerera den sortens beteende från den minoriteten.
Direktivet beskrivs som byråkratiskt. Men läs själva direktivet, läs förslaget. Är det svårbegripligt? Är det betungande? Kräver det ingående och omfattande riskanalyser innan arbeten på en nivå över mark- eller golvplan kan utföras? Nej, det gör det inte, det är ett mycket lättfattligt, lättläst och genomförbart direktiv och så bör det beskrivas. Det bör beskrivas som ett direktiv som på ett värdefullt sätt bidrar till att förebygga skador och dödsfall inom Europeiska unionen.
Jag ber er att inte delta i denna trivialisering för att sedan komma hit och hyckla förvåning över att vår institution förlöjligas. Ni är de som orsakar detta. Jag ber er att genast sluta med det.

Stenzel
Herr talman! Först vill jag säga att min delegation inte kommer att avvisa Skinnerbetänkandets andra ändring av direktivet om minimiföreskrifter om säkerhet och hälsa. Vi önskar alla ett hälsoskydd för arbetstagare - och det är den kärnpunkt det handlar om. Ingen vill utsätta sig för anklagelsen att icke vara social, och minimiföreskrifter i Europa har utan tvekan sitt berättigande. Dessutom motsvarar detta EU-fördraget, och vi betygar därmed föredraganden den respekt som tillkommer honom.
Men det är svårt att förstå varför ledamöterna i Europaparlamentet alltid manövrerar in sig i dilemmat att antingen utsätta sig för anklagelsen om asociala tänkesätt eller att utsätta sig för att bli utskrattade. Att den myndige medborgaren måste få föreskrifter om hur han skall klättra uppför en stege eller komma ned från den, att det innan man använder en stege måste göras en riskbedömning, att två personer i möjligaste mån inte samtidigt bör klättra uppför en stege, eller att rent av uppehållet på en stege bör begränsas till trettio minuter respektive - en särskild finess - till 25 procent av den totala arbetstiden, är svårt att förstå.
Skinners betänkande kommer att gå till kammarens historia som ett stegbetänkande, och Europeiska unionens medborgare kommer med all rätt att fråga sig om vi inte har något annat att göra än att fastslå självklarheter, som egentligen sorterar under det sunda förnuftet och varken har något att göra i ett EG-direktiv eller i ett dithörande betänkande från det medbeslutande parlamentet! Det är ju inte första gången som betänkanden med en social komponent uppvisar sådana absurditeter. Om ledamöterna måste bry sina huvuden med hur européernas kroppskonstitution är för att fastslå normer för den genomsnittliga storleken på traktorsäten, eller på vilka villkor kvisttomater - i österrikiskt språkbruk " Rispenparadeiser" - skall komma ut i handeln, hamnar yrkesbeskrivningen för en ledamot, men också avsikten med de europeiska institutionerna i ett falskt ljus, bortsett från att sådana detaljbestämmelser och regelvansinnet också kan bli kontraproduktiva. För övrigt utgör nationella arbetarskyddsbestämmelser inga undantag från detta.
Trots allt ekonomiskt stöd bidrar sådana skyddsbestämmelser, när det gäller att anställa lärlingar, ofta till att inte anställa dem, och bidrar därmed till ungdomsarbetslösheten, i stället för att undanröja den. Dessutom kan man i fråga om Skinners betänkande ställa sig den principiella frågan vad Europa skall göra och vad det inte skall göra. Det innebär att det handlar om behörigheten och en förnuftig subsidiaritet.
Vi kan och får inte längre undvika denna diskussion. Detta har inte bara att göra med regeringskonferensen och Europeiska unionens organisationsform, där man med tanke på den förestående utvidgningen måste finna en tillfredsställande lösning. Denna fråga har att göra med den acceptans hos medborgarna som unionen så intensivt vill åstadkomma. Vi behöver ha mer Europa när det gäller inre och yttre säkerhet, mer Europa när det gäller att företräda våra intressen i den globala konkurrensen, i penningpolitiken och i fullbordandet av den inre marknaden. Men vi behöver inget Europa som reducerar det egna ansvaret hos regeringar, kommunala förvaltningar och slutligen hos den enskilde, och omyndigförklarar honom. Jag tar därför detta betänkande till anledning för att understryka kravet på en behörighetsdiskussion efter att regeringskonferensen har avslutats.

Sacrédeus
Herr talman! Låt oss alla vara väldigt klara över att det inte finns någon i detta parlamentet som vill annat än väl. Låt oss göra klart att ingen i detta parlament önskar annat än att antalet olyckor skall minska, inte minst dödsolyckorna, på alla arbetsplatser runtom i detta fina Europa och i våra medlemsländer.
Låt oss dock samtidigt göra väldigt klart för varandra - jag vänder mig till ett antal tidigare talare - att man kan komma fram till olika svar på frågan vad som är rätt politisk beslutsnivå för att fatta dessa viktiga beslut. Jag har en oerhört stark tilltro, efter att ha lyssnat till Hughes, till den brittiska labourregeringen och även andra i England att de är djupt engagerade i dessa frågor. Jag har efter att ha lyssnat till Menrad en stor tilltro till att det tyska kristdemokratiska partiet är djupt engagerat i dessa frågor i Tyskland. Jag kan garantera att samtliga sju riksdagspartier i Sverige, inte minst mitt eget kristdemokratiska parti, bryr sig om detta. Jag kan också garantera i detta sammanhang att de fackliga organisationerna och den allmänna opinionen är mycket engagerade och vill stifta lagar som högst väsentligt minskar antalet dödsfall inom detta område.
Vad är det då, herr talman, som gör att vi tror att just Europaparlamentet på denna nivå, med över 15 nationella riksdagar och parlament, skulle vara rätt beslutsforum? Låt mig uttrycka mitt tvivel om huruvida denna fråga i enlighet med subsidiaritetsprincipen, eller närhetsprincipen, lämpar sig att behandlas just i Europaparlamentet.
Man kan läsa innantill i exempelvis ändringsförslag 14, punkt 4.2.2: " En bärbar stege skall innan den används hindras från att glida från underlaget, antingen genom att dess nedre eller övre del förankras eller genom en anordning som förhindrar glidning eller på något annat sätt som är lika effektivt. Först och främst måste alla tänkbara åtgärder vidtas för att förankra stegen genom att fastgöra den. Stegar måste vara så höga att de skjuter ut tillräckligt långt över den arbetsplats/det våningsplan som skall nås med hjälp av stegen. Utskjutsstegar skall användas på ett sådant sätt att de står säkert. Att en annan person håller i stegen som säkerhetsåtgärd skall inte tillåtas."
Herr talman! Detta är en mycket vällovlig och välmenande text. Jag kan garantera er att hemma i Mora i Dalarna, där jag bor och lever, och i Sveriges riksdag och även i alla andra nationella parlament, månar man om dessa saker. Är det rätt av Europaparlamentet, i enlighet med subsidiaritetsprincipen från Maastricht- och Amsterdamfördragen, att lagstifta på denna mycket höga detaljnivå? Vad vi i stället bör göra är att sträva efter måldirektiv. På så sätt kan vi låta medlemsstaterna själva, deras befolkningar och deras valda företrädare i nationella parlament och regeringar ansvara för att det finns föreskrifter som gör att arbetslivet inte innehåller onödiga risker. Låt de bestämma hur reglerna skall utformas för att direktivets krav skall uppnås på bästa sätt. Det stiftas och det finns redan nationella lagar på detta område. Även arbetsmarknadens parter är väldigt aktiva.
Vi svenska kristdemokrater kommer utifrån subsidiaritetsprincipen att rösta emot detta betänkande.

Diamantopoulou
. (EN) Jag vill gratulera herr Skinner till att skickligt ha lyckats formulera en rad kompromisser som hittar en bra balans mellan olika inblandade intressen.
Detta har lett fram till ett dokument som uppenbart har vunnit åtskilligt gillande, vilket är en sann bedrift i denna mycket viktiga politiska fråga. Denna text är ett bra svar till Bushill-Matthews väljare på frågan om vad EU gör för dem. Det är något konkret, som angår människor i deras vardag. För att uttrycka mig företagarmässigt skulle jag vilja påstå att direktivet inte bara grundar sig på solidaritet och social rättvisa, utan även på konkurrensfrågor. Det är skälet till att vi försöker hjälpa ansökarländerna att utveckla och genomföra hälso- och säkerhetspolitiska åtgärder.
Dessa hälso- och säkerhetspolitiska åtgärder är kommissionens främsta prioritering i den sociala agendan. Utöver att uppfylla de särskilda åtaganden som görs i denna agenda, börjar vi utarbeta ett meddelande om hälsa och säkerhet och framtida strategier för hälsa och säkerhet. Europaparlamentet har många nya idéer och vi förväntar oss att ni bidrar till detta meddelande.
Om vi återvänder till den föreliggande texten är detta den andra ändringen av direktiv 89/655EEG om minimikrav för säkerhet och hälsa vid användning av arbetsutrustning i arbetet. Det syftar till att förebygga fall från höjd genom att fastställa minimikrav för användningen av relevant arbetsutrustning, såsom stegar och byggnadsställningar. Fall från höjd utgör mer än 10 procent av alla arbetsolyckor och leder i ett av tio fall till permanent invaliditet eller till döden. Detta är ett synnerligen allvarligt problem, som är kostsamt för företag och samhälle. Än viktigare är att det orsakar lidande och mänskliga tragedier för de människor som direkt berörs och för deras familjer.
Det föreliggande förslaget är ett mycket viktigt steg mot att konkret åtgärda detta. Jag välkomnar ert breda stöd. Det är uppenbart att detta är något mer än byråkrati.
Eftersom procedurreglerna gör att jag måste ta upp de tekniska detaljerna i mitt svar, måste jag hålla mig till den skrivna texten. När det gäller era ändringsförslag och de skäl som ligger till grund för dessa, är vi glada över att kunna godkänna ändringsförslag 2, 3, 4, 9, 11, 15, 20 och 22 som de står. När det gäller lydelsen av ändringsförslag 10, 13, 14, 18, instämmer kommissionen med principerna bakom de ändringar som föreslås och kan godkänna det mesta av de texter som läggs fram. Vi föreslår emellertid några få ändringar och tillägg, främst för att vara säkra på att vi beaktar alla situationer som kan uppstå och inte skapar några ej avsedda luckor i det säkerhetsnät vi genom detta initiativ avser att upprätta.
När det gäller ändringsförslag 10 godkänner vi att en hänvisning till en föregående riskanalys införs, men skulle föredra en annan ordföljd för att specificera omständigheterna vid användning av stegar. Vad gäller ändringsförslag 13 delar vi på samma sätt önskningen att säkerställa att det inte finns något krav på att använda rörliga plattformar, men vi menar att detta bäst uppnås genom den ursprungliga ordalydelsen, möjligen med tillägg av frasen " av passande dimensioner" .
Även ändringsförslag 14 kommer att förbättra direktivet, men för att undvika varje risk för avvikande tolkning i framtiden skulle vi föredra en smärre ändring av ordalydelsen, som innebär att kravet för att förebygga att de olika delarna av en utskjutsstege rubbas i förhållande till varandra behålls. Detta beror på att även små, plötsliga rörelser som inte hotar stegens säkerhet kan göra att arbetstagaren förlorar balansen och faller.
Vi ställer oss bakom huvudtanken i ändringsförslag 18 och hänvisningarna vad avser att säkra byggnadsställningars däck och förebygga oavsiktliga rörelser. Vi måste emellertid motsätta oss hänvisningen till " bärande ytor" eftersom det kommer att skapa osäkerhet kring vad som avses med " däck" . Vi måste också motsätta oss hänvisningen till plankor som utgör byggnadsställningens däck eftersom det medför att byggnadsställningssystem som använder prefabricerade skivor inte omfattas. På samma sätt behövs endast en smärre ändring av ändringsförslag 16 och 19 för att undvika tolkningssvårigheter längre fram.
Slutligen kan vi inte godkänna ändringsförslag 1, 5, 6, 7, 8, 21, 23, 24, 25 och 26. Det handlar inte om någon politisk oenighet utan enbart om att ändringsförslag 6 och 7 ändrar allmänt erkända texter medan de andra ändringsförslagen upprepar vad som föreskrivs på annat håll. Vi måste sträva efter att hålla gemenskapslagstiftningen så rak och tydlig som möjligt och undvika alla inkonsekvenser i det övergripande ramverket. Detta är särskilt viktigt inom området hälsa och säkerhet där företagen ibland har problem att genomföra bestämmelser på grund av att de är så komplicerade.
Vad beträffar ändringsförslag 1, täcks denna fråga redan i texten. På samma sätt är definitionen av " gemensamma skyddsanordningar som förhindrar fall" i ändringsförslag 8 inte nödvändig. Dessa skyddsanordningar har redan nämnts i grunddirektivet och det finns ingen risk för sammanblandning.
Även ändringsförslag 21 är onödigt, eftersom detta område redan omfattas av direktiv 92/57/EEG och hänför sig till en särskild punkt. Än en gång, om vi upprepar något som redan har definierats, är detta en grogrund för motstridiga tolkningar. Ändringsförslag 5 omfattas av ändringsförslag 22, som godkänns som det står. Ändringsförslag 6 omfattar utbildning - som redan ingår i sjunde skälet - och forskning, som ligger utanför direktivets räckvidd. I sjunde skälet används dessutom en allmänt erkänd formulering. Det finns därför flera skäl att inte godkänna ändringsförslag 6. I ändringsförslag 7 förespråkas en ändring av artikel 2.3. Detta är en allmänt erkänd formulering och kommissionen godtar därför inte att den ändras.
Ändringsförslag 23 kan inte få kommissionens stöd, eftersom frågan om hälso- och säkerhetskommittéer i företag ges en lämplig behandling i ramdirektivet. Enligt detta skall detaljbestämmelser vara en fråga om subsidiaritet för samtliga medlemsstater. Ändringsförslag 24 och 25 måste avvisas eftersom utbildning redan tas upp på ett adekvat sätt, särskilt i ändringsförslag 16, 19 och 22. Kommissionen kan inte godkänna ändringsförslag 26, trots dess tydlighet, eftersom vi föredrar att ange omständigheterna för användning av stegar.
Sammanfattningsvis är jag glad över att vi är eniga i alla avgörande frågor och att våra uppfattningar endast går i sär i några få tekniska frågor. Jag upprepar att jag uppskattar ert omfattande arbete, som kommer att förbättra arbetstagarskyddet inom detta område. Vi kommer att förbättra det skydd vi med detta initiativ avser att tillhandahålla.
(Applåder)

Skinner
. (EN) Herr talman! Det gläder mig att traditionen att tala till kommissionären fortfarande lever och frodas. Jag är särskilt tillfreds med de synpunkter han har lämnat. Jag hoppas att parlamentets ändringsförslag kommer att antas i morgon, och tror säkert att så sker, trots de personer i denna kammare som inte verkar vilja vara med, och jag hoppas att vi får en givande diskussion med rådet. Jag undrar om kommissionären vill hålla med mig när jag beklagar det sätt på vilket betänkandet har behandlats, där enskilda delar har plockats ut - framför allt stegar - och bland annat Bushill-Matthews har hävdat att detta är något futtigt för att inte säga barnsligt.
Jag hoppas att kommissionären håller med mig om att detta är en skyldighet enligt fördraget som vi alla måste titta på. Den rättsliga grunden är artikel 138, som tidigare hette 118 a - och om jag har rätt måste vi titta på kostnaderna - administrativa och andra kostnader - för små och medelstora företag, vilket redan anges i fördraget. Detta stycke lagstiftning är vänligt mot små och medelstora företag, men viktigare är att det är vänligt mot de arbetstagare som måste använda denna utrustning. Det är skälet till att lagstiftningen finns och skall tillämpas över hela Europeiska unionen. Om bara Bushill-Matthews hade varit här när jag började tala skulle han ha hört några av de argument som jag vill föra fram inför parlamentet och som handlar om varför det är viktigt att ha en gemenskapslagstiftning.
Det är ett stort problem när ni inte hör argumenten, utan bara kommer hit med era egna förutfattade meningar. Detta är verkligen synd och skam och jag hoppas att Villiers kommer tillbaka någon gång och kanske hälsar på i vårt utskott så att även hon får höra något av debatten om detta betänkande - för jag noterade att hon försvann så snart hon gjort sitt inlägg. Det kanske vi också får läsa om i tidningarna.
Slutligen vill jag säga till Bushill-Matthews, som är här, att den journalist på Daily Mail, som ni skickade era pressmeddelanden om betänkandet till, ringde upp mig och frågade om ett särskilt ändringsförslag som innehöll era formuleringar och era ord, och som han sade utgjorde det tramsiga inslaget i hela detta direktiv. Ni kanske kan rätta honom i stället för att rätta oss.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon torsdag kl. 11.00.

Konkurrensregler
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande(A5-0217/2000) av Evans för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens meddelande om horisontellt samarbete [C5-0304/2000 - 2000/2154(COS)].

Evans, Jonathan
. (EN) Herr talman! Jag kanske skall börja med att säga att rubriken för vår debatt säkert fick många Daily Mail-journalister att dregla, men de frågor vi behandlar är grundläggande frågor som berör själva essensen av vad Europeiska unionen handlar om. Det är att utveckla en verklig inre marknad, för om vi kan åstadkomma en verklig inre marknad kanske vi kan skapa större enhällighet inom detta parlament, och dessutom vara på god väg att tjäna våra väljare genom att säkerställa att en verklig ekonomisk tillväxt uppnås i Europa. Därför passar denna särskilda lagstiftning in i det sammanhanget.
På många olika sätt är konkurrenspolitiken viktig för att gå vidare med denna dagordning. Jag gratulerar kommissionären till att ha tagit initiativ vad gäller tillämpningen av politiken för statligt stöd. Det kommer vi att debattera under den andra sammanträdesperioden i Strasbourg, i anslutning till ett annat betänkande som jag för närvarande lägger fram i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Det andra viktiga område där kommissionär Monti har varit flitigt sysselsatt är moderniseringen av själva konkurrenspolitiken. Vi väntar på resultatet av kommissionärens granskning av över 100 svar om hans vitbok om reformen av konkurrensbegränsande avtal och missbruk av dominerande ställning. Tidigare idag hörde jag att vi kanske får resultatet före månadens slut. I sinom tid kanske vi får höra mer om detta från kommissionären.
Den reform vi tittar på utgör enligt kommissionen själv en punkt på den övergripande reformdagordningen. I det sammanhanget vill jag till kommissionären säga att företagen efterlyser en rad saker. Den efterlyser förvisso de saker där kommissionen sökte rådgivning i fråga om huruvida de nuvarande bestämmelserna har blivit för formalistiska, för byråkratiska och skulle kunna förenklas. Jag tvivlar inte på att kommissionärens förslag kommer att leda till en sådan förenkling. Företagen efterlyser ett ökat förtroende i hela räckan av nya mekanismer som kommissionären vill lägga fram som en del av kommissionens övergripande reformpaket. Jag vill därför fråga kommissionären hur han ser på denna särskilda reform, som inte är kontroversiell, mot bakgrund av hans mer långtgående reform av konkurrenspolitiken, som med en lätt underdrift kan sägas vara något mer kontroversiell.
Låt mig gå in på några av de detaljområden i de särskilda förslag som kommissionen har bett parlamentet att kommentera. För det första välkomnar jag denna process. Kommissionären uppmanar parlamentet att ge sin syn på den vitbok som färdigställdes i april i år. I stora drag instämmer jag med inriktningen på den reform som läggs fram, men det finns ett antal områden som jag känner att kommissionen borde ägna större eftertanke. För det första vill jag att kommissionären förklarar varför det görs åtskillnad mellan behandlingen av horisontella och vertikala begränsningar. Jag vill att kommissionären anger om det är hans avsikt att i sinom tid låta ytterligare gruppundantag anges i lagstiftningen. Jag har påtalat att företagen hyser den bestämda uppfattningen att undantagets varaktighet i fråga om forskning och utveckling bör förlängas upp till en tioårsperiod. Eftersom det av kommissionens egna dokument framgår att horisontella samarbetsavtal i allmänhet inte ingås för att motverka konsumenternas intressen, vore jag tacksam över att få höra kommissionärens svar vad gäller det särskilda området.
Jag vore även tacksam över ett klargörande i fråga om hur kommissionen ställer sig till " kompisleveranser" , inte minst för att det är en fråga som bekymrar Berenguer Fuster. Jag vet att han har lagt fram ändringsförslag i den frågan.
Jag är särskilt angelägen om att säkerställa att vi vidtar alla åtgärder för att undvika att EU:s konkurrensregler återigen blir en nationell angelägenhet och jag vore tacksam över att höra vilka garantier vi kan få från kommissionären i det avseendet.
Slutligen skulle företagen föredra en längre övergångsperiod. De skulle även föredra att kommissionen tittade på mer än enbart marknadsandelar vid bedömningen av marknadsstyrka. Vad kommissionen föreslår kanske är lämpligt för dessa ändamål, men att fastställa marknadsstyrka enbart genom att värdera marknadsandelar är en alltför osäker metod.

Karas
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Till att börja med vill jag tacka föredraganden Evans så hjärtligt för hans betänkande och även för hans inlägg här, som redan placerar in detta betänkande och kommissionens meddelande i den större ramen med den erforderliga reformen inom konkurrenspolitiken.
Vi känner till den hastighet med vilken den globala ekonomin förändras, och inser därför också den tilltagande betydelsen av forskning och utveckling, av samarbete mellan företagen och nödvändigheten av att företagen specialiserar sig, och därigenom också behovet av överenskommelser om specialisering. Konkurrens är inte något självändamål för oss, utan ett medel för tillväxt och sysselsättning, och den som liksom kommissionsledamoten och vi arbetar för en fungerande inre marknad enligt organisationsmodellen med en social marknadsekonomi, är inte för en gränslös konkurrens, utan för en konkurrens inom ramen för de nödvändiga ordningspolitiska principerna med ansvar också gentemot framtiden och medmänniskorna.
Det har i dag redan sagts att reformen kan ses mycket positivt och att det är nödvändigt med samarbete mellan företag, att meddelandet ger företagen större frihet i deras samarbetsöverenskommelser och att den leder till förenkling, flexibilitet och avreglering. Det har vi på pluskontot. Men vi har också kritik och önskemål. Några har föredraganden berört; jag vill än en gång understryka dem. För det första, herr kommissionär, anser vi att människorna i samband med det ökande egna ansvaret längtar efter rättssäkerhet. Jag undrar därför om den olika behandlingen av horisontella och vertikala begränsningar verkligen leder till mer rättssäkerhet, eller om det inte vore bättre för båda med en förordning om gruppundantag.
För det andra kräver vi att utnyttjandet av resultaten inte skall begränsas till fem år, utan utvidgas till tio år. Vi uppmanar er att genom ett tillägg i riktlinjen entydigt klarlägga att de ömsesidiga eller endast ensidiga underleverantörsöverenskommelserna - kortfattat benämnt " kompisleveranser" - inte skall beröras av förbudet i artikel 81.2, och vi företräder åsikten - även i betänkandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor - att ni skall ta definitionen av marknadsandelen i övervägande. Vilken marknad menar vi? Inköpsmarknaden, försäljningsmarknaden, den nationella marknaden eller den regionala marknaden? Var och en av oss vet att marknaden för de berörda företagen ständigt förändras, och vi befarar också att det genom riktlinje 122 och 141 fastslås en godtycklig tröskel för marknadsstyrkan om 15 procent. Vi anser att det är nödvändigt att tänja ut denna tröskel, på samma sätt som övergångsbestämmelserna bör utvidgas till minst två år, så att man tar full hänsyn till avsikterna i dem.

Berenguer Fuster
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera Evans till hans fantastiska betänkande och upprepa att det fanns en hög grad av överensstämmelse då vi analyserade reformerna av gemenskapens konkurrensregler i sin helhet liksom konkurrensens sociala effekter.
Det är sant att de stora förmånstagarna till följd av en ändamålsenlig konkurrenspolitik är konsumenterna, medborgarna i sin helhet. Låt oss inte betrakta reglerna som något som endast angår företagen; de angår alla medborgare. Vi är även överens i vår positiva bedömning av kommissionens försök till en modernisering och en reform av gemenskapens konkurrensregler.
Vi bör gratulera Monti och kommissionen i sin helhet för deras vilja och mod att genomföra en reform som engagerar kommissionen och som inleddes för flera år sedan. Jag har i tidigare anföranden haft tillfälle att påpeka att det enligt min uppfattning inte bara är en nödvändighet utan även går åt rätt håll. Den väg kommissionen har valt att slå in på är en bra väg.
Efter nästan 40 års tillämpning började gemenskapens konkurrensregler visa tecken på trötthet. Det råder ingen tvekan om att de konkurrensregler som ingår i EU-fördraget och den rätt som härleds ur detta på ett avgörande sätt har bidragit till att konkurrensreglernas tillämpning har spridit sig, samtidigt som de varit en förutsättning för den inre marknadens förverkligande.
Å andra sidan har kommissionens beslut och domstolens rättspraxis åtnjutit ett välförtjänt anseende för att uppnå detta mål. Men vi får inte glömma att dessa bestämmelser i ett inledningsskede var ovanliga för den europeiska rätten. Den europeiska rättstraditionen, i synnerhet den kontinentala, var mer koncentrerad på den illojala konkurrensens aspekter; den fria konkurrensens aspekter importerades från Förenta staterna. En spansk läromästare i handelsfrågor - professor Garrigues - brukade uttrycka det bildligt med att de amerikanska soldater som kom för att strida i Europa under andra världskriget hade ryggsäckarna fulla av antitrustlagstiftning. Nåväl, dessa positiva aspekter kunde inte dölja vissa brister som traditionellt hade påtalats av experterna. Den mest välgrundade kritiken gällde förmodligen reglernas strikthet. Det var säkert nödvändigt att tillämpa reglerna strikt i början, för man var tvungen att tillämpa nya regler, importerade från Förenta staterna, i enlighet med den kontinentala rättstraditionen.
Jag vill infoga en kommentar om att det inte är underligt att Evans bedömningar och oro inte exakt överensstämmer med dem hos hans kollega Karas från den parlamentariska gruppen. Evans agerar i första hand som en anglosaxisk jurist, medan Karas har visat tecken på den oro som är vanlig bland jurister på kontinenten. Jag anser att reformen snarare är i linje med den anglosaxiska rättslinjen, och trots att jag är en kontinental jurist är jag positiv till denna. Jag bekymrar mig inte lika mycket för den rättsliga säkerheten som andra.
Det som var godtagbart för tjugo eller trettio år sedan behöver hur som helst inte vara godtagbart i dag. I dag är den inre marknaden ett faktum och konkurrensens utbredning är redan tillräckligt stor. En förändring var därför nödvändig. Nu är det inte längre möjligt att tillämpa konkurrensregler som inte inbegriper den ekonomiska analysen och hänsynen till marknadens inflytande.
Vad de vertikala begränsningarna beträffar har de nya förordningarna om gruppundantag per kategori och riktlinjerna för tillämpningen antagits. Nu är det dags att införa reformen på området horisontella begränsningar. I det fallet lägger kommissionen nu fram två förslag till förordning, den ena för forsknings- och utvecklingsavtal, den andra för att reglera specialiseringsavtal, som åtföljs av riktlinjer. Det bör påpekas, och det görs i betänkandet, att en skillnad nu kan iakttas beträffande behandlingen av de vertikala begränsningarna och de horisontella, eftersom det fanns en enda förordning och några riktlinjer i de vertikala begränsningarnas fall som täckte samtliga möjligheter som var reglerade i förordningen. I de horisontella begränsningarnas fall däremot finns emellertid riktlinjer som sträcker sig mycket längre än de två konkreta faktorer som regleras i de båda förslagen till förordning.
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har lagt fram fem ändringsförslag för parlamentet som innehåller en del av det vi finner angeläget. Bland annat vill jag rikta uppmärksamheten mot vår oro för bristen på behandling av de kriskarteller som var inbegripna i den tidigare förordningen och som här har försvunnit utan tillräcklig motivering. Därför uppmanar jag er att rösta för dessa ändringsförslag.
Kort sagt kommer kommissionen, ärade ledamöter, till följd av reformen att kunna koncentrera sig på en uppföljning av uppförandet hos dem som har makt på marknaden, för sådana uppföranden är de som verkligen är antikonkurrensmässiga och skadliga för marknaden. I den bemärkelsen, det vidhåller jag, är vi överens. Det verkar som att vi äntligen kan ta farväl av striktheten, av formalismen och hälsa den ekonomiska analysen välkommen i den europeiska konkurrenslagstiftningen.

Theonas
Herr talman! Med de förslag som vår föredragande herr Evans ger uttryck för i det omdebatterade betänkandet ber han kommissionen att lätta på konkurrensreglerna som styr de horisontella samarbetsavtalen mellan företag som verkar på samma marknadsnivå.
Det verkar sålunda som om kommissionen präglas av en strängare antimonopolistisk inställning än Europaparlamentet, trots det faktum att det med enkel logik borde vara tvärtom. Europaparlamentet borde vara känsligare för den politiska konkurrensens sociala konsekvenser. Mycket mer så eftersom verkligheten vi lever i, även om vi har den allra strängaste lagstiftning, präglas av att de stora monopolföretagen missbrukar sin ställning på marknaden, av det dagliga främjandet av fusioner, sammanslagningar och uppköp mellan de gigantiska företagen och av ett bildande av monopolkonglomerat på ett globalt plan, vilka nästan alltid åtföljs av tusentals uppsägningar och enorma konsekvenser för sysselsättningen, av ett monopolistikt utnyttjande av naturresurser, marknader och konsumenter. Detta är precis den verklighet som borde göra oss försiktigare och strängare så vi inte får se hur fenomenet horisontella samarbetsavtal drabbas av fusionernas och de vertikala begränsningarnas öde och kontrollresultat.
Mot bakgrund av dessa utvärderingar kan vi inte rösta för kommissionens förslag som kräver lättnader för politikens begränsningar.

Monti
. (IT) Herr talman! Först och främst vill jag gratulera Evans till ett viktigt betänkande av hög kvalitet. Jag skulle dessutom vilja uttrycka kommissionens uppskattning av det konstruktiva sätt på vilket parlamentet alltid uppmärksammar konkurrensfrågorna, som vi betraktar just som ett viktigt redskap inom ramen för den sociala marknadsekonomin som Karas hänvisade till och vars yttersta syfte, som Berenguer Fuster underströk, är att skydda konsumenterna. Berenguer beskrev också perfekt den uppläggning som Europeiska kommissionen har tänkt sig, det vill säga större hänsyn till den ekonomiska analysen inom konkurrenspolitiken, men med en strävan att förena denna aspekt med största möjliga rättssäkerhet för företagen, såsom Karas, Evans och andra krävde.
Nåväl, dagens debatt gäller en viktig del av våra försök att modernisera konkurrenspolitiken. Kommissionen har å ena sidan gjort en översyn av förordningarna om gruppundantag för avtal om forskning och utveckling samt specialisering och, å andra sidan, utarbetat ett förslag till riktlinjer för tillämpningen av artikel 81 på avtalen om horisontellt samarbete. Kommissionens avsikt med detta är att formalisera den rättstillämpning och praxis på området som har utvecklats genom bedömningen av enskilda fall under alla dessa år, utan att för den skull göra någon radikal förändring av kriterierna för att bedöma avtalen om horisontellt samarbete i enlighet med gemenskapsrätten. Syftet med dessa texter är alltså att klargöra vilka kriterier som har använts när konkurrenspolitiken har tillämpats på detta område, verkligen inte att förändra dem.
Jag tycker att det är viktigt att understryka detta på grund av viss kritik som har framförts mot kommissionens förslag, bakom vilket en djupgående översyn av synen på avtalen om horisontellt samarbete skulle dölja sig. Denna argumentering saknar all grund. Enligt en allmän uppfattning riskerar avtal mellan konkurrenter att begränsa konkurrensen i mycket större omfattning än andra former av avtal. Detta är helt klart fallet vid överenskommelser mellan konkurrenter i syfte att bestämma priser, dela upp marknaden eller begränsa produktionen. Vi har verkligen inte för avsikt att få någon att tro att horisontella avtal, som medför allvarliga negativa konsekvenser för konkurrensen, skall behandlas mindre strängt i framtiden. I avsaknad på grundläggande restriktioner måste likväl avtalen granskas i sitt ekonomiska sammanhang för att fastställa om de har skadliga konsekvenser för marknaden.
Det som känns nödvändigt är snarare att uppdatera och klargöra regleringen av de horisontella avtalen, av två skäl: eftersom denna reglering är ett svar på dagens ekonomiska verklighet måste företagen för det första reagera på det ökande konkurrenstrycket och anpassa sig till en markand som ständigt utvecklas. Samarbete är ofta ett sätt att dela risker, spara pengar, dela med sig av know-how och snabbare lansera nyheter på marknaden. Samarbetet är viktigt framför allt för små och medelstora företag. Konsumenterna kan dra nytta av dessa ekonomiska fördelar under förutsättning att en effektiv konkurrens bibehålls på marknaden.
Det andra skälet till att vi har sett över bestämmelserna på detta område är det faktum att ett förtydligande av reglerna är grundläggande för vår strävan att modernisera konkurrenspolitiken, en strävan som föredraganden Evans har insett hela vidden av: detta är jag tacksam för, liksom för hänvisningen till de statliga stöden, en annan inte mindre viktig beståndsdel i konkurrenspolitiken. Den hållning vi har haft liknar den vi nyligen intog beträffande vertikala avtal och har huvudsakligen två mål: att undvika att generaldirektoratet för konkurrens granskar fall som inte är intressanta ur konkurrenspolitisk synpunkt och låta företagen själva fastställa om ett avtal begränsar konkurrensen eller inte och om det kan falla under ett undantag.
Förslaget till resolution visar att parlamentet instämmer i målen för denna reform. De frågor som har tagits upp - av er och andra - är mycket värdefulla bidrag. Jag kan redan i dag informera er om att jag avser att använda större delen av dessa förslag. Särskilt kommer jag att rekommendera kommissionen att anpassa sig till era synpunkter på tre viktiga punkter vad bestämmelserna om gruppundantag beträffar: för det första bör den maximala giltighetstiden för undantag som gäller avtal om forskning och utveckling utsträckas till en längre tid än dagens fem år. Emellertid måste man uppnå en kompromiss mellan företagens intressen att dra nytta av sina forskningsresultat och allmänhetens intresse att säkerställa konkurrens på nya marknader. Jag kommer därför att föreslå att undantagens giltighetstid blir inte tio men sju år.
För det andra: restriktionerna mot att parterna utnyttjar resultaten av de gemensamt genomförda forsknings- och utvecklingsprojekten bör vara så begränsade som möjligt, för att främja kunskapsspridningen som i sin tur är en funktion av de tekniska och ekonomiska framstegen. I kraft av era synpunkter kommer jag emellertid att föreslå att dessa restriktioner generellt sett bara skall gälla företag som inte är direkta konkurrenter.
För det tredje: övergångsperioden bör förlängas. Vad detta anbelangar kan man göra som i förordningen om gruppundantag för vertikala avtal och tänka sig en period på arton månader. Vad sedan riktlinjerna beträffar kan vi säkert hörsamma er begäran att göra en klarare åtskillnad mellan riktlinjer för horisontella och vertikala avtal och vara tydligare vad gäller hanteringen av industriella leveransavtal.
Kommissionen tänker anta den slutliga versionen av förordningarna om gruppundantag och riktlinjer innan årets slut. På så sätt kommer vi inte bara undvika ett rättsligt tomrum när de nuvarande förordningarna går ut, utan även i hög grad bidra till att hålla gemenskapens politik i takt med tiden.
Herr talman, diverse andra viktiga och intressanta punkter har tagits upp. Jag har inte tid att beröra dem alla, men jag skulle ändå vilja säga ett par saker. Theonas, ni talade om koncentration. Ni är säkert medveten om med vilken omsorg kommissionen utövar sin makt för att övervaka koncentrationen. Som förordningen begär av oss håller vi oss strikt till kriteriet att förbjuda koncentration om denna leder till att en dominerande ställning skapas eller förstärks. Detta inträffar ofta inte, denna risk finns inte, bland annat därför att företagen inser att detta krav finns och föreslår åtgärder som i bland är mycket, mycket långtgående.
Evans tog upp frågan om " kompisleveranser" . Jag håller med om att behandlingen av underleverantörsöverenskommelser behöver specificeras i riktlinjerna. Detta kommer att ske i kapitlet om produktionsavtal.
Herr Berenguer! Det uttalade syftet med priskarteller är att minska utbudet och höja priserna. De har därför alltid en konkurrensbegränsande effekt. Det utesluter inte möjligheten att sådana karteller beviljas undantag enligt artikel 81.3. Detta kan emellertid endast ske efter en prövning av det enskilda fallet och av avtalets för- och nackdelar. Av det skälet vore det lämpligt att låta dessa avtal omfattas av riktlinjerna.
Till sist undrar jag hur allt detta rimmar med de mer övergripande moderniseringssträvandena. Låt mig först bekräfta för Evans att jag förväntar mig att kommissionen före utgången av denna månad antar ett förslag till förordning om reform av förordning 17 från 1962. Reformen inbegriper ett avskaffande av notifieringssystemet.
Till Karas vill jag dock säga att detta inte får minska företagens rättssäkerhet. För att säkra rättssäkerheten är kommissionen i färd med att förtydliga sina nuvarande huvudregler. Vi har redan gjort detta för vertikala avtal på distributionssidan och gör det nu för horisontella avtal. Genom våra regler och anvisningar om gruppundantag kommer företagen att få innehållet i våra regler klart för sig och bli säkrare på att själva bedöma sina avtal i en övergripande strävan till modernisering. Detta kan inte anses vara att återigen göra konkurrenspolitiken till en nationell angelägenhet, utan konkurrenspolitiken kommer i större utsträckning än förr att gynnas av samarbetet med nationella organ, i samarbetet mellan nationella konkurrensmyndigheter och nationella domstolar, i en allmän strävan att tillämpa EG:s konkurrensregler.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdag, kl. 11.00.

Miljöaspekterna i utvecklingsprocessen i utvecklingsländerna
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A5-0215/2000) av Wijkman för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets förordning om åtgärder för att främja en fullständig integrering av miljöaspekterna i utvecklingsprocessen i utvecklingsländerna (C5-0283/2000 - 1999/0020(COD)).

Wijkman
. Herr talman! Den förordning som vi nu skall diskutera rör förutsättningarna att inom unionens biståndspolitik se till att bättre hänsyn tas till den fysiska miljön och naturresursbasen i samband med olika utvecklingsprojekt.
Detta är en viktig fråga. Vi vet nämligen att ekonomisk tillväxt ofta kan ha negativa konsekvenser för naturmiljön, antingen under exploateringen av naturresurserna, eller under själva industriproduktionen, eller då produkter används. Miljöskadorna ger negativa effekter på hälsan. De riskerar att urholka den biologiska mångfalden, men kan också föra med sig skador som äventyrar natursystemens produktionsförmåga på lång sikt. När, och om, så sker påverkas också våra ekonomiers hälsa. Genom ett förebyggande tänkande och genom att välja metoder och tekniker som är så lite störande för miljön som möjligt, kan tillväxten förenas med god miljöhänsyn. Detta är viktigt i våra egna länder, men vi har lång väg kvar att gå genom Europeiska unionen. Det är naturligtvis också viktigt i utvecklingsländerna, inte minst i samband med det utvecklingssamarbete som utgår från Europeiska unionen.
För att integrera miljöhänsyn krävs bland annat ett omfattande metodutvecklingsarbete, demonstrationsprojekt, men också träning och utbildning både av kommissionens personal och berörd personal i mottagarländerna. Den förordning vi diskuterar reglerar detta i detalj och ställer ett hyggligt stort belopp till förfogande.
Herr talman! Detta ärende har två gånger tidigare behandlats av parlamentet. Vid den sista behandlingen fanns betydande skillnader mellan våra synpunkter och det förslag som antogs av rådet. Förlikning inleddes, vilken vi i dag ser resultatet av. Utifrån parlamentets synpunkt menar jag att vi skall hälsa resultatet av denna förlikning med stor tillfredsställelse. Vi har på viktiga punkter uppnått vad vi strävade efter. Låt mig nämna tre viktiga områden:
För det första är budgeten nära nog dubbelt så stor jämfört med det ursprungliga beloppet. Vi har gått från 50 miljoner euro till 93 miljoner euro.
För det andra var graden av inblandning från medlemsländernas sida i själva verksamheten en huvudfråga. Vad gäller det var parlamentets utgångspunkt att välja minsta möjliga inblandning, det vill säga att ge kommissionen det huvudsakliga ansvaret för själva verksamheten och sedan utvärdera den i efterhand. Den kompromiss vi uppnått innebär att endast för verksamhet över 2,5 miljoner euro skall medbestämmande ske, det vill säga krävs medlemsstaternas aktiva medverkan. Detta är enligt min mening bra. Om vår strävan är, vilket den borde vara, att förenkla och avbyråkratisera biståndet och därmed minska avståndet mellan löften och åtaganden å ena sidan, och den genomförda verksamheten å den andra, så är en minskad inblandning av medlemsstaterna i den operativa verksamheten ett absolut villkor. I och med den förlikning som vi har uppnått, har vi tagit ett hyggligt steg i denna riktning.
För det tredje krävde vi i andra behandlingen att förordningen inte skulle tidsbegränsas, det vill säga att denna typ av verksamhet skulle planeras på mycket lång sikt. I och med att verksamheten nu skall utvärderas efter fyra år och beslut då tas om framtiden, menar jag dock att vi skall vara tillfredsställda. Vi har efter utvärderingen alla möjligheter att lägga fast riktlinjer och än mer detaljerade sådana än i dag för denna viktiga verksamhet.
Min rekommendation, herr talman, är sålunda att parlamentet godtar resultatet av förlikningen.

Scheele
Herr talman! I detta förslag till förordning handlar det om en av de första förordningarna på det utvecklingspolitiska området som bestäms med hjälp av medbeslutande. Europaparlamentet har motsvarat det större ansvar som det har tack vare större beslutsbefogenheter. Många har ansett att denna förordning måste slutföras så snabbt som möjligt, och Europaparlamentet måste därför avstå från många av sina ändringsförslag. Den väg vi valt var utan tvekan den rätta. Vi kunde uppnå vissa förbättringar av detta förslag till förordning.
En av de viktigaste förbättringarna - föredraganden har ju redan nämnt den - är den rimliga finansieringen av den verksamhet som möjliggjorts genom denna förordning. Den uppnådda ökningen av medlen från 50,4 miljoner euro till 93 miljoner euro, alltså faktiskt en fördubbling, är en fin framgång, även om vi vet att det med tanke på vikten av denna fråga för allas vår framtid skulle behövas ett mycket högre belopp. Men det leder till en mer allmän och politisk diskussion, som naturligtvis spränger ramen för denna förordning.
Med våra ändringsförslag kunde vi uppnå vissa ändringar i artikel 3, som ägnas åt arten av de åtgärder som skall genomföras. Jag är bedrövad över att Europaparlamentets ändringsförslag inte antogs, där det krävs att man, om så erfordras, avstår från bankgarantier eller kreditsäkerhet för att göra antalet sökande och målgruppen så stor som möjligt. Trots allt tror jag att det är en vacker framgång för parlamentet och även för föredraganden.

Isler Béguin
Herr talman! Åtta år efter konferensen i Rio där staterna inom Förenta nationerna erkände att miljö och utveckling definitivt var förbundna med varandra antar Europeiska unionen äntligen förordningar för att miljön skall införlivas i utvecklingsprojekten för utvecklingsländerna. Även om man kan glädjas åt den ekonomiska ansträngning som gjorts vid medlingen - och jag vill för min grupps räkning tacka föredraganden - är budgeten fortfarande blygsam med tanke på de avsevärda behoven och de ännu större förväntningarna från de berörda befolkningarna.
Att bevilja lite mer än 15 miljoner euro under sex år till utvecklingsländerna, Afrika, Karibien, Sydamerika, är inte det att ge sig gott samvete när man känner till den ekonomiska, ekologiska och sociala situationen för dessa fattiga länder?
Denna budgetpost som syftar till att miljön fullständigt skall integreras i utvecklingsprojekten får inte på något sätt betyda att miljödimensionen överges i andra projekt. Jag vill erinra om att en hållbar utveckling, som fullständigt införlivar miljön, mer än någonsin förblir den enda utvecklingsmodell som kan möta kraven såväl från de fattiga länderna i söder som de i norr som fått det sämre.

Nielson
. (EN) Jag vill på kommissionens vägnar gratulera föredraganden Wijkman och ledamöterna i förlikningskommittén till att ha tagit fram ett kompromisspaket som rådet redan formellt har godkänt.
Kommissionen stöder det föreliggande förslaget till förordning. Den anser att förordningen utgör ett värdefullt instrument för att genomföra strategisk verksamhet och pilotinsatser på miljöområdet. Detta är givetvis ett instrument som kompletterar de övriga instrument som står till kommissionens förfogande.
Lyckligtvis inskränker sig inte vår verksamhet på miljö- och utvecklingsområdet till åtgärder som finansieras genom denna förordning. Vi integrerar miljön i alla våra åtgärder. Hädanefter har vi för avsikt att använda den på ett strategiskt sätt, som särskilt inriktar sig på att stödja de olika internationella miljökonventionerna.
Finansieringsplaner för projekt som uppfyller förordningens mål har redan lagts fram. Så snart förordningen formellt har antagits och medel ställts till förfogande kommer vi att vidta åtgärder för att träffa avtal om genomförandet av dessa projekt. Vi kommer dock att ha tiden emot oss, eftersom vi i ganska snabb takt närmar oss budgetårets slut.
Än en gång vill jag tacka parlamentet för ert arbete med att säkerställa antagandet av denna förordning och för det intresse många ledamöter har visat. Det är min förvissning att denna förordning kommer att förse oss med ett användbart verktyg för att säkerställa att miljödimensionen fullt ut beaktas i vårt utvecklingssamarbete.

Bevarande och hållbar förvaltning av tropiska skogar och andra skogar i utvecklingsländerna
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5­0216/2000) av Fernández Martín för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets förordning om åtgärder för att främja bevarande och hållbar förvaltning av tropiska skogar och andra skogar i utvecklingsländerna (C5­0284/2000 - 1999/0015(COS)).

Fernández Martín
. (ES) Herr talman! Med detta betänkande om förordningen för bevarandet och en hållbar förvaltning av tropiska skogar och andra skogar i utvecklingsländerna liksom med föregående betänkande som föredrogs av Wijkman befinner sig parlamentet i dag och i morgon med omröstningen i frågan på höjdpunkten av sitt första utövande av de nya befogenheterna för medbeslutande på samarbets- och utvecklingsområdet. Förfarandet avslutas nu efter en lång period, för vi har ägnat nästan tre år åt den första och andra behandlingen och åt förlikningsdebatten.
Jag vill som föredragande uttrycka min glädje över detta, för jag anser att en sådan lång period har varit givande och gjort det möjligt att uppnå ett avtal om förordningens text som jag i dag uppmuntrar parlamentets plenum att rösta ja till. Våra utgångspunkter skilde sig totalt. Skillnaderna mellan parlamentet och rådet handlade huvudsakligen om finansieringen av programmets budget, tidsplanen och kommittéväsendet.
Parlamentet lade redan under den tidigare behandlingen av frågan fram ett stort antal ändringsförslag som rådet och kommissionen anammade och jag måste i ärlighetens namn medge att kommissionens handhavande av det tidigare programmet, den höga nivån på genomförandet och de fina resultaten har lett till att föredragande med stöd av utskottet för utveckling och samarbete lyckats övertyga rådet om behovet av att behålla programmet med den finansiering som krävs för att garantera dess framgång.
De tropiska skogarna och deras olika funktioner och nytta för mänskligheten kan i stor utsträckning bidra till att uppfylla unionens mål, inte bara vad utveckling och miljö beträffar utan även målen med bekämpning av fattigdomen och en hållbar ekonomisk och social utveckling.
Denna förordning innebär att Europeiska unionen ger ett ändamålsenligt finansiellt och tekniskt stöd för att främja bevarandet och en hållbar förvaltning av tropiska skogar och andra skogar i utvecklingsländerna, så att skogarna skall kunna fylla sin funktion som alstrare av rikedom och social utveckling med de varaktiga miljökrav som förväntas av dem på lokal, nationell och internationell nivå.
Enligt förordningen skall målsättningen med en hållbar förvaltning av skogarna vara en förbättring av levnadsvillkoren och befolkningens välbefinnande inom gränsen för ekosystemens kapacitet, genom att naturarvet och den biologiska mångfalden bevaras. Det bör ske genom främjandet av ett aktivt deltagande av befolkningar som är beroende av skogen och de lokala samhällena i utformningen av en nationell politik och i planeringen av utvecklingsfrågor. Därför är det viktigt att stärka samordningen och informationsflödet mellan kommissionens olika projekt - de som kommissionen kommer att föreslå de närmaste åren - och medlemsstaternas projekt för att uppnå mer samstämmiga åtgärder och därmed ett bättre utnyttjande av resurserna.
På budgetområdet kan vi glädja oss över att vi sedan de begränsningar av allmän karaktär som infördes i och med planerna för återuppbyggnaden av Kosovo kan räkna med anslag på 249 miljoner euro genom att, vilket också skedde, utgå från rådets första förslag på 9 miljoner euro för en sexårsperiod fram till år 2006. Det skulle innebära en tillräcklig finansiering för att uppfylla målen minst lika effektivt som under den period som nu avslutas.
Däremot är den annorlunda ståndpunkt i fråga om kommittéförfarandet känd som parlamentet, och då i synnerhet utskottet för utveckling och samarbete, fortfarande har i förhållande till rådet. Vi intar en ståndpunkt med en ökad benägenhet att ge större befogenheter till kommissionen på området. Vi har inte lyckats uppnå någon överenskommelse, för en sådan förutsätter ett globalt angreppssätt av problemet. Men utskottet för utveckling och samarbete kan åtminstone känna sig tillfreds eftersom en överenskommelse har uppnåtts i frågan om kommittéförfarandet som innebär att nödvändiga budgetberäkningar och en exakt tidsplanering kan göras för att bevara detaljerade upplysningar om de strategiska riktlinjerna och prioriteringar av åtgärdernas genomförande de närmaste åren.
Det är kort sagt, herr talman, en bra överenskommelse om ett bra program för bevarandet av de tropiska skogarna.

Scheele
Herr talman! Föreliggande förslag till förordning om åtgärder för att främja en hållbar förvaltning av tropiska och andra skogar i utvecklingsländerna är inte bara tematiskt mycket nära förbundet med föregående förordning. Även det politiska trycket och de politiska argumenten för att så snart som möjligt driva igenom denna förordning är ganska lika dem som uppträdde vid det tidigare diskuterade förslaget till förordning. Vi har också i detta fall, alla onda spådomar till trots, beslutat om en förlikning och - anser jag - väsentligt förbättrat innehållet i förordningen.
Det aktiva deltagandet i utvecklingen av den nationella skogspolitiken och planeringen av utvecklingen från de lokala myndigheternas och den direkt berörda befolkningens sida är nu en av målsättningarna med förordningen, och för mig är det ett väsentligt framsteg vad beträffar innehållet. Europaparlamentet har lyckats sörja för en rimlig finansiering. Rådet har med sitt förslag föreskrivit en skrattretande ekonomisk ram om 63 miljoner euro för tidsperioden 2000 - 2006. Parlamentet har krävt 249 miljoner euro för samma tidsperiod, och även uppnått den, och har därigenom också helt klart gett uttryck för att det inte är godtagbart för oss att återuppbyggnaden på Balkan, hur nödvändig den än är, spelas ut mot Europeiska unionens utvecklingspolitik och utvecklingssamarbetet.
Det är viktigt att kommissionen årligen informerar parlamentet om de riktlinjer och prioriteringar som man utarbetat. Tillsammans med artikel 11 i denna förordning, som föreskriver en årlig rapporteringsplikt för finansierade projekt och åtgärder, är detta för oss en grund för att i god tid kunna påpeka en felaktig utveckling.

Celli
Herr talman! Jag anser att bevarandet av regnskogarna visserligen skall ske genom att dela ut pengar, bidrag och så vidare, men framför allt - och detta tycker jag om i förordningen - genom att få lokalbefolkningen att medverka och ge dem idéer för framtiden och för en verkligt hållbar skötsel av skogen. Jag vill påminna om att det i Nature för inte så många år sedan talades om forskning om en skog i Peru och hur man kunde utnyttja den bäst. I denna skog fanns en fantastisk biologisk mångfald, som alltid i dessa skogar: hela 270 växtarter på en enda hektar, när det hos oss praktiskt taget bara finns sex eller sju.
Denna stora biologiska mångfald - som inte heller bara gäller växter - har en ekonomisk potential som redan i sig verkligen är imponerande. Det finns dock olika sätt att ta vara på den: man kan till exempel hugga ned alla träden och sälja träet. På så sätt tjänar man 5 000 franska franc plus ytterligare 15 000 för omvandlingen till betesmark - som är det vanligaste - eller jordbruk. Denna humusfattiga jord kommer snart att omvandlas till öken.
Någonting som däremot kan vara i många år är att utnyttja de tillgångar denna jord ger, såsom frukt och det undervegetationen producerar, genom att göra kontrollerade avverkningar som ger en årsinkomst på 2 000 franc men som dock varar praktiskt taget för evigt.
Detta är bara ett exempel för att säga att jag tror mycket på principen att tillhandahålla tjänster, teknisk information och förslag om modus operandi till dessa folk så att det blir de som bevarar sina skogar, i övertygelsen om att de tjänar på att göra det i stället för att fortsätta med den avverkning som håller på att ödelägga väldigt många av dessa områden som är viktiga för vår planets atmosfär.
Jag skall avsluta med att påminna om en aforism ur Maos lilla röda - som ingen läser längre men som ibland fortfarande kan komma till pass: " Ge inte fiskaren fisk utan lär honom att fiska bättre" .

Nielson
. (EN) På kommissionens vägnar vill jag gratulera föredraganden till hans arbete om denna förordning. Jag gratulerar Fernández Martín och övriga ledamöter i förlikningskommittén till deras ansträngningar för att nå en tillfredsställande överenskommelse om förordningen om tropiska regnskogar.
Kommissionen stöder det föreliggande förslaget. På samma sätt som i fråga om budgetrubriken miljö avser vi att använda budgetrubriken tropiska regnskogar strategiskt och i samordning med åtgärder som finansieras genom övriga instrument som står till kommissionens förfogande.
På internationell nivå tror jag att denna förordning kommer att bli ett viktigt gemenskapsverktyg för att stödja slutsatserna från FN:s mellanstatliga skogsforum. Som tydligt har framgått av föregående inlägg är detta område av avgörande betydelse för den biologiska mångfalden, för klimatet och för vårt samvete när vi överlämnar en värld med dessa kvaliteter till kommande generationer. För var och en som har fått uppleva spänningen i att befinna sig i en äkta tropisk regnskog är den upplevelsen oförglömlig och något vi självklart inte vill beröva våra barn.
Än en gång vill jag gratulera parlamentet till detta framgångsrika slutresultat och jag vill även uttrycka min uppskattning över parlamentets bidrag under första och andra behandlingen av förordningen.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Nielson.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Komplementaritet i gemenskapens och medlemsstaternas politik beträffande utvecklingssamarbete
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5­0227/2000) av Ferrer för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande till rådet och till Europaparlamentet om komplementariteten i gemenskapens och medlemsstaternas politik beträffande utvecklingssamarbete (KOM(1999) 218 - C5­0179/1999 - 1999/2156 (COS)).

Ferrer
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Den ökande fattigdomen, trots de senaste årtiondenas långsamma ökning av den internationella bruttonationalinkomsten, den nuvarande tendensen i medlemsstaterna att minska resurser avsedda till statligt utvecklingsbistånd till förmån för direkta investeringar, varav endast 1 procent avsätts för de minst utvecklade länderna - något som ökar klyftan mellan dessa länder och de rika länderna eller utvecklingsländerna - samt övertygelsen om att globaliseringsprocessen kan öka de fattiga ländernas svårigheter, är alla faktorer som avslöjar det överhängande behovet av att öka effektiviteten inom politiken för utvecklingssamarbete.
Även på området demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna befinner vi oss långt ifrån de önskvärda parametrarna: statskupper, våld, krig och brott mot de mänskliga rättigheterna är fortfarande en del av verkligheten i de minst utvecklade länderna, parametrar som vi därför bör bidra till att rätta till.
Därför är det oumbärligt att stärka komplementariteten i gemenskapens och medlemsstaternas politik beträffande utvecklingssamarbetet. För det första eftersom att komplementariteten innebär att synergin kan utnyttjas till följd av ett samordnat angreppssätt för de åtgärder som skall vidtas, inte bara av Europeiska unionen utan av alla internationella biståndsgivare, något som kommer att öka åtgärdernas effekt. För det andra för att ett mervärde kan tillföras medlemsstaternas insatser, något som kommer att bidra till att optimera de resurser som är avsedda för utvecklingsbistånd och för att uppnå bättre resultat. För det tredje för att det innebär att Europeiska unionens synlighet kan ökas och utvecklingspolitiken göras mer trovärdig, vilket tjänar till att unionen kan utöva det politiska inflytande som åligger den som främsta biståndsgivare - tänk på att mellan hälften och två tredjedelar av utvecklingsbiståndet kommer från Europeiska unionen - ett inflytande som de icke-statliga organisationerna och mottagarländerna skulle önska vore markant med tanke på Europeiska unionens stora förståelse på området social rättvisa och mänsklig utveckling.
Slutligen är stärkandet av komplementariteten viktigt, för det framgår tydligt av EU-fördraget att medlemsstaterna och gemenskapen bör samordna sin politik beträffande utvecklingssamarbetet och samordna sina stödprogram. Därför måste kommissionens framställning av meddelandet om komplementaritet i gemenskapens och medlemsstaternas politik beträffande utvecklingssamarbetet betraktas som positiv, eftersom de åtgärder som föreslås kan bidra till att undanröja de hinder som står i vägen för avsevärda framsteg på området.
Generellt kan sägas att vi i utskottet för utveckling och samarbete och jag själv håller med om de huvudsakliga dragen i dokumentet och de åtgärder som föreslås där. Jag vill ändå göra vissa förtydliganden: det första är att jag anser att kommissionen borde ha tagit hänsyn till att komplementariteten inte är ett isolerat fenomen utan måste betraktas i samband med en global strategi som även omfattar frågor om samordning och samstämmighet, eftersom samstämmigheten är oskiljbar från samordningen och komplementariteten, och utan samordning är komplementariteten inte möjlig. Därför anser jag att det för att verkligen förbättra den europeiska utvecklingspolitikens effekter och säkra unionens trovärdighet hade varit mycket lämpligare och tydliggörande att behandla dessa aspekter tillsammans inom ramen för meddelandet om utvecklingspolitiken, eftersom det då hade varit möjligt att starkare framhäva de oskiljbara och viktiga dragen hos dessa faktorer inför utformningen av en utvecklingspolitik i enlighet med unionens mål.
Det andra förtydligandet gäller tanken om komplementariteten som inte bör uppfattas som en förebyggande princip för att bevara medlemsstaternas befogenheter på området, utan som ett uttryck för en politisk vilja att förena insatserna för att förbättra och i större utsträckning bidra till förverkligandet av målen med politiken beträffande utvecklingssamarbetet. Å andra sidan måste behovet av att värna om enheten, samstämmigheten och effektiviteten i unionens agerande på det utrikespolitiska området - som även det fastställs i fördraget - utvidgas till att gälla utvecklingspolitiken i den mån dessa faktorer utgör en del av unionens utrikes agerande. Därför bör kommissionen ta initiativet och ta ett kvalitativt steg i den riktningen så att Europeiska unionen kan skapa strategiska prioriteringar för Europeiska unionen beträffande utvecklingsbiståndet.
För det tredje måste jag säga att åtgärderna för att stärka komplementariteten svårligen allena kan leda till de väntade resultaten. Den första förutsättningen är rådets politiska vilja att fortsätta vägen fram mot en större integration på samarbetsområdet, för det som har ställt upp hinder för en framgång på komplementaritetens område har varit det faktum att medlemsstaterna snarare definierar sin politik beträffande utvecklingssamarbetet utifrån sina geostrategiska och ekonomiska intressen och sitt koloniala förflutna än utifrån hänsyn till unionens mål på utvecklingsområdet.
Slutligen får vi lov att vidhålla att utskottet för utveckling och samarbete, förutom de operativa åtgärderna för att förbättra programmens förvaltning som - vilket jag redan nämnt - vi i princip är eniga i, anser att kommissionen bör åta sig ansvaret för reflektion och förslag, ett oumbärligt villkor för att unionen skall kunna rikta sitt stöd inte bara mot främjandet av en ekonomisk tillväxt i mottagarländerna utan även för att tillväxten skall gälla alla befolkningsskikt och att kommissionen därigenom tar sitt ansvar för folkens utveckling och därmed sitt ansvar för freden, för utan utveckling kommer freden alltid att vara en bristvara.
Hur som helst vill jag sammanfattningsvis framhålla att meddelandet utgör ett tillfälle - även om vi önskar att det hade ingått i ett globalt paket, och poängtera det korrekta i åtgärderna som vi tillsammans med de åtgärder som utskottet för utveckling och samarbete föreslår i mitt betänkande hoppas kommer bidra till ett orienterat agerande vad beträffar en bättre operativ förvaltning. Hur som helst är det lämpligt att än en gång framhålla att rådet måste ge bevis på sin politiska vilja utan vilken vi kommer att ha svårt att förverkliga principen om komplementaritet.

Korhola
Herr talman! Jag vill gratulera Ferrer till ett balanserat betänkande. Det är viktigt att vi erkänner betydelsen av EU:s roll och möjligheter att påverka, vi efterlyser konsekvens och samordning. Likaledes vill jag uttrycka min belåtenhet över att man erkänner betydelsen av de av regeringarna oberoende medborgarorganisationernas arbete och att det beaktas i utvecklingssamarbetet speciellt därför för att medborgarsamhället i och med detta samarbete förstärks. Jag ser också det att man rekommenderar att samordningen genomförs inom ramarna för mottagarländernas egna strategier som en sund utgångspunkt.
När vi talar om utvecklingssamarbete är det samtidigt hälsosamt att påminna om att utvecklingssamarbetet inte är något mål i sig. Målsättningen är att utvecklingsländerna själva skall kunna klara av sina egna angelägenheter, ta ansvar för sin egen utveckling samt fungera som samhällen på ett rättvist sätt, och i den mån vi försvårar dessa möjligheter försöker vi rätta till saken. På EU-nivå måste det bland annat betyda att vi med vår politik inte uppmuntrar till att leva på en produkt. Endast sådana länder vars egen ekonomi är i skick kan dra nytta av globaliseringen. De utvecklingsländer som hankar sig fram med en produkt hamnar i en svår situation. På EU-nivå måste vi också värna om att värdeaspekterna återspeglas i vår politik för utvecklingssamarbete.
Ifrågasättandet måste ha sin plats. Således skall vi inte stödja länder som inte uppvisar intresse för medborgarnas mänskliga rättigheter och demokrati. I övriga fall måste man begränsa sig till enbart humanitär hjälp. Jag anser också att EU har ett mycket stort behov av inte bara en justitieombudsman utan även av en justitieombudsman för mänskliga rättigheter som också skulle ha till uppgift att övervaka utvecklingsländernas situation beträffande mänskliga rättigheter. På EU-nivå måste vi verkligen vara medvetna om stödets politiska konsekvenser, eftersom vi av erfarenhet redan vet att hjälp även kan vara skadlig. I själva verket är risken ganska stor. Man måste utveckla stöd som förhindrar konflikter i stället för att ge näring åt dem. Hjälpen måste inriktas så att den kommer till nytta för de allra sämst ställda. Kriser förorsakade av miljöförstöring måste kunna förutses och hjälpen bör inte ges så att den driver på kampen om naturresurserna. Man måste lära sig att identifiera de samhällen där risken för våld är förknippad med statsmakens terrorutövande. Vid kanaliseringen av stödet måste man tänka på att det inte stöttar odemokratiska maktstrukturer. Genom att villkora stödet kan man förhindra förtryck och korruption av vissa grupper. Jag vet att frågan inte är okomplicerad och att villkorande är arbetsamt och besvärligt, men att man genom så kallat positivt villkorande kan få mycket till stånd. Det har erfarenheten visat. Därför skall EU inte skygga inför detta.

Sauquillo Pérez del Arco
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi hade innan den här debatten velat - och det försökte vi men utan framgång - ställa en fråga till rådet om politiken beträffande komplementariteten. Det var inte möjligt och det beklagar vi, för sanningen är den, herr kommissionär, att ni inte står ensam i den här frågan som även angår medlemsstaterna och rådet.
Hur som helst anser jag att det betänkande som Ferrer har lagt fram här i eftermiddag är ett bra betänkande men vi hade, vilket hon själv påpekade, velat ha ett gemensamt dokument. Vi behandlar frågan om utvecklingspolitiken i olika delar och det hindrar oss ibland från att ha en gemensam vision. Men hennes betänkande kan under alla omständigheter betraktas som ett viktigt bidrag.
Betänkandet har en betydelse som överstiger den materiella vad gäller politiken för utvecklingsbiståndet. Komplementariteten i gemenskapens och medlemsstaternas biståndspolitik är, förutom ett krav i fördraget, ett ovärderligt instrument för att unionen och medlemsstaterna skall kunna fortsätta en gemensam väg framåt på detta biståndsområde.
Vi socialister anser att politiken för utvecklingsbistånd rent generellt bör tjäna som symbol för åtgärder utanför gemenskapen och ändå förekommer ingen komplementaritet förutom i vissa pilotprojekt. Det används ingen mekanism som skulle göra det möjligt att maximera såväl de ständigt minskande resurserna avsedda för bistånd som de politiska resultaten av en gemensam insats, trots att parlamentet vid upprepade tillfällen har begärt detta och trots upprepade resolutioner från rådet, som i grund och botten är ytterst ansvarig i frågan.
Komplementariteten tar sig för närvarande uttryck i den operativa samordningen på fältet och i kommittéförfarandet i Bryssel. Vad den förstnämnda beträffar har jag redan påpekat att den endast gäller vissa pilotprojekt; vad kommittéförfarandet beträffar skall jag nämna ett exempel på att det inte heller fungerar: Latinamerikakommittén har endast samlats två gånger i år i stället för varje månad som den tidigare gjorde, vilket är nödvändigt för att den skall fungera. Vissa av de program som den själv godkänt, till exempel det regionala programmet för återuppbyggnaden av Centralamerika med anledningen av orkanen Mitch har fortfarande inte startats. Det finns en uppenbar brist på politisk vilja att förverkliga de åtgärder som vi beslutar i parlamentet, och det omvandlas till ineffektivitet i uppfyllandet av våra politiska mål, till en progressiv skleros av de europeiska institutionernas funktion och ger en dålig bild som, precis som föregående talare påpekade, ibland hamnar i offentlighetens ljus. Komplementariteten i medlemsstaterna, samstämmigheten mellan gemenskapens olika politikområden och samordningen mellan tjänsterna bör bilda grunden för politiken för utvecklingsbiståndet så att den uppnår de minimieffekter som vi från parlamentet kräver.
Vi har problem med heterogena instrument och mångfalden av förfaranden, men i grund och botten handlar det om brist på politisk vilja. Staterna måste, som tidigare påpekades, sträcka sig längre än sina individuella önskemål - som många gånger speglar deras engagemang i gamla koloniala planer eller annat - och åta sig ett gemensamt europeiskt projekt. Om vi inte fortsätter med denna politik kommer vi inte att bli effektiva i utvecklingssamarbetet.
Kommissionen har nu möjlighet att uppta dessa faktorer i sin reform och rådet har det historiska ansvaret att blanda sig i definierandet och verkställandet av gemenskapspolitiken. Båda dessa institutioner kan räkna med ett starkt stöd från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vad gäller politiken för utvecklingsbiståndet.
Politiken beträffande komplementariteten i gemenskapens och medlemsstaternas politik har sammanlagt 16 aktörer (15+1). Målet med samstämmigheten mellan gemenskapens politikområden och samordningen av kommissionens tjänster är att framställa det vi vill skall vara unionens politik för utvecklingssamarbetet, i syfte att öka det europeiska biståndets effekter genom att bidra till att optimera resursernas utnyttjande, såväl de mänskliga som de finansiella, och även synliggöra Europeiska unionen och på det viset bidra till en ökad effektivitet samt att unionens närvaro stärks i den internationella gemenskapen. Låt oss hoppas att allt detta introduceras i och med reformen och att vi kommer att kunna tala om politikområden som är samstämmiga, komplementära och samordnade för att uppnå en större effektivitet.

Maes
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! I betänkandet av Ferrer behandlas kommissionens meddelande om komplementaritet i gemenskapens och medlemsstaternas utvecklingssamarbete. Jag beklagar liksom hon själv att vi måste behandla det här för sig. Egentligen borde vi ha en djupgående debatt om en global strategi för vårt samarbete med länder i söder, i tre frågor: komplementariteten, samordningen och sammanhållningen, de tre saker som Europa tyvärr brister så mycket i, både vi och medlemsstaterna förresten, eftersom de europeiska medlemsstaterna helt enkelt inte vill och hellre vill sköta sig själva på neokolonialistiskt sätt.
Avsaknaden av ett effektivt utvecklingssamarbete i gemenskapen är då också ett utmärkt alibi som medlemsstaterna tacksamt använder för att inte låta komplementariteten få en chans och absolut inte samordningen och sammanhållningen. Vissa medlemsstater tycker helt enkelt att gemenskapen inte skall föra någon utvecklingspolitik och att allt skall överlåtas åt medlemsstaterna. Det håller vi absolut inte med om. Den som är uppriktigt engagerad i rättvisa utvecklingsförhållanden i världen borde erkänna att det inte är utvecklingsrelevansen som är avgörande för medlemsstaternas politik utan väldigt ofta deras egna strategiska och kommersiella intressen. I bästa fall försöker de mildra eller gottgöra konsekvenserna av den ekonomiska politik som induceras från de rika länderna när det gäller globaliseringen, vårt behov av råvaror, mineraler, olja och så vidare.
Vi vill också att de fattiga länderna blir upptagna i den allmänna kulturella och ekonomiska utvecklingen i världen, i den berörda befolkningens intresse och inte bara i den industrialiserade världens intresse. Därför måste vi bli av med den neokolonialistiska inställningen och relationer som upprätthåller avhängigheten och förstör livsmiljön. Vi måste bli av med fattigdomen i världen. För det ändamålet är en global multilateral strategi nödvändig. Det kräver först och främst samordning av medlemsstaternas och gemenskapens utvecklingspolitik, i varje land, i varje mottagarland och på internationell nivå. Enligt oss är det viktigare än komplementaritet. Utan tvivel skulle en bättre samordnad politik ha mycket större effekt.
Skillnaden mellan storleken på vårt europeiska bistånd, över hälften av allt bistånd i världen, och de små politiska effekter det har, till exempel för att få ett slut på grova skändningar av de mänskliga rättigheterna, för att få slut på väpnade konflikter, är verkligen skriande. Om det redan skulle vara fråga om samordning och komplementaritet i mottagarländerna så hissar givarländerna även där helst den nationella flaggan. Är rådet verkligen berett att ändra kommissionssystemet? För mig är det ett nödvändigt villkor. Decentraliseringen av befogenheter från EU till våra delegationer på plats är en rejäl utmaning för kommissionen. Om det inte lyckas kan man vara säker på att motståndarna mot den gemensamma utvecklingspolitiken helt enkelt kommer att kräva att den avskaffas.
När det gäller samordning på internationell nivå så vill vi ha ett europeiskt synsätt som kan skilja sig från IMF:s och Världsbankens synsätt. Vi vill inte vara en släpvagn till Bretton Woods-institutionerna. Vi vill vara med och styra i världen. Därför måste medlemsstaterna säga något annat till väljarna än att det bara misslyckas i Europa. De måste också skynda sig att erkänna sin egen andel i de här misslyckandena. Vi måste dock också göra vår del.

Belder
Herr talman! Vi håller med föredraganden när hon säger att enligt artikel 177 i Fördraget om upprättande av Europeiska gemenskapen så har Europeiska unionen en kompletterande uppgift inom området utvecklingssamarbete.
Av den artikeln framgår att det inte är tal om någon ersättning av medlemsstaternas utvecklingspolitik. Europeiska unionens biståndspolitik bestäms av de femton medlemsstaterna och finansieras med hjälp av i EU-fördraget överenskomna bidrag från medlemsstaterna.
I teorin skulle det kunna utgöra en stabil grund för en slagkraftig och tydlig politik för utvecklingssamarbete - och även ett sådant genomförande av den. I praktiken lämnar båda mycket övrigt att önska. Utbetalningarna är till exempel ett problem.
Inom rådet (utvecklingssamarbete) kan man urskilja två synsätt: de nordliga medlemsstaternas, vilka betraktar utvecklingssamarbetet som ett fullvärdigt politikområde och som till största delen anser att EU:s utvecklingssamarbete kvalitativt har hamnat på efterkälken, och de sydliga medlemsstaternas, vilka på sin höjd ser utvecklingssamarbetet som ett instrument för utrikes och ekonomiska förbindelser. De här skillnaderna skjuts litet väl enkelt åt sidan i den komplementaritet och samordning i EU som föredraganden och kommissionen föreslår.
Orsaken till den brist på " politisk vilja" i rådet och medlemsstaterna som föredraganden och kommissionen angivit grundar sig därför också på den här grundläggande skillnaden i sättet att se på utvecklingssamarbetet. Därigenom är det omöjligt att föra en sammanhängande politik på EU-nivå inom det här området.
Avslutningsvis så beskrivs EU:s utvecklingssamarbete i fördraget som ett komplement till medlemsstaternas bistånd. Enligt vårt synsätt betyder det att kommissionen måste koncentrera sig på de områden där den har ett mervärde gentemot medlemsstaterna, såsom akut hjälp i nödsituationer, till exempel naturkatastrofer och krigssituationer. Långsiktiga program kommer dock bättre till sin rätt i bilaterala, ofta historiska förbindelser mellan utvecklingsländer och medlemsstater. Kommissionen får i alla fall inte agera som en sextonde bilateral givare, vilket händer i praktiken. Europeiska unionen kan dock hjälpa till att samordna biståndet från medlemsstaterna och ingripa när medlemsstaterna inte gör något.
I viss mån skriver vi alltså under vikten av europeisk samordning och komplementaritet men anknyter i det fallet inte till slutsatsen att EU:s samordning av utvecklingssamarbetet tillför något till det som egentligen borde vara målsättningen: samordning som omfattar alla relevanta givare, helst under ledning av det mottagande landet eller, om det inte går, under ledning av FN eller Världsbanken. Det är den hållning vi kommer att anta i diskussionen om samordning och komplementaritet.

Martínez Martínez
Herr talman! Det fina betänkande som min landsman Ferrer lägger fram i dag svarar på en fråga som prövats vid flera tillfällen och samtidigt det överhängande behovet av att lösa detta och öppna nya perspektiv för det enade Europas förbindelser med tredje världen.
Det problem jag syftar på är problemet med en anmärkningsvärd brist på samstämmighet och samordning av den politik och de åtgärder som har gjorts på området utvecklingssamarbete mellan Europeiska unionen och dess medlemsstater å ena sidan och medlemsstaterna sinsemellan å andra sidan. Det som har beskrivits och kritiserats från många tillförlitliga håll och i synnerhet av organisationer som utvecklar sin verksamhet på området - men även av vårt parlament - är att de olika medlemsstaterna på samarbetsområdet under årens lopp har agerat vart och ett på sitt håll och ofta uppfyllt nationella visioner och intressen, som vissa gånger kan bekännas och andra inte, men hur som helst utan några anmärkningsvärda insatser, inte ens ett informationsutbyte och än mindre en samordning, en samstämmighet, en fördelning av rollerna. Det har med andra ord saknats rationaliserande och effektiva insatser för att de tillgängliga resurserna, alltid begränsade, inte skall slösas bort utan för att bästa möjliga resultat skall uppnås.
Inte heller förrän helt nyligen har de insatser gjorts som i övrigt krävdes för en vettig samordning av gemenskapspolitiken på detta område som var och en av de 15 medlemsstaterna samtidigt höll på att förverkliga, även om det säkert inte bara är något som gällde det område som engagerar oss i dag. Det var mycket beklagansvärt att se hur gemenskapsåtgärder på området infördes som ibland inte ens beaktade vetskapen om det som pågick i var och en av unionens olika stater för respektive land eller sektor. Resultatet blev och är i stor utsträckning fortfarande en spridning av åtgärderna, en överlappning av många av dem, om inte en dubblering eller till och med en motsägelse mellan vad det ena landet gjorde och det andra. Ett vansinne med andra ord och rena katastrofen.
Det var naturligtvis en ohållbar situation och ytterligare ett problem att lösa, men behovet av att göra detta har framstått ännu tydligare och som ännu mer brådskande i och med att själva processen för den europeiska uppbyggnaden, reformerna och framgångarna för unionen har visat att det är nödvändigt att agera på den internationella arenan med en enda röst, som ett enda land, när tillämpningen av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik framstår som ofrånkomlig för genomförbarheten av vårt projekt.
Enligt vår uppfattning är det vi kan göra från Europas sida på området utvecklingssamarbete helt enkelt en väsentlig del av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det påpekar Ferrer och redan i inledningen till hennes betänkande framhävs nyckelbegreppet komplementaritet. Det är givetvis inte första gången vi diskuterar den här frågan i parlamentet. De funktionsstörningar vi har kunnat urskilja har varit alldeles för uppenbara för att inte ha framhävts i tidigare debatter. Nu tar vi emellertid ett avgörande steg framåt, och anpassar oss till en situation som jag betraktar som synnerligen brådskande, men också synnerligen fördelaktig, och det gör vi just när både kommissionen och rådet tycks vara övertygade om att konkreta åtgärder måste vidtas för att lämna den tidigare situationen och få till stånd den samstämmighet som innebär att de resurser som Europa satsar på utvecklingssamarbete blir mer omfattande, både kvalitativt och kvantitativt sett.
Dessutom kommer vi i och med detta uppnå att Europa spelar en mycket mer avgörande roll i utmaningen att skapa en mer rättvis, balanserad och därmed stabilare värld.

Junker
Herr talman, mina damer och herrar! Jag är inne på samma sak som de föregående talarna, ty man kan tyvärr inte dölja detta: Det europeiska utvecklingssamarbetets anseende står inte i någon relation till det enorma bidrag som EU självt och dess medlemsstater ger som stöd för länderna i söder. Även om Europeiska unionen är den absolut största givaren, uppmärksammas detta med orätt långt mindre än bidragen från de stora multilaterala organisationerna som FN och Världsbanken. Omkring 60 procent av alla stödpengar kommer ur de europeiska grytorna.
Komplementaritet, samstämmighet och samordning är de tre berömda begrepp som diskussionen om europeiskt utvecklingssamarbete därför vrider sig kring. Inte minst har kommissionens genomgång av kassan, som uppenbarade avsevärda belopp med icke utnyttjade medel, väckt reformdebatten på nytt. Teoretiska avhandlingar leder oss dock inte särskilt mycket längre. Man får inte heller glömma bort att det finns framgångar, som inte bör sättas under skäppan. Det som bör ändras är framför allt rådande praxis, och till detta behövs det ett rejält mått med politisk vilja från alla deltagare.
Låt oss ta Moçambique och utnyttjandet av Echo som exempel. Redan i början av flodkatastrofen i början av februari gick Echo in med 750 000 euro för de flesta av de sårbara människorna. Sedan har ytterligare 9,65 miljoner euro ställts till förfogande som katastrofhjälp, och dessutom skall 21 miljoner euro tjäna som medelfristig finansiering av följderna. Även medlemsstaterna reagerade snabbt. Totalt uppgår biståndet från Europeiska unionen och dess medlemsländer till 85 miljoner euro, medan FN uppger värdet av det världsomfattande biståndet till endast 115 miljoner euro, inklusive de europeiska medlen.
Det som saknas är de ovan citerade begreppen. Samstämmighet kan bara uppnås om strategier och åtgärder avstäms mot varandra. Komplementaritet och samordning är viktiga förutsättningar för synergieffekter. Den samtida förekomsten av multilateralt och bilateralt utvecklingssamarbete, som inte bara kan beskådas i Moçambique, leder däremot till fullständigt onödiga friktionsförluster, vilket jag kunde fastslå vid mitt besök där för några veckor sedan.
Ferrers betänkande innehåller en mängd förslag och krav, som bör stödjas utan inskränkningar. Tre punkter vill jag särskilt framhäva: Komplementaritet, samstämmighet och samordning måste sammanföras till en enhetlig strategi, eftersom de utgör förutsättningar för varandra. De politiskt ansvariga och det civila samhället i partnerländerna bör liksom EU:s delegationskontor stärkas lokalt i sin beslutsbehörighet, så som redan sker vid utarbetandet av de nationella vägledande programmen inom AVS-samarbetet. Det förutsätter också ett bättre samarbete mellan Europeiska unionens delegationer och medlemsländernas utrikesenheter, vilket rådet skall dra försorg om.
Det rekommenderas ökade ansträngningar för att driva fram en samordning inte bara mellan europeisk nivå och medlemsländerna, utan också framhäva den i de internationella instanserna. Den som ger ut större delen av pengarna för utvecklingssamarbetet, kan också göra anspråk på ett synligt hänsynstagande i praktiken och i den allmänna uppmärksamheten
Det finns absolut positiva ansatser till allt detta, men de måste vidareutvecklas och gjutas till ett logiskt helhetskoncept. Här måste gamla bördor från kolonialhistorien eller enskilda medlemsländers geostrategiska intressen övervinnas. Det största hindret för att de tre begreppen skall fungera tillfredsställande i praktiken är den bristande politiska viljan i medlemsstaterna, där ett äkta intresse av effektivt, avstämt utvecklingssamarbete saknas, varigenom det europeiska anseendet försvagas och en optimering av de utvecklingspolitiska möjligheterna förhindras, vilket inte minst slår tillbaka på medlemsländerna själva. I de europeiska huvudstäderna borde man lära sig att man genom att stärka det europeiska anseendet också kan stärka sin egen image.

Nielson
. (EN) Jag menar att komplementaritet och EU-samordning hör till våra viktigaste verktyg för att göra EU:s utvecklingssamarbete på fältet mer effektivt och öka dess inflytande. Jag välkomnar därför Ferrers betänkande.
Parlamentet och kommissionen hyser samma uppfattning och är eniga om tillvägagångssättet. Vi är eniga om att vi nu måste se resultat. I land efter land och sektor efter sektor måste vi utveckla det inre EU-samarbetet i enlighet med 1998 års riktlinjer om operativt samarbete.
Vi bör hjälpa partnerskapsländer i deras ansträngningar och stärka EU-samordningens roll vad avser ett ökat globaltsamarbete mellan givare, såväl när det gäller Världsbanken och FN:s organisationer som när det gäller bilaterala statliga och icke-statliga organisationer.
Kommissionen har redan tagit det första steget. Vi har antagit ett harmoniserat ramverk för att utarbeta dokument om länderspecifika strategier. Vi kommer att använda detta ramverk i kommande programplaneringsarbete. Dokumenten om länderspecifika strategier kommer att vägleda oss när vi ser över våra stödprogram. Av dem kommer det att framgå hur gemenskapsstödet stämmer med vad övriga givare gör.
Dessa strategidokument är det första praktiska verktyget, inte bara för ökat samarbete och förbättrad komplementaritet givare emellan, utan även för den allmänna överensstämmelsen mellan utvecklingssamarbetet och övriga politikområden inom EU. Dokumenten om länderspecifika strategier bör även leda oss rätt när det gäller att uppnå en optimal arbetsfördelning mellan kommissionen och medlemsstaterna. Med förenade krafter bör vi kunna möta de flesta av de viktigaste behoven hos våra partnerskapsländer i utvecklingsländerna. Steget mot sektorsvisa program kommer avsevärt att underlätta denna process. Jag hoppas även att det kommer att leda till ökad kostnadseffektivitet.
För att vi skall kunna lyckas med detta måste emellertid medlemsstaterna samordna sina ansträngningar och delta i detta arbete. Den kvantitativa aspekten av hur mycket varje medlemsstat kan mobilisera och satsa på detta arbete bidrar också till vår kollektiva framgång eller misslyckande.
Låt mig kommentera några detaljer i ert betänkande. För det första noterar jag att frågan om komplementaritet på flera ställen i resolutionen sätts in i ett större sammanhang och kopplas till behovet av större konsekvens mellan EU:s olika politikområden. Jag instämmer.
Detta är skälet till att vi talar om en politik som bygger på komplementaritet, sammanhållning och samordning. Sammanhållning är ett ofta diskuterat begrepp och där har vi nu inrättat en träffpunkt för sammanhållning inom generaldirektoratet för bistånd. Det har varit operativt sedan början av denna månad och vi använder det och vill gärna att andra använder det så fort ett problem som gäller sammanhållning verkar föreligga.
Jag bör också nämna att detta är en stor dag för koherensen mellan vår utvecklingspolitik och handelspolitik. Kommissionen har talat om icke kvotbelagt och tullfritt tillträde för merparten av produkterna från mindre utvecklade länder. Den har nu beslutat att stryka ordet " merparten" . Från och med i dag följer kommissionen en tydlig linje. Nu hänger det på medlemsstaterna. För alla produkter erbjuder vi de minst utvecklade länderna icke kvotbelagt, avgiftsfritt tillträde. Detta är ett mycket bra beslut.
För det andra välkomnar jag er önskan att stärka samarbetet mellan gemenskapen och medlemsstaterna i internationella fora och internationella konferenser. I kommissionen delar vi denna strävan. Det är av största vikt att vi förbättrar EU:s effektivitet och synlighet på internationell nivå. Detta har visat sig vid flera konferenser. Vi har ett bra samarbete och utgör en konstruktiv och framstegsvänlig kraft i internationella sammanhang.
Jag har inbjudits att delta i Världsbankens utvecklingskommitté. Ingen kommissionär har tidigare prövat detta . I maj nästa år organiserar parlamentet tillsammans med Unctad en konferens om de minst utvecklade länderna, och den 28 september organiserar vi även tillsammans med WHO och Unaids en konferens om malaria, hiv-aids och tuberkolos, de tre största smittsamma sjukdomarna. Vårt samarbete med parterskapsländerna på multilateral nivå fungerar likaså bra.
För det tredje välkomnar jag särskilt ert stöd i två avgörande frågor, som uttryckligen hänför sig till rekommendationerna i resolutionsförslaget. Det gäller dels humanresurser och dels styrkommittéernas roll i utvecklingssamarbetet.
Bristen på mänskliga resurser är ett allvarligt och påtagligt problem som alltför länge har åsidosatts. Det hemsöker oss nu på nytt och kräver åtgärder. I kommissionen fortsätter vi våra ansträngningar för att effektivisera våra tjänster. Vi förändrar vårt arbetssätt radikalt, men detta räcker inte. Vi behöver även mänskliga resurser som svarar mot våra programresurser och ambitioner. Ert stöd kommer att bli avgörande när budgetbesluten måste fattas.
När det gäller de kommittéer i medlemsstaterna som arbetar parallellt med kommissionen i förvaltningen och genomförandet av utvecklingsprogrammen, tror vi att deras främsta roll bör vara att diskutera politiska prioriteringar och övergripande strategier med oss. Det bör inte vara att detaljstyra processen eller granska enskilda projekt, så som olyckligtvis fortfarande är fallet. Vi måste hitta effektivare sätt att arbeta tillsammans. Parlamentets stöd är också avgörande.
Det påstods i diskussionen här att vissa medlemsstater vill avveckla vad vi gör gemensamt. Jag tror inte att det stämmer. I alla händelser välkomnade medlemsstaterna varmt det övergripande politiska uttalande som utgör grunden för vad vi gör. Vi har likaså ett tydligt åtagande om den nionde europeiska utvecklingsfonden och budgetplanen.
Jämfört med alla andra större internationella givare har kommissionen - och vad vi gör tillsammans inom unionen - en finansiell bas som är långt mer pålitlig och solid. Detta lägger även ett tungt ansvar på våra axlar, men utgångspunkten är att vi inte bara är den största, utan också den mest pålitliga och stabila givaren att arbeta med.
Avslutningsvis vill jag än en gång tacka föredraganden för hans utmärkta arbete. Detta är ett mycket användbart betänkande och jag är fast besluten att gå vidare med komplementariteten och använda de nya instrument som finns att tillgå: dokument om länderspecifika strategier, de nya och förbättrade programplaneringssystemen och en effektivare förvaltning av det externa biståndet, som även inkluderar ett ökat ansvar för våra delegationer i tredje land.
Jag känner mig säker på att Europaparlamentet kommer att ge oss det stöd som krävs i dessa strävanden. Jag ser fram emot att fortsätta arbeta med er på ett öppet och konstruktivt sätt. Reformprocessen är nu igång. Vi vet vilka strider vi har att utkämpa, och med ert stöd kommer vi också att gå segrande ur dem.
Vi kan i dag vara stolta över att vi gör allt detta och kommer förhoppningsvis i morgon även att ha skäl att vara stolta över hur vi gör det.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Nielson.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.55 och återupptogs kl. 21.00.)

System för handeln med vissa varor som framställs genom bearbetning av jordbruksprodukter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande(A5-0228/2000) av Souchet för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om ändring av rådets förordning nr 3448/93 om systemet för handeln med vissa varor som framställs genom bearbetning av jordbruksprodukter (KOM(1999) 717 - C5-0095/2000 - 1999/0284(CNS)).

Souchet
. (FR) Herr talman! Förslaget till förordning som överlämnats till oss gäller det särskilda systemet för handel med tredje land beträffande produkterna utanför bilaga 1, där huvudbestämmelsen innebär att exportbidrag beviljas för produkter som ingår i en annan produkt. I bilaga 1 i fördraget fastställs förteckningen över produkter som kan vara föremål för en gemensam organisation av marknaden enligt den gemensamma jordbrukspolitiken. Det gäller grundläggande jordbruksprodukter och produkter från den första bearbetningen. Produkterna utanför bilaga 1 kommer från den andra bearbetningen.
Det problem som nu framstår i fullt ljus och som gemenskapen måste ta hand om från och med i år är det otillräckliga beloppet för exportbidragen i förhållande till behoven, på grund av de konsolideringar som beviljats av gemenskapen inom ramen för Marrakechavtalen.
I strävan efter lösningar på detta svåra problem, som innebär stora insatser för våra producenter och dem som bearbetar jordbruksprodukterna, kan man inte säga att kommissionen visat prov på en översvallande fantasi. Utöver att helt enkelt ta bort vissa produkter från förteckningen över rätt till exportbidrag, som orsakar svåra förvaltningsproblem för de berörda sektorerna, har man som vanligt lagt fram en enda lösning för oss: att utvidga systemet med aktiv förädling som gör det möjligt att importera jordbruksråvaror till s.k. världsmarknadspris, så snart de bearbetade produkterna, som de ingår i, exporteras vidare.
Ingen alternativ lösning till systemet med aktiv förädling har seriöst studerats. De framtidsutsikter som öppnats av vissa medlemsstater, såsom Tyskland eller Österrike, stängdes lika fort, eftersom alla alternativa förslag till att börja med förklarades oförenliga med de krav vi omgärdat oss med i GATT.
Under dessa förhållanden är vi naturligtvis tvungna att i första hand beakta betydelsen av den berörda sektorn och exportens omfattning. Men exporten av bearbetade produkter utanför bilaga 1, som ökar starkt, representerar ensam 25 procent av den totala exporten av produkter inom hela jordbruks- och livsmedelssektorn, och på denna enda sektor beror 2,5 miljoner arbetstillfällen som är mycket utspridda över våra olika territorier. För denna produktion utgör ett extra tillträde till systemet med aktiv förädling åtminstone delvis en lösning, som snabbt kan användas, och som omedelbart gör det möjligt att garantera konkurrenskraft för produkterna utanför bilaga 1, i brist på alternativa förslag.
Vårt utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling ansåg att villkoren för att tillämpa ytterligare system med aktiv förädling borde fastställas på ett sätt som gör det möjligt för företagen att verkligen utnyttja det, inom gränserna för de möjligheter som finns i de beräknade översikterna, för att kunna upprätthålla en tillräcklig mängd exportbidrag för företagen som inte kan använda det, antingen för att undvika genetiskt modifierade organismer eller genom att tillgängliga råvaror saknas på världsmarknaden, eller också på grund av brist på personal eller lämplig infrastruktur.
Systemet med aktiv förädling innebär emellertid en rad nackdelar och risker. Till att börja med en principnackdel: aktiv förädling innebär faktiskt i sig att gemenskapspreferensen kringgås. Den europeiska livsmedelsindustrin måste också uppmanas att ge företräde åt råvaror från gemenskapen. Det medför att systemet med aktiv förädling trots den utvidgning som föreslås oss, absolut måste förbli ett överskjutande system, inte ett strukturinstrument utan en nödlösning, som genomförs enbart när det föreligger ett verkligt underskott i exportbidragen.
Det är anledningen till att vi lämnar en rad ändringsförslag som bör beaktas globalt och som syftar till att förstärka denna överskjutande karaktär hos systemet med aktiv förädling. Vi anser att varje utvidgning av detta system skall vara föremål för arbetsledning och en mycket strikt uppföljning. Det är anledningen till att vi är positiva till en kvotering av systemet. Det är också anledningen till att vi föreslår att kommissionen skall lägga fram en exakt delrapport för parlamentet, efter det första året av genomförande av det nya systemet och särskilt sammanfatta varje gemensam organisation av marknaden som berörs. Vi kommer då att förfoga över ett instrument för uppföljning och kontroll som gör det möjligt för oss att försäkra oss om att öppningen av systemet med aktiv förädling begränsas, att den enbart gäller de kvantiteter som verkligen är nödvändiga, att den inte får några negativa effekter för våra producenter av råvaror och att den inte koncentreras på vissa gemensamma organisationer av marknaden, vilket riskerar att få dem i obalans.
En annan nackdel med systemet med aktiv förädling är att det är så komplext med så tungrodda förfaranden, vilket bl.a. drabbar de små och medelstora företagen. Vi måste därför främja dessas tillgång till exportbidragen som förblir mindre tunga att hantera, och undanta dem från att visa upp intyg upp till ett tak på 50 000 euro per år, som kan variera. Vi skall komma ihåg att exportbidragen, bl.a. för bearbetade livsmedelsprodukter, långtifrån är förbehållna endast de stora företagen. De spelar en avgörande roll för de små och medelstora företagen.
Detta är vad som bör ingå i ett verkligt system för vaksamhet som vi anser nödvändigt att inrätta för att säkerställa att öppningen av systemet med aktiv förädling fungerar i enlighet med de målsättningar för vilka vi accepterar den. Men på sikt kommer den fråga vi i dag snabbt måste behandla bara att få en hållbar lösning om gemenskapens förhandlare vid WTO:s kommande tidsfrister får tydliga instruktioner om att vår produktions intressen utanför bilaga 1 på lämpligt sätt skall beaktas och för att de nära förbindelser som upprättats av våra bearbetningsindustrier med våra producenter av jordbruksråvaror och deras territorier skall kunna bevaras och utvecklas.

Stevenson
Herr talman! Kommissionens planer på att kraftigt minska exportbidragen kommer att kosta EU:s bearbetningsföretag uppskattningsvis 145 miljoner euro per år. Särskilt irriterande är det att beslutet om att driva igenom dessa nedskärningar togs utan föregående samråd med parlamentet.
Exportbidrag är inte stöd. Det utgör kompensation till livsmedelsindustrin för att den hämtar sina råvaror inom EU till högre priser än den skulle få på världsmarknaden. Det är häpnadsväckande att kommissionen väljer att plocka ut tysk fruktyoghurt, skotsk whisky och läkemedelsprodukter för dessa nedskärningar, uppenbarligen inte av något bättre skäl än att man antar att dessa industrier är lönsamma och inte förtjänar någon hjälp. Andra sektorer, exempelvis pastaindustrin, konfektion och vissa mejeriprodukter som också får exportbidrag, har klarat sig relativt helskinnade. Detta är djupt orättvist. Nedskärningarna är skadliga för unionens industri och kommer att förstöra vår livsmedelsindustris konkurrensfördelar och leda till färre arbetstillfällen.
Kommissionens program för att kompensera bearbetningsföretagen för vad de förlorar i exportbidrag, genom att uppmuntra dem att söka bidrag för aktiv förädling av en rad varor från tredje land, är både förvirrad och olämplig. Inte nog med att programmet uppmuntrar bearbetningsföretagen att importera säd och andra råvaror från tredje land - än en gång till direkt nackdel för våra trängda jordbrukare - till på köpet innehåller det ett massivt byråkratiskt krångel som i realiteten kommer att utestänga små och medelstora företag från programmet.
Kommissionen måste tänka ut ett nytt system. De livsmedelsexportörer som förädlar sina produkter och därigenom utgör en livsviktig del av unionens jordbruksekonomi måste få en alternativ kompensation som exakt motsvarar värdet av de exportbidrag de har förlorat. Att inte göra detta innebär att unionens bearbetningsföretag får stora konkurrensnackdelar på världsmarknaden.
Exportbidragen är av avgörande betydelse för att säkerställa att bearbetade livsmedel som inte omfattas av bilaga 1 är internationellt konkurrenskraftiga. Dessutom köper unionens livsmedelsproducenter cirka två tredjedelar av sina jordbruksprodukter inom unionens femton medlemsstater. Detta avsiktliga angrepp på varor med exportbidrag som inte omfattas av bilaga 1 undergräver ytterligare ställningen för våra jordbrukare som genomlider sin svåraste ekonomiska tillbakagång på årtionden. Det är också ett direkt angrepp på den snabbast växande exportsektorn inom EU, nämligen vår bearbetningsindustri.
Vi har åtagit oss att minska exportbidragen med 36 procent under en sexårsperiod och närmar oss nu slutet av den perioden, i enlighet med våra skyldigheter enligt Uruguayrundans GATT-avtal. Dessa nedskärningar bör emellertid inte på detta godtyckliga vis riktas mot ett litet antal industrier, som kommissionen har valt att göra. Tillgång till bidrag för aktiv förädling innebär endast en mycket otillfredsställande och tillfällig lösning.
Jag gratulerar Souchet till att ha utformat ett mycket bra betänkande trots kommissionens oförsonliga hållning i denna fråga. Han har i grunden rätt när han beskriver kommissionens förslag som en tillfällig lösning. Det råder ingen tvekan om att hela systemet nu behöver raseras och byggas upp på ett mycket förnuftigare och mindre komplicerat vis, i linje med WTO:s och GATT-avtalets krav.

Izquierdo Rojo
Herr talman! Det här förslaget berör ett mycket känsligt område. Det räcker med att notera att förfarandet för aktiv förädling i grund och botten innebär ett brott mot principen om den europeiska preferensen eller, om man så vill, det gemensamma preferenssystemet. Det handlar om ett ytterst känsligt område och förfarandet för aktiv förädling är i sin tillämpning dessutom mycket komplicerat, långsamt och slår därför hårt mot flera små och medelstora företag.
På detta känsliga område måste våra beslut som politiker vara inriktade mot att bibehålla livsmedelsindustrins internationella konkurrenskraft och stärka de nära förbindelser som finns mellan bearbetningsindustrierna och råvaruproducenterna. Det största ansvaret på området åligger kommissionen. Det skulle behövas en kommission som var kreativ, flexibel, kapabel att ta pulsen på utvecklingen på marknaden, måttfull och samtidigt fantasirik. En kommission som kan prioritera den europeiska jordbruksmodellen och försvaret av de minsta, men sanningen å säga har kommissionen hittills inte visat prov på mycket mer än sin fallenhet för ogenomtränglighet och godtycklighet på lagstiftningsområdet.
Vad Europaparlamentet beträffar, herr talman, har både utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och dess ordförande Graefe zu Baringdorf ägnat ett seriöst intresse och stor noggrannhet åt detta svåra betänkande. Souchet har framställt ett utmärkt betänkande, och jag gratulerar till hans föredragning. Hans lösningar är riktiga, i synnerhet förslagen om att begränsa och rationalisera tillämpningen av förfarandet för aktiv förädling genom att anpassa det till situationen på marknaden, till den regelrelaterade och den ekonomiska ramen. Allt detta är riktiga lösningar liksom hans krav på undantag för små exportörer.
Tack så mycket alltså till föredragande och Europaparlamentet och jag hoppas att kommissionen förbättrar sina insatser på området.

Pesälä
Herr talman! Kommissionen föreslår ändringar för systemet för handel med jordbruksprodukter. Avsikten är att upphöra med stöden och begränsa stödet med hjälp av stödintyg. I bakgrunden finns två avgörande utvecklingsvägar: å ena sidan det tryck på en nedskärning av exportstöden som avregleringen av världshandeln orsakar och för det andra EU:s inre budgettryck som huvudsakligen hänför sig till skötseln av externa förbindelser. Livsmedlens förädlingskedja och i sista hand jordbrukarna är de som kommer att få betala denna räkning. Redan nu blir den europeiska producenten trängd av situationen på marknaden. Dessutom ökar kostnaderna bland annat på grund av ökade bränslekostnader samt miljöförpliktelser och andra åligganden. Lönsamheten i produktionen sviktar och något tillspetsat sagt väcks frågan: Är jordbruksproduktionen i Europa överhuvudtaget längre vettig? Utgångspunkten för vårt utskott och för Europeiska liberala och demokratiska partiets grupp är att EU måste säkerställa lönsamheten i produktionskedjan. Kommissionen föreslår selektiva försvagningar. Vi befinner oss trots allt i en nödsituation. Så måste man troligen förfara, men man måste också anta vissa principer i denna fråga. I förändringarna måste de små företagen i branschen beaktas. I det land jag företräder kan det till exempel helt enkelt inte finnas stora exportföretag på grund av ett litet befolkningsunderlag. Upprättandet av gränser för exportstödsförfarandet måste vara flexibelt. Därför är ändringsförslag 8 motiverat. Det innebär uttryckligen flexibilitet för små företag.
Jag vill också påpeka att man genom att ersätta nedskärningarna av exportbidragen med intern förädling och tilläggsförfaranden riktar effekterna ojämnt i det avseendet att transportkostnaderna medför en tung börda för perifera EU-länder. Därför är jag överens med sammanställaren av betänkandet att man på lång sikt inte kan förfara på detta sätt. Det är uttryckligen fråga om tillfälliga lösningar. Vår grupp stöder utskottets ändringsförslag.

Graefe zu Baringdorf
Herr talman! När vi fick kommissionens förslag, gnuggade vi oss i ögonen. Aktiva förädlingsaffärer, vad betyder väl det? När jag hade läst in mig något mer på materialet, var jag mycket förvånad över innehållet. Hittills hade det varit klart: Industrin köper produkter, som tillverkas i EU. Genom exportbidrag får de sedan möjligheter att konkurrera på den så kallade världsmarknaden. Nu säger kommissionen att pengarna inte längre räcker, eftersom vi i Marrakech har ingått ett åtagande, och nu måste vi komma på någonting. Då får ni en idé och säger: OK, industrin köper inte längre jordbrukets råvaror på EU-marknaden, utan på världsmarknaden, till vilken EU å sin sida nu exporterar grundämnen och råvaror och med sin dumpning också är medansvarig till världsmarknadspriset. Nu skall industrin kunna köpa där, de inhemska produkterna förblir orörda, och av dessa produkter gör den sedan förädlade produkter och för ut dem på världsmarknaden.
Först trodde vi inte det var möjligt. Vi ägnade oss sedan i utskottet mycket aktivt åt detta, men det som jag nu förklarar för er, är det som kommissionen ville ha. Vi försökte sedan diskutera om det inte också vore möjligt att köpa produkter inom EU till världsmarknadspriser, så som den kemiska och farmaceutiska industrin kan göra, så att vi åtminstone kan minska på de produkter som här till en del finns i överflöd - fastän vi totalt sett inte producerar några överskott, men där det på vissa områden finns överskott.
Nej, det ville man inte ta med i förhandlingarna inom WTO:s ram. Det föreslogs en skenbart elegant lösning, som i någon mån motarbetar WTO-förhandlingarna. Det finns en passus i motiveringen till denna förordning där det sägs: Gemenskapens preferens får inte saboteras, och det får inte heller ske några störningar på den europeiska marknaden. Om jag köper produkter på annat håll som här finns i överflöd, då kan jag ju inte utgå från att det inte leder till störningar på marknaden! Det tycks mig vara en nödlösning, som min grupp inte kan acceptera.
Jag vill uttrycka min uppskattning av föredraganden. Souchet är en person som alltid arbetar för jordbrukets intressen, för mina begrepp ibland något traditionellt, men jag vill uttala min högaktning för er. Ni har gjort stora insatser för bondejordbruket i Europa, och i den andan röstar vi också för de ändringsförslag som vi har lämnat i utskottet. Vi röstar för ert betänkande. Men vi kommer att avvisa lagstiftningsresolutionen.
På den här punkten måste vi åtminstone också en gång säga nej, eftersom vi totalt sett inte betraktar det som en balanserad och förnuftig lösning, och eftersom vi totalt sett också anser och befarar att priserna inom EU än en gång direkt sätts under tryck via denna mekanism. Vi kommer att föra nästa prisdiskussion och nästa diskussion om huruvida priserna på våra produkter inom EU inte är för högt satta. Men vi borde egentligen diskutera om inte realisationspriserna på världsmarknaden kräver en prisdiskussion, eftersom ingen i världen kan producera på ekologiskt och socialt förnuftiga villkor på dessa premisser.

Korakas
Herr talman! Föredragande Souchet gör en del riktiga anmärkningar rörande de konsekvenser som kommer att följa på de föreslagna ändringarna i förordning 3448/93, vilken reglerar transaktioner och tillämpas på sådana varor som produceras genom bearbetning av jordbruksprodukter.
Anledningen till detta är att den redan urartade gemenskapspreferensen, om de föreslagna ändringarna antas och regelverket för förädling i återexporten därvid luckras upp ännu mer, i realiteten kommer att avskaffas. Distributionen av de inom gemenskapen bearbetade jordbruksprodukterna till de internationella marknaderna kommer att försvåras och de små och medelstora bearbetningsenheterna, som stöder sig på gemenskapens jordbruksproduktion och på gemenskapens exportbidrag, kommer att drabbas hårt medan de stora bearbetningsindustrierna kommer gynnas eftersom de kan skaffa billiga råvaror från tredje land.
Följderna av detta kommer vara särskilt negativa i länderna runt Medelhavet, bland dessa också Grekland, eftersom de främst tillverkar sådana varor och eftersom de flesta bearbetningsenheterna i dessa länder är små och medelstora. Det vore en provokation, när en sådan dålig situation uppstått, att anta de föreslagna ändringarna i förordningen, även interimistiskt, dvs. fram till dess att Världshandelsorganisationens avtal slutits, med förevändning att vi på så vis garanterar sysselsättningen och mervärdet.
På grundval av detta och trots att vi håller med föredraganden i många konstateranden, håller vi inte med henne i hennes slutsats rörande ett uppluckrande av regelverket för exportförädlingen, även om detta uppluckrande är interimistiskt, just därför att vi tror att vi med dagens förutsättningar, trots den tillfälliga karaktären, kommer vi få ett etablerande och en försämring av situationen.

Van Dam
Herr talman! Enligt den här förordningen har kommissionen av tre orsaker problem med en begränsad budget i en komplex helhet: för det första de garanterade priserna för jordbruksprodukter av europeiskt ursprung, för det andra exportbidrag till företag som säljer dessa varor i bearbetad form på världsmarknaden och för det tredje avtalen inom WTO.
Föredraganden Souchet konstaterar mycket riktigt att det inte i så hög grad är den begränsade budgeten som ställer till problem för kommissionen utan Världshandelsorganisationens regler. Vid en brist på råvaror på den inre europeiska marknaden kan livsmedelsindustrin importera dem från världsmarknaden utan avgifter och sedan aktivt förädla dem, på det sätt som hittills skett.
I och med den här förordningen förändras den aktiva förädlingen i grunden. Den aktiva förädlingen berättigas inte längre av bristen på råvaror utan av ekonomiska motiv, nämligen att nå upp till WTO-taket. Föreställ er ett överskott av spannmål på den inre marknaden medan taket för bidrag har uppnåtts. Då öppnar aktiv förädling dörren för import av spannmål från världsmarknaden. Risken att förhållandet mellan livsmedelsindustrin och lantbrukaren då ändras från partner till konkurrenter är inte längre abstrakt.
Europeiska lantbrukare är inte bara producenter av jordbruksprodukter utan ofta är det också de som upprätthåller vårt kulturlandskap. Det har sitt pris. Det priset, som ger effekter hela vägen in i livsmedelsindustrin, måste vi verkligen vara medvetna om. Det krävs kreativitet för att hitta bra lösningar för lantbrukare och industri inom Världshandelsorganisationens snäva ramar. Det är oundvikligt att vissa industrier därvid blir av med sitt exportstöd. Ett antal industrier bearbetar endast en liten del jordbruksprodukter i sin slutprodukt. Eftersom de varje kvartal uppvisar höga vinstsiffror så tycker jag att det är desto mer fel att de vågar klaga. Små exportörer behöver dock mer skydd. De ändringsförslag som försvarar dras intressen får vårt stöd.
Liksom föredraganden uppmanar vi kommissionen att hålla god uppsikt över jämvikten mellan jordbruk och livsmedelsindustri i Europa under de kommande förhandlingarna inom ramen för Världshandelsorganisationen.

Cunha
Herr talman! Kommissionens förslag om att minska bidragen till bearbetning av jordbruksprodukter och att underlätta för aktiv förädling innebär betydande risker. Jag vill bara understryka tre av dessa: den första är att detta förslag inte är motiverat så mycket av världshandelsorganisationens restriktioner, utan mer av de bekanta budgetrestriktionerna som nu är införda i Europeiska unionen, främst på grund av behovet av anslagsöverföringar för externa åtaganden som unionen har gjort, främst när det gäller Kosovo. Dessa mål är inte ifrågasatta. Det gäller att åta sig dessa på ett öppet sätt när det gäller de stora debatterna om Europeiska unionens alternativ. Vad som inte är korrekt är att man nu, efter att budgetplanen fram till 2007 godkändes för litet mer än ett år sedan redan efter några månader, börjar ta bort medel som är avsedda för jordbruket.
Den andra risken är att medlen som är de allt vanligare medlen till handeln med aktiv förädling kan leda till den extremt farliga situationen att vi i unionen slutar producera många jordbruksprodukter, eftersom det vore mer fördelaktigt att importera dem obearbetade, förädla dem och exportera dem på nytt. Det skulle bara vara till fördel för vissa samhällsgrupper, och för jordbruket skulle det vara en katastrof. På lång sikt skulle Europeiska unionen i helhet bli extremt sårbart genom beroendet av extern försörjning i den så strategiska livsmedelssektorn. Vi är alltså fel ute om vi tror att handeln med aktiv förädling är en hållbar lösning.
Den tredje risken handlar om förhandlingsstrategin i millennierundan. Kommissionen antog denna vecka ett dokument om exportkonkurrens, vilket presenterar dess principiella inställning till de olika exportstöden. Och dess ståndpunkt är mycket tydlig: i framtiden kan inte Europeiska unionen acceptera att man, inom Världshandelsorganisationen bara minskar exportbidragen, utan alla typer av bidrag som används av våra huvudkonkurrenter på de internationella marknaderna måste minskas, från exportkrediter till livsmedelsstöd och stöd till statliga affärsföretag. Allt detta måste läggas på bordet och minskas inom ramen för GATT-bestämmelserna.
Europeiska unionens ståndpunkt i denna fråga är helt korrekt: alla bidrag med liknande effekter måste läggas fram på Världshandelsorganisationens bord, och inte bara det system med bidrag som används i Europeiska unionen. Det är i detta sammanhang under det yttre tryck som Europeiska unionen verkar inom ramen för GATT-förhandlingarna, Världshandelsorganisationen, som jag tycker att det är ett misstag att nu lägga fram detta förslag.
Avslutningsvis skulle jag bara vilja tacka Dominique Souchet för det enorma arbete hon har lagt ned och som vi uppskattar mycket.

Hyland
Herr talman! Jag lyckönskar Souchet till hans arbete och vill uttrycka min besvikelse och oro över kommissionens förslag om att minska stödet till livsmedelsindustrin med 145 miljarder euro per år. Detta förslag får allvarliga konsekvenser för Irlands mejerisektor och kommer att leda till en kraftig nedgång för handeln, i synnerhet inom området för andra bearbetningen av mejeriprodukter.
Jag stöder helt föredragandens förslag att åtgärden endast bör införas tillfälligt och att stöd bör ges för att dämpa effekterna för de sektorer som drabbas hårdast. Som exempel har jag nämnt Irlands mejerisektor och vill be kommissionären att särskilt undersöka följderna för denna sektor. Jag stöder även de punkter i Souchetbetänkandet där det står att vi måste trygga den europeiska modellen för livsmedelsproduktion. Det är bara rätt och rimligt att vi som en del av WTO:s millenniumrunda förhandlar om ett nytt regelverk för export av produkter som inte omfattas av bilaga 1.
Souchet har rätt när han hävdar att beslutet att skära ner exportbidraget för vissa produkter är oacceptabelt eftersom dessa ordningar ursprungligen bidrog till förvaltningen av den inre marknaden. Denna situation godkändes i själva verket av Världshandelsorganisationen. Jag tror att det föreslagna införandet av ett ytterligare stöd för råvaror som får omfattas av förfaranden för aktiv förädling inte kommer att vara tillräckligt för att täcka livsmedelsindustrins krav på leveranser och export.
På lång sikt måste Europa öka sin vaksamhet i fråga om världshandeln - och detta är något som nu ses över - och hur beslut på världsmarknaden påverkar våra bearbetningsföretag och jordbrukare. Det finns tillräckliga bevis för att våra konkurrenter på världsmarknaden, i synnerhet Förenta Staterna och Nya Zeeland, inte alltid är lika noga med att följa reglerna som unionens medlemsstater är. Mot bakgrund av Europeiska unionens föreslagna utvidgning mot Central- och Östeuropa måste vi se till att kraftfullt försvara vår europeiska målsättning, som givetvis är att utveckla jordbruket till en viktig och konkurrenskraftig aktör i världshandeln. Våra konkurrenter har redan visat sin förhandlingsskicklighet på detta avgörande internationella politikområde.

Mayer, Xaver
Herr talman! Man måste nog gnugga sig i ögonen både två och tre gånger när man har läst vad kommissionen lägger fram som ett förslag till lösning på detta problem, som ju har diskuterats och berörts. Det är absolut rätt vad Souchet som föredragande och Graefe zu Baringdorf som ordförande i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling tidigare har sagt om detta. Jag stöder uttryckligen detta.
Å andra sidan råder det dock inget tvivel om att flaskhalsen i budgeten och även de särskilda WTO-överenskommelserna till slut, just när det gäller exportbidrag, utgör en helt ny utmaning. Vem skulle för bara ett år sedan ha trott, och detta vill jag särskilt påpeka, att vi skulle konfronteras med denna frågeställning, att vi måste göra en avvägning mellan intressena för förädling av jordbrukets produkter och jordbrukarnas intressen. Om kommissionen nu söker en lösning för att undanröja denna flaskhals i exporten för produkter som inte är listade i bilaga 1, så anpassar man sig därigenom visserligen till nödvändigheten. Men i kommissionens förslag kan man inte ens i ansatsen märka att man är medveten om de problem som råvaruproducenterna, dvs. jordbrukarna, har.
Jag är helt överens med Souchet. Tack så mycket för allt arbete med betänkandet. Han beklagar med all rätt att kommissionen inte lämnar några som helst handlingsalternativ. Och ändå kan det inte alls råda något tvivel om att råvarornas tillgänglighet till konkurrenskraftiga priser inte får inskränkas, och att jordbrukspolitiken i slutändan inte heller enbart envist kan klamra sig fast vid att skydda råvaruproducenterna. Men någon ensidig belastning av jordbruket eller enskilda produkter får heller inte förekomma.
Det finns jordbruksprodukter, som i slutändan nästan själva finansierar sina exportbidrag, och detta sker genom avgifter från producenterna, alltså jordbrukarna. Så är det till exempel med sockret. Jordbrukarnas avgifter redovisas helt allmänt på intäktssidan i EU:s budget, och även dessa avgifter reduceras, när exportbidragen skärs ned. Detta gäller, som sagt, framför allt för socker. Jag anser att man måste ta särskild hänsyn till detta. Jag anser att det är nödvändigt att detta beaktas speciellt när exportbidragen beviljas.

Maat
Herr talman! Allra först vill jag gratulera föredraganden, Souchet, till hans betänkande för på kommissionens förslag, som inte var något bra förslag, gick det bara att svara på ett sätt: det var ett kraftfullt svar från parlamentet. Det har också lagts fram. Det är jag mycket glad över. Samtidigt ges det också möjligheter genom den situation som vi nu befinner oss i, för vi tvingas faktiskt till att anpassa reglerna på två punkter och ibland måste man arbeta på ett sätt som man inte vill.
Det första skälet är de avtal som träffats inom ramen för WTO och det andra skulle kunna vara budgeten. Jag vill ta upp båda dessa saker i korthet, till att börja med WTO:s regler. Det står med skriande tydlighet klart att vi, med tanke på prisnivån i Europeiska unionen men också utanför den, fortfarande behöver bidrag och det visar också att skillnaderna är för stora mellan producenters och lantbrukares makt i världen och de som säljer deras produkter. Så länge det är på det sättet klarar vi oss faktiskt inte utan bidrag. Det måste också tydligt visas vid de kommande WTO-förhandlingarna.
Den andra punkten är budgeten. Det tycker jag inte är rätt argument att använda när det gäller regleringen av bidragen och för de bearbetade jordbruksprodukterna. Varför inte? Sedan några år är det så att Europeiska unionen betalar tillbaka pengar till medlemsstaterna eftersom alltihop helt enkelt inte kan ges ut. Det kan inte vara det rätta argumentet. För det andra så har parlamentet, även genom det betänkande om budgeten år 2001 som antogs i utskottet för jordbruk, tydligt visat att det finns svårigheter inom ramen för de ekonomiska avtalen i Berlin.
Till att börja med har fem miljoner extra föreslagits för exportcertifikat för spannmål i form av alkoholhaltiga drycker, tio miljoner extra för spannmål och ris, elva miljoner för socker och isoglukos och elva miljoner för bearbetade mejeriprodukter för att lösa det här problemet. Pengarna finns alltså och därför måste det kunna lösas.
Kvarstår gör dock att jordbrukspolitiken i princip är till för lantbrukarna. Den har införts för den europeiska landsbygden. Att det systemet behövs visar också att det finns ett nära samband mellan bearbetningsindustrin i Europa och lantbrukarna. I det avseendet är ett tillfälligt system absolut nödvändigt. Jag måste dock tillägga att bearbetningsindustrin måste få ett tydligt budskap om att man i första hand skall använda de produkter som också odlas i Europeiska unionen. Dessutom skulle jag också vilja uppmana kommissionen att uttryckligen ta hänsyn till de små och medelstora företagen. I många områden med mycket jordbruk är sysselsättningen redan låg och just dessa företag måste också klara av de här förfarandena och får i det avseendet helt enkelt litet extra uppmärksamhet.

Nielson
. (EN) På kommissionens och i synnerhet min kollega Liikanens vägnar vill jag tacka föredraganden Souchet och utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling för arbetet med ert betänkande. Jag hoppas att era överläggningar kommer att leda till en konsensus som banar väg för ett snabbt genomförande under början av nästa budgetår.
Vi är alla överens om behovet av att förbättra konkurrenssituationen för unionens bearbetningsindustri. Exportbidrag utgör ett viktigt instrument för att upprätthålla industrins konkurrenskraft genom att kompensera för de höga priserna på baslivsmedel i unionen. Både budgetbegränsningar och WTO-åtaganden begränsar emellertid avsevärt de tillgängliga exportbidragen, som inte längre kommer att vara tillräckliga för att täcka industrins exportmöjligheter. Detta är skälet till att kommissionen inom ramen för ett väl avvägt paket med särskilda åtgärder har föreslagit ett extra bidrag för aktiv förädling - IPR - som kommer att bidra till att kompensera industrins försämrade internationella konkurrenskraft.
Kommissionen kan godkänna era ändringsförslag 2, 6, 10, 13 och 15. Kommissionen kan i stort sett instämma med syftet bakom ändringsförslag 1, 3, 7, 8, 9, 11, 14 men anser dem av olika skäl inte vara helt lämpliga.
Vad gäller WTO-förhandlingarna krävs ett särskilt mandat från rådet, varför den nuvarande förordningen inte förefaller vara den bästa vägen för att fastställa unionens ståndpunkt. Detta hänför sig till det första ändringsförslaget. Vidare kan vissa ändringsförslag komma att medföra en administrativ belastning i samband med genomförande och kontroll, som skulle framstå som oproportionerlig. Detta gäller ändringsförslag 3, 11 och 14.
Tröskelvärdet för att bevilja mindre exportörer undantag från systemet med exportbidragslicenser har redan höjts till 50 000 euro, vilket gäller ändringsförslag 7 och 8. Det återstående budgetutrymmet för 2000 har redan utnyttjats, vilket hänför sig till ändringsförslag 9.
Slutligen är kommissionen inte beredd att godkänna ändringsförslag 4, 5, 12, 16 och delar av ändringsförslag 1. Som en allmän regel stöder kommissionen inte diskriminering av enskilda produkter, när det gäller möjligheten att få tillgång till bidrag för aktiv förädling. Detta hänför sig till ändringsförslag 1, 4, 12 och 16. Dessutom är användning av C-socker i bearbetade exportvaror inte möjlig enligt den nuvarande marknadsorganisationen - detta gäller ändringsförslag 12. Aktörer som importerar varor och omfattas av IPR får inga bidrag för export av bearbetade produkter, varför antagandet i ändringsförslag 5 är felaktigt.

Graefe zu Baringdorf
Herr talman! Tillåt mig två påpekanden till kommissionen. För det första: Kommissionsledamoten har sagt " med tanke på de höga jordbrukspriserna inom EU" . Kanske skulle kommissionen kunna vänja sig vid att ändra språkbruket till " med tanke på de dumpade låga världsmarknadspriserna" , eftersom vi annars ger intryck av att prissystemet för jordbruket skulle vara för högt inom EU. Nej, det är för lågt på världsmarknaden, eftersom det inte går att producera till detta pris.
För det andra: Detta är ett betänkande i enlighet med artikel 37. Vi förbehåller oss rätten - jag kommer att tala med de andra grupperna om det - att återförvisa detta till utskottet, eftersom det som ni nu har sagt, det som ni antar, naturligtvis låter jordbruksutskottets ansträngningar löpa fullständigt på tomgång. Då måste vi förmodligen börja förhandla. Detta säger jag nu bara som ett uppslag; kollegerna här kan sedan säga vid samtalen vad de anser om det. Jag ville bara varsla om det. Herr talman, tack så mycket för att ni gav mig möjlighet att säga detta!

Föredragande
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdag, kl. 11.00.

Domstols behörighet och verkställighet på privaträttens område
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande(A5-0253/2000) av Wallis för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till rådets förordning om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (KOM(1999) 348 - C5-0169/1999 - 1999/0154(CNS)).

Wallis
. (EN) Herr talman! Jag talar på utskottets vägnar och kommer senare att tala å min grupps vägnar. När jag nu till sist lägger fram detta betänkande från utskottet för rättsliga frågor för parlamentet, är det många personer jag bör och vill tacka, men det finns en vars inspiration jag särskilt vill nämna, eftersom jag hoppas att den kommer att ange tonen för kvällens debatt.
Som ung advokat i London i början av åttiotalet hade jag förmånen att arbeta med en äldre tysk dam. Hon var en av dessa fantastiska tysk-judiska immigranter som kom till London under de första krigsåren och beträdde den engelska juridiska banan. Inte nog med att denna enastående dam utbildade sig till engelsk advokat, efter att tidigare ha utbildat sig i Tyskland. Som en sann europé i sin egen generation erhöll hon även en doktorsgrad från Sorbonne med titeln ömsesidigt erkännande och verkställande av domar. Hon inspirerade mig med sitt intresse inom detta juridiska område och i takt med att hon gradvis drog sig tillbaka och lämnade över sin praktik, blev jag mer och mer bekant med innehållet i Brysselkonventionen, som då trädde i kraft i Förenade kungariket. Jag hoppas att hon skulle uppskatta hur långt vi har kommit i dag, och hur Europeiska unionen nu kan ge jurister rätt att röra sig och arbeta i andra medlemsstater av eget fritt val, snarare än av omständigheternas tvång, och att vårt utskott genom denna förordning kommer att bidra till ännu ett steg i riktning mot att ge alla våra europeiska medborgare ökad tillgång till rättvisa.
Jag vill ta tillfället i akt att säga något om vikten av vad vi uträttar här. Den ursprungliga EG-konventionen om domstols behörighet och domar från 1968 var en viktig landvinning inom den internationella privaträttens område, och markerade ett avsteg från det tidigare sammelsuriet av i första hand bilaterala avtal mellan olika länder. För första gången inrättade gemenskapen genom en mellanstatlig konvention en särskild, enhetlig och lättfattlig ordning för erkännande och verkställighet inom gemenskapen.
Vi är nu delaktiga i nästa viktiga landvinning i denna process - att se den tidigare konventionen förvandlas till en gemenskapsakt, en förordning, som i ett slag flyttar ett område som tidigare sorterat under internationell privaträtt till gemenskapslagstiftningens område och framför allt till den internationella marknaden. Hur passande är det då inte att uppgiften att ta i tu med denna nya Brysselförordning faller på vårt utskott, med sina nya befogenheter som syftar till att inom ramen för denna lagstiftande församling slå en bro mellan området för rättsliga frågor och den inre marknaden.
Utskottet har under denna process haft mycket stora besvär med att framhålla och understryka hur viktig den inre marknadsdimensionen är i detta förslag, som ger oss en möjlighet att än mer kraftfullt än tidigare säkerställa att våra företag och medborgare kan förlita sig på att avtal och skyldigheter som de ingår över hela unionen kommer att bäras upp av ett gemensamt processrättsligt ramverk om domstols behörighet och verkställighet av domar. Vi gör framsteg i riktning mot ett system för privaträtt och rättvisa som bekvämt och säkert skall vara tillgängligt över medlemsstaternas nationella gränser, så att vi till sist kan börja förverkliga det område för frihet och rättvisa som föreslogs i Tammerfors.
Den fråga som naturligtvis har upptagit det mesta av utskottets tid och uppmärksamhet har varit det förhållande att detta förslag till förordning sammanfaller med uppgången för den elektroniska handeln, som i sig erbjuder enorma möjligheter för företag och konsumenter på den inre marknaden. Som kommissionen kommer att märka har utskottet brottats länge och väl med de frågor som tas upp i artiklarna 15 och 17 i förslaget till förordning. Det gäller frågan om vilken domstol parterna skall vända sig till vid en tvist mellan ett företag och en konsument. Dessa båda artiklar måste hur de än kombineras läsas tillsammans.
Kommissionen intog i sitt förslag i linje med tidigare konsumentskyddslagstiftning ståndpunkten vad avser artikel 15 att alla sådana tvister bör gå till konsumentens domstol, men var villig att ta hänsyn till ett allmänt förslag om att distansavtal bör omfattas av denna kategori. Utskottet har försökt hitta ett sätt att skydda unionens växande elektroniska handelssektor och i synnerhet småföretagen från att utsättas för femton olika och mångskiftande behörighetsregler. Utskottet har därför med knapp majoritet röstat för alternativet i artikel 17 a, som innebär ett avsteg från den allmänna principen i artikel 15. Enligt detta avsteg får parterna i ett avtal mellan företag och konsument möjlighet att avtala om att säljarens domstol skall vara behörig. Man ansåg att parternas frihet att ingå avtal härigenom upprätthölls, men det finns också en annan aspekt som jag nu vill gå in på.
Jag tror att utskottets mest avgörande bidrag till debatten blir att sådana tvister mellan företag och konsumenter skall börja hänskjutas till det alternativa tvistlösningssystemet. Detta har allmänt setts som det bästa sättet att neutralisera den besvärliga diskussionen om vilken domstol som skall vara behörig. Det kan inte råda någon tvekan om att Brysselkonventionen innebar enorma framsteg för att förenkla behörighetsreglerna vid gränsöverskridande tvister, men fortfarande är dessa regler en dröm för jurister och en mardröm för parterna i målet. Någon verkligt lättillgänglig rättvisa har de inte åstadkommit.
Utskottets syfte med att införa begreppet alternativt tvistlösningssystem är att inrätta ett enkelt och effektivt system för gränsöverskridande tvister och vi välkomnar det sätt på vilket förslaget redan har mottagits och utvecklats av kommissionen. Utskottet var även överens om att vi är fortsatt djupt bekymrade över hur lagstiftningen påverkar unionens elektroniska handel, inom detta mycket föränderliga område. Därför har vi i linje med direktivet om elektronisk handel begärt en översyn om två år.
Jag har här berört de viktigaste aspekterna. Jag vill avslutningsvis rikta ett litet tacktal till mina kolleger i utskottet, särskilt till vår ordförande som jag vet har samma starka engagemang inom detta juridiska område som jag själv, vilka skillnader som sedan finns i övrigt, men mina varmaste tack måste gå till utskottssekretariatet och till Robert Bray för hans hjälp och råd under hela detta arbete.

Evans, Robert J
Herr talman! Först av allt vill jag gratulera föredraganden till hennes presentation av ett mycket ärligt och väl avvägt betänkande. Som talesman för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor gläder det mig att på min kollega Hazans vägnar kunna lägga fram detta yttrande. Hon kunde tyvärr inte vara med oss i kväll.
Mitt utskott anser att det är viktigt att ge detta förslag från kommissionen ett positivt svar. Förslaget strävar efter att göra erkännande och verkställighet av domar mellan medlemsstaterna i det närmaste automatiskt. Denna förordning bygger på det rättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna och markerar därutöver ett försök att placera medborgaren i Europas centrum - medborgaren, inte bara stora företag, börsmäklare och andra, som kanske har ekonomisk vinning som enda drivkraft.
Mitt utskott anser också att den bestämmelse i förordningen som försöker skydda de svagare parterna i ett avtal skall godkännas. Härigenom kommer konsumenter, arbetstagare och försäkringsgivare att skyddas genom effektiva gemenskapsförordningar som automatiskt kan tillämpas i alla medlemsstater.
Enligt detta resonemang finner vi det självklart att det saknas giltiga skäl att undanta elektroniska handelstransaktioner från konsumentskyddslagarna. Den föredragande har åberopat undantag, men den elektroniska handeln är ett område i full expansion. Att göra skillnad mellan rättigheterna för dem som handlar på nätet och dem som handlar på gatan vore att motarbeta det värdefulla arbete som Europaparlamentet och gemenskapen i dess helhet redan har åstadkommit genom att försvara medborgarnas rättigheter. Konsumenter som handlar elektroniskt har det gemensamt med alla svagare parter i ett avtal, och förvisso med alla europeiska medborgare i stort, att de förtjänar en rättvis rättegång och skall tillerkännas den rätten.
Slutligen välkomnar mitt utskott införandet av alternativa tvistlösningsförfaranden och hoppas att denna förordning skall träda i kraft så snart som möjligt.

Palacio Vallelersundi
Herr talman! Låt mig få inleda med ett par ord i egenskap av ordförande i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Det är sällan jag har varit så stolt i den rollen som i dag över detta betänkande, på grund av det arbete som pågått i utskottet under ett års tid. Ett år som inte har inneburit brist på intresse från parlamentets sida utan tvärtom en intensiv och givande debatt mellan utskottets medlemmar, de akademiska instanserna och alla berörda parter.
Jag gratulerar Wallis till att som föredragande ha gjort detta arbete möjligt att förverkliga och tackar sekretariatet i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, och då i synnerhet Bray som även föredraganden nämnde, för det utförda arbetet. Vi är av olika uppfattningar, herr talman, men jag är säker på att oberoende av det resultat som uppnås på sammanträdet i morgon, har övervägandena i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden lett till viktiga framsteg i ärendet.
Jag övergår nu, herr talman, till att tala som företrädare för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater. Som ni vet och som föredraganden påpekade är den huvudfråga som debatterats den behöriga domstolens beslut angående avtal som ingåtts med konsumenter på Internet. Nåväl, jag är således stolt över att betänkandet är väl avvägt och nyanserat, innehåller förslag på pragmatiska lösningar som kan förbättra konsumentskyddet och samtidigt göra det möjligt för företag, i synnerhet de små och medelstora, de som utgör det europeiska sociala nätet, att erbjuda sina tjänster och produkter till konsumenter bosatta på den inre marknaden. Det lämpliga är att den inre marknaden är en riktig inrikesmarknad, både för företag och för konsumenter.
Beträffande konsumenterna föreslås att de särskilda bestämmelserna även skall gälla dem som undertecknar avtal på distans på den inre marknaden och att tvistlösning utanför domstol införs i förordningen utan åtskillnad mellan riktad och icke riktad verksamhet, som föredraganden poängterade. När det gäller främjandet av den elektroniska gränshandeln förslås att företagen på särskilda och mycket restriktiva villkor skall ha rätt att införa rättsliga klausuler som kan godtas av konsumenten.
Jag är övertygad om, herr talman, att parlamentets yttrande kommer att få stora effekter i rådet (inrikes och rättsliga frågor). Faktum är, och det har Wallis påpekat, att parlamentet har gjort det som varken kommissionen eller rådet har vågat göra: ge sig in i en realistisk debatt om själva kärnan, om konsumentskyddet på 2000-talet, inte konsumentskyddet på 1800-talet, inte heller på 1900-talet, en debatt med alla berörda parter som tar hänsyn till alla involverade intressen.
När vi ser på bakgrunden till ärendet, upptäcker vi att kommissionen i sitt förslag har nöjt sig med att anamma ett framlagt förslag om revidering av Brysselkonventionen - innan Amsterdamfördraget trädde i kraft, det vill säga medan det ännu var en mellanstatlig fråga som låg mycket nära den internationella offentliga rätten - av en expertkommitté. Den kommittén, herr talman, har dessutom arbetat ensam utan någon insyn, utan samråd mellan ministerierna och utan att rådfråga berörda instanser. Det är självklart att rådet (inrikes och rättsliga frågor) förväntade sig, med tanke på de svaga institutionella krafter som parlamentet förfogar över på området, även efter Amsterdam, att det slutliga godkännandet av förordningen från rådets sida endast skulle vara en ren formsak.
Nåväl, den tydliga vägran hos rådet (inrikes och rättsliga frågor) att inleda en debatt i frågan förklarar att parlamentet på senare tid har utsatts för allehanda påtryckningar. Efter mer än ett års diskussioner i utskottet för rättsliga frågor och samarbete får jag lov att säga att de argument som har framförts mot ert betänkande är grundlösa och snarare resultat av skrämsel eller demagogi än av välgrundade argument. Låt oss snabbt ta oss en titt på detta.
Vissa försöker att politisera debatten i hopp om att en splittring höger-vänster skall uppstå genom att försöka ta konsumenten som gisslan och säga att betänkandet strider mot skyddet av denne. Det är ett lika demagogiskt som oberättigat argument som i slutändan bygger på ett gammalt, föga effektivt skydd som i sin tur grundar sig på ett nationalistiskt perspektiv tvärt emot den europeiska uppbyggnaden.
De lösningar som antagits innebär ett mycket starkare skydd än de som kommissionen föreslagit eller - här är jag av en annan åsikt än Wallis - de som lagts fram för parlamentet, som i själva verket begränsar skyddet enbart till de konsumenter som utsetts eller objektiverats på en Internetsajt, av ett företag.
Även pseudojuridiska argument har använts, som en påstådd oförenlighet med direktivet om felaktiga klausuler eller med domstolens rättspraxis. Nåväl, det råder ingen oförenlighet varken med den ena eller den andra och låt mig få citera rapporten som generaldirektoratet för hälsa och konsumentskydd spred den 20 september 1999, där det bekräftas och jag citerar på franska, för det är den enda version som finns tillgänglig: " Les clauses attributives sont donc possibles et licites, au titre de cette proposition, pour autant que certaines conditions soient garanties." (Domrättsklausuler är därför möjliga och tillåtna, enligt detta förslag, under förutsättning att vissa villkor uppfylls.) Och sedan: " Il importe dès lors que le consommateur soit clairement informé avant de conclure le contrat." (Det är därför viktigt att konsumenten får tydlig information innan avtalet sluts.)
Just av den anledningen, herr talman, ställer utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden stränga krav på insyn. Det stämmer därför inte att detta betänkande strider mot de framgångar som gemenskapen eftersträvar.
Slutligen, och det är nog det mest cyniska argumentet, sägs det: " Nåja, det här ställer till problem för de små och medelstora företagen, men de får väl försäkra sig" . Det är som om vi skulle säga: " Det bör inte finnas någon brandkår i byar och i städer. Om ett hus brinner ned, så har väl ägaren en försäkring" . Vi måste skapa en bra lagstiftning som är väl avvägd för alla.
När allt kommer omkring kan jag inte hålla med om Wallis lösning, trots att vi har delat detta äventyr, för jag anser inte att den i slutändan ger konsumenten ett bättre skydd, eftersom den endast skyddar de konsumenter som ett företag har vänt sig till. Mellan en aktiv eller passiv Internetsajt, mellan en riktad och en icke riktad verksamhet, skulle en advokat kunna orsaka förvirring under många år med den rättsordning som kunde vara tillämplig.
Slutligen, herr talman, anser jag att parlamentet på området för rättsligt samarbete bör sända en tydlig signal till rådet och kommissionen att vi inte kommer att finna oss i att bli avfärdade eller manipulerade med hjälp av dogmatiska argument som står för rent nationalistiska intressen. Tvärtom har parlamentet tack vare sitt grundliga arbete här ett bra tillfälle att visa att det går att finna pragmatiska och förnuftiga lösningar för att återupprätta balansen i det här förslaget och detta oberoende av resultatet på morgondagens sammanträde.

McCarthy
Herr talman! Vi vet alla att Internets utveckling till ett handelsforum kan medföra stora vinster, nya möjligheter för små företag och nyetablerade Internetföretag och vara något som öppnar upp den gemensamma marknaden för våra konsumenter tvärs över femton medlemsstater. Det kan leda till lägre priser för konsumenterna. Det kan leda till ett bredare utbud och det stöder vi alla, men från undersökningar som nationella konsumentorganisationer genomfört, i synnerhet i min medlemsstat, vet vi också att konsumenterna ännu inte har tillräcklig tillit och förtroende för den nya tekniken för att handla elektroniskt. Det gläder mig att företagen erkänner att konsumenternas förtroende är avgörande för att detta nätverk av småföretag som bedriver elektronisk handel skall växa. De erkänner det som en förutsättning för att övertala konsumenten att handla elektroniskt och därför måste vårt främsta mål vara att uppmuntra det förtroendet, som i sin tur kommer att gynna företagen genom att öka deras kundunderlag och marknadsbas.
Det är beklagligt att denna debatt delvis spårade ur i utskottet, där företagen ställdes mot industrin. Både företagen och industrin kan tjäna på att förhålla sig med sunt förnuft till detta. Vi kan endast mäta den fulla potentialen av den elektroniska handeln mellan företag och konsumenter om tillräcklig tillit och förtroende finns där. Det bästa sättet att övertyga dessa konsumenter om att ta språnget är att säkerställa att deras rättigheter är intakta och enligt min grupps uppfattning måste detta inbegripa rätten att väcka talan i konsumentens egen nationella domstol.
Det finns en uppfattning att konsumenter bara intresserar sig för att köpa CD-skivor, böcker, lågprisartiklar, men vi vet naturligtvis att den elektroniska handeln tar sådan fart att de snart kommer att köpa finansiella tjänster, och de kommer att köpa bilar. I min valkrets vill man köpa billigare bilar från Frankrike och Nederländerna. Det handlar om stora pengar och när vi uppmuntrar fler konsumenter att handla elektroniskt måste vi verkligen ge dem rätt att väcka talan vid den egna domstolen, så att vi inte förväntar oss att de skall gå till utländska domstolar - i synnerhet inte fattigare konsumenter. I själva verket vet vi att en reglering av den elektroniska handelsvärlden som främjar både företagens och konsumenternas intressen kräver en mer innovativ strategi. Det krävs ett grundläggande rättsligt ramverk med innovativa, icke lagstiftande lösningar och därför stöder jag Wallis förslag om att undersöka möjligheterna i alternativa tvistlösningssystem, undersöka trust marks stödja småföretag genom frivilliga uppförandekoder och hitta ömsesidigt tillfredsställande sätt att lösa tvister.
Företag som tillhandahåller Internettjänster har en roll att spela här. America Online har exempelvis sitt eget handelsföretagsprogram, där man lovar att hjälpa konsumenten att få rättslig upprättelse från vilket som helst av de företag vars tjänster man förmedlar. Sanningen är förstås att inget av dessa system har inrättats eller ens på allvar utvecklats i Europa. Även i Förenta Staterna, där endast 8 procent av webbplatserna har trust marks, är det fortfarande stora problem att få rättslig upprättelse. Därför kan alternativa tvistlösningssystem inte ersätta den rättsliga prövningen. Konsumenten kan inte genom avtal tvingas att förlora sin rätt att gå till domstol, något som har infogats i det föreliggande betänkandet från utskottet för rättsliga frågor.
Det krävs mer arbete inom detta område. Vi måste skapa förtroende, men innan dessa nya system har inrättats finns det inga skäl till att konsumenter inte skall åtnjuta samma rättigheter på nätet som de gör i övrigt.
Jag kan inte förneka mina väljare rätten att väcka talan vid den egna domstolen. De har rätt till sitt eget rättssystem och det måste vi fortsätta att stödja.
Vi stödjer inte forumklausuler eftersom min grupp även anser att dessa strider mot lagstiftningen om orättvisa avtalsvillkor, genom att orsaka en klar obalans mellan parternas avtalsenliga rättigheter och skyldigheter, till konsumentens nackdel. Vi tror att detta skulle skapa större rättsosäkerhet, fler domstolsfall, kanske ge advokaterna mer pengar, men det kan inte ligga i företagens eller konsumenternas intresse.
Det gläder mig mycket att det brittiska industriförbundet (CBI) i mitt land har ställt sig bakom Wallis strategi. För att hjälpa oss att arbeta med företag och konsumenter är det en förnuftig ståndpunkt att vi kan säkerställa att domstolen bara är den sista utvägen och att vi kan hitta bättre sätt att lösa tvister.
Något jag beklagar en smula är att vissa ledamöter i utskottet för rättsliga frågor verkar ha glömt att det är vårt utskott som bär ansvaret för det rättsliga skyddet av konsumenter. Det kan därför inte vara rätt att vi möter den nya elektroniska handelsvärldens utmaningar genom att försöka begränsa eller inskränka dessa rättigheter. Detta kommer att ge en felaktig signal till konsumenterna. Det kommer inte att främja den elektroniska handelns utveckling och det kommer att innebära att vi inte utvecklar sektorn för elektronisk handel mellan företag och konsumenter.
Jag vädjar därför till lite sunt förnuft i debatten. Jag vet att ingen lagstiftning är perfekt. Vi kämpar alla i den elektroniska handelsvärlden för att få en riktig lagstiftning, hitta den rätta balansen mellan självreglering och ett regelverk som ger minimigarantier. Därför tror jag också att den här bestämmelsen om en översyn efter två år är förnuftig. Det kommer att ge oss möjlighet att titta på lagstiftningen, hur den påverkar små och medelstora företag och hur den påverkar konsumenterna. Idén med att skapa en förteckning över pågående rättsfall och samla in uppgifter är en utmärkt idé. Vi måste nu arbeta för att hitta praktiska och effektiva tvistlösningsmetoder. Detta får inte gå ut över konsumenterna.

Wallis
. (EN) Yttrandet om detta betänkande kretsar kring artiklarna 15 och 17. Jag talar nu å min grupps vägnar, med avseende på de ändringsförslag som har ingivits av min grupp och andra politiska grupper.
Allas vårt gemensamma syfte har varit att försöka hitta en balans mellan att skydda konsumenterna och skydda små och medelstora företag från medlemsstaternas olika behörighetsregler. Detta problem har uppförstorats och förlorat alla proportioner. Utifrån de uppgifter vi förfogar över är sådana gränsöverskridande tvister mellan företag och konsumenter få och sällan förekommande och förhoppningen är att de i de flesta fall skall elimineras genom alternativa tvistlösningssystem. Men när detta inte förslår är det konsumenten som har sämst utgångsläge. De större företagen kommer att ha råd med juridisk hjälp. Framsynta och förnuftiga små och medelstora företag kan försäkra sig till en rimlig kostnad. Återstår ett antal aningslösa företag som kan komma att delta i en transaktion utanför sin medlemsstat.
Under dessa förhållanden är det inte orimligt att utgå från det tidigare innehållet i artikel 15 och använda begreppet " riktad mot" , med hänsyn till att detta begrepp även återfinns i amerikansk rättspraxis och används av WIPO. Det är inte enkelt men det har använts och det finns ingen enkel lösning här. I kombination med en ändring av artikel 17, som medger frihet att ingå avtal för att välja alternativa tvistlösningssystem men respekterar befintliga konsumenträttigheter i form av direktivet om orättvisa avtalsvillkor, innebär detta en mycket mer framkomlig och rättssäker paketlösning som kommer att bidra till att skapa förtroende.
Ett tecken på att vi uppnått balans i dessa ändringsförslag är att de har fått stöd från CBI i mitt eget land och ett ganska odelat stöd från konsumentorganisationerna. De föredrar utan tvekan detta paket framför det utskottet har lagt fram.
Vad jag inte tog upp i mitt förra anförande var parlamentets roll i denna lagstiftningsprocess. Vi är rådgivande organ. Utifrån vad kommissionär Byrne har sagt vet vi att han inte kommer att godkänna den typ av formulering som utskottet föreslår i artikel 17 a. Jag tror att kommissionär Vitorino delar hans uppfattning.
Från rådets synvinkel uttryckte den brittiska regeringen en liknande ståndpunkt. Det förefaller inte troligt att det franska ordförandeskapet, som lyfter fram konsumentfrågor, kommer att inta någon annan ståndpunkt.
Vi skulle kunna säga att vi kan säga vad vi vill, eftersom vi endast är rådgivande organ. Vi anger endast en politisk inriktning, men det är viktigt att vi anger en rättsäker och framkomlig lösning och inte en lösning som skapar lika många problem som den försöker lösa.
Parlamentet måste uppföra sig ansvarsfullt som en fullvuxen lagstiftare, och inte som ett grinigt barn. Vi har möjligheten att bygga vidare på de redan väsentliga landvinningarna i utskottets slutliga betänkande. Jag hoppas att vi kommer att gå vidare.

Ahern
Jag vill tacka föredraganden Wallis för hennes tålmodiga arbete. Vägen har varit lång och besvärlig.
Europeiska kommissionen har lagt fram ett förslag som säkerställer att konsumenter får rätt att väcka talan i sina egna nationella domstolar vid rättstvister i samband med gränsöverskridande elektroniska handelstransaktioner.
Genom ändringsförslagen från parlamentets utskott för rättsliga frågor skulle den rätten underställas orimliga villkor och jag kan inte stödja dessa ändringsförslag. Ändringsförslagen förskjuter tyngdpunkten i betänkandet mot affärsidkarna och bort från konsumenterna. Konsumenter kan godkänna - innan avtalet ingås - att de inte får vidta rättsliga åtgärder mot motparten i domstolarna i de medlemsstater där de har sin hemvist. Huvudproblemet med detta förfarande är att man förutsätter att konsumenterna först läser det finstilta i sådana avtal och, även om det gör det, fullt ut inser konsekvenserna av att de accepterar att avstå från sin rätt att väcka talan vid den egna domstolen och de skillnader detta medför vad avser kostnader, rättsystem, språk som används och så vidare.
Det är inte troligt att den genomsnittlige konsumenten förstår eller är medveten om detta och vi kan inte acceptera att deras lagstadgade rättigheter på detta vis inskränks. Jag håller med Wallis om att kommissionär Byrne hade rätt när han sade att han inte kunde acceptera detta och jag hoppas att kommissionär Vitorino känner på samma sätt, eftersom detta vore en katastrofal utgång.
Utskottet samtyckte dock till att anta en samlad strategi vad avser lagar som är tillämpliga på Internet. Enligt förslaget skall viktig information i medlemsstaternas domstolsarkiv med hjälp av ett standardformulär kopieras till en central databas dit berörda parter ges tillträde via Internet. Ett sådant system kommer också att främja konvergens och samordning mellan olika nationella rättssystem och ge parterna möjlighet att kontrollera handelspartners och leverantörers ställning, särskilt viktigt i denna den elektroniska handelns tidsålder.
Den europeiska förteckningen över pågående rättsfall är något mycket positivt och jag hoppas att vi kommer att kunna stödja detta betänkande.

Gallagher
Jag vill framföra mina komplimanger till Wallis för utarbetandet och presentationen av hennes betänkande. Jag välkomnar i stora drag detta betänkande och vill särskilt inrikta mig på ändringsförslag 20, skäl 26 (nytt) där det sägs att kommissionen skall diskutera inrättandet av en centraliserad elektronisk förteckning över pågående rättsfall inom Europeiska unionen och en databas med ett register över domar.
Detta har motiverats mycket tydligt i betänkandet. Det är medborgarvänligt och konsumentvänligt och jag vill enträget uppmana kommissionären att ställa sig positiv till detta förslag, i synnerhet med hänsyn till att det är så konsument- och medborgarvänligt. Jag vill enträget uppmana kommissionen att ställa sig positiv till förslaget, eftersom vi nu lever i ett globalt nätverk med en global ekonomi och globala företag.
Men vi måste fortfarande inrätta en infrastruktur som gör att Brysselkonventionen i dess ändrade och utökade form kan vara till gagn för unionens konsumenter och medborgare och locka till investeringar på den inre marknaden.
Det är nödvändigt att inrätta den förteckning över pågående rättsfall som inspirerats av ett förslag från en irländsk advokat, Twinkle Egan, som under några års tid flitigt har arbetat med detta initiativ. Med risk för att upprepa mig själv, kommer detta att garantera att medborgarna gynnas. Systemet har fördelen av att redan ha prövats av många ansedda institutioner, däribland internationella advokatsamfundet. En fördel med systemet är att det kan byggas ut så att det samordnar de internationella rättssystemen i den globala värld vi nu lever i och bedriver handel i.
Systemet skulle ge gemenskapens medborgare och andra möjlighet att få snabb och enkel tillgång till tillförlig och uppdaterad information vad gäller händelseutvecklingen i pågående gränsöverskridande tvister som kan vara av legitimt intresse för dem. Detta system skulle även ge möjlighet att effektivt få fram och verkställa domar inom EU.

Fiori
Herr talman! Vi måste notera vilket enormt arbete Wallis har gjort liksom försöket att bibehålla en viss jämvikt i ett mycket komplicerat betänkande, då vi försöker skissera framtidsscenarier som är ytterst viktiga för oss alla.
Debatten i kväll verkar teknikinriktad, men egentligen har den mycket viktiga politiska beståndsdelar. Vi måste bland annat fastställa grundläggande regler för hur marknaden skall fungera och för att reglera förhållandet mellan två av dess viktiga aktörer: den som säljer tjänster och konsumenten. Det är för enkelt att säga: " låt oss skydda konsumenten" genom att hävda att den lag som skall tillämpas och den behöriga domstolen alltid skall vara de som finns där konsumenten bor.
I verkligheten är marknaden, särskilt inom den nya ekonomin, en sammansatt miljö där stelbentheten sopas bort av affärsförbindelser mellan aktörerna och av den mängd sätt en transaktion kan genomföras på. Var och en av oss kan från Bryssel via Internet köpa en vara i Hong Kong och få den levererad till Buenos Aires. Att tänka sig att en av våra förordningar skall slå fast en strikt regel för att avgöra vilken domstol som är behörig, vilken lagstiftning som skall tillämpas och var konsumenten har sin hemvist verkar inte vara någonting som faktiskt kan genomföras i praktiken. Om köparen är mantalsskriven i Italien kan detta förmodligen vara intressant eftersom vår privaträttsliga rättskipning är så långsam av sig. Enligt oss kräver marknaden dock snabba lösningar på möjliga tvister genom att dessa överlåts till alternativa rättskipningssystem, till medling av experter.
I dag finns det nya aktörer som vill bidra till att konstruera reglerna på världens marknader: jag tänker till exempel på det genomslag stora law firms har som global players vid internationella transaktioner. Det är de som inför de nya reglerna och de nya sätten att lösa tvister. Den muntliga juridiken som uttolkar marknadernas flexibilitet, rättvisan i det konkreta fallet, tar allt mer över efter den skriftliga juridiken. Globaliseringen av marknaderna leder till en mångfald av rättigheter som skapas av samma samhällsgrupper som utnyttjar dem. Dessa ger uttryck för det ständiga behov av rörelse och expansion marknaden har. Det skapas interaktion mellan regulation och self regulation. Principerna om suveränitet och territoriell överhöghet som nationalstaterna grundar sig på håller faktiskt på att mattas. Hur tror ni att företagen kan tänkas reagera på strikta och bestraffande regler, framför allt de små och medelstora? Antingen bedriver de ingen verksamhet utanför landet för att inte dra på sig enorma juridiska kostnader, eller så bemöter de risken för en process med att höja priserna.
Till sist är det just konsumenten som får betala kostnaden i form av sämre tillgång på varor och tjänster samt höga priser, den konsument våra bestämmelser inte lyckas skydda. Dessutom skulle vi på så sätt straffa den ekonomiska utveckling och ökade sysselsättning som den nya ekonomin tycks leda till. Det är det den del av detta parlament vill som i dag genom sina ändringsförslag bara visar upp en demagogisk hållning. Vi vill inte vara med om detta, bland annat därför att vi, i det direktiv om elektronisk handel som antogs bara för några månader sedan, skapade regler för slutande av avtal on line och slog fast att principerna om den inre marknaden, rule of origin och country control skulle gälla. Därför stöder min grupp till fullo utskottet för rättsliga frågors inställning - som just handlar om större flexibilitet - och kommer med en sista uppmaning: de rättsliga marknadslösningarna fordrar numera globala svar, desto mer om vi reglerar just den nya ekonomin. Visst skall Europeiska unionen föreslå en egen modell, men i vetskap om att den utan en överenskommelse på global nivå riskerar att inte bli så verkningsfull.

Thors
Herr talman, herr kommissionär! I motsats till många andra kolleger hör det inte till mina vanor att rutinmässigt tacka föredraganden. Jag gör det bara när det finns skäl därtill. I dag finns det skäl att tacka Diana Wallis för att hon har visat en ängels tålamod och en oxes uthållighet när det gäller att utarbeta detta betänkande - verkligen en ängels tålamod och en oxes uthållighet!
ELDR-gruppens majoritet står bakom henne och de ändringsförslag som hon lagt fram i gruppens namn, vilket jag vill betona. Jag vill också påpeka att debatten till viss del har varit frustrerande. Hade samma energi lagts på att utveckla system som skapar förtroende i stället för på lobbying som delvis har skett lite okunnigt, tror jag att mycket redan hade skett för att skapa det förtroende och det förtroendesystem som behövs för att konsumenterna skall våga börja handla.
En stor förtjänst i arbetet är den tyngd och den press som föredraganden och parlamentet lägger på konsumentvänliga tvistlösningsmekanismer. Det är viktigt, och jag tror inte att samma vikt hade fästs vid denna fråga utan detta arbete. Vi vet alla, vilket har upprepats åtskilliga gånger, att den största tvisten har gällt vilket forum som kommer att gälla i den elektroniska handeln. Detta är en prejudicerande fråga, och det är därför som vi har så stark lobbying. Det är en fråga som vi kommer att ställas inför många gånger; jag tänker på skattefrågor, jag tänker på cyber crime. Vi måste avgöra forumfrågan. Jag tror att mycket tyder på att vi i framtiden måste ha klarare regler för just hemvist. Vi kan inte utgå lika mycket från var saker har hänt. Det framgick också i går vid cyber crime-seminariet. Var är hemvisten? Det är därför som det är viktigt att vi i dag slår fast att det är konsumentens hemvist som i sista hand avgör.
Till slut vill jag fråga dem som kommer att stödja utskottets majoritet i omröstningen: Hur kan de se konsumenterna i sitt hemland i ögonen, när dessa konsumenter märker att det som majoriteten i utskottet anser i praktiken leder till att man vägrar tillgång till hemlandets domstol?
Jag vill till slut vara lite biblisk. Jag träffade en gång en gammal man som sade: " Jag är övertygad om att när jag talar med min gud kan jag tala mitt modersmål, men jag hoppas också att samma sak skall gälla i de domstolar som jag eventuellt blir kallad till."

Crowley
Jag vill instämma med mina kolleger och tacka Wallis för hennes oerhörda ansträngningar och arbete i denna mycket svåra föredragning och jag vill också stödja maningen från min kollega, Pat the Cope Gallagher, och min andra irländska kollega, Nuala Ahern, vad avser inrättandet av en centraliserad elektronisk databas inom Europeiska unionen över pågående rättsfall, som initierades av Twinkle Egan, en advokat från Irland.
När vi tittar på de svårigheter som har uppstått i samband med detta betänkande och när vi ser på de olika uppfattningarna - med å ena sidan konsumentsidans " purister" och å andra sidan företagssidans och den elektroniska handelns " purister" - glömmer vi dock ibland att ett stort antal små och medelstora företag själva är konsumenter, som kommer att bedriva handel med större företag och leverantörer och som förtjänar samma skydd som jag " som individ" eller varje annan person i egenskap av enskild konsument skulle få.
Vad som mest av allt krävs inom ramen för det nya regelverket är därför säkerhet vad gäller det skydd som erbjuds och ansvarighet hos de människor som bedriver elektronisk handel.
Jag har tittat på övrig lagstiftning för att se vilka jämförelser och erfarenheter som kan hittas där. Under de olika försäkringsdirektiven krävs exempelvis att icke nationella försäkringsbolag skall ha en representant i varje medlemsstat som handlägger skadeståndskrav som kan resas i den medlemsstaten. Varför inte införa ett liknande krav vad gäller företag som bedriver elektronisk handel?
På liknande sätt är den som tillhandahåller en tjänst enligt direktivet om konsumentkredit skyldig att informera konsumenten om vissa rättigheter och även om vissa kryphålsregler. Det är inte svårt att överföra den sortens system till ett direkt förhållande mellan kunden och den som tillhandahåller en tjänst.
Det är skälet till att vi i dag mer än något annat behöver få denna förordning antagen. Vi behöver inte skjuta på den längre. Vi behöver inte krångla till den ytterligare. Vi behöver ge Europa en chans att inrätta nya system för att skapa elektroniska företag och skydda konsumenternas rättigheter och även säkerställa att Europa, som halkat efter när det gäller världsomspännande elektronisk handel och Internetföretag, intar sin rättmätiga plats i täten av världens Internetbaserade handelssystem och elektroniska företag.
Därför är det så viktigt att vi stöder det allmänna yttrande, som har avgivits av utskottet för rättsliga frågor. Och som Wallis föreslog i fråga om de områden som givit upphov till vissa konflikter, tar jag fasta på vad kommissionär Byrne nyligen sa i sitt tal om övriga möjligheter. Ingen konsument kan " som individ" eller som företag förvägras rätten att som yttersta åtgärd väcka talan vid domstol, men det innebär inte att detta bör vara det första handlingsalternativet. En överenskommen tvistlösningsmekanism bör finnas tillgänglig på lokal nivå, som kan minska kostnaderna för att bilägga konsumenttvister. Som många talare har påpekat i kväll finns ett problem med ökande kostnader i samband med tvistlösning.
Till sist vill jag än en gång tacka föredraganden och kommissionens företrädare för deras arbete och påminna alla ledamöter om att det finns en annan möjlighet enligt Brysselkonventionen och om att vi kan inrätta andra mekanismer. Låt oss enas kring detta betänkande och sedan göra förändringar inom andra områden allt eftersom de blir aktuella.

Inglewood
Wallis vet bara alltför väl att jag har varit oenig i fråga om ett antal saker hon har sagt under den tid hon har varit föredragande av detta viktiga betänkande, men jag skulle vilja lägga till protokollet att jag uppskattar det mycket omfattande arbete och den stora möda hon har lagt ned i vad hon gjort för detta parlament.
Som talesman för det brittiska konservativa partiet och utskottet för rättsliga frågor vill jag börja med att instämma i påpekandena från ordföranden för detta utskott, Palacio. Den process som denna debatt är en del av ingår som redan har förklarats i Brysselkonventionens anpassning till Amsterdamfördraget. Det är en ovanlig process, men det är en process där parlamentet efter att ha rådfrågats måste förmedla budskapet att Brysselkonventionen inte endast måste omvandlas till en förordning utan även uppdateras för att svara mot behoven i dagens värld.
Konventionen är gammal - den tillkom innan mitt eget land anslöt sig till Europeiska ekonomiska gemenskapen. Den har sitt ursprung i en tid före Internet, och rentav före de kommersiellt tillgängliga persondatorerna. Det är därför tragiskt att kommissionen och rådet har varit så försiktiga med att ge sig i kast med den moderna världens verklighet, för vi befinner oss i en värld som förflyttar sig allt längre bort från nationella behörighetsregler och in i nätverksvärlden. I nätverksvärlden är traditionella tvistlösningsförfaranden som bygger på behörighetsregler inte till någon nytta för konsumenter och affärsidkare om något går snett.
Det är skälet till att tvisterna måste skalas av alla aspekter och argument som rör domstolars behörighet. Alternativa tvistlösningssystem är en form av privatiserad lag i god tro, som parter och lagstiftare har enats om, och måste vara det första och huvudsakliga tvistlösningsalternativet. De skall inte enbart utgöra förstadiet till en rättegång, innan en besviken konsument tar sin tillflykt till det egna rättssystemet, för om de blir det kommer oräkneliga små och medelstora företag att bojkotta näthandeln, och därigenom minska sin egen lönsamhet och sitt bidrag till samhället och statsfinanserna.
Det skulle allvarligt begränsa de europeiska medborgarnas valmöjligheter och minska deras livskvalitet och levnadsstandard. Jag kan höra mina motståndare säga: där är Lord Inglewood som företräder de reaktionära krafterna, och sätter sig upp mot gemenskapens hedervärda tradition med konsumentskydd och argumenterar stick i stäv med de detaljerade föreskrifterna i gemenskapens befintliga konsumentskyddslagstiftning.
För att börja med det sista, argumenterar jag som jag gör eftersom den befintliga lagstiftningen inte längre svarar mot konsumenternas behov. När allt kommer omkring ersätter ny lagstiftning alltid den gamla och om den form av skydd som erbjuds konsumenten behöver ses över, kan tidigare lagstiftare inte hejda författarna av nya dokument och efterföljande lagstiftare, och gör det inte heller.
När det är tid för förändring är det tid för förändring och den tiden är nu. Världen har gått vidare. Vi måste följa med den och detta kan inte bli mer tydligt än i den debatt vi har haft om den så kallade riktade webbplatsen. En sådan sak är en terminologisk motsägelse eftersom nätet är ett affärsfönster vid varje länk till nätverket och att på något krystat sätt hävda att en webbplats kan riktas mot några länkar och inte mot andra är lättvindigt ur språklig synpunkt, nonsens ur kommersiell synpunkt och tekniskt okunnigt.
I morgon har vi chansen att rösta för det tjugonde århundradet, dess konsumenter, affärsidkare och medborgare genom att rösta för utskottets betänkande, eller också kan vi titta på framtiden och sedan vända den ryggen och finna en mager tröst i det förra århundradet genom att rösta för ändringsförslagen.
I min delegation och i denna grupp kommer vi att rösta för 2000-talets lösningar på 2000-talets problem och stödja utskottets betänkande.
  

Evans, Robert J
Herr talman! Jag respekterar ert ordförandeskap och det står jag för, men jag undrar hur ni kan förklara att ni anger en tid och sedan i fråga om flera talare helt och hållet struntar i tiden. Jag fäller inget omdöme om de föregående talarna eller kvaliteten på deras inlägg, men om alla har tilldelats tre minuter är det en förolämpning mot dem som har talat tidigare och strikt hållit talartiden att ge andra 50 procent längre talartid. Jag undrar om ni kan förklara varför ni har beslutat att strunta i klockan?

Talmannen
Det är inte så att jag struntar i klockan, och det bekymrar mig verkligen att min tolerans har utnyttjats på det här viset. De flesta talare har respekterat den tid de fått tilldelade och ändå kunnat framföra sina åsikter. Jag tar på mig ansvaret för detta missförhållande som kommer att leda till något positivt för vi kommer att vinna tid - om vi inte förlorar den på ordningsfrågor - och det kommer inte att bilda prejudikat.
  

Beysen
Herr talman, kolleger! Allra först vill jag understryka att min kollega Wallis inte sparat några krafter för att kunna lägga fram det här betänkandet till diskussion. Betänkandet är så som det godkändes i utskottet enligt mig en förebild av jämvikt när det gäller att ta hänsyn till alla parters intressen, både de små och medelstora företagens och konsumenternas.
Det vore synd om den jämvikten skulle störas genom omröstningen i morgon och för övrigt kan jag knappas tro att rådet kommer att kunna gå med på de ändringsförslag som lagts fram.
Jag skall förklara varför. Terminologin är tydlig som den ser ut nu. Vi talar om contracts concluded at a distance, en terminologi som till och med för en lekman är tydligare än directed activities, som det föreslås i ändringsförslaget. Låt mig illustrera det med ett exempel. En fransk vinodlare prisar sin vara på franska. En fransk konsument skyddas då genom Brussels convention, eftersom vinodlarens actitivities är purposely directed in a substantial way, medan den engelska, den belgiska, den italienska konsumenten inte har något skydd eftersom verksamheten inte direkt och målmedvetet riktas till de här konsumenterna. Följden blir en stor juridisk osäkerhet och att diverse tvister skall avgöras inför domstol där man måste undersöka i varje enskilt fall om verksamheten var målmedvetet inriktade eller inte.
För det andra tycker jag att det är mycket viktigt att det i betänkandet ges möjlighet att parterna själva kan föra in en befogenhetsklausul i sitt kontrakt. Avtalsfriheten är ett grundläggande basbegrepp. Om man avskaffar avtalsfriheten och följaktligen fråntar en part dess grundlagsstadgade rätt att vända sig till domstol så förutser jag diverse förfaranden som kommer att inledas på grund av domstolsvägran.
Jag tror att Brussels convention har en mycket stor strategisk betydelse för den elektroniska handelns utveckling på den inre marknaden och att den också kommer att ha en viktig inverkan på om små och medelstora företag skall lyckas eller inte. Därför hoppas jag att det här betänkandet, såsom det godkändes i utskottet, kommer att antas i oförändrad form i plenum.

Harbour
Herr talman! Som jag tidigare vid flera tillfällen har påpekat i denna kammare har jag förmånen att arbeta i ett mycket intressant utskott för rättsliga frågor, där jag är en av de få som inte är advokater. Diana Wallis är en framstående internationell advokat och har varit en idealisk person att arbeta med i denna mycket komplexa fråga. Jag vill tacka henne för det sätt på vilket hon har gjort det och det sätt på vilket hon så generöst har låtit oss ta del av sina kunskaper. Jag har utan tvekan lärt mig mycket av detta.
Jag vill ta upp något som är en central fråga för mig. Som min kollega lord Inglewood sade försöker vi att spegla en ny värld, där vi vill att små företag skall dra fördel av det mest kraftfulla internationella marknadsinstrument som de någonsin har erbjudits. Det är många företag vi vill skall använda nätverket, Internet, för att sälja till konsumenter över hela Europa. Många av dessa små företag kommer att sakna erfarenhet av export, inte ha något nätverk av advokater, själva vara osäkra på hur de skall handskas med klagomål från konsumenter. Utskottet har till sist utformat sin strategi på ett sätt som hittar exakt rätt balans.
Låt oss vara tydliga och säga att vad vi har föreslagit i dessa alternativa forumklausuler inte är något för större företag. Större företag och även medelstora företag kommer att ha kontor över hela Europa, de kommer att ha advokater och vara i stånd att i det avseendet handskas med konsumenterna. Basen av konsumenter som kan vända sig till domstolen där de har sin hemvist för att få rättvisa skipad i händelse av en tvist är fortfarande densamma. Att döma av en del av de anföranden vi har hört i kväll skulle man tro att den möjligheten var hotad. Vi har hört Ahern - jag beklagar att hon inte är här - som sa att det skulle vara en katastrofal utgång om utskottets betänkande röstades igenom. Jag är av en helt annan åsikt.
Vad vi har gjort är att erbjuda små företag möjligheten att göra något annat. De kan erbjuda konsumenter alternativ domstolsbehörighet, men bara under mycket särskilda villkor. En dubbel spärr är inbyggd här, eftersom de måste gå med på att införliva en alternativ tvistlösningsmekanism innan de kan använda den alternativa klausulen, och villkoren måste också klargöras mycket tydligt för konsumenten i fråga innan denne kan godkänna dem.
Låt oss tänka på denna elektroniska värld, mina damer och herrar, och de av er som har handlat på nätet vet att man får läsa villkoren och aktivt måste godkänna dem. Man klickar på knappen, man flyttar musen, man gör ett medvetet val. Hur många av er vände på gas- eller elräkningen när ni senast fick den, för att läsa det finstilta - villkoren? Hur många av er insåg att ni godkände dem? I den elektroniska världen måste vi tänka i nya banor. Vi tänker i den gamla världens banor här - en del av våra kolleger tänker i den gamla världens banor.
Vad vi måste göra i morgon är att godkänna utskottets betänkande och ta ett steg framåt. Det är vår roll som en fullvuxen lagstiftare: att tänka nya idéer, uppmuntra förändring och inte nödvändigtvis, som Lord Inglewood påpekade, traska vidare med en gammal invand kunskap som vi haft i många år.

Kauppi
Herr talman, bästa kommissionär Vitorino! Det är viktigt för marknaderna för elektronisk handel att man i den elektroniska miljön kan göra affärer över hela Europa. Man skall inte sätta upp begränsningar på marknaderna, varken legislativa eller tekniska. Ett gränslöst Europa kommer konsumenterna till godo. Om utskottets förslag till ändring av det aktuella betänkandet förkastas i morgon, skulle man äventyra den elektroniska handelns framtid i Europa.
Bästa vänner, hur upplyftande det än vore för sysselsättningsläget bland oss jurister, skulle det innebära en enorm påfrestning för små och medelstora företag i Europa att i sin verksamhet beakta alla EU-länders och de länders lagstiftning, vilka undertecknat avtalet i Lugano, då de bedriver elektronisk handel. Troligtvis skulle detta även innebära att de hederliga företag som vill bära sitt ansvar och rår om sina konsumenter överhuvudtaget inte ger sig in på elektronisk handel. På grund av detta minskar det totala utbudet som riktar sig till konsumenterna, vilket lord Inglewood redan tidigare nämnde. Å andra sidan skulle de ansvarslösa filurerna som bryr sig om konsumenterna enbart tills betalningen ramlat in på försäljarens konto stanna kvar på marknaden.
Bästa vänner, enligt konsumentorganisationens förslag kan marknadsföringen sträcka sig till endast ett land eller särskilda marknader, vilket i Internetvärlden inte ens är tekniskt möjligt. Den elektroniska världen känner inte några statsgränser. Detta skulle dessutom diskriminera konsumenterna eftersom konsumenterna skall ha rätt att beställa produkter varifrån som helst och var som helst. Troligtvis skulle en sådan tolkning även stå i strid med den fria rörlighet för varor och tjänster som avses i artikel 49 i Romfördraget. Ett företag som bedriver elektronisk handel kan i allmänhet inte känna till konsumentens hemland. Det är alltså omöjligt att förutsätta att företaget i förväg utreder konsumentskyddslagstiftningen i kundens hemland eftersom hemlandet kan vara vilket som helst. Utarbetandet av alternativa förfaranden för lösning av tvister är däremot klokt. Parterna inom den elektroniska handeln bör åtminstone ha rätt att välja antingen vanligt domstolsförfarande eller alternativt förfarande för lösning av tvister.
Jag ber ännu rådet och kommissionen att i sitt arbete överväga om det vore vettigt att fundera på den charge back-mekanism som de Palacio i sitt ändringsförslag på nytt tog med i betänkandet. Det kan öka byråkratin ur konsumentens synvinkel. Vad beträffar detta är utskottets ståndpunkt inte fullständigt, men det ser i alla fall ut som om majoriteten i detta hus stöder det och att det i morgon förblir parlamentets ståndpunkt, vilket är bra.

Villiers
För ungefär ett och ett halvt år sedan nickade Europeiska unionens råd sig igenom ett förslag till ny Brysselförordning som i stort sett utan vidare godkände gamla principer, troligen i syfte att tillämpa dem på moderna förhållanden, men utan eftertanke, utan egentlig diskussion och utan samråd. Oavsett utgången av morgondagens omröstning hoppas jag att både kommissionen och rådet kommer att ta fasta på de mycket utförliga diskussioner och den debatt vi har haft i detta parlament, som har beaktat oron från såväl företag som konsumenter.
Jag stöder inte Wallis förslag om att vi bör ge upp nu, på grund av någon kritik från David Byrne angående det resultat som uppnåddes i utskottet för rättsliga frågor. Jag vill påstå att det är vår demokratiska plikt att stå upp för vad vi tror är den rätta lösningen för konsumenterna och för den elektroniska handeln inom Europeiska unionen, utan att snegla på om Mr Byrne blir bekymrad eller inte.
Jag vill ge mitt helhjärtade stöd till den lösning som nåddes i utskottet för rättsliga frågor. Det är en förnuftig balansgång som å ena sidan skyddar konsumenterna och å andra sidan säkerställer att dessa konsumenter får tillgång till de låga priser och det breda utbud som nu erbjuds på denna verkligt konkurrenskraftiga marknad. I en ny tidsålder där fysisk hemvist har blivit något närmast ovidkommande måste vi besluta var en tvist i slutändan skall slitas, var en tvist i slutändan skall lösas. Att ge företag och konsumenter frihet att själva göra det valet är den mest pragmatiska och förnuftiga lösningen och detta ger största möjliga säkerhet för såväl företag som konsumenter. Det berövar inte konsumenterna deras sedan tidigare gällande rättigheter. Det ger dem valmöjligheter och avspeglar deras förbättrade status i den nya Internetvärlden, som ger dem mer inflytande och fler valmöjligheter än någonsin förr.
Om småföretag fördrivs från marknaden på grund av kommissionens förslag eller om vi antar Wallis ändringsförslag i morgon, blir det i så fall konsumenterna som får lida eftersom de kommer att prisges åt de stora globala aktörerna och de kommer att berövas de låga priser de förtjänar i den nya Internetekonomin. Än viktigare är att detta även kommer att hota den nya ekonomin och den elektroniska ekonomin i Europeiska unionen.
Vi ligger sorgligt långt efter Förenta staterna och om vi i morgon stöder de ändringsförslag som Wallis har ingivit kommer vi att ligga kvar långt efter Förenta staterna. Med kommissionens förslag får vi med säkerhet det sämsta av två världar. Vi får osäkerhet och juridiska risker för företag utan verkligt konsumentskydd, eftersom rätten att väcka talan vid domstolen på den ort där man har sin hemvist i många fall lär bli illusorisk, om man inte kan ge domen verkställighet utan att åka utomlands och utsätta sig för samma olägenhet som om man i alla händelser måste åka utomlands för att kunna lösa denna tvist.
Utskottet för rättsliga frågor har kommit fram till en pragmatisk lösning. Det är en förnuftig balansgång i en svår fråga och jag uppmanar parlamentet att stödja den resolution som läggs fram av utskottet för rättsliga frågor.

Vitorino
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen skulle vilja börja med att gratulera till att ert förslag inte bara har fått den uppmärksamhet och omsorgsfulla behandling som alla Europaparlamentets förslag förtjänar, utan också till att det utgör ett arbete av mycket hög kvalitet och noggrannhet från föredraganden Diana Wallis sida, vilken jag särskilt vill gratulera, och från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, under ledning av Ana Palacio.
Den inriktning på Amsterdamfördraget som ges Brysselkonvention-I är, som ni vet, en av det franska ordförandeskapets prioriteringar. För kommissionens del handlar det om att anta ett rättsligt instrument som gör det möjligt att fastställa tydliga och öppna regler, godtagbara för alla, och som är nödvändiga för en gemensam tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut, vilket naturligtvis kräver en debatt om fastställande av principer och tillämpningsregler för medlemsstaternas domstolsbefogenhet när de prövar gränsöverskridande tvister.
Därför har denna förordning en bred skrivning. För det första innehåller den en princip som jag tror är allmänt accepterad i dag: den om domstolsbefogenheten i den medlemsstat där verkställighet skall ske. För att få en större flexibilitet och för att bättre anpassa sig till de specifika delarna i en konkret rättstvist, förutses i förslaget till förordning bestämmelser för alternativa befogenheter, väsentligen domstolsbefogenheterna i den medlemsstat där avtalet uppfylls eller där skadan inträffat, när det gäller fakta i rättstvister. Liksom det förutser befogenheter för skydd av de svagaste delarna i konsumentavtalen, det vill säga konsumenterna, men detta kommer jag tillbaka till mer i detalj, och även för till exempel skydd av arbetstagarna eller försäkringstagarna, vilka är de svagaste delarna i dessa kontrakt. Dessa delar har också en, med vissa villkor, erkänd rätt att agera inför domstol i den medlemsstat där de bor. Detta är den allmänna rättsliga ramen.
Jag inser - och jag anser att det är viktigt att klargöra det inför denna kammare - att den föreslagna förordningen är ett horisontellt instrument, ett instrument som tillämpas på privaträttens område på ett allmänt sätt. Och det omfattar såväl avtalsfrågor som icke-avtalsfrågor. Det är därför viktigt att inte glömma att vi när det gäller avtal hanterar rättsliga bestämmelser för de flesta företagsavtal, avtal mellan företag och konsumenter, och även avtal mellan privatpersoner. Därför behandlas olika typer av specialavtal, som arbetsavtal eller försäkringsavtal, på särskilt sätt. Med detta sagt vill jag understryka att, även om vi medger det naturliga i att debatten har polariserats kring en del av tillämpningen av förordningen om de nya bestämmelserna om elektronisk handel, så är det så att denna förordning går utanför detta strikta område. Det finns därmed också en enorm fördel med att anta en förordning om denna fråga i strävan efter civilrättsligt samarbete.
Men låt oss gå över till den fråga som har väckt mest känslor i debatten och som handlar om de konsumentavtal som har slutits på elektronisk väg. Det vill säga, ändringsförslagen till artiklarna 15 och 17. För det första skulle jag för kommissionens räkning vilja säga att det förslag vi lägger fram, genom att fastställa rättsliga behörighetsbestämmelser, inte har som syfte att ta ställning för de rättsliga processerna på bekostnad av alternativa tvistlösningssystem, det är inte ett dogmatiskt förslag för att slå fast den rättsliga vägen och förkasta valet av utomrättsliga system för lösning av konflikter. Tvärtom delar kommissionen den oro som uttryckts av ledamöterna när det gäller det faktum att det utomrättsliga förlikningssystemet utan några tvivel, kanske alltmer generellt men i synnerhet när det gäller den elektroniska handeln, i de flesta fall utgör en mycket bättre lösning än rättstvister. Inte bara för att det i de flesta fall av denna typ av avtal nu för tiden, så som vi känner dem, är små belopp inblandade, utan framför allt på grund av den snabbhet med vilken dessa avtal sluts på elektronisk väg och hur den kontrasterar mot den överdrivna formalitet och långsamhet hos de domstolar som vanligtvis dras in för att lösa dessa tvister.
Kommissionen känner alltså inte igen sig i den beskrivning ni kanske vill göra, som en dinosaurie från 1800-talet, eller om ni så vill, ännu äldre, - eftersom det som bekant, antropologiskt talat, inte fanns några dinosaurier på 1800-talet -, en dinosaurie som gör häftigt motstånd mot att anta alternativa system för konfliktlösning och som strävar efter att följa en besatthet: domstolar, alltid och för allting. Det är inte kommissionens inställning. Jag tycker också att det mycket intensiva arbete vi har bedrivit - och som jag kommer att gå in på senare - för att främja alternativa system för konfliktlösning på europeisk nivå är ett praktiskt bevis på att vi, mer än att bara ta retoriska uttalanden, arbetar med frågan för att få i gång mekanismer för alternativa tvistlösningssystem.
Dessutom är vi övertygade om att det är möjligt att använda sig av de nya kommunikationsteknikerna, Internet, det nya begreppet nätverk och inriktningar på utomrättsliga tvistförlikningssystem. Det är därför jag skulle vilja säga att satsningen på att möta de utmaningar som har kommit fram här, inte så mycket handlar om ett dogmatiskt val av rättsliga lösningar, utan om vår förmåga att skapa trovärdighet i de alternativa mekanismerna för konfliktlösning och att vinna förtroende bland branschens konsumenter och företagare för dessa alternativa konfliktlösningsmekanismer. Den bästa ärebetygelse vi förmodligen kan ge denna debatt är att vi om några år från nu kan säga att vi har förlorat mycket tid med en rättsligt inriktad debatt som sedan i praktiken inte kom att få någon som helst betydelse.
Det vill säga, den bästa ärebetygelsen är att se att det faktiskt är möjligt att skapa ett system för lösning av tvister som gör debatten om tillgången till den rättsliga vägen obsolet. Men varför kan vi inte sluta debattera frågan om den rättsliga vägen? För kommissionen delar faktiskt uppfattningen att regeln bör vara utomrättsliga lösningar, men för att bidra till att främja denna utomrättsliga väg för tvister måste det finnas tydliga principer för en alternativ processväg, vilken är den rättsliga vägen. Därför är det också viktigt att det finns bestämmelser för domstolsbefogenheter i de fall - vilka kommissionen hoppas blir fåtaliga - där det alternativa systemet inte är möjligt att tillämpa eller inte ger tillfredsställande resultat.
När det således gäller konsumentavtalen har kommissionen dragit nytta av debatten i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och anser att den andra delen i ändringsförslag 23 innehåller en princip som är mycket tydligare och säkrare än innehållet i ursprungsförslaget. Formuleringen " verksamhet som riktar sig till" är en tvetydig formulering som kan leda till tolkningssvårigheter och skulle skapa en oändlig diskussion om vad som är positiva webbsidor, aktiva och passiva, därför anser vi att denna formulering med fördel kan ersättas av formuleringen " avtal som ingåtts på distans" . Vi är beredda att föra in denna formulering i det ingivna ändringsförslaget.
Detta får dock två konsekvenser för artikel 15. Det krävs för det första att dess formulering anpassas så att det inte begränsar tillämpningsområdet för artikel 15 till bara de avtal som sluts där konsumenten har sin hemvist; ett omöjligt villkor att sätta för de avtal som sluts på elektronisk väg. Därför tycker vi inte att första delen i ändringsförslag 23 kan vara kvar. För det andra är det viktigt att precisera att denna artikel 15 på grund av det ändringsförslag jag har nämnt även omfattar avtal där parterna är närvarande, det vill säga face to face-avtal. Jag vill här peka på den situation där säljaren, även om han eller hon har kontaktats av konsumenten, till exempel via Internet, har kommit till konsumentens hemvist för att där ingå avtalet, liksom de avtal där konsumenten, på initiativ av den andra parten, avtalsparten, har uppmanats att lämna sitt land för att sluta avtalet, som till exempel i avtalssituationer där resorna organiseras av själva återförsäljaren. Om dessa två preciseringar bevaras, anser vi att begreppet om " avtal som ingåtts på distans" ligger mycket närmare den verklighet vi talar om.
Däremot har vi svårigheter med ändringsförslag 24 angående artikel 16. Enligt vår mening skulle detta förslag innebära att tillämpa den allmänna bestämmelsen om befogenheter i verkställighetsmedlemsstaten och att i domstol avskaffa alla regler som i dag är gemensamma rättsregler för konsumenten i Europeiska unionen och dess medlemsstater. Jag anser att ett sådant ändringsförslag också skulle göra varje bestämmelse som handlar om konsumentavtal meningslös, främst själva artikel 15, och dessutom, om jag inte tar fel, menar jag att det skulle försätta konsumenterna i en sämre situation än med en operatör som är bunden av ett business to business-avtal, vilket har fördelen att man kan välja mellan domstolarna i medlemsstaten för verkställighet eller där avtalet sluts.
Detsamma vill jag säga när det gäller det ändringsförslag som syftar till att avreglera systemet i Brysselkonventionen vad gäller klausulerna för rättslig behörighet i konsumentavtalen. Jag skall nu ta upp artikel 17. Ändringsförslag 26 kan inte, enligt kommissionens mening, godtas eftersom de föreslagna klausulerna enligt vår mening skulle användas systematiskt av leverantören, givetvis utan att grundas på en fri och individuell förhandling från konsumentens sida. Den nya föreslagna artikeln 17 a syftar till att ersätta domstolsgarantierna med ett utomrättsligt tvistlösningssystem av bindande karaktär. Frågan om den bindande karaktären är mycket viktig. Enligt min tolkning skapar detta förslag ett obligatoriskt skiljedomssystem för lösning av dessa konsumenttvister. Skiljedomen lyder, enligt min mening, genom regleringar, under processuella bestämmelser som är mer komplexa än de bestämmelser som tillämpas av domstolarna. Jag tycker att lösningen i detta förslag frammanar rättsliga svårigheter när det gäller den tillämpliga lagen och verkställigheten av skiljedomar.
Kommissionens oro gäller även ändringsförslag 39 som ingivits av flera ledamöter. Vi förstår meningen med detta ändringsförslag, som innehåller friheten för parterna att avtala om en hänvisningsklausul till en utomrättslig tvistlösningsmekanism, och slår fast att denna mekanism kan vara bindande för båda parter, godkänd av kommissionen, och gör det möjligt för återförsäljaren att vägra transaktionen om konsumenten inte godtar klausulen och jag vet inte om juris tantum eller juris ed de jure, alltid skulle vara i överensstämmelse med direktiv 93/13/EEG angående de lagstridiga klausulerna. Jag anser att detta ändringsförslag leder till analoga rättsliga problem. Jag skall inte ta upp antagandet i förslaget om att det aldrig skulle handla om en lagstridig klausul. Men verkligheten, när man vädjar till en bindande kraft i beslutet från organet för det alternativa tvistlösningssystemet för båda parter och följaktligen för konsumenten, skulle man i regel välja en obligatorisk ersättning av domstolarna med utomrättsliga tvistlösningsmekanismer. En sådan lösning skulle för övrigt väcka konstitutionella frågor i vissa medlemsstater där det inte är möjligt att stoppa tillgången till domstolarna, även som sista utväg, och det skulle öppna dörren för en tolkning mellan vad som är en rättsfråga och vad som faktiskt är en fråga om den typ av avtal som, enligt min mening, skulle skada systemets effektivitet och snabbhet.
Kommissionen anser att denna förordning inte bör vara beroende av antagandet av ett paket med lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder angående elektronisk handel mellan företag och konsumenter. Vi är övertygade om att de arbeten vi redan har lagt fram och som är i gång, gör det möjligt för de alternativa tvistlösningsmekanismerna att på kort tid komma i gång och att snabbt kunna svara på utmaningarna när det gäller tvistlösningarna i den elektroniska handeln. Jag påminner om revideringen av kommissionens rekommendation från 1998 om tillämpningsprinciperna för organen för alternativa tvistlösningar, vilken för övrigt ligger till grund för det redan framlagda " IIJ-Net" , det europeiska utomrättsliga nätet. Kommissionen arbetar också just nu aktivt, inom ramen för initiativet e-Europa som antagits av Europeiska rådet i Feira, för att formulera förslag om uppförandekoder, trust marks och utomrättsliga förfaranden när det gäller utomrättsliga tvistlösningsfrågor för elektronisk handel, liksom den har mandat att förbereda en grönbok uteslutande ägnad alternativa tvistlösningsmetoder enligt beslut av justitieministrarnas råd i maj.
Vi arbetar med allt detta, allt detta befinner sig inom vår kortsiktiga arbetshorisont; även när det gäller hanteringen av de små tvisterna i domstolarna, de så kallade small claims, har vi redan inlett vårt arbete enligt Tammerforsmandatet för att förenkla och skynda på behandlingen av de gränsöverskridande tvister som gäller små belopp eller omtvistade belopp. Vi är likaså övertygade om att de pågående initiativen, som måste diskuteras i det civila samhället, med de berörda, med industrins organisationer, med handeln, med konsumenterna och med Europaparlamentet, tydligt kommer att göra det möjligt att på sikt få en rättslig referensram för att fastställa de alternativa tvistlösningsmekanismerna. Därför anser vi att det, för att ge tid till denna utveckling av processen, vore lämpligt att förordningens ikraftträdande sköts upp några månader. Vi föreslår sex månader efter dess publicering. Inte bara för att operatörerna skall känna till detaljerna i förordningen, utan också för att göra det möjligt att genomföra de pågående arbetena i frågan om alternativa medel för tvistlösning.
Avslutningsvis skulle kommissionen vilja säga att man kan förena ändringsförslagen 3, 27 och 30 om införandet av trust-bestämmelserna, med förbehåll för en viss förändring av terminologin, med ändringsförslag 22 om gruppförsäkringsavtal och ändringsförslagen 28, 29, 33 och 34 vilka gör det möjligt att inkludera notarierna bland de myndigheter som är ansvariga för att intervenera i exequatur-förfarandet, liksom ändringsförslagen 18 (delvis) och 29, men vi har svårt att godkänna artikel 55 som syftar till att likställa, för att få en förstärkt verkställighet, en utomrättslig tvistlösning med en autentisk akt erkänd av ett organ i form av en offentlig myndighet.
Herr talman! Jag ber om ursäkt för att ha varit mer långrandig än jag brukar vara, men respekten för de relevanta argumenten och framför allt den häftiga kritiken krävde ett uppriktigt svar från kommissionen. Kommissionen vill vara ödmjuk och säga att den har lärt sig något av denna lagstiftningsprocess, och att detta arbete med all säkerhet inte är slut här.

Talmannen
Tack så mycket, herr Vitorino, för ert utförliga anförande.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdag, kl. 11.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.15.)

