Återupptagande av sessionen
Talmannen.
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 19 juni 2003.

Talmannen.
Ärade kolleger! Det är med stor sorg jag meddelar att Pieter Dankert gick bort lördagen den 21 juni 2003. Pieter Dankert var Europaparlamentets talman från 1982 till 1984 och ett föredöme som parlamentariker - beslutsam, rättfram, uppriktig - som tjänade sina väljare, sitt parti och Europaparlamentet.
Hans ansträngningar för att vinna större makt för Europaparlamentet gav oss en ställning som än i dag ger oss fördelar och inflytande i vårt dagliga arbete.
Som talman ledde Pieter Dankert Europaparlamentet under en av de svåraste faserna i unionens historia. Hans tid som talman präglades av hans initiativkraft och självständighet, hans ständiga omtanke om den vanliga medborgaren och hans sinne för humor.
Som historiker förlorade Pieter Dankert aldrig det långsiktiga perspektivet ur sikte. Detta gav honom den vision och den vishet som Europa behövde då och behöver än i dag.
Jag har på Europaparlamentets vägnar uttryckt min stora respekt och vårt deltagande med hans familj. Låt oss hålla en tyst minut för vår kollega Pieter Dankert.
(Parlamentet höll en tyst minut.)

Van den Berg (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Pieter Dankert, som var fris och kom från Stiens, ärvde sitt intresse för socialdemokratin av sin frisiske farfar, började sin karriär som lärare och har i flera olika funktioner gett viktiga bidrag till Europa. Låt mig nämna några exempel. 
Öppenhet. När Pieter Dankert valdes till talman för Europaparlamentet, var detta första gången ett sådant viktigt beslut inte fattades partigrupperna emellan. Valet skedde öppet och nästan professionellt med en kampanj via pressen. Med det projektet var han tjugo år före sin tid. Pieter Dankert, ?monsieur le Président?.
Uthållighet. Som god europé trodde Piet på en rättvis och korrekt användning av EU-medlen. Varje antydan om ett eventuellt missbruk intresserade honom. Men han ville också veta om det fanns någon sanning bakom denna antydan. Ibland överdrevs vissa uppgifter för att se till att andra instanser med större befogenheter verkligen skulle vidta åtgärder.
Demokrati. 1979 lyckades Pieter Dankert ge Europaparlamentet större inflytande genom att på ett uppfinningsrikt sätt använda budgeträtten som ett politiskt instrument. Han hotade med att Europaparlamentet skulle komma att rösta emot, vilket också skedde. Ända sedan dess har kommissionen och rådet varit tvungna att ta Europaparlamentet på allvar.
Vision. Pieter Dankert ville ha ett mer socialt och demokratiskt Europa med en tydlig, solidarisk roll i världen. Pieter Dankert var i det sammanhanget en klarsynt och realistisk förespråkare för det europeiska idealet. I Maastricht 1992 lade han under det nederländska ordförandeskapet som europeisk minister fram förslagen om ett mer demokratiskt Europa. Regeringarna var inte riktigt redo för detta. Pieter Dankert kunde dock med tillfredsställelse konstatera att resultaten från konventet lutade åt samma håll som hans egna förslag från den tiden.
Njutning. Pieter Dankert valde 1979 mycket medvetet och tydligt Europaparlamentet framför den andra kammaren i Nederländerna. Han tyckte det var roligare och mer spännande att agera på internationell nivå. Han uppskattade också de trevliga sidorna av sitt arbete. Piet satte då och då stort värde på en måltid bestående av litet mer än en smörgås med ost och ett glas kärnmjölk.
Förbindelser. Han tyckte inte om uppståndelse och kunde vara mycket envis men ibland nästan blyg. Han var en trevlig och ärlig man som kunde leva sig in i hur människor från andra länder tänkte. Många har de senaste dagarna och i går vid minnesgudstjänsten i Storkyrkan i Edam i Nederländerna bekräftat bilden av honom som Monsieur l'Europe.
Vi hoppas att alla dessa intryck, kvaliteter och bilder av Pieter Dankert kan vara till tröst för hans fru Paulette och hans barn.

Talmannen.
Kammaren erinrar sig säkert att sex engelska soldater sköts till döds i södra Irak i tisdags. Dessa unga soldater deltog inte i ett militärt uppdrag utan var militärpoliser som höll på att träna irakiska poliser i regionen. Deras död är en tragisk påminnelse om de uppoffringar som krävs av europeiska militärer och civilbefolkningarna i länder som Irak och Afghanistan, vilka fortfarande hemsöks av konflikter och svåra lidanden.
Jag ber kammaren hålla en tyst minut till deras minne.
(Parlamentet höll en tyst minut.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som talmanskonferensen utarbetade vid sammanträdet torsdagen den 26 juni i enlighet med artikel 110 och 110a i arbetsordningen har delats ut. Följande ändringar har föreslagits

Roth-Behrendt (PSE).
Herr talman! Jag har faktiskt en invändning mot detta. Det tillhör god sed att kammaren tar lagstiftning på allvar och betraktar den som viktig. Ni vet att vi i morgon enligt talmanskonferensens kloka beslut först kommer att ha en obligatorisk debatt inom ramen för andra behandlingen rörande livsmedel som modifierats genom genteknik och frågan om ursprungsredovisning. Vi kommer därefter att ha en gemensam debatt om livsmedelslagstiftningen, nämligen delvis inom ramen för andra behandlingen, och i anslutning till detta även andra debatter i andra behandlingen. Utan att vilja förringa den gröna gruppens muntliga fråga är jag övertygad om att den ordning som talmanskonferensen föreslog var den rätta. Jag förstår att kommissionen tydligen har organisatoriska problem, men jag har fullt förtroende för kommissionen och är säker på att den kan lösa dessa organisatoriska problem och att den även senare under dagens lopp kommer att kunna besvara denna fråga.

Ford (PSE).
Herr talman! Den relevanta artikeln föreskriver som ni vet att det skall hållas en debatt och en omröstning. Jag förutsätter att det även kommer att hållas en debatt såsom artikeln anger.

Talmannen.
 Som jag förstår saken så gällde begäran en omröstning om resolutionen, inte en debatt. Men om ni även vill ha en debatt så kan den läggas till i slutet av överläggningarna på tisdag, då föredragningslistan för onsdag redan är mycket full.
(Talmannen konstaterade att det inte fanns några invändningar mot detta förslag.)

De Rossa (PSE).
Herr talman! Jag vill ta upp frågan om Europeiska ungdomsparlamentet och det anslag på 180 000 euro som parlamentet har godkänt för 2003.
Problemet är att ungdomsparlamentet nu riskerar att tvingas ställa in det evenemang som planerats för den 11-20 juli på grund av att kommissionen vägrar bekräfta att dessa pengar är tillgängliga för att genomföra detta evenemang.
Jag vädjar till er, herr talman, att ta kontakt med kommissionen som ett brådskande ärende för att försöka se till att dessa pengar görs tillgängliga eller åtminstone att en skrivelse skickas som bekräftar att de är tillgängliga så att dessa unga människor, som när allt kommer omkring är de framtida politiker som kommer att bevara denna institution och Europeiska unionens övriga institutioner, får lov att fortsätta med sitt arbete. De behöver denna bekräftelse så snart som möjligt eftersom de nu tvingas skaffa en tillfällig finansiering för att klara av de svårigheter kommissionen har orsakat.

Talmannen.
Vi kommer att ta kontakt med kommissionen om denna fråga i eftermiddag.

Napoletano (PSE).
Herr talman! Mindre än en månad efter att Demokratiska folkrepubliken Algeriets president Bouteflika besökte oss här i kammaren, vilket borde ha stärkt banden mellan Europeiska unionen och Algeriet, har något allvarligt inträffat: Algeriets FN-ambassadör har formellt krävt att företrädaren för FN:s utvecklingsprogram UNDP skall lämna landet. Världsbanken å sin sida har beslutat att avbryta sina program i landet fram till presidentvalet 2004. Herr talman! Jag ber om en reaktion från parlamentet, det vill säga att ni skickar ett protestbrev till Algeriets president och regering samt en solidaritetsförklaring till FN:s generalsekreterare och den berörda personen. Sedan skulle jag vilja be kommissionen att tillsammans med FN fälla ett omdöme om situationen i landet med tanke på reformerna av rättssystemet och särskilt jordbävningen. Herr talman! Jag hoppas att ni är beredd att göra detta.

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman! Ni var mycket snabb när det gäller fastställandet av arbetsplanen. Jag skulle vilja att betänkandet om Österrikes initiativ om upprättande av en förteckning över s.k. säkra länder inom asylhanteringen skulle tas upp till beslut utan debatt i enlighet med artikel 110a i arbetsordningen. Jag har varit föredragande för detta betänkande i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och betänkandet röstades igenom med 27 ja-röster och 2 nej-röster.
Det vore olyckligt, herr talman, om ett beslut i denna fråga skulle få vänta ända till september. Jag hade gärna sett en debatt, men det vore bra om vi kunde fatta ett beslut i denna fråga under denna vecka. Med stöd av artikel 110a skulle jag vilja att detta betänkande togs upp till omröstning denna vecka.

Talmannen.
Herr Schmidt! Jag vill inte inleda en debatt om denna fråga just nu. I vanliga fall borde detta ha meddelats avdelningarna på förhand. Sedan skulle jag, som jag har gjort med andra frågor där vi har blivit informerade på förhand, ha lagt fram det för kammaren att godkänna eller avvisa.
I detta skede måste jag tyvärr säga att ni har missat båten när det gäller att fastställa föredragningslistan. Det var inte uppe vid talmanskonferensen förra veckan och vi blev inte underrättade enligt det relevanta förfarandet i tid för att ta upp det i dag. Vi har redan antagit föredragningslistan och frågan restes inte då.
Jag anser att jag har uppfyllt kraven enligt arbetsordningen. I den artikel ni citerade sägs det tydligt att vi antar sådana förändringar vid sammanträdesperiodens inledning. Tyvärr tog ni upp detta när vi redan hade avslutat den delen av förfarandet.

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman! Ni har fullständigt rätt men jag var inte tillräckligt snabb. Jag fick veta att möjligheten fanns kvar i förra veckan och frågan togs upp. Vi kan diskutera i september men det är olyckligt eftersom frågan borde ha kommit upp inför rådet den här veckan. Jag skall vara snabbare nästa gång! 
Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill ta upp en fråga som jag har uppmärksammat genom mitt arbete med flyktingar. Det gäller en person av iranskt ursprung bosatt i Förenade kungariket som under ett besök i Syrien fördes bort av de syriska myndigheterna och överlämnades till iranierna. Han heter Jamil Bassam och har levt i Förenade kungariket i 25 år. Han besökte Syrien med alla nödvändiga handlingar och blev, tillsammans med en kollega, Ibrahim Khodabandeh, bortförd av de syriska myndigheterna och överlämnad till iranska tjänstemän.
Med tanke på den oro över situationen i Irak och behandlingen av politiska motståndare som vid flera tillfällen har kommit till uttryck i denna kammare, är detta uppenbarligen en fråga som väcker en viss oro. Jag ber er därför att ta upp frågan med de iranska myndigheterna och göra vad ni kan för att han och hans kollega skall släppas oskadda.

Banotti (PPE-DE).
Herr talman! Min procedurfråga är inte lika allvarlig som någon av de föregående. Man har gjort mig uppmärksam på att Storbritanniens nationsflagga hänger ut ur ett fönster mellan sjätte och sjunde våningen på Louise Weiss-byggnaden. Detta kan vara ett utslag av patriotisk entusiasm eller också hänger flaggan kanske bara ute för att torka. Från utsidan kan man inte avgöra vem som bär ansvaret för detta, även om jag har mina misstankar.
Låt oss be den som har hängt ut denna Union Jack, vem det nu är, att ta bort den, om vi nu inte alla skall hänga våra flaggor utanför fönstren. Som ni vet, herr talman, strider detta mot reglerna.

Talmannen.
Allt jag kan säga er, fru Banotti, i er roll som ordförande för kvestorskollegiet, är PACE!

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Igår drunknade ytterligare tio immigranter då de försökte nå Italien. De ville arbeta i Europa. Under de senaste veckorna har hundratals immigranter rönt samma tragiska öde vid kusterna i södra Italien, Andalusien och Kanarieöarna. Jag tar upp frågan än en gång i ett försök att få parlamentet och unionen att vidta de nödvändiga politiska åtgärderna för att undvika dessa oacceptabla tragedier, så att detta aldrig mer inträffar. Vi får inte glömma dessa oskyldiga människor.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill på alla andalusiska fiskares vägnar och också personligen tacka er för de åtgärder ni vidtar för att de portugisiska myndigheterna skall frige fiskaren Agustín García som, vilket ni vet, har suttit i fängelse i över två månader.
Herr talman! I dag löper fiskeavtalet ut om Guadiana mellan Spanien och Portugal, och det skulle verkligen vara positivt att förhandlingarna om att förnya detta fiskeavtal inleds med en gest av hjärtlighet och god vilja från Portugals sida genom att den gripna fiskaren friges följt av ett åtagande för alla fiskare om att respektera de avtal som har ingåtts.
Jag tackar er än en gång och ber er att inte glömma bort frågan utan vidarebefordra detta förslag till de behöriga myndigheterna.

Villiers (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig i likhet med en av de föregående talarna ta upp fallet med Ibrahim Khodabandeh och Jamil Bassam, vilka båda är bosatta i Barnier, i min valkrets. Khodabandeh - som har varit bosatt i Förenade kungariket i många år och har beviljats flyktingstatus - var nyligen på resa i Syrien för att bistå de humanitära ansträngningarna för att avhjälpa konsekvenserna av kriget i Irak. Han fördes med våld bort från Syrien till Iran där han och hans kollega, Bassam, fortfarande är fängslade. Khodabandehs familj och vänner är mycket oroliga över hans öde.
Jag ber kammaren uppmana de iranska myndigheterna att frige Khodabandeh, eftersom bortförandet av honom strider mot den internationella rättens traditionella principer. Vi är mycket bekymrade över omständigheterna kring bortförandet. Jag uppmanar kammaren att bidra med sina ansträngningar till kampanjen för att få dessa två personer frisläppta.

Talmannen.
Även vår kollega Lambert tog som ni sade upp frågan. Ja, jag kommer att förbereda en korrespondens med berörda myndigheter och skicka kopior till er båda under veckan.

Ahern (Verts/ALE).
Herr talman! Jag hänvisar till de återkommande rapporterna i medierna om att den amerikanske presidenten Bush anklagar EU och EU:s ledare för att finansiera Hamas. Dessa rapporter har förekommit under den senaste veckan. Jag ber er att kraftfullt meddela president Bush att det inte finns någon sanning i dessa påståenden. Vid ett möte med delegationen för förbindelserna med Förenta staterna i Rom det gångna veckoslutet tillbakavisade jag och andra parlamentsledamöter kraftfullt detta påstående och gav en sammanfattning av de stränga budgetkontroller som gäller för anslag till den palestinska myndigheten, för att försäkra oss om att sådana medel inte används för andra ändamål än de avsedda. Jag uppmanar er att ta upp denna fråga med president Bush vid första möjliga tillfälle.

De Keyser (PSE).
Herr talman! I eftermiddags föll domen i processen mot de tre västerlänningarna i Laos. En belgare, Thierry Falise, en fransman, Vincent Reynaud och deras amerikanska tolk som ursprungligen tillhörde hmongfolket dömdes till 15 års fängelse. Det är mycket. Redan i december 2001 röstade vi igenom en resolution mot de godtyckliga arresteringarna och den politiska situationen i Laos. Vi har ett samarbetsavtal med detta land. Jag skulle vilja att ni för Europaparlamentets räkning, och i anslutning till alla diplomatiska åtgärder som pågår mot denna dom som innebär ett brott mot pressfriheten, ingriper så att dessa personer snarast släpps fria.

Talmannen.
Jag vill informera er om att jag gjordes uppmärksam på denna fråga under den senaste sammanträdesperioden. Vi har skrivit till de berörda myndigheterna. Vi kommer även att ta upp frågan om Laos på torsdag den här veckan inom ramen för debatterna om brott mot mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatsprincipen. Parlamentet kommer således att få tillfälle att ge uttryck för sin uppfattning i en omröstning om en resolution. Vi kommer därefter att följa upp frågan på grundval av den debatten.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0246/2003) av Klaus-Heiner Lehne för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om begäran om upphävande av Daniel Marc Cohn-Bendits immunitet ((2000/2109(IMM)).

Lehne (PPE-DE)
Herr talman! Jag hoppas att jag inte kommer att behöva ta mina fem minuter i anspråk. Det handlar i detta immunitetsförfarande om en begäran från åklagarmyndigheten i Frankfurt om ett upphävande av Cohn-Bendits immunitet som har lagts fram av en ledamot i delstatsparlamentet i Hessen. I denna anmälan anklagas vår kollega Cohn-Bendit för att ha gjort sig skyldig till skyddande av brottsling, nämligen därigenom att han - vilket sägs framgå av tidningsrapporter - vid en tidpunkt som numera ligger några årtionden tillbaka i tiden i samarbete med andra skall ha bistått en terrorist vid namn Klein, som skall ha medverkat vid attentatet mot OPEC-mötet i Wien, när denne flydde till Frankrike.
När en sådan ansökan inkommer beviljas den normalt av parlamentet. Det hade emellertid förekommit en rad egendomligheter vilket föranledde utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden att behandla detta ärende något annorlunda. En av orsakerna var att den ursprungliga ansökan som lämnades in till oss - detta vill jag säga helt öppet - var relativt tunn, alltså innehållsligt inte hade alltför mycket att komma med. Detta ledde till att vår dåvarande utskottsordförande, Ana Palacio, sommaren 2000 - ett fåtal veckor efter det att ansökan hade lämnats in till oss - i ett brev till de tyska myndigheterna begärde ytterligare och mer detaljerade uppgifter. Dessa ytterligare uppgifter lämnades då också efter ytterligare två år av de tyska myndigheterna - så lång tid tog det - och saken var därmed mogen för beslut i vårt utskott.
Jag själv hade som föredragande ursprungligen föreslagit att i detta konkreta fall under vissa omständigheter gå med på ett upphävande, vilket ju vår arbetsordning också möjliggör. Det finns emellertid en lång rad egendomligheter - jag nämnde det redan tidigare - i samband med detta fall, vilket har gjort att en stor majoritet i utskottet menade att man i detta konkreta fall inte bör upphäva immuniteten.
En av orsakerna är att åtminstone en del av de aktiviteter som vår kollega Cohn-Bendit på den tiden kan ha ägnat sig åt genomfördes under direkt eller indirekt medverkan av den tyska underrättelsetjänsten. Det är trots allt ganska märkligt att underrättelsetjänsten medverkar i sådana sammanhang som de dömande myndigheterna i samma land vill ingripa mot. En annan punkt gällde vår kollega Cohn-Bendits påpekande att undersökningarna tydligen bara gällde honom och inte alla de andra som också omnämndes i denna tidningsartikel som möjliga medhjälpare. Den tredje punkten gäller den numera sedan länge avslutade processen mot terroristen Klein, där domaren i sitt domskäl uttryckligen berömde vår kollega Cohn-Bendit och beskrev fallet som ett typexempel på hur man även på ett positivt sätt kan bidraga till att sådana människor kan bryta sig ur terroristkretsar.
Mot denna bakgrund har utskottet kommit fram till att de särskilda omständigheterna i detta fall rättfärdigar att immuniteten inte upphävs. Jag vill göra helt klart att detta inte innebär att vi skulle anklaga åklagarmyndigheten i Frankfurt för fumus persecutionis, dvs. för kriminella handlingar avsedda att skada Cohn-Bendits politiska verksamhet. Detta var också något som jag motsatte mig under hela debatten i utskottet av den enkla anledningen att en tysk åklagarmyndighet över huvud taget inte kan handla annorlunda enligt den immunitetslagstiftning som gäller i Tyskland; den får inte ens lägga upp en akt och inleda undersökningar utan att man har fattat ett konkret beslut om upphävande av immuniteten. Men med tanke på samtliga omständigheter i detta enskilda fall förefaller det oss rimligt - särskilt med tanke på att valen till Europaparlamentet är relativt nära förestående - att i detta fall inte upphäva immuniteten. Jag ber parlamentet att följa detta förslag från utskottet.

Zimeray (PSE).
Herr talman! Jag instämmer med föredraganden. Jag skulle vilja ta tillfället i akt och säga några ord om varför vi kan anses stå inför det som vi kallar fumus persecutionis, dvs. det som i en brottmålsrättegång gör att man kan tro att det finns något annat än en strävan efter att rättvisa skall skipas på ett objektivt och normalt sätt.
För det första: som framgår av betänkandet är Cohn-Bendit den enda person som har anklagats av alla dem som skulle kunna ha utpekats för samma sak, vilket jag ser som en måttstock i sig.
För det andra kommer åtgärderna mycket sent: det sker som av en tillfällighet långt efter själva händelserna. Självfallet är detta fall problematiskt därför att de händelser som Cohn-Bendit anklagas för ägde rum långt innan han tog plats i parlamentet. Det är just därför att åtalet väcks när han har blivit ledamot av Europaparlamentet som vi bör ställa oss frågor.
Dessutom kommer klagomålen - och jag vill tillägga att jag ser detta som en talande faktor -inte från vem som helst. De kommer från en parlamentariker som är motståndare till Cohn-Bendit och som har använt dessa anklagelser i sin politiska kamp. För att övertyga sig räcker det att betrakta de segerrika tidningsartiklarna och kommunikéerna från käranden alldeles efter anklagelsen, eller låt oss snarare kalla det åklagarmyndighetens övertagande av hans begäran när det gäller Cohn-Bendit.
Allt detta gör att man kan anta att Cohn-Bendit inte skulle ha blivit stämd om han inte hade varit parlamentsledamot. Vi befinner oss därför verkligen, vilket även föredraganden betonat, inför en fumus persecutionis och det finns därför anledning att bibehålla Cohn-Bendits immunitet.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Det finns några saker som jag vill understryka till stöd för vad Lehne sade i början av denna debatt. Det första och viktigaste är att vi har att göra med en fråga av stort allmänt intresse, men också med en fråga som länge har stått i offentlighetens ljus. Vi har att göra med en rad händelser som Cohn-Bendit inte bara har låtit bli att förneka utan tvärtom har tillstått offentligt. Vi har att göra med en rad händelser för vilka Cohn-Bendit uttryckligen lovordades av den domstol som hade hand om rättegången mot Klein för några år sedan, då domstolen uppmärksammade modet och samhällsansvaret hos dem som hade bidragit till att få den anklagade personen att lämna sitt gömställe och överlämna sig till myndigheterna. Så detta handlar inte om en person som försöker smyga sig undan det han anklagas för eller undkomma rättvisan, utan om en person som öppet har tillstått sina handlingar.
Lehne hade fullständigt rätt när han sade att det inte kan vara tal om att de allmänna åklagarna i Frankfurt själva skulle drivas av tvivelaktiga motiv. Det är deras samhälleliga plikt att ta upp en anmälan som gjorts av skenbart rättmätiga skäl.
Därav följer emellertid inte att de som framförde anklagelserna till de allmänna åklagarna och därigenom utlöste denna samhälleliga plikt själva helt skulle sakna tvivelaktiga motiv. När vi i dag tar hänsyn till två olika sidor av allmänintresset - för det första att europaparlamentariker eller andra inte oskäligt bör skyddas mot allmänt åtal när omständigheterna motiverar detta och för det andra, vilket också är det viktigaste, att valdebatter och diskussioner skall kunna fortgå utan osakliga hinder eller trakasserier mot ledande personer - tycks balansen i allmänintresset i detta fall vara fullständigt klar: de allmänna åklagarna gör sin plikt och vi bör göra vår. I detta fall pekar plikten tydligt i den riktning som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden angett: att avslå begäran om upphävande av immuniteten.

Dell'Alba (NI).
Herr talman! Jag begärde ordet i fråga om det här betänkandet eftersom parlamentet äntligen tar itu med immunitetsfrågan med hänsyn tagen till den specifika karaktär de nationella myndigheternas begäran har. I fallet med kollegan Cohn-Bendit har vi gjort bedömningen att immuniteten inte bör upphävas av ett mycket specifikt skäl, trots att det kanske kunde ha varit intressant för Cohn-Bendit om processen hade fått fullföljas. För parlamentet, å andra sidan, rättfärdigas utskottets ställningstagande av det faktum att fallet togs upp många år efter det att händelserna i fråga ägde rum och att man faktiskt kan misstänka eller påstå att det ligger fumus persecutionis bakom de tyska myndigheternas sena insikt om Cohn-Bendits eventuella skuld, och jag och mina radikala kolleger stöder detta ställningstagande. Herr talman! Jag säger detta mot bakgrund också av andra fall. Även om vi i vissa länder har minskat marginalerna för immuniteten och strikt begränsat den till varje ledamots politiska verksamhet, är det ändå så att den politiska verksamheten inte bara kan inskränka sig till det som sägs i kammaren, åtminstone inte vad gäller de politiska och juridiska system som innebär en omfattande immunitet för parlamentsledamöterna. 
Så länge vi saknar en enhetlig stadga för Europaparlamentets ledamöter, så länge Rothleys linje inte är lag i unionen, hoppas jag, från denna synpunkt, att regeringskonferensen just genom att gå igenom våra dokument kan förmås inta ståndpunkten att ledamotsstadgan bör framhävas i den kommande europeiska konstitutionen, med särskilda hänvisningar till föreskrifter om immunitet och privilegier i stadgan för Europaparlamentets ledamöter.
Det råder inga tvivel om att bevisföringen kan spricka i ett fall som indikerar att handlingen är politisk, vare sig i detta fall eller i framtida fall. Till exempel skall ni, som ni vet, inom kort ta ställning i fallet med kollegan Dupuis som delade ut hasch för att protestera emot den italienska narkotikalagstiftningen, och därmed får vi ett nytt fall.
Herr talman! Avslutningsvis delar jag MacCormicks åsikt att parlamentet härigenom skapar ett prejudikat för kommande fall.

Talmannen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0243/2003) av Neil MacCormick för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om begäran om upphävande av Mogens N.J. Camres immunitet (2002/2249(IMM)).

MacCormick (Verts/ALE)
. (EN) Herr talman! Detta är ett av de fall som ställer frågan om immunitet eller icke för en parlamentsledamot när denne deltar i politisk verksamhet utanför parlamentet på sin spets. Det är helt uppenbart att åsiktsyttringar eller röster avgivna i denna kammare aldrig kan bli föremål för rättsliga åtgärder eller åtal någonstans. Detta är en oundgänglig del av en demokratisk församlings diskussionsfrihet. 
Det kan dock ofta inträffa att ledamöter av denna kammare i utövandet av sina plikter gör politiska uttalanden och ägnar sig åt politisk verksamhet på andra håll, först och främst i sina egna valkretsar och i sina hemländer - till exempel vid partikongresser. Det fall om Camre som vi har inför oss härrör från ett tal vid en kongress för hans parti i Danmark under 2001, en kort tid efter de fruktansvärda händelserna den 11 september.
Under ett tal som han höll vid denna partikongress fällde Camre några mycket kraftfulla och enligt min personliga uppfattning mycket kränkande kommentarer om muslimer som lever i väst. Alla länder i väst, sade han, är infiltrerade av muslimer. En del av dem talar vänligt till oss medan de väntar på att bli tillräckligt många för att kunna göra sig kvitt oss, som de har gjort i Sudan, Indonesien, Nigeria och på Balkan. Det finns andra liknande eller till och med ännu mer obehagliga yttranden.
Enligt dansk straffrätt, avsnitt 226 b i den danska brottsbalken, är nedsättande och förnedrande yttrande om en grupp av människor brottsliga. Anklagelsen i detta fall är att yttrandena utgjorde en nedsättande och förnedrande behandling av människor i Danmark, det vill säga människor med muslimsk tro eller av muslimsk bakgrund.
Enligt europeisk lagstiftning åtnjuter en ledamot av denna kammare samma immunitet från åtal och rättsliga ingripanden som en ledamot av landets parlamentet när han agerar i sitt hemland. Enligt den danska författningen åtnjuter en ledamot som anklagas för en lagöverträdelse som denna immunitet från åtal om inte Folketinget - parlamentet - upphäver immuniteten.
Vi har fått veta att Folketinget normalt sett skulle upphäva immuniteten i ett sådant fall. Europaparlamentet har emellertid alltid sagt, med rätta, att vi skall ha gemensamma principer som gäller för alla Europaparlamentariker i samtliga länder. Därför gäller frågan inte om det danska parlamentet skulle upphäva immuniteten eller inte, utan om vårt parlament bör upphäva immuniteten i ett fall där de uttalanden som är föremål för begäran enligt varje normal måttstock verkligen är mycket stötande - för att uttrycka det milt - och som dessutom utan tvivel gjordes inom ramen för en politisk verksamhet.
Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden bad mig - med rätta - undersöka alla tidigare fall och de beslut som kammaren har fattat om immunitet i liknande situationer. Det framgick tydligt för de tjänstemän som undersökte frågan, och för mig, att parlamentet vanligen inte upphäver immuniteten i fall då åtalet gäller saker som direkt utgör en del av ledamotens politiska verksamhet.
Då saken förhåller sig på detta sätt anser jag, även om jag själv hyser största avsmak för de fällda kommentarerna, att detta är min plikt som föredragande, och i alla hänseenden är det utskottets enhälliga åsikt att parlamentet i detta fall bör informera de danska myndigheterna att vi avvisar ett upphävande av Camres immunitet, och detta är vad jag rekommenderar.
Jag måste säga att när jag gick igenom rättspraxisen föreföll det mig personligen - och detta är helt och hållet en personlig åsikt - att vi genom åren har låtit den parlamentariska immuniteten bli tämligen vittomfattande. Det skulle inte vara lämpligt eller rättvist att godtyckligt använda ett enskilt fall för att ändra praxis, men det skulle kunna vara värt att utskottet för konstitutionella frågor granskar frågan om hur långt vi förväntar oss att den parlamentariska immuniteten skall sträcka sig, hur långt vi vill att den skall sträcka sig. Jag anser att det skulle vara lämpligt att utskottet för konstitutionella frågor tog detta under övervägande om det i framtiden skulle uppmanas att göra det. Men det är en annan fråga. Det råder ingen tvekan om att vad som fordras för att upprätthålla Europaparlamentets mångåriga principer och rättspraxis är att inte upphäva immuniteten i detta fall.

Lehne (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag delar vår kollega MacCormicks uppfattning. Vår kollega Camres uttalanden, som det här är fråga om, är säkert inte på något sätt godtagbara och tillfredsställande och kan inte heller stödjas politiskt av någon. Men det var inte det som saken gällde! Här handlade det rätt och slätt om följande fråga: är detta ett av de fall - om man granskar och jämför med andra exempel - som vi i det förflutna redan har beslutat om och i samband med vilka en parlamentsledamots yttrandefrihet är beroende av hans verksamhet som sådan, dvs. av hans mandat? Camre gjorde dessa omtalade uttalanden på en partidag som hans parti höll i Danmark, och det är i högsta grad ett klassiskt fall där man väl måste utgå från vad mandatet som parlamentsledamot ger utrymme för. Vår föredragandes betänkande liksom även det utlåtande som vårt sekretariat vänligt nog har sammanställt har för övrigt klart visat att vi i det förflutna alltid har beslutat på detta sätt i liknande fall. Jag tror att parlamentet också känner sitt ansvar att även i fortsättningen fatta beslut med den innebörden, särskilt när det rör sig om ett uppenbart fall av politisk verksamhet.
För övrigt kommer de skillnader som finns i de olika medlemsstaterna i fråga om behandlingen av detta på sikt bara att lösas genom att - vilket vår kollega Rothley har tagit upp i sitt betänkande - vi snart får en enhetlig europeisk immunitetslagstiftning. Nyckeln till detta håller rådet i sin hand. Rådet skall helt enkelt godkänna vår stadga. Rådet skulle också ge ett viktigt bidrag till utvecklingen genom att kanske inom ramen för den förestående regeringskonferensen fundera över om det vore lämpligt och möjligt att i linje med våra resolutioner ändra protokollet om förmåner och immunitet som en del av de nya fördragsbestämmelserna.
Zimeray (PSE).
Herr talman! Även jag instämmer i föredragandens slutsatser, dock mer i slutsatserna än i analysen som leder fram till dem, eftersom jag anser att Camres immunitet inte skall upphävas.
Jag skulle ändå vilja göra ett par kommentarer: den första är att jag - vilket redan har sagts - instämmer i den avsmak som jag tror alla känner för innehållet i Camres uttalanden. Jag tror emellertid att det är vår uppgift och att det handlar om vår ära att inte ta hänsyn till detta.
De senaste åren har tendensen varit, både i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och rent generellt här i parlamentet, att skydda uttalanden eller parlamentsledamöter som lagförs på grund av uttalanden eller attityder som skulle kunna komma av ett politiskt ställningstagande, i vidast möjliga betydelse.
Jag menar att vi bör försvara denna tendens och bekräfta den, och det är för övrigt vad betänkandet handlar om. Det bör bekräftas i detta och i andra betänkanden, framför allt eftersom ledamöterna har ett särskilt ansvar, och man måste vara blind för att inte se att de också är särskilt utsatta. Vi bör ta hänsyn till denna utsatthet och den risk aktörerna löper i det offentliga livet i dag: ett i stort sett systematiskt ifrågasättande av de lokalt folkvaldas ansvar och ett minst lika systematiskt lagförande av parlamentsledamöter för de uttalanden de kan göra. Jag menar att vi bör ta hänsyn till denna utveckling och skydda parlamentsledamöterna, inte i första hand för att skydda individerna utan snarare institutionen, dess oberoende och dess frihet.
I tider då vi alltmer befinner oss i en opinionsdemokrati bör vi absolut vidta de åtgärder som gör det möjligt för parlamentsledamöterna att fritt uttrycka sig och låta deras egen uppfattning leva skyddad från påtryckningar, även om de är av rättslig art. Detta är innebörden i de riktlinjer som fastställts av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och det är också innebörden i det här betänkandet. Jag upprepar, detta är anledningen till att jag ansluter mig till begäran om att Camres immunitet skall bibehållas, oavsett vilka förbehåll som finns och oavsett vilken avsmak vi kan känna inför parlamentsledamotens åsikter.

Talmannen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0248/2003) av François Zimeray för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om begäran om skydd av Francesco Musottos parlamentariska immunitet och privilegier (2002/2201(IMM)).

Zimeray (PSE)
 föredragande. (FR) Herr talman! Detta ärende har gett upphov till mycket långa debatter och ett antal ändringar i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden men slutligen avslutats med en enhällig ståndpunkt. Ändringarna beror på att ärendet är så speciellt. Det handlar liksom i det föregående ärendet om en fråga där yttrandefriheten står på spel.
Musotto lagförs för att ha gjort vissa uttalanden i italiensk TV strax efter att ha valts genom allmänna val, men innan parlamentet hade ett konstituerande sammanträde. Problemet är alltså att om man följer texten bokstavligen var han ?egentligen? inte parlamentsledamot när han uttalade sig.
Denna strikta eller rentav restriktiva tolkning skulle leda till att vi häver immuniteten för någon som ännu inte var parlamentsledamot när händelserna ägde rum. Det är en lösning som kanske är rättsligt korrekt. Icke desto mindre är den moraliskt och juridiskt chockerande. Inom juridiken finns bokstaven, men också andan. Och det råder inga tvivel om att när Musotto utfrågades av pressen betraktades han redan som parlamentsledamot, eftersom journalisten när han vände sig till honom började sin fråga med: ?Herr parlamentsledamot?. Det var alltså utan tvivel i sin funktion som parlamentsledamot som han intervjuades och svarade, och jag anser att alla lösningar som syftar till att inte bevilja honom immunitet eller försvara hans immunitet skulle strida mot om inte bokstaven så i alla fall andan i lagen. Detta är det enhälliga yttrande som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden kom fram till efter en lång diskussion.
Som föredraganden sade i ett tidigare ärende bör vi frångå tolkningen av nationell rätt i fall som handlar om tanke- eller yttrandefrihet. Oavsett vad Musotto kan ha sagt bör vi absolut försvara hans immunitet: det handlar om vår institutions oberoende! Också jag anser att det inte är bra att endast stödja sig på nationell rätt. I detta fall verkar det som om italiensk rätt beviljar immunitet för någon som valts genom allmänna val. Genom en vid tolkning av fördragen agerade utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden mycket klokt, modigt och enhetligt eftersom dess ståndpunkt är helt i linje med beslut som tidigare fattats i liknande situationer.
Vi har emellertid försett vårt betänkande och vår slutsats med en kommentar som syftar till att föreslå att konventet och nästa regeringskonferens skall korrigera det textmässiga felet genom att ändra texten i artikel 3 i akten från 1976. En sådan översyn skulle göra det möjligt att skydda parlamentsledamöterna optimalt och garantera en verklig yttrandefrihet och överbrygga den juridiska klyfta som finns genom att utövandet av mandatet och proklamerandet av resultaten från valet till Europaparlamentet äntligen skulle sammanfalla. På så sätt skulle bokstaven och andan i fördragen återförenas.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag rekommenderar därför att Musottos immunitet bibehålls.

Zappalà (PPE-DE).
Herr talman! I egenskap av ledamot av utskottet för rättsliga frågor och inre marknaden instämmer jag självfallet i det som föredraganden just sade. Jag skulle emellertid ändå vilja framhäva en annan aspekt för er, herr talman, och för kammaren, en aspekt som föredraganden inte kunde belysa eftersom han inte är italienare. Processen mot parlamentsledamot Musotto i denna sak pågår redan i Italien. Under dessa omständigheter, men också i många liknande fall, bortser man ifrån en sak i så måtto att vi - eller åtminstone vissa personer - utgår ifrån en feltolkning av det som faktiskt är lagen. Enligt fördragen skall var och en av oss omfattas av den lagstiftning som gäller på nationellt territorium och därmed av den immunitet som finns för ledamöter av nationella parlament. I vårt fall tar vi - eller somliga, i fallet Musotto - dock inte hänsyn till, vilket är skälet till att jag tar upp detta, herr talman - att den immunitet som gäller för detta parlament - inte för dess ledamöter utan för detta parlament - är fristående och oberoende av nationella bestämmelser. Det är ingen som har frågat efter något tillstånd från detta parlament - varken den domstol eller den åklagarmyndighet som har inlett undersökningar om Musotto: ingen har frågat efter eller meddelat oss någonting. Musotto har själv tvingats fråga för att klargöra i vilken situation han befinner sig. Ordförandeskapet och utskottet för rättsliga frågor och inre marknaden har sagt sin mening och denna åsikt kommer nu, om vi följer utskottet för rättsliga frågor i morgondagens omröstning, att bli en parlamentsakt.
Herr talman! Det är viktigt att se till att resultatet av omröstningen i morgon respekteras även utanför kammaren när den aktuella åklagarmyndigheten berörs, för det är väsentligt att detta inte bara står klart för alla utan att det också följs generellt, inte bara i det här fallet. I mitt land kommer ju mycket an på hur ordet ?immunitet? tolkas. Vårt parlament har ett eget liv enligt den praxis och den rättstillämpning som har gällt sedan parlamentet bildades, så länge parlamentet har utsetts i allmänna val: alltför många glömmer bort detta. Herr talman! Jag ber därför att kammarens utslag inte bara meddelas berörda parter utan också att det skapas en tydlig, klar och entydig princip, något som vissa domstolar verkligen inte har låtit sig vägledas av hittills.

Talmannen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A5-0218/2003) av Huhne för utskottet för ekonomi och valutafrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om de prospekt som skall offentliggöras när värdepapper erbjuds till allmänheten eller tas upp till handel (5390/4/2003 - C5-0143/2003 - 2001/0117(COD)).

Huhne (ELDR)
. (EN) Herr talman! Detta är inte fullt så torrt eller så svårt som titeln får det att låta.
Jag vill börja med att tacka mina kolleger i utskottet för ekonomi och valutafrågor för deras hårda arbete med ändringsförslagen till prospektdirektivet. Jag vill även tacka kommissionen för den viktiga roll den har haft för att göra det lättare att nå fram till vad jag hoppas skall bli en överenskommen serie ändringsförslag när vi röstar om dem på onsdag, och det grekiska ordförandeskapet - och dessförinnan det danska ordförandeskapet - som har utarbetat dessa dokument. Jag hoppas att vi skall få ett överväldigande resultat i omröstningen om kompromissändringsförslagen, med rådets samtycke, och att vi således kommer att få ett direktiv för prospekt längre fram i juli när Ekofinrådet sammanträder igen.
Detta är en avgörande del i handlingsplanen för finansiella tjänster och skapandet av en inre marknad för finansiella tjänster. I stället för att vara tvungen att använda 15 olika prospekt för att nå privatinvesterare i den befintliga Europeiska unionen, kommer en emittent av obligationer eller aktier i framtiden endast att behöva ett. Detta kommer att bli en inkörsport till inte bara 15 medlemsstater utan 25 och till en marknad med drygt 400 miljoner människor. Den inre europeiska marknaden för nyemissioner av aktier och obligationer kommer att bli verklighet. Detta kommer att leda till starkare konkurrens och därigenom till ett större urval för investerare, billigare kapital för näringslivet och fler finansieringsmöjligheter för många företag som kanske inte skulle få någon finansiering om de var hänvisade till endast den nationella marknaden.
Dessutom har vi uppnått denna viktiga fördel - en enda inkörsport - utan den del av det mindre lyckade paket som ursprungligen ingick i vad som var ett något förhastat förslag från kommissionen och skulle ha ökat de byråkratiska pålagorna, i synnerhet för små börsnoterade företag. Tack vare denna uppgörelse blir det inte någon obligatorisk permanent registrering och inte heller någon obligatorisk årlig uppdatering, försåvitt inte emittenten har för avsikt att fortsätta att ge ut aktier eller obligationer. Detta är en betydelsefull framgång för detta parlaments ansträngningar att påverka den slutliga utformningen av denna lagstiftning.
Det avgörande är att denna överenskommelse även bekräftar rätten för emittenter av obligationer att vända sig till olika myndigheter i EU för att få sitt prospekt godkänt så länge som den lägsta valören är 1 000 euro eller mer eller, vilket är viktigt, ett i det närmaste motsvarande belopp i andra valutor så att 1 000 US-dollar också kan utgöra minimibelopp.
Euromarknaden tog upp motsvarande 1,6 biljoner US-dollar för näringslivet i fjol och 60 procent av den finansieringen var i andra valutor än euro, såsom US-dollar och japanska yen. Europa är det stolta hemmet för den internationella kapitalmarknaden och denna uppgörelse gör det nu möjligt även för privata investerare att dra fördel av denna internationella marknad.
Rådet och kommissionen har accepterat det stora flertalet av de ändringsförslag som parlamentet antog vid sin första behandling i mars 2002: om valet av EU-myndighet för obligationer, om enklare regler för små och medelstora företag, om skräddarsydda krav för olika emissioner och om minskade pålagor för emissioner. Tack vare parlamentets envishet har vi också nått en kompromiss om möjligheten för nationella myndigheter att delegera godkännandet av prospekt till fondbörser och andra som till exempel utsedda rådgivare på målmarknaden. Det kommer att bli en översyn efter fem år och kommissionen kan ompröva åtagandet att fasa ut delegeringen efter åtta år. Den politiska förklaringen från kommissionen är viktig och visar att man tar intryck av fakta, vilket naturligtvis är vad vi förväntar oss.
Vi har även gjort klart att både nationella myndigheter och fondbörser kan fortsätta att ställa högre krav på redovisning och företagsstyrning som ett villkor för notering, om de så önskar. Detta borde undanröja några farhågor.
När det gäller de förändringar i sista minuten som rådet kom överens om så sent som förra veckan, har vi även klargjort att befintliga program för skuldbrev på medellång sikt, en mycket viktig typ av finansieringsstruktur på euromarknaderna, kan fortsätta oförändrat. Nu kommer de verkligen att utsträckas utanför de fyra medlemsstater som för närvarande erkänner dem och även de kommer att dra fördel av denna inkörsport. Detta är ett verkligt genombrott för den inre marknaden och denna kammare kan vara stolt över sitt inflytande för att se till att detta direktiv blir ett effektivt medel för att vidga konkurrens, valmöjligheter och effektivitet.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att säga att detta direktiv är grundläggande för råvarumarknadernas funktion i Europa och för vårt mål att skapa en integrerad kapitalmarknad till 2005. Kommissionen ser två syften med prospektförslaget: att underlätta anskaffande av kapital för europeiska emittenter och att se till att investerare åtnjuter en adekvat skyddsnivå.
Dokumentet har utvecklats markant under de gångna två åren. Det har gjorts några viktiga förändringar men dokumentet bibehåller den nödvändiga balansen mellan att göra det enklare för emittenter och att skydda investerare.
Kommissionen ändrade sitt förslag för att ta hänsyn till parlamentets ståndpunkt. Efter första behandlingen accepterade kommissionen 50 av 62 ändringsförslag i sitt nya förslag. Rådets gemensamma ståndpunkt överensstämmer i huvudsak med detta ändrade förslag.
I dag vill jag gratulera parlamentet till dess samarbetsanda och dess beredvillighet att nå konvergens. Vi välkomnar de nya ändringsförslag som lagts fram av föredraganden tillsammans med följande parlamentsledamöter: Kauppi, Ettl, Goebbels och Blokland. Jag är mycket optimistisk och tror att de kommer att accepteras även av rådet.
Jag uppskattar parlamentets konstruktiva anda väldigt mycket och jag vill i synnerhet hylla föredraganden, Huhne, för allt arbete för att få detta kompromissförslag godkänt. Jag vill särskilt tacka honom för hans betänkande och för de 21 nya ändringsförslag han har lagt fram. Vi kan acceptera dem i deras helhet eftersom vi anser att de förbättrar texten i den gemensamma ståndpunkten och bidrar till att nå förslagets mål. I detta sammanhang avvisar vi de först framlagda 47 ändringsförslagen, eftersom de som kunde accepteras av kommissionen - även delvis eller i princip -nu omfattas av de 21 nya ändringsförslagen.
För att gå in mer i detalj kan jag när det gäller ändringsförslag 50 och 67, som handlar om delegering av uppgifter från en behörig myndighet till en fondbörs, bekräfta att kommissionen under den översyn som skall genomföras enligt artikel 21 även kommer att granska de villkor som gäller den avslutande perioden i samma artikel.
Kommissionen kan inte acceptera ändringsförslag 69 till 71 emedan de föreskriver preferensbehandling för banker, vilket strider mot direktivets filosofi. En sådan behandling skulle diskriminera andra institutioner och snedvrida konkurrensen. Det är något som kommissionen vänder sig mot.
Till sist vill jag tacka det grekiska ordförandeskapet för dess ytterst värdefulla ansträngningar för att komma överens i denna fråga nu. Det är ett viktig och mycket betydelsefullt framsteg. Låt oss nu använda våra återstående krafter till att lösa frågorna kring direktiven om investeringstjänster, öppenhet och, naturligtvis, förvärv inom tidsfristen som löper ut i april 2004.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, herr föredragande, mina damer och herrar! Jag skulle först vilja be om ursäkt på Kauppis vägnar. Hon beklagar att hon på grund av flyget inte kan vara närvarande. Hon har bett mig att ersätta henne.
Vi vet att detta direktiv är en viktig del i handlingsplanen för finansiella tjänster. Vilka är de strategiska målen för denna handlingsplan för den inre marknaden för finansiella tjänster? För det första är det att garantera en enhetlig marknad för finansiella tjänster, för det andra är det skapandet av öppna och säkra marknader för privatkunder på detta område och för det tredje en modernisering av kontrollbestämmelserna och sättet att kontrollera dessa.
Vad handlar det om i dag? I dag handlar det om de prospekt som skall offentliggöras när värdepapper erbjuds till allmänheten eller tas upp till handel. Vad menar vi med ett prospekt? Med ett prospekt menar vi ett dokument som offentliggörs i samband med utgivandet av aktier eller obligationer och innehåller den information som investeraren anses behöva. Vad är direktivets mål? Målet är att införa ett enhetligt pass för prospekt som godkänns av ursprungslandets myndigheter och därefter godtas i hela unionen till offentlig försäljning och/eller godkännande av värdepapper för handel på reglerade marknader. I stället för de 15 olika tillstånd som fortfarande krävs trots två direktiv i frågan kommer endast ett tillstånd att krävas enligt det nya direktivet för de framtida 25 medlemsstaterna i Europeiska unionen.
Jag vill tacka föredraganden och skuggföredragandena från alla grupper å det hjärtligaste för all tid och möda som de har lagt ned, och likaså utskottets ordförande. I onsdags var våra uppfattningar egentligen mer åtskilda än gemensamma i den telefonkonferens som vi höll, i torsdags fanns det en möjlighet att trots allt undvika att ärendet överlämnades till förlikningskommittén, vilket jag anser vara gott och väl eftersom vi inte alls vet om förlikningskommittén skulle ha fört oss vidare eller om det kanske till och med skulle ha äventyrat att detta viktiga direktiv.
Vi kan säga ja till kompromissen, eftersom parlamentet har haft framgång på sex viktiga punkter. Redan i första behandlingen lyckades vi förse Lamfalussyförfarandet med en sunset-clause, förbättra definitionen av professionella investerare och ta större hänsyn till små och medelstora företag. I andra behandlingen och under de senaste dagarna har vi lyckats infoga valfrihet vad gäller tillsynsmyndighet för värdepapper som inte ger utdelning för poster som uppgår till minst 1 000 euro, vilket de facto innebär valfrihet vad gäller tillsynsmyndighet. Vi lyckades åstadkomma en förkortning av tidsfristen för tillståndsgivande, tillsynsmyndigheterna har fortsättningsvis möjlighet till delegering och en översyn skall genomföras efter fem år. Bara i händelse av att kommissionens rapport efter dessa fem år är negativ - vilket jag inte tror - skall möjligheten till delegering hävas efter åtta år, vilket betyder att vi även här har fått en förbättring av den gemensamma ståndpunkten i den riktning som parlamentet har önskat.
Därmed har emellertid inte allt sagts. Jag beklagar att två saker inte uppnåddes. Det ena gäller de grundregler som gäller för utgivare av värdepapper på kreditmarknaden, för vilket jag har engagerat mig. Här var det inte möjligt att göra rättvisa åt direktivets mål - och så står det också i motiveringen - nämligen att påskynda proceduren för utgivare av värdepapper som ofta lånar kapital. Här har direktivet i viss mån missat målet. En andra punkt som inte lyckades - trots att parlamentet fattat beslut om detta över gruppgränserna - var direktivets undantagsbestämmelser för regelbundna emissioner av obligationer för kreditinstitut upp till en årlig högsta volym på 50 miljoner euro per utgivare. Detta skulle framför allt vara till hjälp för länder som Österrike och Tyskland, eftersom det för närvarande inte krävs prospekt under denna gräns hos oss. Denna gräns är enligt parlamentet för låg, och vi ville höja gränsen till 100 miljoner euro. Detta lyckades tyvärr inte. Trots att det är olyckligt att vi inte lyckades med detta är kompromissen på det hela taget bra, och vi kommer därför att stödja den.
Ettl (PSE).
Herr talman! Efter denna ouvertyr av Huhne och Bolkestein krävs det verkligen stor behärskning för att inte skapa disharmoni i duetten. I varje fall kan även jag gratulera föredraganden till hans arbete, även om jag - vad resultatet beträffar - inte helt delar hans uppfattning.
Direktivet om prospekt för värdepapper är utan tvivel en viktig del i handlingsplanen för finansiella tjänster. Företagen behöver dessa lättnader för sin finansiering på kapitalmarknaden. Dessutom arbetar vi under tidspress i denna fråga, och jag vore därför den siste att vilja ha en förlikning. En förlikning under italiensk ledning skulle enligt utskottet för ekonomi och valutafrågor inte heller leda till några väsentliga förbättringar gentemot status quo. Dessutom gäller fortfarande - omröstningen genomförs ju först i morgon - att vissa länder som Italien, Spanien men även Frankrike har vissa förbehåll i detaljfrågor som rör europrospektet, vilket ni snart kommer att få höra mer om.
Än en gång har rådet och kommissionen i diskussionerna om en som jag ser det typisk medbestämmandefråga emellertid inte visat sig vara så flexibla som vi parlamentariker kunde ha förväntat oss i denna grundläggande finansmarknadsfråga. Våra förfaranden och idéer har hela tiden orienterat sig efter vad som är praxis på marknaderna, varför jag snarare från en allmän intressesynpunkt kan rekommendera ett godkännande av föreliggande kompromiss i andra behandlingen.
Att kunna tillhandahålla ett enda informationsdokument som är giltigt för hela EU är emellertid säkert en fördel för de företag som introducerar aktier eller lägger fram anbud på europeiska börser. Men att vi i denna fråga bör respektera kravet på öppenhet på värdepappersmarknaden och i ökad grad skydda små utgivare av värdepapper och små och medelstora företag är uppenbart. En procedur som är så enkel och billig som möjligt för att beskriva ett företags ekonomiska omfattning och aktuella situation på erforderligt sätt skall underlätta dess tillträde till kapitalmarknaden. Det är vad vi behöver. Delvis - eller nästan huvudsakligen - har vi lyckats med detta. Emellertid avslogs tyvärr vårt önskemål om att med tanke på ansvarsfrågan öka skyddet för små utgivare genom att tydligare beskriva ansvarsfördelningen - t.ex. vad analytiker och företagsekonomer i ledande ställning beträffar. Inte heller fick frågan om rättslig hemvist någon entydig lösning. Endast utgivaren och inte investeraren medgavs den fördel som lokal förankring innebär. Detta är en fråga som vi fortfarande skulle kunna tvista om. Tyvärr har denna tröghet, som i detta fall inte var nödvändig, inte lett till något ytterligare framsteg i frågor som står medborgarna verkligt nära inom sektorn för finansiella tjänster.
Inte heller i fråga om obligationer som kan omvandlas till aktier har man rättat sig efter vad som är mest brukligt på den europeiska marknaden. En tydlig definition, som också föreslogs, skulle ha lett till en kvalitetsförbättring genom att vi till exempel skulle ha förankrat rätten till omvandling för ägaren till värdepapperet. Detta har stor betydelse inte minst med tanke på Basel II, eftersom denna finansieringsform snarast kommer att öka.
Herr kommissionär! Det är också obegripligt varför en minimiram i fråga om information som lämnas av regionala och lokala organisationer som ger ut låneprospekt i alla EU-stater inte ansågs tillföra kvalitet utan betraktades som ett hinder. Just med tanke på den utvidgade unionen skulle en sådan åtgärd vara av ytterligare värde. Som jag ser det är detta beklagligt, men trots allt antogs andra punkter såsom rösträtt knuten till alla lån med ett minsta nominellt värde på 1 000 euro eller 1 000 US-dollar - nu marknadsrelaterat. Även övergångslösningen på åtta år - och att de myndigheter som skall godkänna projekten tillåter att vissa uppgifter delegeras till värdepappersmarknaden - är en bra lösning som inte är oväsentlig för mindre finansmarknader.
Sist men inte minst kan vi stödja det som har förhandlats fram. Jag gratulerar föredraganden och är inte alltför oenig med kommissionsledamoten.

Patakis (GUE/NGL).
Herr talman! De föreslagna regleringarna har två syften. Dels att återställa småsparande arbetstagares rubbade förtroende för börsen som institution, så att plundringen av folkets besparingar fritt kan fortsätta, dels att upprätta en regelram för stora placerares verksamhet. Man vill med andra ord stärka börsen som mekanism för att koncentrera kapitalet och garantera lätta och snabba vinster för de monopolistiska koncernerna.
Åtgärdsförslagen är inte det minsta övertygande. I sitt dokument talar kommissionen om lösningar som skall öka marknadens trovärdighet och bidra till att attrahera kapital, det vill säga att småspararna skall lugnas så att man ohämmat kan plundra dem på deras besparingar. Efter att ha lyckats invagga dem i falsk säkerhet med hjälp av småvinster och fått dem att satsa alla sina sparmedel, genom att förespegla snabb rikedom, har man även lyckats fördärva dem genom att förmå dem att anamma risktagande som livsstil. Det räcker inte med att inte en enda effektiv kontrollåtgärd har vidtagits hittills, utan de på varandra följande skandalerna har dessutom avslöjat att även själva kontrollmekanismerna har fungerat som medhjälpare i bedrägerierna genom att tillåta ?kreativ? bokföring med följden att de breda folklagrens sparmedel, småspararnas och pensionsfondernas kapital har gått upp i rök för att i stället hamna hos de monopolistiska koncernerna som berikar sig som parasiter.
Historien fram till i dag för börsen, men även för de kontrollmekanismer som står i samband med denna, visar att detta är ett område där regeln att den stora fisken slukar den lilla fisken gäller i allra högsta grad. Myten att statlig kontroll skulle kunna begränsa spekulationen i spekulationens egen högborg har vid det här laget avslöjats. Bara ett ekonomiskt och politiskt synsätt som innebär att folkets behov sätts främst och att de grundläggande produktionsmedlen socialiseras utgör i dag ett hoppingivande framtidsperspektiv för att garantera folkets inkomst.

Villiers (PPE-DE).
Herr talman! Kommissionsledamot Bolkestein sammanfattade historien kring denna debatt i några få ord med sedvanlig träffsäkerhet. Han sade att dokumentet har utvecklats avsevärt sedan kommissionen offentliggjorde det för första gången. Det avspeglar på ett mycket försiktigt sätt de radikala förändringar vi har sett av detta förslag, till stor del tack vare ansträngningar i denna kammare. Dessa förändringar har fullt stöd från min grupp och det brittiska konservativa partiets delegation inom gruppen. 
Vi har från början till slut arbetat för att få bort kravet på en obligatorisk, årlig och permanent registrering. Det gläder oss att detta är ett av de 50 ändringsförslag som kommissionen och rådet godkände av de sammanlagt 62 ändringsförslagen. Detta krav kunde ha påtvingat stora och små företag i hela Europeiska unionen kostnader på flera miljoner euro eller pund sterling. Kommissionens ursprungliga förslag kunde ha ödelagt europeiska aktiemarknader för små företag som till exempel AIM. De förändringar som har blivit resultatet av parlamentets ansträngningar är mycket välkomna och har förbättrat förslaget avsevärt.
Vi har även arbetat för ett lämpligt system för obligationer. I de tidiga versionerna av dokumentet fanns det en oro för att ett system med ?en storlek för alla? utformat för aktier skulle införas för obligationsmarknaden. Än en gång gläder det oss att se att obligationsmarknaden kommer att få en egen behandling som återspeglar skillnaderna mellan obligations- och värdepappersmarknaderna.
Vi stöder i grund och botten tanken om emittentens val. Att göra det så enkelt och flexibelt som möjligt för emittenter att välja jurisdiktion är ett av de bästa sätten att underlätta en verkligt gränsöverskridande handel och en verklig integration av våra kapitalmarknader. Vi kan gå med på en kompromiss i denna fråga, även om min delegation och troligen även gruppen skulle ha föredragit att vara radikalare på detta område och ge emittenter ett bredare val. Vi hade i synnerhet velat se val för emittenten och flexibilitet när det gäller aktier.
Det gläder oss att flexibilitet har införts för obligationsmarknaden. Emittenter har redan nu möjlighet att välja på obligationsmarknaden och detta har bidragit till integrationen av marknaderna och till att bygga upp en specialiserad sakkunskap om lagstiftningen inom vissa jurisdiktioner. Att kräva att alla emittenter av obligationer skall emittera i sina hemländer skulle ha varit ett steg tillbaka i skapandet av en integrerad kapitalmarknad.
Vi är även mycket angelägna om att se till att språkordningen inte kan användas för att skydda marknader. Det var den avgörande bristen i det befintliga prospektdirektivet och vi är än en gång mycket nöjda med hur dokumentet har utvecklats. Vi är nu säkra på att språkordningen återigen är acceptabel. Vi skulle ha föredragit något som var lite mer radikalt, men jag anser att det finns skyddsåtgärder som kommer att förhindra de svårigheter vi har sett med det nuvarande prospektdirektivet och göra det mycket svårare att använda språk för att skydda nationella marknader.
Det gläder mig även att oron har skingrats över att standarder för bolagsledning skulle vara hotade. Det står nu helt klart att prospektdirektivet inte kommer att hindra medlemsstater från att införa de stränga standarder för bolagsledning som finns på många håll, till exempel i Förenade kungariket.
Denna debatt är även en illustration av vikten av att kommissionen genomför omfattande samråd innan man offentliggör sina förslag. Prospektdirektivet offentliggjordes utan omfattande samråd och det har därför tagit oss längre tid att lösa problemen. Det gläder mig att kommissionen i sina därpå följande förslag har samrått i större omfattning och med större effektivitet före offentliggörandet. Jag hoppas att det är den hållningen den kommer att inta i framtiden.

Berès (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det betänkande vi i dag granskar är grundläggande för harmoniseringen av finansmarknaderna eftersom det kommer att göra det möjligt att notera värdepapper på samtliga europeiska marknader. Men det är också grundläggande eftersom det erbjuder en enhetlig informationsgaranti som är nödvändig för öppenheten och säkerheten på marknaderna och alltså för att de skall fungera bra. Det syftar även till att ge alla aktörer bra information om de noterade värdepapperen.
Det grekiska ordförandeskapets kompromiss är utan tvekan en balanserad lösning som vi kan välkomna eftersom den gör det möjligt att förena de olika europeiska synsätten på hur marknaden skall regleras. Men när jag hör min brittiska kollega förespråka systemet med språk blir jag lite misstänksam. Jag förstår att en holländare, en fransman eller en italienare kan förespråka ett språksystem som inte skyddar marknaderna; från en Londonbo förväntar jag mig något annat när det gäller skydd av marknaderna.
På detta stadium i parlamentsarbetet skulle jag mer seriöst vilja ta upp två frågor som jag inte anser är detaljer utan verkligt grundläggande frågor. Den första är valet av behörig myndighet för konvertiblerna, i klartext det vi kallar eurobonds. Jag tycker det verkar som att vi uppmuntrar den som lägger det lägsta budet när det gäller regler om vi låter företagen välja behörig myndighet. De emitterande företagen kommer självfallet att vända sig till de myndigheter som kontrollerar minst. Vi tar alltså risken att ytterligare försvaga marknaderna. Jag har accepterat den skillnad som gjorts mellan skulder och kapital. Småinvesterarna berörs ju inte av obligationerna. Vi kan alltså tolerera en mindre stramhet. Det förefaller mig däremot oacceptabelt att acceptera fritt val för konvertiblerna. De ger tillgång till ett företags kapital och utgör en av två former för att öka kapitalet. Dessa värdepapper skall dessutom innehas av allmänheten och detta kommer att ske i allt större utsträckning i framtiden. På den punkten förefaller ordförandeskapets kompromiss tillfredsställande.
Den andra svårigheten gäller myndighetens delegering av behörighet. I de stater där denna delegering förekommer har de börser till vilka dessa uppgifter delegerats ofta blivit privata vinstdrivande enheter. De är därför faktiskt part i målet när prospekten granskas. Det kan inte förnekas att detta leder till problem när det gäller kvaliteten i granskningen av prospekten och eventuella snedvridningar av konkurrensen. Åttaårsperioden som anges i ordförandeskapets paket för att staterna skall anpassa sig till denna verklighet i näringslivet, förefaller mig verkligen vara den längsta möjliga tidsgräns som kan accepteras. Den bör göra det möjligt att få slut på denna delegering. Dessa två frågor är fortfarande grundläggande. Några andra detaljer skulle också förtjäna att tas upp här, nämligen möjligheten för små och medelstora företag eller fysiska personer som betraktas som kvalificerade investerare att avstå från denna stadga, det faktum att ett prospekt avses vara antaget om en behörig myndighet inte har granskat prospektet inom föreskriven tid och slutligen språkproblemet som kort tagits upp.
Sammanfattningsvis, herr talman, hoppas jag att parlamentet röstar för det grekiska ordförandeskapets kompromiss, som är en ömsesidigt godtagbar lösning.

Lulling (PPE-DE).
Herr talman! Jag välkomnar uttryckligen det direktiv om prospekt som har lagts fram för oss. Det förser marknaden med viktiga bestämmelser om utfärdandet av europeiska pass för prospekten, vilket kommer att göra det tillåtet att marknadsföra värdepapper över EU:s hela inre marknad. Om ett prospekt har godkänts av en ansvarig nationell myndighet gäller som vi vet detta godkännande i alla andra medlemsstater. Det europeiska passet kommer alltså att bespara utgivaren många administrativa och ekonomiska insatser.
Detta direktiv är - som redan har sagts - en av de viktigaste delarna i kommissionens handlingsplan som har som mål att skapa en inre marknad för finansiella tjänster. Enligt en uppskattning som kommissionen gjorde i december 2002 skulle skapandet av en effektiv inre marknad för värdepapper leda till en ökning på 1,1 procent av BNP. Jag hoppas att detta stämmer, för det skulle vi mycket väl behöva i detta läge för att ge tillväxten en knuff framåt.
Andrabehandlingsrekommendationen så som den läggs fram i plenum är ett bra dokument. Jag skulle uttryckligen vilja gratulera föredraganden Christopher Huhne dokumentet som ju förbättrar den gemensamma ståndpunkten på i huvudsak två viktiga punkter som ligger mig särskilt varmt om hjärtat. För det första tillåter föreliggande dokument en utgivare av värdepapper med ett värde av minst 1 000 euro att för ett godkännande av prospektet välja mellan - för det första - ansvarig myndighet i den medlemsstat där utgivaren hör hemma, - för det andra - den medlemsstat i vilken handlingarna godkänns för handel på en reglerad marknad eller - för det tredje - den medlemsstat i vilken handlingarna offentligt saluförs. Denna värdegräns på 1 000 euro är mycket mera realistisk än det tröskelvärde på 5 000 euro som rådet har satt upp, eftersom just de små utgivarna är mycket intresserade av detta. Jag är alltså mycket för detta förslag och hoppas att det inte har urvattnats. Efter vad jag har hört kommer det nu också att stanna vid rådets kompromiss.
För det andra tillåter det dokument som nu läggs fram att de ansvariga myndigheterna kan delegera prövningen av prospekten till andra forum som har erforderlig sakkunskap. Särskilt i små medlemsstater - nuvarande och blivande -prövas prospekt traditionellt av börserna. Naturligtvis ligger ansvaret alltid hos den ansvariga statliga myndigheten, medan börserna förfogar över just den högkvalificerade personal som behövs. Vi hade stora svårigheter i Luxemburg att finna sakkunniga av luxemburgsk nationalitet, eftersom de kontrollerande myndigheterna bara får ha tjänstemän av luxemburgsk nationalitet. Jag är alltså glad för att denna delegering inte upphör efter fem år, utan att den kommer att prövas från en funktionssynpunkt av kommissionen. Jag delar inte Berès uppfattning utan är övertygad om att denna prövning inte kommer att ge något negativt utslag så att det efter åtta år automatiskt skulle bli så att en sådan delegering blir uppenbart omöjlig.
Jag vill än en gång understryka hur viktigt detta direktiv är och det gläder mig att kommissionsledamot Bolkestein här har förklarat att han kan bifalla de 21 kompromissändringsförslagen från föredraganden och kommissionen. Jag vill än en gång varmt tacka Huhne för hans mycket värdefulla arbete och stora förståelse, inte minst när det gäller de angelägenheter som jag har fört fram och som förhoppningsvis kommer att regleras på det sätt som jag har föreslagit. Om det blir så kommer vi snart att ha ett mycket bra direktiv som kommer att betyda mycket för att den inre marknaden skall fungera smidigt.

Skinner (PSE).
Herr talman! Om kompromisser handlar om att acceptera åsikter som man inte helt och hållet delar så har föredraganden hanterat debatten i kammaren och utskottet, med kommissionen och med rådet mycket väl. Han har verkligen lyssnat på sina kolleger och jag gratulerar honom till hans lyhördhet. 
Som Ettl sade är det absolut nödvändigt att skaffa kapital och detta är kanske ännu viktigare för små företag där känsliga problem kan ställa till med ofantliga skador. Det är sannerligen nödvändigt att skydda företag mot oproportionerliga kostnader och det försök som har gjort för att styra dokumentet mot en mer balanserad strategi kommer att åstadkomma vad jag anser vara säkerhet på lång sikt för denna marknad. Ett närliggande exempel, som nämndes av Villiers, gäller den permanenta registreringen, som kunde ha orsakat ofantliga skador, vilket dock har kunnat undvikas. Även jag motarbetade detta kraftigt. Jag anser att detta är en stor framgång.
Hellre än att gå in på detaljer som har upprepats så många gånger skall jag även nämna handlingsplanen för riskkapital som också är en del av detta, och jag är alltid angelägen om att se till att vi gör korshänvisningar. Planen är en del av Lissabonmålen för tillväxt för alla våra ekonomier. Den inre marknaden bidrar till att skapa potentialen för en sådan tillväxt. För mig som före detta föredragande för handlingsplanen är det glädjande att se att den har fullbordat sin resa genom denna kammare och det gläder mig att den hittills har slutförts framgångsrikt.
Det kommer, som kommissionsledamoten säger, att komma fler betänkanden och jag hoppas att debatten om dem kommer att hålla samma nivå som när det gäller detta betänkande. Betänkandet var inte perfekt när det nådde kammaren - det är naturligtvis mycket sällsynt att något är det, vilket gör det möjligt för oss att stanna kvar i vårt arbete - och jag anser att parlamentet har hanterat detta mycket bra, vilket visar att parlamentet är moget att behandla så tekniska betänkanden.
Jag ser därför fram emot vår diskussion om insynsdirektivet, vilket, som ni vet, har tilldelats utskottet för ekonomi och valutafrågor. Som föredragande ser jag fram emot en mycket vital debatt, eftersom vi förväntar oss att slutförandet av handlingsplanen för finansiella tjänster även kommer att vara inriktat på detta direktiv.

Bourlanges (PPE-DE).
Herr talman! Jag instämmer med de kolleger som lyckönskat Christopher Huhne till den odiskutabla kvaliteten i hans betänkande och hans känsla för kompromisser som, om betänkandet antas, kommer att göra det möjligt att på ett avgörande sätt få enandet av finansmarknaderna att göra framsteg på en viktig punkt.
Jag tror faktiskt att vi alla här är övertygade om betydelsen av att gå snabbt fram och snarast avsluta förfarandet genom att undvika en förlikning som ingen vill ha. Förlikning är vad som återstår när kompromissen misslyckats. Men den vi uppnått förefaller mig relativt tillfredsställande. Den är inte perfekt för någon men skadar heller ingen och utgör därför en intressant grund.
Vi hade flera problem, men vi är nöjda när det gäller valet av behörig myndighet, vilket är en seger för parlamentet. Jag tror att detta var mycket viktigt för föredraganden, och han fick rätt. Vår oro gällde till att börja med villkoren för utfärdande av intyg och handläggningstiden. Det var nödvändigt att nå en balans mellan kravet på skyndsamhet från de organisationer som vill investera och noggrannheten i den behöriga myndighetens granskning av deras ansökan. På den punkten blev kompromissen tillfredsställande. Frågan om språksystem störde oss också. Det är grundläggande att alla förstår vad det handlar om. Den gemensamma ståndpunkten är kanske bristfällig, men jag tror att den innebär tillräckliga garantier.
Den behöriga myndighetens delegering av vissa uppgifter till en mer teknisk organisation gav hos oss upphov till mycket stor oro när det gäller det jag vill kalla ?Lamfalussyismens? avsteg, dvs. det faktum att man tvingas anförtro standardåtgärder, som i det närmaste är rättsregler, till tekniskt specialiserade organisationer med dålig insyn och bristfällig kontroll. Det var mycket viktigt att fastställa en tidsfrist för att begränsa dessa möjligheter till delegering. Detta fanns inte med i utskottets betänkande, däremot i kompromissen. Denna möjlighet har fastställts till åtta år. Det är en lång tid, men vi kan åtminstone vara säkra på att möjligheten till delegering försvinner efter denna tidsfrist, och det tror jag är mycket bra.
Avslutningsvis hade vi frågan om konvertiblerna. Skulle stödet till konvertibler behandlas som aktierelaterade värdepapper eller inte? På den punkten avstår man i kompromissen från omröstning i utskottet vilket vi inte är så nöjda med, eftersom konvertibla obligationer bör behandlas som aktierelaterade värdepapper, och på denna viktiga punkt är vi fullständigt lugnade. Detta, herr talman, är skälet till att jag tycker att vi alla bör rösta för dessa ändringsförslag och anta den kompromiss som lagts fram för oss. Sedan återstår ändringsförslagen från Turchi, som förvisso är intressanta men som mer än en debatt öppnar Pandoras ask. Dessa ändringsförslag är intelligenta, men då de ifrågasätter mycket när det gäller definitionen av värdepapper är det bättre att stänga igen Pandoras ask så att vi kan få ett bra beslut under snabba förhållanden, såsom föredraganden hoppas och vår grupp önskar.

Randzio-Plath (PSE).
Herr talman! Alldeles säkert kommer kapitalökningen i framtiden att underlättas av det europeiska passet för värdepappersemissioner. Genom detta förslag har vi nu bidragit till en avveckling av byråkrati och andra hinder, vilka hittills hela tiden har gjort att det inte har varit möjligt att förverkliga en inre marknad för finansiella tjänster. Jag måste säga att vi har haft ett mycket konstruktivt samarbete mellan institutionerna, vilket också har underlättats genom föredragandens kompromissberedskap; vi måste ju alla enas om formuleringar om vi vill komma fram till en effektiv lagstiftning.
Jag anser att det var mycket lyckat att vi gjorde skillnad mellan värdepapper med eget kapital och värdepapper utan eget kapital. Detta var ett klokt drag som vi säkert en dag kommer att tackas för såväl av investerare som av utgivare. Om vi faktiskt fattar beslut om ett direktiv är det viktigt att vi hela tiden åstadkommer en sammanjämkning mellan utgivarnas och investerarnas intressen. Europaparlamentet har även i detta direktiv åter fäst stor vikt vid att ge skydd åt de små investerarna, vilkas förhållanden ju under de senaste åren blivit särskilt osäkra, och det gäller för oss att återvinna de små investerarnas förtroende om vi verkligen vill komma fram till en välfungerande inre finansmarknad som var och en kan dra nytta av.
Tre punkter är viktiga: varje investerare skall i framtiden kunna lita på att ett prospekt som ligger till grund för en emission motsvarar höga kvalitetskrav oberoende av utgivarens hemland och även oberoende av i vilket land värdepapperet saluförs. Detta kommer att ge dragkraft. I förhandlingarna - detta är den andra punkten - kunde vi nå fram till att även sammanfattningen av ett prospekt, som för små utgivare utgör det centrala informationsmediet, skall motsvara höga normer och vara en del av prospektet. Är sammanfattningen felaktig, vilseledande eller motsägelsefull skall de ansvariga kunna ställas till svars. För det tredje skyddas investerare mot vilseledande reklam av att det säkerställs att utgivare av värdepapper i sin produktbeskrivning i medierna inte lovar mer än vad värdepapperet enligt prospektet också kan hålla.
Avslutningsvis vill jag också ta upp ett problem som vid överläggningarna om detta direktiv åter blev mycket tydligt, nämligen frågan om parlamentets rättigheter verkligen tillvaratas. När jag betraktar den interinstitutionella överenskommelsen i samband med better regulation grips jag av tvivel. Därför kan ni vara säkra på att vi när det gäller detta direktiv mycket noggrant kontrollerar att ert arbete och även det arbete som CESAR lagt ner motsvarar våra förväntningar och även respekterar de ramar som vi har dragit upp. Det vore förtroendeingivande när det gäller framtida lagstiftning som härleds ur detta eller för sekundärlagstiftningen om ni till fullo kan motsvara parlamentets förväntningar.

Talmannen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om offentliga marknader:
andrabehandlingsrekommendation (A5-0242/2003) av Zappalà för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av varor, tjänster och byggentreprenader (11029/3/2002 - C5-0141/2003 - 2000/0115(COD)) 
andrabehandlingsrekommendation (A5-0245/2003) av Zappalà för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om samordning av förfarandena vid upphandling på områdena vatten, energi, transporter och posttjänster (12634/3/2002 - C5-0142/2003 - 2000/0117(COD)).

Zappalà (PPE-DE)
Herr talman! I dagarna diskuterar vi en reform - som vi alltså skall rösta om på onsdag - som till följd av det intresse som den har väckt och den debatt som den har gett upphov till verkligen utgör en av de avgörande milstolparna under den här mandatperioden. Den är också en av de avgörande milstolparna i fråga om att öppna marknaderna och genomföra den europeiska inre marknaden. Vi går till en andra behandling efter att ha övervunnit en rad svårigheter med översättningar och ändringsförslag under den senaste tiden - det går fortfarande att lämna in ändringsförslag till och med klockan 19.00 i kväll, så vi närmar oss mål - men den här frågan är ändå så viktig att det fordras några djuplodande betraktelser.
Vi har upplevt en lång direkt och indirekt konfrontation med kommissionen. Jag tackar kommissionsledamot Bolkestein och all hans personal som tog tag i frågan från första början. Därefter har vi behandlat den tillsammans i många sammanhang, utanför kammaren och parlamentet men inom institutionerna, för att komma fram till bästa möjliga lösning. Jag tackar alla kolleger för deras intresse, bidrag och ändringsförslag som har varit till hjälp. Det är en stor och viktig reform som nu har nått slutet av sin vandring i parlamentet, vilken har pågått nästan hela mandatperioden. Förenkling, anpassning till teknisk och social utveckling och ett fullbordande av den inre marknaden var och är parlamentets ledstjärnor. Dialektiken, konfrontationen, de skilda politiska ståndpunkterna och de skilda nationella intressena har varit stimulerande och har satt spår i slutsatserna.
Varor, tjänster och byggentreprenader för cirka 1 400 miljarder euro om året omsätts inom unionen, vilket medför och visar att den här lagstiftningen handlar om gemenskapsekonomins pulsåder. Och vi formulerar generella och grundläggande regler som skall omgärda nationella detaljregler. Dessa generella regler skall omfatta principer som alla kan använda sig av, inte bara somliga, som kollektivet kan använda, inte bara lobbygrupper för särintressen. Reglerna skall skapa klarhet, insyn, lojal konkurrens och en inre marknad som är öppen för alla. Upphandlingsregler kan och får inte variera med beloppen: de byråkratiska rutinerna kan skilja sig åt ovanför eller under en lämplig tröskel, men principerna får inte vara olika. För närvarande innebär trösklarna att bara cirka en åttondel av den summa jag nämnde omfattas av EU-upphandling. Återstoden kommer undan med nationella eller regionala bestämmelser. Därför anser jag för min del att trösklarna bör avskaffas. Eftersom vi emellertid inte kan göra detta har det föreslagits att ett kriterium skall införas som för övrigt redan finns indirekt och som innebär att de vägledande principerna i bestämmelserna alltid skall följas, också av fristående territoriell lagstiftning. Dessutom skall förfarandena vara tidsenliga och det skall vara tillåtet och finnas regler för att använda den nya teknik som kommer i allt snabbare takt. De upphandlande myndigheterna kommer därför att dra fördel av de förslag som har lagts fram och kunna använda datoriserade system inte bara för att sköta upphandlingen och ta in anbud, utan också för själva auktionerna. Auktioner skall naturligtvis endast användas för kodifierat och standardiserat material. Vi vill att företagens organisatoriska frihet skall stärkas och utnyttjas så att företagen ges alla möjligheter att på underleverantörer lägga ut den del av arbetet som kan överlåtas till företag som huvudaktören ansvarar för. Och för att inte komplicera deltagandet i upphandlingen bör dessa partner kunna identifieras efter tilldelningen. 
Den komplexa frågan om genomförande och planering i ett sammanhang som uppskattas och är värdefullt för vissa slags upphandlingar, får inte bli någon strikt regel - detta har varit en mycket kontroversiell punkt. Det är självklart och naturligt att skilja mellan tjänster och byggentreprenader och det kan vara självklart och naturligt att behandla dem i ett sammanhang om det är motiverat. På grundval av denna princip konsolideras konkurrens också om kvaliteten, vilken annars löper risk att komma i kläm i ett uteslutande ekonomiskt och tekniskt sammanhang, som för övrigt är till förmån endast för företaget, således inte alltid till fördel för den upphandlande myndigheten. Föredragandens förslag bygger på denna princip. Vi måste ta hänsyn till att vi diskuterar en fråga av stor och särskild ekonomisk betydelse. Därför vare sig kan eller får det inte innehålla regler och principer som omfattas av speciallagstiftning, såsom specifika sociala och miljömässiga krav. Miljöfrågorna och de sociala frågorna följer sina egna särskilt utstakade och möjliga vägar och omfattas av föreskrifter i andra former och i andra sammanhang. Vissa principer ingår dock i bestämmelserna, särskilt respekten för missgynnade gruppers behov och bestämmelserna för arbetarskydd.
Miljön - det största offret för vår tid - uppmärksammas i sin tur på ett uttömmande sätt. Eventuella ytterligare överdrifter på det området är inte önskvärda. Vid tilldelning utifrån det ekonomiskt mest fördelaktiga anbudet kan man inte bortse ifrån en kriterieviktning som har fastställts korrekt i meddelandet om upphandling. Annars skulle det sättas upp godtyckliga parametrar i efterhand, vilket historiskt har skapat många rättsliga problem inom hela gemenskapens territorium. De uppgifter som aktörerna lägger fram för den upphandlande myndigheten i olika förfaranden skyddas av noggranna regler. När det gäller in-house-entreprenader finns det kontroversiella ståndpunkter: att förbehålla ett företag där den upphandlande myndigheten ingår, om än i en fristående rättslig ställning, entreprenader utan upphandling möter kompakt motstånd från företrädarna för olika yrkeskategorier, och föredraganden delar den inställningen. Vi har mottagit ett förslag som handlar om att utvidga uteslutningsgrunderna till att även omfatta domar som rör flera brott som kan vara betungande för de konkurrerande företagen i form av konkurs, illojalt beteende, bristande respekt för kollektivavtal samt narkotikahandel. Slutligen har vi föreslagit att det skall inrättas ett oberoende organ som skall övervaka upphandlingen i medlemsstaterna. Vi hoppas att detta organ skall kunna övervaka förfarandena och även annullera en tilldelning som inte har följt reglerna. Möjligheten att vidta rättsliga åtgärder skall självfallet finnas kvar. 
Herr talman! Avslutningsvis kan innehållet i de regler vi diskuterar utan något som helst tvivel kallas grundläggande för organisationen av det moderna samhället på grund av deras ekonomiska betydelse och deras återverkningar på sysselsättning, sociala frågor, miljö och ekonomi. Till följd av skilda politiska ståndpunkter och olika åsikter på politisk och/eller byråkratisk grund kan vi inte förvänta oss en bred uppslutning. Däremot är det sannolikt och önskvärt att det blir ett avslag och en återförvisning till utskottet, eller ett förlikningsförfarande som avslutning på ett allt annat än lätt lagstiftningsarbete. Allt för unionens bästa och för att den inre marknaden skall bli alltmer konsoliderad och öppen. Omröstningen i övermorgon kommer att sanktionera den demokratiska väg som vi alla verkligen bör följa.
Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag är glad att dessa två frågor nu tas upp i andra behandlingen, då det fordras en snabb men grundlig granskning för att undvika risken att förslagen inte antas innan denna mandatperiod är över.
Vår gemensamma uppgift och vårt gemensamma mål är att modernisera och förenkla bestämmelserna för offentlig upphandling, och i det avseendet anser jag att de dokument rådet har enats om redan har funnit en rättvis balans mellan olika intressen. Även om det finns några få frågor där kommissionen anser lösningarna vara mindre lyckade så utgör dessa gemensamma ståndpunkter på det hela taget ett tydligt framsteg jämfört med den nuvarande lagstiftningen.
Jag blir ännu mer övertygad om vad jag sade alldeles nyss när jag ser på innehållet i de flesta av de ändringsförslag som hittills har lagts fram av parlamentet. Jag är därför tämligen optimistisk och tror att den omröstning som kommer att äga rum senare i veckan kommer att bevara våra möjligheter att avsluta frågan på ett sätt som är tillfredsställande för alla tre institutionerna. Jag anser faktiskt att ett betydande antal ändringsförslag redan har införlivats i de gemensamma ståndpunkterna i en eller annan form. Jag syftar till exempel på de sociala aspekterna - där jag förstår att parlamentet i första hand önskar klargöra att både upphandlande myndigheter och anbudsgivare skall uppfylla kraven i sociallagstiftningen. Frågan diskuterades också uttryckligen med rådet och jag anser därför att den behandlas på ett lämpligt sätt i skälen i det nuvarande dokumentet.
Jag är beredd att acceptera att det bör vara obligatoriskt för upphandlande myndigheter och organ att ange var det går att få information om tillämpliga sociala och finanspolitiska krav och miljökrav. Likaså kan kommissionen, med en viss omarbetning, acceptera ändringsförslag 29 till direktivet för den offentliga sektorn - eller det traditionella direktivet - och ändringsförslag 26 till direktivet om olika specialsektorer, vilka lyfter fram vissa redan existerande möjligheter på det sociala området.
När det gäller miljöaspekter och frågan om tilldelningsgrunderna på det hela taget visar de ändringsförslag som parlamentet har lagt fram tydligt några avvikande uppfattningar. Jag är, som alltid, beredd att närmare diskutera denna intressanta fråga med parlamentet, dock med hänsyn till det verkliga syftet med regler för offentlig upphandling, såsom dessa har tolkats och bekräftats av EG-domstolen. Jag hyser inga tvivel om att vi alla är överens om att vi först och främst bör se till att bestämmelserna för offentlig upphandling blir ett förenklat verktyg för offentliga organ för att använda skattebetalarnas pengar så bra som möjligt.
Dessa meningsskiljaktigheter har ofta medfört att motstridiga ändringsförslag har antagits i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, vilket, om de accepterades, skulle göra lagstiftningen inkonsekvent. Vi borde kanske alla hålla vårt gemensamma mål om ?förenklade regler? i åtanke.
Denna inkonsekvens illustreras av ändringsförslagen till direktivet om olika specialsektorer när det gäller tilldelningsgrunder. Låt oss börja med att titta på hur de gemensamma ståndpunkterna behandlar denna fråga. Helt i linje med rättsvetenskapens nuvarande ståndpunkt klargör de gemensamma ståndpunkterna att miljöegenskaper får användas som tilldelningsgrund och att det inte är nödvändigt att visa att varje enskild tilldelningsgrund var och en för sig erbjuder en ekonomisk fördel för de upphandlande myndigheterna eller organen.
Det är tillräckligt att tilldelningsgrunderna som helhet fyller sin avsedda funktion: att möjliggöra en objektiv värdering och jämförelse av produktens eller tjänstens reella kvaliteter och teckna avtal med det ekonomiskt mest fördelaktiga anbudet.
Det är därför med en viss oro som jag ser på de ändringsförslag till direktivet om olika specialsektorer som vill gå betydligt längre än så. Konsekvenserna av sådana ändringsförslag skulle vara att tillåta att vaga, omätbara faktorer, till fördel för det civila samhället i dess bredaste betydelse, används som tilldelningsgrund. Det skulle inte bara hindra tilldelningsgrunderna från att spela sin avsedda roll, utan även medföra en oacceptabel grad av godtycklighet, eller kanske till och med diskriminering till förfång för potentiella entreprenörer.
Beträffande socialt motiverade tilldelningsgrunder bör vi även tänka på att de gemensamma ståndpunkterna redan klargör att sådana grunder får användas när de uppfyller samma krav som miljömässigt motiverade tilldelningsgrunder. Men dessa ändringsförslag till direktivet om olika specialsektorer skulle tillåta att sociala tilldelningsgrunder används för att uppfylla mål på det sociala området avseende anbudsgivarnas uppträdande eller sociala ansvar snarare än den ifrågavarande produktens eller tjänstens reella kvaliteter. Detta kan bara leda till att avtal skrivs på grundval av överväganden som inte har med principen om förhållandet mellan kvalitet och pris att göra.
När det gäller de ändringsförslag som syftar till att gynna små och medelstora företag vill jag understryka att den information vi har tillgång till inte visar att små och medelstora företag för närvarande har några större svårigheter att delta i offentliga anbudsförfaranden. Deras europeiska sammanslutning har även informerat oss att de inte skulle stödja en positiv diskriminering till förmån för små och medelstora företag gentemot stora företag.
I allmänhet bör vi vara försiktiga och inte genomföra förändringar som de facto kan leda till nationella preferenser, vilka är oförenliga med gemenskapsrätten och kan leda till att ekonomiska intressen skyddas.
Låt mig uppmärksamma parlamentet på den känsliga frågan om tröskelvärden, vilket kanske är den fråga där det kan bli mycket svårt att överbrygga våra meningsskiljaktigheter. Mitt mål är att säkerställa en effektiv konkurrens på europeisk nivå. Om vi höjer tröskelvärdena skulle vi inte bara bryta mot våra internationella åtaganden, utan vi skulle även försämra effektiviteten. Om vi höjer tröskelvärdena innebär det inte nödvändigtvis att vi gör livet lättare för de lokala myndigheterna, vilka hur som helst är underkastade ett krav på en adekvat publicitet enligt EG-domstolens gällande rättspraxis. Det är anledningen till att kommissionen inte kan acceptera de ändringsförslagen.
I överensstämmelse med det interinstitutionella avtal om regelförenkling som vi nyligen har slutit, delar vi alla de tre målen att modernisera, förenkla och göra de nuvarande bestämmelserna mer flexibla. Det är i denna anda som jag hyser en viss motvilja mot att acceptera några av ändringsförslagen i olika frågor som till exempel elektroniska auktioner, ramavtal, dynamiska inköpssystem, den konkurrenspräglade dialogen och valet mellan gemensam och separat upphandling av kontrakt för projektering eller utförande av byggentreprenad. Jag fruktar i själva verket att dessa ändringsförslag i onödan skulle öka eller komplicera förfaranden eller tvinga fram vissa val på gemenskapsnivå även om den nödvändiga flexibiliteten bättre skulle tryggas genom att sådana val görs möjliga på nationell nivå.
Jag skall nu säga några ord om ett par centrala frågor i direktivet om olika specialsektorer. Beträffande ändringsförslagen till mekanismen för att undanta upphandlande enheter från direktivet - artikel 30 i den gemensamma ståndpunkten - vill jag understryka att den gemensamma ståndpunkten bygger på två principer, nämligen rättslig säkerhet och en reell, effektiv avreglering. Kommissionen anser därför att det bör finnas ett erkänt förfarande för att fastställa att det verkligen råder verklig konkurrens. I annat fall kan varken de upphandlande enheterna eller de intresserade leverantörerna vara säkra på sin rättsliga ställning.
Kommissionen motsätter sig även andra initiativ beträffande specialsektorer som skulle tillåta undantag endast på grundval av fritt tillträde, oavsett om detta resulterar i en effektiv och reell konkurrens. Av i huvudsak samma skäl kan kommissionen inte acceptera de föreslagna ändringarna för posttjänster.
Slutligen har kommissionen när det gäller det ?gruppöverskridande? undantaget i artikel 23 redan klargjort att vi har mycket svårt att acceptera utvidgningen av detta undantag till att gälla även kontrakt för entreprenader och leveranser. Kommissionen önskar dock inte göra direktivet mindre flexibelt än det redan är. Av den anledningen kan kommissionen acceptera det faktum att utvidgningen till kontrakt för entreprenader och leveranser bör elimineras, men inte att upphandlande enheter skall berövas den befintliga flexibiliteten för tjänster.
Jag upprepar avslutningsvis att jag är förvissad om att vi, genom att fokusera på våra gemensamma mål att modernisera, förenkla och se till att offentliga medel används effektivt, kan ge den långa historien om denna reform av bestämmelserna för offentlig upphandling ett lyckligt slut. Företag, offentliga myndigheter och upphandlande enheter i Europa väntar otåligt på detta resultat. Det kommer att bli till stor fördel för den europeiska ekonomin som helhet.
Låt mig till sist påpeka att kommissionens kommentarer om de enskilda ändringsförslagen har lämnats in i skriftlig form

Lehne (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Herr kommissionär! Jag refererar till den artikel som ni publicerade i ert namn i Frankfurter Allgemeine Zeitung i lördags, och om ni tillåter citerar jag bara ett enda stycke: ?Det är viktigt att myndigheterna får tillbaka så mycket som möjligt av skattebetalarnas pengar och att detta viktiga område av ekonomin till fullo öppnas för konkurrens på den inre marknaden, eftersom ett öppet och konkurrenskraftigt utgivningssystem är en garanti för förbättrade möjligheter till säkra existensvillkor, säkerställer ett effektivt nyttjande av allmän egendom, förhindrar korruption och stimulerar den ekonomiska tillväxten och skapandet av arbetstillfällen?.
Herr kommissionär, detta skriver jag helt och hållet under på. Jag har bara ett problem, nämligen att jag hör till dem som tror att det som vi nu har fått som gemensam ståndpunkt från rådet gör att just dessa förutsättningar och villkor inte uppfylls. Jag tillhör dem som är av den uppfattningen att det hittills har funnits en fungerande utgivningslagstiftning i Europeiska unionen, som nedtecknats i fyra direktiv, därtill en fast rättskipning i EG-domstolen sedan många år som var och en kan ha som riktmärke och som har blivit vägledande. Vi hyser tvivel om att denna gemensamma ståndpunkt, detta dokument från rådet verkligen lämpar sig att bevara samma kvalitet som vi hittills har haft.
Många av oss fruktar att risken för manipulering på grund av nya inslag i detta direktiv inte har minskat utan i slutändan ökat. Många är rädda att vi härmed inte åstadkommer mer konkurrens utan mindre. Jag vill med hänvisning till denna artikel också påpeka att de företrädare för industrin som jag har talat med inte var oroliga för att dokumentet i slutändan skulle resultera i ökad konkurrens utan tvärtom att resultatet eventuellt kunde bli minskad konkurrens. Jag tror att en stor del av ändringsförslagen från min grupp hade som sitt konkreta mål att på en hel rad avgörande punkter förbättra detta direktiv.
Jag skulle vilja ta upp ytterligare en aspekt, de miljömässiga och sociala kriterierna. Jag vet att detta är en mycket omstridd fråga här i parlamentet. Men jag är av den uppfattningen att den europeiska lagstiftningen skall vara rättsligt korrekt och följa gällande rättssystem. Detta betyder att jag löser miljöfrågor inom ramen för miljölagstiftningen och sociala frågor inom ramen för sociallagstiftningen. Upphandlingsrätten tillhör den ekonomiska lagstiftningen, detta är inte miljörätt, och inte socialrätt heller! Det betyder att upphandlingsrätten uteslutande skall inriktas på frågor som rör lönsamheten. Därför tvivlar jag personligen mycket på att det över huvud taget är rätt att här från en rättslig synpunkt behandla frågan om de miljömässiga och sociala kriterierna. Om man nu ändå skall behandla dem - och det tycks ju åtminstone vara majoritetens uppfattning såväl i rådet som uppenbarligen även här i parlamentet efter första behandlingen - måste man åtminstone se till att rätta sig efter de kriterier som har med anbudet att göra och inte kriterier som lagts till sedan uppdraget lades ut. För mig är allt sådant oacceptabelt som i form av tillägg - så att säga oberoende av vad anbudsgivaren kände till vid upphandlingen - till slut kan leda till nya beslut eller möjligheter eller som kan göra det möjligt att manipulera detta.
Jag beklagar - även på min grupps vägnar - att vi i förberedelsefasen inte lyckades åstadkomma en gruppöverskridande kompromiss beträffande de frågor som här har tagits upp. Detta kommer att få till följd att de politiska grupperingarna i parlamentet kommer att kunna hävda sin egen politik, men att kommissionen och ministerrådet kommer att genomdriva sina direktiv, eftersom jag helt enkelt befarar att utsikterna att få kvalificerade majoriteter för de i olika politiska läger förankrade ändringsförslagen totalt sett är dåliga. Om detta är bra för parlamentet och för Europa ställer jag mig frågande till. Detta var de påpekanden som jag för min grupps räkning ville göra beträffande det förslag som föreligger.

Koukiadis (PSE).
Herr talman! Vid sin första behandling av dessa direktiv kämpade Europaparlamentet tappert för att införliva sociala och miljömässiga kriterier i förfarandena för offentlig upphandling och bekräftade därigenom sin roll som förkämpe för den europeiska sociala modellen och för en hållbar utveckling.
Det är med stor sorg vi konstaterar att många av våra ändringsförslag inte har infogats i rådets gemensamma ståndpunkt. Vi kommer därför att fortsätta vår kamp och insistera på våra ursprungliga ståndpunkter. Det europeiska regelverket i arbetsmarknads- och miljöfrågor kan inte ignoreras i samband med offentliga upphandlingar. Europeiska unionen kan omöjligen vara ointresserad av sådana åtaganden av medlemsstaterna i offentliga kontrakt, när goda arbetsmarknadsförhållanden och, mer allmänt, hög livskvalitet vid det här laget utgör ett allmänt erkänt mål för allas vår politik.
Vidare, eftersom vi vill främja företagens sociala ansvar på det privata området är det inte konsekvent att medlemsstaterna vid offentliga upphandlingar är likgiltiga när det gäller de frågor som utgör kärnan i företagens sociala ansvar. De kvalitativa kriterierna kan och skall således ovillkorligen beaktas av de upphandlande myndigheterna. Följaktligen bör anbudsgivande företags underlåtenhet att fullgöra sina relevanta åtaganden utgöra skäl att utesluta dem från förfarandet.
Vi bör även betona att det inte räcker med att de sociala och miljömässiga kriterierna anförs i skälen utan att de även skall finnas med i föreskrifterna i direktivet. Området offentlig upphandling bör även ta hänsyn till funktionshindrade personer. Vi välkomnar följaktligen det ändringsförslag som ålägger offentliga myndigheter att undersöka tillgängligheten för funktionshindrade personer.
Slutligen bör de producerande aktörerna inse att de inte betungas ekonomiskt av att hjälpa till att förverkliga den europeiska socialpolitiken utan att de tvärtom kan tjäna ekonomiskt på detta, till exempel genom bidrag i samband med tilldelningen av offentliga kontrakt.

Thors (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär! Det har tidigare i kväll sagts här att det nu handlar om att vi skall få regler som gör att det inte finns risk för maktmissbruk, korruption och vänskapspolitik. Det är därför viktigt att vi åstadkommer den förenkling som var avsikten med kommissionens förslag. Jag är emellertid rädd för att vi håller på att missa vårt uppdrag att se till att det skall fungera på detta sätt, eftersom majoriteten i utskottet har röstat för många begränsningar som kan stå skattebetalarna i Europa dyrt.
ELDR-gruppen anser att det inte finns skäl att höja tröskelvärdena. Det skulle strida mot våra internationella förpliktelser, vilket har sagts flera gånger. Vi tror inte heller på argumentet att höja tröskelvärdena, eftersom det nu finns så få gränsöverskridande anbud. Tvärtom kan vi få mer gränsöverskridande upphandling genom att förenkla direktivet, genom det förenklade förfarande som skall tillämpas och genom mer elektroniska anbud.
ELDR-gruppen är orolig för att parlamentets ändringsförslag, t.ex. 20, skulle minska offentligheten kring upphandlingen i de flesta medlemsländer. Det är viktigt att konkurrenter efter avslutad upphandling kan kontrollera förfarandets riktighet. Ändringsförslag 24 måste därför förkastas. Den iver med vilken de andra politiska grupperna gått in för ändringsförslag 20 för att öka sekretessen får mig ibland att fundera över om vi alla känner till vad vi har beslutat när det gäller tillgång till handlingar i EU.
Den liberala gruppen, som i övrigt är relativt nöjd med den gemensamma ståndpunkten, är dock orolig för att rådets ståndpunkt skulle ge mindre möjligheter att beakta miljösynpunkter än gällande rättspraxis. En upphandlande myndighet bör enligt vår uppfattning även kunna beakta produktionsmetoden för det som upphandlas och nyttan med tanke på miljön, inte enbart vad det gäller den upphandlande myndigheten i snäv bemärkelse. Vi har därför på nytt lagt fram ett förslag till ändring av artikel 53 som i första behandlingen hade nästan hela kammaren bakom sig. Vi vill vidare avvisa de ändringsförslag från utskottet som ger direktivet en sådan utformning som hindrar omorganiseringar och moderniseringar i den offentliga förvaltningen.
Vi är också olyckliga över de begränsningar som parlamentets majoritet har velat ha för de elektroniska anbuden, t.o.m. strängare föreskrifter än vad som avsågs i direktivet om elektroniska underskrifter. Jag är förvånad över vilken misstro kollegerna känner mot elektroniska anbud men förtroende för faxmeddelanden, vilka ofta leder till att information läcker ut.
ELDR-gruppen vill således verka för att vi får en förenkling och modernisering. Vi hoppas därför att vi skall rösta klokt om dessa ärenden.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Det är, som Bolkestein sade, en mycket viktig fråga vi diskuterar i kväll. Han uppmanade oss i sina avslutande ord att se till att vi moderniserar och förenklar gemenskapsrätten och gör den lämpligt flexibel. Det tror jag att vi alla kan vara överens om. Frågan är: exakt vilken text kommer bäst att uppnå det?
För att beskriva Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansens allmänna inriktning, så ansåg vi att kommissionens ursprungliga förslag var överdrivet försiktigt och motsträvigt i frågor som till exempel dem som gäller miljöhänsyn och sociala krav. Vi liksom andra här i parlamentet yrkade på ett bredare och generösare synsätt - det som i sinom tid bekräftades av domstolen i målet om spårvagnarna i Helsingfors. Det var ett verkligt framsteg. Det var inte bara vår uppfattning, utan även parlamentets vid första behandlingen.
Sedan har vi den gemensamma ståndpunkten. För oss förefaller den gemensamma ståndpunkten i viss mån vara en reträtt från den höjdpunkt som nåddes vid parlamentets första behandling. Vi skulle önska att vissa delar av den reträtten vänds i sin motsats. Jag accepterar Bolkesteins påpekande att dokumentet såsom det kom från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden är inkonsekvent. Jag anser att det beror på att vi hade en instabil och skiftande majoritet i utskottet, vilket innebär att det inte finns en tydlig röd tråd i det dokument som kom från utskottet. Men detta går att korrigera så att det blir konsekvent, sammanhängande och tar hänsyn till miljökrav och socialt ansvar, nämligen genom att vi antar de ändringsförslag som kommer att leda tillbaka till parlamentets ståndpunkt i första behandlingen och att vi återigen uppmanar rådet och kommissionen att ta ett djärvt steg som kommer att tjäna de värdefulla målen modernisering, förenkling och flexibilitet.
Min egen grupp kommer att lägga fram två ändringsförslag som särskilt rör artikel 53 där vi till exempel kommer att invända mot tanken på att det skall vara det anbud som är mest ekonomiskt fördelaktigt för de upphandlande myndigheterna. Man säger oss att sociala kriterier eller miljökriterier ibland är vaga. Det tycks vara fyllt av vaghet - detta ständiga understrykande att det så att säga hänvisar tillbaka till den upphandlande myndigheten. Det skulle ge upphov till alla slags tvister. Låt det bli som vi föreslår: olika kriterier som varierar med föremålet för det offentliga kontraktet i fråga. Utelämna inte egenskaper, inte heller dem som har att göra med produktionsmetoder eller anbudsgivarens tillämpning av likabehandlingsprincipen. Om detta är oacceptabelt vagt så är hela gemenskapsrätten oacceptabelt vag eftersom vi i de sektorövergripande klausulerna i fördragen uppmanas att ge akt på just de värdena!
Låt oss vara modiga! Låt oss gå framåt, kolleger! Låt oss återgå till de värden vi hävdade i vår ståndpunkt under den första behandlingen. Låt oss göra oss av med inkonsekvenserna, men låt oss göra det i rätt riktning.

Blokland (EDD).
Vad kan parlamentet förvänta sig av en föredragande i en andra behandling? Vilken linje bör ett utskott följa om rådets gemensamma ståndpunkt inte stämmer överens med Europaparlamentets ståndpunkt i första behandlingen?
Naturligt vore att - med tanke på parlamentets politiska syn - lämna in de viktigaste ändringsförslagen på nytt. Nu står ett främjande av en hållbar ekonomisk utveckling högt på vår prioritetslista. Det är också lika viktigt att vi tar hänsyn till subsidiariteten. Det betyder att vi inte i onödan skall stå i vägen för kommuner och regioner.
När jag läste förslagen från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden var jag tvungen att gnugga mig i ögonen. Jag är van vid mycket men det här dokumentet förtjänar ett rejält icke godkänt. Vissa argument skulle vara skrattretande om det inte rörde sig om så allvarliga saker.
Vad skall man annars tycka om ändringsförslag 63 där det står att en viktning av alla enskilda kriterier står för långt ifrån den praktiska verkligheten och är för matematisk. Tydligen är multiplikation och addition allt för svår matematik för utskottet för rättsliga frågor.
Kort sagt har utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden inte gjort ett bra arbete och det är upp till plenum att åtgärda den skada som bilden av det här parlamentet tagit.
En kommun skall ha rätt att ta hänsyn till miljökriterier vid tilldelningen av ett offentligt kontrakt. Helsingfors fick helt riktigt rätt i domstolen i frågan om anskaffandet av miljövänliga bussar. Det vore ju för galet om det inte skulle få göras någon skillnad mellan miljövänligt framställd el och annan elektricitet!
Lägre myndigheter skall ha möjligheter att anskaffa hållbara varor och tjänster. Samma sak gäller självklart för medlemsstaternas regeringar. Det är just myndigheterna med en marknadsandel på 16 procent av BNP som måste yrka på en politik som är inriktad på hållbara varor och tjänster. Om vi skulle släppa på det så är det en helt felaktig signal till det privata näringslivet och det i en tid då det börjar uppstå förståelse för nödvändigheten med hållbara varor och tjänster.
Med det paket av ändringsförslag som jag var med och undertecknade för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater blir direktivet acceptabelt ur en ekologisk synvinkel och subsidiaritetsprincipen respekteras. På det sättet lägger vi ansvaret för en hållbar politik direkt hos de myndigheter som tar konkreta beslut så nära medborgarna som möjligt.
Jag skulle som Europaparlamentariker inte gärna konfronteras med en medborgare som av sitt kommunalråd får höra att ?Europa? inte tillåter honom att ordna ekologiskt försvarbara offentliga upphandlingar.

Markov (GUE/NGL).
Herr talman, kära kolleger! Jag stöder utskottet för rättsliga frågor och den inre marknadens agerande när man lägger fram ett stort antal ändringsförslag till rådets gemensamma ståndpunkt om de nya reglerna för offentlig upphandling. Här i parlamentet har vi redan fört många diskussioner i vilka nödvändigheten att stödja små och medelstora företag har understrukits liksom nödvändigheten att minska byråkratin vid anbudsförfaranden kopplat till större öppenhet och begriplighet. Båda kraven är viktiga grundstenar för den fortsatta ekonomiska och sociala utvecklingen i medlemsstaterna. Parlamentets krav att höja tröskelvärdet vid offentlig upphandling - naturligtvis beroende på sektor - kan absolut rättfärdigas om man a) minskar de mycket höga kostnaderna vid europeisk upphandling och b) vill öka möjligheterna för små och medelstora företag i Europeiska unionen. Det är i ljuset av detta vi bör se förslagen att reservera tio procent av utgifterna för offentlig upphandling för små och medelstora företag liksom höjningen av tröskelvärdet när myndigheter uppträder som kontraktspartner i samband med de arbeten som skall göras.
Kommissionär Bolkestein, jag förstår er verkligen inte! Jag anser att min grupp har handlat rätt, liksom även andra grupper, när vi lägger stor vikt vid att man i anbudsförfarandet anger villkoren för hur miljöhanteringen skall gå till och att arbetstagarnas säkerhet och hälsa skall säkerställas. Detta motsvarar i princip den hållbarhet som rådet fattade beslut om i Göteborg 2001: lika behandling av ekonomin, ekologin och den sociala sektorn. Det är mig en fullständig gåta hur man här kan argumentera mot detta! Dessa krav skall inte bara gälla som kriterier för huvudentreprenörer utan de skall naturligtvis vara bindande även för underleverantörer. Anbud från firmor som inte redovisar sin ekonomi och personalsituation bör avvisas.
Jag är emellertid tveksam till om man följer bestämmelserna för dataskydd vid elektronisk upphandling. Vi stöder även kravet på att de företag eller personer som har dömts i samband med konkurs eller mot vilka en process är anhängig skall uteslutas vid offentlig upphandling. Detta bör vara bindande och inte bara anges som en möjlighet. Naturligtvis är det nödvändigt att utvidga bestämmelsen om uteslutning från offentlig upphandling till att även gälla företag som i samband med tidigare uppdrag har brutit mot bestämmelserna.
Likaså ber jag er - detta riktar jag till mina kolleger i parlamentet - att vid omröstningen i plenum beträffande artikel 27 anta den formulering som finns i rådets gemensamma ståndpunkt, eftersom 98,5 procent av kollektivavtalen i Tyskland annars skulle uteslutas som villkor för ett anbudsförfarande, vilket skulle vara till nackdel för tyska arbetstagares möjlighet att konkurrera när uppdragen fördelas.

Harbour (PPE-DE).
Herr talman! Som parlamentets föredragande av en strategi för den inre marknaden är det viktigt för mig att betona att en effektiv, öppen och konkurrenspräglad process för offentlig upphandling är en absolut nödvändighet för en fungerande inre marknad. 
Jag är mycket tacksam mot de många kolleger som stödde mitt betänkande. Vi i detta parlament krävde att den inre marknaden skulle genomföras snabbt och påminde särskilt om att en effektiv inre marknad är ett viktigt instrument för Europeiska unionens konkurrenskraft. Jag vill att vi går tillbaka till detta mot bakgrund av vad det är vi undersöker här. Vi vill att detta nya förslag - om det går igenom i den slutliga form som vi och kommissionen har kommit överens om - skall bli ett så effektivt instrument som möjligt för att, först och främst, sporra offentliga myndigheter att rätta sig efter det och använda det.
Ingen här har påpekat att problemet med den rådande ordningen är att ett betydande antal kontrakt som borde falla under systemet för offentlig upphandling inte gör det. Varför gör de då inte det? Det beror på att förfarandena är komplicerade, att de kringgås. Vi vill tvärtom att så många små och medelstora företag som möjligt skall delta i processen. Detta är vad en öppen och konkurrenskraftig marknad skall handla om. Låt oss därför lovorda målen för översynen av dessa direktiv - nämligen att göra reglerna tydligare, enklare att använda och otvetydiga samt tillåta användningen av nya tekniker som till exempel elektroniska auktioner. Vi är på det hela taget nöjda med riktningen i dessa förslag, för de tycks mig vara av avgörande betydelse.
Vi behöver göra framsteg även på andra områden. Det har förts en mängd diskussioner om olika frågor här i kväll, särskilt när det gäller en hållbar utveckling och ekologisk upphandling. Det finns dock ingenting i dessa förslag som på något sätt skulle förbjuda hållbarhet och miljövänlig upphandling. Förutsatt att de offentliga myndigheterna på ett otvetydigt och icke-diskriminerande sätt tydligt anger de miljökriterier som produkten eller tjänsten skall uppfylla finns det ingenting som hindrar dem från att använda sådana kriterier.
Detta är ett instrument för den inre marknaden och konkurrenspolitiken. Det är inte är ett nytt instrument för socialpolitiken eller sysselsättningspolitiken, inte heller är det ett nytt instrument för miljöpolitiken. Vi kan alltid sträva efter att se till att kriterierna tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt, men företag som följer alla europeiska bestämmelser om miljö- och sysselsättningskriterier skall också kunna lämna anbud på ett icke-diskriminerande sätt. Detta är inte är ett instrument för att införa nya bestämmelser. Därför måste vi vara mycket tydliga och avvisa alla ändringsförslag som försöker göra det.
Jag förstår att kolleger på den här sidan av kammaren står i begrepp att utsätta oss för en hel massa nya ändringsförslag i kväll, så förmodligen kan vi se fram mot att gå igenom hundratals ändringsförslag i morgon inför en omröstning på onsdag. För mig är detta fullständigt orealistiskt. Men tyvärr tvingas vi göra detta på grund av den tvingande tidsplanen.
Slutligen vill jag göra kammaren uppmärksam på fördelarna i ändringsförslag 68 om övervakning. Vi vill att medlemsstaternas regeringar skall bli bättre på att kontrollera tillämpningen av reglerna för offentlig upphandling och uppmuntra lokala myndigheter att följa dem, eftersom efterlevnaden av dessa nya bestämmelser kommer att bli det kriterium varmed man i sista hand bedömer detta förslag.

Gebhardt (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Vi har i dessa direktiv om upphandling att göra med ett mycket mångfasetterat problem. Låt mig på den korta tid som står till mitt förfogande ta upp två punkter.
För det första: vi måste sätta tröskelvärdena så högt som parlamentet önskade redan i första behandlingen. Ännu högre värden hade varit önskvärda, eftersom erfarenheten säger att en upphandling som gäller hela Europa medför stor byråkrati och höga kostnader som inte står i proportion till de relativt få anbud som kommer in. Med detta förslag vill jag, särskilt med tanke på de offentliga uppdragsgivarna, framför allt kommunerna, hålla nere de kostnader och förvaltningsutgifter som uppstår vid en internationell upphandling. I första behandlingen klarade vi tyvärr bara av en höjning från 5 till 7 miljoner, till exempel vid byggentreprenader, något som regeringarna i rådet nu vill sänka i den andra behandlingen. Vi har i den andra behandlingen i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden åtminstone hållit fast vid dessa 7 miljoner i våra ändringsförslag. Att kräva ett tröskelvärde som är högre än 7 miljoner euro, vilket i och för sig hade varit vettigt, hade tyvärr inte längre varit möjligt vid slutbehandlingen av direktivet om upphandling, och det beklagar jag verkligen.
Lika viktigt som pokerspelet om miljonerna kring tröskelvärdet i direktivet om upphandling i Europa är det för mig att skydda små och medelstora företag mot illojal konkurrens. Våra egenföretagare som håller sig till lagen får inte hamna i svårigheter på grund av konkurrenter som varken håller sig till kollektivavtal eller bryr sig om gällande arbetsrätt eller bestämmelserna om arbetarskydd eller miljöskyddet.
Därmed tillskriver vi också det kommunala självstyret ett högt värde. Och det med rätta! För en sak är klar, kommunerna ligger på den politiska nivå som står medborgarna närmast.
Herr Bolkestein, ni har med rätta sagt att skattebetalarnas pengar skall användas optimalt. Där ger jag er rätt. Det betyder emellertid inte automatiskt det allra billigaste anbudet. Med begreppet ?optimalt? förknippas kvalitet, hållbarhet, det vill säga respekt för sociala, miljörättsliga och andra intressen.
(Applåder)

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Såsom föredragande för miljöutskottets yttrande till detta betänkande från utskottet för rättsliga frågor i första behandlingen tänker jag koncentrera mig på miljöfrågorna och på frågan om hållbar utveckling.
Kommissionsledamot Bolkestein menade att vi kan emotse en happy ending på den långa resan mot en bra lagstiftning vad gäller offentlig upphandling. Ja, att det blir en ?ending? kan vi vara överens om, men hur ?happy? den blir tror jag kommer att avgöras vid omröstningen. Rådet har naturligtvis också ett stort inflytande här.
Jag är orolig över de ändringsförslag som har lagts fram från utskottet för rättsliga frågor, eftersom de går stick i stäv mot det vi sade vid första behandlingen. Vi är alla överens om att offentlig upphandling är en stor ekonomisk faktor i EU som står för 14-16 procent av BNI. När man tar hänsyn till ekonomin, bör man dock inte bara beakta det ekonomiskt mest fördelaktiga anbudet. Det gäller att ha en bredare definition av ekonomi som också innefattar bevarandet av naturresurser, av rent vatten, av ren luft och av biologisk mångfald. Detta är exakt vad man har sagt från kommissionen och från EU i stort, och det har sagts bl.a. i Johannesburg, nämligen att offentlig upphandling måste bidra till en hållbar utveckling. Det är konstigt att det har gått vissa förbi i denna kammare. Jag hörde Lehne säga att miljöfrågorna skall behandlas för sig och de ekonomiska frågorna för sig, men då har man missat hela poängen. Den offentliga upphandlingen, där man använder våra gemensamma resurser, våra gemensamma skattepengar, skall bidra till den hållbara utvecklingen.
Det är därför av allra största vikt att vi ändrar det förslag som nu föreligger från utskottet för rättsliga frågor och reparerar de försämringar som har skett sedan första behandlingen. Rådets gemensamma ståndpunkt innehöll både vin och vatten och var åtminstone oacceptabel vad gäller artiklarna 53 och 55. Tillsammans med kolleger från andra grupper har vi lagt fram ändringsförslag när det gäller miljökriterierna, produktionsmetoder och hela livscykelperspektivet på produkter, miljömärkning och certifiering. Jag tycker att Europaparlamentet skulle skämma ut sig om vi inte anpassade vår syn på den offentliga upphandlingen till det synsätt som råder i unionen i stort när det gäller hållbar utveckling. Detta måste blir en naturlig del av den offentliga upphandlingen.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Herr talman! Jag, och förmodligen också mina andra svenska kolleger, har fått en rad oroliga kommentarer från svenska myndigheter om detta betänkande. I Sverige är dessa myndigheter vana vid att betraktas som kompetenta ekonomiska aktörer med ganska stor handlingsfrihet. De anser att kommissionens förslag på en rad punkter skulle minska deras effektivitet utan att öka vare sig konkurrensen eller rättssäkerheten. De nämner sådant som rätten att ingå ramavtal när det gäller intellektuella tjänster och byggentreprenader, vilket de ofta använder sig av. De nämner den nya artikeln 41a om att påbörjad upphandling bara kan avbrytas under alldeles speciella omständigheter. De undrar vad som sker t.ex. när en politisk majoritet skiftar, och undrar om man då inte skall kunna bryta ett ingånget avtal. De nämner vidare en rad andra punkter där svensk praxis är mycket effektivare än vad som föreslås i dessa direktiv.
Det sägs att offentliga myndigheter är byråkratiska och ineffektiva. När de är det, beror det i allmänhet på att vi politiker utarbetar överdrivet detaljerad lagstiftning. Jag tycker att kommissionens förslag till upphandlingsdirektiv är ett sådant exempel - jag skulle nästan vilja säga skräckexempel - på lagstiftning som skapar ineffektivitet i den offentliga sektorn, och som ger upphov till fler problem än vad den löser. Jag tycker egentligen att hela förslaget till direktiv borde dras tillbaka. Det närmaste jag kan komma ett sådant resultat är nog att stödja ett ändringsförslag från Manders från ELDR-gruppen, i vilket kommissionen uppmanas att överväga situationen och se över om inte förslaget skapar fler problem än det löser.
Jag vet att läget är olika i olika länder, men jag tycker att det är egendomligt att hänsynen till lägsta möjliga pris får spela en så dominerande roll i kommissionens förslag. När privata företag gör upphandlingar, gör de en samlad värdering av en rad faktorer där priset bara är en av dem. Varför kan man inte se på offentliga instanser på samma sätt och ge dem samma frihet att göra en komplex bedömning av inkomna anbud? Varför skall man i lagtext räkna upp vilka godtyckliga överväganden som får göras och inte göras? Dessa listor är godtyckliga. Varför är kommissionen så restriktiv när det gäller vissa faktorer som miljöhänsyn, sociala behov, sysselsättningshänsyn och annat som mer handlar om produkternas kvalitet än de rent kvantitativa relationerna?
Jag tycker att man från kommissionens sida skulle överväga att i stället lägga fram ett direktiv som ger allmänna principer och riktlinjer, dvs. som inte går in i detaljerna på detta sätt utan i stället intresserar sig mera för hur man skall utveckla de offentliga förvaltningarnas effektivitet och demokrati i medlemsländerna. Då skulle dessa problem kunna lösas på ett betydligt smidigare sätt.

Andersen (EDD).
Herr talman! Jag skall koncentrera mig på förslaget rörande upphandling av vattenförsörjningen. I Danmark är vattenförsörjningen decentraliserad och uppbyggd kring en solidarisk princip i fråga om tillgänglighet och priser. Vattenförsörjningen ägs i Danmark av konsumenterna och administreras på lokal nivå, vilket är en mycket viktig förutsättning för att man också i fortsättningen skall kunna garantera skydd av vattenkällorna och av miljön. Vatten är offentlig egendom och bör inte utgöra ett led i en strategi för den inre marknaden, ett medel för att främja den europeiska industrin. I framtiden kommer de som har kontrollen över vattnet att vara de som har kontrollen över såväl människorna som kapitalet. Detta är något som de multinationella företagen är väl medvetna om. Här finns pengar att hämta. Uppskattningsvis rör det sig enbart inom Europeiska unionen om 80 miljarder euro årligen. Enligt bedömningar kommer stora monopol inom en tidsrymd av 15 år att kontrollera 65-75 procent av den nu offentliga vattenförsörjningen.
I flera direktiv, bl.a. de två vi förhandlar om i dag, har vatten etablerats som en vara och man håller på att likrikta ländernas vattenförsörjning i syfte att avreglera denna och försäkra sig om att dricksvatten kommer att omfattas av fri konkurrens inom hela den inre marknaden.
Erfarenheten från Förenade kungariket och andra platser är skrämmande. Den visar tydligt att när vattenförsörjningen omvandlas till en vara och privatiseras har man inte längre något intresse av att skydda våra resurser. Londons privatägda vattenförsörjning lobbade parallellt med den europeiska kemiindustrin mycket ivrigt för att vi skulle tillåta större mängder bekämpningsmedel i dricksvattnet, när vi förhandlade om gränsvärden inom EU.
De tillgängliga sötvattensresurserna i världen är knappa. Redan i dag finns det länder där det är dricksvattnet som är en bristvara och inte livsmedlen. En avreglering av vattenförsörjningen kommer att innebära att kampen om vattnet överträffar kampen om oljan. Det är en skrämmande tanke.
Europeiska unionen håller nu på att försvåra Danmarks ansträngningar för att skydda sitt grundvatten mot förorening genom att upphäva en rad förbud mot bekämpningsmedel som är förbjudna i Danmark. Europeiska unionen bör inte tillåtas förstöra den danska principen, som innebär att vattenförsörjningen bör ske i offentlig regi och därmed vara ägd och kontrollerad av konsumenterna - en viktig och avgörande förutsättning för att skydda vattenkällorna och försörjningstryggheten. Det bör vara varje enskilt lands uppgift att i demokratisk ordning besluta hur man vill organisera sin vattenförsörjning.
En annan detalj som naturligtvis gläder mig eftersom jag är bosatt på en av Danmarks många små öar är att man nu har insett att upphandlingarna när det gäller de små fartygen har misslyckats. Man håller på att utarbeta ett eget direktiv som undantar de små fartygen från upphandling. Detta välkomnar jag givetvis, men det tyder på ett grundläggande fel när det gäller Europeiska unionens krav på upphandling av alla uppdrag.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det direktiv om offentlig upphandling som nu föreligger skall återspegla det resultat som mångåriga intensiva förhandlingar har lett fram till. Debatten visar oss att åsiktsbildningen efter vad man kan se ännu inte är en helt avslutad process. Även i utskottet har vi tvistat om huruvida det är möjligt att modifiera rådets gemensamma ståndpunkt eller om man måste avslå den för att kunna förbättra den.
Jag måste i detta fall säga att för mitt land - Österrike - väger fördelarna i direktivet tyngre än nackdelarna, inte minst av den anledningen att vi den 1 september 2002 införde en ny lag om offentligt anbudsförfarande som stöder sig på direktivet och förslaget till direktiv. I de nya bestämmelserna moderniseras å ena sidan lagstiftningen om anbudsförfaranden, å andra sidan tas viktiga klargöranden beträffande den praktiska tillämpningen upp i direktiven, och detta skall resultera i en mer öppen och rättvis konkurrens.
Låt mig i korthet ta upp fyra punkter. För det första: mig förefaller det som om den planerade möjligheten att använda elektroniska medier är särskilt viktig. Införandet av e-procurement är en kärnpunkt i det nya direktivet. Vi förväntar oss hållbara positiva impulser med hjälp av de nya elektroniska instrumenten för upphandling. Dessa instrument bör emellertid uteslutande användas när det rör sig om standardiserade varor och tjänster.
En andra punkt: i mitt hemland är man egentligen mot en höjning av tröskelvärdena, eftersom detta skulle motverka öppnandet av centrala, regionala och lokala upphandlingsmarknader, vilka redan i dag bara utgör en mindre del när uppdragen fördelas på EU-nivå. Varje ytterligare höjning utöver den gemensamma ståndpunktens förslag inskränker som vi ser det direktivets användningsområde, och direktivets mål skall ju vara öppnare och rättvisare konkurrensförhållanden.
En tredje punkt som bör nämnas är de nyligen införda förfarandena vid upphandling och bestämmelserna om centrala upphandlingsställen som möjliggör ett modernt organiserat upphandlingssystem.
Låt mig som en fjärde punkt säga något om de delade meningar som råder om de sekundära ändamålen. Detta är inget problem för mig, också av den anledningen att österrikisk lagstiftning om upphandling tar hänsyn till de sekundära ändamålen. Jag är emellertid emot tvingande bestämmelser i denna lagstiftning. Vi bör dock kräva att samtliga sekundära ändamål skall vara relaterade till uppdraget, dvs. ha direkt samband med uppdraget, eftersom man annars bäddar för godtycke från uppdragsgivarens sida och en avskärmning av marknaden. Om sekundära ändamål förekommer måste de klart definieras.
Jag vet inte hur omröstningen utfaller, men jag tror att det är viktigt att vi får denna lagstiftning om upphandling, och det så snart som möjligt, eftersom den är till nytta för den inre marknaden, främjar öppenheten och skapar större rättvisa.

Karlsson (PSE).
Herr talman! Det är viktigt att det finns bra och tydliga regler när det gäller offentlig upphandling. Det är offentliga medel, skattebetalarnas pengar, som används, och därför skall naturligtvis upphandlingar genomföras på ett sådant sätt att skattebetalarna får bästa möjliga valuta för pengarna. Det är också viktigt att kvaliteten är god. Detta skulle kunna sammanfattas med orden ?bra varor och tjänster till rätt pris?.
Nu är det inte så enkelt, eftersom det inte enbart är priset som skall vara avgörande. Det är viktigt att den eller de som producerar varan eller tjänsten får göra det på rimliga villkor. Det är också viktigt att det sker på ett miljömässigt riktigt sätt. Gällande lagar, förordningar, kollektivavtal rörande socialt skydd, hälsa, såväl på nationell nivå som på gemenskapsnivå, skall tillämpas när varor och tjänster upphandlas. Arbetsmiljön skall vara god och lönevillkoren rimliga, men samtidigt får inte detta beslut skapa regler som ingriper i den arbetsrätt som tillämpas i respektive medlemsland.
Jag har lagt fram ändringsförslag, som är likalydande med ändringsförslag från bland andra Bill Miller, som tar upp detta. Det är också viktigt att den upphandlande myndigheten eller förvaltningen kan avbryta en upphandling om de inte längre behöver varan eller tjänsten i fråga. En ny kommunledning eller regering kanske vill föra en politik som inte har samma behov av upphandling som den föregående politiska ledningen.
Det beslut vi nu skall fatta får inte begränsa demokratin eller människors möjlighet att byta färdriktning i allmänna val. Offentlig upphandling handlar om att tillgodose de behov människor önskar få uppfyllda genom det samhälle man i politiska val fattat beslut om. Då skall inte en överdriven ambition att ta tillvara marknadens intressen få komma före människors behov.

Laguiller (GUE/NGL).
Det som lyser starkast i debatten mellan rådet och parlamentet om offentlig upphandling i Europeiska unionen är hur de mest förhärdade fienderna till statssocialismen glömmer sina förbehåll så snart det handlar om att slåss om statens beställningar. Statens pengar intresserar dem. Hur skulle egentligen de stora trusterna i byggbranschen och inom offentliga arbeten ha kunnat bygga upp finansriken utan statens beställningar? Hur skulle försvarsindustrin överleva om inte de offentliga medlen fanns?
Den så kallade marknadsekonomin hålls vid liv på konstgjord väg och får näringsdropp av staten. Att harmoniseringen av de offentliga upphandlingarna går så långsamt är definitivt ingen tillfällighet. De stora industrikoncernerna skulle både vilja behålla pengarna från sina nationalstater och få tillgång till grannlandets offentliga medel. När det gäller villkoren för upphandling återspeglar de regler som börjar dyka upp en cynism som gränsar till ärlighet genom sin torra byråkrati. I villkoren för upphandling är det enbart det ekonomiska intresset som räknas. Miljö- och hälsokrav, detta kritiseras med rätta av Greenpeace och Jordens vänner, är bortglömda på samma sätt som villkoren för arbete och ersättning för arbetstagarna vid de företag som stoppar på sig de offentliga medlen. Många andra aspekter har också glömts bort, exempelvis arkeologisk forskning! Avslutningsvis har också samhällets allmänna intressen glömts bort! Det är bara lönsamhet som räknas. Den sociala organisationen har reducerats till en balansräkning.
Under förevändning att samordna förfarandena för upphandling av vatten, energi, transporter och posttjänster försöker rådet att få det att verka självklart att det just handlar om upphandling och inte tjänster som är livsviktiga för hela samhället. Nej! Dessa tjänster som rör vatten, energi, transporter och posttjänster bör förbli offentliga tjänster. De kan inte tilldelas privata koncerner som är mer intresserade av sin vinst än av användarnas intressen.
(Applåder)

Jonckheer (Verts/ALE).
Herr kommissionär! Jag har uppmärksamt lyssnat till er inledning och jag har försökt förstå vari skillnaderna består.
Vi är självfallet överens med er när det gäller målsättningen att förenkla, modernisera och på ett bra sätt utnyttja de offentliga finanserna. Vem skulle inte vara det? Ni glömmer emellertid andra mål. Mina miljövänner har påmint er om detta: nämligen målen för en hållbar utveckling. Det förefaller oss som att de offentliga upphandlingarna och villkoren för deras genomförande utgör mycket viktiga hävstänger för att konkretisera dessa målsättningar.
Varför förkastar ni som ni säger vårt ändringsförslaget till artikel 53.1 i det klassiska direktivet, där vi hänvisar till miljöegenskaper men även till produktionssätt? Varför säger ni nej till att de upphandlande myndigheterna ger företräde åt exempelvis produktionsmetoder som bygger på ett rationellt utnyttjande av energin? Detta är för mig obegripligt.
När det gäller artikel 23 i direktivet undrar jag dessutom varför man säger nej till att hänvisa till en annan gemenskapslagstiftning, nämligen den om europeiska miljömärken med argumentet att systemet är frivilligt. Utmärkt. Att göra detta system till ett kriterium för tilldelning av offentlig upphandling och uppmuntra företag att respektera denna typ av miljömärkning skulle helt och hållet motsvara de målsättningar som Europaparlamentet och Europeiska rådet försvarar när det gäller att nå en integrerad hållbar utveckling. Verktyget offentlig upphandling skulle kunna hjälpa oss där, men i er framställning vittnar ni ännu en gång om en extremt konservativ och traditionell syn på den ekonomiska rätten, vilket jag beklagar.

Hughes (PSE).
Herr talman! Jag utarbetade yttrandet för utskottet för sysselsättning och sociala frågor vid den första behandlingen och jag skulle vilja ta upp två frågor som kvarstår från det yttrandet.
Den första gäller punkt 2 i artikel 27 i det traditionella direktivet och motsvarande text i direktivet om olika specialsektorer. Det är viktigt att vi utelämnar orden ?kollektivavtal, vilka skall anses vara bindande?. Satsen skulle kunna leda till svårigheter och rättslig osäkerhet, i synnerhet i Tyskland och de skandinaviska medlemsstaterna. Jag arbetade mycket nära Europas fackliga samorganisation och olika fackföreningar inom den offentliga sektorn både i den första och i den andra behandlingen och jag har - förmodligen i likhet med ett antal andra ledamöter här - tagit emot ett stort antal framställningar från berörda personer i dessa länder. Jag hoppas att vi genom delade omröstningar kan stryka texten i det slutliga dokumentet i andra behandlingen.
Det andra som ligger mig varmt om hjärtat gäller artikel 53 i det klassiska direktivet. Det kommer troligen att läggas fram flera ändringsförslag för att få texten att stämma överens med texten i artikel 55.1 i direktivet om olika specialsektorer, i dess nuvarande utformning efter antagandet av ett ändringsförslag från Karlsson i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
Jag stöder inte kommissionsledamot Bolkesteins tidigare uttalande i frågan. Om vi får det klassiska direktivet att stämma överens med texten i artikel 55.1 i direktivet om olika specialsektorer skulle vi anpassa dem till den rättsvetenskap som är under utveckling i EG-domstolen. Att inte göra detta skulle vara ett steg tillbaka. Kommissionsledamoten och hans avdelningar har konsekvent gett en alltför negativ tolkning av EG-domstolens rättsvetenskap i denna fråga och det är anledningen till att vi har så stora svårigheter i debatten om tillämpningen av miljöhänsyn och sociala hänsynstaganden. Jag hoppas att vi skall kunna ta hänsyn till dessa överväganden i morgon.
(Applåder)

Turmes (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill gå tillbaka till de anmärkningar som Harbour gjorde. Vi vill bidra till nyskapande. Skulle ni hålla med mig om att vi inte bidrar till nyskapande genom att införa standarder för ekologiska eller sociala frågor? Detta är bara den lägre nivån. I en marknadsekonomi finns det faktorer som driver på marknaden och faktorer som drar marknaden, käppen och moroten.
Vad vi vill när vi talar om att införa ekologiska kriterier eller kriterier för en rättvis handel är att skapa en marknad för nyskapande inom ekologi, rättvis handel och sociala frågor. Det är därför som vi behöver tydliga kriterier för detta i direktivet. Det är bara det vi behöver. Det är därför vi trycker på så mycket för detta. Det finns en oerhörd kraft i detta - 15 procent av Europas inre produktion. Om vi menar allvar med en hållbar utveckling måste vi använda detta. Detta nyskapande kommer inte att nås genom hård konkurrens inom den privata sektorn. Det kommer att skapas genom att den offentliga sektorn tar ett större ansvar.
Kommissionär Bolkestein, varför är vi oeniga i denna fråga? Därför att ert Europa är ett Europa av stora multinationella företag där det inte finns någon ekologi, inga sociala rättigheter och där fattiga människor lever med sina dåliga arbetsvillkor. Mitt Europa är ett Europa av medborgare. Jag är stolt över det. Om vi måste strida om den här frågan är det därför att ni har en ny, mycket liberal inställning till Europa och vi vill inte ha det.
(Applåder)

Thorning-Schmidt (PSE).
Herr talman! Låt mig koncentrera mig på den del av betänkandet som rör offentlig upphandling. Vi åstadkom vid den första behandlingen ett bra betänkande, men tyvärr har det sedan dess skett en kraftig försämring i fråga om kvaliteten, också när det gäller den gemensamma ståndpunkt vi fått från rådet.
Jag tycker att det är ett mycket stort problem att rådet antar en gemensam ståndpunkt som inte överensstämmer med den gällande rätt som fastställts av domstolen. Det är ett stort problem att rådet inte tar hänsyn till de beslut som fattas av domstolen. Det blir inte bättre av att vi dessutom har ett utskott som väljer att inte ta hänsyn till fastslagna domar. Jag anser att vi är skyldiga inom EU att främja våra egna mål rörande en bärkraftig utveckling och att leva upp till vårt sociala ansvar. Detta innebär att vi även när det gäller offentlig upphandling skall visa både sociala och miljömässiga hänsyn.
Jag vill gärna rikta några ord till några personer här på högra sidan som i dag beskyllde oss för att vara rabiata miljökämpar. Det väsentliga är att vi faktiskt vill skapa öppenhet när det gäller offentlig upphandling, vi vill skapa utrymme för sociala och miljömässiga bestämmelser inom offentlig upphandling utan att för den sakens skull störa den inre marknaden. Det är ingen som talar om att störa den inre marknaden. Vi är alla intresserade av att den inre marknaden skall fungera och vårt syfte är enbart att ge dem som upphandlar möjlighet att lägga vikt vid sådana saker som en arbetsmarknad som är öppen för alla, sociala förhållanden och miljön, i stället för att enbart koncentrera sig på priset. Det är faktiskt mycket enkelt och lyckligtvis har vi ett domstolsbeslut i denna fråga.
Det andra jag vill nämna är att vi under den första behandlingen lade fram en del ändringsförslag avseende artikel 27, i vilka förhållandena på arbetsmarknaden faktiskt framhölls. Men återigen så har det, som Hughes nämnde, smugit sig in en märklig ändring i detta ändringsförslag, där man som villkor angett att de nämnda avtalen skall göras till lag i medlemsstaterna. Därför är det viktigt att denna formulering stryks innan vi röstar om rekommendationen vid andra behandlingen på onsdag. Det finns ingen anledning att inkräkta på de kollektivavtal som finns i vissa länder, men detta är faktiskt vad som händer om man inte stryker den aktuella formuleringen. Jag ber kammaren anta ändringsförslag 40 men undvika att ta med denna formulering. Sedan hoppas jag att vi kan stödja den delade omröstning som Hughes har föreslagit.

Bouwman (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, herr Zappalà! För ungefär tio år sedan satt jag i kommunfullmäktige i Eindhoven i sydöstra Brabant, en teknoligiregion. Philips och Daf hade det mycket svårt. Det var en period med stor arbetslöshet till följd av olika händelser i det internationella näringslivet. På den tiden fanns det en överenskommelse mellan näringslivet och kommunen om ett hållbart byggande. Sysselsättningen var låg inom byggsektorn. Då upptäckte vi att det i Groningen fanns en modell för europeiska upphandlingar som kunde uppfylla ett antal kriterier, till exempel med avseende på jämlika arbetsförhållanden och social rättvisa men även med avseende på sysselsättningskriterier för den lokala arbetsmarknaden och på miljökriterier. Det tycke vi var värdefullt och den modellen tillämpade vi.
Med utgångspunkt från de nuvarande förslagen skulle det i stora drag vara tillåtet. Det problem som dock oroar många nu är att kristdemokraterna, och särskilt utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, har antagit ett antal ändringsförslag som gör att det inte längre skulle vara möjligt att använda de offentliga medlen på detta öppna, icke-diskriminerade och för de regionala målen gynnsamma sätt.
Vi talar här om ett företagande med samhällsansvar för att se till att ekonomiska, social och miljömässiga mål integreras i en strategisk politik. Vi bör dock snarare kämpa för ett samhällsansvarigt styre än för ett samhällsansvarigt företagande. Om vi infogar insyn och öppenhet kan vi samtidigt minska risken för bedrägerier.
Vi håller med andra ord med om några av de målsättningar som Bolkestein talade om såsom rättssäkerhet och ett effektivt nyttjande av medlen, men en politisk helhetssyn innebär att vi även bör infoga ett antal andra kriterier, och det tycker jag vi skall rösta för i morgon.

Berger (PSE).
Herr talman! Låt mig som skuggföredragande för min grupp be er, kommissionsledamoten och alla kolleger om ursäkt för att jag inte kunde vara närvarande i början av debatten. Tillsammans med min kollega Bill Miller satt jag fast i en buss tillhörande staden Strasbourg vars chaufför först inte hittade till Frankfurt och sedan inte tillbaka till Strasbourg igen och som med en viss försening förde oss till Strasbourg över många tyska motorvägar.
Försenat men dock inte för sent skulle jag vilja framföra mitt tack till föredraganden för det omfattande arbete som han har lagt ned och särskilt också för att han - i en när allt kommer omkring förståelig besvikelse över att rådet har antagit så litet från Europaparlamentet - motstod den första frestelsen att genast sikta in sig på att tillbakavisa den gemensamma ståndpunkten. Vi har diskuterat detta i utskottet. En majoritet var ändå av den uppfattningen att vi skulle göra ett - visserligen mödosamt - försök att genomföra förbättringar av den gemensamma ståndpunkten.
I själva verket är naturligtvis debatten om ett tillbakavisande av denna gemensamma ståndpunkt inte avslutad. Jag vet inte om det kanske har lagts fram ett annat ändringsförslag i kväll som har följande i åtanke: att frestelsen att agera i den riktningen är stor har naturligtvis att göra med att rådet visserligen kvantitativt sett har godtagit en del av Europaparlamentets synpunkter, men då närmast i harmlösa tekniska frågor och tyvärr absolut inte de stora innehållsfrågorna.
För mig gäller fortfarande att jag i de båda förslagen till direktiv ändå ser väsentliga framsteg gentemot det rättsliga läge som råder för närvarande, definitivt även i riktning mot modernisering, förenkling, införandet av elektronisk upphandling eller användning av elektroniska medel vid upphandling och lättnader för enskilda sektorer. Jag är till exempel mycket glad att parlamentets initiativ att få med posten i direktivet om olika sektorer har lyckats.
Om vi å ena sidan talar om framsteg, bör vi å andra sidan akta oss för att samtidigt åstadkomma en tillbakagång. Kriterierna för uppdragsgivningen har i dag redan debatterats ingående. Jag skulle än en gång vilja kasta ljus över en fråga som tydligen inte har klargjorts helt, nämligen att det dokument som nu läggs fram i den gemensamma ståndpunkten går längre än gällande lag och tar bort den lagliga grunden för EG-domstolen att fälla mycket positiva utslag. Vi kommer alltså i framtiden att bli mer restriktiva med dessa kriterier för uppdragsgivning. Att bli mer restriktiv betyder inte bara att jag i framtiden uppenbarligen kommer att säga nej till sådana möjligheter som nu har funnits t.ex. på det ekologiska området, utan för mig handlar det här även om den demokratiska frågan. En av de viktigaste uppdragsgivarna i hela Europa är kommunerna. Vår kollega Bouwman nämnde ett exempel från sin hemkommun. Kommuner är direkt demokratiskt legitimerade organ, och om kommuner till exempel kommer fram till att de - även om det är något dyrare - vill ha träfönster från hållbart skogsbruk skall de också få det i framtiden. De är ansvariga inför sina medborgare, de är ansvariga inför sina revisorer, och de badar nuförtiden inte heller i alltför mycket pengar.
Detta är också min invändning mot vår kollega Karas. För oss handlar detta - om vi kämpar för förbättringar - för det första om att vi måste återupprätta det nuvarande rättsläget och inte gå tillbaka till tiden före det; för det andra handlar det inte om bindande kriterier i den meningen att varje uppdragsgivare måste använda alla tänkbara kriterier, utan det handlar om att de skall ha denna möjlighet om detta är vad de vill göra och om de gör det på ett öppet sätt. Den nuvarande ordalydelsen kan i sin bindande del bara ha en enda innebörd, nämligen att inskränka dessa möjligheter. En del möjliggörs visserligen av betänkandets motiveringar, men jag tycker inte att det ser bra ut från en rättspolitisk synpunkt, och enligt min uppfattning är inte heller rättssäkerheten betjänt av detta.
Eftersom man här har talat om befintliga inkonsekvenser skulle jag vilja förnya följande erbjudande: kanske kan vi genom en utjämning i röstlängderna i morgon rensa ut en del av det som kommer från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Jag kan också meddela att vi inte längre kommer att stödja alla ändringar som vi stödde i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, detta för att vi skall ta med oss något färre ändringsförslagen i det förlikningsförfarande som nu dessvärre ser ut att vara oundvikligt.

Miller (PSE).
Herr talman! Det är viktigt att vi har direktiv som är fungerande och öppna för insyn. Det är viktigt att tydligt visa vägen för våra lokala myndigheter eller för våra offentliga - i några fall privata - tjänster. Och det är framförallt viktigt att vi tydligt visar vägen för de som arbetar inom dessa upphandlande myndigheter.
Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har tyvärr inte gett oss ett sådant transparent och fungerande direktiv. Vad vi har är två direktiv som inte stämmer överens med varandra. I själva verket motsäger de faktiskt varandra på vissa områden. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden missade ett tillfälle att flytta fram de socialrättsliga villkoren för arbetstagare. Utskottet har lyft fram - vilket bör sägas till dess heder - frågan om arbetstagare med funktionshinder. Men vi kunde ha gått längre.
Detta är anledningen till att jag på nytt presenterar mitt ändringsförslag 166, som antogs av en stor majoritet vid första behandlingen. Nu tycks intresset för det ha svalnat i vissa grupper. Ändringsförslag 166 till artikel 53.1 och 53.2 återinför den flexibilitet som upphandlande myndigheter behöver när de fattar beslut om tilldelning av kontrakt, i stället för att bara vara bundna av det lägsta priset.
Det bör klargöras för de företag som har för avsikt att lägga anbud på dessa kontrakt att de måste införa sociala och miljömässiga villkor för sin egen arbetskraft, annars kommer de inte att få kontrakten.

Bolkestein
. (EN) Herr talman, tack för att ni ger mig ordet en andra gång i denna viktiga fråga. Jag skulle vilja besvara några av de punkter som har tagits upp. Jag vill klarlägga det jag sade tidigare så att det inte kvarstår några missförstånd om vad parlamentet önskar att kommissionen skall göra, och vad kommissionen själv har för avsikt att göra.
Jag hänvisar för det första till vad MacCormick sade precis i början av debatten, vilket även har upprepats av andra talare. MacCormick hänvisade till rättsvetenskapens nuvarande läge. I enlighet med denna rättsvetenskap klargör den gemensamma ståndpunkten redan att miljöegenskaper och socialklausuler får användas som tilldelningsgrund och att varje enskilt tilldelningskriterium inte behöver innebära en ekonomisk fördel för de upphandlande myndigheterna eller organen. Det är tillräckligt att tilldelningsgrunderna som helhet fyller sin avsedda funktion: att möjliggöra en objektiv värdering och jämförelse av produktens eller tjänstens reella kvaliteter och teckna kontrakt med det ekonomiskt mest fördelaktiga anbudet. Här vill jag även hänvisa till Harbours anmärkningar, i vilka kommissionen instämmer.
För det andra, Thors och Junker hänvisade till produktionsmetoder. Jag vill svara att kommissionen beträffande de ändringsförslag som syftar till att införa uttryckliga hänvisningar till produktionsmetoder anser att det är onödigt att göra det eftersom produktionsmetoder, som jag sade alldeles nyss, är en del av de miljöegenskaper som redan är tillåtna. Det hänvisas dessutom uttryckligen till dem som exempel på berättigade tekniska specifikationer.
Jag kommer därefter till min tredje punkt, som också den togs upp av MacCormick. Orden ?för den upphandlande myndigheten? i artikel 53 förklaras i skäl 44 med att det bästa anbudet kommer att bedömas utifrån de krav som den upphandlande myndigheten har fastställt. I skäl 44 klargörs vidare att detta inbegriper krav som syftar till att tillmötesgå allmänhetens oro som i fallet med domstolsutslaget om nödvändigheten att begränsa luftföroreningarna för befolkningen i staden Helsingfors.
Koukiadis gav oss ytterligare ett exempel på en giltig tilldelningsgrund i enlighet med artikel 53 - funktionshindrade människors behov, som man bör ta hänsyn till. När det gäller transporttjänster, skulle till exempel bättre tillträde till bussar för funktionshindrade personer förvisso vara ett giltigt kriterium. Det råder inte någon tvekan om den saken.
Den femte punkten gäller meningen ?ekonomiskt mest fördelaktiga anbud? som Herman Schmid och ett antal talare nämnde. Som svar på de kommentarerna vill jag säga att vad som är det ekonomiskt mest fördelaktiga anbudet skulle vara resultatet av en kombination av ekonomiska och kvalitativa kriterier och att de senare inte nödvändigtvis skulle krävas för att beräkna den upphandlande myndighetens kostnader, men de skulle förvisso hjälpa myndigheten att bestämma sig.
Den näst sista punkten rör märkning, vilket Jonckheer talade om. Som tydligt framgår av de gemensamma ståndpunkterna är kommissionen för ett klarläggande av miljömärkenas roll i offentlig upphandling och möjligheten att hänvisa till dem i de tekniska specifikationerna. Vi bör dock ha i åtanke att europeiska miljömärken till skillnad från ?vanliga? europeiska standarder inte ersätter andra konkurrerande miljömärken som till exempel multinationella märken. Kommissionens förslag om miljömärken omfattade en sådan ersättning men detta accepterades inte i lagstiftningsprocessen.
Den nuvarande läget är därför sådant att olika miljömärken kan existera sida vid sida även om de omfattar samma bedömningsgrunder. Det skulle därför inte vara lämpligt - det skulle faktiskt strida mot den etablerade politiken på miljöområdet - att införa ett företräde för europeiska miljömärken framför andra miljömärken. Kommissionen är medveten om att det kan vara mer komplicerat för köparna att referera till de egenskaper som ligger till grund för miljömärkena snarare än att helt enkelt kräva märkning. Detta har förenklats tack vare en databas som kommissionen har skapat och som listar de olika egenskaper som har definierats som miljömärken som kan användas i samband med upphandlingsförfaranden. Jag kan tillägga att en praktisk vägledning till grön upphandling kommer att offentliggöras senare i år.
Tills sist vill jag ta upp de frågor som framförts av Thorning-Schmidt och Hughes om varför kommissionen inte stöder gällande rätt såsom den tolkas av EG-domstolen i fallet med bussarna i Helsingfors. Mitt svar är helt enkelt följande: det är helt enkelt inte sant att de gemensamma ståndpunkterna är mer inskränkande än den tolkning av gällande rätt som EG-domstolen gjort i fallet med bussarna i Helsingfors.
Tvärtom, genom kombinationen av redogörelser och artiklar konsoliderar och klargör de gemensamma ståndpunkterna de möjligheter som den gällande rätten erbjuder. De lägger varken till eller drar ifrån något från de nuvarande möjligheterna, men de har den fördelen att de anger dessa tydligt i stället för att hänvisa till rättsvetenskapliga tolkningar med alla de möjligheter till skiftande tillämpning och därmed rättslig osäkerhet i denna viktiga fråga som skulle bli följden. Dessutom klargör de att under samma förutsättningar som de som anges av EG-domstolen är det också legitimt att använda sociala tilldelningsgrunder.
Avslutningsvis vill jag uttrycka min förhoppning att parlamentet i denna omröstning skall stödja den gemensamma ståndpunkten så att vi kan infoga dessa direktiv i regelverket så snart som möjligt.

Talmannen.
 Tack, kommissionär Bolkestein.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 20.34.)

