Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Aparicio Sánchez
Fru talman! Det är en liten ändring till protokollet. Vid ändringen av föredragningslistan för torsdagen den 16 november behandlades den brittiska ubåten i Gibraltar och tre inlägg gjordes. Poetterings och Barón Crespos inlägg är troget återgivna i protokollet där den ena begärde och den andra gick på den politiska kompromissen
från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater för att frågan skulle tas upp på föredragningslistan för december. Men det gjordes ytterligare ett inlägg, av Galeote Quecedo, vilket inte är upptaget i protokollet, där förekommer bara hans namn.
Låt mig ge förklaringen att detta återspeglar en enligt vår mening omotiverad rädsla för den som läser vårt resolutionsförslag objektivt, och det gör att vi fruktar att ett nytt utelämnande kan inträffa i december. Men detta är som sagt en förklaring. Jag begär helt enkelt att Galeote Quecedo skall tas med i protokollet.

Talmannen
Tack, herr Aparicio Sánchez. Vi kommer alltså att komplettera protokollet med Galeote Quecedos uttalande.

Bethell
Fru talman! Vissa av oss hade förväntat sig ett tillkännagivande från talmannen i går om Sacharovpriset - vem som hade fått det, röstsiffrorna och när det överlämnas i kammaren. Kan ni ge oss information om detta i dag eller så snart som möjligt?

Talmannen
Herr Bethell! Det gäller inte justeringen av protokollet, men jag kan mycket gärna tala om för er att talmanskonferensen röstade för att föreningen " Basta Ya" skall få årets Sacharovpris. Priset kommer att delas ut till föreningen " Basta Ya" under den kommande sammanträdesperioden i december.
(Protokollet justerades.)

Stadgan om grundläggande rättigheter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rekommendation (A5-0325/00) av Duff och Voggenhuber för utskottet för konstitutionella frågor om godkännande av utkastet till Europeiska unionens stadga om grundläggande rättigheter i Europeiska unionen.

Voggenhuber
Fru talman! Låt mig som ledamot från Salzburg först framföra ett stort tack till er för de ord av uppmuntran och tröst som ni yttrade i går. När sorgehögtiden äger rum på fredag i katedralen i Salzburg för denna den största katastrof som drabbat min hembygd under de senaste årtiondena, då vet jag att detta parlament kommer att vara en del av den sörjande församlingen, och jag tackar er för era deltagande ord och tröst för de anhöriga.
Fru talman, mina damer och herrar! Efter nio månaders arbete, där vi kämpat för att komma fram till ett samförstånd, föreligger nu utkastet till stadga om de europeiska grundläggande rättigheterna. I dag skall vi säga " ja" eller " nej" till detta, och föredraganden föreslår att kammaren skall godkänna denna stadga om de grundläggande rättigheterna och anta den. Det föreslår vi av full övertygelse. Jag vet att många av er, och även jag, beklagar att vi i dag bara säger " ja" eller " nej" och inte kan förmedla även andra politiska budskap till rådet, som kanske vore nödvändiga i detta sammanhang och som kunde uttrycka denna kammares kritiska stöd för stadgan om de grundläggande rättigheterna, vilken bara kan utgöra ett första steg, eftersom den ännu långt ifrån har uppnått det som parlamentet i mars i år begärde av detta politiska projekt.
Men det är nödvändigt att här också erinra om vad denna stadgas värde består i - om den antas. Jag tror att det finns en första grundläggande rättighet, en oskriven grundläggande rättighet, nämligen människornas rättighet att känna till sina rättigheter. Denna grundläggande rättighet kommer nu att uppfyllas. Av de vaga formuleringarna och principerna om rättigheter i unionen får vi nu ett klart system för de grundläggande rättigheterna, som är bindande för alla EU-institutioner och för medlemsstaternas tillämpning av europeisk rätt. Värdet av denna stadga består också i att rättigheter som är stadfästa rättigheter inom folkrätten - stadfästa, men icke på ett bindande vis, stadfästa, men utan möjlighet att lämna in klagomål, stadfästa, men utan garantier - görs till rättsliga principer, ja till författningsprinciper i själva unionen, och med säkerhet kommer det här också att utvecklas en dynamik, som en dag kommer att leda till att denna stadga om de grundläggande rättigheterna blir bindande.
Men det är en revolution i diskussionen och i de grundläggande och mänskliga rättigheternas historia att man i denna stadga för första gången tagit upp de sociala rättigheterna, jämbördiga med de klassiska mänskliga rättigheterna och de klassiska grundläggande rättigheterna, vilket inte på något liknande sätt är fallet i någon lista över grundläggande rättigheter i någon medlemsstat. Denna stadga ger också uttryck för en gemensam värderingsgrund för alla kandidatländer, för alla stater som vill ansluta sig till denna europeiska union, och just när det gäller de sociala rättigheterna ger den en klar signal till kandidatländerna att de skall uppfylla dessa sociala normer.
Den innebär, även om många stats- och regeringschefer inte vill erkänna det, enligt min djupa övertygelse, också ett påbörjande av den författningsprocess som detta parlament så ofta och envist har krävt. Jag är övertygad om att denna stadga om de grundläggande rättigheterna lägger grunden till en kommande europeisk författning och en författningsprocess. Jag tror att det kan få oss alla att godkänna denna stadga, även om det i detaljerna kan vara svårt att acceptera att många rättigheter, flera väsentliga rättigheter, som parlamentet med all rätt och av goda skäl har krävt för människorna i Europa, inte finns med i stadgan. Det är svårt att inse att rätten till en rättvis lön inte finns med, och att vi stötte på oövervinneligt motstånd när det gällde att ta med rätten till ett människovärdigt existensminimum, rätten till arbete, rätten till bostad. Jag tror att denna stadga måste kompletteras i framtiden, om den skall bli till grundstenen för en europeisk författning. Men det får inte hindra oss från att beslutsamt ta detta första steg.
Jag hoppas att detta parlament, även om det i dag bara säger " ja" till denna stadga om de grundläggande rättigheterna, under de närmaste veckorna klargör att det begär av rådet att stadgan skall vara rättsligt bindande, och att den också måste ge människorna möjlighet att vända sig till EG-domstolen. Jag hoppas att denna kammare med stor majoritet i sin resolution i Nice kommer att ge eftertryck åt dessa krav.
Jag är nu framme vid slutet. Jag vill bara, med er tillåtelse, också tacka min medföredragande för hans stora, engagerade och beundransvärda arbete, och jag tackar er för ert stöd.
(Applåder)

Duff
. (EN) Fru talman! Vad man än anser om mandatet från Europeiska rådets sammanträde i Köln, var det knappast överraskande att det konvent som inrättades för att ge förslag till en stadga lyckades fullständigt med att uppfylla mandatet. Vi stod inför en ytterst svår uppgift när det gällde att skriva in de grundläggande fri- och rättigheterna i medlemsstaternas författningsmässiga traditioner och också inom ramen för gemenskapslagstiftningens allmänna principer.
Jag anser att konventet lyckades med att få en bra balans mellan behärskning och ambition. Vi undvek att tränga undan fördragen och maximerade i stället deras genomslagskraft genom att för första gången göra förhållandet mellan medborgarna och unionen klart och tydligt. Vissa kommer att bli besvikna över att stadgan inte blev mer långtgående, men det handlar naturligtvis om en kompromiss som formades i konventets smältdegel, och den utgör en balans mellan konkurrerande politiska förhållningssätt, nationaliteter och kulturer.
Denna balans krävde ett brett samförstånd inom konventet och samma sak bör gälla inom Europaparlamentet. Parlamentet spelade en viktig roll vid utformningen av stadgan. Vi vann på att delta på ett kraftfullt sätt under förfarandet och de medborgare som vi företräder kommer att vinna på dess högtidliga införande, i synnerhet som det står i artikel 52.3 att unionen sedan kan gå vidare och ge ett mer omfattande skydd av de grundläggande fri- och rättigheterna, i samband med att den europeiska integrationen fortsätter.

Moscovici
. (FR) Fru talman, mina damer och herrar ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag vill först av allt låta ordförandeskapets kondoleanser instämma i dem från Europaparlamentet, med anledning av katastrofen som ägt rum i närheten av Salzburg, i Österrike, och säga att vi fullständigt delar anförvanternas sorg inför denna mycket allvarliga olycka.
Jag är särskilt glad över att befinna mig inför er i dag för att på ett fördjupat sätt diskutera detta vackra projekt som stadgan om de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen är, innan ni antar kammarens slutliga ståndpunkt om denna text. Vi har förvisso redan diskuterat frågan vid två tillfällen, en första gång den 3 oktober, i samband med en muntlig fråga från ordföranden i utskottet för konstitutionella frågor, Giorgio Napolitano, och sedan den 24 oktober, när jag kom hit för att för er lägga fram resultatet av det informella Europeiska rådet den 13 och 14 oktober, i Biarritz, där stadgan just var en av de stora punkterna på föredragningslistan.
Men dagens debatt är för den skull i mina ögon långt ifrån en upprepning. Den är tvärtom i dag särskilt viktig, eftersom det är i dag som er kammare skall besluta om den, såsom slutsatserna från Europeiska rådet i Köln angav, och tillsammans med rådet och kommissionen högtidligt tillkännage denna text vid Europeiska rådet i Nice, som äger rum om mindre än en månad. Det handlar uppenbarligen om ett stort politiskt beslut och ett nytt tillfälle att visa de europeiska medborgarna på detta initiativs omfattning.
När det gäller den ståndpunkt som förespråkas av utskottet för konstitutionella frågor, där jag vill hylla föredragandena Duff och Voggenhuber som nyss talat, förstår jag att man uppmanar er att anta stadgans text i dess nuvarande utformning och därmed ge ert ordförandeskap mandat att i ert namn i Nice högtidligt tillkännage stadgan, tillsammans med ordförandena i rådet och kommissionen. Denna ståndpunkt överensstämmer med den som stats- och regeringscheferna antog vid Europeiska rådet i Biarritz vilka enhälligt och utan förbehåll godkände stadgan, och jag kan därför bara i rådets namn uppmana er att instämma i denna ståndpunkt, kanske genom att ange några skäl för det.
Denna stadga symboliserar enligt rådets ordförandeskap en dubbel framgång. Till att börja med framgång när det gäller den metod som valts: den med en instans, konventet, som består av ledamöter i Europaparlamentet, nationella parlament, Europeiska kommissionen - och jag tar tillfället i akt att hylla Vitorino som bidragit med all sin kompetens - och personliga företrädare för stats- och regeringscheferna, alltsammans under ordförandeskap av Roman Herzog, f.d. ordförande i Karlsruhes och tyska förbundsrepublikens domstol.
Mångfalden och kvaliteten hos de ledamöter som utsetts är en berikande faktor, det tror jag är obestridligt. Den dubbla strävan som konventet haft att arbeta helt öppet och fullständigt interaktivt med medborgarna via Internet förefaller mig också fullständigt anmärkningsvärd. I en strävan efter öppenhet som betalat sig har konventet på så sätt under sitt arbete utfrågat de stora europeiska icke-statliga organisationerna, arbetsmarknadens parter på vår kontinent och, vilket är viktigt också för framtiden, kandidatländerna. Denna öppenhet och denna öppning har aktivt bidragit till en successiv förbättring av de olika versionerna av förslaget till stadga, och gjort det möjligt att den sista skulle bli den rätta.
Jag vet att konventets erfarenhet redan tydligt förefaller som en av vägarna, jag säger inte som vägen men en av vägarna som Europa hädanefter skulle kunna följa för att bli mer öppet och bättre lyssna på sina medborgare. Ledamöter i er kammare uttryckte bl.a. vid vår tidigare debatt önskemål om att kunna upprepa denna erfarenhet. Jag tvivlar för min del inte på att det tillfället kommer.
Den andra och huvudsakliga framgången är det resultat som konventet uppnått. Stadgan är i första hand - och det är tillräckligt ovanligt för att betonas, jag ser det bl.a. vid förberedelserna av regeringskonferensen - ett tydligt och välorganiserat dokument. Genom att samla ett femtiotal artiklar, vilket faktiskt är en kort text, fördelade på sex kapitel, där överskrifterna låter bra, kanske en ny devis för Europa: värdighet, frihet, jämställdhet, solidaritet, medborgarskap, rättvisa, motsvarar den definitivt vår strävan efter att vara koncisa och tydliga och därmed också våra landsmäns strävan och förväntningar.
Stadgan är vidare en mycket enhetlig text. Författarna har lyckats respektera två krav vilket inte var lätt: dels att inte skapa någon ex nihilio-rätt, dels att åstadkomma en exakt, men också utvecklingsbar och dynamisk bild av omfattningen av de grundläggande rättigheterna i unionen.
Men det är framför allt genom innehållets kraft som stadgan, det är jag övertygad om, kommer att vara epokgörande. Den bekräftar på nytt till att börja med tydligt de grundläggande rättigheterna såsom de huvudsakligen framgår av Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna. Författarna till stadgan har i det sammanhanget hela tiden eftersträvat att undvika - vilket också återfanns i kravspecifikationen - varje risk för motsättning i rättspraxis mellan Europadomstolen för mänskliga rättigheter, som är ansvarig för konventionen, och EG-domstolen, bl.a. genom att använda skrivningen från Europarådets konvention när den föreföll tillräckligt lyckad. I de allmänna bestämmelserna anges också i artikel 52, stycke 3, att när stadgan innehåller rättigheter som motsvarar sådana som garanteras av konventionen, " har de samma innebörd och omfattning som i konventionen" .
Jag anser fullständigt uppriktigt att författarna på detta sätt mycket noggrant, så långt det är möjligt, begränsat risken för motsättningar i rättspraxis mellan domstolen i Luxemburg och den i Strasbourg. Jag tror för övrigt att vi, när vi just firat 50-årsminnet av Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna, kan lita på att domarna vid de två domstolarna kommer att underhålla och förlänga en dialog de redan för, och som utan tvivel utgör en försäkring mot varje risk för ett Europa med mänskliga rättigheter i två hastigheter som vissa tagit upp.
Man nöjer sig självfallet inte med att i stadgan på nytt bekräfta eller förnya redan befintliga rättigheter, då skulle den inte riktigt ha motsvarat våra förväntningar. Den bekräftar en rad nya rättigheter som inte finns i konventionen och som motsvarar utvecklingen i våra samhällen, vare sig det handlar om utveckling av teknik, uppkomsten av nya herravälden eller den ökande komplexiteten i våra administrativa och offentliga system. Det är särskilt viktigt att medborgarna exempelvis vet att unionen förbjuder varje form av mänsklig kloning för reproduktiva syften, eller att den garanterar medborgarna skydd av personliga uppgifter.
Jag gläds slutligen naturligtvis åt den betydelse som texten fäster vid de ekonomiska och sociala rättigheterna. Frankrike har med kraft förespråkat att detta avsnitt skulle vara omfattande, men det var också strävan inom andra medlemsstater, i Europaparlamentet och hos en rad nationella parlamentariker, vilket rådets ordförandeskap bara kan glädjas åt. Det gällde också den nyskapande kraften och drivkraften hos stadgan och förstärkningen av den europeiska sociala modellen som vi fäster så stor betydelse vid.
Man bör först av allt betona betydelsen av att man införlivat ett kapitel med titeln " Solidaritet" . Jag vill därför på nytt hylla ordförande Herzog som jag tror är ansvarig för det. Denna värdering med solidaritet är den som bäst sammanfattar den europeiska sociala modellen som är av samma väsen som gemenskapskonstruktionen. Och det är just denna solidaritet som stadgan garanterar, genom rätten till gratis utbildning, genom arbetstagarnas rätt att blir informerade och rådfrågade, genom rätten till förhandling och kollektiva åtgärder, inklusive strejkrätten, även om det inte var lätt att skriva in i texten, men också genom rätten till skydd mot omotiverade uppsägningar, rätten till social trygghet eller förbudet mot barnarbete.
Jag skall också betona artikel 23, som på ett mycket tydligt sätt fastställer jämställdhet mellan män och kvinnor, genom att precisera att denna jämställdhet måste finnas inom alla områden, och att principen inte hindrar att system med särskilda fördelar utnyttjas till förmån för det underrepresenterade könet.
Totalt sett skulle jag vilja säga att denna text definitivt innebär det största kollektiva framsteget när det gäller att bekräfta de sociala rättigheterna, både genom omfattningen av de inskrivna rättigheterna, och även för att dessa rättigheter för första gången finns i samma text som de civila och politiska rättigheterna, vilket på ett högtidligt sätt visar att samtliga grundläggande rättigheter är odelbara.
Emellertid har viss kritik kunnat framföras när det gäller stadgans innehåll. Vissa klandrar texten för att den återspeglar " de politiska valen hos initiativtagare till ett liberalt Europa" . De kritiserar " kravet på konsensus" som villkor för att anta stadgan inom konventet. Jag citerar här innehållet i ett upprop från några parlamentsledamöter, bl.a. europeiska, som nyligen gjorts och som kräver att stadgan skall ses över. När det gäller metoden vill jag erinra om att konventet själv fastställde sina regler för förfarande, utan att någon utanför tvingade det till det och att regeln med samförstånd förefaller som en särskilt konstruktiv väg i en så skiftande kammare som konventet utgjorde. Jag är säker på att de ledamöter av konventet som kommer att uttala sig här kommer att kunna bekräfta det. För mig har detta val förvisso bidragit till att få en text som jag anser är balanserad och ambitiös.
Den europeiska fackliga samorganisationen har kunnat beklaga sig över det som den anser vara brister, såsom avsaknaden av hänvisning till rätten till en minimilön exempelvis. Jag skulle därför på nytt vilja precisera vissa saker i det sammanhanget. Uppgiften var att i stadgan, vilket man kan beklaga, det kommer kanske senare, att samla de grundläggande rättigheterna och inte att på det här stadiet utforma en social stadga, och konventets mandat som anges i de ursprungliga specifikationerna gjorde det inte möjligt att ex nihilo skapa helt nya sociala rättigheter. Jag är övertygad om att det kommer andra etapper på denna väg.
Stadgan är för övrigt inte det enda initiativet från det franska ordförandeskapet på det sociala området, tvärtom. Ordförandeskapet har faktiskt placerat främjandet av ett mer solidariskt Europa i centrum av sina prioriteringar. Ordförandeskapet har därför, som ni vet, genom att stödja sig på slutsatserna från rådet i Lissabon lanserat ett initiativ till en social dagordning, som bör göra det möjligt att fastställa de åtgärder som Europeiska unionen skall inleda under de kommande åren för att ta hänsyn till befintliga behov, och bl.a. garantera att sysselsättningen förbättras kvantitativt och kvalitativt och att den sociala sammanhållningen blir större.
Dessa åtgärder - stadgan å ena sidan och den sociala dagordningen å den andra - kompletterar varandra anser jag, och återger väl strävan efter att placera den sociala dimensionen i hjärtat av den europeiska konstruktionen.
Jag vill för övrigt också påpeka att ordförandeskapet, och jag tror även övriga institutioner, är nöjda med den totala ståndpunkten från den europeiska fackliga samorganisationen, som betonar den koppling som finns mellan stadgan och den sociala dagordningen, och som sammanfattningsvis anger att slutsatsen av konventet, som antagits av stats- och regeringscheferna, utgör ett viktigt steg på " vägen mot ett socialt och medborgarnas Europa" . Jag anser att det är ett viktigt ställningstagande och jag välkomnar det.
Det är alltså i denna strävan som stats- och regeringscheferna, om inte antagit - det kommer i Nice - så i alla fall godkänt, stadgans text. Den balans som författarna uppnått har välkomnats av alla och ordförandeskapet önskar inte inleda diskussionerna på nytt, lika lite som era föredragande, tror jag.
Jag kommer nu avslutningsvis till en fråga som vi redan tagit upp, den om stadgans juridiska värde. Jag hörde naturligtvis era föredragande önska på nytt att stadgan skulle vara en inledning till ett konstitutionellt fördrag och man vet att jag för min del är positiv till det. Men jag skulle vilja erinra er om, eftersom vi tvingas till stor precision med tanke på vad som händer i dag, att i Biarritz kunde Europeiska rådet bara konstatera att en majoritet av medlemsstaterna inte var beredda att diskutera införlivandet av denna stadga i fördragen, åtminstone inte för närvarande. Jag kan därför försäkra er, eftersom denna fråga inte kommer att ställas formellt förrän efter Nice, att det franska ordförandeskapet verkligen har för avsikt att se till att föra in denna framtidsutsikt i slutsatserna från Europeiska rådet i Nice.
Det hindrar inte att flera personer, bl.a. ledamöter av Europaparlamentet, föreslagit att en uttrycklig hänvisning till stadgan om de grundläggande rättigheterna skall föras in i artikel 6 i unionens fördrag, som redan hänvisar till Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna. De har på så sätt betonat vad som faktiskt utgör en paradox, nämligen en situation där det i fördraget inte skulle hänvisas till en ny och egen text för Europeiska unionen, eftersom det redan hänvisas till en befintlig text som tillhör Europarådet.
Som ni vet har jag personligen visat min öppenhet och till och med mitt stöd för detta förslag, och jag upprepar det här. Men ordförandeskapet kan, ännu en gång på grundval av de bilaterala kontakter det har, bara konstatera att flera medlemsstater inte önskar det. Och jag skulle för övrigt vilja informera Europaparlamentet om att på initiativ av ordförandeskapet genomfördes i går en diskussion inom den förberedande gruppen för denna fråga, som informerar mig om att diskussionen inte varit fullständigt övertygande, vilket kanske innebär att vissa regeringar skulle kunna låta sig inspireras av en tydlig ståndpunkt från Europaparlamentet i sin helhet.
Faktum kvarstår att texten genom sin tydlighet, enhetlighet och sitt innehåll kommer att göra sig gällande som den referenstext som unionen hade ett så starkt behov av, det är jag övertygad om. Och för rådets ordförandeskaps räkning kan jag därför bara, ännu en gång, uppmuntra er att anta stadgan om de grundläggande rättigheterna inför ett gemensamt och högtidligt antagande i Nice. Jag är övertygad om att det blir ett av Europeiska rådets högtidliga tillfällen som avslutar det franska ordförandeskapet.
(Applåder)

Poettering
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! En av huvuduppgifterna för de direktvalda ledamöterna i Europaparlamentet, som företräder 370 miljoner medborgare i Europeiska unionen, är att närma Europa, det förverkligade europeiska enandet, till människorna. Därför var det rätt och riktigt att Europaparlamentet gav utarbetandet av en stadga om de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen en framträdande plats och bidrog till den på ett intensivt och konstruktivt sätt.
Det innebar för oss som parlament en stor framgång - och här har grupperna stått enade, det är ett positivt resultat - att vi genomdrev att Europaparlamentet företräddes av 16 ledamöter i detta konvent för de grundläggande rättigheterna. Det resultat som nu föreligger visar också att metoden att låta Europaparlamentet delta på ett avgörande sätt, var riktig.
Låt mig här uttala ett särskilt varmt tack och erkännande till våra företrädare i konventet under ledning av vår kollega Méndez de Vigo. Ni, kära kolleger - och jag menar alla som medverkat från Europaparlamentet - har på ett avgörande sätt bidragit till att det svåra uppdraget som gavs av Europeiska rådet i Köln kunnat utföras på mycket kort tid, men ändå med största möjliga noggrannhet. För vår grupp vill jag eftertryckligen tacka inte bara alla kolleger från vår grupp, utan i synnerhet Ingo Friedrich, parlamentets vice ordförande, för att han samordnade vårt arbete. Men vårt stora tack måste gå till alla ledamöter i konventet, i synnerhet till ordföranden, den tidigare tyske förbundspresidenten Roman Herzog, som jag önskar ett snabbt tillfrisknande i fortsättningen.
Vår grupp röstar, med undantag för den brittiska delegationen, enhälligt ja till stadgan. Föreliggande förslag är balanserat och har redan i europeisk samstämmighet fått stort bifall från alla sidor. Visserligen kan stadgan inte uppfylla alla önskningar. Så är det för varje kompromiss, den kan inte göra rättvisa åt allting. Europa kan bara göra framsteg och på så vis hitta vägen till sig självt, om alla är beredda att bidra till ett bra resultat. Det är fallet i fråga om stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Stadgan om de grundläggande rättigheterna har sprungit fram ur en mängd europeiska och nationella rättskällor. Den bekänner sig till vår kontinents andliga, religiösa och moraliska arv, liksom till de odelbara och universella värden som gäller människornas värdighet, frihet, jämlikhet och solidaritet. Den framlagda stadgan vilar på principerna om demokrati och på rättsprinciperna. Eftersom stadgan ställer personen, människan som person, i centrum, genom att den motiverar unionsmedborgarskapet och ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, skapas en omfattande öppenhet. Medborgarna visas entydigt på de grundläggande rättigheter som de har. Det klargörs för institutionerna, organen och myndigheterna i Europeiska unionen vilka rättsliga ståndpunkter de obetingat måste beakta och respektera i sitt agerande för människorna i Europa.
Föreliggande stadga är, anser jag, ett stort tärningskast och kan, som en stor europeisk tidning sade den 26 september 2000, bli Europas visitkort. Redan under plenardebatten om EU-toppmötet i Biarritz den 3 oktober i år påpekade jag också i samband med diskussionen om den fortsatta behandlingen av stadgan att det nu handlar om Europeiska unionens framtid.
Med vårt godkännande ger vi er i uppdrag, ärade fru talman, att gemensamt med ordföranden i Europeiska rådet och ordföranden i Europeiska kommissionen att högtidligt tillkännage stadgan vid EU:s toppmöte i Nice om några veckor. Men denna högtidliga akt i Nice kan, enligt vår uppfattning, bara vara ett första steg. Europeiska unionen är i dag långt mer än en ekonomisk gemenskap. Om vi som företrädare och förkämpar för medborgarna i Europeiska unionen och hela Europa vill fortsätta att ena vår kontinent, ambitiöst och engagerat, då kan det högtidliga tillkännagivandet bara vara ett första steg. Från Europeiska folkpartiets grupp förordar vi gemensamt och enhälligt att stadgan om de grundläggande rättigheterna tas med i fördragen så snart som möjligt, så att den också utvecklas till en direkt rättslig tyngd för människorna i Europeiska unionen.
(Applåder)
Herr rådsordförande! Ni har tagit ställning till detta, jag förstår fullkomligt den problematik som också hörs i era ord, men för Europeiska folkpartiets del vill jag helt klart säga att vi kräver ett ambitiöst resultat från Nice, inte bara vad gäller förutsättningarna för utvidgningen av Europeiska unionen, utan också ett ambitiöst resultat vad stadgan beträffar. Därför uppmanar jag på Europeiska folkpartiets ledamöters vägnar på nytt ordförandeskapet i rådet att i Nice verka för att det utarbetas en tidtabell för det rättsliga genomförandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna i EU-fördraget. Vi önskar er, som franskt ordförandeskap i rådet, lycka till med detta! Om ni lyckas, kommer det att bli en gemensam framgång för Europaparlamentet och för alla människor i Europeiska unionen!
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! I historien om den europeiska integrationen finns det vissa ögonblick som kan ses som historiska brytpunkter, och detta är en av dem, för parlamentets antagande av stadgan kommer att innebära ännu ett steg mot genomförandet av grundarnas drömmar och projekt. Jag vill påminna om att den första gången man talade om förklaringen om rättigheter var under kongressen för Europarörelsen i Haag 1948, där ligger ursprunget till Europakonventionen om mänskliga rättigheter och grundläggande friheter. Nu går vi tillbaka, till EU-dimensionen, för att säga att detta är en värdegemenskap; vi har fyllt det europeiska medborgarskapet, som erkänns i EU-fördraget, med verkligt innehåll, och vi har befäst vårt territorium, inte bara som en inre marknad utan även som ett rättsligt territorium där människors grundläggande rättigheter erkänns.
För socialister och socialdemokrater i hela Europa betyder också godkännandet av stadgan att vi uppfyller ett löfte till våra väljare, vi gick till val med ett manifest som innehöll 21 prioriteringar, en av dem var att driva på en europeisk stadga om rättigheter för att befästa unionsmedborgarnas grundläggande civila, ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter.
Det europeiska toppmötet i Köln, under Schröders tyska ordförandeskap, föreslog just, dels det område som blev till en konvention, dels att man skulle skriva denna stadga, det gav ett mandat till en före detta president för republiken, Roman Herzog, som utsågs till ordförande för denna instans. Jag anser att detta bör betonas i dag, eftersom det arbete som har genomförts inte är exklusivt knutet till någon politisk inriktning, och att denna gest hedrar det tyska ordförandeskapet och visar att vi alla tillsammans bör arbeta för att genomföra de grundläggande värdena. Jag tycker att vi har arbetat på samma sätt i Europaparlamentet. Jag har haft tillfälle att uttrycka min beundran för det arbete Íñigo Méndez de Vigo har utfört såsom ordförande för Europaparlamentets delegation. Jag vill också betona den viktiga roll som min kollega Pervenche Berès spelade som ledare för den socialistiska gruppens delegation. Jag tycker att vi alla kan känna oss stolta över denna framgång, en gemensam framgång.
Europa är i dag något mer än en inre marknad och dessutom har vi fått en viktig del av det som bör utgöra en framtida konstitution, men trots alla genomförda ansträngningar saknas det fortfarande ett viktigt steg för att vi skall bli helt nöjda - och jag säger det med tanke på toppmötet i Nice -, och det gäller den sista punkten som rådsordföranden tog upp: införlivandet av stadgan i fördragets artikel 6. Jag anser att det förutom det personliga stödet som rådets ordförande har upprepat finns en rad detaljer som talar för detta; för närvarande hör majoriteten av stats- och regeringscheferna till vår politiska familj, andra gör det inte, men de är för detta införlivande och för ett reformerat och demokratiskt Europa.
Stadgan förser unionen med en grundläggande legitimitet som värdegemenskap, och detta bör framhållas. För vi har också upplevt händelser som visar att artikel 7 måste få en mycket solidare grund. Våra regeringar behöver i Nice uppnå konkreta resultat att erbjuda medborgarna - de institutionella frågorna är viktiga, men som rådets ordförande och kommissionären mycket väl vet är det svårt att sälja dessa till allmänheten.
Stadgan innebär också en konkretisering av Köpenhamnskriterierna, vilka vi anser är grundläggande i anslutningsförhandlingarna, och jag skulle vilja säga att den är mer än så. När det gäller de länder som förhandlar med oss, ger stadgan även dem garantier gentemot oss, det handlar alltså inte bara om ett uttalande, utan om ett element som fungerar alldeles utmärkt i förhandlingsprocessen. Min grupp anser därför fortfarande att det är absolut nödvändigt att införliva en hänvisning till stadgan i artikel 6.2 i fördraget. Eftersom jag tror att rådets ordförande kommer att vara mycket upptagen i helgen inför det kommande mötet, ber jag er att sända ett meddelande till mötet, så att utrikesministrarna kan vidarebefordra detta till regeringscheferna. Och det är följande: om Europeiska rådet i Nice inte lyckas införliva stadgan på detta sätt, är jag rädda att Europaparlamentet kommer att få svårt att godkänna fördragsreformen. Jag anser att detta är ett positivt meddelande som rådets ordförande bör meddela sina kolleger, för vi har fortfarande tid att införliva stadgan i artikel 6 i fördragen. Efter Nice kan vi börja tala om den europeiska konstitutionen. Just nu är det viktigaste att denna etapp konsolideras.
Detta är vårt förslag.

Malmström
Fru talman! Låt mig börja med att från ELDR-gruppens sida gratulera föredragandena och alla som medverkat i konventet.
De har visat att man kan arbeta med europeiska frågor på ett nytt och föredömligt sätt, ett sätt som är överlägset regeringskonferensens genom sitt demokratiska, öppna arbete med full insyn och möjligheter för medborgarna att delta.
Att Europasamarbetet inte enbart bygger på ekonomiska överenskommelser har nämnts här flera gånger. Det har blivit extra tydligt under det gångna året. Framväxten av främlingsfientliga och antidemokratiska rörelser ställer frågan om europeiska gemensamma värden på sin spets.
I takt med att de europeiska institutionerna får allt mer makt över medborgarna är det också viktigt att sätta gränser för detta inflytande. I den föreslagna stadgan sätts medborgaren och dennes rättigheter i centrum på ett unikt sätt. Det har naturligtvis också gjorts politiska kompromisser, det har varit ett givande och ett tagande, men på det stora hela står vi inför en katalog av gemensamma och moderna rättigheter som tydligt konkretiserar den europeiska värdegemenskapen. Eftersom det finns en viss oro är det viktigt att påpeka att stadgan kompletterar, och inte konkurrerar, med Europarådets stadga för mänskliga rättigheter. Därför är det angeläget att redan i Nice skapa den juridiska möjligheten för EU att underteckna Europarådets konvention.
Vid toppmötet i Nice kommer stadgan att antas i form av en politisk deklaration. Detta får inte förvandlas till enbart en ceremoni med fluffiga deklarationer. Medborgarna är trötta på denna typ av evenemang. Det måste göras klart att man uppfattar stadgan som moraliskt bindande.
Så snart som möjligt efter toppmötet måste också det svenska ordförandeskapet slå fast förfarandena för hur man skall arbeta med stadgans fortsatta ställning, med målet att den efter vissa ändringar blir bindande och en del i en framtida europeisk författning.

Boumediene-Thiery
Fru talman, kära kolleger! Stadgan om de grundläggande rättigheterna - en avgörande etapp i det europeiska bygget - har givit upphov till en rad debatter. För vissa är det en framgång, för andra är det i dag en sviken förhoppning. Det var många som ansåg att Europa äntligen hade möjlighet att ta sig ur det enda området med frihandel och de liberala hjulspåren för att grunda ett medborgarnas Europa.
Allt bidrog till att förstärka denna förhoppning: sammansättningen av konventet som utgjorde ett originellt prejudikat jämfört med den vanliga mellanstatliga metoden, debatterna var offentliga, samtliga texter fanns på en Internetadress som är tillgänglig för alla, och det civila samhället har uppmanats att göra sin stämma hörd. Men öppenheten kommer inte att uppväga det demokratiska underskottet eftersom de icke-statliga organisationerna endast kunde uttala sig fem minuter och deras kommentarer egentligen inte beaktades.
Ja, det har gjorts några framsteg, men det är otillräckligt jämfört med bristerna. Det krävdes flera veckors kamp för att föra in strejkrätten. Rätten till arbete omvandlades till rätten att arbeta. Rätten till hälsa, social trygghet, bostad och minimiinkomst är obefintliga eller bara i storleksordning med solidariteten. Pressfriheten är inte längre någon " garanti" utan den " respekteras" . Minoriteternas rättigheter är minimala. Den olika behandlingen av européer och invånare i tredje land är ett faktum, på samma sätt som den fria rörligheten enligt Amsterdamfördraget, eller rätten att leva i en familj som ändå erkänns i internationell rätt. Ett stort antal rättigheter, däribland de politiska rättigheterna, är föremål för ett europeiskt företräde som ersätter det nationella.
Var finns då våra heliga principer om allmängiltighet, odelbarhet och enhet när det gäller rätten? Vad blev det av det europeiska medborgarskapet, hjärtat i detta jämställdhetens Europa för alla medborgare? Vad som återstår är en bitter känsla. Stadgan är en förlängning av det liberala Europa mot medborgarnas sociala Europa. Vilken attityd skall vi inta till denna text som inte är bättre än ingenting, eftersom den befinner sig hitom det befintliga?
I den nuvarande utformningen kan stadgan inte bli " betecknande" för Europas medborgare. Den ger bara ett mervärde, den motsvarar på intet sätt deras förväntningar, eller deras behov. Kan man i termer av grundläggande rättigheter acceptera en minsta gemensam nämnare när Europa vill vara en modell för mänskliga rättigheter? Vi måste vägra att nöja oss med denna minimalistiska stadga, vilket den europeiska socialdemokratin förefaller resignera inför. Stadgan kan inte vara en bakgrundsfigur för det franska ordförandeskapet för att dölja en döende regeringskonferens.
Det civila samhället har beslutat sig för att vid det europeiska toppmötet i Nice i december samla sig, göra sin stämma hörd och utropa sin längtan efter en stadga som erbjuder verkliga garantier för Europas medborgare. Vi bör stödja dessa åtgärder och, snarare än att acceptera en haltande text, kräva att arbetet i konventet fortsätter efter Nice, med nya förfaranden och en bred offentlig debatt. Det gäller framtiden för vår demokrati, liksom våra rättigheter och friheter.

Kaufmann
Fru talman! Stadgan om de grundläggande rättigheterna är ett mycket viktigt politiskt projekt för den europeiska integrationens framtid, och jag samtycker till den. Varför? För det första för att den säkerställer medborgarnas rättigheter gentemot organen och myndigheterna i Europeiska unionen. För det andra sluter den gapet i skyddet för de grundläggande rättigheterna för de människor som bor i unionen. För det tredje säkrar stadgan också den befintliga skyddsnivån i unionen vad gäller den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, ja den går delvis utöver den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. För det fjärde: Stadgan - och det är särskilt viktigt för mig - utgår från de medborgerliga och politiska mänskliga rättigheternas och de sociala grundläggande rättigheternas odelbarhet. Som medlem av konventet engagerade jag mig för sociala rättigheter som gick ännu längre, i synnerhet för att rätten till arbete och till ett existensminimum skulle förankras i den, vilket med tanke på den befintliga sociala stadgan absolut borde ha tagits med.
Ändå delar jag Europeiska fackliga samorganisationens sammanfattande bedömning att stadgan om de grundläggande rättigheterna, trots den snäva tolkningen av de sociala rättigheterna, är ett viktigt steg för att främja ett socialt Europa och ett medborgarnas Europa, och innebär ett mervärde jämfört med det aktuella läget.
Fru ordförande, jag tror att det som vi nu behöver, i synnerhet med tanke på Nice, är en bred offentlig debatt med medborgarna om stadgans text, och vi måste också överväga att ge dem möjlighet att rösta för denna stadga. Därför förespråkar jag personligen en folkomröstning i hela Europa om stadgan, så att vi äntligen får en demokratisk legitimering från medborgarna själva beträffande den europeiska uppbyggnaden.

Muscardini
Fru talman! Ofta tilldelar man namnteckningar på papper stor betydelse; ofta blir namnteckningarna mytiska. Detta är vad som har hänt med pakten om arbetstagarnas grundläggande arbetsmarknadsmässiga och sociala rättigheter som undertecknades i Strasbourg under ett europeiskt råd där det verkade som om man hade löst frågan om hur institutionerna skulle kunna skydda arbetarnas människovärde. Men sedan kom dementin: I Maastricht skrev Storbritannien inte under det sociala protokollet och förnekade därmed den yviga retorik med vilken man beskrev den utomordentliga betydelsen av att man undertecknade pakten om arbetstagarnas grundläggande rättigheter.
Låt oss se till att inte samma sak händer med fördraget om grundläggande mänskliga fri- och rättigheter. För förutom namnteckningarna är det viktigt att det görs konkreta politiska åtaganden som förverkligas under de kommande dagarna - varje dag - av samtliga länder och av alla politiska krafter. Fördraget kan inte ändras, och detta faktum leder till ett demokratiskt underskott, vilket får oss att dela slutsatserna från Biarritz om att inte se fördraget som rättsligt bindande. Om fördraget hade varit möjligt att ändra, om man hade insett att fördraget har brister vad gäller skyldigheter och rättigheter, så skulle det vara enklare: stadgan är alltför svag när det gäller försvaret av den naturliga familjen, skyddet av barndomen; den bortser från behovet att reglera den nya tekniken inom global information; den diskriminerar den privata utbildningen på bekostnad av den offentliga; den bortser, i försvaret för miljön, från skyddet av djurens hälsa och rättigheter; den är alltför allmän när det gäller försvaret av konsumenterna och lämnar dörren öppen för saluförande av livsmedel som är starkt skadliga för hälsan. Dessutom innehåller stadgan politiska luckor: den tar till exempel inte upp problemet med politiska flyktingar.
Därför anser vi att stadgan är viktig som en principförklaring, men enbart för att inleda en debatt: en debatt som vi anser vara nödvändig inför framtiden, men en debatt som fortfarande måste utvecklas, som måste fortgå parallellt med processen för enande. Vi ser denna stadga som betydelsefull i egenskap av politisk förklaring och som ett gemensamt åtagande: därför röstar vi för rekommendationen och Nationell allians lovar att föra en demokratisk debatt som skall integrera och förbättra innehållet i stadgan under de kommande månaderna och som bör försiggå parallellt med diskussionen om anslutningen och det nya europeiska medborgarskapet.

Dupuis
Fru talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag tror att denna stadga bara är den femtielfte demonstrationen av unionens och våra medlemsstaters förmåga att öka antalet tomma texter, avsiktsförklaringarna.
Denna stadga har som ni vet ingen rättslig grund. I denna stadga planeras inte för någon organisation som skall se till att de principer och rättigheter den räknar upp respekteras. Denna stadga är en ny tom text och det är inte uppmaningarna från Barón och andra om att föra in frågan om stadgan i artikel 6 och artikel 7 i fördraget som kommer att ändra på något. Vi vet genom exemplet med Österrike att Europa har reagerat utanför fördraget med bilaterala åtgärder, och att Europa inte hade kraft, eftersom artikel 6 och artikel 7 inte möjliggjorde det, att se till att de stora principer Europa åberopar respekteras.
Frågan är viktigare än så. I Köln fick rådet den geniala idén att uppfinna ett ben för hunden, där hunden var Europaparlamentet. Rådet uppfann denna stadga, och vårt parlament kastade sig över benet - som det dessutom har för vana att göra - och tuggade på det så mycket och dessutom så bra att vi fick intrycket i dag av att delta i en historisk händelse. Men de verkliga frågor som vi ställs inför är de vita sidorna i det sammanfattande dokumentet från det franska ordförandeskapet, frågan om kommissionen och frågan om röstviktningen inom rådet. Vårt parlament, som alltid varit starkt med de svaga och svagt med de starka, som visar sig alltmer obetydligt i sitt sätt att angripa saker och ting, har inget att säga om denna kommissionens programmerade destruktion. Parlamentet accepterar detta avsteg som omvandlar kommissionen till ett underråd, en verkställare för ett råd som är, och alltid kommer att vara, starkare.
Det som återfinns på dagordningen för toppmötet i Nice är det mellanstatliga avsteget förankrat i texterna. Ni kan acceptera det, ni kan avreagera er över tomma texter, men detta är verkligheten och det är sorgligt att konstatera att de små länderna i Europeiska unionen, genom att framhärda med att vilja ha en kommissionär per medlemsstat, förstärker detta förslag som innebär att försvaga kommissionen.
Vi håller på att programmera ett mord på kommissionen, ett mord som också är ett självmord eftersom kommissionen i förra veckan instämde i rådets förslag. Låt oss därför gråta eller låtsas att vi är glada, fira denna stora händelse som inte är något annat än en stor tom händelse. Jag tror att vi bör komma ihåg det.
Vare sig vi röstar för eller emot denna stadga eller avstår från att rösta kommer det inte att förändra någonting.

Bonde
Fru talman! Man skulle inte kunna tro att Dupuis och jag talar om samma text. Bakom omröstningen om stadgan finns det en helt dold dagordning om att skapa en första del av en författning för vad man skulle kunna kalla Europas förenta stater. Inskrivningen i fördraget sker förmodligen först under en särskild författningskonferens år 2004, men redan genom det högtidliga undertecknandet av kommissionen, rådet och parlamentet kommer EG-domstolen att få en ny källa för sina domslut, och domstolens företrädare har ju redan meddelat att man kommer att låta sig inspireras av stadgan. Kommissionens företrädare vid konventet i Turin tillmäter dokumentet en rättslig betydelse. Det är därför absurt att den danska regeringen hävdar att det inte finns något som helst nytt i stadgan. Vad skall vi i så fall ha texten till?
Det finns naturligtvis nyheter i stadgan i förhållande till den befintliga rätten, t.ex., ett förbud mot diskriminering av nationella minoriteter, vilket är bra, och en ny formulering av positiv särbehandling av det underrepresenterade könet och nya bestämmelser om kloning, personskydd och rätt till tillgång till dokument. Problemet är inte innehållet utan syftet, som är att överglänsa de nationella författningarna och Europeiska konventionen om skydd av de mänskliga rättigheterna. EG-domstolen kommer att bli vår nya högsta domstol och författningsdomstol, även när det rör frågor om grundläggande fri- och rättigheter, och den kommer också att bli sista tolkningsinstans av Europeiska konventionen om skydd av de mänskliga rättigheterna. Jag har lagt fram ändringsförslag under konventet om att stadgan skall lyda under de nationella författningsdomstolarna och domstolen för de mänskliga rättigheterna. Detta kunde inte antas, och det vittnar ju om syftet att skapa en författning. Fru talman! Jag måste tyvärr därför rösta emot rekommendationen.

Friedrich
Fru talman! Först ett hjärtligt tack till min vän Méndez de Vigo som ledare för delegationen, som har bytt med mig, eftersom jag genast måste leda en förlikning för parlamentet. Konventet har utfört ett utmärkt arbete. Med detta resultat, herr minister, har Europa också visat på sina andliga grundvalar. Av detta kan vi se vad som är Europas kärna. Många nya rättigheter för barn, seniorer och handikappade har nämnts, också intressant för mig, en ny rättighet till företagarfrihet, vilket i praktiken betyder ett slags förbud mot socialism.

I praktiken är det så. Ni är ju nu socialdemokrater och inga socialister! Det är också viktigt för mig att de andliga och religiösa grundvalarna mycket klart berördes i inledningen, ty den som förnekar sina rötter kan inte växa, och den som inte kan växa, kan inte heller blomstra. Vi vill ha ett blomstrande, välmående Europa. Därför ville vi nämna rötterna.
Hur skall det fortsätta? Stadgan om de grundläggande rättigheterna skall bli en del av ett framtida europeiskt författningsfördrag - inte en författning - så att det klart kommer till uttryck att Europeiska unionen inte är någon stat, ingen nationalstat, utan Europeiska unionen går sin egen väg. Nationalstaterna behåller sin markerade ställning. De och endast de kan genom den vanliga ratificeringen ändra på fördrag. Detta kommer till uttryck när vi talar om ett författningsfördrag i stället för en författning. Om vi vill vara trovärdiga, då kan vi ju för utvecklingen av Europeiska unionen inte kopiera begreppen i läran om statsrätt under 1800- och 1900-talet, utan vi måste utveckla egna begrepp för det. Därför är det fullt riktigt att vi inte säger stat, utan statsförbund, att vi säger kommissionen eller den verkställande makten i stället för regeringen, författningsfördraget i stället för författningen. Den som vill att Europa skall röna framgång, måste klart definiera begreppen, och den som vill att Europa skall ha framgång, behöver ett smalt Europa. Vi vill att Europa skall röna framgång, och därför måste grundvalarna stämma, begreppen - klart definierade - måste stämma, ansvarsområdena måste stämma, och sedan kan vi eventuellt vid nästa val till Europaparlamentet år 2004 lägga fram ett författningsfördrag, och då blir det av detta en helhet, som vinner medborgarnas förtroende och även kan övertyga vetenskapen. Klarhet i begreppen är början till framgång!
(Applåder)

Berès
Fru talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag tror att den röst vi skall avge för att göra det möjligt för er, fru talman, att utropa denna stadga i vår institutions namn är en viktig röst. Efter marknadernas tid, har tiden för rättigheternas Europa kanske äntligen kommit. Konceptet med medborgarskap i Europeiska unionen är relativt nytt.
Låt oss komma ihåg att det var ett initiativ från Felipe Gonzales, som föreslog oss detta vackra koncept. Sedan dess har det utvecklats och levt. Hittills har det bara levt genom en sång och ett pass. Men nu förefaller det mig som om det med denna stadga också kommer att finnas ett innehåll, definitionen av rättigheterna såsom vi delat upp dem i denna vackra text. Det är en vacker text eftersom den är lättläst, tydlig, exakt, skriven " som om" - vi får se i morgon - men under tiden kan den redan i dag läsas som en text med rättigheter och det är vad vi vill. Det är också en text som är ett framsteg för kvinnorna, eftersom den är skriven i ett neutralt genus.
Men det är också en text som vi kan vara stolta över i sakfrågan, eftersom den är balanserad. Den första rättigheten är den om värdighet. Hur kan man låta bli att erkänna att bakom konceptet med värdighet i det tjugoförsta århundradet är det samtliga odelbara rättigheter som vinner? Det är mänskliga och medborgerliga rättigheter men även sociala rättigheter.
Jag vet att mandatet från Köln var svårt. Det vara ett rättvist mandat, kommer vissa att säga, men otillräckligt, enligt andra. Det var ett mandat som vi använt med all dess dynamik, och jag höll på att säga ända tills dynamiken tog slut. Vissa i denna kammare, inklusive i min egen politiska familj i vid mening, kommer att beklaga avsaknaden av minimilön, rätten till bostad, eller bristen på en uttrycklig hänvisning till Europeiska rådets sociala stadga och gemenskapens stadga i textens allmänna bestämmelser. Och ändå uppmanar jag dem att läsa texten seriöst. Efter att ha hört inläggen här i förmiddag är jag inte säker att alla verkligen har läst texten i hela dess omfattning.
Jag vill säga några ord om denna omfattning. När det beträffande sociala rättigheter sägs att denna text inte går tillräckligt långt, uppmanar jag dem som är inne på den linjen att titta på det juridiska värdet av de texter som vi hittills har på europeisk nivå, när det gäller sociala rättigheter. Stadgan har skrivits som en text som kan ha ett tvingande värde. Den går betydligt längre än de texter med vilka vi identifierar oss politiskt, men som med tanke på den juridiska anordning som genomför dem, även om de naturligtvis vilar på gemensam politik, i juridiska termer, ändå inte fastställer några verkliga rättigheter som den ena eller andra dagen kan erkännas av en domare.
Denna text måste göras känd och upplevas. För att använda ett uttryck från Caterine Lalumière skulle jag vilja säga att " vi måste sätta den i omlopp" . Vi behöver därför alla arbeta hand i hand, på grundval av bredast möjliga omröstning, hoppas jag, i denna kammare. Det förutsätter att vi mobiliserar oss, vi ledamöter i Europaparlamentet, liksom våra kolleger i de nationella parlamenten och i rådet, och naturligtvis i regeringarna, men även i det civila samhället som följt oss i utarbetandet av denna text.
Några ord om det juridiska värdet. Herr rådsordförande! Ni hade vänligheten att redogöra för arbetet i regeringskonferensen i går kväll. Jag fick intrycket att även om flera regeringar inte önskar det skulle nästan en majoritet kunna urskiljas till förmån för ett införande i artikel 6. Det är inte a och o för denna stadgas ställning. Den måste ha sin rätta plats som inledning till en konstitution, men tyvärr gäller det en framtida institutionell historia. För närvarande fäster vi betydelse vid denna hänvisning till artikel 6. Det är det mandat som vi har lämnat till våra företrädare. För vårt parlament är den etapp vi skall gå in i frukten av en lång kamp, som vi inledde redan 1975 och som vi, efter alla våra resolutioner, våra Spinelliprojekt och våra förslag till europeisk konstitution, hela tiden påmints om. Jag hoppas att vi i samband med omröstningen kan vara så många som möjligt här i kammaren, för att er röst, fru talman, skall bli en stark röst vid tillkännagivandet.

Thors
Fru talman! Stadgan innehåller flera välkomna punkter. Rätten till god förvaltning, vilket Malmström också talade om, är ett av de allra viktigaste framstegen. Den rätten finns inte i andra internationella handlingar, och den saknas i många grundlagar i medlemsstaterna.
Tillgången till en öppnare administration är en av de mest konkreta förbättringar som stadgan kan erbjuda våra EU-medborgare. Stadgan innebär också en öppning till förmån för minoritetsrättigheterna, eftersom artikel 22 säger att unionen skall respektera den kulturella, religiösa och språkliga mångfalden. Denna respekt i kombination med diskrimineringsförbudet skapar en grund för att i framtiden trygga minoriteters ställning.
Arbetsmetoden har varit lyckad. Den har varit så lyckad att Finlands statsminister i sitt tal förra fredagen utpekade metoden till ett sätt att komma fram med idéer inför en kommande grundlag för EU. Detta ser jag som viktigt. Det är dock även viktigt att EU ansluter sig till människorättskonventionerna - de två hör ihop.
Till slut konstaterar jag med glädje att också barnen nämns. Jag hoppas att det ger en grund för kommissionär Vitorino att vidta åtgärder så att EU kan komma med ett bidrag inför det kommande toppmötet i höst om barnens ställning. Jag konstaterar även med mycket stolthet att en representant för min riksdagsgrupp i mitt hemland, Gunnar Jansson, spelade en mycket viktig roll när denna stadga utarbetades. Jag tror att han har bidragit till den klarhet som Berès nämnde här. Stadgan är klar och koncis, och ett föredöme för många grundlagar.

MacCormick
Jag vill gratulera och tacka herr Méndez de Vigo och alla som arbetat med den. Jag inte bara tackar dem, utan jag avundas dem också. Man har gjort ett väldigt bra arbete.
Vi har här en text som klart och tydligt säger vad Europeiska unionen handlar om och vilka rättigheter vi har som medborgare i denna stora och betydelsefulla union. Det gör mig verkligen nedslagen att alla brittiska konservativa har motsatt sig idén om att göra unionens institutioner ansvariga för brott mot unionens medborgerliga rättigheter. Det är tråkigt att Churchills och Maxwell Fyfes parti har kommit dithän att de säger " nej" , nu när vi äntligen försöker att se till att unionens institutioner inte blir betraktade som Bryssels tyranner, utan som personer som enligt artikel 51 är bundna till åtaganden som skall följas av alla unionens institutioner.
Jag är ännu inte säker på, eftersom jag inte hört något från dem, i hur hög grad Blairs hundar släpps fria för att uttala sig för detta utmärkta projekt. Jag hoppas att Martin, som hjälpte till på ett så bra sätt vid detta konvent, kommer att övertala sina kolleger om att tiden nu är inne för att inte bara anta denna stadga, utan för att göra den till en del av vår lagstiftning, bindande för de som regerar över oss, och inte bara ett tillkännagivande, utan en bindande del av fördragen. Det bästa vi kan göra för tillfället är att få den omnämnd i artikel 6, men detta är bara en början.
Det är inget perfekt dokument; vi vet alla att det inte är ett perfekt dokument. Ingenting i livet är perfekt och det är inte heller perfekt att tillkännage rättigheter utan att upprätthålla dem på ett effektivt sätt. Jag noterar att det finns artiklar om att tilltalade skall betraktas som oskyldiga till dess de överbevisats om sin skuld och om legalitetsprincipen och rätten till försvar. Som jag sade i går kväll - jag säger det i dag igen - så har det skett för många misslyckanden i detta avseende överallt i denna union och ibland, i vår iver att utveckla det rättsliga och polisiära samarbetet, förbiser vi betydelsen av att se till att de oskyldiga inte blir passiva offer - en indirekt skada av kriget mot brottsligheten.
Låt oss inte passivt bara anta dessa rättigheter, utan låt oss göra dem verkliga för våra medborgare, och låt oss också göra dem till en del av vår lagstiftning.

Ainardi
Fru talman! Jag underskattar inte den mycket viktiga ambitionen att bekräfta en mänsklig värdegemenskap, eller det faktum att man för första gången i denna typ av text placerar civila, politiska och sociala rättigheter på samma nivå. Jag tror också att den metod som inletts med konventet varit innovativ i sin strävan efter mer information och öppenhet. Men vid sidan av detta finns fortfarande stor otillfredsställelse.
Det finns en stor skillnad mellan den ursprungliga ambitionen och det vi uppnått. Det är naturligtvis möjligt att framföra den ena eller den andra artikeln, välkomna verkliga framsteg i bekräftandet av ett antal nya rättigheter knutna till utvecklingen av våra samhällen eller på nytt bekräfta avgörande grundläggande rättigheter. Man kan också notera artiklar som ligger långt hitom rättigheter som erkänts på annat håll, bl.a. när det gäller det sociala området.
Det handlar inte om att göra en kolumn med positivt och en med negativt, fru talman. Förra gången talade ni om det halvtomma eller halvfulla glaset. Det handlar faktiskt om att förstå det övergripande angreppssättet och ambitionen med stadgan och att ställa sig frågan: " Är den i nivå med de krav och förväntningar som de europeiska medborgarna har, ger den dem stödpunkter för att möta periodens utmaningar?
Ja, jag har läst texten, jag har läst den igen. Det är faktiskt en lättläst text. Jag har hört argumenten från mina kolleger, men jag fortsätter att anse att det finns mycket farliga tvetydigheter i stadgan och att den gemensamma nämnaren är minimal.
Trots innovationerna med konventet som jag talat om måste vi säga saker ärligt. De europeiska medborgarna har inte fått tillräckligt med information och om de hade tillfrågats - vilket borde ha varit nödvändigt - för att bidra till utarbetandet av stadgan, skulle innehållet säkerligen ha varit annorlunda.
Det är aldrig för sent att göra något bra. Nice borde inte bara vara ett mål för stadgan, platsen för en tillkännagiven självtillfredsställelse, utan det skulle vara klokt att göra det till en startpunkt för en så bred " medborgardebatt" som möjligt om denna så viktiga fråga om de grundläggande rättigheterna.
Avslutningsvis, eftersom beslutet om stadgan är ett stort politiskt beslut, hör jag till dem här i parlamentet som anser att det är för tidigt att uttala sig i dag.

Berthu
Fru talman! Förslaget till Europaparlamentets resolution om stadgan om de grundläggande rättigheterna bygger på samma tvetydighet som arbetet i kammaren. I båda fallen ber man er godkänna en text utan att säga vad den skall användas till. Är det ett politiskt uttalande? Är det ett komplement till fördraget? Är det den första delen av en framtida konstitution? Man kommer att tala om det för er senare, sannolikt efter Nice. Denna osäkerhet medför en grundläggande brist i de medgivanden som gjordes när arbetet i kammaren avslutades eller vid omröstningen i dag. Vissa lugnar sig genom att tänka att en positiv röst inte medför några åtaganden, eftersom stadgan bara skulle förbli ett uttalande. Det är ett misstag. Denna text blir, åtminstone om den antas i detta skick, - och det är ett viktigt förbehåll, jag återkommer dit - tvingande, genom EG-domstolens rättspraxis.
I detta förfarande finns två fascinerande aspekter. Den första är att den på detta sätt antagna stadgan skulle föra oss rakt in i ett likriktat Europa, som den övervägande majoriteten av ledamöter i denna kammare säger att de avskyr och som dess väljare absolut inte vill veta av. Men rättspraxis inom EG-domstolen, som i morgon skall tolka rättigheterna i detalj, kommer att tillämpas på ett enhetligt sätt på hela Europa, och för varje nationell demokrati undanröja dess självständiga beslutsrätt. Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Ni kan inte i morgon säga att ni inte visste.
Den andra fascinerande aspekten: vi håller i dag på att diskutera en fråga - de mänskliga och medborgerliga rättigheterna - där unionen inte har någon som helst befogenhet. Men Europeiska rådet i Köln lyckades till slut, med hjälp av kammaren som spelade sin roll som spridare av förvirring perfekt, få alla att glömma att det handlade om en befogenhet för de nationella parlamenten, som de är på väg att låta sig bli bestulna på successivt.
Enligt de nuvarande fördragen är dagens diskussion fullständigt olaglig. Det är ett verkligt dåligt förebud för ett Europa som påstår sig vilja respektera de grundläggande rättigheterna.
Det är anledningen till att jag anser - och jag vänder mig nu särskilt till rådets ordförandeskap - att om de samlade regeringarna i Nice antar stadgan som ett politiskt uttalande, borde de låta den föregås av ett preliminärt uttalande som erinrar om att fastställandet och utvecklingen av medborgerliga rättigheter i samtliga fall enbart faller under de nationella parlamenten.

Speroni
Fru talman! I år fyller Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna femtio år. Den stadga vi diskuterar här verkar vara en dålig kopia av den konventionen: den väcker många frågor i juridiskt avseende, till exempel när man i artikel 2.2 säger: " Ingen kan dömas till döden" - och det är bra - och sedan: " eller avrättas" . Men hur kan man avrättas om man inte först har blivit dömd till döden? Detta är överdrivet, överflödigt, absurt. Man talar om friheten att utföra religiösa riter, utan några begränsningar. Den italienska konstitutionen innehåller till exempel en gräns för vad som kan anses som stötande; konventionen föreskriver en gräns för andra människors rättigheter, för den allmänna ordningen. Är till exempel sataniska riter, orgiastiska riter tillåtna, eller inte? Detta är definitivt inte klart.
I politiskt hänseende fattas även ett erkännande av folkens rätt till självbestämmande, det fattas en tydlig definition av skyddet för den naturliga familjen. Slutligen har vi detta förfarande som icke blott icke tillåter de nationella parlamenten, utan inte ens Europaparlamentet, att ändra stadgan, och som inte heller tillåter att man ändrar förslaget till beslut, och som å ena sidan deklarerar medborgarnas rättigheter och, å den andra, inte gör annat än förnekar rättigheterna för medborgarnas företrädare, dvs. oss parlamentariker, eftersom vi inte ens har rätt att lägga fram ändringsförslag.
Det är därför jag, som anser mig vara för ett medborgarnas Europa, inte helt känner igen mig i denna stadga och jag kan därför inte rösta för förslaget.

Van Dam
Fru talman! På frågan om Europaparlamentet skall medverka till ett högtidligt tillkännagivande av stadgan är mitt svar helt enkelt nej! Den duger verkligen ingenting till! Vem är det vi hjälper genom att kungöra den här stadgan? Inte medborgarna i medlemsländerna, eftersom de flesta av rättigheterna i stadgan är så vagt formulerade att varje berörd part, även institutionerna, kan plocka ut de delar som passar dem. Dessutom har man på intet sätt tillgodosett behovet av ett välfungerande system för rättsligt skydd om stadgan mot all förmodan skulle bli rättsligt bindande.
Dessutom är dokumentet fullt med rättigheter som inte har någonting att göra med begränsningen av institutionernas befogenheter. Stadgan riktar sig alltså framför allt till medlemsstaterna, men de har redan innefattat alla de nödvändiga grundläggande rättigheterna i sina egna grundlagar eller författningar. Som en extra garanti för ett gott skydd av de grundläggande rättigheterna har samtliga medlemsstater undertecknat den europeiska konventionen om skydd för mänskliga rättigheter.
Vad kan stadgan i dess nuvarande form tillfoga mer än stor förvirring? Enligt Joseph Weiler lider den europeiske medborgaren snarare av ett överskott än av en brist på skydd för grundläggande rättigheter. På den punkten är jag helt och hållet överens med honom. Ett överskott av skydd för grundläggande rättigheter är minst lika skadligt som en brist! Stadgan har till slut blivit föga mer än ett prestigeprojekt. Som övervakare av medborgarnas intressen bör Europaparlamentet inte medverka till detta.

Hager
Fru talman! Jag har redan från början talat för stadgan om de grundläggande rättigheterna. Jag har också hela tiden arbetat för att den måste bli rättsligt bindande. Men det hindrar inte att jag omöjligen kan instämma i den förhärskande euforiska bedömningen att konventet är ett instrument för en konstitutionell utveckling som hör framtiden till. Bortsett från de innehållsmässiga problem i stadgan som redan diskuterats i dag är enbart det blotta inkluderandet av nationella parlamentsledamöter inte någon ersättning för att nationella parlament grundligt skall befatta sig med frågor som har med författningar att göra. Jag vill i varje fall varna för att man inte bör missförstå detta instrument med konventet som en Deus ex machina för Europeiska unionen.
Ännu en mening till rådets ordförande: Som tidigare ledamot av en högsta domstol vill jag försäkra er att den överlappande behörigheten på senaste tid mellan olika högsta domstolar kommer att föra med sig en divergerande rättslig praxis, och att en divergerande rättslig praxis kan förväntas. Vi får absolut inte glömma bort detta problem.

Méndez de Vigo
Herr talman! I dag avslutar vi, genom omröstningen om de 12, en process som inleddes 1984 när parlamentet godkände förslaget till Fördraget om Europeiska unionen, i vilket redan fanns en begäran om en förklaring om rättigheter, en process som vi fortsatte 1989 genom De Guchts resolution.
Parlamentet har alltid prioriterat stadgan om grundläggande rättigheter, först och främst för att det har velat se de principer och värden som förenar européerna återspeglade i en text. Detta är särskilt viktigt just nu, när vi inleder en ambitiös utvidgningsprocess.
För det andra, därför att stadgan om grundläggande rättigheter är en viktig faktor för vägen mot en politisk union.
Och för det tredje, herr talman, och detta är säkert det viktigaste skälet, därför att en stadga om grundläggande rättigheter kommer att öka känslan av tillhörighet i Europeiska unionen.
Av dessa skäl kommer min grupp - vilket vår ordförande Poettering tidigare har sagt - att rösta för denna stadga.
Dessutom återspeglar denna stadga parlamentets åsikt, så som vi uttrycker den i Duff/Voggenhuber-resolutionen den 16 mars. Stadgan har utformats med hjälp av en parlamentsdelegation och som ordförande för denna delegation vill jag tacka de medlemmar som har ingått, för deras arbete, åtagande och stöd under alla dessa månader.
Någon talare sade att vi måste gå ut med information om stadgan, ett arbete som kan inledas i detta parlament. När man hör vissa av ledamöternas inlägg inser man att denna information är nödvändigare än någonsin. Vissa borde läsa stadgan innan de kommer med sina inlägg, så att de kan undvika att säga det de säger.
Herr talman! Låt mig säga några ord om stadgans effekter. Jag menar att det finns en falsk debatt här. Hänvisningen till artikel 6 är logisk och jag tycker att rådets ordförandeskap noggrant bör notera vad Barón sade. Ordföranden för den grupp som företräder majoriteten av Europeiska unionens regeringar sade med all tydlighet att parlamentet - åtminstone hans grupp - inte kommer att godkänna fördragsreformen i Nice om den inte innehåller en hänvisning till artikel 6.
Stadgan kommer att få effekter. Den kommer att få effekter oavsett den står med i fördraget eller ej. Jag vill tillägga att den redan har haft effekter. Om ni läser de " tre vise männens" rapport om situationen i Österrike, skall ni se att stadgan omnämns vid tre tillfällen. Denna rapport utarbetades mellan den 29 augusti och 6 september, när stadgan ännu inte hade utformats. Stadgan kommer alltså, oavsett om den är införd i fördragen, oavsett om den är införd i artikel 6.2, att binda kommissionen - och jag vill berömma kommissionär Vitorinos viktiga arbete när det gäller stadgans utformning -, parlamentet och rådet, och den kommer att få effekter, herr talman, oavsett vad vissa av kammarens ledamöter tycker om det.

Martin, David
Herr talman! De kolleger som denna förmiddag har sagt att denna stadga inte återspeglar den ena eller den andra rättigheten tillräckligt starkt eller över huvud taget, eller säger att den inte är tillräckligt kristdemokratisk, socialistisk eller grön, verkar ha missat hela poängen med stadgan. Detta är en stadga som formulerar rättigheter som inte tillhör något parti och alla partier. Det är en sammansmältning av befintliga europeiska värderingar på ett modernt och fantasifullt sätt. Alla delar av kammaren som är intresserade av Europeiska unionens utveckling bör välkomna detta.
Just som kommissionen säger i sitt utmärkta meddelande och som Moscovici påminde oss om i förmiddags, så är denna stadga unik eftersom den för samman civila, politiska, ekonomiska och sociala rättigheter på ett sätt som inte är aktuellt när det gäller någon annan stadga om mänskliga rättigheter eller grundläggande rättigheter som finns i världen. Den är också modern, som kommissionen påpekar, eftersom den tar upp frågor som handlar om bioetik, genetisk modifiering och informationsskydd, såväl som tillgång till information. Det är alltså ett bra steg i rätt riktning. Konventionen och dess ordförande, Méndez de Vigo, skall gratuleras för sitt arbete med stadgan.
Den stora frågan som nu splittrar oss, är vad stadgan skall användas till. Enligt min mening har den tre syften. För det första att säga till medborgarna: Europeiska unionen är inte bara något som tar form omkring er, det är en gemenskap som ger er rättigheter, som ger er garantier, som ger er skydd under vissa förhållanden. För det andra, att säga till institutionerna: Ni har en plikt som uttrycks i denna stadga, dvs. att hantera medborgarna på ett visst sätt. När ni antar lagstiftning, när ni vidtar administrativa åtgärder, när ni utarbetar dokument, måste ni följa denna stadga. För det tredje uttrycker den både till befintliga medlemsstater och till ansökarländer, att när man blir medlem i gemenskapen så blir man medlem i en värdegemenskap. Det finns vissa förhållanden som man måste upprätthålla och nå upp till för att bli eller fortsätta vara medlem i Europeiska unionen. Detta är ett mycket tydligt budskap, inte bara till ansökarländerna, utan också till de befintliga medlemsstaterna. Om man tänker på den bräckliga politiska situation som råder i en eller två av våra medlemsstater, är detta ett viktigt budskap vid denna tidpunkt.
Hur kommer man att använda sig av stadgan? Jag håller med kolleger som säger att domstolen inte kommer att strunta i en stadga som högtidligt antagits av de tre institutionerna: kommissionen, rådet och parlamentet. Domstolen kommer att ha stadgan i åtanke när den formulerar domslut. Detta skall man välkomna, inte var rädd för, som Bonde verkar tycka. Dupuis och t.o.m. mitt eget hemlands Europaminister har antytt att detta är ett innehållslöst och tomt dokument. Detta kan jag inte acceptera. Detta är ett stort steg framåt i skapandet av Europeiska unionen. Jag välkomnar det.
(Applåder)

Caveri
Herr talman, kära kolleger! En stadga för Europa, för medborgarna i Europa, det är bra. Jag säger det som federalist, med vetskap om att den princip man en dag måste hänvisa till blir subsidiaritetsprincipen, för att uppnå större frihet för Europas folk, inbegripet mitt lilla folk, folket i Aostadalen, som alltid odlat federalismen i Italien och i Europa. Men vi måste naturligtvis betona att stadgan bara är utgångsläget och inte slutstationen. Jag vill påpeka att det är bra att tala om nationella minoriteter och språkliga och kulturella skillnader i kapitlet om jämställdhet. Vi måste gå framåt på vägen mot en verklig europeisk konstitution för att ge de språkliga minoriteterna en internationell garanti.

Frassoni
Herr talman! Innehållet i stadgan hade kunnat vara bättre och problemet med dess rättsliga status borde ha kunnat lösas nu och inte i en mycket dimmig framtid. Det som har hindrat oss att nå båda dessa resultat är, herr minister, detsamma som kommer att hindra oss att nå ett tillfredsställande resultat, i termer av demokrati och effektivitet, i Nice: kravet på enhetliga beslut om varje enskild del av texten. Den som ligger längst efter och som är sämst utvecklad har än en gång besegrat den som i samhället och i institutionerna kämpar för att de grundläggande rättigheterna skall gälla för alla och bli ett effektivt och rättsligt bindande svar på nya problem, t.ex. riskerna inom vetenskapen, de nya medborgarnas rättigheter, rätten till en sund miljö etc. Vi är därför än en gång desillusionerade och missnöjda. Visst kommer vi att rösta för stadgan, men med en känsla av att den inte kommer att kunna uppamma den entusiasm och det engagemang som är så nödvändigt från medborgarnas sida gentemot Europa, och för detta kommer, som vanligt, regeringarna - och vissa regeringar mer än andra - att få bära det historiska ansvaret.

Di Lello Finuoli
Herr talman! Det är svårt att förneka att socialpolitiken i unionens medlemsstater sedan ett par år tillbaka bestäms av ekonomisk och monetär politik, av förenlighet med budgeten, av stabilitetspakter, av flexibilitet och av brist på avlönat arbete under tillbedjan av marknadsguden och konkurrensen, dess oskiljaktiga följeslagerska. Klyftan mellan den som har mycket och den som har litet eller inget blir allt bredare, medan den som har mycket, just på grund av de heliga principer som angetts ovan, kräver allt större uppoffringar av den som har litet eller inget.
Stadgan för grundläggande rättigheter, med sin konstanta hänvisning till nationell lagstiftning och praxis för ett faktiskt förverkligande av sociala rättigheter, har en tendens att göra denna underordning, denna mekanism med vilken de få på ett orättfärdigt sätt kan lägga beslag på tillgångarna, denna liberal-liberalistiska samhällsmodell som växer fram med en imponerande hastighet ur de europeiska socialdemokratiska idéernas aska, till en irreversibel process. Denna stadga över sociala rättigheter innebär ett steg tillbaka jämfört med lagstiftningen i många medlemsstater och just på grund av dessa hänvisningar tjänar den som ett instrument för att ändra eller försämra den nationella lagstiftningen. De medborgerliga och politiska rättigheterna förblir innehållslösa formaliteter om de inte bygger på de medborgerliga rättigheter som förverkligats och inte bara räknats upp.
Det verkar som om det sekel som är på väg att avslutas, med all dess kamp för frigörelse av missgynnade sociala klasser skulle ha gått förbi utan mening och utan att ha lärt oss någonting. Vi kan inte intala oss att denna stadga skulle utgöra ett första steg mot en union som blir alltmer solidarisk. Den utgör i stället en bottennotering för framtidens socialpolitik i framtiden. Jag hoppas bara att stadgan inte integreras i fördragen och att de rörelser som i samhället, inom fackförbunden, i de politiska organisationerna kräver ett rättvisare och i realiteten mera solidariskt Europa skall växa sig allt starkare.

Bigliardo
Herr talman, ärade kolleger! I och med debatten om stadgan om grundläggande medborgerliga rättigheter tar vårt parlament i dag ett nytt viktigt steg på vägen mot Europeiska unionen, mot ett enigare och - hoppas jag - rättvisare och ärligare Europa.
Jag röstar för denna stadga, inte för att jag är övertygad om att den kommer att tillämpas på ett korrekt och effektivt sätt, utan för att man inte kan låta bli att instämma i de principer som ligger till grund för stadgan. Vissa viktiga oklarheter återstår, oklarheter som uppkommer ur en oro som vi alla kan dela: jag tänker på de länder i gemenskapen där rätten till liv är och förblir enbart och uteslutande en principförklaring, eftersom man på ett hämningslöst vis förtrycker mänskligt liv redan från befruktningen; jag tänker på de europeiska konsumenter som, enligt stadgan, har många och viktiga nya rättigheter och som för tillfället serveras det som återstår av kor, som är lika galna som den kapitalism som blir fetare på fattiga människors bekostnad; jag tänker på de anställda i fabrikerna som borde ha rätt till en stabil sysselsättning och som, i marknadsglobaliseringens namn, ser sin framtid gå upp i rök när man lokaliserar arbetet till den plats där det kostar minst; jag tänker på studenterna och universitetslärarna och rätten till utbildning, och jag tänker på de bristfälliga och obsoleta strukturerna i de många länder som inte tar sitt ansvar; jag tänker, ärade kolleger, på friheten och rätten att uttrycka åsikter, och jag tänker på de många som befolkar de europeiska fängelserna enbart för att de inte tänker som andra; jag tänker på rätten till ett hem och rätten till ett värdigt liv; jag tänker på de unga som, på grund av grupper som ofta har maffiabakgrund, numera inte ens har rätten att älska.
Jag tänker på allt detta och på annat och jag ör orolig, men jag röstar för stadgan, även om den är en utopi, för av oss alla kräver man en revolution som, för att kunna genomföras, kräver ett korn, ett korn av rationell utopi.

Titford
Herr talman! I rekommendationen, som är ämnet för denna debatt, godkänner parlamentet Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Man instruerar sedan sin ordförande och kommissionens och rådets ordförande att anta Nicestadgan. Men denna stadga syftar klart och tydligt till att utvidga de europeiska folkens allt närmare union. Enligt medföredraganden, Duff, är detta ett stort steg i riktning mot att förbättra den europeiska integrationens kvalitet.
I egenskap av företrädare för engelska folket, och inte för de europeiska folken, kan jag bara säga att jag inte har något mandat att verka för ytterligare europeisk integration - och det har inte heller den brittiska regeringen, om den i praktiken skall företräda sina medborgare. Faktum är att de flesta i Förenade kungariket är helt emot ytterligare integration. Som demokrat är alltså jag också det. Jag tar avstånd från detta initiativ och kommer att rösta mot det.

Cederschiöld
Herr talman! Stadgan gör befintliga rättigheter synliga samtidigt som historiska steg tas för Europa. Ytterst berör debatten om EU skall vila på normala rättsstatliga principer. Stadgan fyller ett tomrum i EG-rätten, och stärker individens skydd mot kränkningar från europeisk polis, myndigheter som bekämpar fusk och konkurrensmyndigheter. Trots att vi i praktiken redan idag utmäter straff, saknas normala överprövningsmöjligheter av kränkningar av mänskliga rättigheter, vilka är nödvändiga i ett rättssamhälle.
Varje individ - kvinna, man, arbetstagare och företagare - måste skyddas mot eventuella politiska och administrativa övergrepp från EU. Det finns inga anständiga argument att motsätta sig just detta. Den som orättmätigt skadas av unionens rättsmedel måste ha rätt till rättsprövning. Om ett konkurrenskraftigt utvidgat Europa skall kunna formas måste det grundas på rättsstatliga principer. Det behövs ett brett politiskt stöd för individens rätt till rättsprövning av övergrepp. Hur skall annars ett rättsområde med 500 miljoner personer kunna fungera?
Stadgan är en balanserad och solid grund för utvidgningen. Det finns många missförstånd om dess materiella innehåll och dess konsekvenser. Dessa missförstånd måste redas ut. För dem som känner behov av det, rekommenderar jag att man läser förklaringarna i konvent 49, och även tar del av den case-law från de båda domstolarna som är knuten till stadgan.
Stadgan kommer att påverka rättsutvecklingen i EU, och den kommer sannolikt att successivt också få alltmer stöd. Jag anser att domstolen särskilt bör låta sig påverkas av de punkter som gäller näringsfriheten, entrepenörsskapet och äganderätten. Till sist vill jag rikta ett varmt tack till vår kompetente delegationsledare Méndez de Vigo.

Paciotti
Herr talman! Förslaget och godkännandet av förslaget till stadgar för grundläggande rättigheter borde kunna få ett omfattande stöd. Jag tycker att man endast kan motivera invändningar från dem som är motståndare till Europeiska unionen, och här har vi fått höra en och annan. Men jag förstår inte invändningarna från dem som motiverar dem med att stadgan inte innehåller allt det som man skulle vilja att den omfattade. Jag tror inte att någon av oss någonsin kommer att få se alla våra drömmar förverkligade, för stadgan kan inte återspegla enbart den ena sidan, utan måste vara en gemensam utgångspunkt för alla dem som känner sig som europeiska medborgare, och som respekterar skillnaderna och olika människor möjligheter att leva tillsammans.
Hade det varit möjligt att skapa något ännu bättre? Ja, det tror jag, om inte annat eftersom inte alla mina förslag har antagits. Men är det då bättre att inte göra något? Att inte godkänna denna stadga? Absolut inte! Denna stadga förvandlar unionen till en union för rättigheter; det är ett steg i unionens konstitutionaliseringsprocess, och det är det första internationella dokument som, enligt principen om de grundläggande rättigheternas oskiljaktighet, innehåller både medborgerliga och politiska rättigheter, ekonomiska och sociala rättigheter, nya rättigheter. Jag kan inte förstå dem som säger att stadgan inte fyller någon funktion, att den bara innehåller allmänna och vackra fraser. Den som säger detta bortser från institutionernas historia: även "liberté, égalité et fraternité" är vackra ord, men de har kommit att utgöra grundvalen för många rättsliga instrument i detta vårt Europa. Det är på grundval av formler som dessa artiklar som våra domstolar genom tidernas gång har garanterat våra grundläggande rättigheter.
Låt oss lämna till de reaktionära krafternas cynism att hävda att det bara är makt och pengar som betyder något och att resten bara är ord. Nej, de ord som inkarnerar våra principer, våra värderingar, våra grundläggande rättigheter har kraft och makt, om vi tar dem till oss som viktiga instrument för vårt samhällsliv. Låt oss med andra ord anta stadgan och låt oss ta orden på allvar, låt oss inte tillåta att de förringas, nedvärderas, försummas. Låt oss ta våra rättigheter på allvar, om vi vill att våra regeringar skall respektera dem och om vi vill att våra domstolar skall garantera dem.

Gahrton
Herr talman! Jag har länge tillhört de tveksamma. Stadgan innehåller positiva delar, men även principiella betänkligheter. Avgörande för mig har blivit ett upprop från Europas snabbast växande progressiva folkrörelse, franska Attac, som betecknar stadgan som ett instrument de régression sociale, ett verktyg för social nedrustning.
Attac konstaterar att stadgan innebär ett steg tillbaka i förhållande till medlemsstaternas, FN:s, Europarådets och ILO:s redan gällande regler. Attac konstaterar även att fackliga rättigheter ignoreras och anser att det i själva verket handlar om att stadfästa kapitalets fria rörlighet.
När Europas snabbast växande progressiva folkrörelse, med sina rötter i den första demokratiska revolutionens hemland Frankrike, som inte kan misstänkas för någon skandinavisk euroskepsis eller något liknande, så kraftigt säger nej till förslaget till stadga, är det omöjligt för mig att rösta ja.

Frahm
Herr talman! Jag kan fortsätta där Gahrton avslutade. Jag menar att det är ett problem att man på en och samma gång hävdar att de sociala rättigheterna skall vara odelbara och allmänna, och samtidigt konsekvent i det avsnitt som heter " Solidaritet" , hänvisar till nationell lagstiftning och praxis. På detta sätt sviker man just det odelbara och allmänna på dessa områden. Det var den del av innehållet som jag har problem med. Men jag har också problem med den konstruktion som vi håller på att skapa. Om vi verkligen vill stärka de mänskliga rättigheterna på europeisk nivå, bör vi i stället använda vår energi på att stärka Europarådets arbete, låta EU ratificera Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de motsvarande konventionerna om kulturella och sociala rättigheter, i stället för att långsamt bygga upp ett konkurrerande system i förhållande till Europarådet, som vi nu håller på att göra. Europarådet företräder ju hela Europa, alla europeiska stater. Vi har bara femton - än så länge. Slutligen har vi problemet med att man vill bygga upp en grundlag utan folkligt stöd. Detta kommer inte öka antalet röstande vid nästa val till Europaparlamentet.

Maij-Weggen
Herr talman! Den stadga som ligger framför oss för godkännande är ett arbete som vi kan vara stolta över. För första gången sedan Europeiska unionen grundades har vi här underlaget till en grundlag, en grundlag för den överstatliga struktur som unionen utgör.
Enligt vår bedömning är det ett bra dokument, ett dokument som vi även som kristdemokrater kan ta del av och säga: här återspeglas våra normer och värderingar. Rätten till mänsklig värdighet och mänsklig integritet formuleras i klara ordalag. Det gäller också för respekten för familjen och familjelivet och det sätt på vilket rättigheterna för barn, äldre och funktionshindrade är formulerade. På så vis ger den här stadgan ett extra skydd för de mest sårbara grupperna i vårt europeiska samhälle, och det är bra.
Stadgan ger också jämvikt. Vid sidan av de sociala rättigheterna som har formulerats väl, återfinner vi nu också näringsfrihet och fritt yrkesval i texten. Således har man funnit en bra jämvikt mellan ett antal rättigheter som för det mesta framhävs av fackförbund och rättigheter som i huvudsak förespråkas av arbetsgivarorganisationer samt små och medelstora företag.
Jag har en tredje randanmärkning som jag vill framföra om rättigheterna för medborgare från tredje land. Även för dem har vi artiklar som skyddar medborgare mot diskriminering, exempelvis på arbetsmarknaden. Även det var en önskan från vår grupp.
Så till den starkaste delen av stadgan: det är artikel 21, den stora antidiskrimineringsartikeln. Den förbjuder diskriminering på sexton områden. Jag betraktar den som kronan på den här stadgan. Den här artikeln kommer ofta visa sig vara nödvändig om vi ser till utvecklingen samt den diskriminering, rasism och främlingsfientlighet vi ser i våra medlemsstater.
Herr talman! Det var en stor ära att få arbeta tillsammans med kollegerna från parlamentet och från de nationella parlamenten för att utarbeta den här stadgan. Vi tackar Roman Herzog och Iñigo Méndez de Vigo för deras förträffliga sätt att leda konventet, och det är vår innerliga förhoppning att stadgan kommer att godkännas i Nice med vår talman Nicole Fontaines namnteckning.
Låt oss framför allt hoppas att våra europeiska medborgare ofta kommer att åberopa den här stadgan om deras rättigheter kränks. Den är avsedd för de medborgarna, och vi hoppas att de kommer att ta emot den med tacksamhet.

Van den Burg
Herr talman! Den 6 december kommer jag att demonstrera i Nice. De europeiska fackföreningsrörelserna och de icke-statliga organisationerna har uppmanat till det. Bara från organisationerna inom Europeiska fackliga samorganisationen väntas 60 000 människor. De här sammankomsterna är inte någon demonstration mot stadgan. Även i de här kretsarna tycks det finnas personer som tror det och som måhända skulle vilja det. Men de har inte förstått någonting av det hela. Manifestationen är för ett socialt och demokratiskt Europa, för ett medborgarnas Europa. Stadgan är en del av förändringen i den riktningen, av dynamiken som leder till ett starkt och socialt Europa.
Som ni vet är det framför allt de sociala och ekonomiska grundläggande rättigheterna som jag har ägnat stor uppmärksamhet. Förutom ECHR måste även Europarådets sociala stadga gälla som källa och grund till EU-stadgan. Vet ni vad som slog mig förra veckan då framstegsrapporten angående utvidgningen presenterades av Prodi och Verheugen? Den där översikten längst bak över ratificeringen av fördragen om grundläggande rättigheter. Lägger man en översikt som avser de nuvarande medlemsstaterna bredvid den så visar det sig att de åtminstone i fråga om Europarådets reviderade sociala stadga uppvisar sämre resultat än ansökarländerna. Det tycker jag är oerhört genant.
Den nya stadgan kommer, även om den ännu inte är bindande, att få en rättslig verkan. Det angav EG-domstolen klart och tydligt den 2 oktober under konventets sista sammanträde. De institutioner som nu högtidligt kommer att underteckna stadgan, får emellertid inte överlåta allt till domarna. Till att börja med måste de skriva in en hänvisning i artikel 6 i EU-fördraget. Vi måste staka ut en väg som leder till ett bindande införande av stadgans artiklar i fördraget, och övervakningsförfaranden måste utarbetas, rapporteringsskyldigheter, oberoende experter och besvärsförfaranden. Vid sidan av domstolen för de mänskliga rättigheterna har även Europarådet stor erfarenhet av liknande former av övervakning som vi kan bygga vidare på.
Först som sist måste det stå klart att Nice inte är stadgans slutpunkt utan dess början. Grundläggande rättigheter, Europas hjärta: slagordet som hörs från Europeiska fackliga samorganisationen och icke-statliga organisationer kommer att förbli mycket aktuellt under den närmaste tiden. Av den anledningen kommer vi att ge oss ut på gatorna i Nice.

Meijer
Herr talman! Sociala grundläggande rättigheter, individuella fri- och rättigheter samt miljöskydd omnämns inte alls eller i allt för liten utsträckning i de befintliga nationella grundlagarna. Somliga förespråkare för en europeisk grundlag eller en stadga som ett mellansteg på vägen dit ser däri en möjlighet att arbeta bort denna bristfällighet i ett slag. Det finns även andra förespråkare för en europeisk grundlag. De vill ha ett propagandadokument som framför allt beskriver Europeiska unionen i dess nuvarande form och rättfärdigar utvecklingen mot en europeisk superstat utan att invånarna i Europa får några nya rättigheter.
Den första avsikten ger jag mitt stöd, den andra avvisar jag. Förslaget till en stadga för grundläggande rättigheter för Europeiska unionen är en otydlig kompromiss mellan dessa två motsatta uppfattningar, i vilken den andra dominerar. I fråga om vissa rättigheter innebär den till och med ett steg tillbaka. Av den anledningen är det här dokumentet inte moget för en beslutsprocess. På kort sikt är det mycket viktigare att Europeiska unionen binder sig vid Europarådets redan befintliga europeiska konvention om skydd för mänskliga rättigheter. Förslaget till stadga kan tills vidare fungera som ett intressant underlag för diskussioner om det framtida samarbetet mellan de europeiska folken för partier, fackförbund, miljöorganisationer, kyrkor och många andra grupperingar i unionens medlemsstater och kandidatländer.

Rack
Herr talman, ärade kolleger! Makt behöver kontrolleras. De europeiska institutionerna har makt, och denna makt måste vi begränsa, i medborgarnas tjänst. Det är hög tid att sluta gapet i det europeiska skydd för de grundläggande rättigheterna som hittills har funnits. I många år har man diskuterat om unionen inte helt enkelt borde ansluta sig till den Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, på samma sätt som medlemsstaterna själva. Det gläder mig att det av en rad olika skäl inte skett någon anslutning av unionen till konventionen om de mänskliga rättigheterna.
Med tanke på texten i stadgan, som vi idag kommer att rösta för - med stor majoritet, hoppas jag - är det uppenbart att vi med vår stadga kommer att uppnå ett större och mer tidsenligt skydd av de grundläggande rättigheterna än vad en anslutning till Europakonventionen om skydd av de mänskliga rättigheterna skulle ha medfört. Bara en knapp tredjedel av stadgan upprepar garantier ur konventionen om de mänskliga rättigheterna. Den stora återstoden fortsätter med unionsmedborgarens politiska rättigheter, ekonomiska och sociala rättigheter och last but not least även de viktiga framtidsfrågorna med miljö-, hälso- och konsumentskydd.
Stadgan måste bli till europeisk rätt, om den verkligen skall fylla sin funktion. Det steg vi tar i dag är bara ett steg på den långa väg som återstår. Den högtidliga förklaringen måste bli till bindande europeisk författningsrätt.
Inleder vi med vårt steg i dag en utveckling, där vi i slutändan får en europeisk superstat? Nej! Kravet på grundläggande rättigheter för unionen, förknippat med frågan om en konstitutionalisering av fördragen, betyder inte att vi i slutet på vägen har ett Förenta staterna. Men vi behöver så snart som möjligt en författningstext för Europa, där medborgarna finner klara och begripliga budskap om sitt Europa, om vilka rättigheter medborgarna själva har, om var unionen har tagit på sig ansvaret och var behörigheterna även i framtiden skall iakttas av medlemsstaterna, och om hur Europa skall utföra sina uppgifter med alla garantier för ett rättsprincipiellt skydd för de mänskliga rättigheterna. Denna uppgift måste vi arbeta vidare på! Låt oss gå denna väg!

Seguro
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag vill först instämma i de gratulationer som helt berättigat har riktats till deltagarna i konventet, särskilt Méndez de Vigo och min kamrat Pervenche Berès, låt mig också med stolthet framhäva den aktiva roll kommissionär António Vitorino har spelat.
Jag skulle vilja trycka på tre punkter som mina kolleger redan har tagit upp här under förmiddagen. För det första: när det gäller förtjänsterna i konventets verksamhet. Det är en förtjänst att hålla i minnet och en stimulans inför framtida arbeten, när det till exempel gäller framtida revideringar av Europeiska unionens fördrag. För det andra: betona den bindande karaktären av denna stadga. De europeiska medborgarna kan inte förstå att Europa skulle gå snabbare fram när det gäller marknaden och valutan, och långsamt när det gäller att effektivt förverkliga de medborgerliga rättigheterna och de grundläggande rättigheterna. För det tredje: betona, vilket redan har skett, att det i slutsatserna från Nice, och främst i revideringen av fördraget, skall finnas en referens till stadgan om de grundläggande rättigheterna i artikel 6.2. Det får inte bara bli pompösa förklaringar i undertecknandet av denna stadga och vid dess kungörelse; det är nödvändigt att dessa rättigheter verkligen genomförs. Därför vädjar vi om och insisterar än en gång på att ordförandeskapet skall utöva en pedagogisk funktion tillsammans med sina partner i rådet.
Slutligen två förslag: att undertecknande och ratificering från kandidatländernas parlament av denna stadga om grundläggande rättigheter skall ingå i gemenskapslagstiftningen, och att man i slutsatserna från Nice fastställer ett precist kalendarium för att framtida ordförandeskap skall kunna införliva stadgan i fördraget, och jag vill föreslå att det sammanfaller med tidsfristen för alla parlamentens ratificering av den nya fördragsrevideringen i Nice.

Tajani
Herr talman, ärade kolleger! Den stadga som vi står beredda att rösta igenom som övertygade Europavänner utgör utan tvekan ett framsteg på vägen mot uppbyggnaden av den politiska union som vi tror bergfast på. Men många har pekat på att denna text inte har samma rättsliga värde som ett fördrag. Och just därför är det nödvändigt att göra ytterligare framsteg. Slutmålet är att få en europeisk konstitution, en grundlag för en union som inte kan begränsa sig till att enbart ha en gemensam valuta, utan som måste bli en politisk realitet, med en verkligt gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, aktör på samma villkor som Förenta staterna och som kan bemöta den stora utmaning som globaliseringen innebär och där länderna på den asiatiska kontinenten, framför allt Kina, under de kommande åren kommer att spela en viktig roll.
Stadgan utgör därför, herr ordförande, enbart inledningen på ett svårt och viktigt, men samtidigt stimulerande, arbete. Den text som vi i dag skall godkänna och som, eftersom den är resultatet av en kompromiss - detta har redan påpekats av ordföranden Poettering - till vissa delar inte är tillfredsställande, borde kunna bidra till att starta en omfattande debatt om framtiden och om en framtida europeisk konstitution. Stadgan om de grundläggande rättigheterna borde befästa rättigheterna med bindande rättslig verkan och slå fast vilka behörigheter som tillkommer unionen, medlemsstaterna, regionerna och den borde ha en godkännandestämpel från folkviljan. Därför borde den också debatteras och godkännas av detta parlament och av de nationella parlamenten.
Övertygade om att framtidens Europa i allt högre grad måste skydda människors rättigheter, familjens rättigheter och förhindra en återkomst av nya former av rasism, nya former av antisemitism, kommer ledamöterna från Forza Italia, tillsammans med PPE-gruppen att rösta för den rekommendation som åtföljer stadgan över de grundläggande rättigheterna.

Lund
Herr talman! Jag vill först och främst säga tack till deltagarna i konventet, både deltagarna från parlamentet och från kommissionen och rådet. Jag tycker att man utfört ett mycket kvalificerat arbete. Den stadga som vi skall godkänna i dag både stärker och synliggör de gemensamma grundläggande rättigheterna och värdena som vår gemenskap skall bygga på. Det är en stadga som i hög grad sätter människan i centrum. Jag vill betona ett par viktiga punkter. Först och främst tycker jag att det är bra att man slår fast att Europeiska konventionen om skydd av de mänskliga rättigheterna och domstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg skall respekteras. Det är viktigt att vi inte förstör dessa två institutioners auktoritet. Samtidigt tycker jag det är viktigt att slå fast att de gemensamma värderingarna skall fastställas med hänsyn till de olika kulturer och traditioner som vi har i Europa. Jag tror att det är viktigt att uppmärksamma detta om vi skall kunna få de europeiska medborgarnas nödvändiga stöd för stadgan.
Jag vill också lyfta fram en särskilt positiv del i stadgan, dvs. frågan om fastställande av mycket långtgående minoritetsbestämmelser, mycket långtgående bestämmelser om icke-särbehandling. Det tycker jag är mycket positivt. Jag tycker också det är bra att man varit framsynt och tagit med nya skyddsområden. Jag syftar på både miljöområdet och biotekniken. Jag tror att ett antagande av stadgan i Nice kommer att bli en stark signal till vissa ansökarländer om den betydelse som EU fäster vid respekten för de grundläggande fri- och rättigheterna. Slutligen kan jag säga att jag blir mycket nöjd om stadgan antas som ett politiskt dokument i Nice. Jag tror att den kommer att bli en bra grund för den dialog som vi skall ha med medborgarna i Europa om Europas framtida utveckling.

Mombaur
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Så långt är allt klart: Om en av grupperna i kammaren eller en av våra mer än 100 politiska grupperingar hade skrivit stadgan, skulle den på många punkter se annorlunda ut, men det är ju irrelevant. Det handlade om ett europeiskt samförstånd, och detta har vi nu framför oss. Det handlar om ett dokument om de grundläggande rättigheterna som är det modernaste i hela världen, och det förtjänar det sannerligen att i stort mått respekteras som. Konventet har - om jag förstått det rätt - ur mer än 31 rättskällor destillerat ut det som var värt att bli grundläggande rättigheter. Konventet har förtydligat Europeiska unionens värdefundament, och jag vill uppmana dem som har bett om ordet, och exempelvis i stadgan saknar politikens ansvar inför Gud, att ändå respektera att det i inledningen fastslagits att denna text formulerats i medvetande om unionens andliga, religiösa och moraliska arv.
Låt mig nu nämna en sak till. Det var tyvärr inte möjligt att i tillräcklig utsträckning få med minoriteternas rättigheter i stadgan. Europaparlamentets delegation ville ta med hänsynstagande till de etniska minoriteterna. Det gick inte att genomföra i hela konventet. Ur min synpunkt är det en brist, som bör nämnas här. Sedan vill jag rikta ett ord till våra kritiker. Det är vanligt att politiken kritiseras av journalisterna. Det är också i sin ordning och bör inte ändras, men jag vill för en gångs skull vända på det, och denna gång rikta denna komplimang till våra kritiker, nämligen till journalisterna: Ni har misslyckats över hela linjen! Under nio månader har det helt offentligt, i de mest öppna förfaranden som någonsin har funnits, arbetats på denna text om de grundläggande rättigheterna, och den europeiska sensationspressen i sin helhet har misslyckats och försummat att informera medborgarna om det som här har arbetats fram!

Cornillet
Herr talman! Jag skall inte tala länge om effekterna av denna stadga på de olika nivåerna: på intern nivå vet den europeiske medborgaren att Europa nu inte bara är ekonomiskt, på utvidgningsplanet kan inte ett land utge sig för att vilja bli medlem i unionen om det inte i sin egen rättsordning respekterar stadgans principer och på världsnivå, slutligen, är det Europas budskap.
Men det finns andra effekter, bl.a. på vår egen rättsordning. Jag instämmer självfallet med dem som i artikel 6 vill föra in en hänvisning till stadgan och senare införliva den i fördragen. Vem kan för ett ögonblick tro att vårt parlaments antagande inte medför några juridiska konsekvenser? Parlamenten är traditionellt väktare av de offentliga friheterna och vi har här en lite speciell metod, eftersom högtidligt tillkännagivande inte existerar inom parlamentarisk rätt.
Vi skall strax officiellt så högtidligt som möjligt, och jag hoppas med så stor majoritet som möjligt, anta denna stadga och det kommer att finnas många domstolar som drar slutsatser av det, även om denna stadga inte omedelbart skulle införlivas i fördragen.
Det finns också en annan effekt som gäller våra egna arbetsmetoder. Jag skall ge er ett exempel på det. Mina kolleger i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter har gjort mig äran att utse mig till föredragande om respekten för de mänskliga rättigheterna inom unionen. Det finns naturligtvis ett " före" och ett " efter" stadgan. Efter att stadgan om de grundläggande rättigheterna antagits av parlamentet kommer den att vara min analysschablon för detta betänkande, och så långt mina och mina medarbetas personliga och intellektuella möjligheter tillåter, skall jag göra en analys, rättighet för rättighet och land för land, av respekten för stadgan i unionens femton medlemsländer. Vi i parlamentet är faktiskt bokhållare för de egna regler vi antar, med en filosofi som inte skall vara den med "nollangrepp" på de mänskliga rättigheterna: låt oss inte längta efter befrielse från världsliga behov, det kommer säkerligen att förekomma angrepp mot de mänskliga rättigheterna. Men vi är tillsammans skyldiga att se om man kan anmäla dessa angrepp, om det finns någon domstol som kan döma dem och en offentlig administration för att utreda och förhindra upprepning. I vilket fall som helst blir det er föredragandes filosofi, mina damer och herrar parlamentsledamöter, efter att vi antagit stadgan om de grundläggande rättigheterna.

Tannock
Herr talman! Det största problemet, som jag ser det, med Europeiska stadgan om de grundläggande rättigheterna, hur ädelt dess syfte än är, är dokumentets inre oförenlighet som, samtidigt som man bara hänvisar till Europeiska unionens institutioner, glider in på områden där EU för närvarande inte har någon behörighet - vilket kan få oönskade konsekvenser.
När det t.ex. rör straffrätten, kan avskaffandet av rätten att utlämna flyktingar till länder som tillåter dödsstraff innebära att Europeiska unionen blir en fristad för amerikanska mördare. Införlivandet av principen mot dubbelbestraffning torde vara pinsamt för den brittiska regeringen, som nu beslutat sig för att avskaffa den. För det andra är bestämmelserna mot diskriminering löjligt långtgående och lätta att missbruka. Dessa rättigheter öppnar vägen för krav om godkännande av äktenskap mellan homosexuella och rätt för dessa att adoptera barn, och klausulerna om diskriminering på grund av språk kan förbjuda arbetsgivare i Förenade kungariket att vägra att anställa läkare från EU som inte talar engelska. De kan t.o.m. hota de reformer av fackföreningarna som skedde under Thatchers tid på åttiotalet.
Det mest oroväckande är den Orwelliknande möjligheten enligt artikel 52 om upphävande av de grundläggande rättigheterna när Europeiska unionens intressen hotas. Vi har redan sett Bernard Connollys fall, vars kritiska bok om kommissionen drogs in av Förstainstansrätten. Kommer vi att få se en situation i framtiden då bara politiskt korrekta uttalanden om EU tolereras? Denna stadga är inte bara potentiellt skadebringande, utan också onödig mot bakgrund av det faktum att vi redan har Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, som 1950 stöddes av den store konservative politikern Winston Churchill, och artiklarna 6 och 7 i Amsterdamfördraget.
Vi blev vittnen till hyckleriet i denna kammare när vänstern inte var beredd att stödja mitt förslag om den italienska kungliga familjens rätt att vistas i Italien. Vi ser redan effekterna när den rättsliga aktivismen i Förenade kungariket tar maktbefogenheter från vårt nationella parlament. Vi ser nu hur icke-folkvalda domare utvidgar denna aktivism på ett betydande sätt i Europa. Detta kommer bara att upprätta en konkurrerande behörighet mellan Europeiska gemenskapernas domstol och domstolen för de mänskliga rättigheterna, och ge fördelar, eller skall jag säga pengar, till redan överbetalda advokater som är ombud i rättstvister. Det kommer, slutligen, att öka det antal personer som hävdar att EU är benhårt inställd på att anta en federal författning i vilken en stadga utgör det första kapitlet.

Bodrato
Herr talman! Omröstningen om stadgan innebär att vi åter är på väg mot en europeisk konstitution. Unionen är en gigant i världsekonomin, men om den förblir utan själ, om det fria utbytet växer sida vid sida med det demokratiska underskottet, så ökar också risken att konkurrenskraften hamnar i konflikt med solidariteten och att en marknad utan regler kommer att ge näring åt nostalgiska känslor i de sociala och geografiska grupperingar som känner sina traditioner och sin säkerhet hotade.
Stadgan har många vänner, men också många fiender; vi har lyssnat på kritiken från dem som inte vill se en politisk union. Dessa möten mellan olika uppfattningar är en del av de fri- och rättigheter som ingår i stadgan.
Argumenten från stadgans fiender gör emellertid dess politiska betydelse, men även dess rättsliga värde, tydligare, ett värde som inte strider mot, utan som förstärker fördragens demokratiska perspektiv. För vissa utgör stadgan ett alltför litet steg, för andra är det ett för stort steg. I PPE-gruppen, som har demokratiska och kristna rötter, är vi övertygade om att hänvisningen till Europas andliga och moraliska arv kommer att stärka sammanhållningen i en union som värdesätter kulturella och politiska skillnader. Den metod som tillämpats i en kraftfull och öppen konvention och det arbete som utförts av Méndez de Vigo och andra kolleger förtjänar att få vårt kraftfulla stöd. Av Nice förväntar vi oss nu en strategi som förvandlar EU till en union med ekonomiska, sociala och politiska rättigheter.

Vitorino
. (FR) Herr talman, herr minister, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Kommissionen skulle till att börja med vilja ansluta sig till vad ordförande Moscovici har sagt, och välkomna det grundläggande bidraget från ledamöterna i Europaparlamentet till debatten, till konventet, och särskilt den roll som Mendes de Vigo har spelat i konventets presidium för att utarbeta stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Jag skulle också vilja betona den mycket viktiga roll som spelats av ordförande Herzog som fick oss att inte bara utarbeta stadgan som om den skulle bli tvingande, det var grundläggande, utan som också spelat en avgörande roll i den politiska förhandlingen, vilket gjort det möjligt för oss att uppnå ett samförstånd. Ett samförstånd som jag tror vi för våra medborgare kan presentera som européernas gemensamma syn på de grundläggande rättigheternas roll i vårt gemensamma äventyr för att det tjugoförsta århundradets europeiska union skall se dagens ljus.
Vi har redan talat mycket om mervärdet av denna stadga. Jag skulle bara vilja betona två saker, som enligt kommissionens uppfattning är grundläggande. Till att börja med principen om rättigheternas odelbarhet: man kan inte se principen om odelbarhet av de politiska och ekonomiska och sociala rättigheterna som en mindre fråga eller som en uppgörelse med det förflutna. Tvärtom. Principen om de grundläggande rättigheternas odelbarhet är en politisk kompromiss gentemot framtiden, framför allt vid ett tillfälle då vissa anser att den vilda globaliseringen, eller finansmarknadernas herravälde, måste garanteras genom att medborgarnas sociala rättigheter offras.
Det är viktigt att säga att denna stadga inte är en ideologis gisslan. Den är gisslan hos människans centrala värderingar i den europeiska konstruktionen å ena sidan, och å andra sidan är stadgan gisslan hos en viss bild av den sociala modellen, en social modell där solidaritet och respekt för de grundläggande rättigheterna är förenliga med den ekonomiska konkurrenskraften på världsnivå. Det är inte någon liten sak, det är en politisk stadga för framtiden.
Det finns ytterligare ett mervärde: det är principen om de grundläggande rättigheternas universalism. I det hänseendet vill jag betona att det för första gången i ett dokument från Europeiska unionen blir fullständigt tydligt att rättigheterna som räknas upp i stadgan till största delen beviljas alla människor, oberoende av nationalitet eller till och med rätt till uppehåll. Denna sammanfattning är viktig när unionen uppmanas att fastställa den juridiska ställningen, i termer av rättigheter och skyldigheter, för medborgare från tredje land som vistas lagligt i Europeiska unionen.
Den här stadgan är naturligtvis bara en början. Jag ser den som en solid grund på vilken den fortsatta sociala utvecklingen kan byggas, även när det gäller dess juridiska värde. Jag tror att målsättningen med de grundläggande rättigheternas odelbarhet är avgörande och att rådet, kommissionen och parlamentet måste göra en särskild satsning på att publicera och sprida stadgan bland medborgarna, men jag är fullständigt övertygad om att bortom stadgans politiska pedagogik kommer den att sprida ut sina juridiska effekter, bl.a. gentemot de institutioner som proklamerar den. Jag är övertygad om att kommissionen, rådet och till och med parlamentet inte kommer att kunna bortse från Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna i framtiden när de agerar i egenskap av lagstiftare eller verkställare. Jag är också säker på att inte heller EG-domstolen kommer att ignorera stadgan. Och här tycker jag det är tråkigt att höra kritik mot den rättsliga aktivismen, eftersom jag undrar om den bästa uppmaningen till denna aktivism inte finns just i artikel 6.2 i fördraget, som hänvisar till ett vagt och abstrakt koncept såsom den gemensamma konstitutionella traditionen i de femton medlemsstaterna, i stället för att hänvisa till en stadga med 48 tydliga och lättförståeliga artiklar.
(Applåder)
Slutligen anser kommissionen som ni vet att konventet har utarbetat en text som förr eller senare kan införlivas i fördragen. Man skulle till och med kunna säga att stadgans införlivande i fördragen, erkännandet av dess tvingande juridiska värde, skulle kunna vara en vals i tvåtakt. Den kan införlivas i fördragen och kommissionen anser att denna möjlighet måste utövas fullt ut inom ramen för omorganisationen av fördragen som vi föreslagit regeringskonferensen, och som vi väntar på att Europeiska rådet skall kunna godkänna i Nice. Men just nu skulle det vara obegripligt om stats- och regeringscheferna just den dag de högtidligt skall tillkännage stadgan, kan bortse från den i artikel 6.2 i fördragen. Jag litar på att det franska ordförandeskapet kan uppnå samförstånd för att redan i Nice erkänna åtminstone hänvisningen till stadgan som inspirationskälla för tolkningen av de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen.
(Applåder)

Moscovici
. (FR) Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag kan inte säga det bättre än Antonio Vitorino, och jag skall därför fatta mig kort och betona kvaliteten i debatterna i detta parlament, en kvalitet som bara kan liknas vid den som visat sig inom konventet, och jag välkomnar, liksom ni, era ledamöters delaktighet - bl.a. Méndez de Vigo och Pervenche Berès - i denna kammare. När jag lyssnar till debatten gläds jag åt att se hur en tydlig och klar majoritet för denna text tycks växa fram, även om vissa av er fortfarande behöver övertygas. För vissa skulle texten vara alltför tvingande, eller till och med ha gått alltför långt, i förhållande till vissa reformer som den skulle riskera att rasera, och för andra skulle den vara tom eller otillräckligt tvingande. Jag drar kanske slutsatsen av det att denna text är en bild av vårt Europa, som går framåt genom kompromisser mellan olika utformningar, mellan olika nationer, mellan olika traditioner, och man skulle kunna använda Galileis formulering: " Och likväl rör hon sig" .
Jag skall bara ta upp några av de iögonfallande punkterna i denna debatt. Herr Dupuis! Till att börja med tror jag uppriktigt sagt inte att denna text är innehållslös. Jag tror tvärtom, såsom Antonio Vitorino sade, att den illustrerar en gemensam bild av vår union, att den ger den ett grundläggande berättigande, såsom Enrique Barón sade, och för min del är jag övertygad om att det är ett stort tillskott i riktning mot våra landsmäns förväntningar. De behöver mening och värderingar, de behöver ett erkännande av sina rättigheter. Denna text motsvarar dessa behov, med sina ofullständigheter och sina begränsningar. Och det gäller även kandidatländerna, där medborgarna också törstar efter rättigheter och värderingar. Jag är övertygad om att stadgan på så sätt fullständigt integreras i gemenskapens politiska regelverk.
Under denna debatt tog ni naturligtvis upp diskussionen om stadgans juridiska värde. Jag vill i min egenskap av rådets ordförande försäkra er om att jag tydligt hörde ert budskap, särskilt det som med stor kraft framfördes av Enrique Barón. Men jag upprepar att om vi till att börja med hade fastställt principen att stadgan skulle vara tvingande, då skulle denna text ha gjort er besvikna. Valet var tydligt: det var antingen en betydande text, som riskerade att inte bli tvingande omedelbart, eller en text som kanske skulle ha viss möjlighet att bli tvingande omedelbart, men som därmed skulle ha förlorat allt innehåll. Jag konstaterar för övrigt att det i dag inte tycks finnas någon majoritet inom Europeiska rådet för denna tvingande värdering.
Vi bygger en stor politisk byggnad, och varje etapp är viktig. Det är anledningen till att jag tror att den rimliga attityden består i att konsolidera den grund som stadgan utgör, och sedan förbereda nästa nivå. Jag tvivlar inte på att den så småningom kommer.
Kommissionären har just erinrat om i vilken anda denna stadga utarbetats, som om den skulle bli tvingande en dag. Jag är för min del, precis som han, övertygad dels om att den får omedelbara unika effekter, dels att den inom kort kommer att bli tvingande.
När det gäller metoden har jag en känsla av att kompromissen på intet sätt försvagat texten utan att den tvärtom gjort det möjligt att betona viss enighet, eller till och med enhetlighet, kring de värderingar och rättigheter som vi delar.
När det gäller medborgarnas roll, som skulle vara otillräcklig, anser jag kritiken vara bara delvis orättvis. Aldrig har öppenhetsprincipen tillämpats med så mycket övertygelse och framgång i den europeiska konstruktionens historia. Jag erinrar om att exempelvis EFS (Europeiska fackliga samorganisationen) som tillfrågats företräder 60 miljoner löntagare i Europa, att man rådfrågat flera hundratals icke-statliga organisationer, att medborgare helt enkelt kunnat lämna sitt bidrag och att vissa av deras förslag godtagits av konventet.
Jag skall sluta med det viktigaste, nämligen innehållet, och säga att för mig har stadgan verkligen ett betydelsebärande innehåll - dvs. ett innehåll som får betydelse för medborgarna - och ett ambitiöst innehåll. Konventet valde att skriva in grundläggande rättigheter med inspiration från de olika instrumenten i Europarådet, fördragen och medlemsstaternas konstitutioner. De mänskliga rättigheterna som finns inskrivna i stadgan är mitt i prick. Jag tänker exempelvis på den mänskliga värdighetens okränkbarhet, rätten till liv och förbudet mot dödsstraff. De är moderna. De stora etiska frågorna och friheten när det gäller den nya tekniken och ny vetenskap tas upp. Jag tänker exempelvis på människors rätt till integritet, skydd av personliga uppgifter och, såsom också Pervenche Berès erinrade om, är min övertygelse att de sociala rättigheterna inte skall nedvärderas.
Stadgan bekräftar de sociala värderingarna i den europeiska konstruktionen. Den garanterar att unionen respekterar och kommer att respektera deras genomförande inom staterna. Det kommer att bidra till att förstärka det förtroende som medborgarna bör ha för unionen. Stadgan fäster dessutom särskild betydelse vid vissa kategorier människor som är mer sårbara, såsom handikappade, barn och äldre. Den bekräftar också starkt jämställdheten mellan män och kvinnor inom alla områden, liksom icke-diskriminering. Dessa rättigheter tillkännages med en, enligt min mening, anmärkningsvärd kraft som unionen kan vara stolt över.
Stadgan tar slutligen upp de grundläggande principerna för unionen. Den erinrar om gemenskapens grundläggande friheter och för samtidigt fram det europeiska medborgarskapet. Också här är man ambitiös med stadgan genom att tillkännage rätten till god administration.
Jag har under debatten hört några formuleringar som verkligen var mitt i prick: stadgan skulle vara ett ben som man slänger åt hunden - där hunden är Europaparlamentet - eller resterna av avkall från det döende franska ordförandeskapet, bl.a. när det gäller ledningen av regeringskonferensen. Jag överlåter dessa starka domar åt upphovsmännen, och jag instämmer inte nödvändigtvis i dem, men jag hoppas att de dementerats när vi skall anta Nicefördraget.
Vad jag ville säga med detta är att Nice är en viktig punkt. Jag anser bl.a. att vi måste nämna artikel 6 men även artikel 7, och jag hoppas att vi kommer att uppnå reformer på dessa två punkter. Nice är en viktig punkt, men det är inte någon slutpunkt, det är en etapp i den europeiska konstruktionen, en etapp där jag tror att stadgan kommer att utgöra en av de viktigaste beståndsdelarna, och jag gläds åt att se parlamentets möjligheter ta form.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i dag kl. 12.00.

Turkiet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande två betänkanden:
Betänkande (A5-0297/2000) av Morillon för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om den återkommande rapporten 1999 från kommissionen om Turkiets framsteg på vägen mot anslutning (KOM(1999) 513 - C5-0036/2000 - 2000/2014(COS)),
Betänkande (A5-0303/2000) av Seppänen för budgetutskottet om förslaget till rådets beslut om ändring av beslut 2000/24/EG för att skapa ett särskilt EIB-åtgärdsprogram till stöd för konsolidering och förstärkning av tullunionen mellan EG och Turkiet (KOM(2000) 479 - C5-0454/2000 - 2000/0197(CNS)).

Morillon
. (FR) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Den 13 december 1999 beslutade Europeiska rådet i Helsingfors att bevilja Turkiet status som kandidatland inför anslutningen till Europeiska unionen, och inrätta ett partnerskap inför anslutningen samt en gemensam ekonomisk ram för att underlätta för den turkiska ansökan att gå framåt i enlighet med Köpenhamnskriterierna.
Det är i den andan som arbetet som lett till det aktuella betänkandet har bedrivits inom utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, och jag tackar här för alla mina kollegers bidrag till utarbetandet av detta betänkande som innehåller slutsatsen att Turkiet i dag inte uppfyller Köpenhamnskriterierna, vilket också kommissionen anser.
Sedan beslutet i Helsingfors måste vi välkomna de ansträngningar som gjorts av Turkiet för att utforma ett program för utveckling av dess rättsliga förråd, framför allt för att bättre uppfylla unionens krav när det gäller respekt för de mänskliga rättigheterna. Det vittnar bl.a. den rapport om som upprättats under ledning av Demiroc, sekreterare vid det höga turkiska samordningsrådet för mänskliga rättigheter, där man föreslår ett mycket stort antal reformer av konstitutionen. Men man måste också konstatera och förstå de känslor som uppstår inom de olika politiska partierna och inom den allmänna opinionen i Turkiet genom att vara medveten om betydelsen av dessa reformer. De turkiska medborgarna anser att deras inträde i unionen inte bara kommer att kräva en smärtfri översyn av deras institutioner och ett delvis övergivande av en suveränitet som de är mycket fästade vid, utan även en radikal förändring av deras vanor och mentalitet.
Det har fått vårt parlament att föreslå att ett Europa-Turkiet-forum skall inrättas, som i en fördjupad diskussion förenar kvalificerade företrädare för det turkiska samhället och europeiska parlamentsledamöter som fått mandat för det. Beslutet om Turkiets anslutning har alltför stor betydelse för unionens och Turkiets egen framtid för att det skall kunna fattas i tystnad - eller till och med i hemlighet - vid kanslierna. Det kommer att krävas långa debatter, såväl vid Europaparlamentet som i de nationella parlamenten, och det är anledningen till att alla är överens om att vägen blir lång och svår.
Inrättandet av det forum som föreslås av vårt parlament borde göra det möjligt att på detta sätt överbrygga de första hindren på denna väg. Vårt parlament bör, inom detta forum och under sina debatter, mycket tydligt säga till våra turkiska partner att de inte behöver frukta någon som helst europeisk vilja till inblandning i sina inre angelägenheter, men att vi föreslår dem ett kontrakt som är under mer exakt utarbetande, i samband med partnerskapet inför anslutningen, herr kommissionär, och naturligtvis i samband med stadgan om de grundläggande rättigheterna. Det är turkarnas sak om de vill acceptera eller förkasta detta.
I sakernas nuvarande tillstånd åligger det också vårt parlament att säga till det turkiska folket att det i dag finns tre villkor för dess anslutning. Till att börja med: respekten för behovet av identitet som i hela Europa allt tydligare visar att våra landsmän har en starkare önskan att bevara sina rötter inför internationaliseringens oundvikliga framsteg. Europa är medvetet om att dess rikedom består av dess mångfald och är fast beslutet att erkänna detta behov av identitet, och det är anledningen till att vi betonar såväl minoriteternas rättigheter som skyldigheter. Det är i den andan som Europa är berett att hjälpa Turkiet att framför allt finna en lösning på det kurdiska problemet. Det andra problemet som uppenbarligen bör få en lösning snarast möjligt är frågan om Cypern, där ingen i dag förstår varför ön är delad av en mur, eftersom lyckligtvis en rad andra murar fallit under det senaste decenniet, exempelvis i Berlin, i Sarajevo nyligen, och mellan Nord- och Sydkorea. Om kampen mot terrorismen kan betraktas som avslutad borde den turkiska arméns betydelse i utarbetandet av politiska beslut kunna minska successivt.
Jag har talat om tre villkor som först måste uppfyllas. Parlamentet erkände det armeniska folkmordet 1987. Vissa skulle vilja göra den turkiska regeringens erkännande av detta folkmord till ett villkor för anslutningen. Det skulle strida mot andan och bokstaven i den process som fastställdes i Köpenhamn för alla kandidatländer. Jag har lidit alltför mycket, tillsammans med alla samhällen i Bosnien-Herzegovina, av de tragiska konsekvenserna av systematiska påminnelser om tidigare grymheter för att tro att man kan bygga en fredlig och stabil framtid om man inte upphör att återuppliva det förgångnas bitterhet.

Seppänen
. (FI) Herr talman, herr minister, kommissionär! I dag debatterar vi två betänkanden: Morillons är mer politiskt och mitt mer tekniskt. Rådet föreslår att Turkiet får status av nation som Europeiska investeringsbanken kan bevilja lån som Europeiska unionen garanterar säkerhet för. Rådet föreslår enhälligt att Turkiet beviljas säkerhetsgaranti på samma villkor som övriga länder med denna status. Även parlamentets budgetutskott har varit enhälligt.
Detta innebär inte att vi är tillfreds med demokratin i Turkiet eller med sättet hur frågorna om mänskliga rättigheter respekteras där; förvisso icke. Eftersom Turkiet lämnat in sin medlemsansökan till unionen, känner man säkert i landet till de kriterier för medlemskap som fastställdes i Köpenhamn. Då Europeiska unionen i Helsingfors godkände Turkiet som kandidatland är landets frågor om mänskliga rättigheter inte längre interna. Genom medlemskapsansökan har Turkiet gett unionen rätt att ta ställning till dess interna angelägenheter.
Frestelsen att öronmärka lånevillkoren för Turkiet med krav på demokrati var stor, men till det gav betänkandet inga tekniska möjligheter. Det är nämligen bara fråga om att komplettera det tidigare beslutet 2000/2024/EG. Om man velat ställa villkor, borde detta ha gjorts vid det tidigare beslutet i fjol. Då visste man ännu inte att Turkiet, tack vare den gynnsamma utvecklingen av föranslutningsprocessen, skulle beviljas rätt till lånegaranti. Dessutom kunde villkoren inte ha ställts enbart på basen av Europeiska parlamentets beslut.
Jag vill fästa er uppmärksamhet på hur litet parlamentets inflytande är på Europeiska investeringsbankens verksamhet och hur dålig Europeiska unionens tillsyn över banken är. Garantifonden i EU:s budget genom vilken lånet till Turkiet garanteras hör till de obligatoriska utgifterna, och därför behövde rådet inte beakta parlamentets ståndpunkter. En allmänt utbredd inställning i Europeiska parlamentet är att vi bör ställa villkor för de krediter som investeringsbanken beviljar. Dessa villkor gäller miljöskyddet och social hänsyn till medborgare i tredje världen och, i Turkiets fall, respekterande av de mänskliga rättigheterna. Den nuvarande rättsliga grunden för garantifonden omöjliggör emellertid detta. Vi behöver en bättre samverkan mellan EU:s institutioner. Problemen med tillsyn och kontroll av Europeiska investeringsbanken beror på att det bara sitter företrädare från medlemsländerna i dess förvaltningsorgan, av dessa vill en del hindra kommissionen och Europeiska parlamentet från att ta ställning till frågor om banken. Därför är Europeiska investeringsbanken en av de sista skyddshamnarna för bankväsendet i världen. Där svallar inte samhällsdebattens vågor höga.
Slutligen vill jag fästa uppmärksamhet på en fråga kommissionen känner till, det är därför jag särskilt fäster rådets uppmärksamhet på den: år 2001 kommer garantifondens medel att vara otillräckliga för dess förpliktelser. Så kommer uppenbarligen att ske även år 2002. Om fonden står fast vid sina förpliktelser, bör maximibeloppet för garantierna korrigeras. Det här är parlamentets enda möjlighet att uttrycka sin juridiska åsikt i frågan. Rådet är i färd med att bevilja mer lån och garantier än det har rättsliga förutsättningar till.

Moscovici
. (FR) Herr talman, herr kommissionär, herrar föredragande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Ni har önskat att vi skulle genomföra en debatt om Europeiska unionens förbindelser med Turkiet och ni vet vilken betydelse rådets ordförandeskap fäster vid förstärkningen av dessa förbindelser, som tagit en ny vändning sedan detta lands ansökan godkändes i Helsingfors. Debatten om de två betänkanden som lagts fram av Morillon och Seppänen kommer därför vid rätt tidpunkt, eftersom kommissionen just överlämnat två mycket viktiga dokument, dels sin senaste rapport om de framsteg som gjorts av Turkiet på vägen mot anslutningen och dels dess förslag till partnerskap inför Turkiets anslutning.
Om ni tillåter skall jag börja med det mycket intressanta betänkandet från Morillon, som omfattar hela förbindelsen mellan Europa och Turkiet, och särskilt rapporten om framsteg som lades fram 1999 av kommissionen, några veckor före Europeiska rådet i Helsingfors. Genom att erkänna Turkiets ansökan följde rådet rekommendationerna från kommissionen i dess rapport, och i vars analyser jag tror att vi alla kan instämma.
Sedan dess har åtgärder vidtagits av unionen och Turkiet för att omsätta besluten från Helsingfors i konkreta handlingar. Jag tänker naturligtvis på det arbete som inletts inom associeringsrådet för att anpassa den turkiska lagstiftningen till gemenskapens regelverk. Men jag tänker framför allt, såsom Morillon även betonade, på Turkiets ansträngningar för att anpassa sig till europeiska normer och bruk, särskilt när det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna och förstärkningen av rättsstaten. Mycket återstår att göra det vet vi, men jag tror att man börjar vänja sig vid reformer i Turkiet. Det åligger därför oss européer att åtfölja detta land på dess mycket långa och svåra väg mot anslutningen. I det hänseendet tvivlar jag inte på att allas vår vilja att hjälpa Turkiet att göra framsteg på vägen mot demokratisering kommer att segra. Vem skulle bättre än er kammare kunna göra det? Jag kan därför bara glädjas åt ert förslag att skapa ett Europa-Turkiet-forum för mänskliga rättigheter, för att på så sätt göra det möjligt för de turkiska medborgarna att bedöma hela det europeiska perspektiv som erbjuds dem, men också kraven.
Jag vet naturligtvis att Turkiets ansökan ändå fortsätter att ge upphov till frågor. Jag uppfattar förbehållen från många, inte bara inom ert parlament, utan även i alla medlemsstater. Jag har absolut noterat ert önskemål, som Morillon på ett utmärkt sätt gjorde sig till tolk för, att vara fullständigt delaktiga i den europeisk-turkiska förbindelsens öde. På denna punkt vill jag vara fullständigt tydlig. Jag tror inte att någon har för avsikt att undvika debatten i denna fråga, tvärtom. Det har redan förekommit ett stort antal diskussioner, ibland svåra, men, det är jag övertygad om, välgörande, här i parlamentet liksom i de nationella parlamenten i medlemsstaterna. Det franska ordförandeskapet har för sin del inte för avsikt att dra sig undan från denna berättigade strävan efter öppenhet, information och debatt. Jag tror att Morillons utmärkta betänkande vittnar om er vilja att genomföra denna föranslutningsprocess med Turkiet, och samtidigt visa prov på stor och berättigad vaksamhet när det gäller de fortfarande avsevärda reformer som detta land ännu måste inleda.
Vi är alla överens om att förhandlingarna inte i något fall kan inledas - och jag betonar det - innan Turkiet fullständigt har uppfyllt de politiska kriterierna från Köpenhamn. Jag har därför noga noterat förslagen från Morillon om villkoren före Turkiets anslutning och de förtjänar den största uppmärksamhet. Vi är alla medvetna om, ni själva, rådets ordförandeskap, och, tror jag, även kommissionen, som återigen betonat det i sin senaste rapport om Turkiets framsteg, de ansträngningar som detta land fortfarande måste göra, de reformer det måste genomföra inom så grundläggande områden som respekten för de mänskliga rättigheterna, de grundläggande friheterna och minoriteterna bl.a. områden där vi bara kan beklaga att framstegen fortfarande går alltför långsamt och är otillräckliga. Men det är också lämpligt att avhålla sig från - och det betonas i ert betänkande mycket klokt - att påtvinga den turkiska ansökan nya eller orimliga krav.
Jag tillåter mig att insistera på frågan om lika behandling av Turkiet jämfört med andra kandidater eftersom det, enligt min uppfattning, handlar om en grundläggande princip som bekräftats i Helsingfors och som måste styra förstärkningen av förbindelsen mellan Europa och Turkiet. Jag tror rent allmänt att det skulle vara beklagligt att ge Turkiet känslan av att vi tar tillbaka de åtaganden vi gjort och de principer vi själva fastställt i Helsingfors. Det är anledningen till att unionen i samma anda måste hålla de åtaganden den gjort gentemot detta land och som det förefaller mig nödvändigt att respektera, bl.a. när det gäller ekonomiskt stöd. Det franska ordförandeskapet har gjort detta till en av sina målsättningar och jag tror att vi gör framsteg. Er kammare har självfallet uppmanats att uttala sig vid flera tillfällen om detta ärende, vare sig det handlar om Meda-programmet eller budgetförordningar som lagts fram av kommissionen för att Europa och Turkiet skall närma sig varandra och för att åtfölja tullunionen, men vi har också åtgärderna från Europeiska investeringsbanken, vilka är grundläggande för att åtfölja Turkiets ekonomiska utveckling och för att fortsätta den återuppbyggnad som inleddes efter jordbävningen.
Jag gläds i det hänseendet åt slutsatserna i betänkandet från Seppänen beträffande EIB:s särskilda åtgärdsprogram för att förstärka tullunionen med Turkiet. Frankrike sparade inte på ansträngningarna vid sitt förra ordförandeskap, 1995, när det gällde att sluta detta avtal om tullunion som varit i kraft sedan januari 1996. Man måste emellertid erkänna att beviljandet av anslag till Turkiet inte alltid återspeglat nivån på de åtaganden som då gjorts av unionen. Men saker och ting går framåt, framför allt sedan ett år tillbaka, och jag gläds åt de ökade anslag som aviserats av kommissionen när det gäller detta land. Det är viktigt att de ekonomiska medel som ställs till förfogande för Turkiet är i nivå med de fastställda målsättningarna. Ordförandeskapet anser för sin del att detta särskilda handlingsprogram för lån från EIB mycket snart skall kunna antas av rådet, sannolikt redan vid sammanträdet med ekonomi- och finansministrarna den 27 november.
Jag vill tillägga att vi alla med intresse väntar på det förslag som aviserats av kommissionen om en gemensam förordning för att samordna allt gemenskapsstöd till Turkiet, såsom planerats i Helsingfors. Det är naturligt att harmonisera villkoren för föranslutningsstödet till detta land med de villkor som gäller för övriga kandidatländer enligt modellen för Phare-programmet. Er kammare kommer självfallet att få tillfälle att så småningom uttala sig om denna fråga. Men som ni vet kommer detta föranslutningsstöd framför allt att vara avsett att hjälpa Turkiet att uppnå de målsättningar som fastställs i det framtida partnerskapet inför anslutningen. Det handlar om ett grundläggande instrument för föranslutningsstrategin för detta land som kommissionen i sin senaste rapport om framstegen med rätta betonar betydelsen av. Den detaljerade granskningen av detta förslag kommer alltså att inledas i rådets behöriga församlingar, och som ni förstår kan jag i min egenskap av rådets ordförande inte avgöra något på förhand. Men utan att föregripa debatten som börjar denna vecka tror jag mig kunna säga att kommissionen lämnat ett mycket konstruktivt förslag, som innehåller starka krav, både för unionen och Turkiet.
I det hänseendet gläds jag åt att detta förslag överensstämmer med ett stort antal av de mycket välkomna rekommendationer som lämnats av. Morillon. Jag tänker på de fördjupade demokratiseringsansträngningarna, bl.a. när det gäller uppdelningen av makten eller hävandet av undantagstillståndet i vissa provinser i Turkiet. Det är ordförandeskapets önskan att detta förslag skall antas snabbt, om möjligt redan den 20 november av nästa råd (allmänna frågor) och, såsom jag redan sagt, med respekt för de mycket exakta beslut som fattades i Helsingfors. Det kommer sedan att åligga Turkiet att låta sig inspireras av detta för att utarbeta sitt nationella program för att anta regelverket och inrätta reformerna, alla nödvändiga reformer, med stöd av unionen.
Vi står alltså inför en stor uppgift och vi vet att den är lång och komplex. Vi skall vara krävande och vaksamma, men samtidigt följa vårt eget val, dvs. ett vad, ett visst förtroende för Turkiet, dess vilja att komma närmare unionen, och låt oss också hjälpa Turkiet att öka sin förmåga att införa nödvändiga reformer, de nödvändiga reformer som vi har fullständig rätt att kräva av dem.
(Applåder)

Verheugen
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag vill till att börja med tacka ledamöterna Morillon och Seppänen så hjärtligt för deras mycket konstruktiva och politiskt mycket kloka betänkanden, och säga att denna debatt äger rum vid en mycket gynnsam tidpunkt, nämligen vid en tidpunkt när vi är i stånd att välja en kanske avgörande inriktning på förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet.
Kommissionen har, som ni vet, under den gångna veckan inte bara lagt fram lägesrapporten för år 2000, utan för allra första gången i historien när det gäller våra förbindelser också ett förslag till ett partnerskap inför anslutningen. Jag är lycklig över att kunna säga att den turkiska regeringen under mellantiden har erkänt detta partnerskap inför anslutningen som grund för ett fortsatt samarbete, så att vi kan hysa en berättigad förhoppning att uppnå just det som vi vill uppnå, nämligen att med vår politik hjälpa reformkrafterna i Turkiet, ge ny kraft åt reformprocessen och driva den framåt med tanke på det medlemskap som eftersträvas i Europeiska unionen.
Föreliggande förslag till resolution i parlamentet understryker ju vårt gemensamma mål att föra Turkiet närmare Europeiska unionen. Man måste alltid mycket tydligt säga att det är vårt europeiska strategiska intresse att förankra Turkiet fast och varaktigt i vår värdegemenskap. Vi vill ha Turkiet som ett modernt och öppet land, där demokrati och mänskliga rättigheter respekteras, rättsprinciper utövas, och där minoriteter skyddas och respekteras. Vi kan redan i dag säga att Helsingforsprocessen har utlöst många intressanta och viktiga utvecklingsprocesser.
I Turkiet har de första tecknen börjat synas på att en reformprocess har påbörjats, en process med grundläggande och långtgående politiska reformer. Det grekisk-turkiska förhållandet har tydligt förbättrats. Bara för några dagar sedan bekräftade den grekiske och den turkiske utrikesministern att båda länderna vill enas om och genomföra fortsatta förtroendeingivande åtgärder, både bilateralt och inom ramen för Nato. Slutligen måste jag säga att även Cypernsamtalet ju har återupptagits inom FN:s ram. Hittills har redan fem samtalsrundor ägt rum. Detta i sig är redan ett viktigt framsteg.
Men det gäller, vilket kommissionen i sin lägesrapport mycket tydligt har påpekat, att Turkiet, liksom alla andra kandidatländer, inom ramen för förberedelserna för anslutningen måste uppfylla Köpenhamnskriterierna. Vår huvudsakliga uppmärksamhet riktas för ögonblicket på de politiska kriterierna, ty om de politiska kriterierna inte uppfylls fullständigt kommer frågan om att ta upp anslutningsförhandlingar inte att ställas. Jag upprepar: Frågan om att ta upp anslutningsförhandlingar uppkommer först när vi kan konstatera att de politiska villkoren uppfyllts. Det är inte fallet i dag.
Man har ofta uttalat sin oro här i parlamentet. Jag bekräftar än en gång att vi måste oroa oss för den otillräckliga respekten för de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter, att vi måste oroa oss över att arméns roll är förankrad i författningen, att vi fortfarande är djupt oroade över läget för befolkningen av kurdisk härkomst och över undantagstillståndet i de återstående fyra provinserna i sydost.
Men jag har sagt att Helsingforsprocessen också redan gett en positiv utveckling, positiva resultat. Det viktigaste för mig är att efter Helsingfors har en debatt om villkoren för en anslutning av Turkiet till EU utlösts i Turkiet, bland den turkiska allmänheten, en debatt som stöds och krävs av reformkrafterna i landet. Ett exempel på detta är rapporten om tortyr i Turkiet från utskottet för mänskliga rättigheter i den turkiska nationalförsamlingen, men också den turkiska regeringens motsvarande beslut om anpassning av den turkiska författningen och det turkiska rättssystemet till Europeiska unionens värderingar.
Det som är avgörande är att allt som tillkännages och som diskuteras i Turkiet nu också verkligen genomförs. Jag tror att det av oss framlagda partnerskapet inför anslutningen är det bästa sättet att underlätta detta genomförande och samtidigt se till att Europeiska unionen har nödvändigt inflytande på själva processen. Vi har nämnt de prioriteringar på kort och medellång sikt som Turkiet bör genomföra inom ramen för ett nationellt program, så att Köpenhamnskriterierna uppfylls. Detta kommer sedan det ekonomiska samarbetet att inriktas på.
Vårt dokument beskriver i sin politiska del de grundläggande och långtgående politiska reformerna. Dessa inkluderar de författningsmässiga garantierna för yttrande-, församlings- och religionsfrihet, avskaffande av dödsstraffet, stopp för allt utövande av tortyr, anpassning av militärens roll till spelreglerna i ett demokratiskt samhälle, upphävande av undantagstillståndet i landets sydöstra del, samt garanti för kulturella rättigheter för alla turkar, oavsett nationell härkomst.
Jag har i mina kontakter med den turkiska regeringen alltid påpekat att Europeiska unionen förväntar sig ett fast åtagande från Turkiets sida att vidta konkreta åtgärder för att genomföra dessa reformmål. Men jag måste också säga att jag är övertygad om att den turkiska regeringen är fast besluten att ta itu med de nödvändiga reformåtgärderna. President Sezar har i sitt tal inför det turkiska parlamentet förra månaden med all tydlighet sagt varför det för Turkiet inte finns något alternativ till denna reformkurs. Jag ansluter mig fullständigt till det som den turkiska presidenten sade: Turkiet måste bli en fullständig demokrati, inte bara därför att Europeiska unionen begär det, utan därför att det turkiska folket förtjänar det.
Allt detta betyder att vi fortfarande har mycket arbete framför oss. Det gäller för övrigt också för uppfyllandet av de ekonomiska kriterierna och förmågan att överta gemenskapens regelverk. Också här ser jag en stor överensstämmelse med Morillons betänkande.
Som ni vet föreslog kommissionen i juli en förordning som utgör den rättsliga grunden för partnerskapet inför anslutningen och samtidigt skapar en enhetlig ekonomisk ram. Denna text är nu framlagd för er för yttrande. Jag vill utnyttja tillfället i denna debatt och be er att stödja detta förslag. Utan denna rättsliga grund kan partnerskapet inför anslutningen inte utveckla sina - som jag säkert tror - positiva politiska effekter, eftersom partnerskapet inför anslutningen då inte kan beslutas.
Vi kräver långtgående reformer av Turkiet som kandidat till Europeiska unionen. Men det betyder att vi omvänt också måste vara beredda att stödja Turkiet i dess reformprocess, vilket vi ju också gör i fråga om alla andra kandidatländer, med avsevärt större ekonomiska anslag. Som ett möjligt bidrag till detta har kommissionen lagt fram förslaget att Turkiet skall erhålla en kredit från Europeiska investeringsbanken om cirka 450 miljoner euro. Den skall i synnerhet tjäna till att förbättra konkurrenskraften för det turkiska näringslivet på den europeiska inre marknaden.
Genomförandet av de nödvändiga politiska reformerna kommer att utgöra en tyngdpunkt - om inte rentav tyngdpunkten - i förbindelserna mellan unionen och Turkiet. Jag finner det mycket positivt att ni kommer att diskutera denna fråga med era turkiska kolleger vid den gemensamma parlamentarikerkommittén nästa vecka. Jag välkomnar också de förslag som ställts i det aktuella betänkandet om intensifieringen av det parlamentariska samarbetet och det civila samhällets starkare roll. Jag tackar för er uppmärksamhet!
(Applåder)

Garriga Polledo
Herr talman! Jag vill gratulera föredragande Seppänen till hans betänkande som är så användbart inom den allmänna ramen för debatten om Turkiets anslutning till unionen. Här talar vi om att fastställa ett särskilt program för att befästa tullunionen, och utöka Europeiska investeringsbankens mandat för att kunna täcka beviljandet av nya lån till Turkiet för perioden 2000-2004 på 450 miljoner euro.
Betänkandet godkändes enhälligt i budgetutskottet. Detta eftersom det särskilda programmet på 450 miljoner, där unionen garanterar 65 procent, specificerar att med en tillförseldel på 9 procent skulle man bara behöva överföra ett belopp på 26 miljoner euro från garantifonden, och det skulle bara få budgeteffekter vid utebliven betalning, då skulle man nämligen bli tvungen att använda sig av garantin.
Genom dessa lån från Europeiska investeringsbanken stöder vi investeringarna i den turkiska industrin och landets infrastruktur för transporter, energi och telekommunikation. Allt detta för att höja Turkiets konkurrenskraft inom tullunionen och därigenom minska de negativa effekterna som avskaffandet av tullarna kommer att leda till för den turkiska ekonomin.
Den viktigaste frågan angående Turkiet berörs alltså inte i budgetutskottet, och detta måste vi göra mycket klart. Den grundläggande frågan om Turkiets anslutning är fortfarande en politisk fråga och hör till andra parlamentsutskott. Tullunionen och lånen från Europeiska investeringsbanken är något som redan fungerar med Turkiet sedan många år. Det vi nu försöker göra är att ge nödvändiga impulser för att driva på scenariot med en framtida anslutning. Jag upprepar att de enda allvarliga problem vi kan få skulle vara om det utlovade makroekonomiska stödet skulle nå det högsta förutsatta beloppet, eftersom restposten för garantier då praktiskt taget skulle krympa till noll under 2001 och 2002. Vi påminner om att det ligger i Europeiska unionens intresse att finansiera projekt för kärnsäkerhet i tredje land inom ramen för Euratom. En nollnivå för den återstående reserven skulle kunna innebära vissa problem för att finansiera dessa investeringar.
Den allmänna situation som beskrivs i detta betänkande kännetecknas av en förhandlingssituation mellan parlamentet och rådet angående budgeten 2001, där Europaparlamentet vill utöka sin rätt till information och rådgivning angående unionens utrikes åtaganden med ekonomisk betydelse. Det är den inställning som Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater förespråkar och som parlamentet röstade för i första behandlingen. Vi hoppas att detta leder till en trepartsdialog och ett förlikningsförfarande.

Swoboda
Herr talman, mina damer och herrar, herr rådsordförande, herr kommissionär! Först vill jag å min grupps vägnar tacka de båda föredragandena så hjärtligt för deras betänkanden. Det är ju aldrig enkelt att sätta samman ett betänkande om Turkiet, då det ju finns många motsägande utvecklingstendenser. Å ena sidan har en positiv utveckling ägt rum - jag tänker här på den nye ministern för Europafrågor, och på att det skapats ett eget generalsekretariat för europeiska frågor hos statsministern - men man kan också notera beklagliga brister på framsteg när det gäller att förbereda Turkiet inför medlemskapet i Europeiska unionen. Ingenting har gjorts för att avskaffa dödsstraffet. Nästan ingenting har gjorts för att på rättslig grund starkare förankra minoriteter och mänskliga rättigheter, även om vissa FN-konventioner har undertecknats.
Det är också ett beklagligt tecken att det till ordförande i ett utskott för de mänskliga rättigheterna i parlamentet valts en person, som inte obetingat garanterar att de mänskliga rättigheterna kommer att få mer uppmärksamhet. Situationen för kurdfrågan ser ut på liknande vis. Även här kom det några lätt positiva signaler. Det konstaterades att det absolut var tänkbart att sända rapporter på kurdiska i radio och TV, och att det också skulle kunna följa ett visst erkännande av den kurdiska kulturen. Å andra sidan förekom det fängslande av några kommunstyrelseordförande och svårigheter för Hadep-partiet i sydost, i kurdiska områden.
Jag tror att just dessa motsägelser visar att det i Turkiet självt pågår en kamp mellan framstegsvänliga krafter och tröga krafter, som helt enkelt inte vill gå vägen i riktning mot Europa, och det beklagar jag mycket. Men jag ger kommissionären fullständigt rätt. Vi måste och bör göra allt för att stödja de positiva och framstegsvänliga krafterna i Turkiet.
I detta sammanhang vill jag också öppet beröra den så kallade Armenienfrågan. Min grupp beslutade med majoritet vid ett sammanträde, där jag tyvärr inte kunde delta, att stödja ändringsförslag 25. Innehållsmässigt finns det nästan heller ingenting att invända mot detta förslag, även om - och det beklagar jag - många missbrukar förslagen i samband med Armenien och massakern på armenierna för att här på omvägar komma med principiella invändningar mot Turkiets medlemskap i Europeiska unionen, och det anser jag vara felaktigt, det anser jag vara farligt. Jag skulle ändå - jag vet inte hur omröstningen utfaller - brådskande vilja uppmana Turkiet att också ta denna fråga på allvar. Vi alla måste reda ut vår egen historia och även det som tidigare länder och stater gjort, på ett öppet och ärligt sätt. Jag tror att Turkiet borde ta sats på nytt för att gemensamt med Armenien låta historiker undersöka vad som hänt, för att avslöja och klara upp det och också klart ta ställning till det och klart bekänna sig till det.
Jag tror att det vore det bästa sättet att komma ur denna svåra situation, ty att påtvinga någon ett sådant arbete utifrån är alltid svårare än om man själv tar itu med detta upplysningsarbete. I den andan vill jag än en gång komma tillbaka till det som kommissionären sade. Han sade: Vi har ett strategiskt intresse av att Turkiet fast och beständigt förankras i den europeiska värdegemenskapen - jag hoppas att det var ungefär de ord han använde. Det är det som det handlar om, och Turkiet bör också notera det. Till och med om detta parlament är kritiskt och till och med om parlamentet kanske är mer kritiskt än vad rådet och kommissionen kan vara, är det vår önskan att Turkiet går denna väg och att Turkiet, så snart man klarar av det, blir medlem i Europeiska unionen.

Duff
Herr talman! Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp välkomnar starkt Morillonbetänkandet, som vi anser har utarbetats på ett skickligt, uppriktigt och kraftfullt sätt. Vi kommer att motstå initiativen, av vilka vissa är ganska hycklade, att rubba den balans som framgångsrikt uppnås genom betänkandet, särskilt de ändringsförslag som försöker att göra Europaparlamentet till en domstol som skall yttra sig över det förgångna.
Det är klart att Turkiets historia diskuteras som en del av dess allmänna självrannsakan i samband med de grundläggande rättigheterna. En sådan process är detsamma som en sann kulturrevolution. Vi bör vara nöjda med att denna process har inletts.
Morillonbetänkandet och partnerskapsavtalet gör att Europeiska unionen måste börja engagera sig i Turkiets kandidatur. Det är nu Turkiets sak att visa att man vill satsa på ett medlemskap. Europaparlamentet kommer att spela sin roll när det gäller att utveckla förbindelserna med politiska partier, icke-statliga organisationer och pressen, såväl som sin snåriga och laddade förbindelse med det turkiska parlamentet. De europeiska liberalerna är sannerligen redo att ta sitt ansvar när det gäller att utveckla idén med ett turkiskt medlemskap och sprida välstånd, stabilitet och säkerhet till alla europeiska folk.

Cohn-Bendit
Herr talman, mina damer och herrar! Herr Morillon! Jag lyckönskar er till ert betänkande, men tyvärr har ni inte, har vi inte, lyckats lösa alla problem.
Det är till att börja med självklart att den strategi som består i att godkänna Turkiets ansökan var bra. Det var en bra strategi - såsom kommissionären påpekade - eftersom den debatt som i dag äger rum i Turkiet om integrationen i Europa är detsamma som en debatt för en radikal reform av detta lands politiska situation.
Vi befinner oss i en historiskt viktig fas för Turkiet, som gått från debattstadiet till det praktiska stadiet, dvs. inrättandet av reformer av konstitutionen och lagarna, med exempelvis amnesti för fångar som fängslats för åsiktsbrott.
Turkiet har detta stadium framför sig. Vi måste vara tydliga: det kan inte bli några andra stadier utan att Turkiet gått från diskussionsstadiet till det praktiska stadiet. Det är exakt vad som sägs i Morillons betänkande.
Sedan har vi situationen på Cypern, och där måste vi säga till Turkiet att det är otänkbart att landet inte godtar det som beslutats vid Europadomstolen i Strasbourg. Turkiet har dömts flera gånger. Landet måste utan dröjsmål böja sig för besluten från Europadomstolen, som ett tecken på att de accepterar de internationella förbindelserna såsom de fastställts av oss, och inte bara av dem.
Vi kommer därmed till det grundläggande problemet. Det finns i detta parlament och i medlemsstaterna flera strategier. De finns de som är för Turkiets ansökan och anslutning och som vill att denna ansökan skall gå via en fördjupad reform av det turkiska samhället. Och sedan har vi dem som är emot anslutningen och som styr den nödvändiga debatten om politiken och reformerna i Turkiet för att flytta Turkiet långt ifrån Europa. Det är självklart att det turkiska samhället känner exakt denna motsättning.
Det är anledningen till att det sista problemet som måste lösas, folkmordet i Armenien, har en sådan betydelse. Ingen här, framför allt inte jag, nekar till att det förekommit ett folkmord av armenier under den sista epoken av det ottomanska riket. Det är en tydlig självklarhet på samma sätt som det är självklart att Turkiet, på samma sätt som varje civiliserat samhälle, måste vänja sig vid tanken att ta sig an det förgångna, hur fruktansvärt det än varit. Det är ett ideologiskt och civilisationsmässigt sine qua non-villkor för att få bli medlem i Europa.
Det finns också en annan fråga: om vi skall rösta i dag kommer majoriteten av min grupp att rösta för denna resolution. Personligen är jag inte övertygad om nyttan av denna handling, eftersom jag vill flytta debatten så att den äger rum inom Turkiet. Det betyder att jag föreslår att Europaparlamentet självt arrangerar en debatt om folkmordet i Armenien, då kommer majoriteten att instämma och vi förlänger debatten i Turkiet.

Brie
Herr talman! Först vill jag uttryckligen tacka kollegerna Morillon och Seppänen för deras betänkanden. Kollega Morillon, ert betänkande är enligt min åsikt mycket realistiskt och ansvarsfullt. Under månaderna som gått sedan rådets beslut i Helsingfors har intressanta symboliska åtgärder vidtagits i Turkiet från regeringens sida. Den tryckande situationen i de turkiska fängelserna, diskrimineringen av kurderna och den turkiska Cypernpolitiken har dock inte ändrats. Den turkiska militärens roll, som är oförenlig med rättsprincipiella och demokratiska seder och bruk, har säkert blivit till en nyckelfråga för det fortsatta förhållandet mellan EU och Turkiet och kan bara lösas genom att militären avstår från makten. Även om det i min grupp finns olika åsikter om Morillons betänkande, är det klart - men jag tror att det också gäller för andra grupper - att vi inte på något vis kommer att mildra kritiken beträffande de nämnda frågorna. Kompromisser är möjliga nästan överallt, men inte här.
Det viktigaste och verkligen konkreta resultatet har hittills utgjorts av det faktum att en diskussion och en viss politisk differentiering har påbörjats. Detta bör erkännas och måste stödjas aktivt. Men där handlar det inte bara om att uppfylla Köpenhamnskriterierna, utan om demokratiska normer, som ändå är absolut nödvändiga. Turkiets medlemskap på en sådan grundval, och inte bara av geostrategiska överväganden som görs av USA eller Nato, skulle berika Europeiska unionen och utgöra ett betydelsefullt steg mot ett förenat Europa.
Jag bortser därvid inte från de problem som exempelvis hänger samman med att EU i detta fall geografiskt skulle sträcka sig långt utöver Europa och in i säkerhetspolitiskt ytterst instabila regioner. Varken i samband med Turkiets kandidatstatus eller den aktuella utvidgningen österut har de strategiska frågor som hänger samman med de europeiska integrationsperspektiven tagits upp av regeringarna eller, herr kommissionär, av kommissionen, och de har inte diskuterats med parlamentet, och det anser jag vara oacceptabelt med tanke på konsekvenserna. Min erfarenhet är - för övrigt livserfarenheter som innefattar både upplevelser av radikala samhälleliga omvälvningar och vägran att i tid erkänna nödvändigheten av dem - att det inte finns något alternativ till kritisk öppenhet. Allt annat skulle bara spela de personer i händerna inom EU och Turkiet, som inte vill ha detta medlemskap. Och här, kommissionär Verheugen, förstår jag inte längre den lägesrapport som ni lagt fram. Med anledning av ert besök i Turkiet i mars nämnde ni åtminstone, liksom i dag, problemet med den kurdiska befolkningen vid namn. I ert betänkande dyker detta problem inte upp på något konkret sätt. Jag tror att det är ett sorgligt steg tillbaka i jämförelse med den gamla kommissionens rapport från 1999. Sanning innebär att begreppet överensstämmer med sin verklighet. Det ansåg i varje fall Georg Wilhelm Hegel. Några verkliga framsteg har jag hittills inte sett i Turkiet, men jag anser att de är möjliga. Men kommissionens rapport är för mig ett verkligt steg tillbaka!
(Applåder)

Talmannen
Kolleger! Var snälla och sitt ned och sluta prata! Vi håller fortfarande på med debatten.
(Tillrop från Ferber: Men säg det på tyska!) Talmannen. Kära kollega Ferber, det tjänar ingenting till, eftersom det finns personer som inte använder hörlurar och liksom ni inte förstår tyska, utan talar bayerska!

Queiró
Herr talman, kära kolleger! I motiveringen till Morillons betänkande hävdas att beslutet om Turkiets anslutning är alltför betydelsefullt för unionens framtid och för Turkiet självt, för att den skall godkännas i komfortabel tystnad eller hemlighet i sekretariaten. Vi är helt överens med denna utsaga, men vi konstaterar att Europeiska rådets beslut i Helsingfors att bevilja Turkiet status som kandidatland inte föregicks av en nödvändig allmän och parlamentarisk debatt, vilket också påpekas i den nämnda motiveringen.
Turkiets kandidatur har alltid delat den europeiska opinionen, och det förvånar oss att man går in på en tydlig debatt om skälen till att ändra den traditionellt reserverade inställningen som denna kandidatur har mött. Låt oss titta på det geografiska problemet. Är det så att man inte längre bara betraktar en liten del av det turkiska området som en del av den europeiska kontinenten? Vilken ny doktrin om det europeiska territoriet gör det möjligt att införliva denna nya uppfattning om den yttre gränsen som en anslutning av Turkiet i Europeiska unionen innebär? I dag har Europa en fredsgräns, men om Turkiet kommer med i Europeiska unionen, kommer Europa att få en ny gräns, som inte bara ligger utanför Europa utan också är en krigs- och konfliktgräns. Det räcker med att tänka på Iran, Irak, Syrien, Armenien och Georgien.
Och hur skall vi lösa konflikten med den gemensamma demokratiska modell som européerna önskar och accepterar, och vad händer med det oräkneliga antalet restriktionerna i utövandet av de grundläggande rättigheterna i Turkiet, där bevarandet av dödsstraffet bara är det värsta exemplet, eller kurdfrågan, där den turkiska staten inte respekterar de grundläggande rättigheterna till en kulturell identitet för de miljoner kurder som lever i landet?
Vi ser kort sagt ingen problematisering av den demografiska aspekten eller av de svårigheter, inte bara geografiska, utan framför allt den redan svåra balansen mellan stora, mellanstora och små medlemsstater som Turkiets kandidatur utgör. Jag slutar som jag började: meningen och syftet med mitt inlägg var att uppmärksamma det faktum att dessa omfattande förändringar inte får ske utan en demokratisk och klar debatt, om vi inte vill fortsätta att förvärra bristen på medborgarskap och deltagande som många européer känner inför modellen för det europeiska bygget.

Lang
Herr talman! Morillons betänkande är ensamt mycket betecknande för de grundläggande motsättningarna i de europeiska åtgärderna när det gäller Turkiet.
Man hittar allt och dess motsats i detta förslag till resolution. Till att börja med många illusioner, många besvärjande beaktanden, som lyckligtvis omedelbart hinns upp av verkligheten, och denna turkiska verklighet överensstämmer naturligtvis inte med de europeiska illusionerna eller drömmarna. Det ligger både en stor naivitet och en stor tillräcklighet i att påstå att européerna kommer att få turkarna att, jag citerar: " radikalt förändra sina vanor och mentalitet" . Vilken arrogans från Europeiska unionens sida att vilja påtvinga det turkiska folket sina egna värderingar, sina institutionella principer och sin politiska kultur! Det tjugonde århundradet har ändå visat oss i vilken utsträckning konstruktivism, voluntarism, avskärmade från verkligheten och alla slags ideologier, kunde leda till katastrof. Låt oss därför ge det turkiska folket dess rätt att förfoga över sig självt, att besluta om sin framtid, sin rätt till olikhet, sin rätt att bevara civilisationsvärderingar som bestämt inte är våra.
Det enda verkliga beaktande som borde påtvingas oss är därför ett beaktande om verklighet och självklarhet. Turkiet är inte ett europeiskt land, dess kultur är inte europeisk, dess värderingar är inte europeiska. Turkiet bör därför inte bli medlem i Europeiska unionen. Det skulle för övrigt på intet sätt hindra Europa från att utveckla ekonomiska, diplomatiska, politiska och fredliga förbindelser med ett fritt och oberoende Turkiet. Denna tydliga ståndpunkt skulle bl.a. ha fördelen att inte längre ge ros och ris till den turkiska regeringen, sluta upp med att säga till dem: ja, men senare, ja, men på dessa villkor, ja, men det ena eller andra. Europas motsägelser och dess förhalande innehåller obegriplighet och förödmjukelse. Man kan inte utnyttja folkens värdighet.
Vi kommer därför att rösta emot detta betänkande, såsom vi röstat emot alla betänkanden som syftar till att införliva Turkiet i Europeiska unionen.

Belder
Herr talman! Är Turkiet verkligen redo att lösa viktiga in- och utrikesproblem som exempelvis konflikten på Cypern och minoritetsfrågan på ett sätt som är tillfredsställande för Europeiska unionen?
Den här angelägna frågan ställde nyligen den tidigare turkiske utrikesministern, Mümtaz Soysal. En fullkomligt opportun fråga för övrigt, för hur tungt väger egentligen ett medlemskap i Europeiska unionen i Ankara? Priset är bekant: Köpenhamnskriterierna skall vara uppfyllda. Det är det än så länge inte tal om, vilket föredragande Morillon med rätta konstaterar i sitt välbalanserade betänkande.
Herr talman! Tillåt mig att helt kort gå in på tre väsentliga punkter i Morillons betänkande: den turkiska arméns politiska inflytande, kurdfrågan och den punkt om " tolerans för andra religioner och kulturer" som berörts.
Vad gäller den turkiska arméns politiska inflytande - och det är oförminskat i dagens läge! - så är det ingenting mindre än den civila politikens överhöghet som kommer på tal. Varför sviker landets politiker i den här avgörande maktfrågan? Eller tycker de kanske om att gömma sig bakom militärapparaten när europeiska krav på reformer förs på tal?
Att tillerkänna de cirka 12 miljoner kurderna fullständig kulturell autonomi skulle vara ett effektivt sätt att till stor del neutralisera den känsliga kurdfrågan.
Hur svårt är det trots detta inte att övertyga det politiska etablissemanget i Turkiet om den här för båda parter fördelaktiga lösningen! Se bara på den omedgörliga hållning som ordföranden för utrikesutskottet, Kamran Inan, intar. Denne mentor för turkisk utrikespolitik utesluter kategoriskt varje eftergift i frågor som rör Cypern och kurderna. Att prisge nationella intressen är när allt kommer omkring ett för högt pris att betala för ett osäkert medlemskap i Europeiska unionen, menar Inan.
För en och en halv vecka sedan underströk det ultranationalistiska MHP:s (National Action Party) partidag i förbigående " den turkiska rasens överlägsenhet" på fullaste allvar. Lägg noga märke till att MHP enligt de senaste opinionsmätningarna är den mest populära politiska rörelsen i Turkiet.
Arvtagarna till den legendariske Atatürk bör inte betrakta Europeiska unionen som någon " exklusiv kristen klubb" , ponerar kollega Morillon i skäl D. Nej, så fortsätter han, Europeiska unionen är en värdegemenskap, inte minst när man talar om värden som rör " tolerans för andra religioner och kulturer" .
I själva verket kan man säga att den kristna minoritetens ställning i Turkiet på det hela taget är sämre än de muslimska gruppernas ställning i Europa. Det är avsevärt mycket lättare att bygga en moské i Europa än det är att bygga en kyrka i Turkiet, en punkt som i hög grad bör uppmärksammas i kommissionens och parlamentets kontakter med de turkiska myndigheterna.

Raschhofer
Herr talman, ärade kolleger! Föreliggande betänkande bekymrar mig mycket. Problemen är så graverande att ett medlemskap från Turkiets sida är helt uteslutet inom överskådlig tid. Jag vill framföra tre förbehåll: Turkiet har ett helt olöst problem med de minoriteter som bor i landet. För det andra: Något slut på den ständigt pyrande tvisten med Grekland beträffande Cypern är inte i sikte. För det tredje: Turkiet förfogar över ett system för rättsliga åtgärder, som fortfarande stöds på dödsstraff och polistortyr, vilka är ovärdiga en västlig demokrati. För lite sedan visades förskräckliga bilder i tysk TV på hur poliser svårt misshandlade fångar.
Turkiet har alltså en lång och besvärlig väg framför sig, där man utan tvivel behöver vår hjälp. Det är vårt mål att hjälpa Turkiet på vägen mot att bli ett fritt demokratiskt land, med gällande rättsprinciper. Rådet kommer att tvingas fråga sig huruvida det inte har stjälpt Turkiet snarare än hjälpt det genom att ge det kandidatstatus. Skador uppstår framför allt när det väcks förhoppningar i Turkiet på en anslutning, men dessa inte kan uppfyllas på grund av det politiska läget. De islamiska krafterna kommer med säkerhet att dra politisk nytta av en sådan besvikelse!

OMRÖSTNING
- Betänkande (A5-0274/2000) av Nisticò för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring för tjugoförsta gången av direktiv 76/769/EEG om begränsning av användning och utsläppande på marknaden av vissa farliga ämnen och preparat (beredningar) (ämnen som klassificeras som cancerframkallande, mutagena eller reproduktionstoxiska)(KOM(1999) 746 - C5-0017/2000 - 2000/0006(COD))

(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0279/2000) av Paciotti för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om skydd för enskilda personer då gemenskapsinstitutioner och organ behandlar personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (KOM(1999) 337 - C5-0149/2000 - 1999/0153(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Rekommendation (A5-0325/2000) av Duff och Voggenhuber för utskottet för konstitutionella frågor om godkännande av utkastet till Europeiska unionens stadga om grundläggande rättigheter (4487/1/00 - C5-0570/2000 - 2000/2233(AVC))
(Parlamentet antog beslutet.)
Betänkande (A5-0313/2000) av Marinho för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Republiken Frankrikes initiativ inför antagandet av rådets rambeslut om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel och vinning av brott (10232/2000 - C5-0393/2000 - 2000/0814(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0312/2000) av Karamanou för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Republiken Portugals initiativ inför antagandet av rådets akt om utarbetandet på grundval av artikel 43.1 i konventionen om upprättandet av en europeisk polisbyrå (Europolkonventionen) av ett protokoll om ändring av artikel 2 och av bilagan till konventionen (9426/2000 - C5-0359/2000 - 2000/0809(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0314/2000) av Roure för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativet från Republiken Frankrike inför antagandet av en konvention om förbättrad ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, särskilt när det gäller kampen mot organiserad brottslighet, penningtvätt av vinning av brott och ekonomisk brottslighet (10213/2000 - C5-0394/2000 - 2000/0815(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0317/2000) av Gebhardt för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativet från Republiken Portugal, Republiken Frankrike, Konungariket Sverige och Konungariket Belgien inför antagandet av rådets beslut om inrättande av en provisorisk Eurojust-enhet (10356/2000 - C5-0395/2000 - 2000/0816(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0310/2000) av Langenhagen för budgetkontrollutskottet om revisionsrättens särskilda rapport nr 9/1999 om forskningsverksamhet inom jordbruk och fiske: Fair-programmet (fiske, jordbruk och agroindustriell forskning) samt kommissionens svar (C5-0227/2000 - 2000/2133(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Röstförklaringar
Betänkande (A5-0279/2000) av Paciotti
Fatuzzo (PPE-DE). (IT) Fru talman! Jag röstade för Paciottis betänkande i första hand för att avsikten med detta direktiv är att skydda identitet, personuppgifter, förnamn, efternamn, adresser och andra uppgifter som gäller medborgarna i Europeiska unionen. De äldre och pensionärerna, som jag har nöjet att företräda i detta parlament, betraktas alltför ofta som siffror. Men de äldre vill inte bli betraktade som siffror, de vill bli betraktade som människor av kött och blod. Detta är den viktigaste anledningen till att jag godkänner detta direktiv, även om ändringsförslag 65 från Ferri och Fiori dessvärre inte godkändes, ett ändringsförslag som krävde att det organ som skall utöva övervakning och kontroll skall bestå av ett kollegium med flera personer.

Ferri
Fru talman! Jag ser det som min plikt att påpeka att i Paciottibetänkandet och andra direktiv och förordningar uppmanas vi att reglera en viktig maktfaktor: informationstekniken. Insamlingen av data är inte problemfri, databankerna är av olika slag; det finns de som är sekretessbelagda, de som hör till polisen, tjänstesektorns uppgifter: här finns med andra ord en enorm makt samlad. Låt mig understryka att det faktum att man överlåtit dessa omfattande kontrollbefogenheter över de europeiska databankerna till att monokratiskt organ - med all den respekt för och tillit till garantiorganet som jag naturligtvis har - verkar ha varit tecken på en sänkning av uppmärksamheten just när det gäller den idé om det centrala när det gäller individen som, ställd inför informationsteknikens makt, borde ha en referensram av garanterade rättigheter och friheter. Enligt min mening skulle en nämnd bättre ha motsvarat detta behov. Men under de kommande tillfällen när vi skall diskutera informationsteknikens makt, måste vi ha i åtanke att det krävs en betydligt mer omfattande kontroll, en kontroll som därmed bättre kan garantera den enskilda människans rättigheter.

Krivine och Vachetta
. (FR) Paciottis betänkande är ett första steg för att försöka åtgärda den försening som uppstått när det gäller att försvara privatlivet och personuppgifter. I det hänseendet är inrättandet av ett " oberoende kontrollorgan" positivt.
Men ingen av de grundläggande frågorna när det gäller försvar av personers rättigheter och friheter tas uttryckligen upp, och texten, som ofta är tekniskt förvirrande, kan leda till olika tolkningar. Dessutom ligger den betydligt under den franska lagstiftningen " data och frihet" .
Andra förslag borde ha förekommit: förklaringen om förekomsten av alla databaser måste göras obligatorisk, det måste vara förbjudet att samköra register (bl.a. när det gäller privatliv, hälsa och social situation) för att förhindra att väldiga databaser inrättas, vi måste också ge anställda som handskas med privata uppgifter möjlighet att stå emot påtryckningar från arbetsgivare, genom att inrätta en stadga med yrkeskodex och en samvetsklausul av samma typ som för journalister.
Vi måste slutligen ge medborgarna möjlighet att själva skydda sitt privatliv genom att göra varje form av kryptering fri i överföringen av uppgifter. Inom denna ram måste krypteringsteknikerna garanteras av oberoende organisationer.
Dessa grundläggande bestämmelser måste beaktas för att personuppgifterna verkligen skall kunna försvaras. Vi har därför avstått från att rösta.

Martin, David
. (EN) Jag välkomnar detta betänkande och kommer att rösta för det. Europeiska unionens medborgare är oroliga när det rör skyddet för deras integritet, och denna oro är inte oberättigad. Varje dag samlar man in enorma mängder uppgifter, som sorteras och bearbetas. Detta gäller t.ex. i samband med kreditkortsbetalningar, spårning av mobiltelefonsamtal, lagring av telekommunikation, sökning på Internet, bearbetning av andra uppgifter som tagits, t.ex., från tidigare ifyllda blanketter, etc.
På EU-nivå motverkas risken för att det sker missbruk av personuppgifter genom två direktiv, dvs. direktiv 95/46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och direktiv 97/66/EG om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet inom telekommunikationsområdet.
Inget av dem går att tillämpa på EU:s institutioner. Och ändå finns det ett behov av en grupp bestämmelser för skydd av personuppgifter, därför att institutionerna behandlar inte bara interna uppgifter (t.ex. uppgifter som har samband med deras ensidiga verksamhet, budget och personalrapporter), utan också uppgifter som insamlats från medborgare vid utförande av EU-åtaganden (t.ex. beviljande av bidrag, undersökning av konkurrensfall, offentlig upphandling, statistisk forskning och statistiska undersökningar och uppgifter som har att göra med utarbetande och genomförande av lagstiftning).
Genom detta betänkande torde en del av tomrummet fyllas igen.
Rekommendation (A5-0325/2000) av Duff/Voggenhuber

Fatuzzo
Fru talman! Hur skulle Pensionärspartiet kunna undvika att rösta för stadgan om grundläggande rättigheter? Det är det första dokument av betydelse i hela världen som innehåller en artikel, nummer 25, med rubriken " De äldres rättigheter" och som lyder: " Europeiska unionen erkänner och respekterar de äldres rätt till ett värdigt och fritt liv och till att delta i samhälls- och kulturliv" . Äntligen erkänner en betydelsefull organisation av stater, den viktigaste som finns, organisationen av stater i Europeiska unionen, och dess viktigaste organ, det enda som valts direkt av folket, Europaparlamentet, att de äldre har sina egna rättigheter. Detta är skälet till varför jag med glädje röstade för denna stadga.

Laguiller
Arlette Laguiller, Armonia Bordes och Chantal Cauquil röstade emot stadgan. Vi vet att i detta klassamhälle där endast kraftförhållanden räknas utgör inte stadgor något verkligt skydd för arbetarna. Man vägrar att i denna stadga införliva så grundläggande rättigheter som rätten till en anständig pension, en minimiinkomst, en anständig bostad eller hälsovård. När det gäller artikeln som förbjuder barnarbete innan den obligatoriska skolgången avslutats, tillåter den undantag, vilket är allvarligt när man vet att ett oacceptabelt stort antal barn arbetar i flera europeiska länder, de utnyttjas och får inte rätt till en verklig utbildning. Denna text erbjuder inte något kompletterande skydd och ger regeringarna och de rika klasserna ytterligare möjligheter att attackera på detta område. Strejkrätten erkänns endast med restriktionen " i enlighet med nationell lagstiftning och praxis" .
Stadgan har därför inget värde som skyldighet för de länder där sociallagstiftningen befinner sig under det lilla som finns i stadgan. I länder där lagstiftningen är mer gynnsam för arbetarna skulle stadgan däremot kunna vara gångbar mot den. I stället för att öka mänskliga och sociala rättigheter, kommer den att underlätta åtgärder som syftar till att minska dem.

Speroni
Fru talman! Jag deltog inte i omröstningen om stadgan om grundläggande rättigheter eftersom jag inte instämmer i proceduren: parlamentet har inte kunnat behandla eventuella ändringsförslag, inte bara vad gäller själva texten till stadgan, utan inte ens texten till rekommendationen. Vi har inte kunnat göra annat än att acceptera eller förkasta. Eftersom jag inte instämmer i denna procedur anser jag alltså inte att jag kan delta i omröstningen.

Alyssandrakis
Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna ligger långt efter i jämförelse med FN:s förklaring om de mänskliga rättigheterna, Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och även i jämförelse med flera av Europeiska unionens medlemsstaters författningar. Det är inte hållbart att hävda att det är första gången som samhälleliga rättigheter förs på tal eftersom sådana har tagits upp i internationella fördrag, t.ex. de internationella arbetslagarna.
Som betecknande noterar vi att
det i artikel 15 anges att " Var och en har rätt att arbeta" men utan att erkänna rätten till lönearbete,
i artikel 16 erkänns näringsfrihet för första gången i en internationell text,
i artikel 28 ges arbetsgivarna möjlighet till lock-out och åsidosättande av fackföreningarna vid förhandlingar med arbetsgivarna,
det i artikel 3 ges rikligt utrymme åt alla sorters genetiska experiment,
i artikel 14 erkänns visserligen rätten till utbildning men tolkar det uteslutande som en möjlighet att kostnadsfritt följa undervisning och detta endast gällande den obligatoriska utbildningen.
Det handlar om krympande och inte om utvidgade rättigheter och orsakerna är uppenbara. Stadgans skapare strävar efter att med ett sanktionerat dokument driva igenom sin aggressiva politik gentemot allt det som arbetarklassen under de senaste 150 åren har uppnått med kamp, uppoffringar och blod. Det eventuella antagandet av stadgan vid det förestående toppmötet i Nice, antingen genom införlivande i fördragen eller helt enkelt som en förklaring, innebär en negativ utveckling. Det råder inget tvivel om att den slutligen syftar till att utgöra inledningen till en förestående europeisk författning som, i sin tur, kommer att bli höjdpunkten på EU:s väg mot en federativ statsbildning där det institutionaliserade beslutsfattandet blir förbehållet ett fåtal med makt för tillämpning av alla. Det väsentliga målet är att tjäna Europeiska unionens monopolkapital och dess intressen på bekostnad av intressena för de arbetande och för folk i allmänhet.
Vi är naturligtvis inte ovetande om att stadgan för några länder kan betyda ett visst framsteg i en del frågor. För de flesta länder handlar det emellertid om en tillbakagång i jämförelse t.ex. med vad som gäller internationellt. Vårt mål bör vara framsteg och inte en utveckling som leder till en försämring.
KKE:s Europaparlamentariker röstar nej till texten som inte bara är oanvändbar utan även farlig.

Bernié
. (FR) Det skulle vara berättigat att anta stadgan om de grundläggande rättigheterna om en europeisk stat, grundad på en konstitution som antagits med allmän rösträtt, redan fanns. Det är inte fallet i dag.
Rättigheterna i stadgan finns redan inskrivna i de nationella konstitutionerna och försvaras av de nationella parlamenten nära folken och deras kultur.
Stadgan är dessutom en kompromiss som bygger på minsta gemensamma nämnare, som kommer att skada de sociala fördelar som förvärvats i en rad av våra medlemsstater.
Rätten till bostad har därmed minskats till " rätten till hjälp till bostad" medan rätten till arbete ersatts med en rätt till " tillgång till arbetsförmedlingstjänster" .
Ingen restriktion planeras i yttrandefriheten, vilket underförstått innebär att brottsliga uttalanden (anstiftan till våld, rashets) hädanefter inte kan dömas.
Stadgan innehåller slutligen inga artiklar om skyldigheter, vilket ändå är motsatsen till rättigheter.
Vi ser därför ingen anledning att i dag anta en sådan text, om det inte är för att maskera det programmerade misslyckandet med regeringskonferensen och Europeiska rådet i Nice.

Berthu
. (FR) I mitt inlägg i förmiddags redogjorde jag för principerna för invändningar mot stadgan, vilka för övrigt ledamöterna i den tvärpolitiska gruppen SOS Demokrati angivit att de fullständigt ansluter sig till. Jag skulle nu vilja räkna upp de förbehåll som gäller vissa särskilda artiklar, för vilka jag haft tillfälle att lägga fram ändringsförslag under arbetet i kammaren. Dessa förbehåll kan samlas i fem stora kategorier:
Artiklar som tränger in på staternas befogenheter. Ett typiskt fall finns i artikel 2.2 " Ingen får dömas till döden eller avrättas" . Detta påstående motsvarar ingen europeisk behörighet. Dess förekomst i stadgan, liksom det stora antalet artiklar av samma slag, föder en misstanke om uppriktigheten i artikel 51.2 där det står: " Denna stadga medför varken någon ny befogenhet eller någon ny uppgift för gemenskapen och unionen och ändrar heller inte de befogenheter och uppgifter som fastställs i fördragen" . Om stadgan blir tvingande kommer naturligtvis artikel 2.2 också att bli det, med en mycket större makt än Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, som ett land alltid har rätt att dra sig ur.
Artiklar som tenderar att inrätta nya ogrundade skyldigheter. Flera artiklar går utanför den befintliga rätten. Exempelvis artikel 19.1 där det står att: " Kollektiva utvisningar skall vara förbjudna" , men man säger inte att detta förbud kan upphävas vid krig eller allvarliga problem med allmän ordning. Artikel 52.2 anger förvisso att " I den mån denna stadga omfattar rättigheter som motsvarar sådana som garanteras av Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna skall de ha samma innebörd och räckvidd som i konventionen" . Men denna mening är mycket vagare. Vi har redan hört att kollektiva utvisningar skall vara förbjudna i samtliga fall.
En annan ny skyldighet: i artikel 21 läggs nya fall av icke-diskriminering till dem som redan finns i artikel 13 i Fördraget om europeiska gemenskapen. Artikel 21.2 innebär till och med att all diskriminering på grund av nationalitet är förbjuden inom området för Fördraget om Europeiska unionen, vilket ingen text i dag fastställer.
Tredje exemplet: i artikel 45 anges att " Rörelse- och uppehållsfrihet kan i enlighet med Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen medges medborgare i tredje land som är lagligen bosatta inom en medlemsstats territorium" , medan en sådan rättighet, som faktiskt finns i artikel 62 i Fördraget om Europeiska gemenskapen, för närvarande inte gäller, och kanske aldrig kommer att gälla om villkoren inte uppfylls.
Artiklar som på ett olagligt sätt lamslår utvecklingsbara situationer. Det gäller bl.a. de ekonomiska och sociala rättigheterna som räknas upp i kapitel IV i stadgan. Artikel 29 innebär exempelvis att " Var och en har rätt att få tillgång till kostnadsfri arbetsförmedling" . Men det handlar om ett fullständigt tillfälligt påstående som man under en annan epok kommer att kunna bedöma annorlunda.
Artiklar som underskattar de naturliga levnadsreglerna i samhällena. Även om länderna i Europa befinner sig i en alarmerande demografisk situation behandlar stadgan familjeproblemen mycket lätt. Ingenstans sägs, trots att vi begärt det, att familjen består av en man och en kvinna som uppfostrar barn och att den utgör den grundläggande cellen i samhället. I artikel 24 om barnens rättigheter lyckas man till och med undvika att säga, trots att vi begärt det även här, att alla barn har rätt att leva med sina föräldrar. Samtidigt är stadgan alltför diskret när det gäller förekomsten av nationella gemenskaper och deras rätt att upprätta egna regler. Det nya kravet på icke-diskriminering när det gäller språket exempelvis, som återfinns i artikel 21 och 22, motsäger den franska grundlagen som innebär att Frankrikes språk är franska.
Artiklar som fördunklar eller förvanskar stadgans allmänna ram. Jag har redan nämnt artikel 51.1 där man mot all självklarhet förklarar att stadgan på intet sätt ändrar befogenheter som fastställts av fördragen. Stadgan innehåller faktiskt så många motsättningar att någon en dag måste knyta upp dem. Jag har också nämnt artikel 52.2 där det påstås att innehållet och omfattningen av stadgans rättigheter är desamma som i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Denna tillnärmning är i praktiken mycket svår att göra, för man vet aldrig när man läser stadgan om man befinner sig inom ramen för en artikel där man haft för avsikt att respektera konventionen, eller inom ramen för en artikel där man haft för avsikt att frivilligt avlägsna sig ifrån den. Det bör också erinras om artikel 52.1 i vilken det anges att begränsningar kan göras i rättigheterna om de... " faktiskt svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen " . Om stadgan skulle bli tvingande skulle en mening som denna bli fruktansvärt begränsande för staternas suveränitet.
I ett vidare perspektiv beklagar vi att man i inledningen till stadgan inte placerat detta dokument i ett perspektiv, genom att erinra om att Europeiska unionen är en sammanslutning av stater och att medborgarna har den grundläggande rätten att de beslut de fattar demokratiskt på nationell nivå respekteras. Såsom jag sade under den debatt som föregick omröstningen hoppas jag att regeringarna som samlats i Nice, om de vill anta denna stadga som en politisk förklaring, låter den föregås av ett inledande uttalande som erinrar om denna situation, liksom den grundläggande befogenheten för de nationella parlamenten beträffande medborgarnas rättigheter.

Berthu, Bonde, Camre, Deva, Hannan, Helmer, Ribeiro e Castro och Sumberg
. (EN) SOS Demokrati förkastar stadgan om de grundläggande rättigheterna av tre skäl. För det första därför att den är onödig. För det andra därför att den är odemokratisk. Och för det tredje därför att den förmodligen kommer att begränsa, i stället för att utöka, de europeiska folkens frihet. Vi skall i tur och ordning ge en kort förklaring till dessa tre invändningar.
Ratificeringen av stadgan om de grundläggande fri- och rättigheterna skulle vara ett av de mest ambitiösa steg som någonsin tagits av Europeiska unionen. Innan vi gör något som kommer att få en så stor betydelse, bör vi ställa oss frågan: Var i Västeuropa sker dessa hemska övergrepp mot de mänskliga rättigheterna som detta dokument skall ta itu med? Det handlar trots allt om 15 moderna demokratier, inte 15 länder som fungerar som Rwanda.
Alla medlemsstater har redan åtagit sig att följa Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna och en rad mindre avtal. Varför måste EU klampa in på detta område?
Ingen har ännu besvarat denna fråga. Faktum är att Roman Herzog, ordförande i den ifrågavarande konventionen, har hävdat att stadgan inte kommer att skapa några nya rättigheter. Om så är fallet verkar det vara konstigt att man genomför en så omfattande konstitutionell revolution för en sådan liten förbättring.
De mänskliga rättigheterna är kanske inte direkt hotade i EU, men det är demokratin med politiskt ansvar. Stadgan kommer att engagera Europeiska gemenskapernas domstol i en rad politiska beslut, inom områden som är så mångskiftande som arbetsrätt, flyktingpolitik, invandring och familjerätt. Mot bakgrund av att ingen har valt domarna, så representerar detta en minskning av den demokratiska förvaltningen.
Stadgan kommer dessutom att förplikta EG-domstolen att fälla nationella rättsakter, eller t.o.m. bestämmelser i de nationella författningarna, inom åtskilliga nya politikområden. Då EG-domstolen, på grundval av den långt mer begränsade texten i de befintliga Europafördragen, redan uppvisat en oroande tendens till rättslig aktivism, kommer förmodligen detta problem att bli särskilt akut.
Även de som accepterar en skriftlig EU-författning bör tveka när de reflekterar över vissa bestämmelser i stadgan.
Av största vikt är artikel 52, i vilken man anger att de rättigheter som det hänvisas till på andra ställen i dokumentet kan åsidosättas när de strider mot " allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen" . Detta återinför begreppet " raison d'Etat" , som Europarådet försökt att få bukt med under de senaste 50 åren. Rätten för en regering att godtyckligt åsidosätta sin egen författning är den karakteristiska definitionen av en diktatur. I Tyskland under nazitiden, t.ex., fanns denna bestämmelse i den s.k. lagen om bemyndigande (Enabling Act).
Något som är mindre dramatiskt, men inte mindre viktigt, är att stadgan är dåligt formulerad. Vi kan t.ex. ta artikel 21, i vilken man förbjuder " All diskriminering på grund av kön, ras, hudfärg, etniskt eller socialt ursprung, genetiska särdrag, språk, religion eller övertygelse, politisk eller annan åskådning, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning..." . Om man tar detta bokstavligt, skulle denna artikel innebära att ett socialistiskt parti inte fick diskriminera konservativa personer som ville vara kandidater i partiet, eller att ett operasällskap måste erbjuda soprantjänster till män. Det går inte att förutsäga hur dessa vagt formulerade bestämmelser kommer att användas i händerna på en aktivistisk domstol.
De mänskliga rättigheterna respekteras redan i EU, och de skyddas av de nationella författningarna i enlighet med de olika medlemsstaternas sedvänjor. Genom stadgan skapas nu en mekanism för att begränsa eller åsidosätta dessa rättigheter, utan att ens göra anspråk på att erbjuda några nya.
Många européer skryter stolt med att vi har rätt att göra vad vi vill, så länge det inte är uttryckligen förbjudet i lag. Ändå föreslår man nu att vi skall " få" våra rättigheter av domarna vid EG-domstolen. SOS Demokrati förkastar idén om att vi skall vara beroende av EU för att få ta del av våra egna fri- och rättigheter. Aldous Huxley sade: " Rättigheter är inte något man får: man tar dem" .

Bonde, Eriksson, Frahm, Krarup, Sandbæk, Seppänen och Sjöstedt
. I kapitel VII Allmänna bestämmelser artikel 51.2 i utkastet till stadgan om grundläggande rättigheter står det "Denna stadga medför varken någon ny befogenhet eller någon ny uppgift för gemenskapen och unionen och ändrar heller inte de befogenheter och uppgifter som fastställs i fördragen" . Därför saknar den också verklig betydelse för folks rättigheter.
Debatten om denna stadga har ivrigt applåderats av EU-federalister som vill se den som början till en konstitution för Europeiska unionen.
Vi ser dock en stor fara med denna stadga. Den riskerar att urholka Europarådets arbete för de mänskliga rättigheterna. och leda till att de mänskliga rättigheterna behandlas på olika sätt i de europeiska länderna i framtiden.
Vi röstar nej till denna stadga då vi inte vill ha den överhuvudtaget. Detta innebär inte att vi är emot mänskliga rättigheter i sig. Vi anser dock att dessa rättigheter kan garanteras av andra instanser än Europeiska unionen. Vi anser att förslaget till stadga är en dålig produkt som bör lämnas därhän. I stället uppmanar vi EU att ratificera den europeiska mänskliga rättighetskonventionen samt andra konventioner om sociala och kulturella rättigheter.

Caudron
. (FR) Stadgan om de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen som vårt Europaparlament antagit i dag är ett mycket viktigt dokument.
Stadgan innehåller förvisso fortfarande brister såväl när det gäller innehållet som formen.
Och jag skulle förvisso personligen ha föredragit att dess sociala dimension var mycket mer konsekvent!
Jag skulle förvisso ha velat ha den direkt införlivad i våra europeiska fördrag!
För närvarande skall vi inte " ta avstånd från vårt nöje" och vi kan inte förneka det avsevärda arbete som utförts eller det viktiga resultat som erhållits i dag.
Stadgan om de grundläggande rättigheterna är ett dokument och en gemensam stadga för alla europeiska medborgare!
Vi måste nu sprida den på ett omfattande sätt, se till att alla får kännedom om den och se till att så många medborgare som möjligt funderar över dess förslag. Och det är på detta sätt som den successivt, via rättspraxis, kommer att genomsyra all vår nationella och europeiska rätt!
Det är ett mycket positivt resultat för det franska ordförandeskapet i Europeiska unionen och för vårt Europaparlament.
Vi måste sannolikt i morgon se till att den utvecklas och kompletteras. Vi måste mycket snabbt införliva den i fördragen. Vi måste av bara farten utarbeta en europeisk konstitution för ett demokratiskt, öppet, effektivt och medborgarvänligt Europa.
Men jag upprepar det i dag: vi har alla anledning att vara stolta över de villkor under vilka vi passerat denna viktiga etapp för Europa.

Crowley
. (EN) Jag röstade för stadgan och håller med om att vi inte bör protestera mot de rättigheter som den omfattar.
Som jag sagt tidigare i denna kammare, protesterar jag mot att stadgan skall bli bindande. Jag och min regering betraktar den som en politisk förklaring.
Vi måste se till att de befintliga rättigheterna som följer av Europeiska konventionen om skydd av de mänskliga rättigheterna, som stöds genom beslut av Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg, inte urvattnas eller trasslas till.
Alla medlemsstater har undertecknat och ratificerat Europeiska konventionen om skydd av de mänskliga rättigheterna, i anslutning till vilken man har byggt upp en betydande mängd lagstiftning och rättigheter; man har också visat prov på att det går att utveckla konventionen i takt med samhällsutvecklingen.
Jag stöder därför stadgan i dagens omröstning, men jag har inte för avsikt att stödja den i egenskap av ett bindande dokument.

Gahrton
. I kapitel VII Allmänna bestämmelser artikel 51.2 i utkastet till stadgan om grundläggande rättigheter står det " Denna stadga medför varken någon ny befogenhet eller någon ny uppgift för gemenskapen och unionen och ändrar heller inte de befogenheter och uppgifter som fastställs i fördragen" . Därför saknar den också verklig betydelse för folks rättigheter.
Debatten om denna stadga har ivrigt applåderats av EU-federalister som vill se den som början till en konstitution för Europeiska unionen.
Jag ser dock en stor fara med denna stadga. Den riskerar att urholka Europarådets arbete för de mänskliga rättigheterna, och leda till att de mänskliga rättigheterna behandlas på olika sätt i de europeiska länderna i framtiden.
Jag röstar nej till denna stadga då jag inte vill ha den överhuvudtaget. Detta innebär inte att jag är emot mänskliga rättigheter i sig. Jag anser dock att dessa rättigheter kan garanteras av andra instanser än Europeiska unionen. Jag anser att förslaget till stadga är en dålig produkt som bör lämnas därhän.

Goebbels
. (FR) Jag bedömer stadgan om de grundläggande rättigheterna som ett godtagbart framsteg. Jag avstod ändå från att rösta vid den slutliga omröstningen, eftersom jag anser att vissa sociala rättigheter formulerats på ett mindre uppriktigt sätt än de ekonomiska rättigheterna. " Rätten till arbete" såväl som " strejkrätten" tas endast upp på ett indirekt sätt. Européerna har " rätt att arbeta" (motsatsen skulle ha varit förvånande), de har rätt att försvara sina sociala intressen genom " kollektiva åtgärder" , " inbegripet strejk" . Varför inte direkt erkänna " strejkrätten" ?
Jag skulle dessutom ha föredragit en stadga som inte bara innehöll " rättigheter" för medborgarna utan även " skyldigheter" gentemot samhället. I artikel 17 står det blygsamt att " utnyttjandet av tillgångar" kan regleras i allmänt intresse. Men det finns inte ett spår av den sociala skyldigheten när det gäller äganderätt.
I stadgan räknas de grundläggande friheterna upp som mina landsmän bör kunna åtnjuta. Men det är ingenstans fråga om skyldigheten för var och en att respektera andras rättigheter. Ett samhälle som bara känner till rättigheter och inga skyldigheter blir ett egoistiskt samhälle.

Hager
 - (DE) Även om man inte skall missbedöma betydelsen av de grundläggande rättigheterna för unionens medborgare, har ledamöterna från Frihetspartiet i Europaparlamentet avstått från att rösta, eftersom det på grund av innehållsmässiga problem med stadgan (exempelvis förbudet enbart av reproduktiv men inte av terapeutisk kloning av människor) inte är möjligt att godkänna den, och det å andra sidan förefaller vara mer än tvivelaktigt att använda sig av konventet som instrument för kommande konstitutionell utveckling. Men i första hand ser vi i den dubbelspårighet av behörighet i EG-domstolen och Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna (EGMR) som kan förväntas innebära en risk för att det utvecklas en divergerande rättslig praxis och därmed rentav en ojämlik behandling av medborgarna i dessa känsliga frågor, som strider mot de grundläggande rättigheterna. Dessutom är vi övertygade om att det blotta inkallandet av nationella parlamentsledamöter inte kan ersätta en grundlig behandling i nationella parlamentet av frågor som har författningsrang.

Inglewood
. (EN) En av de största kritiska punkterna som riktas mot EU i Förenade kungariket handlar om att det verkar som om EU utvecklats längre än vad dess mandat tillåter, både vad gäller detaljstyrning och tillämpningsområden. Vi inom det konservativa partiet försöker att komma fram till hur man kan bestämma behörigheten, så att den följer fördragens bokstav och anda och att hänsyn tas till medlemsstaternas centrala ställning under den politiska processen i EU.
Att räkna upp och befästa systemets omistliga karakteristiska, som garanterar den enskildes rättigheter och bestämmer den politiska processens gränser, i en rad medlemsstater som ingår i ett gemensamt, halvt om halvt inhemskt rättsligt område, är ett fruktbart sätt att undersöka och försöka uppnå dessa åtråvärda mål.
Problemet med stadgan om de grundläggande rättigheterna är att den är en hybrid, den är varken ett rättsligt befäst rättighetssystem eller en politisk uppförandekod som på ett sätt för ihop rättsliga, ekonomiska och sociala rättigheter, och detta resulterar i förvirring och brist på tydlighet.

Jonckheer
. (FR) Jag röstar emot godkännandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna huvudsakligen för att jag inte vill ansluta till en symbolisk och mediamässig handling som syftar till att lansera ett budskap om identitet och hopp bland den europeiska allmänna opinionen, trots att det huvudsakligen bygger på skenmanövrar.
Metoden med konsensus som antagits av ledamöterna i konventet har, som vanligt när enhällighet krävs, lett till en minimistadga där utformningen är fylld av stora brister och tvetydigheter. Den ursprungliga idén med konventet var att åstadkomma en text i samförstånd som skulle göra det möjligt för de femton medlemsländerna att göra den tvingande, genom att införliva den i fördraget. Det är slutligen ett lurendrejeri som fått företräde: texten är svag och den är inte tvingande.
De europeiska medborgarna har knappast behov av ett högtidligt uttalande om de grundläggande rättigheterna som de för övrigt redan tillerkänns genom internationella konventioner och nationella rättsordningar. Jag tror inte att ett sådant resultat övertygar särskilt många om intresset av att utveckla Europeiska unionen. Låt oss vända blad! Stadgan är en dålig övning.
Om medborgarna skall känna sig berörda av Europeiska unionen, dess politik och institutioner åligger det bl.a. parlamentarikerna att ytterligare visa på de avgörande valen, motsättningarna, olikheterna i intressen och förslag som styr de ekonomiska och sociala aktörerna på den europeiska scenen. Dagens aktuella nyheter - sjöfart eller djurmjöl - är en fingervisning till oss om att vi måste reglera och kontrollera marknaderna och de ekonomiska aktörerna i mycket större utsträckning, och vända oss mot intressen som inrättas kortsiktigt och i vinstintresse. Vi behöver en bättre europeisk lagstiftning till förmån för en livskvalitet för alla och för den sociala solidariteten. Det är vår prioriterade kamp för att påståendet om grundläggande rättigheter skall kunna konkretiseras i politiska val.

Krivine och Vachetta
. (FR) Socialdemokratin lovade oss att Europa inte längre bara skulle vara en ekonomisk marknad, en valuta och en avregleringsmaskin. Genom att berikas med en stadga om de " grundläggande rättigheterna" skulle det sociala Europa äntligen bli socialt.
Men det blev inget av det. Denna stadga är en social tillbakagång när det gäller demokrati och friheter, och ligger betydligt under gällande fördrag. Det krävdes ett stort antal påtryckningar för att rätten till medlemskap i en fackförening och strejkrätten till slut skulle kunna införlivas. Utöver några allmänna påståenden har kvinnorna rätt att " gifta sig och bilda familj" . Invandrarna å sin sida har rätt att inte " utvisas kollektivt" .
När det gäller de sociala rättigheterna är de frånvarande. Ingen rätt till arbete, utan " rätten att arbeta" , ingen rätt till social trygghet eller till en bostad, utan " rätten till socialt stöd och stöd till bostad" , ingen rätt till pension eller en minimiinkomst, inget förbud mot uppsägningar, utan ett " skydd mot all omotiverad uppsägning" . I verkligheten förvisas kampen mot social utslagning till nivån med stöd, i stället för att kräva grundläggande tvingande rättigheter för arbetsgivarna och staterna. Stadgan ger däremot naturligtvis mer än vad som förtjänas åt äganderätten och det fria företagandet.
Av alla dessa anledningar bör stadgan inte införlivas i unionens fördrag, och vi kan inte acceptera denna text i dess nuvarande skick.

Lienemann
. (FR) Det förfarande som valts för att utarbeta och anta stadgan om de grundläggande rättigheterna ger egentligen Europaparlamentet endast ett alternativ: godkänna eller vägra att godkänna den nuvarande stadgan. Inför ett så tudelat val är min röst utan tvetydighet, den godkänner det framsteg som stadgan innebär, ett framsteg som ändå är mycket relativt, både när det gäller textens innehåll och omfattning.
Det är till att börja med lämpligt att gå tillbaka när det gäller det metod som man har valt. Lika mycket som metoden med konventet är intressant och givande när det gäller att upprätta en grundläggande text, lika litet är det motiverat att man fråntar Europaparlamentet som företräder de europeiska folken möjligheten att ändra och berika texten.
Och ändå: när historikern koncentrerar sig på det sätt på vilket förklaringen om de mänskliga rättigheterna eller den internationella förklaringen av samma slag upprättats, upptäcker han i vilken utsträckning den parlamentariska debatten, systemet med ändringsförslag kunnat ge inspiration, relevans och även ambition till dessa grundande texter, som fortfarande i dag är fulla av kraft.
Medan den institutionella debatten inleds samtidigt med antagandet av stadgan borde alla, som liksom jag önskar en europeisk konstitution och som anser att denna stadga kan fungera som stomme för en inledning till en sådan konstitution, kräva att Europaparlamentet kan rösta om innehållet, inom ramen för sitt normala parlamentariska agerande, nämligen rätten att delta i överläggningar och beslut i sakfrågan.
I anslutning till denna institutionella debatt är införandet av stadgan i våra fördrag om EU grundläggande, för att de rättigheter som på detta sätt räknats upp skall kunna garanteras för alla och för att den offentliga politik som krävs för att den skall genomföras skall kunna utvecklas, antingen av medlemsstaterna eller av unionen själv, utan att strida mot befintliga juridiska texter. Man måste faktiskt konstatera att lagen om fri konkurrens, om en gemensam marknad, alltför ofta tvingar sig in jämfört med alla andra krav och kränker de sociala och grundläggande rättigheterna. Vi har sett alltför många förklarande texter som inte fått någon verkan. Det är därför den första prioriteten: att ge denna stadga en verklig juridisk omfattning.
Dessutom är det nuvarande innehållet på vissa punkter tvetydigt och otillräckligt. Till att börja med gör skillnaderna i översättning mellan tyskan och franskan att frågorna om hänvisningen till " religiösa" eller " andliga" värderingar kvarstår fullständigt. Jag är för egen del övertygad om att konfessionsfriheten är en värdering som gäller frigörelse och aktualitet. Jag beklagar tvetydigheten i termerna och avsaknaden av en klarare hänvisning till konfessionsfriheten.
För det andra anges inte rätten till arbete direkt. Alla kan bedöma hur ambitiös en hänvisning är som säger att " Var och har rätt att arbeta" . Mellan det faktum att inte förbjuda tillträde till arbete och åtgärden för att möjliggöra det, ligger mer än en nyans. Vår stadga skulle tydligt ha angivit rätten till arbete, liksom för övrigt rätten till bostad, vilket också uttrycks i en kringgående och föga skyddande formulering.
Denna stadga måste förbättras och vårt parlament bör föreslå en strategi som gör det möjligt att aktualisera och berika den.

Martin, David
. (EN) Jag kommer att rösta för detta betänkande och jag vill uttrycka mina gratulationer till Duff och Voggenhuber för deras ledarskap i parlamentet i samband med denna viktiga fråga.
Jag ser fram emot det högtidliga tillkännagivandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna i Nice.

Meijer
. (NL) Jag förnekar inte att det står vissa saker i stadgan som jag kan instämma i. Samma saker finns redan inskrivna i de nationella grundlagarna, i den europeiska konventionen om skydd för mänskliga rättigheter och i den europeiska sociala stadgan. Det står inte heller mycket i stadgan, trots att fackföreningsrörelsen, miljöskyddsrörelsen och organisationer som värnar om de mänskliga rättigheterna har insisterat på det. Detta gör stadgan till ett överflödigt dokument. Det är ett propagandadokument som ger intryck av att någonting värdefullt har åstadkommits, men som inte betyder någonting i verkligheten. Dessutom är det i rättsligt hänseende ett förvirrande dokument, som leder till att Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg får konkurrera med EG-domstolen i Luxemburg. I den här utformningen är stadgan ingenting annat än ett propagandainstrument som är till för att visa hur bra det är att det finns en europeisk union och att alla borde vara nöjda med den. Den inverkar förvisso på medlemsstaternas nationella befogenheter, men den tillför inte Europas invånare någonting. Utan ändringar, som lägger större tonvikt på sociala grundläggande rättigheter och miljö, kan jag inte ställa mig bakom godkännandet av en stadga.

Modrow
 - (DE) " Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna" är ett viktigt steg för att bestämma Europeiska unionens allmänna, gemensamma värderingar. När jag trots detta avstått från att rösta, var följande anledningar utslagsgivande:
1. Stadgan fastställer viktiga grundläggande rättigheter. I föreliggande form motsvarar den i viktiga frågor inte i tillräckligt hög grad kraven på social rättvisa, så som jag företräder dem. Till exempel finns inte rätten till arbete och rätten till bostad med. Likaså saknas skyldighet att vid innehav av egendom bidra till den allmänna välfärden. Redan i dag utgår man från att stadgan skulle kunna utgöra grundvalen för en europeisk författning. Det är desto mer oeftergivligt att man där förankrar grundläggande sociala rättigheter.
2. Stadgan har uppstått som ett resultat av arbetet i ett konvent som sammanträder offentligt och har en bred sammansättning. Det är utan tvivel ett framsteg när det gäller utarbetandet av dokument av en sådan grundläggande betydelse. Ändå uppfylls inte EU:s anspråk på att vara en folkens och medborgarnas union. Denna stadga måste, om den skall vara ett uttryck för de gemensamma värderingarna för folken i Europeiska unionen, också kunna diskuteras av folken. Därför borde den inte beslutas och högtidligt tillkännages vid rådets möte i Nice, utan toppmötet bör ge en impuls till en europeisk debatt om stadgan. Däri ser jag en chans till att ge en vidare utformning av ett Europa för folken och med ett brett medborgardeltagande.
3. I stadgan har delvis höga anspråk formulerats, men motsvarande bindande krav saknas; det är alltså inte möjligt för medborgarna att överklaga något. Det medborgarnas Europa, som eftersträvas, måste skapa sådana möjligheter.
På grund av dessa överväganden har jag avstått från att rösta i Europaparlamentets kammare.

Provan
. (EN) Jag röstade för stadgan om de grundläggande rättigheterna som en avsiktsförklaring.
De grundläggande klausulerna är inte kontroversiella och bör därför stödjas av alla. Det kommer inte att bli något skifte i maktbalansen mellan EU och medlemsstaterna. Denna stadga är ett bekräftande dokument och klargör EU:s ståndpunkt - i synnerhet för de som har för avsikt att bli medlemmar i ett utvidgat Europa.
Vi måste emellertid bestämt stå emot alla kampanjer för en rättsligt bindande stadga, som bara skulle skapa rättslig osäkerhet. Det är uppenbarligen inte lämpligt att göra detta dokument rättsligt bindande, eftersom det inte är en juridisk text.

Queiró
 - Jag lade ner min röst om stadgan om grundläggande rättigheter då jag anser att vi innan vi godkänner eller förkastar den, borde ha vetat hur Europeiska rådet i Nice skulle behandla den. Kommer dessa bestämmelser i framtiden att främst vara av uttalandekaraktär eller tvärtom att bli bindande för gemenskapsinstitutionerna och de europeiska medborgarna?
Vi känner väl till majoritetens inställning i detta parlament. Entusiasterna för en europeisk federalism ser i denna lista över rättigheter embryot till en framtida europeisk konstitution, vilken medlemsstaternas nationella konstitutioner skall anpassas till. Vi förstår deras inställning då de försöker ge en kvalitativ politiskt annorlunda betydelse åt en text om grundläggande rättigheter, som inte bara är vag och allmän utan också av diskutabel nytta för EU som inte har några allvarliga brister, varken på ett normativt plan eller när det gäller försvaret av och tillämpningen av dessa rättigheter.
Lyckligtvis tycks de nationella regeringarnas inställning vara en förnuftig väg, det vill säga att anta stadgan med en rent politisk omfattning och inte bindande. Den stora politiska debatten om stadgan kommer alltså att ske först mellan de nationella regeringarna och därefter möjligen när detta parlament får konfronteras med dess beslut. Därför, och i konsekvens med vad jag skrev i inledningen av denna röstförklaring, kan jag inte göra annat än att lägga ner min röst.

Sacrédeus
. Den föreliggande texten om en stadga om grundläggande rättigheter innehåller många viktiga, och för människovärdesprincipen centrala formuleringar, som vi svenska kristdemokrater varmt välkomnar.
Då det i Sveriges kommuner och landsting råder stor tveksamhet om det riktiga och ändamålsenliga i att stadgan blir juridiskt bindande, och huruvida EU faktiskt kan, och förmår, infria alla de förväntningar som unionen säger sig garantera, har jag valt att lägga ned min röst i denna omröstning.

Scallon
. (EN) Under debatten i kammaren i dag om stadgan om de grundläggande rättigheterna, sade kommissionens företrädare att denna stadga var ett första steg mot ett rättsligt bindande dokument. Talare efter talare, med några få undantag, tog fasta på det behov som finns av ett Europa med konstitutionella rättigheter.
Dessa uttalanden bekräftar den oro som finns i mitt hemland om avsikten att göra denna stadga till ingress i en europeisk författning.
Vår premiärminister, Ahern, sade nyligen klart och tydligt att Europeiska stadgan om de grundläggande mänskliga rättigheterna även i fortsättningen bör vara ett politiskt, inte ett rättsligt, dokument. Ledamöter av den irländska regeringen har nyligen ställt frågor om centralmakten i Bryssel hotar den irländska identiteten och premiärminister Ahern, samtidigt som han bekräftade att Irlands medlemskap var grundläggande för landets välstånd och ekonomiska framgång, motsatte sig bestämt varje form av alltför snabb utveckling i riktning mot ett mer federalt - centraliserat - Europa, eftersom det skulle gå betydligt längre än vad de flesta européer för närvarande önskar eller är beredda att acceptera.
Mot bakgrund av Irlands nationella ståndpunkt och i överensstämmelse med vad de flesta av mina väljare vill, måste jag rösta mot denna stadga om grundläggande mänskliga rättigheter som, trots att den vid denna tidpunkt bara är en politisk ståndpunkt, av allt att döma är avsedd att bli ingress i en europeisk författning som kommer att åsidosätta mitt hemlands författning och det irländska folkets vilja.

Souchet
. (FR) Jag röstade emot, bestämt emot, det utkast till stadga om de grundläggande rättigheterna som överlämnats till oss.
Jag gjorde det framför allt för att protestera mot den antidemokratiska process den är resultatet av. Från början till slut har utarbetandet av stadgan givit upphov till en rad maktövertaganden.
Ett semantiskt maktövertagande, redan från början, med frågan om namnet på den institution som stadgan kommer ifrån. Den inrättades som " kammare" av toppmötet i Köln, och utnämnde sig sedan själv till " konvent" , ett namn som på ett obehagligt sätt erinrar om 1793 och terroristavsteg under franska revolutionen, vilka genomfördes av ett annat konvent.
Ett maktövertagande gentemot parlamenten. Denna text, vars definitiva version tagits fram av ett presidium med en oklar funktion, kommer att påtvingas medborgarna i våra länder av EG-domstolen, trots att den inte ens ratificerats av våra nationella parlament, som ändå har exklusiv befogenhet när det gäller mänskliga rättigheter! När det gäller de europeiska parlamentarikerna är det inte nog med att de inte haft rätt att lämna in ändringsförslag till stadgans text - man har dessutom hävdat att själva resolutionen bara kan gå till omröstning i sin helhet, på bekostnad av de mest elementära demokratiska reglerna.
Ett maktövertagande mot en rad grundläggande rättigheter som på ett oroande sätt avlägsnats från texten. Den fullständigt grundläggande och elementära rätten för ett barn att leva med sin far och sin mor har inte behållits, trots att ett antal " konventsledamöter" uttryckligen och oupphörligt begärt det. Den grundläggande rätten till en nation, vilket också krävts och också är grundläggande har även den censurerats. Varje hänvisning till våra nationers religiösa arv, som ändå uttryckligen nämns i de flesta grundläggande texter som styr våra stater, även i Frankrike, med hänvisning till det högsta väsendet, har, trots att den förekom i den ursprungliga texten till stadgan, avlägsnats efter diverse påtryckningar, vilka bl.a. tycks ha utövats av företrädarna på högsta nivå för vissa medlemsstater, med hänvisning till en upplysningsfientlighet som blandar ihop berättigad konfessionsfrihet och uteslutning av varje religiös hänvisning från den offentliga verksamheten.
Avslutningsvis har den kohandel som denna typ av process oundvikligen leder till resulterat i att begreppet européernas " religiösa arv" vägts mot främjandet av den " fria företagsamheten" ... Gissa vem som kommer att vinna? Man bedömer gränserna för regeln om samförstånd som tillämpas inom en sådan ram genom att konstatera de groteska val den leder till.
Stadgans text innehåller slutligen inget europeiskt. Den skulle kunna antas i sitt nuvarande skick var som helst på jorden. Det är ödet för processer av detta slag att leda till texter som bestämt anpassar sig till den minsta gemensamma nämnaren. När det gäller en sådan text, utöver dess illegala karaktär, eftersom unionen inte har någon som helst befogenhet när det gäller mänskliga rättigheter, kan man inte ens se intresset i sakfrågan, trots att våra friheter i Europa är förvånansvärt skyddade av våra nationers grundande texter och Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Den metod som använts däremot, de uteslutningar som uttalats och tvetydigheten som omger själva typen av text kastar ett ganska skarpt ljus på de nya totalitära frön som finns i själva processen med den europeiska integrationen.
Betänkande (A5-0313/2000) av Marinho

Fatuzzo
Fru talman! Detta dokument från Marinho är början på en framtida europeisk straffrätt. Pensionärerna stöder tanken på en förstärkt straffrätt, inte bara nationellt utan framför allt på europeisk nivå, för dessvärre utgår brottsligheten inte längre bara från våra respektive stater, utan den begås av personer av annan nationalitet. Pensionärerna och de äldre är de som, mer än andra, är brottslighetens offer: naturligtvis inte den tunga brottslighetens, den som leder till penningtvätt och som vi bekämpar, utan de små brottsliga handlingar som är ett resultat av den tunga brottsligheten och som gör livet så svårt för alla, framför allt för de äldre.

Berthu
. (FR) Vi granskade i går kväll fyra förslag till texter om kampen mot den organiserade brottsligheten, vilka i sin helhet förefaller oss välkomna, även om betänkandena och ändringsförslagen från Europaparlamentet å sin sida är mer tveksamma.
Dessa texter har två gemensamma punkter. Till att börja med kompletterar de varandra, genom att utvidga Europols befogenheter, genom att inrätta en provisorisk enhet för rättsligt samarbete, genom att förbättra det rättsliga stöd som medlemsländerna kan ge varandra och genom att bättre fastställa villkoren för kampen mot tvättning av pengar, som är resultatet, eller orsaken, eller åtminstone den punkt som måste passeras för en rad mycket allvarliga brott.
Vidare bygger alla dessa texter på initiativ från medlemsländerna, eftersom de sorterar under antingen den tredje pelaren eller artikel 67 i Fördraget om Europeiska gemenskapen, för vilket kommissionen inte har något initiativmonopol. Jag betonar i förbigående att under denna sammanträdesperiod har totalt sju betänkanden sitt ursprung i nationella initiativ, vilket bevisar att detta system, där det finns, faktiskt är mycket produktivt. Dessutom utvecklar det ett samarbete som bättre respekterar den nationella suveräniteten, vilket bevisas av initiativet från Republiken Frankrike om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, vilket är ämnet för Roures betänkande, som lyckas förena den ömsesidiga rättsliga hjälpen med respekten för medlemsstaternas grundläggande intressen.
Vi har i allmänhet stöttat dessa initiativ, utom när ändringsförslagen från Europaparlamentet tenderade att göra dem alltför urvattnade i federalistisk riktning. Vi beklagar däremot livligt att en femte text, Ceyhuns betänkande om två initiativ från Republiken Frankrike som syftar till att bättre hålla tillbaka den illegala invandringen, återförvisats till utskottet. De argument som framförts av Europaparlamentet är fullständigt bedrägliga. I verkligheten vill vår kammare blanda sig i allt, men känner motvilja mot att stödja besluten som ändå står i centrum för staternas ansvar för att skydda folken. Lyckligtvis har Europaparlamentet på detta område bara en rådgivande roll, i avvaktan på en fullständig tillämpning av Amsterdamfördraget, men parlamentet lyckas utnyttja den i fel riktning, genom att bromsa upp de bra besluten.

Caudron
. (FR) Jag har redan uttalat mig om förslaget till ändring av direktivet från 1991 rörande tvättning av pengar. Europaparlamentet hade redan visat på bristerna i detta direktiv. Kommissionen har nyligen lagt fram ett förslag som tar hänsyn till parlamentets kommentarer. Rådets gemensamma ståndpunkt är inte officiellt känd.
Det betänkande vi i dag diskuterar ligger helt i linje med det åtagande som gjordes vid Europeiska rådet i Tammerfors, i oktober 1999, om att bekämpa den farsot som tvättning av pengar utgör, och som varje år motsvarar mellan 2 och 5 procent av världens BNI.
Det franska ordförandeskapet har prioriterat detta i sin dagordning. Det är anledningen till att det franska ordförandeskapet genom en samling lagstiftningsåtgärder avser att inrätta en rättslig ram som är tillräckligt omfattande för att täcka brottet med tvättning av pengar.
Å ena sidan föreslås att Europols behörighet utvidgas till tvättning av kapital (Karamanous betänkande), å andra sidan föreslår man en rad åtgärder som främjar internationellt samarbete inom området ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (Roures betänkande). Dessa två betänkanden har i dag gått till omröstning och jag har röstat för dem.
Enligt Marinhos betänkande avser man att utvidga principen med ömsesidigt erkännande av nationella åtgärder för identifiering, upptäckt, frysning eller beslagtagande och konfiskering av brottets instrument och produkter, vilken inrättats av den gemensamma ståndpunkten 98/6399/rättsliga och inrikes frågor 1998, till att omfatta beslut som fattas före domen, särskilt de som skulle göra det möjligt för behöriga myndigheter att snabbt agera för att skaffa bevis och beslagta tillgångar som enkelt kan överföras.
Dessa voluntaristiska åtgärder är absolut nödvändiga för att bekämpa detta fenomen, som hela tiden utvecklas och internationaliseras. " Det står i centrum för den organiserade brottsligheten, det måste utrotas överallt där det finns." (Europeiska rådet i Tammerfors i sin slutsats 51).
Det är anledningen till att jag röstat för Marinhos betänkande, och därmed stött det franska ordförandeskapets ansträngningar.

Eriksson, Frahm, Seppänen och Sjöstedt
. (DA)Även om vi stöder kampen mot penningtvätt och därför också kan förstå behovet av att de behöriga myndigheterna utrustas med de rätta instrumenten för syftet, kan vi inte rösta för Marinhos betänkande. Eftersom detta betänkande, tillsammans med betänkandena av Karamanou och Roure, som vi också röstar om i dag, syftar till en tillnärmning av medlemsstaternas straffrättsliga förfaranden för fastställande av straffsatser för penningtvätt, tar man indirekt ett steg mot skapandet av ett gemensamt europeiskt rättssystem med domstolar, polis, domare, rättsväsen, etc., en utveckling som vi inte kan eller vill stödja.
Kampen mot penningtvätt sker under alla omständigheter på flera nivåer, och som utgångspunkt menar vi att det inte finns behov av att fastställa straffsatser för detta på gemenskapsnivå.

Hager
 - (DE) Meningsfullheten i och den absoluta nödvändigheten av att bekämpa penningtvätt är ingen tvistefråga. Men uppfattningarna om hur det skall ske skiljer sig åt. På så vis orsakar fastställandet av minimistraff genom detta rambeslut elementära rättsprincipiella problem. Detta fastställande av minimistraff motsäger de väl uttänkta nationella straffrättssystemen. Dessutom påbjuds det en harmonisering av den straffrättsliga ramen, men inte en standardisering av den.
Fastställandet av den straffrättsliga ramen måste, mot bakgrund av rättsprincipiella och demokratiska överväganden och som kärnpunkt i den nationella suveräniteten, överlåtas åt medlemsstaterna.

Martin, David
. (EN) Jag välkomnar detta betänkande. Man lade fram förslag till särskilda åtgärder mot penningtvätt i Tammerfors 1999. Europeiska rådet, som upptäckt att allvarliga former av brott i allt högre grad skedde för att undgå skatter och avgifter, uppmanade medlemsstaterna att ge fullständig rättslig hjälp vid undersökningar och åtal i samband med denna typ av brott och när det gällde tillnärmning av straffrätt och förfaranden som rör penningtvätt. Man accepterade att principen om ömsesidigt erkännande också skulle tillämpas för beslut som fattas under förberedande överläggningar, i synnerhet när det gäller dem som skulle göra det möjligt för de behöriga myndigheterna att snabbt säkra bevis och beslagta tillgångar som är lätta att flytta.
Genom detta initiativ föreslår det franska ordförandeskapet ett antagande av ett rambeslut om tillnärmning av straffrätt och förfaranden som rör penningtvätt (t.ex. spårning, spärrning och beslagtagande av medel).
Godkännandet av detta betänkande och det franska initiativet kommer tveklöst att vara ett bidrag i kampen mot penningtvätt.

Meijer
. (NL) Gränsen mellan att göra affärer och ekonomisk brottslighet är ofta svår att dra. Narkotikahandel, vapenhandel, illegal dumpning av avfall, att överraska konsumenter med produkter av dålig kvalitet, banksekretess och skatteparadis bidrar onekligen till den ofta förespråkade ekonomiska tillväxten. Ändå är det uppenbart att de strider mot mänsklighetens intressen och bevarandet av vår miljö. Egendomsrätten tycks nästan vara helig. Så var det för ett århundrade sedan, och efter att ha försvagats lite är den nu tillbaka med full kraft. Därför innebär allt som gör det lättare att oskadliggöra dem som profiterar på illegala ekonomiska handlingar ett steg framåt. Samtidigt utnyttjar man det här ämnet för att förstärka polissamarbetet i Europa. Ibland verkar det som om den målsättningen är viktigare än att bekämpa den ekonomiska brottsligheten. I praktiken skulle ett sådant samarbete kunna vara väl lämpat för andra ändamål än att bekämpa penningtvätt. Det får negativa konsekvenser i fråga om rättigheterna för medborgare som inte gör sig skyldiga till den här formen av kriminalitet. Den bästa lösningen är därför att göra bankers och andra företags böcker helt offentliga och att utveckla en demokratisk kontroll över ekonomin.

Titley
. (EN) Jag gratulerar Marinho, min socialdemokratiske kollega, till hans utmärkta betänkande om en förstärkning av kampen mot internationell penningtvätt och den organiserade brottsligheten. Brottsligheten är en av de viktigaste frågorna för våra väljare och många stöder bestämt uppfattningen att brottslingarna skall placeras inom lås och bom. Vi måste slå ned hårt på brottsligheten och orsakerna till brottsligheten, så att våra medborgare, var de än bor, känner sig trygga och blir skyddade mot dessa brottslingar.
Penningtvätt ger bränsle till narkotikasmugglingen. Den befintliga EU-lagstiftningen räcker tydligen inte för att minska den penningsumma - den rapporteras uppgå till 590 miljarder US-dollar - som tvättas i världen varje år. Vi välkomnar initiativet från det franska ordförandeskapet som syftar till att förbättra samarbetet mellan de nationella myndigheter som är ansvariga för att ta itu med penningtvätten och fastställa enhetliga straffsatser. Alla medlemsstater bör betrakta penningtvätt som ett brott som ger ett minimistraff på fyra års fängelse.
Europaparlamentet har denna vecka röstat om ytterligare åtgärder i vår strävan att bekämpa den internationella brottsligheten. Vi hoppas på att kunna utvidga Europols behörighet, så att myndigheten skall kunna ta itu med allvarliga internationella brott. Vi vill också ta bort rättsliga hinder som förbjuder utlämnande av misstänkta brottslingar som anklagas för penningtvätt eller andra liknande brott som omfattar olagliga medel. Detta kommer att bli ett viktigt instrument för att göra det möjligt att ställa brottslingar inför domstol över hela Europeiska unionen.
Dessa betänkanden är avgörande om den gemensamma marknaden inte skall bli en fri marknad för brottslingar. Det sista vi vill är att den gemensamma marknaden gör det möjligt för brottslingar att slinka in osedda genom bakdörren. Dessa åtgärder som formulerats av socialdemokratiska ledamöter av Europaparlamentet utgör ett viktigt steg i kampen mot den internationella brottsligheten, och jag uppmanar kammaren att stödja dessa betänkanden.
Betänkande (A5-0312/2000) av Karamanou

Fatuzzo
Fru talman! Jag röstade för Karamanoubetänkandet, som har ett annat viktigt syfte när det gäller kampen mot brottsligheten, dvs. att skapa en europeisk poliskår. Jag har dock drabbats av vissa tvivel därför att en pensionär, Lucia Boroni, sade till mig häromdagen: " Jag var ute och promenerade när någon stal min plånbok. Då fick jag se en polis i närheten som hade en jacka med påskriften ' Europeisk polis' och jag sade till honom: Men varför springer ni inte efter tjuven som stal min plånbok? Och polisen svarade: Jo, det finns en princip om att vi inte skall lägga oss i sådant som hör till nationernas behörighet, subsidiaritetsprincipen. Tjuven var italiensk, och därför skall en italiensk polis springa efter honom. Jag är den framtida europeiska polisen."
Jag hoppas verkligen att detta bara förblir en ond aning och inte en realitet! Ack ja!

Kirkhope
. (EN) Även om vi kommer att stödja betänkandet, har vi, som brittiska konservativa ledamöter, särskilda reservationer när det rör vissa aspekter av betänkandet; dessa är följande: utvidgning av kvalificerade majoritetsbeslut - med hänsyn till Europol kommer rådet att tillämpa 2/3-majoritet i enlighet med artikel VI i fördraget (artikel 1.1b - ändringsförslag 3); centralisering av Europols befogenheter - EG-domstolen kommer att få behörighet att döma i alla tvister eller konflikter mellan medlemsstaterna, i enlighet med tolkningen eller tillämpningen av konventionen (artikel 1.1d - ändringsförslag 5).

Martin, David
. (EN) Samtidigt som jag välkomnar ett närmare samarbete mellan medlemsstaternas polisstyrkor, både mellan dessa och genom Europol, delar jag föredragandens oro över bristen på demokratisk ansvarighet inom Europol.
Eftersom penningtvätten har fått enorma proportioner över hela världen, är det helt klart så att Europol måste få befogenheter att bekämpa den, med hänsyn till att utforma en europeisk strategi för polisiärt och rättsligt samarbete. Det är emellertid mycket viktigt att de nationella parlamenten och Europaparlamentet får tillgång till information om Europols verksamhet för att kunna säkerställa den politiska ansvarigheten och att det finns en roll för EG-domstolen att säkerställa den rättsliga ansvarigheten.
Betänkande (A5-0314/2000) av Roure

Fatuzzo
Fru ordförande! Jag röstade för Rourebetänkandet. Även detta är ett dokument som syftar till att bekämpa brottsligheten genom en anpassning av straffrätten. Men även här måste jag få berätta att i lördags befann jag mig i Curno, min hemkommun, utanför banken dit pensionärerna varje månad kommer för att ta ut sin pension. Jag såg en jättelång kö av äldre och pensionärer. En av dem, den sista i kön, kände igen mig och frågade: " Men hur kan det komma sig att kön är så lång?" Detta intresserade mig, så jag gav svaret: " De håller på att kontrollera om det finns några svarta pengar, enligt de nya reglerna." " Det spelar ingen roll" , svarade den gamla, " vita eller svarta pengar, jag tar dem ändå bara jag får min pension" .
Detta är vad jag hoppas inte skall ske när detta dokument tillämpas.

Knörr Borràs
. (ES) De partier jag företräder i denna kammare, Eusko Alkartasuna och Esquerra Republicana de Catalunya, stöder helt Roures betänkande om förbättrad ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, särskilt när det gäller kampen mot organiserad brottslighet, penningtvätt av vinning av brott och ekonomisk brottslighet. Vi stöder också upprättandet av en konvention som underlättar kampen mot den organiserade brottsligheten och penningtvätten, liksom de olika åtgärder som föreslås för att uppnå dessa mål. Tanken om att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa i Europa är givetvis en strävan vi stöder.
Att medlemsstaternas möjligheter att avslå en begäran om ömsesidig rättslig hjälp begränsas till den anmodade medlemsstatens " väsentliga intressen" , vilket därmed övervinner begrepp som suveränitet, allmän ordning eller nationell säkerhet, tycker vi är ett steg framåt, men det är fortfarande otillräckligt. Detta främst för att vi fortfarande anser att det är oacceptabelt att låta en medlemsstat åberopa " väsentliga intressen" för att kunna avslå rättsligt samarbete i brottmål. Detta visar återigen att medlemsstaterna har mycket kvar att lära om betydelsen av gemensam suveränitet. Dessutom måste jag, såsom ledamot som företräder basker och katalaner, påminna om att man måste fortsätta betona samarbetet mellan medlemsstaterna, oberoende av att det i EU finns andra polisstyrkor som inte verkar på nationsnivå.
Detta betänkande, och i allmänhet området med frihet, säkerhet och rättvisa i Europa, baseras på den demokrati och rättsstat som skall råda i EU. Därför är det mest oroande i EU:s framtida rättsliga samarbete att vissa medlemsstater för närvarande föreslår straffrättsliga reformer som gränsar till brott mot de mänskliga rättigheterna. Som ni väl känner till, ärade ledamöter, har den spanska regeringen drivit på en straffrättslig reform för att skärpa straffen för vissa typer av brott. Konkret överväger man i denna särskilda lagstiftning, fängelsestraff på upp till tio år för barn på 14 år, för att inte nämna andra åtgärder.
Ärade ledamöter! Vi är övertygade om att Europa bör skapa detta område med frihet, säkerhet och rättvisa som vi så ofta nämner i våra inlägg. Vi är de första att stödja det. Men jag vill rikta uppmärksamheten på de möjliga straffrättsliga reformer som kan komma att genomföras i olika länder - såsom Spanien med Partido Popular vid makten - genom att utnyttja ett visst tillstånd, för dessa reformer är oroande för det fria och demokratiska Europa.

Martin, David
. (EN) Jag välkomnar Roures betänkande om ett annat initiativ från det franska ordförandeskapet - denna gång för att öka samarbetet inom det rättsliga området för att se till att det inte införs några hinder som förbjuder utlämnande av misstänkta brottslingar som anklagats för penningtvätt eller andra liknande brott som omfattar olagliga medel.
I förslaget till konvention föreslås att banksekretessen inte skall få användas som skäl till att vägra utlämna information, som begärs av en annan medlemsstat, om någon som misstänks vara delaktig i ekonomiska brott. Tanken är dessutom att medlemsstaterna på begäran skall utlämna uppgifter om alla bankkonton som innehas av misstänkta personer. Syftet med den nya konventionen är att tvinga medlemsstaterna att aktivt undersöka misstänkta transaktioner.
Betänkande (A5-0317/2000) av Gebhardt

Fatuzzo
Fru talman! Detta är ett dokument - som jag röstade för - som har som mål att gradvis skapa en enda europeisk domarkår. Man inrättar faktiskt en provisorisk enhet som utgörs av en företrädare för de domare eller poliser som utövar funktionen som domare i våra femton medlemsstater. Jag hade emellertid hoppats att man även skulle ta med en företrädare för advokaterna i var och en av de femton staterna i detta organ, för jag tror att om man skall skapa något nytt på det rättsliga området är det bra att lyssna inte bara på de domare som dömer, utan även på de advokater som har en mycket stor erfarenhet inom detta område. Detta säger jag inte bara för att min dotter just har tagit sin jur. kand.

Frahm och Sjöstedt
. (DA)Det oförställda syftet med Gebhardtbetänkandet, dvs. att institutionalisera det rättsliga samarbetet och göra det överstatligt genom inrättande av Eurojust bygger på ett förhållande som är mycket problematiskt. Det finns inte en, utan femton olika rättspolitiska kulturer och femton olika rättssystem i EU. Ett införlivande av dessa olika rättstraditioner i EU:s byråkrati, skulle kunna resultera i ett elitistiskt och slutet system utan någon form för folkligt stöd. Ett sådant system kommer inte heller att kunna lösa de problem som medlemsstaterna står inför.
Vi motsätter oss också kraftfullt ambitionen att göra EU till en " rättsstat" genom inrättande av organ med " en balanserad och oberoende samexistens av den lagstiftande, den verkställande och den dömande makten" . Det är fortfarande medlemsstaterna i egenskap av rättsstater, som skall utgöra kärnan i det europeiska samarbetet. Vi röstar därför emot betänkandet.
Betänkande (A5-0310/2000) av Langenhagen

Fatuzzo
Fru talman! Detta är det enda betänkande som jag har röstat emot. Jag röstade " nej" till detta dokument för jag blev förbluffad över att läsa föredraganden Langenhagens motivering, där hon tydligt och klart bekräftar att de procedurer som utförts när detta program förverkligats, ett program som fördelat 665 miljoner euro, inte har varit korrekta. Dessvärre har vi fått höra att vissa ledamöter i de utskott som skulle fördela de europeiska forskningsfonderna inom sektorerna jakt och fiske även har kunnat utnyttja denna forskning. Jag tror därför att vi måste vara betydligt mer uppmärksamma än vad som för närvarande är fallet när vi betalar ut pengar för olika forskningsprojekt.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.52 och återupptogs kl. 15.00.)

Turkiet (fortsättning)
Sommer
Herr talman! Som ledamot i den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Turkiet ägnar jag mig intensivt åt Turkiets framtida anslutning. Jag skulle i dag särskilt vilja understryka kollegan Morillons krav att inrätta ett europeisk-turkiskt forum i denna kammare, och dessutom rikta kravet till de nationella parlamenten i våra medlemsstater att behandla Turkiets framtida anslutning offentligt. Detta är viktigt både för Turkiet, och i hög utsträckning för medlemsstaterna själva, respektive för våra medborgare. Våra regeringar röstade i Helsingfors för Turkiets kommande anslutning. Respektive befolkning överraskades av detta beslut, och många kan ännu inte förstå det, ty man ger inte heller det egna folket något diskussionsforum, vilket leder till att man talar om denna fråga i skymundan, utan sakkännedom och utan kunskap om bakgrunden till Helsingforsbeslutet. På så vis uppstår en anti-hållning, som vi inte har råd med i unionen med tanke på de många turkiska migranter som redan bor hos oss, och med tanke på den växande främlingsfientligheten.
Mina turkiska kolleger från den Stora turkiska nationalförsamlingen beklagar också detta missförhållande, nämligen att ingen uppenbarligen vill tala med dem, ingen från de nationella regeringarna eller parlamenten, och knappast inte heller någon ur de europeiska institutionerna. Naturligtvis finns det informella samtal, men så gott som inga officiella möten äger rum. Man skulle kunna få det intrycket att det finns ett slags gentlemen's agreement om att man bara talar i skymundan i stilla kammare om Turkiets anslutning. Vad är man rädd för? Var Helsingforsbeslutet ändå överilat? Rådets och kommissionens eufori i början har tydligt försvagats. Turkiet har hittills just när det gäller de politiska kriterierna inte uppnått några väsentliga framsteg, förutom avsiktsförklaringar.
Desto viktigare är det nu, nästan ett år efter Helsingfors, att diskutera Turkiets anslutningsperspektiv i våra nationella parlament och med våra medborgare. Det är vi skyldiga både Turkiet och vår egen befolkning. En sådan diskussion kan kanske också bidra till att integrera de migranter från Turkiet som lever hos oss.

Färm
Herr talman! Om Turkiet vore medlem av EU skulle det vara det folkrikaste medlemslandet näst efter Tyskland. Det skulle vara den första medlemmen som geografiskt överbryggar klyftan till Asien, och som har en huvudsakligen muslimsk tradition. Dessvärre är det ett land som inte bara är stort, utan som dessutom känns ostabilt när det gäller demokratin.
Alla dessa faktorer visar att Turkiets ansökan om medlemskap i EU är en av de viktigaste frågorna för EU:s framtid. Kommissionens återkommande rapport om utvidgningen bekräftar framsteg, men visar också på stora brister vad gäller demokratin, de mänskliga rättigheterna och hanteringen av etniska minoriteter, t.ex. kurderna. Turkiet har inte kommit så långt som man hade hoppats. Tortyren existerar fortfarande, och militären spelar en alldeles för stor politisk roll. Turkiets roll på Cypern är också oacceptabel.
Min roll här är att representera PSE-ledamöterna i budgetutskottet. Då handlar det förstås om ekonomi. Ur ekonomisk synvinkel är fattigdom, inflation och budgetunderskott generella problem, liksom den sociala snedfördelningen av de ekonomiska framstegen. Här behövs det stora strukturella reformer.
Betänkandet av Seppänen handlar om att utöka Europeiska investeringsbankens befogenheter och mandat för insatser i Turkiet. Institutionellt sett bygger denna fråga på den tullunion som existerar med Turkiet sedan ganska många år. Den tullunionen behöver dock förstärkas genom ett särskilt åtgärdsprogram från Europeiska investeringsbanken, eftersom Turkiet, för bankens del, ännu inte ingår i kretsen av länder som kan få föranslutningsstöd.
Vi ser det som mycket angeläget att EU genom EIB aktivt stöder utvecklingen, så att Turkiet snarast kan starta en konkret process i syfte att uppfylla Köpenhamnskriterierna. Det är därför som kraven på demokrati och mänskliga rättigheter måste komma till uttryck också i EIB:s finansieringsverksamhet. Konkret handlar det om möjligheterna att utfärda lån till projekt i Turkiet till ett belopp av 450 miljoner euro fram till år 2004. Turkiet är visserligen redan låneberättigat i flera sammanhang, men nu vill kommissionen satsa på ekonomisk uppbyggnad, särskilt vad gäller infrastrukturen, för att stärka landets ekonomiska konkurrenskraft.
Låt mig göra en principiell kommentar om förfarandet, utöver sakfrågan. Det här är ett samrådsförfarande, men det rimliga vore förstås att det vore ett medbeslutandeförfarande eftersom dessa beslut faktiskt kan leda till att budgeten måste justeras. Det gäller särskilt i detta skede när vi stegvis allt mer engagerar EIB:s resurser, men utan att fullt ut täcka upp de ekonomiska risker vi tar. När EIB ger lån till länder utanför medlemsländerna, borde det också ske i samråd med parlamentet om vilka politiska prioriteringar som bör göras i denna huvudsakligen utrikespolitiskt motiverade del av bankens verksamhet.
Det budgetmässiga problemet just nu är att marginalen i garantifondsreserven riskerar att ta slut. Vi ökar investeringsbankens åtaganden, men vi ökar inte i samma mån EU-budgetens lånegarantireserv, och vi har åtagit oss att finansiera 65% om ett lån inte kan återbetalas. Den återstående garantifondsreserven är nu så låg att den kan komma att hindra unionen från att använda EIB som instrument om nya händelser skulle inträffa som behöver insatser av denna karaktär.
Trots denna oro föreslår ändå budgetutskottet att parlamentet godkänner kommissionens förslag. Vi står dock bakom föredragandens kritiska synpunkt att det idag saknas en effektiv utvärdering av EIB:s utlåningsverksamhet, och att det brister vad gäller allmänhetens insyn i och den demokratiska kontrollen av bankens verksamhet.
Att vi ändå kommer att rösta ja beror på att vi ser det som viktigt att bidra till en mer positiv utveckling på de områden där Turkiet fortfarande brister, i detta fall särskilt på det ekonomiska området.

Ludford
Morillon har skrivit ett bra betänkande, i vilket han betonar att varken religiösa invändningar eller geostrategiska överväganden är avgörande faktorer för Turkiets anslutning.
Utmaningen för Turkiet när det gäller uppfyllandet av Köpenhamnskriterierna, handlar om att inte bara reformera författningen, utan också dess politiska och intellektuella inspirationskällor. I Västeuropa har pluralistiska idéer och differentierade identiteter inom samma stat lett fram till ett erkännande av kulturella, språkliga och politiska rättigheter och decentralisering. Turkiet måste ta till sig dessa moderna europeiska mångfaldsbegrepp och rätten att få vara annorlunda. Kemals ideologi som var modern 1930 är inte det år 2000. Jag har därför lagt fram mina ändringsförslag om behovet av en politisk lösning för det kurdiska folket.
Det är oacceptabelt att kommissionen inte nämner kurderna i anslutnings- och partnerskapsdokumentet, trots att man hänvisat till detta folk i flera regelbundet utkommande rapporter, och kommissionär Verheugen nämnde dem i förmiddags.
Jag hoppas att parlamentet och rådet tar itu med detta förhållande. Det hjälper inte Turkiet eller Europeiska unionen att försöka undvika denna fråga, som är den största enskilda orsaken till Turkiets dåliga resultat på området för de mänskliga rättigheterna. Om det inte blir en lösning av kurdfrågan, kommer inte heller Köpenhamnskriterierna att uppfyllas, och jag uppmanar därför parlamentet att godkänna mina ändringsförslag och jag uppmanar rådet och parlamentet att föra fram ståndpunkten att en lösning av kurdfrågan är nyckeln till ett avlägsnande av Turkiets problem när det gäller att uppfylla Köpenhamnskriterierna.

Isler Béguin
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! I min egenskap av ledamot av delegationen till de tre länderna i södra Kaukasien - Georgien, Armenien och Azerbajdzjan - stöder jag fullständigt Morillons betänkande, särskilt artikel 18, där den turkiska regeringen uppmanas att förbättra sina förbindelser med sina grannar i Kaukasien.
Även om Azerbajdzjan och Turkiet har särskilda förbindelser är det långtifrån fallet när det gäller Armenien, ett land som Turkiet upprätthåller en handelsblockad emot, något som är oacceptabelt efter att landet uppnått kandidatstatus inom Europeiska unionen. Meningsskiljaktigheten beträffande erkännandet av det armeniska folkmordet bör även upphävas, för att de diplomatiska och handelsmässiga förbindelserna skall kunna normaliseras, särskilt som Turkiet spelar en avgörande roll i projektet med att uppföra en pipeline för olja från Kaspiska havet till den turkiska hamnen Djian, i Medelhavet.
Turkiet bör också införliva miljöbegreppet, särskilt i projekt som gäller uppförande av stora dammar, som definitivt kommer att påverka grannländernas vattenfunktion.

Zacharakis
Herr talman! Jag vill gratulera general Morillon till hans betänkande som under rådande omständigheter är så balanserat som det går. Vi känner alla till hur svårt det är att i liknande problematiska fall alltid handskas effektivt med strävanden att tjäna politiska, ekonomiska samt andra syften och intressen på bekostnad av rättsliga principer och regler, oftast med en metod kännetecknad av att olika bedömningsgrunder användes.
Därför lovordar jag frispråkigheten som generellt kännetecknar Morillons betänkande, trots att jag anser att en mer direkt formulering på vissa ställen skulle ge en mer exakt bild av uppgifterna för utvärdering av Turkiets väg mot anslutning. I detta sammanhang betonar jag den grundläggande slutsatsen i punkt 22 att Turkiet inte uppfyller Köpenhamnskriterierna och jag påtalar de många fördömandena gällande Turkiets handlande och brister inom områdena för de mänskliga rättigheterna, de demokratiska friheterna samt landets internationella agerande, och jag vill understryka de rekommendationer härvidlag som riktas av Europaparlamentet till landet i fråga att rätta sig efter de europeiska värderingarna i anslutning till detta.
Dessutom, och trots vad som tydligt anges i skälen I och J, och i punkterna 12 och 17 om obestridliga turkiska överträdelser av dessa värden, framför allt vad gäller den turkiska ockupationsarmén på Cypern som Turkiet uppmanas dra tillbaka, är det ett faktum att det skulle vara att föredra att uttryckligen påtala Turkiets aktuella och historiska ansvar rörande vissa problem. Detta gäller t.ex. den konstanta turkiska likgiltigheten och den därmed sammanhängande återvändsgränden i Cypernfrågan - i vilken de turkiska provokativa avsikterna under en ny upphettad kris märks tydligt ­, nonchalerandet av internationella fördrag och expansionspolitiken gentemot Grekland, tystandet av den historiska sanningen om det armeniska folkmordet och föraktet för grundläggande minoritetsrättigheter i kurdfrågan.
Något sådant skulle kanske också vara till en större hjälp för Turkiet självt eftersom det skulle ge ett riktigare budskap till de krafter i landet som verkligen strävar efter en modernisering. Det skulle också stärka dessa krafter i ansträngningarna att säkra de nödvändiga förutsättningarna för ett europeiskt perspektiv, så att följaktligen även många av dem som av seriösa skäl tvivlar till och med på den principiella trovärdigheten i detta perspektiv skulle övertygas.

Katiforis
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar kolleger! Som rådets ordförande sade i morse är vår debatt mycket aktuell då den sammanfaller med de texter som kommissionen har förberett, alltså betänkandet om Turkiets framsteg och, naturligtvis, framför allt texten om partnerskap.
Det är det första allvarliga steget som tas i Turkiets anslutningsprocess för att denna skall gå in i den praktiska tillämpningsfasen. Vi å vår sida anser att detta är något vi bör välkomna. Turkiet har med all sin olikhet alltid utgjort en oskiljbar del av den europeiska verkligheten. Den gamla rivaliteten kan inte medföra att man bortser från Turkiets närvaro i de europeiska ländernas liv. Om Europa på ett positivt sätt lyckas ta emot och ansluta Turkiet, med dess olikhet, till sin gemenskap, kommer, tror jag, ett mycket stort politiskt och kulturellt steg att ha tagits av Europa. Våra värderingars allmängiltighet kommer att bekräftas, det vill säga värderingar som inte bygger på att parternas särdrag utplånas utan på att deras olikheter och särskiljande egenskaper förenas till en helhet.
För att kunna förenas till en helhet krävs naturligtvis att det också finns någon gemensam grund. Den gemensamma grunden har vår föredragande, med sitt verkligen utmärkta betänkande som jag vill tillägga att även jag gratulerar honom till, utforskat och påvisat för Turkiet. Den gemensamma grunden heter demokrati och förutsätter yttrandefrihet, alltså samma mänskliga och politiska rättigheter för alla, oberoende av etnisk härkomst, och rätten att fritt utse regering genom fria val, med verkligt fria val och endast med fria val, något som naturligtvis är oförenligt med autonoma maktcentra, och ännu mer om det är fråga om autonoma centra för en militär övermakt. Om det är något man skulle vilja att Morillons betänkande mera gick in på så är det på denna punkt gällande behovet av ökad tydlighet så vitt gäller det omöjliga att få en fungerande demokrati och anslutning av Turkiet utan att den i konstitutionen fastlagda militära övermakten avskaffas. Demokratin är oförenlig med väpnade styrkor som institutionaliserade politiska funktioner och naturligtvis står den även i motsatsställning till faktiska ingrepp av armén i det politiska livet, vare sig det sker med konstitutionell täckning eller inte.
Av ett demokratiskt land är det naturligt att man kräver ett fredligt sinnat agerande gentemot dess grannar, särskilt då de också råkar vara blivande partner. Med tanke på detta är det passande att på ett fördömande sätt omnämna det turkiska flygvapnets bombanfall i Kentakor samt att understryka och erinra om den turkiska regeringens skyldighet att villkorslöst stödja förhandlingarna mellan turkcyprioter och grekcyprioter.
Det oroar oss, herr talman, att det från turkiskt officiellt håll och från den turkiska pressen för närvarande inte märks några uppmuntrande reaktioner i den riktningen, utan förmodligen pågår försök till motsatsen. Jag hoppas att Turkiet kommer att se över frågan igen på ett mer seriöst sätt och inse sina skyldigheter.

Nicholson of Winterbourne
Herr talman! Det är tråkigt att vår debatt i dag har fläckats av en liten ansamling fientliga ändringsförslag. De har lagts fram av TDI, GUE m.fl. Jag anser att de är opassande, mindre välbetänkta, olägliga och olämpliga, eftersom man i dessa ändringsförslag använder tre ord - " folkmord" , " muslim" och " asiatisk" - på ett sätt som är rasistiskt, nedlåtande och diskriminerande, och som gör att man reser ogenomträngliga och falska hinder mot Turkiets anslutning till unionen.
Muslimerna följer en av de tre trosläror som utgår från Abraham. Islam är bror till kristendomen och judendomen. I detta sammanhang används " asiatisk" som en rasistisk term som man måste beklaga och bortse från. När det gäller folkmord: Turkiet är inte ansvarigt för den armeniska massakern. Om vi är av den åsikten, skall vi då skylla alla de brott mot mänskligheten som det ottomanska imperiet begick på den moderna tidens Turkiet? Det är faktiskt så att FN:s konvention av 1948 inte utvidgats för att omfatta den armeniska tragedin. Fram till dess anser jag inte att detta parlament bör agera annorlunda. Jag välkomnar Turkiets försiktiga framsteg i riktning mot anslutning till unionen och jag stöder kommissionen och Morillons betänkande.

Boudjenah
Turkiets anslutning till Europeiska unionen har blivit en viktigare fråga än någonsin på dagordningen.
Jag hör inte till dem som utnyttjar det religiösa argumentet för att skjuta upp detta perspektiv. Det kan emellertid inte vara en formalitet. Jag tänker här på erkännandet av det armeniska folkmordet 1915. När nu Frankrike är ordförandeland har senaten äntligen genomfört denna starka handling, två och ett halvt år efter nationalförsamlingen.
Att erkänna detta folkmord innebär för den skull inte att Turkiet skulle vara en barbarisk stat. Tvärtom kan en nation bara växa genom att se sitt förgångna i ansiktet. Hur skulle Europa kunna vara trovärdigt inför våldet som begås i dag i världens stater, vilket ibland går så långt som till folkmord, om vi välkomnade Turkiet genom att sopa undan historien? Vidare är förnekandet och bekämpandet av det kurdiska folket fortfarande lika upprörande som oacceptabelt. Parlamentsledamoten Leyla Zana, mottagare av Sacharovpriset, som fängslades 1995 enbart för att ha talat kurdiska i det turkiska parlamentet, sitter fortfarande i fängelse. Vårt parlament har bekräftat dessa uppgifter vid flera tillfällen. Inget skulle motivera att vi bortser från dem i dag.

Sacrédeus
Herr talman! I punkt 17 i betänkandet av Morillon slås fast att Europaparlamentet " uppmanar den turkiska regeringen att dra tillbaka sina ockupationstrupper från norra Cypern" . Jag är själv författare till denna formulering genom det ändringsförslag nr 72 som antogs i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik den 10 oktober 2000.
Jag skulle vilja vända mig speciellt till Verheugen, kommissionär med ansvar för utvidgningen, och till det franska ordförandeskapet. Nästan 40 procent av Cypern är ockuperat av utländsk trupp, av turkiska soldater. Nicosia är idag, elva år efter Berlinmurens fall, Europas enda delade huvudstad. Sankt Paulus' och Sankt Barnabas' ö, Cypern, har historiskt sett inte tidigare varit delad, men är nu detta sedan 26 år genom en utländsk invasion.
EU:s fyra friheter går inte att tillämpa på hela Cypern till följd av delningen. Är det möjligt att Turkiet över huvud taget kan inleda medlemskapsförhandlingar utan att de fyra friheterna tillämpas på Cypern? Måste inte Nicosia bli en enad stad, och Cypern ett enat land? Måste inte ockupationstrupperna bort?
I tidigare anföranden har det armeniska folkmordet nämnts. Det ägde rum bara 24 år före Hitlers tid och före andra världskriget, då Hitler igångsatte förintelsen av judarna. Han hänvisade själv till detta folkmord såsom något glömt. Turkiet måste göra upp med sanningen!

Schulz
Herr talman, kära kolleger! Morillon har i sitt betänkande under skäl D gjort ett väsentligt påpekande, som jag tror borde spela en betydande roll i denna debatt.
Morillon säger att Turkiet skall anstränga sig för att inte betrakta Europeiska unionen som en exklusiv kristlig klubb, som Turkiet vill ansluta sig till. Detta konstaterande förutsätter omvänt att man konstaterar utanför Europeiska unionen att vi inte är någon exklusiv kristlig klubb, som av religiösa eller kulturrelativistiska argument vill, kan eller bör utestänga Turkiet. Konstaterandet måste lyda så, att en stat som är utrustad med en författning där kyrkan och staten är åtskilda och som är bebodd av övervägande muslimska invånare, vilken stöder sig på de värden som Europeiska unionen själv är grundad på - frihet, jämlikhet, tolerans - skulle kunna berika Europeiska unionen. Den grundar sig ju inte på religiösa värderingar, utan på värderingar som är baserade på upplysningen och som helt oberoende av en människas eller en stats och dess invånares religiösa inriktning vinner insteg i medlemsstaternas författningar och, som vi i dag har sett i debatten om stadgan om de grundläggande rättigheterna, i EU:s idé om de grundläggande rättigheterna. Det betyder att Turkiet som demokratisk rättsstat med sådan maktdelning och sådana grundläggande värderingar som vi menar, kommer att medföra ett berikande av Europeiska unionen.
Men samtidigt visar Morillons betänkande också att Turkiet befinner sig mycket långt från dessa krav. Köpenhamnskriterierna är, det måste medges, ekonomiska kriterier, men de är också kriterier som just rör dessa punkter. Frågan lyder: I vilken mån har tolerans, demokratiska rättsprinciper, maktdelning och respekt för maktdelningen förverkligats i Turkiet? Då måste vi konstatera - och det visas också i Morillons betänkande - att detta inte är fallet i tillräcklig utsträckning. De nödvändiga framstegen har ännu inte uppnåtts i tillräcklig grad, och Turkiet måste fortsätta att anstränga sig.

Papayannakis
Herr talman! Vi diskuterar inte hur Europeiska unionen skall anslutas till Turkiet utan hur Turkiet skall anslutas till Europeiska unionen, något jag fullständigt samtycker till. Jag anser därtill att kollegan Morillons betänkande visar vägen för hur det kan ske. Och därför skulle jag vilja rikta min fråga till kommissionären och till rådets ordförande vilka i hög grad instämmer med Morillons betänkande - som de har sagt oss ­, varför de inte animeras till att förtydliga texten om partnerskap, som de har formulerat den, och i vilken saknas vissa frågor ur den väsentliga diskussionen med Turkiet t.ex. gällande kurderna, Cypern samt samlevnaden i fred och utan hot med de till Turkiet angränsande länderna.
Beträffande folkmordet på armenierna, herr talman, instämmer jag fullständigt i att det inte bör vara ett villkor för anslutning av Turkiet. Här diskuterar vi likväl vad vi säger och vad vi minns. Turkiet kommer att bli ett verkligt demokratiskt land då det lär sig att leva med sitt förflutna, såsom det demokratiska Tyskland har lärt sig att leva med sitt förflutna enligt vad som begärdes av landet.

Langen
Herr talman! Jag skulle gärna vilja gratulera general Morillon så hjärtligt till detta betänkande, eftersom han framför allt visar på ögonmått och trots detta inte låter det saknas klarhet. Morillon har vid sidan av klargörandet av hur långt Turkiet befinner sig från att uppfylla Köpenhamnskriterierna räknat upp vilka ytterligare villkor Turkiet måste uppfylla. Där finns för det första Cypernfrågan, den turkiska arméns roll, i synnerhet det nationella säkerhetsrådets roll, som i sin överdrivna maktställning motsäger demokratiprincipen, men framför allt också kurdfrågan, och sist men inte minst den pågående konflikten med Grekland, som på Turkiets initiativ också måste mildras.
Kommissionär Verheugen har här förklarat att det framför allt är de politiska kriterierna som måste uppfyllas. Ni vet alla att det i vår grupp funnits stor skepsis med tanke på anslutningsstatusen, men det är också glädjande att nu, när vi har anslutningsstatusen, så är Turkiet i gång med att besluta om reformer för att uppfylla Europeiska unionens krav. Turkiet ansvarar självt.
Jag vill tillfoga några ekonomiska kriterier, dels den höga inflationsräntan, som legat på över 100 procent och i dag fortfarande ligger över 50 procent, den höga statsskulden, som beror på att budgeten överansträngts av de militära utgifterna och militärkonflikten med PKK, höga realräntor, en fortfarande dominerande statlig sektor, väldiga regionala skillnader i Turkiet, en skillnad i välstånd om 1:10 jämfört med det inre av Turkiet, vilken Europeiska unionen i denna utsträckning aldrig kan klara av, olika utbildningsförutsättningar, analfabetism, åtminstone hos kvinnorna fortfarande 27,6 procent, alltså saker som Turkiet självt måste lösa.
Optimismen hos exempelvis vice statsministern Mesut Yilmaz att man redan 2002 skulle kunna uppfylla Maastrichtkriterierna, är enligt min uppfattning överdriven. Turkiet måste veta att man befinner sig på en svår väg, att man måste avstå från suveränitet, och att man måste anstränga sig. Vi vill hjälpa dem på denna väg, inte hindra dem, och framför allt uppfylla våra ekonomiska åtaganden.

Poos
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det är i min egenskap av föredragande om Cyperns anslutning som jag önskar få ordet i denna debatt. När nu Turkiet och Cypern är kandidatländer i Europeiska unionen är det alltmer uppenbart att lösningen på den cypriotiska frågan blir ett inrikespolitiskt problem. Det har bekräftats för oss av kommissionär Günther Verheugen att Cypern spelar en viktig roll i de diskussioner som för närvarande förs med Turkiet. Det skulle inte kunna vara på något annat sätt, med tanke på Turkiets politiska och militära betydelse på Cyperns norra del.
Vår föredragande Morillon förtjänar våra lyckönskningar för att ha nämnt lösningen på det cypriotiska problemet bland villkoren för Turkiets medlemskap. Ingen skulle förstå, skriver han, att Cypern fortfarande är delad av en mur, eftersom lyckligtvis en rad andra murar fallit under det senaste decenniet. För att denna otidsenliga mur skall falla är det nu nödvändigt att Turkiet följer säkerhetsrådets resolutioner där landet uppmanas att dra tillbaka sina ockupationstrupper från öns norra del. I punkt 17 i vårt resolutionsförslag krävs detta uttryckligen.
Det är på tiden att Turkiet lyssnar till de turkiska cyprioterna, där den allra största majoriteten vill överbrygga klyftorna och bli medlem i Europa tillsammans med de grekcypriotiska medborgarna. Om däremot Turkiet fortsätter att stödja de halvhjärtade separatistansatserna, eller till och med annekteringsansatserna, från den icke-erkända regimen på norra Cypern, kommer det att leda till att de nära förestående förhandlingarna misslyckas och Turkiet blir då ansvarigt för det. På medellång sikt kommer en sådan attityd att utgöra ett oöverstigligt hinder mot Turkiets anslutning. Ett av de villkor som anges i Morillons betänkande och som Europaparlamentet kommer att anta kommer då alltid att förbli olöst.
Så snart myndigheterna i Ankara förstått att status quo är oacceptabelt för Europa och övriga världen kommer viktiga framsteg att kunna göras: ön kommer att kunna återförenas och en total och rättvis lösning som är hållbar och förenlig med internationell rätt kan i framtiden åstadkommas.

Van Orden
Herr talman! Det finns mycket i denna resolution om Turkiets framsteg på vägen mot anslutning som går att rekommendera - i synnerhet uppmaningen till kommissionen att genomföra en föranslutningsstrategi som får tillräckliga resurser. Men var finns det verkliga välkomnandet av beslutet som fattades vid toppmötet i Helsingfors att ge Turkiet status som kandidatland? Var i resolutionen finns erkännandet av de anmärkningsvärda initiativ, och jag citerar här från motiveringen som medföljde resolutionen, " de anmärkningsvärda initiativ som Turkiet tar för att anpassa sina strukturer till EU:s krav" ? Det är verkligen synd att man inte diskuterade Turkiet under den omfattande debatten om utvidgningen, i samband med de andra kandidatländerna.
Det är naturligtvis så att kurdiska folkslag, såväl som andra kulturella och språkliga minoriteter inte får utsättas för politisk, ekonomisk eller någon annan form av diskriminering, och måste få möjlighet att uttrycka sig fritt; men denna frihet att uttrycka sig måste ske på ett fullständigt fredligt sätt och utan hot och terrorism. Vi bör komma ihåg att avlägsnandet av Turkiet från den västra intressesfären var ett av Sovjets främsta mål under kalla kriget, och att man stödde PKK som ett instrument i samband med denna politik. Var finns kravet i denna resolution att företrädarna för minoriteterna skall förkasta våld? Fred inom landet är en förutsättning för investeringar och ekonomiska framsteg. Terrorismen har utgjort ett hinder för sådana framsteg.
Vi måste också förstå att lösningen av särskilt svåra problem, t.ex. i samband med Cyperns anslutning, som kräver medgivande från alla cyprioter, inte kommer att bli lättare att nå genom en komplicerad väg för Turkiet mot anslutning. Turkiet är trots allt, tillsammans med Grekland och Förenade kungariket, en av garantimakterna i förhållande till Cypern.
Jag märker att det finns en allt större nervositet i detta parlament när det handlar om vad som kan hända om Turkiet blir medlem av unionen. Jag skulle vilja säga att det finns en allt större nervositet bland många av de nuvarande medlemsstaterna när det gäller tempot och intensiteten i den politiska integrationen inom EU, och den socialistiska tråd som löper genom denna utvecklingsstruktur och som blir alltmer tydlig. Tänk så mycket mer önskvärt och godtagbart ett mål med en lösare sammanknuten gemenskap av nationsstater skulle vara; en gemenskap med frihandel och som agerar i samförstånd inom ett begränsat antal politikområden, och tänk så mycket enklare det då skulle vara att anpassa ett land som Turkiet.

Korakas
Herr talman! Det är inte möjligt för oss att rösta för Morillons betänkande då vi är säkra på att - i motsats till vad som hävdas, men också till vad många hoppas i Turkiet - anslutningsprocessen inte kommer att förbättra folkens liv. Tvärtom, kommer det att försämras. Det mål som betänkandet objektivt sett tjänar märks i förslaget till resolution i vilket man framhåller Turkiets bruttonationalprodukt, den stora andel av landets transaktioner som sker med Europeiska unionen, de antifolkliga liberala ekonomiska reformerna, påskyndandet av privatiserandet och förstärkandet av den fria marknadens regler som det turkiska parlamentet röstade fram efter krav från Internationella valutafonden.
Karaktäristisk är även den glädje som uttrycks i resolutionen rörande Turkiets avsikt att ställa en militär styrka till förfogande inom ramarna för den gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Vi talar alltså om Turkiets ännu större underkastelse i samband med de ekonomiska, politiska och militära mål som storfinansen inom EU ställer upp.
Vi bortser naturligtvis inte från de positiva inslagen i resolutionen, t.ex. de mänskliga rättigheterna, trots att den felaktigt uppfattar regimens konststycken för framsteg och bortser från de 10 000-15 000 politiska fångarna. Positivt är också att Cypern-frågan och begäran om tillbakadragande av ockupationstrupperna tas upp samt behovet av respekt för Europadomstolens beslut såsom i fallet Loizidou, behovet av en politisk lösning på frågan om kurderna samt bombanfallen mot Irak. Vi är dock rädda för att detta ännu en gång utgör önsketänkande. Varför ingår förresten inte allt detta i Europeiska kommissionens rapport?
För oss återstår den grundläggande frågan: I motsats till vad många hävdar har Turkiet som sedan 1995 ingår i tullunionen och 1999 utnämndes till kandidatland, inte bara låtit bli att förbättra livet för sitt folk utan, inom vissa områden, försämrat det. Säkert kommer anslutningsprocessen och själva anslutningen att försämra deras liv, framför allt inom det ekonomiska och det sociala området. Det är också säkert att oavsett sättet för finansiering så kommer den att användas till att stärka landets repressiva mekanismer och till att uppmuntra regimen att fortsätta sin nuvarande politik.
Vi känner för övrigt inte igen rollen som försvarare av de mänskliga rättigheterna hos Europeiska unionens härskande kretsar. Deras verksamhet har hittills visat på det motsatta. Av just den anledningen, alltså av solidaritetskänslor gentemot Turkiets folk sätter vi oss emot landets anslutning och följaktligen är vi också emot rapporter och betänkanden som stöder detta.

Moscovici
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter, herr kommissionär! Såsom flera parlamentsledamöter betonat i dag kommer vägen mot Turkiets anslutning till Europeiska unionen att bli lång och svår.
Flera talare har delgivit oss sin oro över situationen för de mänskliga rättigheterna, behandlingen av minoriteter, särskilt när det gäller kurderna, arméns betydelse i det politiska livet, rättssystemet och dödsstraffet, vilka alla är allvarliga frågor. Vi kan bara instämma i denna oro, som kommissionen för övrigt på ett utmärkt sätt gjort sig till tolk för i sin senaste årsrapport.
Men jag tror samtidigt att man inte får måla upp en alltför svart bild av situationen. Framsteg har gjorts och uppmuntrande tecken märks. Regeringen har aviserat en rad reformer. President Sezer har personligen engagerat sig till förmån för sitt lands moderniseringsprocess. Det förefaller mig därför som om vi bör uppmuntra de turkiska myndigheterna att gå framåt för att efterleva de politiska kriterierna från Köpenhamn, något som är nödvändigt. Vi måste samtidigt vara vaksamma när det gäller det verkliga genomförandet av aviserade åtgärder. Det förefaller mig som om det är denna balans som förespråkas i betänkandet av Morillon.
Den strategi som valdes i Helsingfors i december förra året innebar en vändpunkt i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet. Det är inom denna ram som vi bestämt bör fortsätta våra åtgärder för att främja en tillnärmning mellan unionen och Turkiet.
Jag avslutar därför med att säga: låt oss vara krävande, låt oss vara vaksamma, låt oss ange våra villkor, men låt oss inte lägga till alltför mycket, för vi måste också uppfylla våra åtaganden och Europeiska unionen gjorde i Helsingfors ett viktigt val.

Verheugen
Herr talman! Jag vill i slutet av denna debatt påpeka att det naturligtvis finns ett samband mellan kommissionens rapport om framsteg som gjorts i Turkiet, respektive inte gjorts, och partnerskapet inför anslutningen.
Flera talare har ju kritiserat att kommissionen inte har berört vissa problem. Jag kan bara anta att dessa talare inte har läst rapporten, ty alla de problem som nämnts här, och som man påstår att kommissionen inte har tagit upp, behandlas i rapporten. Det stämmer inte heller att det kurdiska problemet inte nämns vid namn. När det handlar om kurdiskt språk, kurdisk kultur, kurdiska bosättningar, kurdiska partier, sägs det naturligtvis också: kurdisk. Den som säger att ordet eller begreppet " kurdisk" inte förekommer, har uppenbarligen inte läst rapporten. Jag måste försvara mig mot att man här ger intryck av att rapporten år 2000 avviker i terminologi från rapporten år 1999. Det är inte fallet.
Det nya är partnerskapet inför anslutningen, och i partnerskapet inför anslutningen finns det ett mycket viktigt konstaterande. Där sägs det nämligen att kandidatlandet skall behandla alla frågor som tas upp i lägesrapporten. Där finns det alltså en inre relation. Partnerskapet inför anslutningen som sådant är ett mycket balanserat dokument, som huvudsakligen stöder sig på slutsatserna från Helsingfors. Jag måste nog meddela parlamentet att det här uppenbarligen hos den ene eller andre talaren uppstått det felaktiga intrycket att detta redan är verklighet. Vi har ett förslag, och jag är nu i eftermiddag inte i stånd att säga er om detta projekt kommer att lämna förslagsstadiet, i synnerhet inte om parlamentet följer de förslag som under förmiddagen och eftermiddagen lagts fram här. Det anstår mig inte att ge parlamentet råd eller kritisera det, och det gör jag inte heller. Jag måste bara påpeka de konsekvenser som besluten kan få. Om ni behandlar den armeniska frågan i samband med anslutningen till EU, så beakta vad jag säger: Om man tar upp den armeniska frågan i samband med anslutningen till EU - då kommer det projekt vi talat om i dag aldrig att påbörjas, så enkelt är det.
Om de slutsatser från Helsingfors som rör lösningen av Cypernfrågan ändras på så sätt som några talare här har krävt, nämligen att lösningen av Cypernfrågan skall sättas som villkor för en anslutning, då kommer projektet också att misslyckas. Just detta ändrade vi ju förra året med stort bifall från Europaparlamentet. Vi har tidigare sagt att det inte är något villkor, och av Turkiet kan man ju bara kräva att det seriöst gör allt som är möjligt för att komma fram till en lösning. Men vi skall ändå aldrig glömma bort att det behövs två för att lösa detta problem, och inte bara en. Därför kan ni av Turkiet följaktligen inte begära mer än seriösa, konstruktiva och trovärdiga ansträngningar, men lösningen kan ni bara begära av dem som tillsammans har föresatt sig att lösa problemet.
Slutligen är det viktigt för mig att än en gång påpeka att vi med Helsingforsstrategin har gett Turkiet ett erbjudande. Nu gäller det att genomföra första steget i denna Helsingforsstrategi, och jag anser att det är ojust att göra den bedömningen att denna strategi redan har misslyckats, trots att det första steget överhuvud taget inte tagits. Nu handlar det om att ta det första steget, och det är ert ansvar som ledamöter i Europaparlamentet att besluta om huruvida vi kan ta detta första steg eller inte.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Europa-Medelhavskonferensen i Marseille
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är muntliga frågor till rådet (B5-0551/2000) och till kommissionen (B5-0552/2000) av Brok på utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitiks vägnar om Europa-Medelhavskonferensen i Marseille i november 2000.
Normalt sett skulle författaren till frågorna, dvs. Brok, tala först, men han deltar just nu i ett sammanträde med talmannen och kommer strax att närvara i kammaren. Eftersom vi har så ont om tid, skulle herr Moscovici ha något emot att svara på frågan innan den ställts rent formellt, då han känner till innehållet i frågan?

Moscovici
. (FR) Herr talman, herrar kommissionärer, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag skall faktiskt svara innan Brok kommer tillbaka från sitt möte med talmannen, eftersom jag själv skall ha ett möte med talmannen och vi därför måste hålla oss till denna mycket omfattande föredragningslista.
Jag tackar ordförande Brok för att ha låtit mig göra en sammanfattning om unionens Medelhavspolitik, eftersom vi i dag som ni vet står inför den fjärde konferensen med utrikesministrarna inom Europa-Medelhavspartnerskapet, vilken skall hållas i Marseille.
Ni vet vilken betydelse det franska ordförandeskapet fäster vid förstärkningen av Medelhavsdimensionen i unionens yttre förbindelser, och att vi till och med gjort det till en av våra prioriterade frågor under detta halvår. Det är för övrigt också anledningen till att vi insisterar på att en sammanfattning skall göras över de fem första årens genomförande av Barcelonaprocessen, just för att vi i Marseille skall kunna fastställa nödvändiga riktlinjer. Kommissionär Patten, som jag vill tacka, formulerade i sitt meddelande " Förnyelse av Barcelonaprocessen" intressanta diskussionsvägar i detta hänseende.
Brok hänvisade till den gemensamma strategin för Medelhavet som antogs i juni i Feira. Det är ett viktigt och användbart bidrag. Till skillnad från Europa-Medelhavspartnerskapet som enar de femton medlemsländerna med de tolv partnerländerna vid Medelhavets södra kust handlar det framför allt om ett verktyg för intern disciplin i unionen, som på sätt och vis är avsett att förstärka enhetligheten och samordningen för samtliga gemenskapsinstrument och medlemsstaternas politik när det gäller Medelhavsområdet.
Prioriteringar för att genomföra denna gemensamma strategi har redan fastställts av ordförandeskapet och lades fram för ministerrådet i september förra året. Ordförandeskapet har särskilt ansträngt sig för att fastställa de områden där unionen och dess samarbetspartner i söder borde satsa sina ansträngningar för att ge ny fart åt Barcelonaprocessen, särskilt en ökad dialog på det politiska och ekonomiska planet, större effektivitet när det gäller gemenskapsstöd, genomförande av ett samarbete under regional nivå och integrationen syd-syd eller en kapacitetsökning för initiativ inom området rättsliga och inrikes frågor.
Det är också vår målsättning för konferensen i Marseille. Under de två mötesdagarna räknar ordförandeskapet med att med allas hjälp lyckas ge ny fart åt denna process. Det skulle sannolikt vara överflödigt att jag i detalj här erinrar om det politiska sammanhang som konferensen hålls i. Men jag anser uppriktigt att de nuvarande svårigheterna i Mellanöstern gör denna Europa-Medelhavsdialog mer nödvändig än någonsin.
Det är alltså inte för att situationen är svår i Mellanöstern som konferensen i Marseille skall sänka sina ambitioner. Jag säger naturligtvis inte att den nuvarande situationen inte får någon inverkan på detta möte. Jag tänker särskilt på freds- och stabilitetsstadgan, som varit föremål för en mycket fördjupad diskussion mellan de 27 parterna, men vars antagande sannolikt kräver en lugnad regional miljö.
Brok, som nu är här, frågade just om de förseningar som konstaterats i förhandlingen. Skall man tala om försening? Att diskussionen är lång och ibland känslig, det är säkert, jag skulle till och med vilja säga att det är normalt, med tanke på bl.a. den politiska situationen i Mellanöstern. Det grundläggande är, enligt min mening, att vi fortsätter arbetet och att projektet inte överges.
I det hänseendet tror jag att de 27 parterna är fast beslutna att anta denna text så snart omständigheterna medger det. Vi får inte glömma att Barcelonaprocessen är ny, det är bara fem år sedan den inrättades. Och när vi inledde partnerskapet 1995 var vi för övrigt medvetna om att vi inledde ett långsiktigt arbete. Det fanns inget självklart i att från den ena dagen till den andra få 27 så olika parter att samsas i ett ofta spänt politiskt sammanhang, ibland mer än så, och i en så speciell form som Barcelona. Men vi lyckades upprätthålla dialogen även när det gäller ämnen som ibland är känsliga, exempelvis stabiliteten, terrorismen, emigrationen och de mänskliga rättigheterna. Ni kan vara övertygade om att vi absolut har för avsikt att fortsätta i den riktningen.
Detta samarbete inom politik och säkerhet, det man kallar det " första avsnittet" inom Barcelona, är grundläggande, även om vi vet att det är det känsligaste och det längsta att genomföra. Men vi har också de andra " avsnitten" inom Barcelona, det ekonomiska och finansiella avsnittet, å ena sidan, och det sociala, kulturella och mänskliga å den andra. Och detta leder mig till att betona en grundläggande princip när det gäller unionens Medelhavspolitik, och jag skall därmed svara direkt på Broks fråga.
Jag tänker på universaliteten i processen med parallell och balanserad utveckling av dessa tre avsnitt, som är grunden till andan och det specifika med Barcelona och som vi måste bevara. Och även om det stämmer att det är det ekonomiska avsnittet inom Barcelona som trots sin långsamhet fungerar bäst, är det viktigaste att inte förlora denna universalitet ur sikte, för utan den skulle processen vara dömd att bara vara en enkel frihandelszon bland andra, utan politisk vision, utan mänsklig vision på lång sikt, och det skulle vara beklagligt. Våra samarbetspartner i Medelhavsområdet är våra närmaste grannar. Vi har mycket gemensamt med dem, ett arv, en historia, en kultur, handel och gemensamma intressen. Och slutligen, såsom Brok också betonat, har vi utmaningar att anta tillsammans mot rasismen, intoleransen och främlingsfientligheten.
Stora projekt erbjuds även samarbetet när det gäller kampen mot all slags illegal handel, migration, och förstärkning av rättstaten. Vi européer har en erfarenhet att föra fram. Det ligger också i vårt intresse att åtfölja våra partner i deras process med att genomföra strukturreformer, modernisera och öppna ekonomierna för konkurrensen. Den nya impuls vi vill ge till processen i Marseille bör därför stödja sig på alla de politiska och ekonomiska komponenterna som, jag upprepar det, kompletterar varandra och är olösligt förbundna med varandra.
Barcelona är en process, ett ambitiöst partnerskap, som kräver medel som är anpassade till de målsättningar det tilldelats. Brok tar upp de finansiella resurserna. De kommer självfallet aldrig att vara tillräckliga. Utmaningarna är sådana, behoven i länderna i söder är så stora att unionens medel alltid kommer att förefalla otillräckliga, särskilt som unionens yttre åtaganden har ökat på ett fantastiskt sätt under de senaste åren. Det är en debatt vi fört vid flera tillfällen i rådet, det vet ni, och som står i centrum, det tror jag att jag kan säga, för den reform som inletts på initiativ av kommissionär Patten.
Faktum kvarstår att rådet ansträngt sig, särskilt sedan 1995, för att förse Medelhavsområdet med större medel, som står i proportion till partnerskapets utmaningar. Det franska ordförandeskapet satsade på det redan 1995 bl.a. vid Europeiska rådet i Cannes, där vi lyckades att på nytt balansera medlen för Medelhavspolitiken jämfört med dem som var avsedda för länderna i Central- och Östeuropa.
Det är i den andan som Meda-programmet I inleddes med 3,4 miljarder euro vilka utnyttjats mellan 1995 och 1999. Det fleråriga beloppet skall nu fastställas för perioden 2000-2006, och jag kan bara önska - jag kan inte ge några siffror på detta stadium - att det är i nivå med unionens Medelhavsambitioner.
Som ni vet försöker vi för närvarande att åstadkomma ett avtal med de femton medlemsstaterna, vid behov genom att hålla ett extraordinärt råd i morgon, i Marseille. Vi har redan lyckats komma överens om villkoren för budgetförordningen för Meda II. Jag tror att vi i framtiden kommer att förfoga över ett instrument som är effektivare, snabbare, synligare och alltså totalt sett mer trovärdigt. Förvaltningen av programmet kommer att förenklas, och återbetalningar och utbetalningar kommer att påskyndas. Och sedan har vi också lånen från EIB som är grundläggande för partnerländernas utveckling, bl.a. tack vare de stora infrastrukturprojekten.
Jag tror att med ett mandat på flera miljarder euro för Medelhavsområdet perioden 2000-2007 kommer vi att kunna motsvara förväntningarna från våra partner i söder under de kommande åren, och det är nödvändigt. I dag när vi står inför Marseille önskar det franska ordförandeskapet självfallet att denna Medelhavsprioritering för unionen skall bekräftas, även i ekonomiska termer. I verkligheten handlar det inte längre, såsom 1995, om att återupprätta en balans med östra Europa utan det gäller även att förbereda den framtida utvidgningen av unionen.
Vi får inte glömma att Barcelona, liksom unionens samtliga yttre förbindelser, är en fullständig del av gemenskapens regelverk och att det är lämpligt att kandidatländerna förbereder sig för att se Medelhavsländerna som privilegierade samarbetspartner, eftersom de är privilegierade partner för vårt Europa. Här finns en stor utmaning för det framtida Europa, vars gravitationscentrum, det stämmer, kommer att flytta sig österut på kontinenten, men utan att det står i motsatsställning till södern. Ytterligare en anledning i våra ögon att bekräfta Medelhavsdimensionen för unionen som vill vara en global aktör i världen och för vilken Medelhavet bör fortsätta att vara " ett hav som enar" , ett " mare nostrum" på latin.

Brok
Herr talman! Det visar på rådsordförandens kraft att han redan har besvarat de frågor som jag ännu inte hade ställt. Jag vill uttryckligen tacka det franska ordförandeskapet i rådet för att det försöker att åter förse denna Barcelonaprocess med nödvändigt Momentum. Detta är i själva verket en utomordentligt viktig fråga, och det vill jag också säga eftersom jag kommer från Centraleuropa. Vi i Centraleuropa måste erkänna att diskussionen om Barcelonaprocessen ligger i vårt eget gemensamma intresse, på samma vis som vi ber sydeuropéerna att förstå att utvidgningen med central- och östeuropeiska stater är ett gemensamt intresse. Om vi alla förstår detta och lägger vikt vid det, då är vi inne på en förnuftig och riktig väg.
Det handlar om att å ena sidan utvidga Europeiska unionen och å andra sidan skaffa sig goda grannar. Båda sakerna är av gemensamt intresse, och för båda delarna har Europeiska unionen varit beredd att ställa nödvändiga budgetmedel till förfogande. Vi ställer oss naturligtvis frågan hur processen i sin helhet skall finansieras i fortsättningen, med tanke på situationen för budgetplanen just nu och med hänsyn till Balkanpolitiken, eftersom det börjar betvivlas att vi i längden kan klara av detta. Därför hoppas vi naturligtvis att Pattens koncept går igenom, och att kommissionen är i stånd att genomföra dessa projekt snabbare än som tidigare varit fallet.
Det är utomordentligt viktigt att vi inser fördelarna med Barcelonaprocessen. På så vis kan nämligen också den nödvändiga ekonomiska och sociala utvecklingen med vår hjälp sättas i gång i dessa länder, så att människorna i dessa regioner får några framtidsutsikter. Detta har också en del att göra med att undvika emigration. Det borde på sikt inte heller inom hela Medelhavsområdet - på samma sätt som i Europeiska unionen - längre vara nödvändigt att tvingas emigrera på grund av social nöd, utan denna önskan skulle härledas till andra överväganden. Jag anser att vi bör bidra till detta. Om det finns sådana ekonomiska och sociala framtidsutsikter, har därigenom också ett viktigt villkor uppfyllts för att mänskliga rättigheter och en demokratisering av det samhälle man har där skall kunna genomföras.
Allt detta är naturligtvis av oerhört stort säkerhetspolitiskt intresse för oss. Det betyder att det inte bara är en chans till mer handel och förändringar, utan också i utomordentligt hög grad ren säkerhetspolitik. Det måste vi tydligt informera våra medborgare om, för att också få acceptans för det. Främlingsfientlighet, statsterrorism eller andra sorters terrorism hör inte hit, och jag hoppas att det även här finns en chans att ställa saker och ting i ordning. Utvecklingen i många stater i Nordafrika, som vi både förr och nu betraktat med stor oro, kan införlivas här, och jag hoppas att vi utan " om" och " men" lyckas att få med alla stater i Nordafrika i denna process.
Den nuvarande situationen i Mellanöstern visar allt mer vilka åtgärder som är nödvändiga inom ramen för en gemensam politik och ett gemensamt samarbete. Jag vill just i dag utnyttja tillfället att ge uttryck åt min förhoppning att ingen av de båda parter som i dag strider i Mellanöstern kommer att ta något ensidigt steg denna vecka, som skulle göra det utomordentligt svårt att under de närmaste veckorna gå tillbaka till förhandlingsbordet. Vi bör försöka att bidra till att ge människorna i Palestina en chans till en egen utveckling, en egen framtid och en egen stat, nämligen via ett enande med Israel och på grundval av att staten Israel säkras.
Jag hoppas att Europeiska unionen i Marseille ordnar så att denna Medelhavsprocess fortsätter, och så att det också blir möjligt för oss att åter gemensamt vårda det som Moscovici med all rätt har kallat mare nostrum. Detta är det Medelhav, runt vilket de tre stora monoteistiska religionerna uppstod, som i dag delvis är invecklade i stridshandlingar. Vi måste även på denna mycket principiella grund åter lyckas komma till tals med varandra. Jag anser att Europeiska unionen här har en särskild roll att spela, ty staterna och människorna i dessa regioner väntar på Europeiska unionens politiska inflytande, eftersom EU där kan sörja för ett stort mått av balans och trovärdighet. Jag hoppas att det faktum att man förväntar sig detta politiska inflytande och att vi där motses som aktör bidrar till att föra detta framåt i Marseille och förse det med den nödvändiga trovärdigheten, så att vi på så sätt kan bidra till freden i denna region och till vår egen stabilitet.

Patten
. (EN) Herr talman! Det finns, som ni vet, ett talesätt på engelska som säger att när stjärnan inte medverkar under en föreställning, blir det som en uppsättning av Hamlet utan den förste dödgrävaren. Under min hedervärde väns tillfälliga, men fullständigt förståeliga, frånvaro i början av denna debatt var jag frestad att säga att detta skulle bli som Hamlet utan prinsen, men jag är glad att han nu är här och kan bidra med sin kunskap och sitt sunda förnuft till denna oerhört viktiga debatt som äger rum på den hedervärde ledamotens initiativ.
Som ministern sade för en stund sedan, äger Europa-Medelhavskonferensen rum i Marseille denna vecka mot bakgrund av den bestående krisen för fredsprocessen i Mellanöstern. Vi hade alla hoppats att omständigheterna skulle vara mycket bättre, och det blev de nästan. Många av oss blev mycket glada, t.o.m. överraskade, över de framsteg som verkade ha skett i Camp David i somras, och vi uttryckte mycket stor uppskattning av president Clinton och hans förvaltning när det gällde allt man hade gjort för att föra saken framåt. Vi var så nära en lösning, och det är detta som gör de senaste veckornas problem, eller tragedi, så mycket större. Av byråns rapporter i morse och i eftermiddags att döma, fortsätter läget att vara spänt. De nuvarande svårigheterna bör uppmuntra oss till att fördubbla våra ansträngningar för att främja samarbetet inom ramen för Europa-Medelhavskonferensen.
Ingen skulle försöka att förneka att Barcelonaprocessen och fredsprocessen i Mellanöstern är sammanbundna med varandra. Genombrottet för Europa-Medelhavsförbindelserna i Barcelona skedde förmodligen delvis p.g.a. genombrottet i Madrid som sedan ledde fram till Osloavtalen. Det är visserligen sant att bakslag i den förebyggande fredsprocessen har saktat ned framstegen i samband med Barcelonaprocessen. Detta är tyvärr ett faktum som vi måste leva med. Men vi får inte glömma bort att Barcelonaprocessen har utvecklats över fem år. Detta har skett trots alla svårigheter i Mellanöstern.
En sak är fullkomligt klar. Vi får inte låta Barcelonaprocessen bli gisslan i fredsprocessen i Mellanöstern. Barcelonaprocessen har sin egen kraft. Den har sina egna mål, som fortfarande är fullständigt giltiga. Vi har alla intresse av att uppvisa både förmåga att komma igen och framåtanda i Marseille i veckan.
Kommissionen har uppmuntrats av det allmänt sett positiva bemötandet av de förslag som vi lagt fram för att stärka Barcelonaprocessen, både i Europeiska unionen och bland våra Medelhavspartner. Kanske kan jag bara helt kort ta upp vissa av huvuddelarna i det strategiska förhållningssätt vi har föreslagit, som jag hoppas kommer att möta ett visst gillande i Marseille.
Det gäller först och främst att påskynda förhandlingarna och ratificeringen av associeringsavtalen. Detta gäller främst med Egypten, men också med Algeriet, Syrien och Libanon. Vi slutförde faktiskt våra förhandlingar med Egypten för nästan ett och halvt år sedan, och jag hoppas att vi nu snabbt skall kunna börja genomföra avtalet, som sedan efterhand undertecknas av alla.
Jag skulle också vilja att vi inledde mer seriösa förhandlingar om associeringsavtalen med de andra länderna. Vi lade fram argumentet att vi borde ta itu med den känsliga frågan om handeln med jordbruksprodukter. Vi borde, enligt vår mening, undersöka vad som behöver göras för att se till att avtalen är fullständigt förenliga med WTO:s bestämmelser, senast vid slutet av övergångsperioden. Vi argumenterar för en förstärkning av syd-sydhandeln genom att uppmuntra till undertecknande av frihandelsavtal mellan partnerna. I detta sammanhang åtar sig kommissionen att tillhandahålla tekniskt bistånd när det gäller viktiga punkter som bestämmelser om ursprungsland och tullfrågor. Vi vill se ett sammanförande av strategierna för frågor som rör den gemensamma marknaden och avtal om att införa ursprungskumulation sida vid sida med de subregionala frihandelsavtalen för alla partner som inleder frihandel med varandra, och som antar det harmoniserade protokollet om ursprungsregler.
Vi vill också se en ökning av investerarnas intresse för regionen. Förutom ekonomiska reformer, bör de nyligen upprättade samarbetsnätverken mellan investeringsfrämjande organ och mellan arbetsgivarförbund att hjälpa till, vilket också införandet av ett nytt regionalt instrument för riskkapital borde göra. Att nå överenskommelser om ett nytt regionalt program om rättsliga och inrikes frågor, som omfattar den vidaste definitionen av migration, kampen mot organiserad brottslighet och samarbete i rättsliga frågor, är också någonting som vi hoppas kan ske i framtiden genom givande diskussioner.
Vi har också frågan som jag vet att vi haft tillfälle att diskutera många gånger i denna kammare, dvs. förbättringen av medelstilldelningen genom Meda-programmet. Revideringen av Meda-förordningen och den redan meddelade reformeringen av kommissionens biståndssystem för tredje land, kommer att hjälpa till med att åstadkomma detta och kommer också att resultera i att mer mänskliga resurser blir tillgängliga. Genom att decentralisera leveranserna av bistånd, kommer vi att se till att våra partner blir mer delaktiga under alla stadier av utformningen och genomförandet av den politiska strategin.
Vi har alla intresse av att Meda-programmet fokuseras på de rätta målen. Vi har för avsikt att göra detta genom en nära dialog med våra partner på alla nivåer. Men man kan inte komma undan det faktum att det är de partner som har tagit itu med associeringsprocessens inneboende utmaningar som bör få mest stöd.
När det gäller de mänskliga rättigheterna, föreslår vi ett strukturellt förhållningssätt där man granskar ländernas resultat under en viss tidsperiod. Här måste vi återigen vara uppriktiga. Om det råder stor tvekan om ett lands hantering av de mänskliga rättigheterna, demokratin och rättssäkerheten och om detta land inte är redo att diskutera dessa frågor på ett öppet sätt, kan det bli problem för landet att passa in i det nya världsmönstret, och det kommer förmodligen inte i det långa loppet att kunna blomstra och utvecklas.
Jag vill bara säga en sak till om Meda-programmet och reformeringen av vårt bistånd till tredje land, som är relevant för de diskussioner som ledamöterna har på annat håll.
För att se till att vi skall kunna fördela medel på ett snabbare sätt i Medelhavsområdet och på andra platser i världen, behöver vi - som ledamöterna förstår rent rationellt och intellektuellt - mer resurser till förvaltningen av våra program, och kommissionen har lagt fram förnuftiga förslag till en lösning av denna fråga. Det finns vissa ledamöter som tycker att vi bör föra in dessa extraresurser i reserven fram till dess vi har uppnått vissa andra mål.
Jag säger, i god tro, till parlamentets ledamöter, att det kommer en tidpunkt då ni måste lita på oss och då ni måste låta oss utföra arbetet, eftersom vi förståeligt nog inte kan genomföra våra planer effektivare om de personer som vi behöver för att förvalta dem inte finns att tillgå förrän vi faktiskt visat att vi kan förvalta saker och ting på ett mer effektivt sätt. Det är en vansinnig situation att försätta oss i, så jag ber alla ledamöter som har inflytande i dessa frågor att, om vi skall vara seriösa när det rör reformeringsprocessen, ni då måste ge oss möjlighet att visa om vi kan vara lika bra som vi säger eller inte. Om vi inte kan det måste vi ta konsekvenserna, och kommissionären ansvarig för yttre förbindelser måste tids nog ta konsekvenserna, men försätt oss inte i en ställning där målen är bestämda, men där ni inte ger oss medlen förrän efter det att vi har visat att vi kan uppnå målen. Det finns inget som helst förnuft i detta. Det handlar om en fråga som är oerhört viktig för alla Medelhavsländer och jag hoppas kunna övertyga dem denna vecka, att vi är fast beslutna att göra bättre ifrån oss när det gäller genomförandet av våra program i framtiden.
Jag hoppas att alla ministrar som samlas i Marseille kommer att förstå behovet av att man når samförstånd om denna grupp av realistiska förslag till vitalisering av Barcelonaprocessen just nu när Mellanöstern drabbats av allvarliga svårigheter.
Jag informerar gärna parlamentet så snart som möjligt om vilka resultat som man kom fram till vid mötet i Marseille. Vi har använt enorma resurser i samband med detta partnerskap. Vi har inte förvaltat dem så bra som vi hade kunnat, men vi har använt enorma resurser och det återspeglar den betydelse som parlamentet, kommissionen och rådet fäster vid en förstärkning av partnerskapet kring vårt " mittersta hav" .
Under de kommande åren kommer det att bli allt viktigare att detta partnerskap blir framgångsrikt och jag hoppas att, i Marseille denna vecka och under de följande veckorna, vi lyckas se till att hela detta företag får ännu mer fart och energi än vad som varit fallet hittills.
(Applåder)

Fiori
Herr talman! Det borde vara enkelt att svara på frågan om vad det är som sker i Medelhavsområdet om minister Moscovici bara kunde tolka Broks avsikter och förklara den situation som vi för närvarande upplever med stor oro i Medelhavsområdet. Vi noterar också med stor tillfredsställelse att kommissionen har för avsikt att på nytt sätta fart på Barcelonaprocessen. Vi hävdar att i detta område som gränsar till Europeiska unionen pågår ett mycket viktigt spel och det är nödvändigt att den lista över åtaganden och förslag som kommissionär Patten just har gjort upp verkligen förverkligas betydligt snabbare än vi varit vana vid under de senaste åren.
Vi anser att fredsprocessen är omistlig om vi skall kunna utveckla partnerskapet Europa-Medelhavsområdet, men alla kan notera de svårigheter som gjorde det omöjligt att förverkliga stabilitets- och fredspakten. Därför krävs det nya förslag, kanske i vissa avseenden konkretare, förslag som gör det möjligt att komma fram till en stabilitetspakt, före årets slut, senast under det första halvåret nästa år. Sedan har vi hela frågan om associeringsavtal, handelsfrågorna och frågan om Meda-programmet. Visserligen har vissa avtal ingåtts, men det finns många, alltför många frågor som inte har lösts eller som åtminstone fortfarande diskuteras: de långa behandlingstiderna, villkoren för ratificering av avtalen, många svårigheter som uppkommer ur bristen på flexibilitet när det gäller det förhandlingsmandat som rådet har givit kommissionen. Och när det gäller alla de byråkratiska problem som vi har stött på under de senaste åren, så vill jag inte ens ta upp den frågan.
Vi anser att initiativen till stöd för en förbättring av hur Meda-programmet förvaltas är viktiga och att de kan ge ett grundläggande bidrag och leda till att vi gör de viktiga framsteg i ekonomiska och finansiella partnerskap som gör det möjligt att uppnå viktiga resultat för Medelhavsområdet, resultat som bidrar till ekonomisk stabilitet, till avreglerings- och privatiseringsprocessen och till den nödvändiga strukturella anpassning som behövs för investeringar och, inte minst, till ett decentraliserat samarbete, en gemensam politik när det gäller invandringsflöden och sysselsättning, en politik som gör det möjligt för Europeiska unionen att uppnå en framtida utveckling inom det egna territoriets södra del.
Ett sista påpekande när det gäller frågan om budgeten: vi måste fråga kommissionen om de personella resurser som för närvarande finns tillgängliga enligt budgeten verkligen är tillräckliga för att åter få fart på Barcelonaprocessen. Denna reflexion uppkommer ur det faktum att i den allmänna budgeten har man inte nämnt frågan om en revidering av de ekonomiska resurserna. Jag vill inte ge mig in i diskussionen om avsättningar, eftersom de redan varit föremål för hårda konfrontationer i utskottet. Om de finansiella avsättningar som gjorts för de aktuella regionerna skulle ändras, vilket Europaparlamentet kräver, hur skulle i så fall kommissionen ändra sina åtgärder?

Napoletano
Herr talman! Fem år efter Barcelonakonferensen är det nu dags att summera. Europaparlamentet godkände i mars i år en resolution som kritiskt gick igenom partnerskapets politiska program och instrument och föreslog ett par viktiga ändringar. Rådet antog i juni 2000 i Feira en gemensam Medelhavsstrategi och efter att ha föreslagit och uppnått en reformering av Medaförordningen lade Europeiska kommissionen nyligen fram ett dokument om en nytändning för Barcelonaprocessen. Allt detta är ett tecken på att man är medveten om att de resultat som hittills har uppnåtts är otillräckliga, även om svaren, enligt min åsikt, ännu inte är adekvata i förhållande till den nuvarande situationen, trots att man också måste säga att fem år verkligen inte är mycket när det gäller så här komplexa processer.
Men under alla omständigheter har den process som inleddes i Barcelona och som vilade på tre pelare - en politisk, en ekonomisk och en kulturell - utmärkts av tre begränsningar, numera allmänt erkända, och återklanger av det har vi även hört här i inlägget från kommissionär Patten. Den första begränsningen gäller det försteg man gett det fria utbytet, knutet till den ekonomiska och handelsmässiga avregleringsprocessen i samband med gemensam utveckling, ekonomisk integration, socialpolitik, kulturell dialog, utbildning och utnyttjande av de mänskliga resurserna. Den andra begränsningen avser typen av förbindelser mellan Europeiska unionen och partnerskapsländerna runt Medelhavet. Man kan notera att den bilaterala dimensionen, allt annat än enkel att förhandla fram, långt från att ratificeras, för närvarande dominerande, i allt högre grad riskerar att forma ekonomierna i dessa länder till en funktion av deras handelsutbyte med unionen, vilket blockerar en utveckling av dimensionen syd-syd även på grund av partnerländernas svårigheter att upprätta inbördes samarbete. Den tredje begränsningen gäller det bristande engagemang som visats från medborgarna i Europa och runt Medelhavet när det gäller denna process som i alltför hög grad verkar kännetecknas av centralism och en i det närmaste total monopolställning från regeringarnas sida.
Jag har understrukit dessa frågor, eftersom det är i denna riktning som man måste söka efter nyckeln till en nystart av processen, och till allt detta skall läggas en utfyllnad av den politiska dagordningen från Barcelona. Det är i själva verket obegripligt att jordbrukspolitiken, kontrollen av invandringen och skuldfrågan inte i dag befinner sig i centrum av partnerskapet Europa-Medelhavet. När det gäller jordbruket vill jag påminna om att parlamentet lovat organisera en konferens nästa vår.
Det dramatiska sammanbrottet i fredsprocessen i Mellanöstern förändrar dessutom fullständigt scenbilden i regionen. Dessvärre satsade Europeiska unionen hela sin politik på att Osloavtalet skulle bli en framgång. Rådets gemensamma strategi hade denna inriktning. Ministerkonferensen Europa-Medelhavet, som inleds i morgon i Marseille, kommer däremot att äga rum i ett dramatiskt läge som gör Europas roll i regionen ännu känsligare och som tvingar unionen att spela en mer betydelsefull politisk roll i konflikten mellan Israel och Palestina. Det faktum att de 27 partnerskapsländerna har bekräftat, åtminstone hittills, att de vill träffas i Marseille är redan i sig en gest som visar att än är inte allt förlorat, även om jag till fullo håller med kommissionär Patten om att partnerskapet Europa-Medelhavsområdet inte får vara fredsprocessens fånge. Jag menar till och med att i det förflutna har fredsprocessen utgjort ett alibi inte bara för Europa, utan även för länderna i Medelhavspartnerskapet för att inte våga för mycket. Därför tror jag att den debatt som vi står inför i dag kan tjäna till att ge oss en medvetenhet om hur central denna politik är för hela unionen.

Gasòliba i Böhm
Herr talman, ärade ledamöter! För det första vill vi gratulera till Broks initiativ att hålla denna debatt innan mötet i Marseille inleds.
Såsom kommissionär Patten har sagt, ser vi att bristen på en konsoliderad fred i Mellanöstern förvrider hela processen som skissades under konferensen mellan Medelhavsländerna och EU, och särskilt själva den korrekta tillämpningen av Meda-fonderna.
Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp stöder naturligtvis kommissionens åtgärder för Medelhavspolitiken, vilka skisserades för fem år sedan i Barcelona och som vi hoppas kan befästas. För några dagar sedan sade rådets generalsekreterare Solana, vid ett möte med ekonomiministrarna, att de viktigaste prioriteringarna för den europeiska utrikespolitiken är våra grannar, och våra första grannar är Medelhavsländerna. Det undgår oss inte heller att källan till potentiella konflikter på medellång sikt, på grund av den demografiska utvecklingen, den ojämna inkomstfördelningen, förväntningarnas utveckling och de kulturella skillnaderna, också finns där. Vi måste alltså prioritera arbetet med att garantera fred och säkerhet i Europeiska unionens Medelhavsområde, och vi måste göra allt för detta samarbete och för att de utlovade medlen används effektivt, när det gäller Europeiska unionens " egoistiska" generositet. Vi måste vara generösa gentemot Medelhavsområdet, men utifrån en egoistisk inställning, vilken är att skydda den stabilitet som Europeiska unionens medborgare och det europeiska samhället så väl behöver.

Piétrasanta
Herr talman! Vi lade fram Meda-betänkandet i början av september, och detta betänkande gjorde det möjligt för oss att konstatera att vissa saker fungerade dåligt, men det var även, och framför allt, ett tillfälle att högt och tydligt tillkännage vad vi vill inom Europa-Medelhavsområdet såväl när det gäller vår kammare som kommissionen.
Kommissionär Patten! Jag har läst artikeln som ni publicerade i Le Monde i dag. Jag instämmer fullständigt. Jag hörde vad minister Moscovici sade nyss: det är exakt samma sak som ni själv sade. Och det vi röstat för här med en enorm majoritet (502 röster för och knappt 17 små röster emot) visar tydligt att vi alla är enhälliga när det gäller att på nytt satsa på och berika denna Europa-Medelhavsprocess.
Jag skulle, när nu konferensen i Marseille skall äga rum, vilja precisera ett antal punkter för att vara säker på att vi får svar, för det räcker inte att uttala besvärjelser - eftersom vi alla är överens. Vi måste också agera konkret och få exakta svar. Jag stämde av i torsdags kväll med Josselin, den franske minister som ansvarar för dessa frågor, och jag vet också att det franska ordförandeskapet fullständigt instämmer i att främja processen på det sätt som vi ser det.
Till att börja med skulle jag vilja tala om budgeten. Hur långt har vi kommit på den punkten? Man har sagt att i stort sett åtta miljarder euro budgeterats för perioden 2000 - 2006, men detta belopp förefaller variera. Vilken är budgeten för år 2001 slutligen? Det behövs minst 1 miljard euro per år, men de har för närvarande inte delats ut och man talar om 200 miljoner euro som skulle tas från ett flexibilitetsområde som rör anslagen för Kosovo och Serbien. Allt detta är oklart. Det handlar inte om någon konkurrens mellan alla dessa behov utan det är nya medel som vi måste finna.
Jag är fullständigt överens med kommissionär Patten: för att göra något konkret och korrekt måste anslagen absolut beviljas. Jag gör ett engagerat upprop till alla våra kolleger att planera för de nödvändiga anslagen, så att vi skall kunna agera och beakta ärendena. För det andra skulle jag vilja påpeka att vi på nytt måste lansera det decentraliserade samarbetet, som verkar vara illa däran. Det är ett stort orosmoment för de lokala myndigheterna och de icke-statliga organisationerna. Det forum som ägde rum den 12 november i Marseille betonade just dessa punkter.
Vi måste vidare öka det regionala totalanslaget för att möjliggöra tvärgående förbindelser och handelsutbyte, emigration och integration liksom miljöskydd, kampen mot terrorismen och droghandeln, och göra framsteg i riktning mot de mänskliga rättigheterna, såsom vi begärt.
Vi undrar vilka åtgärder kommissionen avser att vidta för att infordra projektförslag, där det civila samhället deltar och för behandling och uppföljning av ärenden.
Det var de viktiga och konkreta frågor jag ville ställa och jag tackar Brok för att ha möjliggjort denna debatt alldeles innan ordförandeskapet och kommissionen kan diskutera dessa frågor.

Boudjenah
Herr talman, herr kommissionär! Jag instämmer i den strävan som uttryckts om att snarast på nytt lansera Europa-Medelhavspartnerskapet. Initiativtagarna själva bedömer det som att Barcelonaprocessen är ur funktion - det är det uttryck som används - och den har långtifrån uppfyllt sina löften. Den resolution som i dag föreslås är ur den synvinkeln långt under den aviserade ambitionen. Folken i syd är ofta kritiska och oroas över detta misslyckande. Jag instämmer i deras otålighet, eller till och med besvikelse och ilska, inför trögheten men även otillräckligheten och de första skadorna av detta partnerskap.
Skillnaderna mellan Medelhavets två kuster är fortfarande mycket stora och håller kvar befolkningen i syd i en explosiv ekonomisk och social situation: fattigdom och arbetslöshet, bl.a. bland ungdomarna. Vägen mot ett delat blomstrande område har alltså för närvarande lösts genom associeringsavtal som styrs av strikt ekonomiska och finansiella intressen, vilka bortser från befolkningens behov. Folket tyngs emellertid redan av skulden, prisfallet på råvaror och påtvingade strukturmanövrar.
Frihandelsområdet riskerar att avsevärt accentuera denna obalans, medan det brådskande i ärendet tvärtom kräver större samarbete för att motsvara behoven. Jag tänker särskilt på de offentliga tjänsterna, och framför allt områdena vatten, utbildning, hälsa, kollektivtransporter och till och med bostäder. Detta partnerskap har bara en framtid om det blir föremål för ett nära samarbete med företrädarna för berörda medborgare, föreningarna, de icke-statliga organisationerna, fackföreningarna och samtliga civila samhällen.
Dessutom borde drömmen om fred på Medelhavets båda sidor utvidgas och uppfyllas snarast. Den onda cirkeln med våldet i Mellanöstern, kriget som bedrivs med våld och beslutsamhet mot det palestinska folket, som Israel fortsätter att förvägra rätten till en stat, hotar framtiden för hela regionen. De palestinska ledarna kräver det uttryckligen: Europeiska unionen bör hädanefter reservationslöst engagera sig för att få stopp på ljudet från kulorna, uppmuntra en effektiv dialog och aktivt kämpa för att FN:s resolutioner tillämpas.
Marseillekonferensen skulle ha kunnat genomföras i den andan. Misslyckandet - eller det relativa misslyckandet - med freds- och stabilitetspakten visar att Europas " säkerhet" endast kan uppnås på grundval av söderns marginalisering och en stängning av gränserna. Jag har kontrollerat det i Marseille de senaste dagarna, och ett stort antal röster uttryckte sig, med adress till ministerkonferensen, till förmån för en avskrivning av skulden, för att ersätta frihandeln med förbindelser för solidarisk gemensam utveckling...
(Talmannen avbröt talaren.)

Turchi
Herr talman! Frågan om dialogen Europa-Medelhavet skall enligt mitt förmenande, när det gäller dess sociala, politiska och kulturella aspekter, ses som en fortsättning av den process - konferensen Europa-Medelhavet - som inleddes i Barcelona i november 1995, när man för första gången talade om Medelhavspolitik och även om de svårigheter som berodde på frågans komplexitet.
Världen utvecklas mot en globalisering som numera är omöjlig att hejda och mot den bakgrunden är det nödvändigt att organisera sig i större block som agerar gemensamt inom ramen för en global konkurrens. Detta behov tvingar nationalstaternas Europa att formera sig i ett enda politiskt, ekonomiskt och kommersiellt block för att kunna organisera och ge impulser till en marknad bestående av över 350 miljoner konsumenter och skapa förbindelser mellan denna marknad och övriga marknader. För att göra detta är det nödvändigt att skapa lämpliga strukturer som kan vara både politiska och ekonomiska. Men framför allt krävs det politiska strategier som inte låter byråkratin breda ut sig tidsmässigt eller på annat sätt.
Europa är bärare av viktiga värden: fred, frihet och sociala framsteg, värden som måste försvaras dagligen, just därför att de är frukten av erövringar som kostat stora uppoffringar.
Europas ekonomiska framsteg ifrågasätts i dag i den pågående globaliseringsprocessen, en process som medför att vår kontinent löper allvarlig risk att drabbas negativt av utmaningarna från Sydostasien - där kostnaden för arbete är en tiondel av vår - från USA och från Japan. Medelhavspolitiken utformas i dag i en värld med många olika intressen: utvecklingen av initiativ som syftar till att bevara freden - men inte enbart detta, vill jag understryka - skapandet av partnerskap som engagerar Nord- och Sydeuropa, just därför att syftet att göra Medelhavet till ett område för dialog, tolerans och samarbete och till en garant för fred och stabilitet inte kan förverkligas utan en stark politisk vilja och utan en hållbar och balanserad social och ekonomisk utveckling av de mindre gynnade folken, en social utveckling för folken längs Medelhavets stränder som leder till sysselsättning, för att få ett slut på de problem som skapats av den massiva invandring från Medelhavsbäckenet som numera drabbar samtliga länder i unionen.
Vi är med andra ord övertygade om att man i unionens Medelhavspolitik måste ta hänsyn till sitt ursprung i Medelhavet, och att den politiken därför måste göra Medelhavet till ett projekt, utan att glömma att folkens rättigheter går före de individuella rättigheterna, om inte annat så därför att de konflikter som uppkommer mellan nationer äventyrar möjligheterna till liv och utveckling för de enskilda medborgarna. Braudels " tusen Medelhav" , de antika samhällen som i åratal betraktat varandra med fientlighet från Medelhavets ena strand till den andra har i dag en möjlighet att inleda en gemensam utveckling, som genom styrkan i dialogen och i den politiska viljan skulle kunna bereda vägen för reella möjligheter till framsteg och ekonomisk och social utveckling.

Stenzel
Herr talman! På samma sätt som Europeiska unionen i Nice måste finna sin balans mellan fördjupande och utvidgning, borde den i Marseille skapa ett balanserat förhållande mellan sin centraleuropeiska funktion och sitt Medelhavsansvar. Det gäller att göra prioriteringar, det vill säga genom utvidgningsprocessen stabilisera Europa från mitten, forcera stabiliseringsprocessen i Sydosteuropa och på västra Balkan, och inte försumma Barcelonaprocessen, som slingrat sig fram i fem år.
Man kan anställa hypotetiska betraktelser över om en beslutsam, enhetlig Balkanpolitik från EU:s sida skulle ha kunnat förhindra Balkankrigen och därigenom bespara Europeiska unionen kostnaderna för krigets följder. Inför Marseille gäller det nu att se till att man inte lämnar Balkanhjälp på bekostnad av Meda-programmen och omvänt, och allt detta inom den i Berlin överenskomna ekonomiska ramen. Under dessa förutsättningar borde det vara möjligt att vid det extraordinära rådet i Marseille komma fram till ett enande, som inte än en gång bara tydliggör skiljelinjer inom EU.
Det är absolut nödvändigt att Meda-stödprogrammen inte heller från kommissionens sida försenas på grund av byråkratiska hinder, och att projektidentifieringen i framtiden sker snabbare även från de berörda ländernas sida i Medelhavsområdet. Det är en besvikelse att Medelhavsländerna bara har lyft en knapp fjärdedel av de 4,7 miljarderna euro i det Meda I-program, som löpte ut 1999. Men detta visar också att man måste vara realistisk när man bedömer Medelhavsgrannarnas absorptionsförmåga. Jag välkomnar i detta sammanhang uttryckligen kommissionens plan att påskynda associeringsavtalen, och jag betraktar den utförda revisionen av Meda-förordningen som mycket positiv.
Jag har i mina tidigare utläggningar medvetet undvikit att förknippa Europa-Medelhavskonferensen med konflikten i Mellanöstern. Det kan säkert betraktas som en framgång att detta möte överhuvud taget äger rum, att Israel och palestinierna har gått med på att delta och att hotelserna om bojkott från Arabförbundet uppenbarligen går på tomgång. Man kan hoppas att denna konferens i Marseille inte kommer att ändra funktion till att bli en plattform för polemik, och att den viktiga ansatsen till en Medelhavspolitik från Europeiska unionens sida och ett återupplivande av Barcelonaprocessen därvid inte kommer längre.

Obiols i Germà
Herr talman! Om konferensen mellan Medelhavsländerna och EU i Marseille i morgon och i övermorgon genomförs med närvaro från alla länder som har undertecknat Barcelonaförklaringen, tycker jag att vi har anledning att glädjas. Det kommer att vara en framgång att visa att Barcelonaprocessen, som inleddes kring Osloavtalen, har nått tillräcklig mognad och soliditet för att inte stoppas av motgångarna i Mellanösternprocessen. Genom dess kontinuitet kan den också ge det bästa möjliga bidraget, en bieffekt men en viktig sådan, till återupptagandet av Mellanösterndialogen.
I de värderingar som det vimlar av dessa dagar då Barcelonaprocessen fyller fem år, breder tanken ut sig om att vi kan nöja oss med att bara fortsätta processen, på grund av att det har hållits ministermöten med företrädare för Israel, den palestinska myndigheten, Syrien, Libanon etc. Det är kanske en sorglig tröst. Det är en kontrasterande balans och givetvis kan inte den strategiska utvecklingen av Europa-Medelhavspolitiken bestämmas utifrån en balans som beror på ett visst tillstånd. Det är det kontinuerliga arbetet som kan ge resultat, och de positiva resultaten kommer till slut att mätas utifrån utvecklingen i de södra Medelhavsländerna. Dessa länder har enorma svårigheter att hitta en väg att anpassa sig till utveckling och ekonomisk integration på global nivå, och vi måste göra allt vi kan för att bidra till att uppnå en ny balans i en situation som kännetecknas av avgrunder mellan nord och syd.
Om de nuvarande tendenserna fortsätter har vi anledning att se pessimistiskt på framtiden. I dag är en europé statistiskt sett tolv gånger rikare än en person från Maghreb, och inom tio år kommer europén att vara tjugo gånger rikare, om vi inte lyckas vända situationen. Därför är kommissionens förslag om en ny ansats positivt, och vi håller helt med om de två prioriteringar som Patten har peka på i sina inlägg och som han upprepade här under eftermiddagen. Vi måste skynda på förfarandena med associeringsavtalen. Framför allt måste vi hindra att vi inom fem år tvingas göra en utvärdering av tillämpningen av Meda som leder oss till slutsatsen att programmet bara har utnyttjats till 26 procent.
Detta är dock inte tillräckligt. Vi måste troligen inleda en ny plan på medellång sikt och jag vill bara räkna upp de tre frågor som jag anser viktiga i det sammanhanget: Den första, några europeiska projekt som skapar strukturer för ett regionalt område i länderna i syd. Den andra, en human politik när det gäller hanteringen av främst migrationsströmmarna. Den tredje, en reflexion och strävan efter samling och enhällighet kring utvecklingen av en gemensam jordbrukspolitik i Medelhavsområdet, utan vilken vi troligen inte kan nå några positiva resultat på medellång sikt.

Morgantini
Herr talman! Att åter få fart på Barcelonaprocessen och ge den en tydligare inriktning innebär att man inte bara måste ägna sig åt frågor som gäller den fria marknaden, ekonomi och handel, utan att faktiskt åter få igång en politik som innebär samarbete och utveckling och försvar av mänskliga rättigheter i hela området; det innebär att genomföra de reformer av social karaktär som behövs, med tanke på sysselsättningens fundamentala betydelse, samt behovet av att åter få igång ekonomierna i söder genom att minska eller skriva av skulder; det innebär att främja ett ekonomiskt, kulturellt och politiskt samarbete, inte bara med länderna i norr, utan inbördes mellan länderna i söder; det innebär att ge det civila samhället en viktigare roll. Men det är meningslöst att försöka dölja det faktum att Barcelonaprocessen befinner sig i ett kritiskt skede, inte bara på grund av bristande dynamik eller ett avstannande europeiskt engagemang när det gäller tilldragelserna på Balkan eller på grund av unionens utvidgning samt de dramatiska förhållanden som kännetecknar de öppna konflikterna runt Medelhavet, och som påverkar processen.
Palestinafrågan har än en gång hamnat i centrum. Kommissionär Patten säger att vi inte får bli fångar i situationen mellan Palestina och Israel. Visserligen, men vi får inte heller ha några illusioner. Om vi inte kraftfullt tar upp frågan om erkännandet av en palestinsk stat, en stat som skulle kunna samexistera med Israel, om man inte får ett slut på den militära ockupationen av Västbanken och Gaza, så kan situationen inte lösas: för det första naturligtvis för att få ett slut på det palestinska folkets lidande, men även för att regionen skall bli stabilare. Jag hoppas att unionens ministerråd i Marseille skall kunna inta en position när det gäller detta problem som stämmer överens med det som alltid framhålls så pompöst, dvs. att de mänskliga rättigheterna inte får kränkas. Återstarten är nödvändig och den skall ske, men den skall ske i vetskap om att man inte bortser från det som är den centrala frågan i Medelhavet.

Hernández Mollar
Herr talman! Sedan Barcelonakonferensen och på tröskeln till Marseillekonferensen har, som man har sagt här, många saker hänt i Medelhavsregionen. Denna konferens kommer att hållas inom ramen för pågående våldsamheter och fredskris, till följd av Mellanösternkonflikten, men det är också så att själva dess genomförande gör det möjligt att hålla lågan tänd för Europa-Medelhavsprocessen och att hålla den tragiska konflikten utanför. Vi har många gemensamma problem som i dag påverkar Europa-Medelhavsområdet: illegal invandring, fattigdom, utlandsskuld, mänskliga rättigheter, torka och terrorism, som obarmhärtigt förstör livet för oskyldiga människor och familjer, vilket vi så tragiskt upplever i Spanien, Algeriet eller Mellanöstern.
Vi måste i dag mer än någonsin uttala att bara det regionala samarbetet, dialogen med det civila samhället, ekonomiskt och kulturellt utbyte, solidaritet och ömsesidig förståelse kan skapa ett välmående och fredligt område. Kommissionen och rådet måste genast börja arbeta med det som beslutades i Feira, de bör göra en gemensam utvecklingspolitik möjlig för att utveckla Medelhavsregionen. Vi varken kan eller får förspilla våra personella resurser, jordbruksresurser, industri- eller hantverksresurser vilka, förenade med så viktiga produkter som oljan, gasen eller de nya teknikerna, måste vara grundinstrumenten för att utveckla ett mycket mer balanserat, rättvist och konkurrenskraftigt Medelhavssamhälle än det nuvarande.
Herr talman! Jag återgår till Mellanösternkonflikten. För mindre än två månader sedan var det israeliska parlamentets talman och de palestinska lagstiftningsrådets ordförande här och förenade sina händer med Europaparlamentets talman i en vädjan om fred och överenskommelse, alla parlamentariker enades i en kraftig applåd inför den gesten. När vapnen ersätter orden, dialogen och förståelsen är det ett misslyckande för demokratins grund och väsen vilket är parlamentet, detta är också ett misslyckande för oss. Det är en varningssignal om att Europeiska unionen bör spela en mycket mer aktiv roll i Medelhavsområdet, som historiskt och kulturellt har berikat och upphöjt vår europeiska kontinent. Det vore ett misstag att inte ta på sig den huvudroll som historien kräver av oss.
Å andra sidan anser jag också, herr kommissionär, att de gränser som geopolitiken kräver måste tjäna till att förhindra den fria rörligheten för dem som lever ett liv som är förkastligt i alla civiliserade länder, med organiserad brottslighet, olaglig handel med vapen, narkotika eller människor och särskilt terrorism. Vi måste göra gränserna till ett verkligt filter för brottslighet och brottslingar och inte till en barriär mot utveckling, kultur och välstånd för befolkningen. Europeiska unionen behöver en ny invandringskultur och en bättre hantering av migrationsströmmarna. Europeiska unionen är tillsammans med ursprungsländerna, medansvarig för invandringen och för att få ordning på dessa migrationsströmmar som är så viktiga för regionens utveckling.

Caudron
Herr talman, kära kolleger! Varje dag som går påverkas av den nuvarande krisen i Mellanöstern och varje dag som går visar oss, om det fortfarande behövs, att allt det som sker i söder - kring Medelhavet - berör oss direkt, även i vårt dagliga liv. När södern mår bra är fred möjlig. Demokratiska framsteg görs, vi ser allt mer ekonomisk utveckling och mindre vild emigration - kort sagt det finns hopp. Men när södern går dåligt finns det krig, våld, integrism - även hos oss i våra kvarter - och då talar jag inte om riskerna med en ny oljekris.
I dag kan återigen det värsta hända. Man känner det tydligt när man tittar på nyheterna. Vi är några personer här som sedan några år upprepar allt detta. Sedan några år har tyvärr också utvidgningen av Europa österut, kriserna på Balkan och krigen avlägsnat södern från de flesta européers tankar, vilket resulterar i en rad förseningar i processen och politiken när det gäller Medelhavsområdet.
Vi upplever sänkta anslag och framför allt svårigheter att skaffa fram dessa anslag. De allmänna förhandlingarna kör fast, förhandlingarna om associeringsavtal blir försenade och ratificeringarna ännu mer. Det resulterar i mycket stor besvikelse hos våra samarbetspartner i söder och vår politiska tyngd, Europas tyngd, har minskat i samma omfattning, trots att vi ändå fortfarande är de största finansiärerna i söder.
Vi måste alltså - och vi är flera som sagt det här i eftermiddag - redan nu strama åt våra politiska målsättningar i riktning mot södern, stärka de inskrivna anslagen, påskynda associeringsavtalen med partnerländerna, på nytt ge prioritet åt freds- och stabilitetsstadgan, göra ansträngningar för att bidra till utvecklingen och påverka skuldbördan i de fattigaste länderna, och slutligen öppna våra marknader för deras produkter och harmonisera våra regler för mottagande och asyl för personer som emigrerar till oss.
Sammanfattningsvis måste vi på nytt skapa förtroende för Europa i dess strävan efter ett verkligt partnerskap med södern. Det är alla medvetna om. Det krävs en kvantitativ ansträngning, men framför allt en kvalitativ. Kommissionen och rådet säger att de vill det. Vi är beredda att tro dem, men länderna i söder behöver annat än löften och tal: det är vår uppgift att ge dem det.
Marseille är sannolikt den sista möjligheten till det. Det är en av de stora frågorna för det franska ordförandeskapet.

Vachetta
Herr talman! Toppmötet i Marseille vill vara ytterligare ett steg mot inrättandet av ett frihandelsområde, en slags gemensam marknad som främjar anslutning till WTO såsom ni beskriver det så bra, i tidningen Le Monde i dag, herr Patten.
Det är den ekonomiska pelaren som framhävs. Europeiska unionen eftersträvar här - liksom vid mötet ASEM III i Seoul för en månad sedan - sin ekonomiska modell och sitt kapital. I Marseille samlade också det andra toppmötet medlemmar i fackföreningar och politiska organisationer från Medelhavets alla kuster. Dessa eftersträvade tillsammans på ett beslutsamt sätt lösningar på sina folks behov. För mig går detta bestämt via nya medel, alltså genom att skulden avskrivs.
Men betydligt allvarligare är, när vi här i kammaren ärligt utbyter åsikter som ibland är mycket olika, att fler palestinier hela tiden massakreras. Europeiska unionen bör - och det är brådskande - bestämt fördöma det israeliska angreppet mot det palestinska folket, vars krav att leva i fred i en stat är berättigat och därmed bör tillgodoses.

Gutiérrez-Cortines
Herr talman! Europa har ibland mycket bråttom och ibland är den som har bråttom som lämnar saker bakom sig. Jag observerar att vi i alla dokument om förstärkning av Barcelonaavtalet glömmer vissa saker. En av dem är att avregleringen och den inre marknaden inte kan genomföras utan att beakta vissa viktiga aspekter, som människor, kultur och utbildning. Om vi avreglerar marknaderna och främjar en ansats för att integrera dem, men glömmer bort det tidigare, löper vi risken att till slut i stället för ett samarbete uppnå en kolonialisering.
Det är nödvändigt att Europa går utanför subsidiaritetsprincipen eller, kommer förbi den principen, och blir medvetet om att det är nödvändigt att bidra med ett mycket viktigt bidrag för att höja nivån i mottagarländerna, såväl för män som kvinnor, inte bara när det gäller grundutbildningen, utan även i en minimiutbildning som man i Europa anser bör vara till för alla medborgare. Vi kan alltså inte bara tala om produkter och organisation av marknaden och låta bli att tala om medborgarna.
För det andra anser jag att vi också glömmer ett annat viktigt tema, nämligen miljön. Europa har inte åstadkommit någon politik beträffande ökenutbredningen eller för bra vatten för Medelhavsländerna, och det är viktigt att börja skapa en miljöpolitik för Medelhavsområdet, vilken omfattar koordinaten, logiken och de klimatiska variationerna i Medelhavsområdet.
Politiken som den förs i dag skulle inte kunna föras i många av de södra Medelhavsländerna. Vi måste också tänka på att det i Europa finns ett allvarligt tryck från medborgarna i norr gentemot södra Medelhavet, via turismen. Genom de ökade oljepriserna kommer trycket på Medelhavet att öka ännu mer. Detta innebär en konsumtion av området, en fullkomligt oacceptabel politik med miljöutsläpp och avfallsdumpning. Vi kan inte heller kräva att de europeiska medborgarna skall föra en god miljöpolitik om vi inte tillämpar denna politik på andra länder.

Talmannen
Jag har mottagit ett resolutionsförslag, i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen, för att avsluta debatten.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon onsdag kl. 11.30.

Hjälp till återuppbyggnad
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0324/2000 av Lagendijk för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om det ändrade förslaget till rådets förordning om Europeiska byrån för återuppbyggnad (KOM(2000) 628 - C5-0526/2000 - 2000/0112(CNS));
A5-0330/2000 av Westendorp y Cabeza för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om ändrat förslag till rådets förordning om bistånd till Republiken Albanien, Bosnien och Hercegovina,, Förbundsrepubliken Jugoslavien, Republiken Kroatien och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och om ändring av förordning (EEG) nr 3906/89, beslut 97/256/EG och förordning (EEG) nr 1360/90 (KOM(2000) 628 - C5-0525/2000 - 2000/0111(CNS).

Lagendijk
Herr talman, herr kommissionär! Det har dröjt ett tag innan kommissionen lade fram ett slutgiltigt förslag om biståndet till västra Balkan. Det fanns som bekant ett förslag redan i maj, men vi blev tvungna att vänta till september på ett definitivt förslag. Det berodde uteslutande på den diskussion som fördes inom kommissionen om ett annat sätt att ge utländskt bistånd. Det förslag som nu har lagts fram återspeglar med andra ord den här diskussionen och är enligt min uppfattning också ett första exempel på hur det bör gå till i framtiden. Det innebär också att det var värt att vänta på kommissionens nya förslag, eftersom detta förslag, både vad beträffar den fullständiga förordningen om Balkan och förslaget till en byrå i Kosovo, klart och tydligt anger på vilket sätt Europeiska kommissionen har för avsikt att ge sitt bistånd i framtiden. För att kanske uttrycka det en smula statiskt, är det också en slags ny början för detta bistånd baserad på de utomordentligt dåliga erfarenheterna i Bosnien, men också baserad på de goda erfarenheterna i Kosovo. Nu har en förordning lagts fram som i mina ögon gör det möjligt för Europeiska unionen att på ett effektivt sätt och i tid hjälpa länderna på västra Balkan och tillse att EU-medlen används på ett bra sätt där. I det här sammanhanget, och det är mycket viktigt, - jag återkommer strax till det - har man funnit en god balans mellan kommissionens ansvar å ena sidan och nödvändigheten av att medlemsstaterna involveras på ett eller annat sätt å andra sidan. Det handlar om en balans som enligt min och så vitt jag förstår även kommissionens åsikt inte fanns tidigare, då medlemsländerna i alltför hög grad försökte göra sin mening gällande i fråga om biståndet. I de förslag som nu har lagts fram är balansen mycket bättre. Naturligtvis, och då kommer jag in på betänkandena av mig själv och Westendorp, finns det utrymme för förbättringar. Var och en som ser och läser de framlagda betänkandena kommer att upptäcka att ett antal förbättringar av vissa delar föreslås. Det handlar till exempel om särskild uppmärksamhet åt uppbyggnaden av det civila samhället, särskild uppmärksamhet åt stödet till medier, särskild uppmärksamhet åt undervisningens viktiga roll. Jag var händelsevis på en konferens i Zagreb i förra veckan, och då framgick det tydligt hur viktigt det är att framtida generationer av små Balkaninvånare, om jag får uttrycka det så, inte uppfostras med de gamla, stereotypa och fientliga uppfattningarna och att en förnyelse äger rum även på detta område. Jag anser att det är viktigt att det i den här förordningen fastställs att Europeiska kommissionen även i framtiden, precis som nu, bistår med pengar till den här typen av projekt. Jag skulle emellertid vilja välja ut två politiska huvudlinjer.
Den första gäller - och jag beklagar att jag än en gång måste besvära kommissionären med detta - finanserna. För att formulera det mycket skarpt: om vi i dag och i morgon lyckas avge ett bra yttrande om den här förordningen, så har vi utfört en del av vårt arbete; jag skulle vilja kalla det den första hälften. Då står det svart på vitt hur det bör gå till i framtiden. Men om vi i december inte tillför de medel som behövs för att genomföra förordningen, då ägnar vi oss i dag åt en debatt om ett tomt fodral. Detta är ingen kritik mot kommissionen. Kommissionen har kunnat se att jag uttryckligen uppmanar till att uttryckligen ta med den uppskattning av kostnaderna som kommissionen har gjort, dessa omtalade 5,5 miljarder euro under de kommande sju åren, i denna förordning eftersom vi annars, för att formulera det skarpt, ägnar oss åt hycklande. Vi kan inte fastställa en förordning här i parlamentet med vetskapen om att de medel som kommer att krävas för att genomföra den inte kommer att finnas. Det är av den anledningen som det här är del ett i kampen för ett väl fungerande bistånd till Balkan. Del två kommer i oktober när våra kolleger i budgetutskottet, men i sista hand parlamentet, måste fatta beslut om ett dugligt sätt att underbygga den här förordningen finansiellt. I den bemärkelsen är det synd att Moscovici inte är här för tillfället, för som jag ser det ligger ansvaret på den här punkten främst hos rådet, hos medlemsstaterna som måste vara beredda att erkänna att det de vill och det vi vill med denna förordning kostar pengar och att de pengarna måste kunna återfinnas i Europeiska unionens budget.
Den andra punkten, den allmänna punkten om biståndet, avser den balans som måste finnas - vilket är anledningen till ett ändringsförslag på den punkten - mellan å ena sidan behovet av att Europeiska unionen är synlig på Balkan och å andra sidan nödvändigheten av att också stödja mindre projekt. Det är nu en gång för alla så - och alla som har varit på Balkan kan bekräfta det - att Förenta staterna är utomordentligt bra på att ge intryck av att de med mycket mindre pengar är i stånd att åstadkomma mycket mer. Att Europeiska unionen i själva verket lägger ned mycket mer pengar men inte alls är lika synlig har fått många att dra slutsatsen att det är nödvändigt att vi är närvarande på ett mycket mer synligt sätt på Balkan. Jag instämmer i den bedömningen. Det innebär nästan automatiskt att mycket pengar kommer att gå till de stora projekten, till vägar, till broar, till de projekt som man kan fästa en europeisk flagga vid. Än en gång, det är nödvändigt för att göra unionen mer synlig. Men, det varnar jag för, denna prioritering får inte leda till att de mindre projekt som vi hittills också har stött kommer att bli offer för detta. Det är anledningen till min uppmaning att inom denna förordning finna en god balans mellan synlighet, det vill säga stora projekt, å ena sidan och å andra sidan ägna fortsatt uppmärksamhet åt projekt för demokrati, åt projekt som har att göra med säkerhet, projekt som för det mesta inte är så synliga, men som är desto mer nödvändiga för att garantera stabiliteten på Balkan.
Så till byrån i Kosovo. I positiva ögonblick tror och hoppas jag att byrån som den har fungerat hittills och som den bör komma att fungera i framtiden borde bli en förebild för hur det borde förhålla sig med biståndet på Balkan, men också i andra delar av världen. Mina erfarenheter efter åtskilliga besök vid byrån är så positiva, eftersom det i mina ögon förhåller sig så att man med alla, jag understryker med alla, de fel som görs ändå klart och tydligt ger hjälp på ett nytt och bra sätt. Om vi då talar om att förstärka effektiviteten, den allmänna målsättningen för den här förordningen, om vi då överför det målet på byrån i Kosovo, så kan en förstärkning av effektiviteten inte innebära någonting annat än en minskning av medlemsstaternas roll. För att uttrycka det mycket konkret: att strama åt tyglarna för den styrelse som är knuten till byrån. Tidigare har även vi uttalat omfattande kritik i fråga om det sätt på vilket Europeiska kommissionen tillhandahåller hjälp. Ofta är det för byråkratiskt. Ofta sker det via alltför invecklade förfaranden, men vi får inte blunda för och inte vilja blunda för, och jag hoppas att medlemsstaterna inte heller gör det, den roll som de har spelat i det sammanhanget. Alltför ofta har medlemsstaterna försökt att få ett ord med i laget i fråga om tillhandahållandet av hjälp. Alltför ofta har det lett till förseningar, till ineffektivitet och till att man har bevakat nationella intressen. Enligt min åsikt, och det är ett av de centrala budskapen i mitt betänkande om byrån, så kommer medlemsländerna i framtiden i långt mindre utsträckning att agera på detta sätt eftersom det är bevisat att det försenar biståndet.
Slutligen, herr talman och herr kommissionär, en sista punkt: Hos en del av mina kolleger finns en tendens att vilja utvidga byråns verksamhet ännu mer än vad som hittills beslutats. Byrån finns nu i Kosovo och rådet har, enligt min uppfattning med rätta, beslutat att utvidga verksamheten till Serbien och Montenegro. Jag anser att vi måste stanna där, eftersom vi kan lära oss en läxa av det arbete som byrån nu utför, fysisk återuppbyggnad, för att kunna göra samma sak på ett väl fungerande sätt i Serbien och Montenegro. Biståndsinsatser på Balkan inom ramen för Cards i länder som Kroatien, Albanien och Makedonien kräver andra överväganden, kräver annan kapacitet. Jag skulle därför vilja säga att vi bör låta byrån göra vad den är bra på, och det är fysisk återuppbyggnad. Det kommer att bli mycket svårt att genomföra denna på ett lika bra sätt i Serbien. Låt oss begränsa oss till detta och inte förhasta oss genom att utvidga byråns kapacitet utanför före detta Jugoslaviens gränser.

Westendorp y Cabeza
Herr talman, herr kommissionär! Jag är medveten om att Balkan inte är ett område som inger mycket optimism. Jag tror dock inte att jag är överdrivet optimistisk om jag säger att Europeiska unionen nu skördar frukterna av en samordnad och trägen verksamhet. Dessa frukter visade sig, efter den tragedi Balkanländerna har upplevt, redan för några månader sedan i Kroatien genom fria val och ett system som strävar efter att respektera de mänskliga rättigheterna, och de visade sig nyligen i Belgrad, där medborgarna uttryckte sin vilja att leva i fred och frihet och ingå i den europeiska familjen.
Vi får inte bedra deras förväntningar och nu mer än någonsin behöver dessa länder vårt stöd. Det är nödvändigt att fortsätta med denna stabiliseringsprocess av regionen och förbereda dem för ett mer långsiktigt perspektiv av integration i de europeiska institutionerna. Med detta står det klart att vi spelar ut vår trovärdighet och vår egen stabilitet. Om vi vill hjälpa dem måste vi göra det på ett mer effektivt sätt än hittills och på ett mer samordnat sätt. Om inte detta sker kommer det att inträffa som Lagendijk kallade för Europeiska unionens förlorade synbarhet, det vill säga att vi kommer med de viktigaste ekonomiska bidragen på Balkan men syns mycket mindre än länder som USA, vilka i tid kan reagera, praktiskt taget i realtid, på varje nödvändighet som dyker upp i landet. Detta i så hög grad att när jag var i Bosnien och Hercegovina och besökte något samhälle, tog man med glädje emot mig och sade: " vad bra att ni amerikaner är här och hjälper oss" . I så hög grad hade Europeiska unionens åtgärder förlorat sin synlighet.
I det betänkande jag har utarbetat om biståndet till västra Balkan i tätt samarbete med Lagendijk i de två frågor som vi i dag behandlar och som är ett exempel på samarbete mellan två utskott, har vi kunnat konstatera en rad begränsningar: å ena sidan geografiska begränsningar, dessa innebär att vi måste utvidga byråns verksamhet, inte bara till Kosovo, utan också till Jugoslavien. Vi har också funnit vissa funktionella begränsningar. För det första att de internationella organisationerna som genomför dessa operationer, som Unmik i Kosovo eller kontoret för den höge representanten i Sarajevo, också behöver använda sig av detta bistånd.
Å andra sidan finns det en rad åtgärder - jag tänker konkret på Cards-programmet -, som bör gå längre än återuppbyggnad och sträcka sig till fortbildning, utbildning och till återuppbyggnad av det civila samhället i tätt samarbete med de icke-statliga organisationerna. Det är oerhört viktigt att de icke-statliga organisationerna samarbetar i denna fråga, men också att det finns en viss samordning mellan dem, om vi verkligen vill att deras verksamhet skall bli effektivare och nå alla parter i dessa regioner.
Det är också nödvändigt att betona massmedias roll. Massmedia har ofta varit ansvariga för den tragedi som regionen har upplevt, och det är nödvändigt med helt fria medier som arbetar enligt de regler som gäller i våra demokratier. Det är också mycket viktigt att se till att rättsväsendet verkligen blir oberoende. Vi har även stött på vissa begränsningar i verksamheten, vilka är några av orsakerna till den bristande synligheten. Begränsningar i verksamheten som handlar om förvaltningssystemet för biståndet. Ibland är det för mycket byråkrati, för mycket " red-tape" och för mycket tvekan när det gäller att bevilja biståndet. Det är därför viktigt att förvaltningskommittén för Cards-programmet, är en kommitté som begränsar sig till de stora dragen i den fleråriga programplaneringen, men som inte utför någon alltför detaljerad daglig " micro-management" , för i annat fall skulle vi än en gång kunna få samma problem som tidigare.
Det är också viktigt att arbetet i förvaltningskommittén för Cards och arbetet i byrån för återuppbyggnad i Kosovo inte blandas ihop, och att det inte finns några dubbla anställningar, inte en enda överlappning, utan en perfekt uppdelning av funktionerna. Det är även viktigt att stärka Europaparlamentets roll och jag tror att Europaparlamentet genom de ändringsförslag, som är tänkta att gå till omröstning i morgon, kan få en viktigare rådgivningsroll i en interinstitutionell samarbetsprocess.
Slutligen vill jag ta upp det finansiella paketet. Talmannen vet mycket väl att det är väldigt svårt att i dag upprepa miraklet med brödet och fiskarna, och med de få bröd och fiskar vi har i dag är det praktiskt taget omöjligt att möta alla utrikes plikter som Europeiska unionen har. Vi måste genomföra ett effektivare och mer samordnat bistånd och koncentrera alla spridda element.
Jag avslutar med att säga - jag upprepar därmed kommissionens ord - att dessa två förslag utgör en hörnsten i en process som måste leda till att dessa länder som har haft och har så många problem, helt och fullt skall kunna integreras i de europeiska strukturerna. Jag är fast övertygad om att Balkanländerna har en lösning, att den balkanska förbannelsen kan drivas ut, men till det krävs allt vårt stöd och dessa två program går i den riktningen.

Gargani
Herr talman! Jag tycker innehållet i detta viktiga fördrag har förklarats tydligt och utförligt av ordförande Westendorp. Vi, i egenskap av utskott för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, ett utskott som jag har den äran att leda - har med vårt yttrande givit ett bidrag för att understryka betydelse av återuppbyggnaden på Balkan som en möjlighet att integrera detta område i Europa som helhet. För att samtidigt ge betänkandet ett innehåll och en innebörd som är renodlat kulturell, inte i abstrakta eller allmänna termer, utan i termer av solidaritet, har vi föreslagit ändringar som har mottagits positivt av utskottet för industrifrågor och som jag tror kan bidra till, å ena sidan, att ytterligare utveckla det ekonomiska, medborgerliga och solidariska stöd som de områden som drabbats så hårt behöver för sin återhämtning till ett verkligt samhällsliv, och, å den andra, en möjlighet till kulturell och institutionell solidaritet - jag understryker: institutionell - så att man i dessa områden kan känna sig nära knutna till Europa, men även på ett samhälleligt plan, när det gäller kulturella initiativ.
Det faktum att ändringsförslagen, som formulerats som yttranden från utskottet för kultur har tagits upp och att man lyckades skapa enhällighet, är enligt min mening ett viktigt faktum som denna församling skall ha all heder av.

Staes
Herr talman, ärade kolleger, herr kommissionär! Det är en lycklig man som står inför er, en lycklig man som föredragande av yttrandet eftersom den övervägande delen av budgetkontrollutskottets ändringsförslag i princip har övertagits av kommissionen. Det kan vi alltså bara glädjas åt. Vårt arbete har gett vissa resultat.
Men jag är också en lycklig man eftersom jag tycker att parlamentet genom att framhärda har lyckats vända ett tillstånd som ursprungligen inte var så bra till det bättre. Föredragande Langendijk har med rätta påpekat att man i kommissionens ursprungliga förslag egentligen inte hade lärt sig något av det förflutna, inte lärt sig något av de påpekanden som revisionsrätten redan gjort, inte lärt sig något av erfarenheterna från Europeiska byrån för återuppbyggnad, inte lärt sig något av de påpekanden vi kunde ta del av i Packs betänkande redan förra året, inte lärt sig något av den ad hoc-delegation som vi skickade till Kosovo och som under ledning av Doris Pack och Terry Wynn formulerade en rad mycket viktiga rekommendationer.
När jag skrev mitt betänkande i juli insåg jag omedelbart att detta ursprungliga förslag inte var bra. Jag bad då kommissionen att dra tillbaka förslaget. Jag är glad att de gjorde detta och kom med ett nytt förslag.
Sedan den 4 oktober ligger ett nytt förslag framför oss, ett förslag som vi nu arbetar med. Jag tror att vi kan glädjas åt det tack vare det tryck som parlamentet utövat.
Vad handlar det om? Vi måste se till att vi med de förordningar som ligger framför oss sörjer för att det bistånd som Europeiska unionen ger till västra Balkan tillhandahålls på ett snabbt, flexibelt och obyråkratiskt sätt i samarbete befolkningen och de lokala myndigheterna. Det har inte skett i tillräckligt stor utsträckning de senaste åren. För att kunna göra det behöver vi ett flexibelt medel, en enkel struktur, en struktur som inte är byråkratisk. Det är synd att rådets ordförande inte är närvarande. Det är framför allt rådet, det är framför allt medlemsstaterna som så att säga har bildat gruset i maskineriet under de senaste åren. De har omöjliggjort det som kunde ha varit möjligt.
Jag gläder mig således åt det förslag som ligger framför oss. För budgetkontrollutskottets räkning kan jag säga er att vi stöder alla ändringsförslag. Vi gläder oss naturligtvis också åt att ändringsförslaget i fråga om Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF) har övertagits. Det är mycket riktigt så att även bedrägeribekämpningsenheten måste kunna utföra sitt arbete i full utsträckning på västra Balkan.
Slutligen ett litet påpekande som jag vill göra mer för egen räkning än som talesman för budgetkontrollutskottet. Jag arbetar för närvarande på ett betänkande om användningen av de finansiella medlen i Bosnien och Hercegovina. Det är ett uppföljningsbetänkande till en särskild rapport från revisionsrätten. Kolleger! I Cards-förordningen kommer vi att bli tvungna att se till att tillräckligt mycket pengar avsätts till Bosnien och Hercegovina. Uppdraget är inte slutfört där ännu. Vi har fortfarande en lång väg kvar att gå där. Det är en bräcklig och instabil stat. Låt oss framför allt lägga det på minnet inför framtiden.

Talmannen
Jag beklagar att jag måste inleda gruppdebatten utan att rådets ordförandeskap är närvarande hos oss. Man har lovat att det strax kommer hit.

Pack
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Langendijks och Westendorps betänkanden, som å ena sidan ägnas åt byrån för återuppbyggnad och å andra sidan åt Cards-programmet - egentligen kan man inte dela dem - baseras i sina ändringsförslag på de insikter som vi gjort med föregångarna Obnova och även med Europeiska byrån för återuppbyggnad av Kosovo. Jag tror att vi alla har klart för oss att vi bara med smalare och mer effektiva strukturer verkligen kommer att lyckas att också för framtiden stabilisera det goda arbete som Kosovobyrån under de senaste månaderna har kunnat utföra.
Vi måste i framtiden lägga ansvaret på några få personer, även på en direktör, om ni så vill, så att verkligen en person har ansvaret inför den instans, som väljer ut dessa enskilda program. Jag anser att bara om vi låter enbart några få personer vara ansvariga, så får det europeiska arbetet ett ansikte lokalt. I Bosnien har vi alltid sett att amerikanerna med mycket små ekonomiska medel har lyckats att skapa en bra bild av sig. På många områden där vi har gett ut mest pengar, och fortfarande gör det, är vi egentligen inte synliga, eftersom de hos oss på något sätt flyter ut och inte verkligen är förankrade i en enda institution.
Jag anser också att onödigt dubbelarbete av governing board och management board och onödiga ritualiserade möten med dess medlemmar, där ändå den ansvarige direktören måste fatta nödvändiga beslut i rätt tid, måste undvikas. Jag hoppas att parlamentets förslag kommer att godkännas av kommissionen och rådet. Än en gång: Onödiga utgifter för onödiga sammanträden måste verkligen undvikas. Man är i större behov av pengarna lokalt, och det är bättre att satsa dem där.
Om rådet kanske nu äntligen också vill lära sig av de fel det gjort, i motsats till vad som nämns i mitt betänkande om Kosovobyrån, skulle det naturligtvis också vara mycket gynnsamt för skattebetalaren. Målen med Cards-programmet var egentligen OK. Men det saknades i detta Cards-program något mycket viktigt, nämligen ett viktigt mål: stödet till undervisning och utbildning i dessa länder. Utan undervisning och utbildning är allting förgäves. Därför är jag mycket glad över att kollegerna från alla utskott har hjälpt mig att lämna in detta ändringsförslag. Som jag har förstått det, är också kommissionären av den uppfattningen att detta måste vara ett viktigt mål för Cards-programmet.
Men det måste också vara ett mål som ligger rådet varmt om hjärtat. Jag hoppas verkligen att den franske utbildningsministern Jacques Lang i sitt kabinett kan se till att den franska regeringen under nästa Coreper inte är emot att man tar upp målet med utbildning i Cards-programmet. Jag tror att det är kontraproduktivt, och jag är säker på att Jacques Lang kommer att utnyttja alla sina möjligheter, och om Moscovici skulle vara där, skulle han kanske också göra det. Jag tackar alltså alla kolleger och kolleger, som har betraktat detta mål som viktigt, och jag gläder mig alltså över att vi i framtiden på detta område kan bidra också med mer innehåll i dessa länder.
(Applåder)

Wiersma
Herr talman! Jag skulle i dag vilja framföra ett par allmänna påpekanden om det jag skulle vilja kalla " den politiska rekonstruktionen av Balkanområdet" . Swoboda kommer för min grupps räkning att tala lite mer om det jag skulle vilja kalla " rekonstruktionen av EU, återuppbyggnadsansträngningar" , som även har behandlats i Lagendijks och Westendorps betänkanden i dag, för vilka de erhåller mina komplimanger.
I sig kan det senaste årets utveckling på Balkan betecknas som positiv. På ett år har många framgångar kunnat noteras och den interna dynamiken i ett antal länder förstärker äntligen det internationella samfundets roll; detta samtidigt som vi fortfarande har Kosovokrisen i färskt minne. Kosovo är och förblir ett sorgebarn.
Resultatet av lokalvalet var positivt. Det är det naturligtvis alltid när de måttfulla vinner, men att den interna situationen förblir ansträngd vittnar det aktuella mordet på fyra romer som efter att ha flytt till Belgien återvände till Kosovo om. Naturligtvis är den dominerande frågan: vilken är Kosovos framtid inom Jugoslavien? Vi, PSE, är emot fantasier om ett självständigt Kosovo. Vi emotser därför med spänning det första mötet mellan president Kostunica och Rugova. I det sammanhanget kan Europeiska unionen kanske spela en medlande roll.
Vi får emellertid inte fixera oss enbart på Kosovo. Det sker också en positiv utveckling. Jag skulle vilja beteckna det som en återgång till det normala, dock en långsam sådan. Det senaste året har kännetecknats av att en verklig demokrati börjat växa fram samt av politiker som vägrar att uteslutande använda nationalism som ett politiskt verktyg. De kom och kommer i stället för tre politiker som i synnerligen hög grad representerade före detta Jugoslaviens sämsta sidor på nittiotalet. Jag talar då om Tudjman, Milosevic och Izetbegovic.
I Zagreb sitter en regering som hjälper oss i tankearbetet om regionens framtid, som verkligen investerar i demokrati och stabilitet. I morgon tar vi i denna kammare emot Jugoslaviens nya president. För mig är de Balkans nya hjältar, och således är de naturligtvis mer än välkomna.
Kroatien måste nu snabbt kunna stärka banden med Europeiska unionen. Vid sidan om Slovenien är det enligt mig det första landet från före detta Jugoslavien som på sikt kan komma i fråga för ett medlemskap i EU.
Serbien förtjänar just nu framför allt materiellt stöd, så snabbt som möjligt. Europa måste tydligt visa att det stöd som utgår därifrån verkligen gör en skillnad redan innan parlamentsvalet äger rum i Serbien. Enligt min mening går huvudpriset denna vecka emellertid till ledarna för socialdemokraterna i Bosnien och inom parentes till befolkningen i Slovakien som inte lät sig lockas i den folkomröstningsfälla som oppositionen hade gillrat för regeringen, men det är ett annat kapitel.
I vissa rapporter om valet i Bosnien läste jag att extremnationalisterna har vunnit parlamentsvalet i Bosnien och Hercegovina. Så verkar det vid första anblicken, framför allt i Republika Sprska och i den kroatiska delen. I den bosniska delen försvagas nationalisternas ställning för första gången. Där börjar i vilket fall som helst förändringarna i Kroatien och Serbien att få ett inflytande.
För socialdemokraterna har det gått påfallande bra där. Det är inte någonting anmärkningsvärt i Europa och inte ens på Balkan, men något som däremot kan kallas anmärkningsvärt är att detta parti är multietniskt och att de öppet värnar om det och står för det. På möten i Sarajevo nyligen presenterade ledaren för detta parti, Zlatko Lagumdzija, tillsammans med serbier, kroater, montenegriner, albaner och andra företrädare från regionen ett koncept för återuppbyggnad av själen. Därmed berörde han det väsentliga. Vi måste framför allt investera i den fysiska återuppbyggnaden av före detta Jugoslavien, men det är bara meningsfullt om någonting också förändras i människornas huvuden.
Politiker som öppet arbetar för det förtjänar inte bara vår beundran utan framför allt vårt stöd. De är de enda som kan rasera den nationalistiska bastionen. Stabiliteten i regionen kommer att vara beroende av i vilken mån de nya ledarna lyckas dämpa den nationalistiska andan och utveckla en annan mentalitet. Deras politiska öde kommer till en del att vara beroende av hur pass framgångsrik biståndet från Europeiska unionen kommer att bli. Betänkandena av kollegerna Westendorp och Lagendijk innehåller de byggstenar som behövs för ett effektivt tillvägagångssätt i det sammanhanget.

Haarder
Herr talman! Den liberala gruppen stöder de betänkanden vi nu behandlar, och vi stöder kommissionens försök att effektivisera det mycket svåra arbete som unionen gör för Balkanländerna. Biståndet har varit för byråkratiskt och för långsamt, eftersom kommissionen har arbetat för centralistiskt och för toppstyrt. Det har varit för mycket detaljstyrning och parlamentet har på vissa punkter ett medansvar för denna utveckling. Det är mycket olyckligt att kontoret delats upp i ett huvudkontor i Saloniki och ett operativt centrum i Pristina. Det har vi varit emot hela tiden. Och det har nu också kritiserats av revisionsrätten. Det är bra att man genom budgeten i år avsätter 175 miljoner till Kosovo och 200 miljoner till nödhjälp i Serbien. Men det är mycket olyckligt att anslagen till FN:s förvaltning i Kosovo, till den baltiska regionen och till mekanismen för akuta ingripanden finns i reserven.
Det är mycket olyckligt att vi inte med säkerhet vet hur mycket pengar vi har till Serbien nästa år. Det är särskilt olyckligt med hänsyn till att den serbiske folkvalde presidenten kommer hit i morgon. Det är också olyckligt att en rad program har lagts i den s.k. resultatreserven. Jag vet naturligtvis att parlamentet därmed vill tvinga kommissionen att prestera bättre resultat, men man skall ju inte ta sina egna barn som gisslan; vi skulle mycket hellre ge kommissionen fria händer att effektivisera arbetet och att vi förbehåller oss rätten att kritisera kommissionen om det inte lyckas. Vi skall inte göra oss medskyldiga till att program som vi vill ha eventuellt lider skada. Låt oss ge kommissionen större anslag och rätt att delegera ansvar, så att det blir lättare att fatta snabba beslut och ställa om åtgärden. Låt oss fira den serbiska folkvalda presidentens besök i morgon genom att nu på allvar ge kommissionen en chans att växla över vår hjälp till ett nytt och bättre spår.

Alyssandrakis
Herr talman! De finansieringsformer som vi undersöker är ännu ett system för utländskt ingripande i detta ytterst känsliga område av Europa. Världsimperialismen vet mycket väl hur den skall använda taktiken med piskan och moroten, växla mellan bombanfall och humanitär hjälp, katastrof och återuppbyggnad. Dess slutliga mål är att folken underkastar sig den nya världsordningen. Jag frågar mig hur de som har spridit katastrofen kan tala om återuppbyggnad, hur de som har mördat små barn och civila kan vara så fräcka att de åt sina offer ger en lektion i vad demokrati, rättsstat och mänskliga rättigheter betyder. De imperialistiska styrkorna i Jugoslavien är skyldiga att betala krigsskadestånd, inte att ge humanitär hjälp. De händelser som inträffade i Jugoslavien för några veckor sedan, den förmodade folkliga resningen, hade bakom sig åtminstone hundra millioner dollar av utländskt bidrag till den så kallade " demokratiska oppositionen" . Kanske skapade händelserna ett euforiskt klimat bland imperialismens ledarkretsar, emellertid vet även de själva mycket väl att de inte har kuvat tanken på motstånd hos det jugoslaviska folket och andra folk. Av denna anledning förbereder de för övrigt lättrörliga militära och polisiära styrkor.

Moscovici
. (FR) Herr kommissionär, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Vi är alla medvetna om att västra Balkan är en stor utmaning för Europeiska unionen och trovärdigheten för dess utrikespolitik, både när det gäller omfattningen av vårt mänskliga, politiska och ekonomiska engagemang i regionen, och vår strävan efter att främja stabilisering genom uppbyggnad, utveckling och in fine på nytt integrera Balkan i den europeiska familjen.
Detta år inleddes lyckligtvis med den demokratiska förändringen i Kroatien, till följd av riksdags- och presidentvalet. Året fortsatte med en annan stor händelse, nämligen segern för de demokratiska krafterna i Förbundsrepubliken Jugoslavien och Milosevics fall. Året kommer att avslutas med, hoppas vi, konsolideringen av demokratin den 23 december, i samband med riksdagsvalet i Serbien.
Europeiska unionen har verkligen ansträngt sig - det vet ni - för att bidra till dessa historiska förändringar. Unionen reagerade omedelbart på den nya given i Kroatien, genom att inleda den process som, i samband med toppmötet i Zagreb den 24 november, alltså om tio dagar, kommer att leda till att förhandlingar inleds om ett stabiliserings- och associeringsavtal med detta land. På samma sätt som unionen engagerade sig för det serbiska folket vidtog unionen nödvändiga åtgärder så snart president Kostunica, som ni kommer att ta emot i morgon, valts: hävande av sanktionerna mot Förbundsrepubliken Jugoslavien, katastrofstöd om 200 miljoner euro, vilket beslutades av Europeiska rådet i Biarritz, och införlivande av Förbundsrepubliken Jugoslavien i det internationella samfundet, för att stödja processen med att stärka demokratin.
Jag skulle vilja återkomma lite mer till ordförandeskapets prioriteringar till förmån för västra Balkan. Inför toppmötet i Zagreb ville vi koncentrera unionens åtgärder på att stärka demokratin och uppvärdera stabiliserings- och associeringsprocessen. Vi har därför två målsättningar: till att börja med utveckla det regionala samarbetet, vidare genomföra en verklig tillnärmningspolitik mellan dessa länder och Europeiska unionen.
I Köln erbjöd Europeiska rådet en framtidsutsikt när det gäller anslutning till unionen. I Feira gav rådet de länder som deltar i stabiliserings- och associeringsprocessen status som potentiella kandidatländer. Vi vill gärna bekräfta detta erbjudande till toppmötet i Zagreb, men också gå längre genom att för varje land fastställa de etapper som måste gås igenom och de reformer som måste uppfyllas på denna väg. Vi önskar slutligen konkretisera ett gemenskapsstöd av största betydelse för att åtfölja denna process.
På Frankrikes initiativ kommer toppmötet i Zagreb att för första gången samla stats- och regeringscheferna från Europeiska unionen och de länder på västra Balkan som deltar i stabiliserings- och associeringsprocessen: Albanien, Bosnien och Herzegovina, Kroatien, f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, Förbundsrepubliken Jugoslavien. Detta toppmöte blir därför ett tillfälle att på högsta nivå ta konsekvenserna av de avgörande demokratiska förändringar som ägt rum i regionen och som följaktligen kommer att göra det möjligt att på nytt bekräfta att vägen hädanefter är öppen för att närma alla länder i regionen till unionen, inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen.
Vi vill förädla denna process genom att i Zagreb visa på slutandet av förhandlingarna om det första stabiliserings- och associeringsavtalet med f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, eller genom att bekräfta ett individuellt synsätt anpassat till situationen för varje land och, såsom jag redan sagt, genom att skissa upp framtidsutsikterna för var och en av oss.
Toppmötet får också som målsättning att stärka demokratin i Förbundsrepubliken Jugoslavien, stödja försoningsprocessen mellan detta land och grannländerna och uppmuntra utvecklingen av ett tillitsfullt samarbete mellan länderna i området. Utan att vänta på att stabiliserings- och associeringsavtalen träder i kraft kommer unionen därmed att erinra om att de förväntar sig av de fem berörda länderna att de åtar sig att sinsemellan redan nu upprätta avtal om regionalt samarbete. Dessa avtal om regionalt samarbete, som planeras i enlighet med stabiliserings- och associeringsavtalen, bör enligt vår mening innefatta upprättandet av en politisk dialog och ett regionalt frihandelsområde, samt ett nära samarbete inom området rättsliga och inrikes frågor, särskilt för att förstärka rättsväsendet och dess oberoende i kampen mot den organiserade brottsligheten, korruptionen, tvättningen av pengar och all annan brottslig handel. Tillnärmningen till Europeiska unionen är i rådets ögon nära förbunden med utvecklingen av det regionala samarbetet.
Granskningen av betänkandena från Westendorp och Lagendijk om förslagen till förordningar om dels ett ramprogram, dels en europeisk byrå för återuppbyggnad, ger oss tillfälle att återkomma till omfattningen av stödet som unionen avser att bevilja västra Balkan, för att åtfölja stabiliserings- och associeringsprocessen. Dessa två betänkanden går i rätt riktning. Ordförandeskapet instämmer i er strävan efter att genomföra principerna i reformen av förvaltningen av unionens yttre stöd: färre förfaranden, mer samordning på fältet, färre utestående åtaganden. Vi stödjer samtidigt utvidgningen av det europeiska återuppbyggnadsbyråns insatsområde till hela Förbundsrepubliken Jugoslavien, vilket har visat vad det duger till i Kosovo. Vi hoppas att de program, vars verkställande kommissionen kommer att delegera till kontoret, skall genomföras effektivare och snabbare.
Ordförandeskapets målsättning är att uppnå ett avtal om förslagen till förordning om Cards-programmet och om byrån för återuppbyggnad vid rådet (allmänna frågor) i slutet av november, alltså nästa vecka, för att kunna avisera dem i Zagreb den 24 november. Jag erinrar om de huvudsakliga prioriteringarna för Cards-programmet: en institutionell förstärkning i riktning mot demokratin och rättstaten, ekonomisk utveckling och återuppbyggnad samt regionalt samarbete. Cards borde på så sätt göra unionens stöd i regionen mer enhetligt, effektivare och synligare.
Medlemsstaterna önskade enhälligt, bl.a. vid rådet (budget) den 20 juli i år återuppta debatten om beloppet för det ekonomiska totalanslaget för Cards för perioden 2000-2006 när det gäller taket för rubrik 4 i budgetplanen som fastställdes av Europeiska rådet i Berlin. Detta belopp, som omfattar stöd till förmån för Förbundsrepubliken Jugoslavien kommer att vara resultatet av ett globalt skiljeförfarande om fördelningen av de 10 miljarder euro som är tillgängliga inom taket för rubrik 4, mellan de två stödprogrammen, Meda II och Cards, vars antagande återfinns bland våra prioriteringar.
Slutligen åstadkom ordförandeskapet vid rådet (allmänna frågor) den 18 september att asymmetriska handelsförmåner antogs, till förmån för de länder som deltar i stabiliserings- och associeringsprocessen. Dessa åtgärder beviljar dessa länders jordbruks- och industriprodukter förmånstillträde till gemenskapsmarknaden. Unionen gjorde på detta sätt en exceptionell gest eftersom denna avreglering, bl.a. för jordbruksprodukterna, nästan fullständigt erbjuds utan kvoter och tullar. Dessa åtgärder trädde i kraft den 1 november. Rådet arbetar för närvarande på att de skall utvidgas till Förbundsrepubliken Jugoslavien.
Det franska ordförandeskapet hade ställt upp ambitiösa målsättningar för västra Balkan som är på väg att uppnås: utvecklingen av stabiliserings- och associeringsprocessen, antagandet av Cards-programmet, antagandet av asymmetriska handelsförmåner för att inte tala om de mest framträdande gemenskapsåtgärderna. Den efterlängtade segern för demokratin i Kroatien och sedan i Förbundsrepubliken Jugoslavien tvingar Europeiska unionen, det vet vi, att gå mycket längre. Det är anledningen till att vi vid toppmötet i Zagreb måste lämna ett mycket starkt politiskt budskap, som är i nivå med förhoppningarna om fred och försoning som folken i regionens länder placerat i denna demokratiska förändring. Nu är det Europeiska unionens uppgift att inte vara rädd för att säga till dessa länder: ja, er plats, er framtid, är mitt i den europeiska familjen.

Collins
Herr talman! Mitt första intryck av president Kostunica är att han tillämpat en mycket pragmatisk politik sedan han tillträdde sitt ämbete i Förbundsrepubliken Jugoslavien. Han har befäst sin seger, men har också varit taktfull under sina förbindelser med de övriga politiska ledarna i regionen. Han har redan besökt Sarajevo, han har närvarat vid ett informellt regionalt möte i Skopje och han har också varit i Moskva. Europeiska unionen gjorde rätt i att reagera positivt på president Kostunicas maktövertagande. Begränsningarna när det gäller viseringar har lättats och olje- och flygtrafikembargot har nu upphävts. Det faktum att kommissionen har fördelat 200 miljoner euro till bistånd vid nödsituationer och andra situationer, som skall tas om hand av icke-statliga organisationer, måste betraktas som lovvärt. Jag hoppas att president Kostunica och hans anhängare kommer att fortsätta befästa sin ställning som det nya demokratiska ledarskapet i Förbundsrepubliken Jugoslavien på alla politiska nivåer.
Valen till det serbiska parlamentet planeras äga rum den 23 december. Jag välkomnar det faktum att president Kostunica har bekräftat betydelsen av att samarbeta med krigsförbrytartribunalen i Haag. En inbjudan har lämnats till president Kostunica att delta, i egenskap av Jugoslaviens nya president, vid det kommande toppmötet i Zagreb. Vid detta toppmöte, i stället för att prisa Kroatiens initiativ till att bli en demokrati, kommer man nu oundvikligen i stället att hylla president Kostunicas prestationer. Det är mycket viktigt att förklara för de andra deltagande Balkanländerna att Jugoslaviens återvändande till det internationella samfundet på inget sätt kommer att minska Europeiska unionens stöd till dem. Man måste visa vederbörlig uppmärksamhet när det rör känsliga förhållanden i alla länder i Balkanregionen, och försäkra dem att de inte kommer att glömmas bort i den allmänna euforin över president Kostunicas maktövertagande.
Ytterligare mål för toppmötet i Zagreb måste omfatta ett tillkännagivande av gemenskapens program för bistånd och återuppbyggnad och demokratisering och stabilisering i västra Balkanområdet, ett bekräftande av det stegvisa upprättandet av ett frihandelsområde mellan Europeiska unionen och västra Balkanområdet, och ett åtagande av länderna i regionen att samarbeta regionalt och upprätta ett frihandelssystem dem emellan.

Talmannen
Denna debatt som nu avbryts kommer att återupptas kl. 21.00. Fru Pack har begärt ordet för en ordningsfråga. Jag ber er att ställa en ordningsfråga och inte fortsätta debatten med Moscovici.

Pack
Moscovici kunde tyvärr inte vara här när jag talade. Jag skulle gärna vilja höra av honom om han är positiv till att de mål som nämns i Cards-programmet kompletteras med ett mål, nämligen stöd till undervisning och utbildning i sydöstra Europa. Det är ett viktigt nytt mål i Cards-programmet. Kommissionen är positiv till detta, och jag skulle gärna vilja veta om rådet också är för det.

Moscovici
. (FR) Det är en intressant fråga som förefaller ha kommissionens stöd. Vi skall därför granska den i rådet.

Frågestund (rådet)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B5-0553/2000).

William Francis Newton Dunn
Fråga nr 1 från (H-0818/00):
Angående: Mekanism för akuta ingripanden Varför har detta förslag inte diskuterats formellt under det franska ordförandeskapet, trots att man hade börjat arbeta med frågan under den föregående ordförandeskapsperioden?

Moscovici
. (FR) Kommissionen lade den 10 maj i år i Coreper fram ett förslag som syftar till att inrätta ett system för akuta ingripanden, i syfte att uppfylla förväntningarna från stats- och regeringscheferna i Helsingfors. Dessa hade vid Europeiska rådet, och inom ramen för rapporten om utvecklingen av den europeiska kapaciteten för militär och civil krishantering, begärt att ett system för snabb finansiering, exempelvis kommissionens inrättande av en fond för akuta ingripanden, skulle ske för att möjliggöra en snabbare finansiering av Europeiska unionens verksamhet och bidra till åtgärder som genomförs av andra internationella organisationer och, i förekommande fall, finansiera de icke-statliga organisationernas verksamhet.
I enlighet med mandatet från Coreper genomförs studien av detta projekt inom ramen för rådets grupp av rådgivare för yttre förbindelser. En första granskning ägde rum den 6 november. Målsättningen är att anta en förordning så snart som möjligt, med tanke på att rådet för detta måste förfoga över ett yttrande i vederbörlig ordning från er kammare.

Newton Dunn
Tack skall ni ha för svaret. När jag lade fram denna fråga rådde det faktiskt dödläge i rådet och det blev ingen diskussion, vilket var syftet med den framlagda frågan. Men jag välkomnar det faktum att det nu börjat röra på sig inom rådet och att vi i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik faktiskt fått ett exemplar av ert senaste dokument i vilket man kan läsa om hur kompromissen verkar bli.
Herr rådsordförande! Ni vill ha ett yttrande av parlamentet och vi har förstått att ni har för avsikt att fatta ett beslut under nästa månad, dvs. i december. Om jag berättar för er att parlamentet kommer att diskutera detta i januari, så vill jag veta om ni kommer att avvakta vårt yttrande innan ni fattar beslut.

Moscovici
. (FR) Jag kan bara upprepa slutsatsen i mitt svar, nämligen att vår målsättning är att anta en förordning snarast möjligt, men att rådet för detta måste förfoga över ett yttrande i vederbörlig ordning från Europaparlamentet. Det är nödvändigt.

Talmannen
Eftersom de behandlar samma ämne kommer frågorna nr 2 och 3 att besvaras tillsammans.

Yasmine Boudjenah
Fråga nr 2 från (H-0819/00):
Angående: Västsahara En delegation från Europaparlamentets tvärpolitiska grupp " Fred för folket i Sahara" , som jag är medlem i, besökte den 13-15 september de sahariska flyktinglägren i sydöstra Algeriet.
Vi träffade de högsta ledarna för RASD, Demokratiska sahariska arabrepubliken, bland annat dess president, samt företrädare för Minurso. Minurso har gjort ett beundransvärt identifieringsarbete för att utarbeta röstlängder inför folkomröstningen om självstyre som ingår i den plan som FN:s generalsekreterare utarbetat och som den marockanska regeringen och Polisario undertecknat. Det stora antalet protester, i synnerhet från Marockos sida, hindrar emellertid att folkomröstningen äger rum.
Delegationen kunde konstatera att flyktingarnas levnadsförhållanden var förskräckliga. Befolkningen känner en djup oro och är mycket besviken till följd av att folkomröstningen ständigt skjuts upp och förhandlingarna misslyckades den 28 september i Berlin i år.
Vi kände att det fanns stora förväntningar på att EU gör ett klart ställningstagande i frågan så att konflikten, som förhindrar stabilitet i området, kunde lösas.
Vad ämnar rådets ordförandeland göra för att spela en aktivare roll och garantera att FN:s fredsplan genomförs fullständigt, såsom parlamentet krävde i sin resolution av den 16 mars 2000?

Laura González Álvarez
Fråga nr 3 från (H-0846/00):
Angående: Folkomröstning om självstyre i Västsahara De pågående samtalen mellan den internationelle medlaren James Baker, ombud för FN:s generalsekreterare, och parterna i konflikten om att hålla en folkomröstning om självstyre i Västsahara har kört fast. Vid mötet den 28 september i Berlin dryftade de marockanska myndigheterna möjligheten att överge fredsplanen för anordnande av en folkomröstning. Kommissionens ordförande har planerat en resa till Marocko och Algeriet i november.
Vilka initiativ vidtar eller avser rådet att vidta till stöd för fredsplanen för att folkomröstningen skall kunna hållas så snart som möjligt för att undvika den risk för området som en förnyad konflikt skulle innebära? Vilken är rådets politiska bedömning av det nuvarande dödläget och vilka planer har det för att bidra till en rättvis lösning på konflikten?

Moscovici
. (FR) Europeiska unionens råd ger sitt stöd till den pågående processen i Förenta nationerna. Unionen stöder de ansträngningar som för närvarande görs av FN:s särskilda sändebud James Baker, som just nu förefaller lite upptagen med andra åtaganden, men det kommer så småningom att gå över, för att finna en rättvis och ömsesidigt godtagbar lösning för Västsahara. Rådet är berett att bidra till ett klimat av förtroende mellan parterna och försöka inrätta det. En lösning på konflikten i Västsahara bör bidra till stabiliteten i Maghreb och dess ekonomiska och sociala utveckling. Men faktum kvarstår att detta ärende faller under FN och generalsekreterarens personliga sändebud, vars ihärdiga åtgärder i denna komplexa fråga måste stödjas.
Sedan flera månader har Bakers uppdrag två målsättningar. Det handlar både om att försöka lösa de svårigheter som utgörs av genomförandet av planen för en lösning, som bör leda till att en folkomröstning om självstyre för folket i Västsahara genomförs och om att försöka uppnå ett politiskt avtal. En ny tidsfrist om fyra månader har just beviljats parterna - det är resolution 1324 - för att försöka gå framåt på de två fronterna. Rådet är emellertid oroat över situationen för befolkningen i lägren i Tindouf, både humanitärt och när det gäller livsmedel. Europeiska unionens aktiva deltagande förtjänar i det hänseendet att betonas. Europeiska unionen är den organisation som genom ECHO-programmet lämnar mest humanitärt stöd till de västsahariska flyktingarna - 10,58 miljoner euro planeras för perioden 1999-2000, och ett stöd om 9 miljoner euro fr.o.m. november 2000 för en tidsperiod om åtta månader genomförs för närvarande.

Boudjenah
Tack för ert svar. Ni talar om en ömsesidigt godtagbar lösning. Jag har själv varit i lägren i Tindouf där situationen har varit mycket svår i 25 år.
Man måste emellertid konstatera att en av de två parterna - Marocko i detta fall - som har en diplomatisk tyngd och som åtnjuter alla medel för en stat, gör färre ansträngningar för att garantera tillämpningen av fredsplanen, dvs. Houstonavtalet, som de ändå har undertecknat. De fortsätter att tala om problem med territoriell integritet: det är de termer som används av kungen, bl.a. vid hans senaste trontal. Men det handlar om processen med självstyre för ett folk, och om tillämpningen av FN:s resolutioner. Oavsett vilket resultatet av folkomröstningen blir - oberoende eller anslutning till Marocko - förefaller det mig som om det är den demokratiska vägen, och därmed den effektiva, som slutligen kommer att lösa denna konflikt. Annars skulle intensifieringen av den nuvarande spänningen och det möjliga återupptagandet av vapnen bli farligt för hela regionen vid ett tillfälle när man talar om - vi talade till och med om det nyss här - att på nytt satsa på Europa-Medelhavspartnerskapet.
Hur skall vi kunna uppnå denna stimulans utan att lösa konflikten? Vi känner till de nära förbindelser som finns mellan Europeiska unionen och Marocko, och särskilt mellan Frankrike och Marocko. Jag skulle vilja ställa följande fråga till Moscovici: vilket innehåll, vilken typ av diskussion för ni för närvarande med den marockanska regeringen om Västsahara?

Moscovici
. (FR) Marockos utrikesministerium överlämnade i slutet av mötet i Berlin, den 28 september 2000 - jag tror att ni vet det - ett uttalande som på nytt bekräftade dess tillgänglighet, när det gäller att utnyttja alla medel för att utarbeta en hållbar och definitiv lösning. Rabat tycks nu ha förstått att dess förslag inte motsvarade förväntningarna hos FN:s generalsekreterare och hans personliga sändebud, och att det borde vara utgångspunkten för att undersöka en rättvis och definitiv lösning.
Marocko skickade därför ut sin utrikes- och samarbetsminister till New York den 26 oktober för att han skulle utfrågas privat av säkerhetsrådet, efter generalsekreterarens utfrågning av Polisario som ägde rum den 19 oktober. I sitt inlägg angav Ben Aïssa att en fullständig handling om det marockanska förslagets omfattning och innehåll skulle läggas fram vid parternas nästa sammanträde under överinseende av Baker. Enligt Ben Aïssa lämnade Marocko i Berlin endast ett förslag till dialog och skissade upp konturer.
Frankrikes ståndpunkt är att den tillgänglighet som Marocko aviserade i Berlin utgör ett första steg mot att komma ur den nuvarande återvändsgränden där processen befinner sig, att detta steg bör uppfattas som ett utgångsläge för att undersöka en lösning men att det behöver preciseras och få större substans för att utgöra ett politiskt erbjudande som kan beaktas av samtliga parter. Det är vad vi lägger fram för våra marockanska samarbetspartner.

Posselt
Herr talman, herr rådsordförande! Jag tror att EU skulle ha ett mycket större inflytande i Maghreb om förbindelserna med reformprocessen i Marocko vore starkare. Jag vill fråga er hur läget är för associeringsavtalet med Marocko. Ni känner till att vi har diskuterat fiskeriavtalet. Även det måste lösas. Men frågan om associeringsavtalet är, tror jag, mycket brådskande.

Talmannen


Nuala Ahern
Fråga nr 4 från (H-0820/00):
Angående: Säker transport av radioaktivt material i EU Vilka överläggningar ägde rum mellan rådet (transport-, miljö- och energiministrarna), det franska ordförandeskapet och den ständiga arbetsgruppen för säker transport av radioaktivt material i EU före - eller efter - den tyska regeringens meddelande i september 2000 om att den tänkte återuppta den gränsöverskridande transporten av radioaktivt material, som i maj 1998 inställdes på grund av säkerhetsskäl?

Moscovici
. (FR) Transport av radioaktivt material i Frankrike sker i enlighet med relevant lagstiftning. Det handlar bl.a. om rådets direktiv 94/55/EEG, av den 21 november 1994, om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning rörande transport av farligt avfall på väg, och direktiv 96/49/EEG av den 23 juli 1996, om tillnärmning a medlemsstaternas lagstiftning rörande transport av farligt avfall per järnväg, som tillämpas på transport av radioaktivt material och där olika tekniska föreskrifter fastställs när det gäller fordon, märkning och emballage.
Organisationen av transport av radioaktivt avfall mellan Frankrike och Tyskland är föremål för bilaterala samråd mellan de två länderna. Varken ministerrådet eller det franska ordförandeskapet är inblandade i dessa samråd. Jag kan bara säga att Frankrike och Tyskland - nu uttalar jag mig inte längre som ordförande i rådet - tog upp dessa frågor vid ett bilateralt möte i Vittel förra veckan, och man beslutade att inrätta en arbetsgrupp för att lösa problemet.

Ahern
Jag beklagar att jag måste informera ministern om att han egentligen inte har svarat på min fråga. Jag frågade vilka överläggningar som ägde rum mellan rådet, det franska ordförandeskapet och den ständiga arbetsgruppen. Jag ställde frågan därför att bara tre veckor efter det att rådets grupp av sakkunniga, den ständiga arbetsgruppen för säker transport av radioaktivt material i EU, hade offentliggjort en rapport i april 1998 som gav klartecken till transportsättet av radioaktivt material, upptäckte man att transporterna var förorenade, som ministern mycket väl känner till. Eftersom det verkar som om transporterna skall återupptas - och det gläder mig att alla dessa överläggningar äger rum - kan vi lita på arbetsgruppen för avfall? Man sade att allt var som det skulle, men sedan upptäckte man att transporterna var förorenade. Mot bakgrund av detta, varför finns det bara företrädare för kärnkraftsindustrin och regeringen i denna arbetsgrupp? Varför kan vi inte ha oberoende sakkunniga som har information som kan vara relevant? Jag skulle vilja att ministern svarade på denna punkt.

Moscovici
. (FR) Vi har beslutat - jag upprepar det igen - att inrätta en arbetsgrupp. Det är huvudsakligen en bilateral fråga. Men ni kan vara säkra på att vi verkligen har för avsikt att lösa den. Det är inte för att avlägsna den ena eller den andra beståndsdelen, utan för att få slut på problemet.

Talmannen


Ioannis Souladakis
Fråga nr 5 från (H-0826/00):
Angående: EU-initiativ rörande konflikten mellan Armenien och Azerbajdzjan Den mångåriga konflikten mellan Armenien och Azerbajdzjan har medfört en förödande stagnation i den ekonomiska utvecklingen och fått allvarliga konsekvenser för de två ländernas samhällsstrukturer. På sistone har båda sidor gjort försök att närma sig varandra för att komma ur det dödläge som de hamnat i och gå vidare med att bygga upp länderna. Senaste tiden har åtminstone elva möten ägt rum mellan Armeniens och Azerbajdzjans presidenter, Robert Kotjarian respektive Gejdar Alijev (International Herald Tribune, den 7 september 2000). Hittills har EU förhållit sig som en passiv åskådare till de två ländernas ansträngningar och har inte tagit några initiativ i frågan utan lämnat fritt utrymme åt andra att utnyttja situationen i strategiskt intresse.
Vilka diplomatiska initiativ har rådet för avsikt att ta för att Armenien och Azerbajdzjan skall kunna närma sig varandra, för att den bilaterala konflikten skall kunna lösas och samarbetet mellan länderna främjas?

Moscovici
. (FR) Stabiliteten och utvecklingen i Kaukasien utgör en av de strategiska prioriteringarna för Europeiska unionen. Som ni vet stöder Europeiska unionen de pågående medlingsförsöken för att finna en politisk lösning på alla problem i regionen, på grundval av respekten för de berörda staternas territoriella integritet och en lämplig självständighetsgrad. Unionen följer alltså på nära håll kontakterna mellan Armenien och Azerbajdzjan, i syfte att finna en lösning på frågan om Nagorno-Karabach. Rådet välkomnar därför de möten som regelbundet ägt rum mellan de två presidenterna och hoppas att dessa möten skall göra det möjligt att uppnå en politisk lösning.
Europeiska unionen är fortsatt övertygad om att Minskgruppen inom OSSE spelar en central roll inför en lösning på konflikten i Nagorno-Karabach, även om de olika planer för en lösning som föreslogs av gruppen 1997 och 1998 har avvisats både av Erevan och Baku. Unionen utnyttjar för övrigt alla instrument den förfogar över inom ramen för partnerskaps- och samarbetsavtalet för att bidra till att förbättra förbindelserna mellan de två länderna. Tack vare de olika samarbetsinstanserna har det varit möjligt att upprätta en regelbunden politisk dialog, som syftar till att underlätta utbyte mellan Armenien och Azerbajdzjan.
Samtidigt fortsätter unionen att lämna omfattande materiellt stöd till dessa två länder genom sina olika program, bl.a. Tacis. Unionen har erbjudit sig att finansiera gränsöverskridande projekt av ömsesidigt intresse för att bidra till att återupprätta goda grannrelationer mellan de två länderna. Europeiska unionens åtagande har offentligt erkänts av Armenien och Azerbajdzjan, som förklarat sig öppna för en förstärkning av förbindelserna mellan länderna och unionen.

Souladakis
Tillåt mig säga att jag inte kan godta talmannens svar som tillfredsställande. Det har myndighetsutövningens formella prägel och inte ett initiativs politiska prägel. Vi bör betona att Kaukasus behöver en mer omfattande plan och mer omfattande initiativ för att stabiliseras. Och genom att Europeiska unionen nyligen - efter vad jag har läst i tidningarna - har ändrat strategi beträffande sina energiproblem och riktar sig mer mot f.d. Sovjetunionen - med allt vad det betyder för området i stort - är det tydligt att EU inte kan förbli passiv när det gäller utvecklingen. I detta avseende och eftersom frågan naturligtvis inte ställdes för att uttrycka en tillfredsställelse över att allt går bra utan för att uttrycka en problemställning anser jag alltså att den kan bli utgångspunkt för en heltäckande politik, som den vi har diskuterat nu på senaste tiden rörande Balkan, alltså en ny stabilitetspakt för Kaukasus-området, med det politiska initiativet av Europeiska unionen och med politiska mål och prioriteringar som har samband med utvecklingen, självstyret och demokratin i detta område.

Alavanos
Herr talman! Till att börja med skall jag upprepa den fråga som Souladakis ställde, alltså vilken typ av initiativ har Europeiska unionen tagit gällande detta stora problem som får ett rikt område att stagnera och dömas till att förbli i denna situation? Eftersom ett av de stora spörsmålen som skapar problemen i området är det embargo som Turkiet riktat mot Armenien skulle jag särskilt vilja fråga ordföranden om frågan har ställts vid de förhandlingar och diskussioner som för närvarande pågår med Turkiet, åtminstone som en akademisk diskussion, om att Turkiet skulle lyfta embargot mot Armenien vilket dömer detta land till fattigdom och olycka.

Moscovici
. (FR) Jag förstår de synpunkter som framförts av de två ärade parlamentsledamöterna. Jag har inte mycket att tillägga om unionens åtgärder såsom de genomförts.
När det gäller diskussionen med Turkiet har vi just haft en mycket viktig debatt i frågan och ni känner mycket väl till Europeiska unionens ståndpunkt på denna punkt.

Talmannen
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 6.

Jonas Sjöstedt vilken har övertagits av Frahm
Fråga nr 7 från (H-0832/00):
Angående: Lagstiftningsförslagen för att hindra gömmandet av flyktingar Det franska ordförandeskapet har föreslaget flera skärpningar av lagstiftningen för den som transporterar eller gömmer flyktingar som saknar rätt att befinna sig i EU. Förslagen omfattar alla som gömmer flyktingar, även de som gör det utan ekonomiska vinstintressen. Förslagen ger också möjligheter för EU-staterna att på olika sätt straffa eller till och med upplösa organisationer som gömmer flyktingar. Anser ordförandeskapet att denna möjlighet att upplösa organisationer också skall omfatta ideella sådana såsom kyrkor, kloster och partier?

Moscovici
. (FR) Katastrofen i Dover i juni förra året visade på ett grymt sätt behovet av att mer effektivt bekämpa den illegala invandringen.
Europeiska rådet i Feira i juni bad rådet att snabbt genomföra åtgärderna för bekämpning av den illegala invandringsverksamheten som återfinns i slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors i oktober 1999.
De åtgärder som frågeställaren hänvisar till består av ett förslag till rådets direktiv och ett förslag till rambeslut som, när det gäller det förstnämnda, syftar till att fastställa begreppet stöd vid inresa och rörlighet under en illegal vistelse, och när det gäller det andra att just stärka den straffrättsliga ramen för att straffa dem som hjälper flyktingar att komma in eller olagligt uppehålla sig i ett land på det sätt som definierats.
Dessa texter som överlämnats till Europaparlamentet för samråd granskas för närvarande i rådets behöriga grupper. De syftar huvudsakligen till att kämpa mot människohandeln, som bedrivs genom stöd till organiserad illegal invandring. Målsättningen är att kunna bryta ned och straffa de brottsliga organisationerna som ägnar sig åt denna typ av handel.
Frågan från den ärade parlamentsledamoten ger därför ordförandeskapet tillfälle att undanröja vissa missförstånd. De aktuella texterna har inte som mål att förhindra potentiella flyktingar att utöva sin rätt att begära asyl på unionens territorium.
Parlamentsledamoten håller väl med om att en potentiell flykting inte i och med detta faktum är en illegal invandrare. Dessa texter syftar inte heller till att hindra icke vinstdrivande organisationer att utföra sina uppgifter under förutsättning, naturligtvis, att de respekterar tillämpliga lagar. Det handlar alltså om att bekämpa brottsliga organisationer som sysslar med människohandel och inte om att upplösa icke-statliga organisationer, välgörenhetsorganisationer eller politiska och religiösa organisationer om inte naturligtvis - men det kan jag inte ens tänka mig - deras verksamhet fungerar som täckmantel för illegal verksamhet.

Frahm
Vi är överens om att situationen i Dover är en signal på att vi måste reagera, men jag tycker också att den tyder på något annat. I danska medier har vi sett en 14 år gammal pojke från Afghanistan, som sade att om skall fly så måste man ha en agent. Det var hans uttryck - en agent - men det visar ju litet på hur svårt det är för människor som flytt att faktiskt komma till ett område där de kan ansöka om asyl, och det är ju där hela problemet ligger. Jag vill gärna fråga om hur rådet ser på det faktum att man på så sätt bidrar till ytterligare kriminalisering av humanitära handlingar. Vi står ju i ett vadställe, där de två grupperna invandrare och flyktingar ofta blir hopblandade. Vad menar rådet? Om man kriminaliserar detta område ytterligare, så kommer man ju att bidra till att bara de skrupelfria, de cyniska och de som vill tjäna pengar på det kommer att vara kvar. Är det verkligen rådets politik att på så sätt bidra till att fattiga, förföljda människors pengar hamnar i maffians och liknande organisationers fickor?

Moscovici
. (FR) Jag tror att andan i de europeiska texterna innebär att varje medlemsstat vidtar nödvändiga åtgärder för att betrakta det som ett brott om man avsiktligt underlättar, direkt eller indirekt, för en utlänning som inte är medborgare i en av unionens medlemsstater att komma in eller röra sig eller vistas olagligt på dess territorium. Det är den allmänna filosofin.

Martin, David
Herr talman! Jag välkomnar rådets svar på den ursprungliga frågan. Jag vill bara att ministern skall upprepa att den föreslagna lagstiftningen riktas mot dem som försöker att utnyttja och tjäna pengar på personer som befinner sig i en desperat situation, och inte syftar till att ytterligare kriminalisera invandraren eller den möjlige invandraren. Det handlar om att stoppa ligor från att tjäna pengar på invandrare. Det var det som händer i Dover. Det handlade om organiserad människosmuggling som slutade med att folk dog, gömda i en lastbil, därför att man tjänade pengar på dem. Vi måste få ett slut på detta.
Skulle rådet också - och här håller jag med Frahm - kunna uppmuntra medlemsstaterna att på ett tydligare sätt göra åtskillnad mellan asylsökande och olagliga invandrare? För närvarande verkar det som om medlemsstaterna börjat glömma bort sina internationella åtaganden. Vi har ett internationellt åtagande som går ut på att vi måste behandla asylsökande korrekt och genom bestämda förfaranden. Det verkar som om vissa medlemsstater blandar ihop asylsökande och olagliga invandrare.

Moscovici
. (FR) Jag bekräftar den läsning som gjordes av Martin. Det handlar helt riktigt om att bekämpa brottsliga organisationer som är inblandade i handeln med människor och inte att ändra på traditionella texter som gör det möjligt för potentiella flyktingar att utöva sin rätt att begära asyl på unionens territorium. Det är just vad det handlar om och inget annat. Och jag vill lägga till ytterligare en precisering: det handlar bl.a. i dessa texter om att förstärka den straffrättsliga ramen för att bekämpa den organiserade människosmugglingen. Det är denna typ av händelser och denna typ av organisation som vi bestämt vill bekämpa.

Schmidt, Olle
Herr talman, herr minister! Även om jag nu har fått förklaringar så förstår jag inte riktigt varför detta oprecisa och delvis inhumana förslag överhuvudtaget har lagts fram. Vore det inte rimligare och lämpligare att EU:s regeringar och ministerrådet funderade över varför människor illegalt tvingas ta sig till Europa? Jag skulle vilja fråga ministern hur många av EU:s medlemsländer som idag kräver inresevisum, är det 10 länder, är det 50 länder, eller är det kanske 100 länder? Enligt den senaste uppgiften jag har handlar det om 127 länder. Stämmer denna siffra? Om så är fallet, anser ni att detta är rimligt, och anser ni att detta innebär en human asylpolitik?

Moscovici
. (FR) Jag har inga ytterligare svar att ge.

Talmannen


Maj-Britt Theorin
Fråga nr 8 från (H-0836/00):
Angående: Hedersmord i Turkiet Dussintals kvinnor faller varje år offer för " hedersmord" i Turkiet. Den turkiska lagen ger visserligen kvinnor samma rättigheter som män, men i praktiken dömer många män fortfarande kvinnor till döden för att de blivit våldtagna, för att de begått äktenskapsbrott eller för att de bara träffar andra män. Männen som utför morden får sällan långa fängelsestraff, vissa kommer undan med så lite som två år.
Den nya lagstiftning som förbereds i Turkiet om förbud mot straffnedsättning är nödvändig, men ännu viktigare är att muslimska ledare officiellt tar avstånd från hedersmord som direkt bryter mot islam. Det krävs såväl lagstiftning som insatser för ökad debatt och medvetenhet.
På vilket sätt kommer rådet verka för att Turkiet vidtar effektiva åtgärder i kampen mot hedersmord?

Moscovici
. (FR) Den ärade parlamentsledamoten har fäst rådets uppmärksamhet på frågan om hedersmord i Turkiet. Den här traditionen lär vara på stark tillbakagång och lär bara, sägs det, delvis finnas kvar i landsbygdsområden. Rådet är emellertid fortsatt oroat över dessa brott som ofta begås under oacceptabla former. Den turkiska regeringen har inlett omfattande reformer som syftar till att bättre bekämpa sådana handlingar, som naturligtvis är förbjudna i den nationella lagstiftningen.
I rapporten som det turkiska ministerrådet antog den 21 september som ett reformprogram återfinns i avdelningen med lagändringar flera förslag: föra in åtgärder i civillagen som ökar den verkliga jämställdheten mellan män och kvinnor på det sociala och utbildningsmässiga området, bekämpa våld i familjen bättre, fördöma detta våld starkare, genom att inrätta specialiserade familjedomare, och slutligen förbjuda möjligheten att minska straffet för hedersmord.
Ni kan vara säkra på att rådet kommer att vara särskilt vaksamt när det gäller genomförandet av dessa åtgärder, som är en del av respekten för Köpenhamnskriterierna som togs upp nyss. I vilket fall som helst är hedersmorden inte ett problem som är specifikt för Turkiet, eftersom de påverkar ett stort antal länder i världen. Rådet stödde därför det nederländska initiativet att i år inom ramen för den tredje kommittén för Förenta nationernas generalförsamling införa ett förslag till resolution mot dessa brott, som fortfarande granskas. Rådet noterar att Turkiet också lämnat sitt stöd till detta initiativ.

Theorin
Utan att förstå hur man kan förklara ett så barbariskt fenomen som hedersmord kan man notera att dussintals turkiska kvinnor varje år kallblodigt mördas av sina bröder, fäder, kusiner eller makar, med den uttalade motiveringen att familjens heder skall upprätthållas.
För familjen, och särskilt för männen i familjen, ligger det status, ära och heder förborgad i mängder av ägodelar, inbegripet de kvinnliga familjemedlemmarna. Manliga familjemedlemmar har enligt det här synsättet befogenhet och plikt att ta livet av en kvinnlig familjemedlem som av någon anledning minskar sitt värde som oskändad kvinna. Det spelar ingen större roll om hon syndat frivilligt eller ofrivilligt, dvs. blivit våldtagen.
Det är bra att rådet pekar på de initiativ som är tagna. Det är viktigt att förbjuda straffnedsättning, men ännu viktigare är det att motverka det allmänna accepterandet av hedersmord. Min fråga till rådet är: Är ni beredda att ta krafttag för att bryta våldsspiralen genom att t.ex. kräva att muslimska ledare officiellt tar avstånd från hedersmord?

Moscovici
. (FR) Jag tror att man måste bekämpa dessa brott med alla medel, absolut alla medel, och jag konstaterar att såväl rådet som FN:s generalförsamling och även den turkiska regeringen, tror jag, är beredda att göra det. Denna typ av regressiva handlingar från en annan tid måste försvinna.

Talmannen


Othmar Karas
Fråga nr 9 från (H-0839/00):
Angående: Den franske Europaministern Moscovicis inställning till Österrike I en intervju med den franska tv-kanalen "France 3" har den franske Europaministern Pierre Moscovici ännu en gång betonat sin avvisande hållning till den österrikiska förbundsregeringen. Han sade att han även i fortsättningen var övertygad om att regeringskoalitionen mellan ÖVP och FPÖ var " onormal" och att FPÖ är ett " rasistiskt och främlingsfientligt parti" .
Hur motiverar rådet att en officiell företrädare för det franska ordförandeskapet för rådet oemotsagd fortsätter att visa fram en sådan avvisande, aggressiv och sårande inställning till en fullvärdig medlem i Europeiska unionen, till och med efter de vise männens rapport om Österrike och det därpå följande hävandet av de ogrundade " sanktionerna" mot Österrike? Kan rådet förklara om dessa uttalanden från den franske Europaministern också företräder det franska EU-ordförandeskapets inställning eller om det handlar om Moscovicis privata åsikter? Kan rådet bekräfta att det inte uppstår några nackdelar för eller någon diskriminering av Österrike och dess förbundsregering när de viktiga och stora europeiska projekten behandlas, på grund av Moscovicis uttalanden och inställning? När kommer rådet att offentligt distansera sig från Moscovicis uttalande och förklara sig?

Moscovici
. (FR) Det stämmer att när jag upptäckte denna fråga undrade jag vad den franske ministern med ansvar för Europafrågor hade sagt när han, jag citerar frågan: " ännu en gång betonat sin avvisande hållning till den österrikiska förbundsregeringen. Han sade att han även i fortsättningen var övertygad om att regeringskoalitionen mellan ÖVP och FPÖ var onormal och att FPÖ är ett rasistiskt och främlingsfientligt parti." Frågeställaren fortsätter: " Hur motiverar rådet att en officiell företrädare för det franska ordförandeskapet oemotsagd fortsätter att visa fram en sådan avvisande, aggressiv och sårande inställning till en fullvärdig medlem i Europeiska unionen.
Kan rådet förklara om dessa uttalanden från den franske Europaministern också företräder det franska ordförandeskapets inställning eller om det handlar om Moscovicis privata åsikter? Kan rådet bekräfta att det inte uppstår några nackdelar för eller någon diskriminering av Österrike och dess förbundsregering när de viktiga och stora europeiska projekten behandlas, på grund av Moscovicis uttalanden och inställning? När kommer rådet att offentligt distansera sig från Moscovicis uttalande och förklara sig?"
Inte i kväll, och jag kommer nu till svaret, eftersom jag känner ministern och jag skall lämna er ett svar från rådet. Som svar på den fråga som ställdes av den ärade parlamentsledamoten erinrar ordförandeskapet om att den politiska situationen i Österrike och de bilaterala åtgärder som antagits av de övriga medlemsstaterna mot Österrike, och sedan hävts, inte faller under rådet, eftersom det rörde sig om bilaterala åtgärder. Ordförandeskapet har därför inget svar på denna punkt. Men det säger sig självt att när åtgärderna har hävts blir det inte längre fråga om någon som helst nackdel eller olik behandling för Österrike och dess federala regering, eftersom det inte förekommer några åtgärder.
Jag kan däremot personligen bekräfta att vad som sades av denna minister på TV-kanalen France 3 återspeglar hans uppfattning i frågan.
(Applåder)

Karas
(PPE-DE). (DE) Herr talman, herr rådsordförande! Med ert svar har ni visat att ni som person tar rådet som gisslan. Ni har också visat att era personliga fördomar, som motsäger den österrikiska verkligheten och de vises rapport, också starkt påverkar er funktion som ordförande i rådet, så som tydligt framgår av er resplan för att förbereda den franske presidentens och rådets ordförandes tour des capitales. Jag frågar er därför när ni kommer att utöva ert ämbete fullständigt baserat på Robert Schumans anda, på innehållet i de vises rapport och den österrikiska realiteten, och därvid inte låta er ledas av era personliga fördomar?
(Applåder)

Moscovici
. (FR) Jag har inga personliga förutfattade meningar i ärendet. Jag kan precis som alla här eller annorstädes göra en politisk analys av en regerings art. Jag noterar för övrigt att de kloka uttalat sig och att exempelvis adjektiven rasist och främlingsfientlig återfinns i rapporten, åtminstone som en fråga.
För övrigt kan jag försäkra er att i min egenskap av rådets ordförande har dessa personliga synpunkter ingen som helst inverkan. Jag säger det tydligt: ingen. Den österrikiska regeringen är den berättigade regeringen i ett av Europeiska unionens länder. Man kan godkänna dess form eller inte. Det är för övrigt för att de 14 andra inte godkände den som de vidtog åtgärder. I dag har vi inte längre några åtgärder och därmed kommer vi att handla med denna regering som med andra. Det har för övrigt alltid varit så i unionen, eftersom de aktuella åtgärderna var bilaterala, som jag sade.
Jag försäkrar därför att inom ramen för unionen betraktas den österrikiska regeringen helt på samma nivå som de övriga. Den deltar i alla råd inom ramen för detta ordförandeskap. När det gäller den rundresa som statschefen, president Jacques Chirac, gör kommer han självfallet att stanna i Wien. Jag tillägger att presidenten kommer att, såsom traditionen bjuder, åtföljas av en minister i sin regering, antingen utrikesministern eller undertecknad. Nästa vecka kommer ett möte med Europakonferensen, dvs. med kandidatländerna, att äga rum i Frankrike på min inbjudan. Man har aviserat att Ferrero-Waldner skall komma. Jag skall gärna välkomna henne.
Allt detta gör alltså att man noga måste skilja på saker och ting. Vi har det franska ordförandeskapet för Europeiska unionen, som har sina skyldigheter och utövar dem helt objektivt, och vi har den politiska uppfattning som en politiker kan ha när det gäller en politisk situation. Och där ändrar jag mig inte.

Flemming
Herr talman! Jag delar rådets ordförandes åsikt att högerextremistiska partier inte har någonting i regeringar att göra. Det skulle inte heller ha varit möjligt i Österrike, ty hos oss är sådana partier förbjudna. Min fråga till rådets ordförande: Varför är egentligen högerextremistiska partier inte förbjudna i Frankrike, och vad anser rådets ordförande om vänsterextremistiska partier i regeringar? Tillåt mig, ärade herr talman, ett litet påpekande: Jag älskar Frankrike, jag älskar fransmännen, och de franska männens charm är i regel - jag säger i regel - oöverträffad!

Talmannen
Avvikelserna om Frankrike och om de franska männens charm är mycket intressanta i detta parlament, men rådets ordförande måste besvara frågorna som rådets ordförande. Inte som fransman eller som inrikespolitiker.

Moscovici
. (FR) Jag undrade bara varför ni använde uttrycket " i regel" , när det gällde fransmännens charm. Jag tror att den är allmän, jag hoppas åtminstone det.
Jag ville bara säga att i den här frågan förelåg ingen diskriminering gentemot det ena eller det andra landet. Jag tar ett exempel: om det i mitt land Frankrike i morgon - och jag uttalar mig nu som minister - skulle komma ett högerextremistiskt parti till makten, skulle jag önska att man vidtog åtgärder mot mitt land av den typ som vidtogs mot Österrike. Det föreligger alltså ingen diskriminering gentemot det ena eller det andra landet. Jag tror att det finns ett antal värderingar som är Europeiska unionens värderingar och som faktiskt har låg tolerans när det gäller vissa länders tillträde till vissa ansvarsområden. Det var den politiska ståndpunkten.
Jag vill ändå påpeka, fru Flemming, att jag tycker om Österrike och jag tycker om österrikarna i allmänhet.

Rübig
Herr talman! I Nice handlar det nu om reformen av institutionerna. Tror ni att den österrikiska modellen, nämligen bilaterala majoritetsbeslut, i framtiden kommer att bli ett instrument för att fatta beslut vid sidan av de europeiska institutionerna och här grunda en ny institution respektive en ny grupp, för att kunna kringgå enhälligheten i rådet?
En tilläggsfråga till detta: Hur förhåller ni er till vänsterextremistiska partier och vad anser ni om det?

Moscovici
. (FR) Jag skall svara er mycket tydligt på den första punkten. Dessa bilaterala åtgärder har visat sin omfattning och sina begränsningar. De har vidtagits och de har hävts, och jag tror att man måste föreslå ett rättsligt system som skrivs in i fördragen. I det hänseendet har flera länder, däribland Österrike, lämnat förslag till ändringar av artikel 7 i Fördraget om Europeiska unionen, för att inrätta ett system för förebyggande och varning, som skulle göra det möjligt att lämna rekommendationer till ett land som man kan misstänka inte instämmer i Europeiska unionens värderingar, samtidigt som man lyssnar till det. Det är förslaget från den österrikiska regeringen, exempelvis. Jag kan försäkra er att denna ståndpunkt fullständigt beaktas, och det är min övertygelse att vi inom ramen för regeringskonferensen bör uppnå en reform av fördraget i den riktningen.
För övrigt har jag inte här uttalat orden " extremvänstern" och " extremhögern" eftersom vi skulle riskera att få en definitionsdebatt. När ni förklarar att högerextremistiska partier är förbjudna i Österrike, så är det mycket bra. Men man kan också fråga sig vad som är eller inte är extremhögern. För min del har jag velat tala om värderingar: jag har talat om värderingar såsom de återfinns i våra texter, jag har talat om värderingar såsom de på nytt bekräftas i stadgan om de grundläggande rättigheterna och jag har bl.a. det stämmer - talat om kampen mot all diskriminering, som finns inskriven i titeln till de europeiska texterna. Det är detta vi måste se till att man respekterar.

Talmannen


Alexandros Alavanos
Fråga nr 10 från (H-0842/00):
Angående: Rådets svar på en skrivelse från Turkiets utrikesminister Ismail Cem Vid frågestunden den 5 september 2000 i anslutning till min tilläggsfråga (H-0610/00), gavs jag tillfälle att fråga rådets ordförande om rådets svar på den skrivelse som den turkiske utrikesministern Ismail Cem sänt till EU:s 15 utrikesministrar, i vilken Cem försöker föra fram sin egen tolkning av de beslut som fattades vid toppmötet i Helsingfors.
Ordförandes svar som löd " jag har inget specifikt svar på detta" och hans allmänna hänvisning till toppmötet i Helsingfors med tal om " vår gemensamma regel" utgjorde minsann inget svar på de ytterst konkreta påståenden som Cems skrivelse innehöll.
Jag vill med andra ord fråga rådet hur dess svar lyder på den punkt i Cems skrivelse där denne hävdar att partnerskapet och EU:s förbindelser med Turkiet under inga omständigheter skall sammankopplas med Cypernfrågan och att en sådan sammankoppling " skulle strida mot de villkor som fastställdes i Helsingfors" .

Moscovici
. (FR) Turkiets utrikesminister Cem har sänt en skrivelse till sina kolleger i Europeiska unionens medlemsländer. Man har inte vänt sig till rådet med detta brev men ordförandeskapet har självfallet svarat Cem. Innehållet i detta svar har meddelats samtliga medlemsstater.
När det gäller partnerskapen inför Turkiets anslutning som ni tar upp, lade kommissionen fram sina förslag den 8 november, samtidigt med rapporterna om de framsteg som uppnåtts av vart och ett av de 13 kandidatländerna på vägen mot anslutningen. Rådet måste nu granska detta förslag. Ordförandeskapet behåller sin målsättning att anta partnerskapet vid rådet (allmänna frågor) den 20 november. Denna fråga om partnerskap har alltså inte kunnat tas upp i grunden i svaret från Vedrine till Cem? Ordförandeskapet betonade emellertid vid detta tillfälle betydelsen av att göra detta partnerskap till ett användbart instrument för att fastställa det framtida nationella programmet för Turkiets övertagande av regelverket och för att genomföra föranslutningsstrategin för detta land, i enlighet med bokstaven och andan i slutsatserna från Europeiska rådet i Helsingfors. Jag tror för övrigt att den debatt vi hade nyss om Turkiet gör det möjligt att illustrera den anda i vilken både rådet och kommissionen vill arbeta.

Alavanos
Jag tackar ordföranden som rätteligen har tagit upp förslaget till rådets beslut om partnerskap vilket är en ny uppgift. Därför kommer mina frågor att vara mycket konkreta och grundade på kommissionens text. För det första: Är det möjligt för rådet att godta en text om Turkiet i vilken ordet minoritet och ordet kurd inte finns med? För det andra: Är det möjligt för rådet att godta en text i vilken, bland de långsiktiga målen, inte heller synpunkten från Helsingfors finns med angående gränskonflikter, som det står, mellan ett kandidatland och ett av Europeiska unionens medlemsländer? Och för det tredje: Är det möjligt i en sådan text i samband med Cypern-frågan att bara ha med kommissionens komiska formulering " Turkiet bör stödja FN:s generalsekreterares ansträngningar" i stället för " Turkiet måste godta en lösning grundad på FN:s beslut" ?

Moscovici
. (FR) När det gäller minoriteterna, och särskilt det kurdiska problemet, tror jag att den som lyssnat till debatten nyss vet att dessa frågor är kända och beaktas både av kommissionen och rådet.
När det gäller den politiska lösningen på Cypern som ni hänvisar till, herr Alavanos, kommer denna fråga självfallet att även fortsättningsvis tas upp med Turkiet såsom vi förbundit oss att göra i Helsingfors. Jag erinrar om att denna politiska dialog vid sidan av det framtida partnerskapet inför anslutningen utgör en av beståndsdelarna i Turkiets föranslutningsstrategi, som fastställdes vid detta tillfälle. I rådet (allmänna frågor) på måndag, den 20 november, kommer just förslaget om partnerskapet inför anslutningen som kommissionen just formulerat att diskuteras och det innehåller mycket tydliga, uttryckliga och exakta hänvisningar till slutsatserna från Helsingfors. Det är i den andan som vi skall arbeta. Rådets ordförande kommer att göra allt för att uppnå ett bra avtal.

Korakas
Herr talman! Jag skulle vilja uttrycka min förvåning. Här har vi alltså följande situation rörande vilken jag skulle vilja att ministern svarade oss. Till att börja med tas det upp i slutsatserna från Helsingfors att en lösning på Cypernfrågan inte är en förutsättning för Cyperns anslutning. Denna Cypernfråga är inte vilket problem som helst. Det är ett konkret problem som handlar om invasion och ockupation av en betydande del av territoriet av ett land som är medlem i FN och kandidat för anslutning till Europeiska unionen, från ett annat lands sida, även det medlem av FN och även det kandidat för anslutning till Europeiska unionen. Hur kan man säga att ett slut på denna ockupation inte är en förutsättning för lösning på Cypernfrågan? Och hur ser ministern vidare på Färms synpunkt - vi har inte fått något svar från ordförande Moscovici - att det inte är möjligt att ta hänsyn till Cypernfrågan i samband med arbetet för ett partnerskap mellan Turkiet och Europeiska unionen? Är det alltså möjligt att arbeta för detta partnerskap och för Turkiets anslutning till Europeiska unionen utan att ockupationen av Cypern upphör och att Turkiet tar sina bosättare från Cypern? Om det är på det viset, anklaga oss då inte för att vi anser Europeiska unionen vara en imperialistisk organisation.

Moscovici
. (FR) Jag var närvarande vid Europeiska rådet i Helsingfors, även i salen, när man behandlade dessa frågor. Jag vet att vi har godtagit Turkiets ansökan, och när jag säger vi menar jag alla femton, alltså även Grekland. Vi gjorde det genom att dra slutsatser som är mycket exakta, som engagerar och kommer att fortsätta att engagera oss. Och det är vad det handlar om. Allt detta och bara detta.

Korakas
Det är en fråga om översättning. Jag har inte sagt att det stämmer att det finns en imperialistisk regim i Turkiet, men jag sade att om Europeiska unionen accepterar denna logik, dvs. möjligheten att Turkiet blir medlem i Europeiska unionen samtidigt som landet ockuperar en stor del av Cypern, kan man inte säga att vi inte har rätt att betrakta Europeiska unionen som imperialistisk.

Moscovici
. (FR) Det förelåg inget översättningsfel i mitt svar.

Talmannen
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 11.

María Izquierdo Rojo
Fråga nr 12 från (H-0850/00):
Angående: Följderna av ett fiskeavtal med Marocko och avtalets särdrag Skulle det enligt de senaste förhandlingarna mellan Europeiska unionen och Marocko om ett fiskeavtal vara möjligt att nå ett sådant avtal före slutet av november 2000? Vad kännetecknar detta nya fiskeavtal? Tillfredsställer det sektorns grundläggande behov? Beaktar det i första hand behoven i berörda mål 1-regioner?

Moscovici
. (FR) Gemenskapens målsättning är att snarast möjligt avsluta förhandlingarna som syftar till ett nytt fiskeavtal med Marocko. I det sammanhanget gör den förhandlingskalender som nyligen antogs, och som består i ett möte per vecka, det möjligt för oss att vara optimistiska när det gäller att snabbt avsluta dessa förhandlingar.
Även om det på detta stadium är svårt att planera för de slutliga särdragen i ett sådant avtal, förefaller det klart att det genom avtalet bör upprättas en ram för samarbete och partnerskap på fiskeområdet, som är mer omfattande än det tidigare avtalet, och att dess verksamhetsområde samtidigt bör utvidgas till hela fiskenäringen. Avtalet kommer också att ta hänsyn till behovet att säkerställa ett hållbart utnyttjande av resurserna och behovet av att bidra till utvecklingen av den marockanska fiskerinäringen.
Även om det ännu är för tidigt att utvärdera särdragen i det framtida avtalet jämfört med branschens förväntningar, kan rådet ändå försäkra den ärade parlamentsledamoten om att den huvudsakliga målsättningen för gemenskapen är att bevara gemenskapssektorns intresse för att tillämpa ett hållbart fiske på marockanskt vatten. Rådet är mycket medvetet om, det försäkrar jag er, behoven i samtliga berörda regioner och särskilt de vars ekonomier till stor del är beroende av detta avtal. Gemenskapen kommer att se till att dessa behov beaktas i avtalet.

Izquierdo Rojo
Herr talman! Jag tackar rådets ordförande så mycket för detta så positiva, i viss mån optimistiska och hoppingivande svar. Vi måste vara medvetna om att fiskeavtalet med Marocko är mycket mer än ett enkelt fiskeavtal och att, som rådets ordförande känner till, om vi inte kommer fram till ett avtal, med tanke på dess betydelse, skulle detta kunna innebära försämrade förbindelser mellan Europeiska unionen och Marocko.
Jag skulle vilja fråga er om det franska ordförandeskapet de kommande veckorna kommer att göra några ansatser för att äntligen komma fram till ett avtal.
Det är mycket nödvändigt, herr rådsordförande, att det franska ordförandeskapet trycker på i denna slutsträcka, för kommissionär Fischler saknar insikter om Medelhavsområdet för att kunna uppnå ett avtal. Det är svårare för honom att nå framgångar i någonting som handlar helt om Medelhavsområdet, än att Pitres, Granadasamhället i La Alpujarra, skall få en hamn och mer än så, en utvidgning av den hamnen.
Med tanke på denna omständighet är min fråga till det franska ordförandeskapet om det, som har både vilja och fantasi, kommer att göra det möjligt att uppnå ett fiskeavtal, vilket är nödvändigt efter elva månader med flottan i hamn. Andalusien och Galicien, mål 1-regioner, behöver det och det är många européer till havs och på land som behöver denna framgång.

Moscovici
. (FR) Jag vet inte, särskilt som det inte direkt är någon från Medelhavsområdet som förhandlar om detta fiskeavtal, utan kommissionären för jordbruk och fiske, Franz Fischler. Men jag betvivlar inte att han ändå kommer att visa prov på fantasi. Mitt svar var inte särskilt präglat av optimism eller hopp, utan anger framför allt en vilja, den från Europeiska unionens franska ordförandeskap, nämligen att vi vill kunna sluta ett avtal, ett bra avtal.
Vad är då ett bra avtal? Det är ett avtal som respekterar gemenskapsidéer, som månar om intressen för samtliga regioner i Europeiska unionen, och jag har självfallet de bekymmer som ni uttryckte och som samtidigt gör det möjligt att uppnå goda överenskommelser med Marocko. Det är vad vi försöker göra och det är på den vägen och ingen annan som vi skall slå in.

Nogueira Román
Herr talman! Jag skall ställa en fråga, var inte orolig. Tillåt mig hur som helst att säga att Fischler varken hör till Medelhavet eller till Atlanten, och dessutom har vi oturen att ha en generaldirektör för fisket som är från norra Atlanten och som lärde känna fiskeproblemen först när han nyligen utsågs till denna post. Frågan jag vill ställa till ministern i detta sammanhang är följande: Förslaget vi känner till från Marocko, tar i princip upp att man vill försöka minska Galiciens, Andalusiens, Kanarieöarnas och Portugals flottor, som fiskar i Marockos vatten, med minst 25 procent. Avtalet som föreslås är ett tvåårigt avtal i stället för femårigt och dessutom vill man att Europeiska unionen skall betala de 21 miljarder pesetas som man för närvarande betalar. Låt mig säga att den politiska vilja som har visats i praktiken - inte i teorin - från gemenskapsförhandlarnas sida har varit helt och hållet ingen alls, och i vilket fall som helst otillräcklig. Därför måste jag uttrycka mina tvivel om resultatet. Jag frågar ministern följande: Anser ni att det är godtagbart att förhandla om den minskning jag har nämnt och om ett bibehållande av Europeiska unionens kostnader för avtalet med Marocko?

Moscovici
. (FR) Mitt svar om det nordiska eller Medelhavsmässiga ursprunget var ett svar på ett skämt från talmannen, och var i sin tur ett skämt. Kommissionären har ansvar för jordbruket och fisket, för hela Europeiska unionen, och det spelar ingen roll om han kommer från söder, norr, mitten eller öster.
Jag kan bara erinra er om hur förhandlingarna utvecklades när det gällde fisket. Kommissionär Fischler har diskuterat med de högsta marockanska myndigheterna vid olika tillfällen. Två tekniska möten ägde rum i Rabat, den 25 juli 2000 och i Bryssel den 27 och 28 september 1999. Vid dessa tekniska möten har gemenskapens delegation som leds av generaldirektör Smith lagt fram åtgärder som den kunde planera inom ramen för ett nytt partnerskap om fisket med Marocko, för att främja utvecklingen av den marockanska fiskesektorn.
Delegationen har även försökt att fastställa en förhandlingskalender. I det sammanhanget måste man erkänna att den marockanska parten inte svarat på gemenskapens erbjudande. Det intryck vi haft av att förhandlingarna kört fast har gjort att kommissionär Fischler begärt ett nytt möte med premiärminister Youssoufi, den 16 oktober 2000. Han har träffat kung Mohammed VI, premiärminister Youssoufi och den nya havsfiskeministern Chbaatores. Dessa möten förefaller äntligen ha satt fart på förhandlingarna och ett nytt möte med en marockansk delegation ägde rum den 30 oktober 2000. Det var alltså helt nyligen. Jag tror därför att vi måste fastställa en riktning, inte visa prov på någon överdriven optimism, men inte heller visa prov på en orimlig pessimism.

Talmannen


Neil MacCormick
Fråga nr 13 från (H-0854/00):
Angående: Grundläggande rättigheter och straffrättsligt förfarande Känner rådet till att häktningsvillkoren för utländska långtradarchaufförer som grips i hamnar längs Engelska kanalen ofta inte uppfyller alla villkor som fastställs i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna när det gäller fängsligt förvar och rätten till en opartisk rättegång? Känner rådet till liknande allvarlig oro när det gäller det portugisiska straffrättsliga systemet? Kommer rådet därför att skjuta upp förslag till ömsesidigt erkännande av domar i straffrättsliga ärenden till dess minimikrav i fråga om mänskliga rättigheter uppfylls fullt ut i alla medlemsstater?

Moscovici
. (FR) Herr talman, herr parlamentsledamot! Det ankommer inte på rådet att uttala sig om det uppträdande som nämns av den ärade parlamentsledamoten, uppträdanden som konstaterats på den ena eller den andra medlemsstatens territorium och som skulle strida mot principerna i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, vilken undertecknats och ratificerats av samtliga stater.
När det gäller genomförandet av principen om ömsesidigt erkännande av straffrättsliga beslut, i enlighet med slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors, är det lämpligt att notera att denna princip bör göra det möjligt att förstärka samarbetet mellan medlemsstaterna, men även skyddet av mänskliga rättigheter. Principen om ömsesidigt erkännande av straffrättsliga beslut förutsätter ett ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna för respektive rättssystem när det gäller straffrätt. Detta förtroende bygger just på minimistandarder, bl.a. när det gäller rättegångsförfaranden, vars antagande är en förutsättning för att det ömsesidiga erkännandet skall genomföras.
Europeiska unionens medlemsstater har det gemensamt att de alla fäster stor betydelse vid principerna för frihet och demokrati, respekten för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter liksom rättsstaten. Det är genom att vara uppmärksam på dessa värderingar i fördragen om Europeiska unionen som rådet kommer att fortsätta sitt arbete när det gäller ömsesidigt erkännande av straffrättsliga beslut.

MacCormick
Herr talman! Jag har framför mig ett dokument som en av mina väljare fick i fängelset i Longuenesse, som ligger i norra Frankrike, tre månader efter det han för första gången kvarhölls där p.g.a. misstanke om narkotikabrott. Det är på franska - ingen översättning eller tolkning erbjöds till personen i fråga. Han har nu kvarhållits i fem månader. Jag har fått ett brev från systern till en annan av mina väljare, i vilket hon skriver att hennes bror kvarhållits i fängelse sedan den 28 mars 2000 p.g.a. liknande misstankar.
Denna typ av kvarhållna personer får inte rätt att välja sin egen advokat. De får ta emot hjälp av en försvarsadvokat. Det är sällan en sådan försvarsadvokat besöker personerna eller förklarar för dem vad de anklagas för.
Det handlar här om brittiska medborgare från Skottland, där alla som anklagas för ett brott inom 110 dagar efter kvarhållandet antingen måste få en rättegång eller bli frisläppta för att aldrig igen kunna bli anklagade för att ha begått just detta brott. Vi har inte gemensamma rättsliga normer i Europeiska unionen, och eftersom vi har så skilda normer och misslyckas så totalt med att följa bestämmelserna i artikel 6 i konventionen om de mänskliga rättigheterna, är det oacceptabelt att gå vidare med rådets förslag.

Moscovici
. (FR) Ja, jag ville bara svara att det är just för att vi är uppmärksamma som ett åtgärdsprogram för att genomföra principen om ömsesidigt erkännande av straffrättsliga beslut är möjligt. Det är precis vad det är frågan om.

MacCormick
Herr talman! Min ordningsfråga handlar om att det återstår tjugo minuter av frågestunden, att det finns mycket få ledamöter i kammaren och att det inte finns någon risk för att dra över tiden. Jag ber er att fatta beslut om att ni tillåter två kompletterande frågor.

Talmannen
Följdfrågorna måste ställas av andra ledamöter. Ni har omformulerat er fråga enligt arbetsordningen.

Talmannen


Mihail Papayannakis
Fråga nr 14 från (H-0855/00):
Angående: EU:s energipolitik "Energifrågan i Europa är inte en behörighet för gemenskapen utan en nationell sådan" hette det nyligen i ett uttalande från kommissionsledamoten med ansvar för energifrågor. I det inledande skedet av de diskussioner som fördes inför regeringskonferensen (1996/1997) framlades ett förslag om att i Amsterdamfördraget införa särskilda bestämmelser som skulle öppna dörren för utarbetandet av en gemensam energipolitik. Förslaget förkastades av de 15 medlemsstaterna, precis som tidigare hade skett i samband med Maastrichtfördraget. Verksamhet på energiområdet finns naturligtvis (vitboken, Save-programmet, en miljard euro ur det femte programmet för forskning, alternativa energiformer osv.) Men trots detta kommer EU:s totala energiberoende (gas, olja, bensin, kol och uran) enligt alla prognoser att öka i framtiden. Jag vill, mot bakgrund av det faktum att utvecklingen på oljemarknaderna kräver en mer kraftfull politik av EU på området för energi, fråga rådet på vilket sätt det tror sig kunna minska den europeiska ekonomins beroende av olja. Har konkreta åtgärder (för t ex säkerhet beträffande försörjningen, energieffektivitet) vidtagits för att göra medlemsstaternas ekonomier mindre sårbara vid kriser? Vilka är rådets medel och initiativ på kort och medellång sikt när det gäller energiförsörjning och sparande av energi?

Moscovici
. (FR) Rådet är medvetet om den ökade betydelsen av Europeiska unionens totala energiberoende och erinrar den ärade parlamentsledamoten om sina slutsatser från maj 2000.
Rådet fäster i detta sammanhang den största vikt vid sitt arbete inom följande områden: främjande av förnybara energikällor, energieffektivitet, säkerhet när det gäller energiförsörjning och diversifiering av energikällorna.
När det gäller frågan om förnybar energi upptar ett förslag om satsning på el från denna typ av energi för närvarande behöriga instanser i rådet, för att uppnå ett avtal vid nästa sammanträde i rådet i december, under förutsättning att Europaparlamentet lämnat sitt yttrande i tid.
När det gäller energieffektivitet lade kommissionen fram en handlingsplan vid rådets möte i maj. På grundval av denna plan bör rådet nu i december anta slutsatser som innehåller en förteckning över prioriterade åtgärder som bör göra det möjligt för kommissionen att utvärdera de områden där medlemsstaterna önskar gemenskapsåtgärder, eller tvärtom föredrar att begränsa sig till samordnade åtgärder.
I det meddelande som kommissionen antog den 4 oktober 2000 om Europeiska unionens oljeförsörjning angav den för övrigt att den avser att vid Europeiska rådet i Göteborg lägga fram en plan för energibesparing och diversifiering av energikällor, som bör bidra till att öka energieffektiviteten, särskilt inom byggnation och transport.
När det gäller säker energiförsörjning har kommissionen för avsikt att under november månad 2000 lägga fram en grönbok om framtiden och situationen för de olika energikällorna inom ramen för en säkrare energiförsörjning i Europeiska unionen. Detta meddelande kommer att ta upp såväl kärnkraften som den förnybara energin. Så snart det överlämnats kommer rådet att granska det mycket uppmärksamt. Ordförandeskapet har för övrigt kallat till en konferens om säkerhet inom energiförsörjning, som kommer att äga rum i Paris den 24 november 2000.

Papayannakis
Herr rådsordförande! Jag skall inte dölja för er att syftet med min fråga till att börja med var att förfoga över en förteckning med förslag och en kalender. Ni presenterade dem och jag tackar er för det, men det var också för att se om ni kunde lämna information eller bedömningar som rådet skulle kunna lägga fram, kanske i riktning mot ett förstärkt samarbete, mot en sorts överföring till gemenskapsnivå av energipolitiken, med tanke på att, såsom vi sett nyligen vid krisen, medlemsländerna går framåt på ett oorganiserat sätt och konkurrerar med varandra, såväl när det gäller försörjningen som priset, och att resultatet snarare är ynkligt för hela Europa.
Jag skall inte heller dölja för er att jag kanske också var ute efter idéer. Vissa kolleger har föreslagit - och jag instämmer också i det - att man skall förfoga över information, avsikter som exempelvis skulle kunna gå i riktning mot en politik som föreskriver euron som betalningsmedel för oljan i vissa länder. Det är framför allt dessa frågor som intresserar mig, och många med mig tror jag, alla medborgare i unionen, eftersom det inte bara är en fråga om kvantitativt beroende utan även ett ekonomiskt och finansiellt beroende.

Moscovici
. (FR) Det handlar om intressanta förslag som förtjänar en debatt, men jag kan inte svara för rådets räkning här. Jag tror att när det gäller energifrågorna i allmänhet bör vi eftersträva villkor för ett bättre gemensamt uttryck, eftersom det faktiskt handlar om problem som åtminstone bör behandlas samordnat inom Europeiska unionen.

Talmannen


Konstantinos Alyssandrakis
Fråga nr 15 från (H-0858/00):
Angående: Nytt lagförslag i Förenta staterna om embargo mot Kuba Ett nytt lagförslag som håller på att godkännas i Förenta staterna har väckt en storm av protester, inte bara på Kuba utan även i flera europeiska länder. Med förevändningen att förbudet mot försäljning av livsnödvändiga varor och produkter som läkemedel och medicinsk utrustning från Förenta staterna till Kuba har hävts, utvidgas nu embargot på andra plan och hindren för handelskontakter blir ännu flera än tidigare. Man vill t ex ytterligare begränsa amerikanernas möjligheter att resa till Kuba och man vill införa bestämmelser, som med tanke på den internationella handeln är helt oacceptabla, om att organisationer och banker i Förenta staterna inte skall finansiera försäljningar som i stället skall garanteras av tredje land eller betalas kontant.
Jag vill fråga rådet vilka initiativ det tänker ta för att stoppa godkännandet av detta lagförslag i Förenta staterna, ett lagförslag som strider mot de internationella handelsbestämmelserna, och undrar också vilka åtgärder rådet tänker vidta för att slutgiltigt avskaffa embargot mot Kuba och i dess ställe införa normala handelsförbindelser mellan detta land och alla andra länder, i synnerhet med EU:s medlemsstater?

Moscovici
. (FR) De åtgärder som den ärade parlamentsledamoten hänvisar till återfinns i förslaget till budgetlag som undertecknades av president Clinton den 28 oktober 2000. Unionens ståndpunkt när det gäller extraterritoriella åtgärder som beslutats av Förenta staterna har inte ändrats. Jag tror att ledamöterna i Europaparlamentet känner till den väl. Unionen tar varje tillfälle att erinra Förenta staterna om det. Man måste emellertid med beklagande konstatera att den amerikanska regeringen ännu inte åtgärdat sina egna åtaganden när det gäller det avtal som slöts vid toppmötet i London i maj 1998. Vi uppmanar den amerikanska regeringen att göra det, eftersom vi anser att det är en grundläggande punkt när det gäller att lösa denna meningsskiljaktighet.
Europeiska unionens målsättning när det gäller Kuba, såsom den fastställdes i den gemensamma ståndpunkten om Kuba som antogs av rådet den 2 december 1996, består i att uppmuntra en process med fredlig övergång till en demokratisk pluralism, respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, samt en höjning och hållbar förbättring av levnadsstandarden för det kubanska folket. Att uppmuntra den kubanska regimen att göra den kubanska lagstiftningen, liksom dess genomförande, förenlig med internationella normer faller även under denna målsättning.
I den andan gjorde vi i samband med omröstningen om resolutionen om embargot, inom ramen för den tredje kommissionen i FN:s generalförsamling den 9 november, ett upprop till de kubanska myndigheterna om att de fullt ut skall samarbeta med de internationella organisationer som försvarar de mänskliga rättigheterna. Europeiska unionen noterar med tillfredsställelse att Kuba har fortsatt att vara mycket aktivt i olika internationella och regionala forum. Unionen erkänner också att åtgärder vidtagits av den kubanska regeringen för att bättre integrera sitt land ekonomiskt i regionen. Unionen påpekar behovet av att successiv och oåterkalleligt öppna den kubanska ekonomin mot yttervärlden. Unionen bekräftar sin vilja att vara Kubas partner i denna process.
Europeiska unionen noterar slutligen med oro de konstateranden som gjorts på plats av Förenta nationernas kontor och program. Unionen beklagar de negativa och ibland dramatiska konsekvenserna av det amerikanska ekonomiska embargot för det kubanska folket, särskilt för kvinnor och barn.

Alyssandrakis
Herr talman! Tack för svaret. Jag lade märke till några kommentarer från ert svar angående att på Kuba respekteras inte de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Ni misstänker naturligtvis att jag inte instämmer i den åsikten, men i alla händelser anser jag att ett sådant omdöme utgör en inblandning i ett lands inre förhållanden. Och utifrån hur ni formulerar er uppfattning frågar jag mig om det slutligen finns någon skillnad mellan det yttersta målet för Europeiska unionens politik gentemot Kuba och det yttersta målet för den amerikanska politiken gentemot Kuba? Det verkar som om båda två önskar att detta lands socialistiska regim skall störtas.

Moscovici
. (FR) Det är komiskt vilka översättningsproblem det kan bli, för jag har inte känslan av att det alls var det jag sade. Jag erinrade om de mycket tydliga meningsskiljaktigheter som finns mellan Förenta staterna och Europa när det gäller de extraterritoriella åtgärder som beslutats av Förenta staterna. Jag nämnde med tillfredsställelse för rådet att Kuba fortsätter att vara mycket aktivt i olika internationella regionala forum. Jag erkände att åtgärder vidtagits av den kubanska regeringen för att bättre införliva landet ekonomiskt i regionen och jag bekräftade på nytt Europas önskemål om att vara Kubas samarbetspartner i denna process. Jag erinrade slutligen om att Europeiska unionen med oro noterade de iakttagelser som gjorts på plats av Förenta nationernas kontor och program, och beklagade också de negativa och ofta dramatiska konsekvenserna av det amerikanska ekonomiska embargot för det kubanska folket. Jag sade alltså motsatsen till det ni just sagt.
Och samtidigt måste jag erinra er om Europeiska unionens ståndpunkt gentemot Kuba, såsom den fastställdes av rådet den 2 december 1996, och som består i att uppmuntra en process med fredlig övergång till demokratisk pluralism, respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna liksom en höjning och en hållbar förbättring av det kubanska folkets levnadsstandard. Det finns alltså ingen ståndpunkt när det gäller typen av regim, men kanske ett antal uppmuntranden eller främjanden av utvecklingen av denna regims vanor.
Om ni inte ser någon skillnad mellan detta eller det ena eller det andra förslaget, beror det kanske på att det finns vissa brister på förståelse som eventuellt är frivilliga.

Talmannen


Efstratios Korakas
Fråga nr 16 från (H-0859/00):
Angående: Turkiets kränkning av suveränitetsprincipen inom ramarna för Nato Turkiet har genom sitt handlande ifrågasatt Greklands rätt till territoriell suveränitet, i det att landet stoppade de grekiska flygplan som deltog i Natos övning Destined Glory och inte godkände det grekiska FIR-planet och flygningarna över Limnos och Ikaria och dessutom struntade i de yttranden som Natos rättsliga tjänst avgav, och därutöver bröt mot den övningsplan som Natos ledning hade godkänt. Allt detta gjorde att den grekiska regeringen nödgades dra tillbaka sina styrkor.
Hur rådet den bedömer detta handlande där en av EU:s medlemsstaters suveräna rättigheter har ifrågasatts inom ramen för Nato. Har rådet för avsikt att vidta några åtgärder, och i så fall vilka, gentemot de turkiska myndigheterna för att få ett slut på provokationerna och vilka konsekvenser kommer dessa händelser att få med tanke på förbindelserna mellan EU och Turkiet, framför allt med avseende inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, mot bakgrund av att Turkiet har status som kandidatland?

Moscovici
. (FR) När det gäller händelserna som rör de grekiska och turkiska flygplanen under övningen Destined Glory, bör det betonas att den skedde inom ramen för en Natoövning mellan två medlemmar i Atlantalliansen. Det åligger därför Nato att vidta de åtgärder man bedömer nödvändiga för att sådana händelser inte skall upprepas. Denna händelse har för övrigt inte tagits upp i Europeiska unionens råd.
På grundval av de tvister som i Egeiska havet ställer Turkiet och Grekland mot varandra erinrar rådet om slutsatserna från Europeiska rådet i Helsingfors, där principen om en fredlig lösning av meningsskiljaktigheterna betonas, i enlighet med Förenta nationernas stadga, och där man enträget uppmanar kandidatländerna att göra allt för att reglera sina eventuella meningsskiljaktigheter som rör gränserna, liksom andra frågor av samma typ. Annars bör de ta upp sina meningsskiljaktigheter inför EG-domstolen inom en rimlig tid. Senast före slutet av år 2004 kommer Europeiska rådet att göra en sammanfattning av situationen när det gäller de meningsskiljaktigheter som återstår, särskilt när det gäller deras inverkan på anslutningsförfarandet och för att främja en lösning på dem via den internationella domstolen.
Rent allmänt är frågorna om en lösning på meningsskiljaktigheterna mellan Grekland och Turkiet en del av den förstärkta dialogen inom ramen för föranslutningsstrategin för Turkiet och partnerskapet inför anslutningen, som kommissionen just föreslagit, och som rådets franska ordförandeskap - det bekräftar jag - vill få antaget snabbt. Rådet gläds också åt att de turkiska och grekiska utrikesministrarna vid sitt möte i Budapest den 31 oktober i år kunde komma överens om att fortsätta att inrätta förtroendeåtgärder inom ramen för Nato och på det bilaterala planet.

Korakas
Herr talman! Till att börja med anser vi det vara oacceptabelt att, som ordföranden sade, den grekiska regeringen inte tog upp frågan i rådet trots det berättigade uppseende det väckte i Grekland.
För det andra hänvisar rådet som Pontius Pilatus i sitt svar till Nato utan att ta ställning till Turkiets provocerande ifrågasättande av Greklands suveräna rättigheter, ett ifrågasättande som Turkiet den här gången passade på att göra med anledning av övningar med Nato. Förstår då inte rådet att detta handlar om ett problem som är högst politiskt och att det inte är godtagbart att ha samma förhållningssätt till offret som till förföljaren?
Därtill är det ett faktum att Turkiet ifrågasätter de grekiska FIR (Flight Information Regions) på 10 distansminuter samt i flygkorridorerna ovanför Limnos och Ikaria vilket har reglerats genom Lausanne- och Montreuxkonventionerna men också genom de mellanstatliga konventionerna Turkiet-Italien och Italien-Grekland.
För det tredje tar rådet inte hänsyn till Natos eget rättsorgan som har uttalat sig för Greklands ovannämnda rättigheter enligt de internationella konventionerna, oavsett om sedan Nato under påtryckningar från Turkiet i sista ögonblicket ändrade sin övning. Natos eget rättsorgan!
För det fjärde, slutligen, tror inte rådet att det med sitt svar uppmuntrar Turkiet, kandidat till medlemskap i Europeiska unionen, i landets nuvarande politik av ifrågasättande av Greklands, medlemsland i Europeiska unionen, suveräna rättigheter, då det indirekt erkänner att det finns gränsproblem - vilka är lösta, vilket vi har sagt, genom internationella konventioner?

Moscovici
. (FR) Jag har erinrat om vad rådet har gjort eller inte gjort, vad det borde göra eller trodde att det skulle göra, men för övrigt tror jag att vi nu har en ram för att behandla dessa särskilda problem, nämligen slutsatserna från Helsingfors, där jag erinrar om att de är våra allmänna regler eftersom de antagits enhälligt - det säger sig självt - av alla medlemsstater. Det är det mandat rådet sätter upp för sig för den fortsatta granskningen av denna ansökan, som i dag redan varit föremål för en lång och fördjupad debatt.

Talmannen
Jag måste meddela er, ärade ledamöter - även om ni är ett fåtal vill jag göra detta högtidliga uttalande -, att för första gången under denna mandatperiod har vi hunnit med att avsluta frågestunden. Jag vet inte om alla är tillfredsställda över det, men det är nästan en historisk händelse som vi noterar mycket noggrant.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 18.55 och återupptogs kl. 21.00.)

Hjälp till återuppbyggnad (fortsättning)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om hjälp till återuppbyggnad.

Folias
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Kommissionen måste till att börja med tillämpa slutsatserna från Feira på sina förslag. Alla vi som befinner oss i Europeiska unionen och som antas ha en ansvarsfull ställning ställs inför en stor utmaning. Jag anser att vi i dag har den historiska möjligheten att bevisa att våra handlingar sammanfaller med våra goda avsikter gentemot västra Balkan. De belopp som bör ställas till förfogande för Balkan bör kvalitetsmässigt och kvantitetsmässigt påminna om en ny Marshallplan i den meningen att de kan utgöra en språngbräda för en nystart för länderna på västra Balkan. Vi bör också ha i åtanke att länderna på västra Balkan inte är tredje land utan kandidatländer för anslutning till Europeiska unionen och det är som sådana vi bör bemöta dem.
Det är sant att Europeiska unionen ofta anklagas för att utlova hjälp till länder som drabbats av olika olyckor eller katastrofer men dröjer så länge med att ge hjälpen och att förverkliga ekonomiska löften att antingen intrycket ges att EU ångrat sina givna löften eller att när utbetalningen av pengarna kommer är det alldeles för sent. Lyckligtvis finns ett ljust undantag från denna regel, som verkligen är en regel. Detta undantag är Europeiska byrån för återuppbyggnad med säte i Thessaloniki och med operativt centrum i Kosovo. Denna byrå både uppfyller kommissionens beslut om decentralisering och uppvisar utmärkta resultat i förvaltningen av det arbete som utförs. Den har redan skrivit på avtal för 90 procent av budgeten för år 2000 vilket är fantastiskt. Den har redan betalat ut ungefär 30 procent av de belopp som har anslagits för år 2000. Och något utan motstycke: För år 2001 har de begärt en minskning av anslagen för lönekostnader. Jag föreslår därför, herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar att inte bara låta dessa människor med arbetslust och engagemang fortsätta på sätt som sker, inte bara låta dem vara ostörda i sitt arbete utan att naturligtvis ge dem ansvaret också för Förbundsrepubliken Jugoslavien och varhelst annars det behövs, liksom även att ställa sin sakkunskap till andra organs förfogande, organ vilka vi mycket väl vet hur illa de fungerar, hur ineffektiva de är och vilka bristande resultat de uppnår. Jag vill alltså tro att vi genom det nu anförda skall kunna bidra med något bättre till detta hårt drabbade och problemtyngda område.

Swoboda
Herr kommissionär, kära fåtal kolleger som har hittat vägen hit! Jag vill först naturligtvis tacka föredragandena, i synnerhet den närvarande föredraganden, så hjärtligt till hans arbete och det mycket bra samarbetet.
Föregående talare har för denna region talat om ett slags Marshallplan, och med all rätt, tror jag. Om man ger ut pengar, har nu en gång den som ger ut pengarna privilegiet att helt klart definiera de politiska målsättningarna, och kommissionären har alltid gjort detta. Jag vill ändå i min grupps namn än en gång kort skissera det.
För det första: I denna region har vi tyvärr fortfarande den situationen att de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter inte respekteras tillräckligt. Det är nu en gång ett faktum. Vårt första mål måste därför vara att hjälpa där vi kan och där vi ser viljan till att i framtiden starkare acceptera de mänskliga rättigheterna och rättigheterna för minoriteter.
För det andra: I denna region ifrågasätts alltid internationella överenskommelser, senast även Daytonavtalet. Beträffande valkampen i Bosnien-Hercegovina är en av de sorgligaste följdföreteelserna av denna valprocess att ledande politiker har distanserat sig från Dayton, men inte på så sätt att de säger att de vill gå längre, de vill stabilisera mer, utan det är fråga om en destabilisering. Här måste det sägas ett klart " nej" . Till respekten för den internationella överenskommelsen - även i samband med Dayton - räknas naturligtvis även samarbetet med tanke på Haagtribunalen. Här måste vi uppträda beslutsamt - även om det sker med en viss tolerans - gentemot Kostunica, som vi i morgon kommer att ta emot här, och de nya jugoslaviska auktoriteterna. Det finns några positiva signaler, med säkerligen inte tillräckligt många.
För det tredje: Ingen ensidig ändring av gränser. Det gäller för Montenegro och även för Kosovo. Här måste vi också säga ett klart och entydigt ord. Jag säger även här att vi måste ge det nya Jugoslavien en chans. Jag hoppas att Jugoslavien kommer att gripa tag i den. Jag utesluter inte gränsändringar, men jag vill helt entydigt utesluta dem för den händelse att de görs ensidigt, vem som än gör dem. Sådana ändringar får bara göras efter överenskommelser.
För det fjärde, vilket är mycket viktigt för oss: Det byggs upp nya gränser, men det finns de som alltid lätt hoppar över gränserna, nämligen alla kriminella organisationer med sina brottsliga aktiviteter. De erkänner inga gränser. Gränsöverskridande illegala aktiviteter, vare sig det gäller narkotikahandel, gränsöverskridande samarbete eller människohandel, måste bekämpas av oss.
Det finns gränser som skall avlägsnas, men inte genom kriminella aktiviteter, vilka tyvärr i denna region också är långt mer omfattande än vad som kan iakttas i andra områden. Därför är detta målsättningar som vi också måste uppnå med de ekonomiska medlen och de instrument som vi nu skapar. Jag tror att också kommissionen och rådet är överens med oss om att vi under de närmaste åren med all konsekvens måste uppnå denna målsättning med våra medel. Men våra pengar får inte heller gå dit där viljan saknas!

Souladakis
Herr talman! I morgon kommer Kostunica, Förbundsrepubliken Jugoslaviens nye president, till vårt parlament och skall tala. Hans närvaro kan i semantisk mening ge ett framtidsperspektiv på den totala politik som vi bedriver. En andra iakttagelse är att de föregående talarna med viss klagan sagt att Europeiska unionen betalar medan USA hörs. Men det är ju logiskt, därför att USA har agerat politiskt både i Bosnien med Dayton-avtalet liksom i Kosovo med det initiativ USA tog i samband med bombningarna och vadhelst annat.
Vad betyder detta för oss? Att politiken måste komma först eller i alla fall röra sig parallellt för att kunna ha politiska mål. Vilka bör dessa politiska mål vara? Det är tydligt att den institutionella delen, en väl fungerande demokrati, prioriteras i hela området. Därför att en väl fungerande demokrati kommer att skapa förutsättningar för att minoriteterna i de olika områdena skall respekteras. Denna väl fungerande demokrati kommer att fungera till gagn för normala förhållanden i området. Den måste emellertid även bäras upp av människor. Vi bör inse att det i väldigt många fall under denna övergångsperiod har funnits personer som har tjänat olika syften vilket på ett osunt sätt kommit till uttryck i det politiska livet i området. I den bemärkelsen bör vi ändra uppfattning om personer, företeelser och situationer.
Ytterligare ett ämne som jag skulle vilja ta upp är allt det som har att göra med strategin i området. Helt klart är det en positiv utveckling att politiken förenas med de ekonomiska och institutionella framtidsperspektiven. För att den positiva utvecklingen skall få ytterligare resultat bör den emellertid ses ur en strategisk synvinkel. Med ett sådant betraktelsesätt anser jag inte att det tjänar något positivt syfte att åter ta upp frågan angående sätet för Europeiska byrån för återuppbyggnad, en fråga som avslutades för ungefär ett år sedan med Packs betänkande. Och det skulle vara bra om kommissionär Patten, som både har stor erfarenhet - för att inte säga vishet - när det gäller att hantera internationella kriser och har besökt olika områden på Balkan, åkte till Europeiska byrån för återuppbyggnad, till dess säte i Thessaloniki, och såg hur denna myndighet arbetar. I den bemärkelsen instämmer jag med och upprepar vad kollegan Folias sade.
Alltnog, nu är den gnälliga delen avslutad och vi skall övergå till den positiva delen. Lagendijks betänkande är liksom kommissionens förslag en mycket bra text, frånsett att jag skulle kunna kritisera den på en punkt. Jag anser att de har utformat en ram av politiska initiativ som borde ta form senare då vi kan bidra med nya uppfattningar. Vi bör betrakta detta område som en del av Europa och inte som ett område för rivalitet mellan stater och mellan europeisk eller amerikansk nationell politik. Om vi betraktar detta område som ett fält för presumtiv politisk rivalitet så gör vi fel. I alla händelser anser jag att vi befinner oss på rätt kurs.

Gawronski
Herr talman, ärade kolleger! Låt mig först av allt tacka föredragandena för de utmärkta betänkanden som de lagt fram för oss i dag. Den signal som parlamentet sänder med dessa dokument är tydlig och kraftfull. Min förhoppning är att kommissionen och rådet tar emot dessa betänkanden med det intresse de förtjänar och att de på lämpligt sätt ändrar de båda förordningarna.
Vi är alla medvetna om den betydelse som Europeiska unionens hjälp har för Balkanregionen. Återuppbyggnaden av ett demokratiskt politiskt system i Serbien är början på ett nytt kapitel. Men i denna nya fas måste unionen vara en aktiv deltagare och inte bara en passiv och senfärdig åskådare, som vi har varit hittills. Vårt ekonomiska och tekniska ingripande måste vara omfattande och effektivt: det är det minsta unionen kan göra för att garantera en stabil framtid i regionen och på hela kontinenten. Vi måste vara medvetna om att vägen till fred i Balkan fortfarande är lång och att det finns potentiella krishärdar som kan leda till att vi halkar tillbaka ner i det förflutna. Men denna region, den mest plågade regionen i Europa, har aldrig visat så hoppfulla tecken som i dag. Den närmast despotiska regimen i Kroatien har ersatts av en demokratisk och västvänlig regim. De sköra länder som omger det som återstår av Jugoslavien har lyckats överleva krisen, och inte bara det: Bulgarien, Albanien och Makedonien har dessutom gjort ekonomiska framsteg.
I den ömtåliga balans som i dag utmärker Balkan har Europeiska unionen ett stort, ett enormt ansvar, och när vi talar om unionen menar vi medlemsstaterna, men också Europeiska kommissionen, parlamentet. Medlemsstaterna lämnar storslagna avsiktsförklaringar, som emellertid måste åtföljas av konkreta ekonomiska åtaganden. Europeiska kommissionen måste ta ansvaret för att dessa program fungerar bra, och detta är huvudsyftet med de båda betänkanden som vi skall rösta om i morgon. Parlamentet måste tillfrågas och informeras regelbundet, och detta är de båda föredragandenas andra krav, ett krav som vi alla måste stödja.

Schröder, Ilka
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen och parlamentet har med föreliggande texter beräknat de krigsskador, som på grund av Natos bombningar uppstod enbart i Serbien, utan att man inkluderar Kosovo, till 4 miljarder euro. Därmed har de indirekt erkänt en del av sin materiella krigsskuld. Nato påstod att man ingrep för att förhindra ytterligare lidande. Men detta krig resulterade i långt fler flyktingar, döda och sårade än vad som åstadkoms under de 12 föregivet avgörande månaderna före Natos militäraktion. Destabiliserades inte denna region på ett avgörande sätt först genom Natos krig? När allt kommer omkring tjänade Natos ingrepp på Balkan till att legitimera den nya Natostrategin och det självpåtagna mandatet.
Med erkännande av de uppkomna krigsskadorna och det faktum att Nato fick situationen att eskalera, borde betalningarna inte utgöras av hälften, utan av det fulla beloppet av de beräknade krigsskadorna. Men EU bör framför allt inte ställa några krediter till förfogande, utan - och det gäller i synnerhet de länder som är medlemmar av Nato - de bör betala krigsskadestånd för de skador de orsakat.

Patten
. (EN) Detta har varit en utmärkt debatt, även om de närvarande vid denna tid på kvällen begränsas till de cognoscenti som finns kvar. Det är i vilket fall trevligt att se en del bekanta ansikten i kammaren.
Jag har inte för avsikt att ta upp de områden som tidigare täcktes av ministern under hans kommentarer om toppmötet i Zagreb. Jag stöder fullständigt alla de mål som han angav. Detta toppmöte äger rum under betydligt trevligare förhållanden än vad vi kanske hade föreställt oss när ordförandeskapet tog upp det för första gången.
Jag vill koncentrera mig på förordningarna. Först och främst vill jag tacka kammaren för dess utmärkta och snabba arbete under granskningen av dessa två förslag till förordningar. Jag vill gratulera föredragandena från de behöriga utskotten: Framför allt Westendorp y Cabeza, som har betydande erfarenhet " på plats" i Bosnien när det gäller dessa frågor, och även Lagendijk, som vi har en regelbunden dialog med om sydöstra Europa. Han är åtminstone en annan människa som, liksom jag, kan säga att han läst Misha Glenny i Balkanländerna. Jag vill också tacka följande ledamöter: Staes, Färm och Gargani för den höga kvaliteten på deras betänkanden och yttranden.
Dessa två förslag behandlar två viktiga saker som prioriteras av unionen: Bistånd till sydöstra Europa och att detta tillhandahålls så snabbt och effektivt som möjligt. Vid Europeiska rådets sammanträden i Lissabon och Faro underströk man betydelsen av att unionen beaktar denna regions integration i Europas huvudströmningar på de ekonomiska och politiska områdena. Vår strategi för att uppnå detta handlar om stabiliserings- och associeringsprocessen. Det är naturligtvis så att Europeiska unionen ger ett viktigt bidrag till arbetet med stabilitetspakten genom denna process. Stats- och regeringscheferna har också bekräftat unionens beslutsamhet att stödja denna process med tekniskt och ekonomiskt bistånd. Demokratins återkomst till Serbien, som ägde rum tack vare det serbiska folkets beslutsamhet och mod och de demokratiska krafterna där, ger nu en möjlighet att bygga upp välståndet i hela regionen.
Europeiska unionen måste nu i högre grad än någonsin tidigare leva upp till sina åtaganden. För att kunna göra detta måste vi ha de rätta rättsliga instrumenten, flexibla förfaranden och en effektiv förvaltning. Meddelandet om reformen av biståndet till tredje land som kommissionen antog den 16 maj, visar vår beslutsamhet när det gäller att drastiskt förbättra biståndets snabbhet, kvalitet och synlighet. I sydöstra Europa har denna beslutsamhet redan gett konkreta resultat.
I Kosovo har den insatsgrupp som vi utnyttjade under de sista dagarna före slutet av konflikten och, under det senaste halvåret, Europeiska byrån för återuppbyggnad skapat metoder för att kunna ge hjälp i tid och på ett effektivt sätt. Siffrorna talar sitt tydliga språk: 84 procent av de medel som tilldelades för återuppbyggnad under Obnova-programmet - 444,5 miljoner euro under 1998 till 2000 - hade tagits i anspråk vid slutet av oktober 2000. 70 procent av de använda medlen hade kontrakterats och 43 procent av de kontrakterade medlen hade betalats.
Vi har presterat snabba resultat även i Serbien, där kommissionen, på bara drygt fyra veckor, utarbetat ett biståndsprogram för akuta situationer som totalt tar i anspråk 200 miljoner euro. Det antogs av kommissionen i förra veckan och de första lastbilarna med bränsle för uppvärmning började rulla in i Serbien under helgen, före tidsschemat och före de flesta andra biståndsgivarna. Detta program kommer att rulla på varje dag från och med nu: Ett kontrakt om import av elektricitet för 30 miljoner euro undertecknades i dag av det serbiska elbolaget, och detta bör fungera inom de närmaste dagarna. Varje dag är dyrbar i detta läge.
Våra reformer har också börjat ge resultat i Bosnien, där genomförandet av biståndet, när det gäller kontrakterade och utbetalade belopp har ökat dramatiskt, eftersom vår delegation i Sarajevo förstärktes förra året och den fick större befogenheter genom decentralisering. De resultat som uppnåtts är oerhört uppmuntrande.
Dessa resultat kan också Europaparlamentet vara stolt över. Det var Europaparlamentet som tryckte på larmknappen om den dåliga förvaltningen i Bosnien. Det var parlamentet som stödde kommissionens förslag att skapa Europeiska byrån för återuppbyggnad. Det var parlamentet som förespråkade gemensamma bestämmelser för bistånd till regionen och det var parlamentet, i sin roll som budgetmyndighet, som såg till att medel blev tillgängliga för nödhjälp i Serbien, utan dröjsmål. Detta är en bra utveckling, men vi måste bygga vidare på den. Det finns fortfarande stora förbättringar som kan göras. Detta är syftet med dessa två förslag.
Parlamentsledamöterna har lagt fram ett betydande antal ändringsförslag. Jag vill kommentera dem, eftersom de har att göra med våra två förslag om byrån och förordningen.
Kommissionen har lagt fram förslag om en förordning om bistånd som är avsiktligt enkel och tydlig. I denna anges de övergripande målen för biståndet, för huvudprinciperna som styr programverksamheten, för kommittéförfarandet i samband med programmen, men inte för enskilda projekt. Kommissionen föreslår också enkla beslutsarrangemang för program som drivs av Europeiska byrån för återuppbyggnad.
Låt mig diskutera några av de allmänna frågor som tagits upp av parlamentet, först kommissionens roll och dess finansiella ansvar i samband med driften av byrån. Kommissionen ser mycket seriöst på sitt ansvar för genomförandet av gemenskapsbudgeten. En rad nya ändringsförslag understryker detta ansvar genom att hänvisa till artikel 274 i fördraget. Men för att kunna utöva detta ansvar behöver vi rättsliga instrument som gör det möjligt för oss att agera på ett snabbt och flexibelt sätt.
För det andra vill parlamentet att vi skall hänvisa mer specifikt till sektoriella prioriteringar. Vi vill, mot bakgrund av våra erfarenheter, ha så mycket flexibilitet som möjligt. Men vi kan acceptera åtskilliga av parlamentets ändringsförslag som uppmanar oss att ange viktiga sektoriella prioriteringar, som t.ex. bistånd till utbildning, yrkesutbildning, miljö, det civila samhället och icke-statliga organisationer, etnisk försoning och återvändande för fördrivna personer. Vi kan i samma anda godkänna förslaget att i förordningens skäl inkludera en hänvisning till Europeiska rådets slutsatser vid toppmötet i Faro. Parlamentets resolution om kommissionens meddelande om stabiliserings- och associeringsprocessen, förtjänar också att nämnas i skälen. Vi tycker att det är förnuftigare att det nämns där än att skriva in det i artikeln som handlar om villkor.
Vi kan naturligtvis också godkänna förslaget om att riktlinjerna som kommissionen kommer att anta skall återspegla sökandet efter större effektivitet, vilket är viktigt i samband med våra reformer.
Jag vill bara lägga till att det är viktigt, när vi nu lagt fram en förordning som syftar till att förenkla saker och ting, att inte nu låta förordningarna belamras med varningar och förbehåll och en uppseendeväckande stelbenthet.
Som Staes sade: Vi vill inte att folk skall sätta käppar i hjulet. Om vi inte kan få en klar och tydlig förordning, så är det, uppriktigt sagt, bättre utan någon förordning över huvud taget. I klarspråk: Vi kan godta andemeningen, under förutsättning att man kan ändra ordalydelsen i vissa fall, i ändringsförslagen 1, 2, 5, 6, 7, första delen av 11, första delen av 13, 16 delvis, 17, 18, 19 delvis och 20, 21, 24, 28 första delen, 31 och delar av 37.
Kommissionens ståndpunkt om den totala summa vi beräknade vara nödvändig för regionen, det s.k. finansiella referensbeloppet och dess förenlighet med budgetplanerna, är välkänd. Vi anser inte, som kammaren känner till, att det är nödvändigt att uttryckligen hänvisa till detta i förordningen. Trots Lagendijks vältalighet tror jag inte att det är nödvändigt, men han sade en sak som är absolut sann, och detta togs också upp, på ett annat sätt, av Westendorp när de sade att visst är dessa förordningar bra, men om det inte finns medel i budgeten till att täcka Europeiska unionens politiska prioriteringar så slösar vi bara bort vår tid.
Westendorp sade att rådet inte kunde - jag tror att detta var innebörden av hans kommentarer - göra en replik av Nya testamentet och utföra mirakler med bröd och fiskar. Detta kanske anses av vissa ministrar som en aning brutal bedömning av rådets maktbefogenheter, men det är helt sant. Vi har att göra med begränsade budgetmedel, men jag hoppas verkligen att den budget som är tillgänglig för Europeiska unionens åtgärder i tredje land återspeglar Europeiska unionens politiska prioriteringar. Det är denna diskussion vi har fört med rådet under de senaste veckorna och månaderna, och varken kommissionen eller parlamentet har gjort dåligt ifrån sig under denna diskussion. Jag tycker nog, i synnerhet, att de senaste två månadernas erfarenheter har visat att kommissionens finansieringsförslag inte var så besynnerliga som vissa antydde vid den tidpunkten.
Låt mig nu vända mig till det andra framlagda förslaget, Europeiska byrån för återuppbyggnad, och i och med detta vill jag varmt gratulera, i likhet med vad Lagendijk gjorde under sina kommentarer, till det utmärkta jobb som styrelsen, chefen och personalen har gjort på plats i Kosovo. De utgör en fenomenal grupp och det förvånar mig inte att deras resultat är oerhört imponerande. De har förtjänat sitt goda rykte när det gäller att kunna åstadkomma resultat, och jag vet att parlamentets egen delegation som besökte i Kosovo i maj var lika imponerad som jag.
Det är tydligt att det är förnuftigt att ta lärdom av byråns verksamhet under det senaste halvåret, och se hur vi kan hjälpa den att arbeta effektivare. Detta är nödvändigt, eftersom byrån nu kommer att ha ansvaret för hela Jugoslavien.
Vårt viktigaste mål är att klargöra styrelsens roll. Den måste ta ansvaret för granskningen och godkännandet av de återuppbyggnadsprogram som kommissionen fattar beslut om. Vi vill också förenkla beslutsfattandet. Enligt den nya förordningen får kommissionen anta program som föreslagits av byrån utan föregående överläggningar med förvaltningskommittén.
Låt mig bara klargöra att kommissionen fortfarande har ansvaret för det formella antagandet av programmen. Det är kommissionen som beslutar om önskvärdheten av dessa program; det är kommissionen som är ansvarig för genomförandet av budgeten; det är kommissionen som antar programmen.
I en rad ändringsförslag försöker man säkerställa att byrån skall lyda direkt och endast under kommissionen, och därmed se till att kommissionen blir ensam ansvarig för byråns förvaltning inför Europaparlamentet, revisionsrätten och OLAF. Låt mig klargöra detta sammanhang. Byrån har en viss grad av självständighet, i likhet med alla byråer inom EU:s organisation. Så är läget enligt den nuvarande institutionella strukturen, och den självständighet som byrån har nu måste respekteras, om inte byråns institutionella struktur förändras. Detta minskar inte det fullständiga ansvar som kommissionen har, som krävs enligt fördraget, för verkställandet av gemenskapsbudgeten. Jag vill tacka parlamentet för det förnuftiga och pragmatiska sätt på vilket det har accepterat byråns nuvarande struktur. Jag känner till parlamentets åsikter i denna fråga och kommissionen kommer att ta hänsyn till dessa vid utformandet av alla framtida förvaltningsmyndigheter.
Språkanvändningen utgör ytterligare en känslig fråga. Jag hoppas att parlamentet kommer att förstå det förnuftiga i förslagen som jag lade fram i maj, och kommer att fortsätta att arbeta konstruktivt tillsammans med andra med denna mycket svåra fråga, men jag kan inte stödja parlamentets ändringsförslag som går ut på att ta bort kravet på enhällighet, eftersom detta skulle vara oförenligt med kommissionens ståndpunkt.
Vi kan godkänna de ändringsförslag som utformats för att avlägsna kravet på ytterligare ett beslut av rådet för att utvidga byråns behörighet till att omfatta hela Jugoslavien. Jag kan också godkänna de ändringsförslag som hänvisar till rådets (allmänna frågor) beslut av den 9 oktober, till återskapandet av det civila samhället och rättssäkerheten, till betalning för tjänster som utförs av byrån, till tredje land, till möjligheten att inrätta ytterligare operativa centrum, till direktörens ansvar för genomförandet av arbetsprogrammet och byråns budgetstruktur.
Detta innebär att vi kan godta andemeningen, förutsatt att ändringar kan göras i vissa fall när det gäller ordalydelsen, i ändringsförslagen 1, 2, 6, 8, 10 delvis, 11, 37, 16, 27 och 33. Vi kommer noga att undersöka önskvärdheten av att utarbeta en lista över frågor som styrelsen bör ta itu med. Vi kommer att göra detta i syfte att klargöra dess roll; i detta fall handlar det om ändringsförslag 21 och 22. Vi kommer också att granska den tidtabell som ni förslår i samband med antagandet av byråns budget, samtidigt som hänsyn tas till principen om god budgetmässig programplanering och förenlighet med gemenskapens budgetförfaranden. Det handlar här om ändringsförslag 29 och 30.
Låt mig upprepa mitt tack till parlamentet för dess hårda arbete i samband med dessa frågor. Vi har gjort verkliga framsteg i sydöstra Europa. Detta förslag bör göra det möjligt för oss att dra fördel av den nya möjlighet Europeiska unionen får när det gäller att skapa beständig fred och välstånd i hela regionen.
Jag måste säga att Europeiska unionen inte gjort så värst bra ifrån sig i samband med händelserna i sydöstra Europa under 1990-talet. Jag hoppas att det kan bli en ändring på detta under nästa årtionde, och denna förordning kommer att ge oss vissa av de prosaiska medel som krävs för att kunna se till att detta sker.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

ASEM III (Seoul den 20-21 oktober 2000)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om tredje mötet Asien-Europa (ASEM III - Seoul, den 20 och 21 oktober 2000).

Patten
. (EN) Herr talman! Låt mig syssla medlitet hoppande mellan kontinenterna. Låt mig, innan jag rapporterar om det tredje ASEM-mötet och utvärderar resultatet av detta, kort säga några ord om ASEM-processen. Det första toppmötet 1996 ägde rum vid en tidpunkt då det fanns en enorm optimism när det gällde Asien, när folk talade om det asiatiska ekonomiska miraklet. Det andra mötet, 1998, ägde rum under en ekonomisk kris, när många sade att det var över för denna gång i Asien och att man i hög grad hade överdrivit allt. Det var mer jordbundet vid det tredje mötet. Det var inget asiatiskt ekonomiskt mirakel, men väldigt många spännande saker har skett i Asien och man har i de flesta länder återhämtat sig väldigt fort efter krisen 1997/98. I de stycken det har varit mest framgångsrikt, har man använt sig av en kombination av ekonomiska och politiska reformer. Detta har utgjort bakgrunden till dessa möten.
Utmaningen för det tredje mötet i Söul var att fördjupa ASEM-processen, både för deltagare på regeringsnivå och för den bredare allmänheten. Man måste visa att det inte behövde äga rum några dramatiska händelser för att möten mellan europeiska och asiatiska stats- och regeringschefer skulle vara berättigade. Vi redovisade våra mål för ASEM III i vår arbetsgrupp, vi diskuterade saken med Europaparlamentet före mötet vid två tillfällen i arbetsgruppen (ASEAN) och i plenum, vilket resulterade i, anser jag, er resolution av den 5 oktober, vars mål vi inte bara tog hänsyn till, utan också lyckades uppnå i de flesta fall.
Förutom att anta tre viktiga dokument, deltog de politiska ledarna vid mötet aktivt i en diskussion om känsliga frågor som t.ex. de mänskliga rättigheterna, Sydkinesiska havet, Östtimor och Myanmar. De lovade högtidligt att främja och skydda de grundläggande mänskliga rättigheterna och stödja respekten för demokratin, rättssäkerheten, jämlikheten, rättvisan och miljömedvetandet. Vi kom överens om att intensifiera ASEM:s politiska dialog på hög nivå genom att locka fram kraft ur den mångfald som medlemmarna uppvisar, samtidigt som ingen fråga utelämnas. Ledarna gav sitt samtycke till en utvidgad och uppdaterad ram för samarbete mellan Asien och Europa 2000, vilken utgör arbetsprogrammet för nästa årtionde. Behovet av gemensamma initiativ för att genomföra Kyotoprotokollet bekräftades, en dialog mellan konsumenter och producenter för stabilisering av världsmarknadspriset för olja förespråkades, såväl som ett närmare samarbete för att utveckla energibesparande tekniker. Vi diskuterade den gränsöverskridande brottsligheten, utnyttjandet av migranter, människosmuggling, kampen mot narkotika, alla dessa frågor som, tyvärr, utgör globaliseringens mörkaste sidor.
På mötet antogs den separata Söuldeklarationen för fred på den koreanska halvön, genom vilken toppmötet mellan de två koreanska staterna i juni välkomnades, och genom vilken båda sidor uppmanades att fortsätta bygga på sina framsteg och genom vilken man betonade betydelsen av att få med Demokratiska folkrepubliken Korea i en multilateral dialog. Rörande utvidgning, så antogs det dubbelriktade förhållningssättet, varigenom ett kandidatland först och främst måste få stöd från sina regionala partner innan man begär stöd från den andra regionen. Det slutliga beslutet fattas genom samförstånd av stats- eller regeringscheferna. Det diskuterades inga specifika kandidater under ASEM III-mötet.
På området för ekonomiskt och finansiellt samarbete, kom ledarna överens om att samarbeta för att ta itu med de utmaningar som hör samman med globalisering, informationsteknik, elektronisk handel och den digitala klyftan, genom att utvidga forsknings- och informationsnätverken mellan de två regionerna. Ledarna bekräftade också att man förberedde ett utgivande av frivilliga årsrapporter om initiativ för att komma tillrätta med handelshinder som identifierats i samband med handlingsplanen för underlättande av handel.
Alla ASEM-partner accepterade att arbeta mot en ny omfattande WTO-runda så snart som möjligt, samtidigt som man ser till att ta hänsyn till utvecklingsländernas särskilda behov. På det sociala och kulturella området uppmärksammade ledarna betydelsen av ett bättre samarbete inom utbildningssektorn med särskilda initiativ för att främja en ömsesidig medvetenhet, inklusive en förbättring av samarbetet mellan universiteten och de elektroniska nätverken mellan skolor. Vad gäller kontakterna mellan folken, som hör nära samman med detta område, fortsatte man att stödja principen om att öppna ASEM-processen till en större del av det civila samhället, även om initiativet från icke-statliga organisationerna om att upprätta ett socialt forum inte kunde genomföras p.g.a. motståndet från vissa asiatiska partner.
Jag är säker på att parlamentet ser att dessa resultat överensstämmer med resolutionen av den 5 oktober, som jag nämnde tidigare. De mänskliga rättigheterna och rättssäkerheten ingår i processen; det fanns en klar förståelse för behovet av att snabbt komma igång med en omfattande WTO-runda, men jag är inte säker på att detta har återspeglats hittills under diskussionerna vid APEC-mötet i Brunei. Även om förslaget att upprätta ett socialt forum inte godtogs, diskuterades det civila samhället och icke-statliga organisationer aktivt och jag hoppas verkligen att det kommer att ske ytterligare framsteg inom detta område före ASEM IV i Köpenhamn.
Ledarna kom slutligen överens om att uppmuntra till en intensivare kontakt mellan parlamentarikerna, i likhet med vad som angetts i ramavtalet om samarbete. ASEM III dominerades på ett oundvikligt sätt av den betydelsefulla utvecklingen på den koreanska halvön, som resulterat i den mycket välförtjänta nomineringen av Sydkoreas president till Nobels fredspris, en man som haft en enastående karriär, både vad gäller hans engagemang för demokratin och de mänskliga rättigheterna och rättssäkerheten och, under den senaste tiden, för försoningen mellan södra och norra delen av halvön.
Jag tror att detta påminde oss i Europa om vilken viktig roll vi har i Asien, inte bara när det handlar om ekonomi och handel, även om jag måste säga att ett av skälen till Asiens återhämtning, är att vi hållit vårt ord när det gällt att hålla våra marknader öppna för den asiatiska exporten under de senaste två åren. I år verkar det mycket troligt att Kina får ett handelsöverskott med Europeiska unionen på 40 miljarder euro. Vi har hållit vårt ord när det gäller ekonomiska och handelsrelaterade frågor vilket, bl.a., borde få Asien att ta oss på litet mer allvar. Det är viktigt att komma ihåg att vi också har en politisk roll i Asien, inte bara när det rör vårt förespråkande av demokrati och god förvaltning, utan även när det rör det bidrag vi kan ge på Koreanska halvön och på andra ställen för den framtida stabiliteten och säkerheten. ASEM-processen är viktig. Detta var ett mycket värdefullt möte. Processen utvecklas och förstärks med tiden, och jag ser fram emot nästa ASEM-möte i Danmark om några år när jag är övertygad om att vi kommer att bygga vidare på de framsteg som redan har skett.

Jarzembowski
Högt ärade herr talman, högt ärade herr kommissionär! Jag tror att det faktum att vi är så få här beror på att förhandlingarna i kväll gick så snabbt och att några kolleger, som ville tala, ännu inte är här, utan fortfarande sitter vid matbordet. Jag ber alltså om att man inte tar det ringa deltagandet som ett tecken för att frågan inte är viktig för dem.
Herr kommissionär, jag delar till att börja med er uppfattning att denna ASEM-process är av stor vikt. Den är politiskt och ekonomiskt av stor betydelse. Jag skulle önska att både denna kammare och många av era kolleger i kommissionen skulle sätta betydelsen av Asiens förbindelser med Europa i dess riktiga samband, även när det gäller unionens fiskeripolitik - min spanska kollega får förlåta mig och även herr Fischler får ursäkta. Om man långsiktigt betraktar den politiska och ekonomiska utvecklingen i världen med sina många poler, är Asiens förbindelser med Europa och omvänt av central betydelse. Därför är vi mycket lyckliga över att toppmötet i Seoul har ägt rum och att alla regeringschefer, bortsett från ett par stycken, var där. Det var av stor betydelse.
Ni har rätt i att i positiv bemärkelse ställdes Asien-toppmötet på visst sätt i skuggan av utvecklingen i Koreas båda delar, så att det ägnades mer tid åt att bedöma närmandet av Koreas båda delar till varandra, än att verkligen tala om Asienprocessen. Men vi bör alla glädjas åt den positiva utvecklingen där. Jag tillåter mig dock ett påpekande till rådets stackars företrädare, som måste föra protokoll: Det var naturligtvis pinsamt i Seoul att några av EU:s medlemsstater hade tillkännagett att de vill ta upp diplomatiska förbindelser med Nordkorea, medan andra inte gjort det. Det hade varit mycket klokt - om vi nu skall ha en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik - om alla 15 staterna gemensamt hade fattat beslutet att ta upp förbindelserna vid samma tidpunkt och på samma villkor, i stället för att enskilda stats- och regeringschefer höll enskilda shower.
Det är positivt - det vill jag absolut hålla med om - att man har enats om ett ramprogram för det asiatisk-europeiska samarbetet. Men, ärligt talat, herr kommissionär, har ni förstått innehållet i ramavtalet? Jag har fortfarande stora svårigheter att verkligen förstå substansen i det man kommit överens om för de närmaste årtiondena. Och här tror jag att det för parlamentet - även om vi bara är några få här, men någon läser väl protokollet, och vi, de få specialisterna, kommer i varje fall att fortsätta behandlingen - är beroende av att man deltar i denna process för att formulera ramen för det asiatisk-europeiska samarbetet. Jag tror hur som helst att parlamentet är alltför lite aktivt. I synnerhet som vi i er, herr kommissionär, har en bra samtalspartner, bör vi inför Köpenhamn och före konferenserna försöka enas om innehållet och som parlament ge impulser till idéer hur vi också skall kunna fylla den ram som ni har beslutat om.
Det gläder mig mycket att den europeiska sidan klart och tydligt har uttalat sig för de mänskliga rättigheterna. Men konsekvenserna av vad detta betyder måste vi än en gång tala om i lugn och ro. Jag tror att det var en mycket bra politisk bekännelse, men vi har fortfarande vissa problem.
Jag tror att det är vår uppgift som parlament att återuppta det som den europeiska sidan lyckligtvis tagit med i slutsatserna, nämligen det samarbete mellan Europaparlamentet och parlamenten i de asiatiska staterna efter den första ASEM-konferensen som vi hade i Strasbourg för några år sedan. Det är en viktig uppgift och jag önskar att parlamentet kanske nästa år före Köpenhamn ger impuls till detta andra möte. Vi bör låta det äga rum i Asien, eftersom det förra gången ägde rum i Strasbourg. Just när man betraktar samarbetet mellan Asien och Europa med tanke på synpunkter om demokrati eller mänskliga rättigheter anser jag att det är viktigt att vi arbetar närmare tillsammans med parlamenten i de asiatiska staterna och ser till att detta bidrar till en positiv utveckling.

Talmannen
Ledamot Jarzembowski! När det gäller ert påpekande om antalet - det obetydliga antalet - närvarande, kan vi säga att om vi även räknar kommissionären, så är talarna närvarande till 75 procent. Och det är ju inte så illa!

Maaten
Herr talman! Redan för en månad sedan talade vi om den här saken, och vi hade då ett mycket bra samtal med kommissionären. Våra hjärtan klappade fulla av förväntan. En positiv aspekt är naturligtvis den öppning mot Nordkorea som har åstadkommits, men det är beklagligt att vi från vår sida inte har ställt de medel till förfogande som egentligen borde ha tillhandahållits i det syftet. För övrigt är resultatet enligt vår uppfattning dock en smula tunt, och det är ändå att uttrycka saken milt. Vårt problem med ASEM III är inte så mycket vad som har uppnåtts, för det är naturligtvis positivt med projekt angående penningtvätt, hiv och aids, livsmedelssäkerhet och liknande. Två konkreta förslag har till och med antagits, närmare bestämt rundabordskonferensen om globaliseringen och the duo fellowship program, 4 300 fellowships till ett belopp av 25 miljoner amerikanska dollar. Det är naturligtvis inte lite, men det finns ändå en del frågetecken som måste rätas ut. Jag återkommer snart till detta.
Viktigare är vad som inte har antagits. Långt mer hade kunnat ske vad gäller finansiell stabilitet, handel och investeringar, infrastruktur. Det väcktes förslag om ett ASEM-miljöcentrum. Det hade varit någonting mycket bra. Det som vi anser vara allvarligt är det som inte har åstadkommits på området mänskliga rättigheter. Saker har sagts, men vi återfinner ingenting av det i de redan avtalade projekten och inte ens på området för exempelvis en tillbörlig reserv, vilket mycket väl hade varit möjligt. Denna tillbörliga reserv har för övrigt också något att göra med globaliseringen. Vi har kommit överens om att ägna oss åt globaliseringen och då närmare bestämt de negativa effekter som den medför. Enligt vår uppfattning har globaliseringen tvärtom positiva effekter. Negativa effekter finns, men vi måste väl ändå se till de positiva effekterna också.
I fråga om the fellowship programme anser vi det vara obegripligt att dess sekretariat placeras i Seoul. ASEF i Singapore fungerar utmärkt. Varför inte placera det där?
Vi vet att kommissionen tar ASEM på fullaste allvar, och vi stöder dem vad det beträffar helhjärtat. Frågan för oss är om våra ministrar har tagit ASEM på tillräckligt allvar. Vi tycker att de har visat en beklaglig brist på ambitioner, och de förtjänar således inte heller några applåder.
Det har dock gjorts framsteg på en punkt, den parlamentariska dialogen mellan Asien och Europa. Kanske kan vi som parlamentariker åstadkomma vad ministrarna har misslyckats med på den punkten. Europeiska kommissionen förtjänar vårt stöd eftersom vi är övertygade om att de är på väg åt rätt håll. Vi anser dock att ministrarna borde ha kunnat uppnå ett långt bättre resultat.

Talmannen
Jag har i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen mottagit sju resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.

Regionala fiskeorganisationer
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0275/2000) av Jové Peres för fiskeriutskottet om meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om Europeiska gemenskapens deltagande i regionala fiskeorganisationer (KOM(1999) 613 - C5-0108/2000 - 2000/2068(COS)).

Jové Peres
. (ES) Herr kommissionär! De regionala fiskeorganisationerna har fått en ökad betydelse, särskilt när det gäller fiskevatten som står under flera staters suveränitet och förvaltningen av gemensamma fiskbestånd och ständigt vandrande arter. Med tanke på anpassningen till det lokala fisket, utgör de ett särskilt lämpligt verktyg när det gäller att utnyttja resurserna på ett rationellt sätt. Detta är skälet till att Europeiska unionen ser till att få de befogenheter som behövs för att delta fullt ut. Kommissionens meddelande begränsas till att behandla faktorer som hänför sig till en bedömning av fördelningen mellan gemenskapen och medlemsstaterna av de uppgifter som denna medverkan resulterar i. Denna inriktning är nödvändig men otillräcklig, då är det lämpligt att anta en tydlig, homogen och enhetlig plan för Europeiska unionens deltagande i fiskeorganisationerna. Med tanke på olikheterna mellan de nuvarande regionala organisationerna måste gemenskapens medverkan i var och en av dem anpassas till deras särprägel. Den måste dock svara mot samma grundläggande principer ur ett rättsligt och institutionellt perspektiv. Av detta skäl förfäktar man i förslaget till betänkande från Europaparlamentets fiskeriutskott, en strävan till fördelning av enhetliga funktioner mellan gemenskapen och medlemsstaterna för alla de regionala fiskeorganisationerna.
Uppgiften att agera på gemenskapens vägnar tillfaller kommissionen, såsom en garant för gemenskapens intressen. Dess avdelningar bör inte bara sköta sina uppgifter att företräda, vilka hittills tycks ha begränsats på grund av bristande medel. I framtiden kan inte kommissionens avdelningar begränsa sig till att spela rollen av fasad; de måste på ett klart och precist sätt delta i alla sidor av gemenskapens deltagande i dessa regionala organisationer, såväl när det gäller representation, kontroll av överföring och verifikation av uppgifter, liksom deltagande i vetenskapliga forum: i allmänhet, ledning av gemenskapens arbete, inklusive kontrollen av fisket som bedrivs inom ramen för dessa organisationer.
Kontrollen av fisket berör medlemsstaternas suveränitet och anspråk på att sköta sin egen rättsskipning, och sålunda i någon mening nuddar vid själva kärnan av deras självständighet. Denna kontroll bör överflyttas till ett gemenskapsorgan, för att den gemensamma fiskeripolitiken skall bli tillämplig på alla medlemsstater, fartyg och yrkesmän, oberoende av deras nationalitet, så att man undviker avsteg från principen att alla skall behandlas lika. Därför bör ledningen av kontrollen och efter hand även själva deltagandet överlämnas till kommissionen, som följaktligen måste få tillgodoräkna sig kostnaderna härför ur gemenskapens budget.
Det är nödvändigt att förbättra befintliga mekanismer när det gäller införlivandet av gemenskapsrätten för att förbättra rättssäkerheten och övervinna den nuvarande långsamheten. Men även om det skulle gå snabbare att samordna de regionala organisationernas normer med gemenskapsrätten så måste rådet och parlamentet fortsätta att sträva efter att fullfölja sin roll när det gäller att leda gemenskapens fiskeripolitik.
Inför de regionala fiskeorganisationernas allt viktigare roll, måste Europeiska unionen utöva sina fulla befogenheter på fiskeriområdet, detta är framför allt ett problem när det gäller personella och materiella resurser. Kommissionen har, kanske för att kringgå problemet med resurserna, beslutat att föreslå en omformulering av de funktioner som tillkommer gemenskapen och medlemsstaterna, utan att ändra på deras respektive ansvarsområde. Ett sådant sätt att tackla problemen kunde måhända ha varit godtagbart som en övergångslösning, men som en permanent lösning kan det leda till allvarliga problem: problem med rollfördelningen och problem av institutionell art.
Den rollfördelning som kommissionen föreslår skulle för gemenskapen förbehålla vad man skulle kunna kalla representation " på hög nivå" , medan man till medlemsstaterna delegerar deltagandet i tekniska och vetenskapliga kommittéer. Även deltagandet i de regionala fiskeorganisationernas arbete skulle överlåtas till medlemsstaterna, liksom uppgifter som inspektioner och kontroll. Detta skulle innebära att gemenskapens funktion som avtalspart skulle förvandlas till en ren fasad.
Vi får inte låta Europatanken krympa till ett antal innehållslösa förklaringar. När det nu finns en gemensam fiskeripolitik och gemenskapen anser sig ha ansvar för fiskerifrågor måste man uppträda därefter och se till att man förfogar över de personella och materiella resurser som behövs för att man skall klara av uppgifterna, så som principen om tillräckliga medel för den gemensamma fiskeripolitiken kräver. Och vidare, om gemenskapen är avtalspart i de regionala fiskeorganisationerna måste man handla därefter och iklä sig denna roll. Att tillämpa en sådan princip medför finansiella konsekvenser och det kan komma att kräva juridiska förändringar, kanske överlåtelse av nationell suveränitet. Men om man bestämmer sig för en viss politisk modell är det nödvändigt att bevilja medel så att det är möjligt att genomföra modellen i praktiken.

Fraga Estévez
Herr talman! Utan tvekan är de regionala fiskeorganisationerna i dag den bästa garanten, om inte den enda, för förvaltning av världens fiskeresurser och bör vara det i ännu högre grad i framtiden. Denna betydelse har föredraganden, som har utarbetat ett utmärkt betänkande, insett fullt ut och han framhåller den verkligt svaga punkten i meddelandet. Mycket goda avsikter som bara kan förverkligas om det finns en äkta politisk vilja.
Om vi utgår ifrån att det av alla kustländer i världen är oerhört få som har den ekonomiska, rättsliga, lagstiftningsmässiga och politiska potential som Europeiska unionen har, så inser vi vilket ansvar vi har. Emellertid varken agerar eller styr gemenskapen, på sin höjd reagerar den. Men den reagerar med så få medel och så litet förutseende att det till i slutändan är som att skicka ut David mot Goliat. Bara det att i Bibeln vann David, vilket inte är fallet här.
Jag har varit observatör i några regionala organisationer, och jag kan försäkra er att det är patetiskt att se hur tre tjänstemän på mellannivå försöker reagera, utpumpade och nästan utan att sova, på problem som man kunde se var på väg för flera månader sedan och inför oerhört starka delegationer, starka dels på grund av själva sin karaktär av stormakter, som USA eller Japan, dels för att de på förhand har fört en intelligent allianspolitik. Eftersom generaldirektoratet för fiske håller på att omstruktureras och detta kan medföra mer personal och bättre medel, anser jag att vi bör välja att prioritera en förstärkning av detta område. Detta betyder i första hand att inte behöva begränsa sig till att reagera på händelser som Galapagosavtalet och dess tydliga avsikt till ensidig utvidgning av vatten som rättsligt sett hör till fyra länder, vilket går emot den internationella havsrätten, eller mot godtyckliga försök att fördriva gemenskapsflottorna, några av de få som följer strikta normer och bestämmelser.
Det är likaså kommissionens plikt att företräda oss på ett värdigt sätt på internationell nivå, och även att ta initiativ. Därför borde den driva på bildandet av nya regionala organisationer, och börja där det redan finns en gemenskapsnärvaro, som när det gäller västra och södra Stilla havet. Inför den planerade omstruktureringen vill jag uttryckligen yrka på att man inrättar en ny enhet för ständigt vandrande arter, vars behov kommissionen redan har insett genom att formulera en rad exklusiva bestämmelser angående dessa arter som är det viktigaste målet för de fartyg som seglar under bekvämlighetsflagg, ett gissel som sprider sig allt mer.
Jag avslutar med att upprepa mitt stöd till föredragandens betänkande.

Stihler
Herr talman! Låt mig tacka föredraganden och kommissionären.
De regionala fiskeorganisationerna och gemenskapens deltagande i dessa är en viktig fråga. Genom att de omfattar nästan allt öppet hav ger dessa organisationer ett instrument för säkerställande av ett aktivt bevarande och förvaltning av fiskeresurserna. Det är denna värdefulla resurs som jag nu skulle vilja uttala mig om.
Vi har redan drabbats av en minskning av fiskbestånden som gör att fisket befinner sig i en krissituation. Det sker överfiske, förorening av våra fiskevatten, klimatet förändras - det har vi förstått genom konferensen som pågår i Haag just nu - och den fysiska förändringen av miljön skapar ett ökat tryck på dessa ändliga resurser.
En reformering av den gemensamma fiskeripolitiken är viktig, men det är ännu viktigare att det blir rätt slags reformer. I Skottland har Skotska yrkesfiskareförbundet och Världsnaturfonden samarbetat och lagt fram förslag om regional förvaltning. Fiskeförvaltningsplanen skulle omfatta alla intressegrupper i en viss region. Även om den inledningsvis bara är rådgivande, hoppas man att den genom att den visar sig effektiv och verkningsfull till sist skall få en ledande roll.
Utvecklingen i riktning mot en regionalisering av den gemensamma fiskeripolitiken kommer att vara avgörande för att se till att det vidtas lokala åtgärder. De regionala fiskeorganisationerna har en roll på internationell nivå och inom regional förvaltning kan man se till att det globala blir lokalt. Detta kommer verkligen att skapa ett hållbart fiske.

Nogueira Román
Herr talman! Jag har bara en minut för att uttala mitt stöd till vår kollega Salvador Jovés utmärkta betänkande, som på ett mycket träffande sätt behandlar en del av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilken unionen inte har erkänt som en grundläggande del av densamma.
Förblindade av dispyterna om de gemensamma vattnen, har de europeiska länderna i praktiken glömt bort att fisket har en internationell dimension, såväl när det gäller bevarandet av havsresurserna och produktionen som när det gäller marknaderna och flottornas karaktär. Som en följd av detta finns det regioner i unionen, till exempel Galicien som jag företräder, vilka drabbas särskilt allvarligt av denna situation och bristerna på personal och material som Europeiska kommissionen lider av i tillämpningen av den gemensamma politiken för de regionala fiskeorganisationerna.
Föredraganden kritiserar helt berättigat dessa brister och föreslår mycket lämpliga lösningar, vilka vi instämmer i.

Langenhagen
Herr talman, herr kommissionär! Tillståndet för fiskbeståndet är - och det känner vi nu alla till - oroande över hela världen. Detta beror dels på de talrika miljöföroreningarna, vilket vi just har hört, som exempelvis orsakats av tankfartygsolyckorna den senaste tiden - och sådana tankfartygsolyckor finns det ju sannerligen inte så få av.
Men den huvudsakliga orsaken är ändå utfiskningen av fiskbestånden på grund av fiskeflottornas överdimensionerade fångstkapacitet. I miljöns, men även i yrkesfiskarnas intresse, måste vårt mål vara att uppnå en hållbar ransonering av fiskeresurserna. För att kunna uppnå detta mål har dock gemenskapen fortfarande några viktiga steg kvar. Men tid har vi egentligen inte så mycket kvar av.
I sitt meddelande till rådet och parlamentet anmärker kommissionen på att det saknas enhetliga bestämmelser för fisket inom och utom de exklusiva ekonomiska zonerna. Fortfarande gäller den starkares rätt på öppet hav. Denna rätt grundar sig på den rådande frihetsprincipen. Havet känner inga gränser. Knappast någon fisk har en fast bostad. Jag tänker här på alla vandrande fiskbestånd. Om några bedriver överfiskning, så får detta en dominobricka att falla. Ingen aldrig så skonsam behandling av fiskresurserna kan leda till framgång om de andra hänsynslöst följer sina ekonomiska intressen och bryter mot påbudet om att skydda beståndet.
Globalt sett är EU:s fångstpotential den fjärde i storlek. Ändå ger denna storlek inte EU rätt att vidta åtgärder enbart för sig självt; åtgärderna måste stå i samklang med EU:s internationella åtaganden. På grund av denna globalitet efterfrågas ett internationellt samarbete, men till de viktigaste instanserna - och här kommer vi åter tillbaka till grunden för detta samarbete - räknas i synnerhet de regionala fiskeorganisationerna. Deras särskilda betydelse uppstod dock inte först efter New Yorköverenskommelsen 1995, utan de är också principiellt bäst ägnade att främja ett ansvarsfullt fiskeri. Endast dessa organisationer har möjlighet att genomföra överregionalt beslutade bestämmelser i enlighet med de lokala förhållandena. De genomför statistiska program och ansvarar för inspektion och kontrollsystem. De kan på det mest effektiva sättet se till att påbuden inte ignoreras.
Med tanke på den stora betydelse som de regionala fiskeorganisationerna har för ett hållbart fiske anser jag att det är absolut nödvändigt att EU får en företrädare i varje regional fiskeorganisation, så att vi alla äntligen arbetar för samma mål.

Varela Suanzes-Carpegna
 ordförande i fiskeriutskottet. (ES) Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Då jag är på väg mot en av dessa regionala fiskeorganisationer, mot Marrakech, där jag i övermorgon skall delta som observatör för fiskeriutskottet i detta parlament, vill jag delta i debatten om detta betänkande av vår kollega Salvador Jové, ett utmärkt betänkande där vårt utskotts inställning framgår mycket klart.
Vi stöder de regionala fiskeorganisationerna, vi kräver fler regionala fiskeorganisationer och större inflytande från kommissionen i dem. När vi säger fler organisationer menar vi de som kan och bör skapas i södra Atlanten och i södra Stilla havet - vilket har sagts här - och att kommissionen kan leda dem. Jag tror att fiskets framtid på internationellt vatten beror på dessa organisationer och alla kommissionens ansträngningar, herr kommissionär, är små. För att försvara FN:s ståndpunkt, såväl i 1982 års konvention, som i den från New York, vilken har nämnts här, måste vi ha en mycket aktiv närvaro i dessa organisationer för att få ett ansvarsfullt fiske. Fiskeriutskottet kommer att få stöd här i parlamentet, även när det gäller att godkänna mer materiella och personella resurser som behövs, vilket också har uttryckts här. Vi är en budgetmyndighet och jag tycker att vi bör påverka denna budgetpost, för i dessa organisationer och i dessa vatten sätter vi i framtiden mycket på spel när det gäller det framtida fisket de närmaste åren.
Jag vill framhålla den praktiskt taget enhälliga åsikten i Europaparlamentet så att kommissionen alltså inser att vi är allierade i denna konstruktiva kamp för att ge kommissionen mer tyngd - genom fler tjänstemän. Jämfört med andra länder är naturligtvis Europeiska unionens representation liten och vi måste vara mer och bättre företrädda, herr Fischler. Jag vill säga att vi kommer att följa strategin att först sammankalla vårt utskott för att få information om vilken inriktning som kommer att drivas. Vi kommer att göra detta tillsammans med fiskesektorn för att komma fram till en gemensam ståndpunkt. Därefter kommer ärendet att gå tillbaka till parlamentsutskottet, så att kommissionen där skall kunna redovisa vad man kommit fram till.
Jag avslutar, herr talman, med att än en gång gratulera föredraganden Jové till det utmärkta betänkande han har genomfört.

Nicholson
Låt mig först och främst ta tillfället i akt och välkomna betänkandet och säga att hela frågan om förvaltning, övervakning och bevarande av fiskebestånd utgör ett större problem. Vi är mycket medvetna om det i Europeiska unionen och mycket längre bort än så.
Detta har också varit en källa till mycket stora meningsskiljaktigheter mellan yrkesfiskarna, å ena sidan, och forskarna, å den andra. De av oss som är politiker vi befinner oss i viss mån i mitten. Vi är varken yrkesfiskare eller forskare, och vi försöker att komma fram till sanningen genom att bedöma vad båda sidor säger till oss. Detta är en oerhört svår situation att försöka bemästra.
Det jag vill säga till denna kammare och till kommissionären, är att vi behöver information av högsta kvalitet och högsta standard som vi alla, forskare, yrkesfiskare eller politiker, kan ta till oss. Jag tror därför att kommissionen har en mycket viktig roll när det gäller att uppmuntra yrkesfiskarna att samarbeta med den och därmed komma fram till en lösning som vi alla kan ställa upp på.
Kommissionen bör ta hänsyn till de åsikter som uttrycks av regionala myndigheter och branschen. När kommissionären svarade mig förra veckan, verkade han blanda ihop geografin något - han visste inte om han var på väg till Skottland, Irland eller Nordirland. Jag upptäckte plötsligt att han besökt Skottland och Irland, men inte Nordirland. Förhoppningsvis får han bättre ordning på geografin i framtiden. Jag vet att han känner till var Nordirland ligger, och jag hoppas verkligen att han kommer att besöka yrkesfiskarna där.
Jag vill säga, innan vi fattar ett beslut som får ett stopp på det rådande kaoset - eftersom jag anser att vi är medvetna om den situation som kommer att uppstå i december när det rör totala tillåtna fångstmängder och kvoter - vilket kommer att bli oerhört svårt, inte bara för de regionala och nationella områdena och yrkesfiskarna, utan också för kommissionen. Vi behöver ett bättre sätt att ta itu med detta vid en bättre tidpunkt under året, med ett bättre ledarskap och större samarbete än tidigare. Jag uppmanar kommissionen att ta till sig detta.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Till att börja med vill jag tacka er för att ni stöder våra ansträngningar att främja och stärka gemenskapens verksamhet i de regionala fiskeorganisationerna. Jag är överens med alla som säger att vi behöver fler regionala fiskeorganisationer, och jag är också överens med Varela med flera om att kommissionen bör spela en lämplig roll i dessa regionala fiskeorganisationer.
Vi är också överens med denna kammare om att kontrollfrågorna måste vara en hörnpelare i den regionala fiskeripolitiken. Men jag måste också än en gång bekräfta kommissionens åsikt att den inte ensamt kan ta på sig ansvaret för kontrollen i de regionala fiskeorganisationerna. Det är nu en gång - och det motsvarar vår grundstruktur i Europeiska unionen - medlemsstaterna som primärt skall sköta kontrollen. När de utövar sina maktbefogenheter som flaggstater måste de ställa både de nödvändiga mänskliga och ekonomiska och de materiella resurserna till förfogande för att gemenskapen skall kunna uppfylla sina internationella åtaganden.
Kommissionen håller därför fast vid sin slutsats i meddelandet att NAFO (Northwest Atlantic Fisheries Organisation) i fråga om kontrollaktiviteterna utgör ett undantag från regeln, men inte skall göras till regel. Kommissionen skall koncentrera sig på sin egentliga uppgift, nämligen att övervaka och samordna medlemsstaternas genomförande av kontrollåtgärderna i de regionala fiskeorganisationerna. Dessutom skall kommissionen också ta på sig en mängd uppgifter i samband med förhandlingar, som måste föras inom ramen för de regionala fiskeorganisationerna.
Det vore helt enkelt opassande att sätta sig över gängse institutionell praxis i gemenskapen när det gäller kontrollansvaret för fartyg som verkar på öppna havet.
Jag vill här erinra om två väsentliga punkter. Gemenskapen måste å ena sidan agera konsekvent, oavsett om det nu handlar om kontrollverksamhet inom gemenskapens vatten, eller om det handlar om kontrollverksamhet på öppna havet.
För det andra: De ståndpunkter som man å andra sidan intar i denna fråga, måste stå i samklang med de ståndpunkter som intas inom ramen för den pågående debatten om kommissionens så kallade kärnverksamhet. Av dessa orsaker sträcker sig diskussionen om kontrollåtgärder utöver området för de regionala fiskeorganisationerna. Det måste väljas ett omfattande sätt att agera, som tar hänsyn till all fiskeriverksamhet i gemenskapen, både i EU:s vatten och på öppna havet.
Om vi totalt sett på nytt vill överväga våra uppgifter som kommission i fråga om kontrollverksamheten inom och utom gemenskapens vatten, så anser jag att det är lämpligt att vi gör det i samband med förberedelserna av reformen av den gemensamma fiskeripolitiken. Det betyder att vi här nästa år kommer att ha alla tillfällen till en intensiv diskussion om dessa frågor. Detta beträffande kärnfrågan i betänkandet.
Låt mig också göra ett par korta påpekanden om några andra punkter. I fråga om varaktigheten för genomförandet av de regionala fiskeorganisationernas beslut håller jag med er om att kommissionens slutresultat kan och måste förbättras. Hittills har visserligen några framsteg kunnat uppnås, men här måste man framför allt anstränga sig för att göra en bättre tidsmässig planering.
Beträffande frågan om överträdelser och sanktioner: här har kommissionen alltid arbetat för att ta med sanktioner i kontrollbestämmelserna. Ty utan sanktioner blir kontrollen helt enkelt tandlös. Tyvärr har vi hittills inte lyckats genomföra sådana idéer, eftersom rådet alltid uttalat sig emot det. Men vi kommer att försöka att inom ramen för de pågående arbetena med att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, som det formulerades och beslutades vid toppmötet i Tammerfors, även uppnå framsteg i denna fråga.
Vidare till den i punkt 16 uttalade anklagelsen. Där heter det att kommissionen skulle vilja utesluta parlamentet från förfarandet då gemenskapen deltar i de olika regionala fiskeorganisationerna. Jag måste säga att det överhuvud taget inte stämmer, tvärtom. Kommissionen har här alltid uttalat sig för reglerna för samarbete mellan parlamentet och kommissionen och har också alltid hållit sig till reglerna i det interinstitutionella avtalet.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Griskött
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande(A5-0305/2000) av Garot för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 2759/75 om den gemensamma organisationen av marknaden för griskött (KOM(2000) 193 - C5-0225/2000 - 2000/0076(CNS)).

Ford, Glyn
Herr talman! Jag har samma problem som Nicholson, men i en ännu mer akut form. Jag anlände för min debatt om ASEM III vid den tidpunkt som anslagits, för att upptäcka att hela debatten redan var avklarad. Jag vet inte var problemet ligger. Jag tror att det beror på att en eller två ledamöter är frånvarande, vilket sedan skjuter debatten framåt och sedan gör att fler och fler anländer efter debattens slut. Jag vet inte hur vi kan lösa detta problem, men jag vill be kammaren om ursäkt för att jag inte var närvarande när jag borde ha varit det. Jag vet inte hur vi skall ta itu med detta problem i framtiden.

Garot
. (FR) Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Vi skall i kväll diskutera situationen för grissektorn och dess gemensamma organisation av marknaden, som visat sig dåligt anpassad till den senaste kris som ägt rum.
Mellan 1998 och 2000 har produktionen skenat iväg orimligt med en ökning om 20 miljoner djur, för att uppnå en årlig nivå på 205 miljoner slaktade grisar i Europeiska unionen. Vi har då noterat en minskning av kursen med 30 procent, med den rad av konsekvenser som ofta är ohållbara för producenterna, särskilt för de unga och de mest skuldsatta. Vissa uppfödare som försatts i konkurs har inte haft något annat val än att ändra social status och bli vanliga anställda i kooperativa eller privata företag och samtidigt blir kvar på sina gamla jordbruk. Det är inte, herr kommissionär, mina kära kolleger, tolkningen av den europeiska jordbruksmodellen som unionen avser att få erkänd på den internationella scenen.
Ett konstaterande krävs uppenbarligen när det gäller målsättningarna i den ändrade förordningen 2759/75, den om den bristande anpassningen och otillräckligheten när det gäller verktygen inom den gemensamma organisationen av marknaden för griskött, nämligen privat lagring och återbetalningar: den privata lagringen, som intresserar aktörerna desto mindre som den genomförs i ett sammanhang av strukturkris, och återbetalningarna, som alltid är användbara, men som är beroende av internationella avtal som alltmer begränsar dem. Det är därför lämpligt att tänka sig nya instrument för att vara beredd på varje allvarlig kris som skulle kunna uppstå, trots en mycket hög konsumtionsnivå inom unionen och väl utnyttjade exportmöjligheter.
Den fortsatta förbättringen av produktiviteten inom uppfödningen genererar redan ett ökat utbud och om den skulle åtföljas av en gränslös utvidgning av produktionsapparaten skulle det återigen oundvikligen leda till en allvarlig obalans på marknaden. För, och det är den senaste krisen som lärt oss det, återupprättandet av marknaderna går nu desto långsammare som de specialiserade uppfödningarna i de flesta fall upprätthåller sin produktion i väntan på bättre tider.
Under sådana förhållanden, kära kolleger, gäller problemet i mindre utsträckning framtiden för produktionen än framtiden för producenterna. Det är därför nödvändigt att ge unionen flexibla instrument för att förebygga och hantera kriserna inom sektorn för grisuppfödning.
Kommissionen föreslår oss i det hänseendet att ett nytt instrument skall införlivas i den gemensamma organisationen av marknaden: nämligen utjämningsfonderna. Idén är förvisso bra, men eftersom tillämpningen är frivillig för medlemsstaterna och producenterna och den jämfört med den frysning av produktionen som krävts i en krisperiod inte innebär någon som helst lämplig lösning för uppfödarna är den, när allt kommer omkring, av föga intresse. I den nuvarande utformningen skulle den sannolikt vara verkningslös.
Det är anledningen till att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, som är medvetet om problemets omfattning, på grundval av mitt betänkande lämnat ändringsförslag för att göra förslaget mer attraktivt och effektivt. I detta fall handlar det om att göra det möjligt att upprätta tillförlitliga prognoser om marknaden genom god kännedom om produktionsmedlen, inrätta utjämningsfonder i alla medlemsstater, med gemenskapsstöd för att inrätta dem så att varje uppfödare i unionen, vare sig det handlar om vanliga uppfödare eller uppfödare som göder djuren, som vill ansluta sig kan göra det genom ett åtagande om att stabilisera sin produktion under fem år, upprätta medfinansiering av dessa fonder av uppfödarna eller deras grupperingar och av Europeiska unionen, i syfte att uppmuntra producenterna att ansluta sig, variera utbetalningen av stödet från dessa fonder under krisperioder, och slutligen se till att medlemsstaterna tillsammans med kommissionen vidtar de åtgärder som förefaller dem bäst anpassade för att återupprätta balansen på marknaderna och om en kris uppstår, med tanke på att denna ansträngning för att återupprätta marknaden bör ske genom beaktande av utvecklingen av produktionen i varje medlemsstat och bör återverka på de uppfödare som inte anslutit sig till utjämningsfonden.
Herr kommissionär, kära kolleger! Detta är alltså de resultat som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling förespråkar. Vi är för vår del övertygade om att dessa åtgärder kan förebygga kriser inom grisuppfödningen, eller till och med hantera dem om de mot förmodan skulle uppstå på nytt. Vi kan på så sätt genom flexibla, kompletterande och därmed oupplösliga instrument, och till en rimlig kostnad för unionen, låt oss erkänna det, göra framtiden mindre problematisk för våra uppfödare.
(Applåder)

Keppelhoff-Wiechert
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Som medföredragande till Garots betänkande om en gemensam organisation av marknaden för griskött vill jag här än en gång tydligt peka på skuggsidorna i betänkandet. Betänkandet, som i huvudsak förespråkar att det skall inrättas en utjämningsfond för grisköttsproducenter och därmed går längre än kommissionens förslag, antogs i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Å min grupps vägnar har jag för morgondagen begärt delad omröstning, eftersom jag personligen avvisar idén med en utjämningsfond för grisköttsproducenter. En spargris för grisköttsproducenter säger jag gärna ja till, men en utjämningsfond för grisköttsproducenter, som dessutom skall medfinansieras med europeiska pengar, säger jag nej till!
Jag anser att vi inte behöver några fler regleringar och statliga ingrepp. Den fria marknadens egenskap består nu en gång av att den utjämnar utbud och efterfrågan vid ett bestämt pris. Det stämmer att grisköttsproducenterna pungslås av en historisk prisnedgång. Men tidigare hade man en fas med stabila ekonomiska förhållanden. Ett jämförelsevis ringa utbud, framkallat av svinpest och BSE-diskussionen samt av hög export till tredje land, gynnar prissituationen, och våra jordbrukare begär hela tiden att politiken ändå om möjligt skall hålla sig utanför. Detta är återigen ett bra försök att bevisa det. Jag anser att hysteri inte passar in här!
I varje bra lärobok om jordbruk talas det om två klassiska griscykler. Det som vi har upplevt under de senaste tre åren, även om den haft en mer drastisk omfattning, är nämligen en del av denna klassiska griscykel. Grisköttsmarknaden är nu en gång en av de få jordbruksmarknaderna, som i stor utsträckning förblivit opåverkade av statliga ingrepp. Grisuppfödarna i mitt land välkomnar detta utomordentligt. Inrättandet av en utjämningsfond skulle avsevärt påskynda koncentrationen i den europeiska slaktgrisproduktionen, eftersom risken med större kapitalinvesteringar skulle överföras till den gemensamma fonden.
Jag är medveten om att det finns mycket olika jordbruksfilosofier i Europa, i Tysklands federala system har man en annan än eventuellt i Frankrikes centralistiska system. Idén med samfinansiering genom EU avvisar jag beslutsamt. Jag avvisar ökade statliga ingrepp. Europeiska reglementen - så många som behövs, men så få som möjligt! Vad har vi då för avsikt att göra i händelse av eventuella ytterligare jordbrukskriser, exempelvis inom fjäderfäsektorn? Vi kan inte varje gång göda en ny EU-spargris. Det skulle bli en början utan slut. I stället är det förnuftigare att varje grisköttsproducent skapar sin egen reserv. Alltså åt varje grisköttsproducent en egen spargris. Det skulle vara min önskan!

Martínez Martínez
Herr talman! Kommissionens förslag medger att marknaden för griskött i Europeiska unionen är föremål för svängningar, med perioder med balans på marknaden och tillfredsställande prisnivå, följa av perioder med stort utbud där priserna rasar. Krisperioderna blir alltmer intensiva. Den senaste höll i sig från mitten 1998 till i början av 2000 och innebar en prissänkning med mer än 30 procent. Resultatet blir att familjejordbruk försvinner, vars enda möjlighet är att stänga och gå in i vad som kallas en integrerad produktion, det vill säga, den där producenten förlorar sin självständighet som djuruppfödare och går in i en företagsstruktur - distributionskedjor, supermarknader - som dikterar produktionsmönstren i utbyte mot en viss ekonomisk stabilitet. Ibland har vi frågat oss i vilken grad den regelbundna marknadskrisen är framprovocerad av spekulationsverksamhet hos de nämnda företagsstrukturerna, vilka på så sätt garanterar kontrollen över sektorn i enlighet med sina intressen.
Kommissionen medger att de två enda stödåtgärder till marknaden, stöd till privat lagring och exportbidrag, är otillräckliga för att bekämpa krisen, och emellertid lägger man fram ett blygsamt och ineffektivt förslag. Dess brist på fantasi och ambitioner är förvånande. Mer än en åtgärd för att garantera producenternas inkomster vid prisfall, tycks det bara vara ett förmyndaraktigt råd: spara under perioder med feta kor för att kunna stå emot när de magra korna kommer.
Det som i förslaget kallas regleringsmekanismen, består i att bevilja den medlemsstat som önskar den, en producentfinansierad fond, till vilken producenterna frivilligt ansluter sig under en minimiperiod om fem år, med åtagande om att inte öka sin besättning. Bidraget från gemenskapsbudgeten är noll och kommissionen begränsar sig till att i förvaltningskommittén bevilja en avgifts- och utbetalningströskel. Det frivilliga systemet innebär att arbetet med produktionskontroll ligger på ett fåtal, medan resten tar bort denna effekt genom en obegränsad produktion fram till en ny kris. Genom allt detta gör oss kommissionens text besviken och vi anser att den är oacceptabel. Den löser inte sektorns periodiska instabilitet, den bryter med den gemensamma jordbrukspolitikens solidaritetsprincip och utgör ett klart fall av åternationalisering och konkurrenssnedvridning.
Därför försvarar vi betänkandet av vår socialistiske samordnare, Georges Garot, och de ändringsförslag som antagits i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Dessa gör något mycket annorlunda av förslaget, för det första, den obligatoriska karaktären i denna åtgärd för medlemsstaterna, för det andra, gemenskapens samfinansiering av fonden och bidrag genom ett avtagande stöd för dess igångsättande, för det tredje, kommissionens deltagande i krisförvaltningsåtgärderna, och för det fjärde, utvidgningen av tillämpningsområdet för denna åtgärd till spädgrisuppfödare och till anläggningar med slutet kretslopp. Det tar också upp behovet att främja producentorganisationer vars utbredning varierar mycket mellan medlemsstaterna.
Ändringsförslagen som godkänts i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling innebär för socialisterna en godtagbar ram för inrättandet av de fonder som föreslås, och därför vill vi be kommissionen att den, om den inte är beredd att godkänna ändringsförslagen, drar tillbaka sitt förslag, vilket i sin nuvarande utformning förkastas av både oss och sektorn.

Busk
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill gärna börja med att tacka Garot för hans betänkande, även om jag inte stöder innehållet. Jag håller med om att det varit en kris i grissektorn, men jag stöder inte Garots förslag om hur man kan lösa framtida kriser. Grissektorn har nämligen som enda sektor kunnat klara sig på de gällande marknadsvillkoren tills nu, med ett fåtal ingrepp som t.ex. exportbidrag och privat lagring, och det skall grissektorn fortsätta med. Den utjämningsfond som diskuteras i Garots förslag kommer, om det ges EU-stöd, kanske på kort sikt att främja de mindre producenterna och den kommer att bidra till att hålla dem vid liv på konstgjord väg på bekostnad av de större och mer produktiva producenterna, som ju företräder det framtida sättet att producera grisar här i Europa.
Det extra EU-stöd som föreslås i Garots betänkande anser jag strida mot allt förnuft i dessa tider, då vi genom Agenda 2000 och den förestående utvidgningen med Central- och Östeuropa skall reformera jordbrukspolitiken. Det gör vi inte genom att uppfinna nya stödsystem - det finns för övrigt inga pengar i budgeten till detta. Jag vill gärna ha en redogörelse från kommissionen om hur detta förslag stämmer överens med handelsavtalen med WTO och Agenda 2000. Jag anser att det strider mot den gemensamma jordbrukspolitiken att upprätta nationella fonder som kommer att resultera i en snedvriden konkurrens för de europeiska grisuppfödarna. Men vad som kanske är ännu värre, är att det kan bidra till att det sker en återföring av jordbrukspolitiken till de enskilda medlemsstaterna. Jag vill därför uppmana ledamöterna att rösta mot Garots betänkande och även mot kommissionen förslag, så att den avreglering som pågått inom grissektorn nu kan fortsätta.

Graefe zu Baringdorf
Herr talman, herr kommissionär! Man ser än en gång allt det som går att göra av gemensamma organisationer av marknaden! Jag gratulerar föredraganden. Om alla gemensamma organisationer av marknaden skulle vara så anti-cykliskt upplagda som den som Garot har föreslagit, eller om alla organisationer av marknaden skulle komma att verka till fördel för de mindre företagen, vilket ju Busk just har anmärkt på, då skulle vi ha en annan struktur på jordbruksföretagen i Europa. Organisationerna av marknaden, som de hittills har fungerat, har snarare bidragit till en koncentration än förhindrat den.
Det är intressant att fronterna nu förvandlas. De som liksom jag också snarast är emot en organisation av marknaden i traditionell mening, stöder detta förslag. Keppelhoff-Wiechert, som med all kraft värjer sig mot att de andra organisationerna av marknaden skall tas tillbaka eller att man skall införa en samfinansiering för dessa organisationer av marknaden, säger nu att det här inte får förekomma någon samfinansiering! Om vi skulle införa den samfinansiering, som man här har räknat med, nämligen 50 procent, för de andra organisationerna av marknaden, exempelvis för socker, där PPE intensivt värjer sig mot varje ändring, då skulle på en gång jättelika summor frigöras.
Om Busk oroar sig över att WTO inte skulle acceptera det, så är han beträffande organisationen av marknaden för socker av en helt annan åsikt. Den måste vi försvara gentemot WTO! Detta är ett förslag som amerikanerna också har kommit med. Vi inför ett försäkringssystem och kan mycket väl klargöra att sociala aspekter är av betydelse. Jag anser rentav att det är en lysande prestation som föredraganden här har åstadkommit, vilken visar vad man kan göra med förvaltning, om man följer en bestämd målsättning, och den är här klart fastställd. Fru Keppelhoff-Wiechert, denna målsättning passar inte er. Då skall ni också säga det, även om man kan tvista om det. Mig passar denna målsättning, och jag säger att om vi haft den i andra organisationer av marknaden, då skulle vi i dag ha en annan struktur.
Beträffande frågan om samfinansiering och deltagande på europeisk nivå: Kommissionen har föreslagit att den nu befintliga organisationen av marknaden skall utvidgas med ett försäkringssystem, men bara med pengar från företagen själva. Tack så mycket, vad är då det för ett förslag? Det kan ni dra tillbaka igen, då håller ni fast vid det andra och tar bort det andra också, eftersom det nämligen har främjat koncentrationen. När man gör någonting, då måste man göra det i samma anda som Garot gjort. Han har av kommissionens dåliga förslag gjort ett förnuftigt, anti-cykliskt förslag som säkrar strukturen. Därför kommer vår grupp att rösta för detta förslag, och jag hoppas verkligen att detta förslag i morgon får majoritet. Jag är bara spänd på att få veta, herr Garot, vad beslutsfattarna i rådet, på europeisk nivå, kommer att göra av detta. Jag tror inte att det har en chans. Just därför att dess målsättning är sådan som jag just beskrivit, kommer man förmodligen att strunta i det, såvida inte det franska ordförandeskapet har ytterligare något i fickan som det kan erbjuda för att genomdriva sitt förslag. Av den anledningen blir det förmodligen en första klassens begravning, men synnerligen intressant!
(Applåder)

Fiebiger
Herr talman! Förändringar av organisationen av marknaden innebär alltid svåra beslut. För att komma fram till ett beslut krävs det att de marknadsreglerande ingreppen i utbud och efterfrågan görs så träffsäkert som möjligt, så att produktionen, i detta fall produktionen av griskött, säkrar inkomsterna för jordbrukarna. Under lång tid var detta inte fallet.
Det finns de som hyser motstånd mot betänkandet och avvisar det. Vissa av deras krav går utöver betänkandet, eftersom mycket beträffande produktionen av nöt- och griskött inte är i sin ordning. De senast kända fallen av BSE kommer att få en produktionsminskning till följd och ställa allt som tidigare skett i skuggan. Globaliseringen av ekonomin visar sig här vara en fälla, och detta har överhuvud taget inget med cykliska kriser att göra. Slaktdjur transporteras tvärs över Europa, djurbestånd minskas med hjälp av statliga subventioner, men å andra sidan byggs stora ekologiska anläggningar. Detta betänkande erbjuder inte heller några lösningar, mycket annat krävs för det. Betänkandet innebär dock ett försök att enligt frivillighetsprincipen och genom skapande av producentkooperativ bunta ihop produktionen. Detta syfte är ärligt och trovärdigt. Jag kommer att rekommendera min grupp att inte avvisa det.

Souchet
Herr talman! Vid ett tillfälle när livsmedelssäkerhet mer än någonsin står på dagordningen och framför allt vid ett tillfälle när hela köttnäringen i Europa berörs av krisen med galna ko-sjukan är det mycket viktigt att reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för griskött antas utan dröjsmål.
Marknaden för griskött kännetecknas av cykliska förändringar, som är välkända av ekonomerna, men krisen 98/99 var längre och mer omfattande än någonsin tidigare och visade på fenomenets omfattning, som varje gång försätter ett stort antal familjejordbruk i konkurs och varje gång tvingar branschen till ytterligare koncentration och integration.
Denna kris har på ett mycket tydligt sätt visat på otillräckligheten i de nuvarande mycket lätta mekanismerna inom den gemensamma organisationen av marknaden för griskött, och på behovet av att planera för ett regleringssystem som gör det möjligt att stabilisera producenternas inkomster tack vare ett system med uttag, i perioder med bra konjunktur, och utbetalning, vid krisperioder, såsom Europeiska kommissionen äntligen föreslår, med det franska systemet stabi-porc som modell. Men detta förslag skulle vara fullständigt otillräckligt om det gav medlemsstaterna möjlighet att vägra att ansluta sig till dessa regleringssystem och om man lät enbart inbetalningarna från producenterna utgöra reserverna som skulle stödja inkomsterna under krisperioder, eftersom man då skulle skapa en svinproduktion med två hastigheter.
Å ena sidan skulle de största producenterna eller de som är integrerade med företagen tidigare i produktionskedjan ställa sig utanför ett sådant system och föredra de system de redan förfogar över: individuellt sparande, banklån, utjämningskassa. De skulle inte behöva göra några åtaganden om begränsning av produktionen och skulle behålla sina tillväxträttigheter. De skulle på så sätt själva vara orsaken till den kommande överproduktionskrisen som definitivt skulle leda till att utjämningsfonderna gick i konkurs.
Å andra sidan skulle de mer blygsamma producenterna, familjejordbruken, spela med i solidaritetsspelet och acceptera att begränsa sin produktion, de skulle betala till en nationell utjämningsfond som skulle dra dem med sig i konkursen vid nästa överproduktionskris.
Den nuvarande gemensamma organisationen av marknaden för griskött är mycket lätt och alltför blygsam. Detta förslag till reform är det första, om än aldrig så lite signifikativt, som kommissionen föreslår sedan 1975. Ändringsförslagen från vårt utskott för jordbruk, efter impuls från Georges Garot, vars arbete jag tackar för, omvandlar denna begränsade text till en omfattande text. De ändringar som gjorts av vårt utskott är faktiskt avgörande. Samtliga medlemsstaters deltagande i detta nya system blir obligatoriskt. Varje uppfödare, oavsett var i unionen han befinner sig, kan bli medlem i systemet. Gemenskapsbudgetens bidrag är även det grundläggande, för utan det skulle de som ansluter sig till en av dessa fonder egentligen bara utsättas för krav och systemet skulle inte alls vara attraktivt.
Ansträngningarna kan inte bara göras av producenterna själva. Det är anledningen till att vår föredragande föreslår ett större åtagande från unionens sida, genom en medfinansiering av utjämningsfonderna. I stället för att på så sätt skapa ett exceptionellt system med hänvisning till internationell praxis närmar man sig, med detta flexibla system för förebyggande och hantering av kriser, till en rimlig kostnad det som tillämpas i vissa länder utanför unionen, exempelvis systemen för inkomstförsäkring som gäller i Förenta staterna och Kanada.
Vi stöder därför förslaget från kommissionen med dessa omfattande ändringar, tack vare arbetet i vårt utskott för jordbruk, och vi kommer att rösta för Garots betänkande.

Schierhuber
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig genast i förväg säga att jag principiellt välkomnar kommissionens förslag att inrätta en utjämningsfond, även med tanke på det österrikiska jordbruket.
Denna fond kan vara ett lämpligt instrument för att reducera grisproducenternas förluster i kristid. Framför allt har griskriserna under 1998 och 1999 visat att instrument som privat lagerhållning och exportbidrag från den dåvarande gemensamma organisationen av marknaden för griskött inte är tillräckliga. För att i framtiden undvika sådana kriser och kunna behärska dem, tror jag att förslaget är det första steget.
En väsentlig punkt, som kommissionen i sitt förslag dock inte har räknat med, är samfinansieringen. Jag anser att även i fråga om genetiskt modifierat griskött (GMO-griskött) skall grundprincipen med EU-finansiering gälla för den gemensamma organisationen av marknaden. Därigenom skulle ett intensivare deltagande från jordbrukarnas sida kunna garanteras, och på så sätt skulle indirekt en produktionsbegränsning kunna uppnås.
Förslaget föreskriver att medlemsstaterna skall inrätta fonden. Jag anser att det måste garanteras att alla medlemsstater inrättar denna fond, så att jordbrukarna i hela Europa får samma möjlighet att ta del av den. När det gäller förvaltningen av denna fond bör den statliga förvaltningen reduceras till ett minimum, dvs. medlemsstaterna bör bevilja och granska fonderna, men inte själv förvalta dem, utan överlåta detta till exempelvis producentkooperativen. Deltagande i utjämningsfonden skulle vara frivilligt för varje jordbrukare. Men om han deltar bör han förpliktas att göra detta i fem år.
Jag är övertygad om att man med detta instrument skulle få större stabilitet på marknaden och att jordbrukarna i Europa skulle få möjlighet att behärska de cykliskt återkommande kriserna på ett bättre sätt.

Pesälä
Herr talman, kommissionär! Betänkandets föredragande Garot har behandlat kommissionens förslag till upprättandet av en fond för grisköttssektorn sakligt och gjort de nödvändiga specificeringarna. Bemödandena att i förtid balansera produktion och marknadsföring gagnar såväl produktionskedjan som övriga intressenter. Jag vill trots allt understryka att vi ännu i detta skede inte bör övergå till en reglerad marknad inom svinnäringen. Jag instämmer med fullaste hjärta med min kollega Busk i hans påpekande att då vi snart står inför en utvidgning österut och då en total reformering av hela jordbrukspolitiken ändå blir aktuell om några år, så lönar det sig inte nu att börja reglera en enstaka sektor, det vore inte förnuftigt.
I den här frågan står unionens södra och norra delar i ett motsatsförhållande: i söder är man mer positiv till en gemensam finansiering, medan man i norr anser att svinnäringen bör bygga på frivillighet. På frivillighetens grund kan man bygga upp system som, vilket Schierhuber nyss nämnde, grisuppfödare från alla delar av Europa kan delta i. Gemenskapen kunde närmast finansiera den tekniska sidan då systemet körs igång. Vad jag förstått, är frivilliga fonder till hjälp för upprätthållandet av en balanserad marknad även inom grisköttsuppfödningen.

Nicholson
Herr talman! För det första skulle det vara helt fel av oss att komma hit i kväll för att antingen kritisera betänkandet eller kommissionen för att den lagt fram förslaget. Jag vill tacka föredraganden för betänkandet. Det är första gången vi har haft en konstruktiv debatt om de problem som finns i grisköttsbranschen i Europeiska unionen - i varje fall under de elva år jag suttit i detta parlament. Jag säger inte att det är rätt, jag säger inte att jag instämmer, men det är åtminstone första gången vi har haft en konstruktiv debatt om frågan.
Det råder inget tvivel om att grisuppfödare, oavsett var de kommer från, har drabbats av svårast möjliga period. Jag har sett familjejordbruk som gått i konkurs; jag har träffat fruar till jordbrukare som undrat hur de skall klara sig, eftersom branschen står inför så stora problem. Den fråga jag måste ställa till mig själv är mycket rättfram och enkel: Kommer detta förslag hjälpa till med att lindra deras problem på kort eller lång sikt? Jag ställer mig mycket tveksam till om det kan hjälpa grisuppfödaren, och det gäller på kort eller lång sikt. Medfinansiering är en aspekt, men jag har en hemsk föraning om att detta kanske skapar olika utgångslägen för jordbrukarna i många länder i Europeiska unionen.
Jag måste fråga kommissionären - eftersom detta kanske kan vara till nytta för en del av oss - om detta förslag kommer att vara tvingande för medlemsstaterna? Om det tillämpas i alla medlemsstater, så finns det ju en viss rättvisa. Om så inte är fallet är det orättvist. Man kommer att misstänka att uppfödare i andra medlemsstater har orättvisa konkurrensfördelar. Kan kommissionären svara på detta? Om jag röstar för eller mot beror på hur han svarar på detta.
Orättvis konkurrens måste undvikas till varje pris. Grisköttet har genom tiderna - som Keppelhoff-Wiechert sagt - drabbats av väldigt varierande toppar och dalar när det gäller priset. När priset varit högt har uppfödaren klarat sig bra. När priset varit lågt har familjen inte klarat sig så bra. Det är en fråga om balans.
Detta är för närvarande problemet inom grisuppfödningen. Kommer kommissionären att ta itu med samma problem inom fjäderfäsektorn, eller när det gäller svamp, tomater eller andra näringar som får särskilda svårigheter någon gång i framtiden? Vi måste fråga oss själva detta: Kan den gemensamma jordbrukspolitiken verkligen klara av de utmaningar den står inför för tillfället?
Även om politiken är bra, och jag prisar den, måste vi börja planera igen. Vi måste granska den igen. Vi måste ha ytterligare överläggningar och ökat samarbete för att hitta ett sätt som utmynnar i ett förslag, snarare än att uppmana de hårt pressade uppfödarna att betala för någonting som de inte har råd med. Låt oss undersöka hur vi kan stödja näringen på bästa sätt i det långa perspektivet.

Maat
Herr talman! Det fina med den här debatten är väl ändå att det framkommer vad som går och vad som inte går att fastställa i den gemensamma jordbrukspolitiken. I den bemärkelsen är det en tänkvärd kväll, i synnerhet när det gäller gruppen De gröna. Jag har förstått att man vill ha en organisation av marknaden för den intensiva djurhållningen och riva upp jordbrukspolitiken i de fall den är markbunden, markbunden produktion. Det är just den typen av jordbruk som vi för framtiden har erkänt som den mest hållbara, miljövänliga formen av jordbruk. I sig är det anmärkningsvärt. I framtida diskussioner med gruppen De gröna kommer vi säkert att få anledning att återkomma till det.
Jag vill allra först ge föredraganden, Garot, en komplimang för det faktum att han har ansträngt sig till det yttersta för att se om det är något han kan göra när grissektorn hamnar i kris. Det är värt en komplimang i sig. För det andra är frågan om hans medicin är den rätta medicinen? Det tvivlar jag starkt på. Den medicinen tror jag ärligt talat inte på. Jag skall berätta för er varför. Jag tror att en organisation av marknaden endast är meningsfull när man börjar tala i termer av samfinansiering, europeisk finansiering och när man även träffar avtal beträffande den mängd man producerar. Gör man inte det är risken stor att man visserligen utjämnar marknaden eller inkomsterna, men då framför allt i en nedåtgående spiral, och det kan inte vara avsikten. I så fall väljer jag ändå en fri marknad för grissektorn, varvid marknaden slutligen avgör hur priset utvecklas. Jag skulle då, om vi väljer en organisation av marknaden och en förstärkning av politiken på marknaden, hellre välja att göra producentgrupperingarna bättre rustade så att de står starkare på marknaden, en marknad där de som styr efterfrågan i allt större utsträckning går samman och alltså får en allt starkare ställning på marknaden. Man kan fråga sig i vilken utsträckning jordbruket och trädgårdsodlingen i Europa kan finna ett bra svar på det. I så fall väljer jag hellre att förstärka grupperingarna, i synnerhet för att få en bättre ställning på marknaden och för att kunna sluta bättre avtal.
I den bemärkelsen måste jag ändå säga att jag kommer fram till en annan slutsats än kollega Garot och att även kommissionens förslag, ja det kan jag nästan säga, det kan jag nästan acceptera som det föreligger, men vi måste också vara ärliga, för själva problematiken gör det egentligen ingen skillnad.
Herr talman! Det är det tillvägagångssätt som jag skulle vilja välja i den här frågan, varvid jag än en gång avvisar den medicin som Garot föreslår, men ändå uppskattar den ansträngning han har gjort till det yttersta för att ändå se efter om det finns någon möjlighet att ge ett något utökat socialt stöd till svinsektorn.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar! Först vill jag tacka er så hjärtligt, herr Garot, som föredragande för det utmärkta betänkande som ni har sammanställt om införandet av en utjämningsfond i den gemensamma organisationen av marknaden för griskött. Krisen inom grissektorn, som vi nu lyckligtvis har övervunnit, var egentligen utgångspunkten för kommissionens förslag. Lyckligtvis befinner vi oss för närvarande i den ekonomiskt gynnsamma fasen i griscykeln, som kännetecknas av en tillbakagång av utbudet och tydligt förbättrade priser för jordbrukarna. I flera månader har producentpriserna legat på 140-150 euro per 100 kilo, och utsikterna bedöms även i fortsättningen som positiva av experterna. Utvecklingen på marknaden visar alltså att cykeln för grisköttsproduktion fortfarande är i kraft och äger giltighet, och att också dåliga tider följs av goda tider. Detta faktum bör vi inte glömma bort, när vi diskuterar dagens förslag.
Vi diskuterar ett instrument för att stödja producenternas inkomster under kristid. Vi talar inte om en ny organisation av marknaden för griskött. Det finns en organisation av marknaden för griskött, och vi bör inte göra felet att ifrågasätta den befintliga organisationen av marknaden för griskött, som i princip fungerar.
Vid granskningen av de i betänkandet framlagda ändringsförslagen vill jag först koncentrera mig på de punkter som tydligt avviker från kommissionens förslag. Till att börja med har vi frågan om samfinansiering. Den är säkerligen i viss mån nyckelfrågan när vi diskuterar detta förslag, och den berörs också i ändringsförslag 11 och 12. Här måste jag dock understryka att det huvudsakliga ansvaret för jämvikten på marknaden och för den prisnivå som framkallas av den ligger i grisköttsproducenternas händer. Grisköttsproducenterna beslutar om produktionsvolymen och därmed indirekt och automatiskt också om den kommande prisutvecklingen. Enligt min åsikt vore det därför fel att avhända producenterna deras ansvar. Dessutom medför samfinansieringen den risken att marknadens signaler når producenterna i svagare utsträckning. Jag kan därför inte hålla med om att avsikten med hela saken skulle kunna bestå i en anticyklisk prispolitik. Om vi vill starta en anticyklisk prispolitik, då skulle det bara betyda att vi skulle sätta griscykeln i gungning.
En sak har jag också lärt mig i dag, nämligen att det, efter vad det sägs, finns ledamöter som stöder idén att vi nu bör införa samfinansiering i alla organisationer av marknaden. Alltså, om vi gör detta i alla organisationer av marknaden, då är det möjligt att vi inte utesluter grisfrågan. Men det är egentligen inte temat för denna debatt, så som jag har förstått den hittills.
Den andra viktiga frågan handlar om frivilligheten i systemet. I kommissionens förslag överlåts valet till medlemsstaterna om de skall inrätta en fond eller inte, medan ändringsförslagen föreskriver ett åtagande för alla medlemsstater. Men vi bör inte glömma att den europeiska grisköttsproduktionen varierar i hög grad från land till land och även är olika organiserad, och även samarbetet mellan de olika nivåerna i produktionskedjan är mycket olika organiserade. Av den anledningen finns det en hel rad medlemsstater, men också grisköttsproducenter i dessa medlemsstater, som redan från början avvisar en utjämningsfond, eftersom de säger att de inte behöver den, eftersom de har andra former för att säkerställa sina inkomster i cykelns nedgångsfas.
Men andra länder vill obetingat ha en utjämningsfond, och jag måste helt öppet säga till er: Om vi nu skulle föreslå ett obligatoriskt införande av utjämningsfonden, skulle följden bli att vi kan glömma det hela, eftersom vi aldrig skulle få majoritet för det i rådet.
Vidare beträffande införlivandet av de specialiserade spädgrisproducenterna i det föreslagna systemet, så som det kommer till uttryck i ändringsförslag 7 och 13. Jag anser att det är ytterst problematiskt eftersom a) spädgrisproduktionen förlöper mycket heterogent och b) ett stöd till spädgrisproducenterna inte obetingat automatiskt faller inom samma cykel som stödet till grisköttsproducenterna. Dessutom varierar vikten på spädgrisar enormt, mellan 8 och 30 kg. Det finns inte heller något enhetligt prisnoteringssystem så att säga för standardspädgrisar, och därför finns det inte heller någon grund som man kan stödja sig på. Här, tror jag, är det mycket bättre att den ekonomiska jämvikten mellan priset på spädgrisar och priset på slaktsvin åstadkoms via marknaden, och inte genom artificiella åtgärder. I synnerhet bör vi inte heller glömma bort att jordbrukarna i många länder själva göder de spädgrisar som de producerar och därigenom via de gödsvin de köper har direkt tillgång till kompensationsfonden.
Ändringsförslag 16 kan kommissionen inte anta, ty denna ändring skulle innebära ett drastiskt ingrepp i beslutsfriheten för de jordbrukare som inte går med i fonden, för att de skall kunna behålla sin frihet. Dessutom definieras inte åtgärderna, så att beslutet om de åtgärder som skall tillämpas i huvudsak förblir i medlemsstaternas händer. Det skulle vara en verklig åternationalisering, som jag inte kan godkänna.
Den planerade produktionsminskningen per medlemsstat, beroende av den tidigare produktionen, kommer återigen betänkligt nära en kvotreglering. Dessutom skulle det därigenom uppstå en enorm byråkratisk insats - även i samband med kontroller. Enligt kommissionens åsikt kan det rättfärdigas att enbart de jordbrukare som ansluter sig till utjämningsfonden också underkastas en ordning, ty dessa får ju som motprestation en viss inkomstgaranti, medan andra, som inte ansluter sig, inte får denna inkomstgaranti. Förutom dessa fyra kärnfrågor, som uppkommer i samband med diskussionen om betänkandet, finns det också en rad ytterligare ändringsförslag, som är av mindre principiell natur, men som framför allt också omfattar detaljbestämmelser, detaljer som enligt min åsikt inte bör tas upp i rådets förordning, utan i genomförandebestämmelserna.
Vad beträffar graderingen av bidrag efter antal djur vill jag påpeka att kommissionens förslag redan föreskriver en rättslig grund för ett sådant agerande.
Låt mig avslutningsvis också helt kort ta upp en fråga, som framför allt berörs i ändringsförslag 6, nämligen förbättringen av den statistiska informationen om utvecklingen av grisbestånden och möjligheterna att göra prognoser för produktionsutvecklingen. Här anser jag inte att någon ny lag eller någon ny föreskrift är nödvändig. Det som krävs är snarast att medlemsstaterna och deras statistiska enheter korrekt och i omfattande utsträckning tillämpar de redan befintliga föreskrifterna. Mina enheter har påpekat problemen för kollegerna i Eurostat, som har ansvaret för dessa statistiska undersökningar, och även insisterat på en motsvarande förbättring av resultaten. Under de senaste månaderna har flera samtal förts om detta, och det har helt klart visat sig att vi inte lider någon brist på föreskrifter, utan bara en brist på att föreskrifterna tas på allvar, att de statistiska undersökningarna om grisbestånden genomförs korrekt, och att även de frågor, som riktas till medlemsstaterna, besvaras ärligt.
Av det jag sagt kan ni dra den slutsatsen att jag inte ser mig i stånd att godkänna de ändringsförslag som ni har lagt fram. Men jag är ändå mycket tacksam för den seriösa debatt som har ägt rum här, och jag hoppas att det ändå blir möjligt att på grundval av kommissionens förslag komma fram till ett resultat i rådet, ty fortfarande - det säger jag helt öppet - har vi här det problemet att medlemsstaternas åsikter i denna fråga ligger mycket långt från varandra.

Graefe zu Baringdorf
Herr talman! Tillåt mig en fråga till kommissionären, eftersom jag är något irriterad: Han har sagt att kommissionen alls inte haft för avsikt att ändra den gemensamma organisationen av marknaden för griskött. Men rubriken heter här: " om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 2759/75 om den gemensamma organisationen av marknaden för griskött" . Vad har då kommissionen lagt fram för oss? Vill ni inte ändra lika radikalt som vi, då kan vi komma överens om det, men om ni inte alls vill ändra, är texten felaktig. Kanske kan ni förklara det. Parlamentet tar sig friheten att lämna in sina förslag, när ni lägger fram ett utkast för oss. Vi är i vår fulla rätt till det!

Fischler
Herr talman! För att klargöra detta: Jag har inte sagt att man inte kommer att ändra organisationen av marknaden för griskött om vi inför detta förslag från kommissionen. Naturligtvis är det en ändring av organisationen av marknaden för griskött, det är det inget tvivel om, men i debatten har åsikter framförts som om det nu skulle handla om att införa en organisation av marknaden för griskött, och då har jag tillåtit mig att påpeka att vi redan har en sådan.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.10.)

