A szubszidiaritás elvének védelme - Vallási és kultúrális jelképek használata nyilvános helyeken (vita)
Elnök
A következő napirendi pont a következők tárgyalása:
Mario Borghezio szóbeli választ igénylő kérdése a Bizottsághoz (B7-0238/2009) a Szabadság és Demokrácia Európája Képviselőcsoport nevében a szubszidiaritás elvének védelméről;
Antonio Cancian, Mario Mauro, Fiorello Provera, Elisabetta Gardini, Salvatore Iacolino, Crescenzio Rivellini, Sergio Paolo Frances Silvestris, Aldo Patriciello, Paolo Bartolozzi, Cristiana Muscardini, Mara Bizzotto, Barbara Matera, Lara Comi, Antonello Antinoro, Lorenzo Fontana, Roberta Angelilli, Amalia Sartori, Iva Zanicchi, Licia Ronzulli, Giovanni Collino, Marco Scurria, Giancarlo Scotta', Potito Salatto, Pablo Arias Echeverría, Raffaele Baldassarre, Pilar Ayuso, Luis de Grandes Pascual, Pilar del Castillo Vera, Santiago Fisas Ayxela, Carmen Fraga Estévez, Salvador Garriga Polledo, Cristina Gutiérrez-Cortines, Esther Herranz García, Carlos José Iturgaiz Angulo, Veronica Lope Fontagné, Antonio López-Istúriz White, Gabriel Mato Adrover, Jaime Mayor Oreja, Pablo Zalba Bidegain, Salvatore Tatarella, Magdi Cristiano Allam, Mirosław Piotrowski és Konrad Szymański szóbeli választ igénylő kérdései a Bizottsághoz (B7-0239/2009) a vallási és kulturális jelképek nyilvános helyeken történő használatáról.
Mario Borghezio
szerző. - (IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim, az általam képviselt csoportnak, a Szabadság és Demokrácia Európája képviselőcsoportnak az álláspontja kristálytiszta: ezzel a szóbeli választ igénylő kérdéssel arra kérjük a Bizottságot, hogy tiltakozzon az iskolai tantermekben kifüggesztett feszületek ellen a strasbourgi Emberi Jogok Európai Bírósága által hozott döntés végrehajtása ellen, amely bírósággal kapcsolatban egyébként szeretném hangsúlyozni, hogy nem is uniós intézmény.
Véleményünk szerint ez a döntés - és most teljesen világosan kívánok fogalmazni - a szubszidiaritás elvének elfogadhatatlan megsértése. Ez az elv az Európai Unió egyik talpköve, és egyben a népek és a tagállamok által birtokolt jogok garanciája. Az általunk elképzelt és támogatott Európai Unió elképzelhetetlen a szubszidiaritás elve által biztosított támogatás és alapok nélkül.
Egy általános észrevétellel fogom kezdeni: nyilvánvalóan - nézzük először a döntés lényegét - senki nem gondolhatja, hogy egy már ott lévő valakinek és valaminek az eltávolítását a demokrácia és a szabadság ihlette, ahogyan azt valaki állította, hanem inkább a gondolatrendőrség intézkedésének, vagyis antidemokratikus lépésnek tekinthető. Ha feszület lóg egy iskola falán, és azt leszakítják, akkor az a fal nem világi fal lesz, hanem üres fal, és az így támadt üresség is egyfajta jelkép, a negatív nevelés megnyilvánulása - annak is a legrosszabb fajtája -, amelyre úgy is tekinthetünk, mint a Nyugat spirituális öngyilkosságának egyik jelére.
A strasbourgi bíróság döntése a vallásszabadság fogalmának olyan értelmezését feltételezi, amelyet ha logikusan végigviszünk, oda vezethet, hogy valósággal uralkodik a polgárokon, akiknek olyan környezetben kell élniük, ami megfelel a Bíróság nézeteinek. Nem hiszem, hogy ez lenne a vallásszabadság: ezzel éppen hogy eltorzítjuk a vallásszabadság igazi értelmét; itt ugyanis negatív jogról van szó, tehát arról, hogy jogunkban áll mentesülni a vallásgyakorlás kötelezettsége alól. Amikor a vallásszabadságról beszélünk, nincs helye félreértésnek: végül is nem valami homályos dologról beszélünk.
Itt valami egészen másról van szó: a mi kultúránkban a feszület használata nem csak a hit kifejezése, hanem ennél sokkal fontosabb, olyan jelkép, amelynek egyetemes értéke van. A kereszt szimbóluma, a kereszt szimbolizmusa egyetemes üzenetet közvetít; mi több, a béke és a testvériség üzenetét, ahogyan René Guénon, a nagy metafizikus is tanította nekünk, hogy csak egy nevet említsek. A tradicionális kultúrához tartozó nagy tudósok hagyományos nézőpontjából ez az érték teljesen világos, ugyanakkor az is világos, hogy a most hozott döntéssel a hagyományellenes nézetek jutottak kifejeződésre, amelyek azt szeretnék, hogy mindenki egyformán gondolkodjon. Ez olyan törekvés, ami teljesen ellentétes az Európai Unió valódi szellemével, éppen ezért megdöbbentő.
Az embernek már-már az az érzése, hogy a cél az, hogy minden olyan dologtól elfordítsuk az embereket, ami a vertikalitást és a spiritualitást kifejező értékekre és jelképekre emlékezteti őket. Ha félretesszük a történelmi tényeket és a konkrét valláshoz való kapcsolódást, akkor ez, ismétlem, egyetemes jelkép. Másrészt pedig az Európai Uniónak védenie kell a népek azon jogát, hogy jelképeket használjanak, kezdve a kereszt jelképével.
Európának elég bátornak kell lennie ahhoz, hogy metahisztorikus perspektívából vizsgálja ezeket az alapvető kérdéseket, és továbbra is betöltse a bölcső és a központ szerepét, többek között spirituális értelemben is. Vissza kell adnia az európai népeknek azt a szabadságot, hogy megtartsák és tiszteljék identitásuk jelképeit az Európai Unió egyik kardinális jogi és politikai alapelvének, a szubszidiaritás elvének megfelelően. Az egész kérdés ezen múlik, a szubszidiaritás elvének alapvető jellegén.
Végezetül azt mondhatom, hogy ez a probléma alkalmat teremt arra, hogy reagáljunk egy fontos kérdésre, illetve megvitassuk azt, ez pedig így szól: mit jelent a vallásszabadság Európa számára? Nos, azt kell mondanom, hogy pontosan a strasbourgi bíróság döntése az, ami lábbal tiporja a vallásszabadsághoz való alapvető jogot, és amely meg akarja akadályozni, hogy egy olyan nép, mint az olasz, kifüggessze a kereszt jelképét a tantermekben, mint a keresztény gyökerekre történő emlékeztetés nélkülözhetetlen kellékét.
Antonio Cancian
szerző. - (IT) Elnök asszony, biztos úr, hölgyeim és uraim, 2009. november 3-án az Emberi Jogok Európai Bírósága jóváhagyta egy olasz-finn állampolgár kérelmét, amely arra irányult, hogy távolítsák el a feszületeket a tantermekből. Hasonló epizódokra korábban sor került már Spanyolországban, Németországban, Franciaországban és Olaszországban is, ahol 1988-ban az államtanács kimondta, hogy a feszület nemcsak keresztény jelkép, hanem a konkrét vallástól független értékkel is bír. Az olasz államtanács, amely 2006-ban ismét véleményt nyilvánított ebben a kérdésben, kimondta, hogy a világi állam elve nem hagyhatja figyelmen kívül az adott nép kulturális identitását és civilizációját.
A kérdésünkkel a téma erősen világi vonatkozására kívántunk rávilágítani, nem utolsósorban rámutatva arra, hogy a következő lépés akár az is lehet, hogy olyan katolikus jelképeket visznek a strasbourgi bíróság elé, amelyek a tagállamok közös hagyományainak részét képezik, valamint a városainkban mindenhol megtalálható művészeti és kulturális ábrázolások részét is. Még az Európai Unió zászlaját is, amelyet az Európa Tanács megrendelésére készítettek, a tervezője szerint a Máriával kapcsolatos ikonográfia ihlette.
Az Emberi Jogok Európai Bíróságának a döntése egy olyan szekuláris modellt akar felülről ránk erőltetni - ennyit a szubszidiaritásról -, amellyel sok tagállam nem tud azonosulni, vagy ami még ennél is rosszabb, a nihilizmus felé akar minket vezetni: ott valóban csak a Borghezio úr által említett üres fal lesz. A döntés az identitásunkat kérdőjelezi meg, a béke, a szeretet, és a polgári harmónia európai értékeit, az egyenlőséget és a szabadságot, ezáltal aláássa a szabadságot és az egyenlő jogokat.
Az EU intézményei a szabadság előjogainak bajnokai. Az olyan vallási és kulturális jelképek használata, amelyekkel a népek azonosulnak, a gondolat szabadságának kifejezését jelentik - és a Szaharov-díjat holnap ebben a teremben fogjuk odaítélni -, ezért az EU intézményeinek és a demokratikus alapelvekre épülő nemzetközi szervezeteknek is védeniük kellene őket.
Jacques Barrot
a Bizottság alelnöke. - (FR) Elnök asszony, nagyon szívesen meghallgattam volna Mauro urat, de sajnos csak utánam szólalhat fel.
Kénytelen vagyok bizonyos jogi rendelkezéseket betartani. A Bizottság elkötelezett híve a gondolat, a lelkiismeret és a vallás szabadságának, ahogyan azt az emberi jogokról szóló európai egyezmény 9. cikke és az Európai Unió Alapjogi Chartájának 10. cikke kimondja. Az is igaz azonban, hogy a Bizottság csak az EU jogszabályainak alkalmazásával összefüggésben tehet lépéseket. Márpedig tény, hogy az EU-n belül a középületekre kitett vallási jelképekre vonatkozó nemzeti törvények a tagállamok belső jogrendszerére tartoznak.
A szubszidiaritás elvét az Unió kontextusában kell alkalmazni. A szubszidiaritás elve valóban nem vonatkozik az Emberi Jogok Európai Bírósága - az emberi jogokról szóló európai egyezmény végrehajtásáért felelős nemzetközi bíróság - által hozott ítéletek végrehajtására. Igaz, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága által hozott ítéletek végrehajtása az Európa Tanács feladata. Az is igaz, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága által hozott ítéletek végrehajtása minden olyan állam számára kötelező, amely aláírta az emberi jogokról szóló európai egyezményt, és Olaszországnak, mint minden más érintett félnek, az egyezmény 43. cikke szerint jogában áll, hogy az ítélettől számított három hónapon belül kérelmezze az eljárás átadását a nagytanácsnak. A rendelkezésünkre álló információk szerint - amit a sajtóból szereztünk - az olasz állam él azzal a jogával, hogy a nagytanácshoz fellebbezzen.
Ezeket a pontokat akartam tisztázni. Ami pedig még egyszer az európai uniós jogot illeti, ebben az esetben a tagállamok belső jogi rendszerével állunk szemben. Ennek alapján nem adhatok választ az Európa Tanács vagy az Emberi Jogok Európai Bírósága nevében, ezek ugyanis olyan döntést hoztak, amely tudomásom szerint felvet néhány kérdést a Parlament számára.
Ezeket tudom őszintén elmondani, de figyelmesen meg fogom hallgatni a következő felszólalásokat is.
Mario Mauro
a PPE képviselőcsoport nevében. - (IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim, én is szeretném megköszönni a biztos úrnak a világos helyzetértékelést, amellyel a kérdés szabályozását lényegében visszaadta a tagállamok kezébe.
Meg kell mondanom, hogy teljes mértékben meg vagyok arról győződve, hogy az intézményeinknek az egyháztól függetlenül kell működniük, és abban ugyanilyen biztos vagyok, hogy a vallás semmilyen politikai problémára nem nyújt megoldást. Ugyanakkor azzal sem oldjuk meg a politikai problémákat, ha háborút indítunk a vallások ellen.
Éppen ezért egy paradoxonnal fogom illusztrálni az álláspontomat: mi történne, ha végrehajtanánk az Emberi Jogok Európai Bíróságának döntését, mégpedig olyan módon, hogy a feszületek eltávolítására vonatkozó előírást az olasz tantermektől kezdve minden olyan helyen betartanánk, ahol keresztek láthatók, kizárólag a közérdekre hivatkozva? Mi történne akkor ezzel a zászlóval, Svédország zászlajával, és mi történne ezzel a másik zászlóval, Finnország zászlajával, vagy a Szlovák Köztársaság zászlajával, vagy Málta, Dánia, Görögország, vagy éppen az Egyesült Királyság zászlajával, amelyben történetesen nem kevesebb, mint három kereszt látható?
Hiszen, hölgyeim és uraim, ezeken a zászlókon ugyanazon okból van kereszt, mint amiért az olasz tantermekben, ez az ok pedig nem vallási ok, hanem inkább kulturális és hagyományokhoz kötődő ok. Bízzuk tehát a tagállamokra annak eldöntését, hogy a konkrét esetekben mi a megfelelő megoldás, ami összhangban áll a népeik érzékenységével, a vallásszabadsággal és az intézmények világi jellegével.
Mindössze ennyit kérünk, mégpedig azért, mert nem az a legfontosabb, hogy mindenáron betartsuk a törvény absztrakt koncepcióját, hanem az, hogy teljesüljön az egyének személyes igazsága és a végtelen iránti vágya.
Juan Fernando López Aguilar
az S&D képviselőcsoport nevében. - (ES) Elnök asszony, mint jogász és mint az Európai Parlament tagja, biztos vagyok abban, hogy a vitánkat figyelemmel kísérő polgárok közül sokan osztják azt a nézetemet, hogy nem arra összpontosítunk, amire kellene. Ezért néhány dolgot tisztáznunk kell.
Először is, az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítéletéről beszélünk, és ez nem uniós intézmény, hanem bíróság - része ugyan az Európai Unió koncentrikus köreinek, de mégis különálló intézmény -, ami a jogrend, a népképviseleti demokrácia és az emberi jogok mellett kötelezte el magát.
Másodszor bírósági döntésről beszélünk, és a Parlament határozatai nem vonhatják vissza vagy módosíthatják semmilyen bíróság döntését.
Harmadszor pedig az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélete nagymértékben tiszteletben tartja a vallásszabadságot és annak velejáróit, ami lényegében a vallási pluralizmus. A vallásszabadság részét képezi a közös alkotmányos hagyományainknak és a tagállamok alkotmányjogának, és egyben olyan alapvető jog is, amelyet védelmez az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény.
Az ítélet szilárd jogi alapon meg is indokolja a vallásszabadság védelmét. Egyáltalán nem tagadja azt. Sőt, egyhangúlag teszi ezt egy olyan nagy presztízzsel rendelkező bíróság, amely majdnem hatvan éve befolyásolja az emberi jogi kultúra alakítását.
Végül pedig, és ez is fontos, nem szabad elfelejtenünk, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának semmilyen ítélete nem jelenti azt, hogy az emberi jogokról szóló európai egyezményt aláíró bármely tagállam törvényeit módosítani kellene csak azért, mert az ítélet válaszul egy törvénysértésre elismer egy jogot egy konkrét esetben.
Csakis ezen az alapon kell a tagállamoknak meghozniuk a megfelelő döntéseket arról, hogy módosítják-e törvényeiket vagy irányelveiket, amelyekre hatással lehet ugyan az Emberi Jogok Európai Bíróságának doktrínája, de semmilyen körülmények között nem kötelesek vagy kötelezhetők a változtatásra az Emberi Jogok Európai Bíróságának döntései miatt.
Ennél fogva tehát egyik tagállamnak sincs oka aggodalomra. Egyikük sem köteles arra, hogy módosítsa a törvényeit vagy a politikáját az Emberi Jogok Európai Bíróságának egy konkrét döntése miatt. Ez azt jelenti, hogy sem Olaszországnak, sem más országnak nem kell általános szabályokat bevezetnie a kérdéses ítélet miatt.
Végül pedig felmerült a szubszidiaritás elve. Azt kell mondanunk, hogy a szubszidiaritás olyan európai jogszabály, amelyet ebben az esetben nem kell alkalmazni, mert a koncepciójának és az alkalmazásának semmi köze ehhez az esethez.
Mi több, úgy gondolom, hogy olyan európai jogszabályt kellene felidéznünk, ami lehetővé teszi a szavazás elhalasztását olyan esetben, amikor kételyek merülnek fel a szavazás szükségességével kapcsolatban, melynek semmi köze az Európai Parlamentet érintő ügyekhez, és szerintem most is ez az eset.
Úgy gondolom tehát, hogy bár indokolt ez a vita, nem a lényegre összpontosít, és nem igényel sürgős állásfoglalást, még kevésbé tiltakozást vagy az ítélet visszavonását, amelyet egy nem is európai uniós intézmény hozott.
Sophia in 't Veld
az ALDE képviselőcsoport nevében. - Elnök asszony, a mai vita némileg félrevezető címe tartalmazza a "szubszidiaritás” szót is. Tudomásom szerint a szubszidiaritás azt jelenti, hogy a polgárokhoz legközelebb álló szinten hozzuk a döntéseket, ez a szint pedig maga a polgár - az egyes polgár. Önök azt mondják a határozataikban, hogy a nemzetállamok jogai az egyes polgárok jogai felett állnak. Ebben a Házban nekünk az a feladatunk, hogy az egyes polgárok jogait védjük, nem pedig az államok jogait.
Másodszor, ha figyelembe vesszük azt, amit Önök mondanak, hogy ez nem európai uniós ügy, akkor szeretném tudni, hogy miért szerepel ez a kérdés a koppenhágai kritériumok között, és miért követeljük a tagjelölt országoktól azt, hogy tartsák tiszteletben az egyház és az állam különválasztását, mikor ezt a már meglévő tagállamainktól sem tudjuk megkövetelni.
Harmadszor, tisztelt kollégák, ha azt mondják, hogy az Európai Unió nem illetékes abban, hogy ezeket a kérdéseket megtárgyalja, akkor vajon miért vagyunk illetékesek olyan kérdések megvitatásában, mint például az uborkák alakja, miközben a polgárok alapvető jogairól nem beszélhetünk.
Ami pedig az emberi jogokról szóló európai egyezményt és a Bíróság döntését illeti, a Lisszaboni Szerződés már két hete életbe lépett, és ez megköveteli, hogy az EU tartsa be az emberi jogokról szóló egyezményt. Nem lenne-e érthetetlen, ha ezzel egy időben mi nem lennénk hajlandók elfogadni a strasbourgi bíróság hatáskörét? Ezt nem tudnánk megmagyarázni a polgárainknak.
Másodszor úgy gondolom - és ezt López úr már elmondta előttem -, hogy a politikusoknak nem kell beleszólniuk a bírósági döntésekbe. Hagyjuk a bírákat nyugodtan dolgozni. Lehet, hogy van véleményünk - a döntés tetszhet vagy nem tetszhet -, de nem szabad beavatkoznunk a munkájukba. Az én képviselőcsoportom, a Liberálisok és Demokraták Szövetsége Európáért képviselőcsoport olyan Európáért száll síkra, amely minden polgár Európája. Mi a sokféle Európában hiszünk, amelyben mindenkinek joga van a saját lelkiismeretéhez, saját vallásához és még ahhoz is, hogy ne legyen vallásos.
Ezzel zárom is a felszólalásomat. Az államoknak - tehát nem a bíróságoknak, hanem az államoknak - olyan környezetet kell biztosítaniuk, amelyben minden polgár szabadon élhet, a saját lelkiismerete szerint. Az államnak meg kell őket védenie, és szerintem nagyon súlyos a helyzet, ha úgy érzik, hogy bírósághoz kell fordulniuk azért, hogy védelmet találjanak az államok ellen. Tisztelt kollégák, utasítsuk el az EPP és az ECR állásfoglalásait!
Mirosław Piotrowski
az ECR képviselőcsoport nevében. - (PL) Elnök asszony, annak a történelmi ténynek a fényében, hogy az Európai Unió alapítói - Konrad Adenauer, Alcide De Gasperi, Robert Schuman és Jean Monnet - mind kereszténydemokraták voltak, és a művüket a keresztény értékekre és szimbólumokra építették, emlékeztetném Önöket arra, hogy az Európai Unió zászlaja, amely kék alapon 12 sárga csillagot ábrázol, és amely ott lóg Ön mögött, elnök asszony, a Szent Szűz fején lévő 12 csillagra utal - Szent János látomása, 12. fejezet.
Több mint fél évszázaddal később érdemes feltenni azt a kérdést, hogy az alapítók filozófiája még mindig érvényes-e. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának botrányos döntése kapcsán, amely elrendelte a keresztek eltávolítását egy olasz iskolából, határozottan ki kellene mondani, hogy semmilyen politikusok által kinevezett bírói testület, még maga az Európa Tanács sem rendelheti el egy kereszt eltávolítását, amely egyetemes és vallási jelentést hordoz. Ez az ítélet sárba tiporja a vallásszabadságot és Európa kulturális örökségét.
Ezzel kapcsolatban azt szeretném kérdezni a biztos úrtól: nem gondolja-e, hogy a keresztény jelképek elleni támadás egyben az Európai Unió alapjainak lerombolását is jelenti? A Bizottság nevében nem kezdeményezhetne-e vitát a keresztény jelképeknek az Európai Unióban betöltött szerepéről és jelentőségéről?
Manfred Weber
(DE) Elnök asszony, örülök, hogy lehetőségünk nyílt erre a vitára. López Aguilar úr az imént jelezte, hogy jogászként az a véleménye, hogy nem a mi feladatunk lenne erről a kérdésről vitatkozni. Én nem jogászként, hanem politikusként beszélek. A strasbourgi bírák által hozott ítélet több millió embert érint Európában. Pontosan ezért nagyon jó, hogy beszélünk róla.
Európában az egyház és az állam közötti kapcsolat mindig is vitatott kérdés volt, és sok véres konfliktushoz vezetett. Mindenképpen helyénvaló, hogy az Európai Uniónak sikerült különválasztania az államot a vallástól. Ez jó dolog. Az is igaz viszont, hogy számos különböző modellt láthatunk Európában. Franciaország egyértelműen világi állam, miközben Nagy-Britanniában az államfő, vagyis a Királynő egyben az egyház feje is. Különböző modelleket láthatunk arra, hogy az egyház és az állam közötti kapcsolat hogyan fejlődött. Ezek alapján jónak tartom, hogy szubszidiaritást követelünk ezen a területen, és minden ország a maga útját járhatja.
Én azonban még egy lépéssel tovább mennék. Nem a szubszidiaritástól akarok beszélni, hanem arról az alapvető kérdésről, hogy megítélésem szerint a szolidaritás, a szubszidiaritás és a szabadság európai értékei elképzelhetetlenek a keresztény alapok és a vallás zsidó-keresztény értelmezése nélkül. Miért nem találjuk meg ilyen formában ezeket az értékeket Kínában vagy a Közel-Keleten? Azért, mert ezek az értékek a mi kultúránkra és a mi vallásainkra épülnek. Ezt nyugodtan kijelenthetjük anélkül, hogy bárkit is kényszerítenénk ennek a hitnek az elfogadására. Végtére is büszkék vagyunk a vallásszabadságunkra.
A vallásszabadság azt is jelenti, hogy dönthetek úgy is, hogy ateista leszek. Ez is elfogadható és törvényes, és mi harcoltuk ki magunknak. Megvan azonban a hithez való jog is. Az én körzetemben, ahol több mint egymillió ember él, a lakosság több mint 80%-a katolikus. Ahogyan az ateisták azt kérik, hogy mások legyenek velük szemben toleránsak, a népesség több mint 80%-át alkotó katolikusok is azt kérik a nem hívőktől, hogy legyenek toleránsak a hitükkel szemben. A hívők nyilvánosan is ki akarják mutatni és ki akarják fejezni a hitüket, és azt szeretnék, hogy a keresztény jelképeiket fogadja el a többségi társadalomban élő kisebbség. Ez is belefér a vallásszabadság fogalmába.
Aki toleranciát kér, az maga is mutasson toleranciát a keresztény hitüket gyakorlókkal szemben.
Joanna Senyszyn
(PL) Elnök asszony, az Emberi Jogok Európai Bírósága helyes döntést hozott, amikor kimondta, hogy a kereszteknek a tantermekben történő kifüggesztése sérti a tanulók vallásszabadságát és a szülők azon jogait, hogy a saját meggyőződésük szerint neveljék fel a gyermekeiket. A bírák egyhangúlag úgy döntöttek, hogy az iskolában kifüggesztett kereszt sérti az emberi jogokról szóló európai egyezményt.
A döntés egyszerű, világos és mindenki számára érthető. Ezért is váltott ki olyan heves dühöt és agressziót a papság és a jobboldali politikusok körében. Úgy tesznek, mintha nem értenék, magyarázatokat követelnek a Bizottságtól, és azt kérik, hogy a Parlament foglaljon hivatalosan állást. Ez jogellenes. Az EU intézményei nem jogosultak arra, hogy értékeljék ezt az ítéletet, sem pedig más ítéleteket. Ne felejtsük el, hogy a hatalom hármas megosztása van érvényben, és a Bíróság az Európa Tanács szerve, nem pedig az Európai Unióé.
A szubszidiaritás elve miatt aggódó kollégáknak a következőt tudom mondani: a keresztekkel kapcsolatos döntés nem sérti a szubszidiaritás elvét. Éppen ellenkezőleg, segíti a törvény betartását azoknak az európai államoknak, amelyek már elfelejtették, hogy az alkotmányuk tartalmaz egy rendelkezést, ha nem is az egyház és az állam különválasztásáról, de legalábbis a világnézeti semlegességről. A Bíróság ítélete segít az egyháznak alárendelt nemzeti hatóságoknak és bíróságoknak abban, hogy elismerjék a polgároknak a társadalmi élet klerikalizálása következtében megsérülő alapvető jogait. Az egyházi államok polgárai nem védhetik meg a jogaikat a saját országaik bíróságai előtt. Jó dolog, hogy ilyenkor az Emberi Jogok Bíróságához fordulhatnak, és igazságot követelhetnek.
Az ítélet összhangban áll a tagállamok nemzeti identitásának tiszteletben tartásával, és végre kell hajtani. Nem tiltja be a vallási jelképek nyilvános helyeken történő alkalmazását, illetve csak a nyilvános helyek nagyon kis töredékében, az állami iskolákban. Senki nem kéri azt, hogy vegyük le a kereszteket a templomokról, a terekről vagy a zászlókról, ahogyan azt az egyik képviselőtársunk mondta.
Nem az egyház és az állam kapcsolatába való beavatkozásról van szó, hanem azoknak a polgároknak a védelméről, akiknek a jogait megsértették. Az én hazámban is látható, hogy az előretörő klerikalizmus korlátozza a lengyel emberek alapvető jogait. Nem tudom elképzelni, hogy az Európai Parlament és a Bizottság megakadályozná lengyel honfitársaimat abban, hogy törvényes jogaiknak érvényt szerezzenek a strasbourgi bíróság előtt. Ha a Bizottság és a Parlament bírálná a döntést, az jogtalan beavatkozás lenne, ráadásul nevetség tárgyává is tenne minket. Erre mindenképpen figyelmeztetném Önöket.
Carlo Casini
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim, az Emberi Jogok Európai Bíróságának döntése nem csak a hívő embereket háborította fel, hanem mindannyiunkat, akik évszázadok óta úgy tekintünk a feszületre, mint a remény és a szolidaritás jelképére, ami vigaszt és enyhülést nyújt a félelem és a fájdalom óráiban.
Reméljük, hogy a nagytanács módosítani fogja a döntést, mert az egyértelműen irracionális. Töröljük el talán a Vörös Kereszt elnevezést is? Bontsuk le a hegytetőkön álló hatalmas feszületeket, amelyek a városok és a völgyek fölé magasodnak? Tiltsuk meg az angol királynőnek, hogy - ahogyan az előbb elhangzott - az anglikán egyház feje legyen?
Az eset mindazonáltal felvet egy nagyon fontos kérdést polgári és politikai szempontból: vajon az emberi jogok csak egyének, vagyis a társadalmi környezettől elszigetelt felek jogai, vagy a népeknek is jogukban áll a vallásosság egy konkrét formáját kifejezésre juttatni? Hát fabatkát sem ér a hagyomány, a történelem, az intelligencia és a művészet, amikor évezredeken át ezek jellemezték egy nép identitását?
Ezen kívül a kérdés érthető módon érinti a szubszidiaritás és az emberi jogok közötti kapcsolatot is, és szeretném megjegyezni, hogy az utóbbit - néhány egyetemesnek és megcáfolhatatlannak tartott alapvető elv kivételével - sokféle módon lehet értelmezni, sőt a különböző emberi jogok akár ellentmondásba is kerülhetnek egymással. Miért tagadnánk meg egy államtól azt a lehetőséget a saját törvényein keresztül, hogy megoldja ezeket a konfliktusokat, és a saját népe etikai nézetei szerint értelmezze és valósítsa meg az emberi jogokat? A kérdés tehát jóval messzebb vezet a feszületek ügyénél.
Más alkalmakkor az élethez való jog kapcsán az Európai Bíróság elismerte, hogy a legellentmondásosabb kérdések eldöntése, például az abortusz és az eutanázia szabályozása, az egyes államok kizárólagos joga. A Lisszaboni Szerződés most azt kéri tőlünk, hogy tartsuk be az emberi jogokról szóló európai egyezményt, és ebből következően mint Európai Unió tartsuk tiszteletben az Emberi Jogok Európai Bíróságának döntéseit.
Át kellene tehát gondolnunk a Bíróság által jelenleg követett új és eddigiektől eltérő irányt. Nagyon súlyos helyzet állna elő ugyanis, ha egy nemzetek feletti hatalom - különösen olyan, amelyet korlátozott számú ember gyakorol, és nem a népakarat demokratikus kifejeződése - elnyomóvá és hatalmaskodóvá válna, és érzéketlen lenne az emberek érzései iránt, végül teljesen szembefordulna a szabadsággal. Ezért is remélem, hogy az Európai Néppárt (Kereszténydemokraták) által előterjesztett javaslatot sok képviselő szavazatával fogjuk elfogadni.
Miroslav Mikolášik
(SK) Akár tetszik, akár nem, Európa, az egyes államok és így az EU történelme is szorosan kapcsolódik a keresztény örökséghez. Ebből következik, hogy sok államban még az alkotmány is hivatkozik a keresztény tradíciókra. Még az Európai Unióról szóló szerződés preambuluma is többek között Európa vallási örökségből merít ihletet, mivel ebből fejlődtek ki az egyetemes értékek.
Ma az EU-ban az Európai Unió Alapjogi Chartája és az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény garantálja az alapvető jogokat, de azok mindenekfelett a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból erednek, amelyek évszázadok alatt fejlődtek ki. Ezért én úgy gondolom, hogy az EU-nak teljes mértékben tiszteletben kell tartania a nemzetek történelmét, kultúráját és hagyományait, és határozottan el kell utasítania azt, hogy megbüntesse azokat a tagállamokat, amelyek védik a saját jellemvonásokhoz és karakterhez való jogukat, beleértve a keresztény örökséget és jelképeket is. Végezetül azt szeretném csak hozzátenni, hogy sem a Charta, sem az emberi jogokról szóló európai egyezmény nem bővíti az Unió hatásköreit.
Agustín Díaz de Mera García Consuegra
(ES) Elnök asszony, azzal kezdeném, hogy valaki másnak a szavait idézem. A feszület nem a kényszerítés jelképe. Olyan jelkép, amely pozitív értékeket közvetít, amelyek részét képezik a történelmünknek, a kultúránknak, és annak a társadalomnak, amely több mint 2000 évre nyúlik vissza. Nem védhetjük az alapvető jogokat úgy, hogy pontosan azokat az értékeket tagadjuk meg, amelyek létrehozták őket.
A demokráciát a szabadság és a tisztelet működteti, amelyek lehetővé teszik a jogok gyakorlását, és ebben a rendszerben nincs helye kényszernek vagy korlátozásnak. Az természetes, hogy a szubszidiaritás elvét minden európai intézménynek, szervnek és bíróságnak tiszteletben kell tartania és el kell ismernie, ezen belül is különösen a szabadságot, legyen az akár a véleménynyilvánítás, akár a hit szabadsága.
A tagállamok azon jogkörét, hogy népeik hagyományait és identitását képviselő vallási jelképeket használjanak nyilvános helyeken, nem szabad és nem is lehet csorbítani. A szabadság nélkülözhetetlen eleme a társadalmunknak, olyan alappillér, amelyre a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló egységes térség épül. Ha ezt korlátoznánk vagy cenzúráznánk, az Európai Uniónak az alapjai omlanának össze.
Georgios Papanikolaou
(EL) Elnök asszony, én is úgy gondolom, hogy a Bíróság tévesen ítélte úgy, hogy a feszület jelenléte az osztálytermekben egyenlő azzal, hogy nem tartjuk tiszteletben más emberek vallásos hitét. Amiről ma beszélünk, az inkább társadalmi probléma, nem pedig jogi kérdés. Természetesen tartanunk kell magunkat a szubszidiaritás elvéhez. A vallási jelképek jelenléte azonban nem a vallási diszkrimináció vagy kényszer jele. Az egyes országok hagyományaira és történelmére, és gyakran az alkotmányára vezethető vissza, mint az én hazámban, Görögországban is.
Görögországban vannak vallásos ikonok az osztálytermekben, és nem azért, hogy egy konkrét vallást ráerőltessünk a diákokra, hanem azért, mert ez is részét képezi a hagyományainknak, és közvetlenül kapcsolódik a társadalmunk értékeihez és struktúrájához, valamint az Oszmán Birodalom alatt négy évszázadon át elszenvedett üldözéshez és vallási elnyomáshoz.
Anna Záborská
(SK) Három gondolatra szeretnék röviden reagálni. Ma este, az év vége felé és karácsony előtt, kedden éjfél előtt, majdnem hatvan évvel az Európai Unió megalakulása után még mindig az európai integráció egyik alappilléréről vitatkozunk. A szubszidiaritás elvéről vitatkozunk.
Másodszor, Borghezio úr kérdése a strasbourgi Európai Bíróság azon döntésére vonatkozik, hogy a keresztek jelenléte az olasz iskolákban sérti az emberi jogok védelméről szóló európai egyezményt. Ez a döntés sok államban félelmet váltott ki. A múlt héten a szlovák parlament olyan határozatot hozott, amelyben kimondja, hogy ez a döntés ellentétes Európa keresztény örökségével és keresztény történelmével.
Végül pedig nem voltam teljes mértékben elégedett a közös határozattervezet vitája során, amelyet csütörtökön fogunk megszavazni. Csalódást okozott számomra, hogy nincs kellő bátorságunk ahhoz, hogy egy szubszidiaritásról szóló határozatba beépítsük a Lisszaboni Szerződés azon pontjait, amelyek közvetlenül kapcsolódnak az elfogadott programhoz.
Magdi Cristiano Allam
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim, ha számításba vesszük, hogy alig van itt ma valaki, aki beszélne a feszületek kérdéséről, mert a feszületek tárgyalásához a szubszidiaritás kérdését is fel kell vetnünk, az egyetlen logikus következtetés, amire juthatunk, az, hogy olyan Európában élünk, amely szégyelli azt a történelmi igazságot, hogy zsidó-keresztény gyökerei vannak,, és azt a történelmi igazságot, hogy - ahogyan Goethe mondta - a kereszténység Európa közös nyelve.
Az Európai Parlamenten belül 23 hivatalos nyelvet használunk, ami azt mutatja, hogy ha a kereszténység nem egyesíti Európát, akkor semmi nem fogja. Szeretnék feltenni Barrot úrnak egy kérdést: miután Svájcban egy népszavazás nemet mondott a minaretek építésére, az Európai Bizottság, az Európai Unió, az ENSZ, az Arab Liga, és az Iszlám Konferencia miért ítélték el ennek a népszavazásnak az eredményét, holott Svájc nem is tagja az Európai Uniónak, ma pedig mégis semleges álláspontot foglalnak el abban a kérdésben, amely a gyökereinket, az identitásunkat és a lelkünket érinti?
Csaba Sógor
(HU) Protestáns lelkészként, akik nem a keresztet, hanem a nyolcágú csillagot tartják a legfontosabb szimbólumuknak, engedjék meg, hogy hozzáfűzzek röviden ehhez a vitához valamit. Én egy olyan választókerületből jövök, ahol 99%-a a választópolgároknak katolikus. Mind a négy gyermekem katolikus gyerekekkel jár iskolába. Bennünket nem zavar a kereszt. És itt szeretnék különbséget tenni - engedjék meg, ez egy szakmai kérdés - különbséget kell tenni a feszület és a kereszt között. Tudomásul kell venni, engem nem zavar, de van akit zavar a kereszt vagy a feszület, mert az inkvizíció keresztjét vagy feszületét látják.
Én helyénvalónak látom azokban az országokban, ahol a katolikus hagyomány miatt így alakult ki, hogy ott legyen az iskolában a kereszt, főleg ha az egy egyházi iskola, de nem ezekről kellene vitatkoznia a Parlamentnek, hanem a szegénységről, hanem a gazdasági válságról, kelet-európai felzárkózásról. Ez egy meddő vita, amit folytatunk. Meg kell nézni, hogy abban az olasz iskolában, aki tiltakozott, miért tiltakozott és ezt az egyedi esetet kellet volna kivizsgálni, nem pedig itt olyasmiről vitatkozni, ami már idejétmúlta dolog.
És természetesem még egyszer hangsúlyozom, nincs semmi kifogásom a kereszt ellen, én is minden nap úgy élek, hogy előttem van a kereszt, engem nem zavar. Olyan életkörülményeket kell teremtenünk Olaszországban, vagy Romániában, hogy ez ne legyen vita tárgya.
Diane Dodds
Elnök asszony, az utóbbi években tanúi lehettünk a vallási megnyilvánulások szabadságának korlátozása céljából indított, és még ma is tartó hadjáratnak. Keresztény ápolónőket azért marasztaltak el, mert felajánlották, hogy imádkoznak a betegekkel, és éppen ma történt, hogy Lillian Ladele keresztény anyakönyvvezető, akit arra utasítottak, hogy anyakönyvezze az azonos nemű párok élettársi viszonyát, mert ha ezt nem teszi meg, számítson az elbocsátásra, elvesztette a vallási diszkrimináció miatt indított pert az Egyesült Királyság fellebbviteli bíróságán.
Az esélyegyenlőségre vonatkozó törvények nem tudták megvédeni a keresztényeket - éppen ellenkezőleg. Két héttel ezelőtt a brit alsóház leszavazta az egyházak vallási szabadságát védő Esélyegyenlőségi Törvény módosítását, és sokak szerint az EU Bizottság is beleavatkozott a döntésbe. A Bizottság azzal indokolta a véleményét, hogy Nagy-Britanniának szűkítenie kell a vallásszabadság védelmét a foglalkoztatási törvényeiben. Erre csak azt tudom mondani, hogy szégyellje magát a Bizottság! Be kellene látni, hogy az embereknek van hitük, és joguk van kifejezni azt. A törvénynek védenie kellene a keresztényeket, nem pedig büntetnie.
Jacques Barrot
a Bizottság alelnöke. - (FR) Elnök asszony, az általam legjobban ismert ország látott már néhány heves összecsapást ilyen kérdések miatt, és szeretném nagyon egyszerűen kifejezésre juttatni azt a személyes kívánságomat, hogy szeretném, ha az Európai Parlament politikáját továbbra is a kölcsönös tolerancia és tisztelet jellemezné.
Vannak olyan családok, amelyek követni kívánják a keresztény hagyományt. Vannak olyan családok is, amelyek nem feltétlenül értenek egyet ezzel a hagyománnyal. Pontosan ez a vallási és kulturális sokféleség az, amitől azok vagyunk, akik vagyunk, és Európa is az, ami. Úgy gondolom, hogy nagyon óvatosnak kell lennünk, amikor ilyen kérdésekkel foglalkozunk. Azon egyszerű oknál fogva bátorkodom ezt mondani, hogy jómagam szenvedtem már mindkét oldal szélsőségeseitől az általam legjobban ismert országban.
Ezek alapján, és mivel magam is jogász vagyok, őszintén szólva nem is értem, hogy ez a vita hogyan folyhat itt, amikor először az Európa Tanács közgyűlésén és a nemzeti parlamentekben kellett volna lefolytatni. Szerintem ott lenne a helye ennek a vitának. Ráadásul azt kell mondanunk - vagy mondanom a Bizottság nevében - hogy a Bizottság egészen biztosan elkötelezett híve a vallásszabadság tiszteletben tartásának, és nyilvánvaló, hogy kötelessége reagálni a diszkrimináció minden formájára egy adott vallás hívei ellen.
Azt is tudni kell, hogy a Bizottság nem tehet semmilyen intézkedést a szerződésekben rögzített jogi kereteken kívül. Azt sem teheti meg, hogy a szerződések védelmezőjeként lép fel a tagállamokat érintő kérdésekben, ha azok a kérdések nem az Európai Unió jogszabályaira vonatkoznak. Ezt egyszerűen meg kell mondanom. A Bizottság csak tudomásul veheti az ebben a Házban kifejezett különböző álláspontokat, de nem nyilváníthat véleményt olyan kérdésekről, amelyek nem az európai jogra vonatkoznak. Még egyszer mondom, hogy ezek a kérdések a tagállamok belső jogrendszerére tartoznak. A magam részéről, mint jogász, ennyit tudok mondani.
Mindazonáltal természetesen úgy gondolom, hogy hasznos és érdekes volt ez a vita, noha mindenkit, aki részt vett benne, arra biztatnék, hogy őrizze meg az arányérzékét, és hagyja az Európa Tanácsra és az Európa Tanács Parlamenti Közgyűlésére annak megvitatását, hogy hogyan értelmezhető az Emberi Jogok Európai Nyilatkozata. Őszintén szólva, mint a szerződések védelmezői, nem is avatkozhatunk be olyan vitába, amely lényegében az Európa Tanácsot és az Emberi Jogok Európai Bíróságát érinti.
Elnézésüket kérem, hogy nem tudtam jobb válasszal szolgálni Önöknek ma este, de a becsület és a jog azt követelik, hogy így válaszoljak. Őszintén hiszem, hogy olyan problémákról beszélünk, amelyekkel az egyes tagállamok belső jogrendszere foglalkozik az Unióban.
Elnök
Az eljárási szabályzat 115. cikkének (5) bekezdése alapján hat állásfoglalási indítványtnyújtottak be.
A vitát lezárom.
A szavazásra 2009. december 17-én, csütörtökön kerül sor.
Írásbeli nyilatkozatok (az eljárási szabályzat 149. cikke)
Herbert Dorfmann  
Az Emberi Jogok Európai Bíróságának döntése nem más, mint az agresszív szekularizmus kifejeződése, és olyanok malmára hajtja a vizet, akik vallásmentessé szeretnék tenni a közéletet. Eközben elsiklanak azon tény felett, hogy a kontinensünk nem is létezhetne a kereszténység nélkül. Mindig is a kereszténység határozta meg Európát, a népeit, a kultúráját és a művészetét, valamint a gondolkodásmódját, méghozzá olyan mértékben, hogy a kontinens lényegében elveszítené az identitását, ha a kereszténység minden nyomát eltüntetnénk. Ez alatt semmiképpen nem a vallásszabadság megkérdőjelezését értem. Az egyház és az állam különválasztása a demokráciánk egyik legnagyobb vívmánya, és gondoskodnunk kell arról, hogy mindkettő a másik tiszteletben tartásával tegye a dolgát. Pontosan erről a tiszteletről van most szó. A keresztény egyházak nem követelhetik, hogy mindenki fogadja el a hitüket, de azt követelhetik, hogy mindenki tartsa tiszteletben őket.
Martin Kastler  
írásban. - (DE) Elnök asszony, hölgyeim és uraim, mit is jelent valójában a vallásszabadság? A válasz nagyon egyszerű. A vallás gyakorlásának a szabadságát. A vallásszabadság nem vallás nélküli életet jelent, hanem azt, hogy szabad vallásosan élni. A vallásszabadság nem eredményez vallásmentes társadalmat, inkább biztosítja az embereknek azt a jogot, hogy a vallásukat nyíltan gyakorolják a társadalomban. A tanteremben kifüggesztett feszület senkit nem kényszerít arra, hogy higgyen, és arra sem, hogy ne higgyen. Ennél fogva nem is sérti a vallásszabadságot. Olyan jogról sem hallottam még soha, amely szerint valakinek joga lenne ahhoz, hogy ne találkozzon vallási jelképekkel. Ebben az esetben ugyanis azonnal be kellene tiltanunk minden sírkövön és templomtornyon látható keresztet. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának feszülettel kapcsolatos döntése tehát nemcsak a szubszidiaritás elve ellen intézett támadás, hanem sérti a szabad vallásgyakorláshoz való jogot is. Mi, mint Európai Parlament nem fogadhatjuk el, és nem is szabad elfogadnunk ezt a döntést. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának igazságot kell szolgáltatnia, és nem válhat az ideológiai és keresztényellenes érdekek bábjává. Máskülönben komolyan el kell gondolkodnunk azon, hogy szükségünk van-e egyáltalán erre a bíróságra.
Joanna Katarzyna Skrzydlewska  
írásban. - (PL) Véleményem szerint a Bíróság döntésének semmi köze nincs a vallásszabadság védelméhez. Egy tanteremben kifüggesztett kereszt önmagában semmilyen nyomást nem gyakorol senkinek a világnézetére, és nem sérti a szülők azon jogait, hogy a saját meggyőződésük szerint neveljék fel a gyermekeiket, mint ahogyan akkor sem sérül ez a jog, ha valaki olyan ruhát visel, ami egy konkrét vallás követését tanúsítja. A közös és egyesült Európa a kölcsönös megértésre és a mások iránt tanúsított nyíltságra, valamint az országok közötti kulturális különbségek és a nemzetek gyökereinek és hagyományainak tiszteletben tartására épül, mert ezek alkotják együttesen az Európai Uniót. Nem titok, hogy európai identitásunk forrásai közvetlenül a keresztény hagyományból erednek. Ezért az európaiak döntő többsége számára a kereszt valóban vallási jelkép, és egyben olyan jelkép is, amely az értékeiket képviseli. Nem hiszem, hogy az egymással naponta folytatott kölcsönös párbeszédünkből száműzni kellene az értékeinket. Azt sem gondolom, hogy a vallásszabadság nevében arra kellene kényszeríteni minket, hogy tagadjunk meg valamit, ami számunkra fontos és szent jelkép, legyen az kereszt, Dávid-csillag vagy akár félhold. Mint ahogyan senkinek nincs joga arra, hogy bárkit is egy konkrét vallás vagy értékrend követésére kényszerítsen, arra sincs joga, hogy a szabadság nevében az egész emberiség számára fontos jelképek eltávolítását követelje. Ezzel a döntéssel az Emberi Jogok Bírósága nem védte meg a vallásszabadságot, hanem diszkriminációt alkalmazott azok ellen, akiknek az életében a hit jelképei fontos jelentéssel bírnak.
