Overordnede retningslinjer for den økonomiske politik for 2007 - Retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om
betænkning af Udo Bullmann for Økonomi- og Valutaudvalget om den økonomiske situation i EU: den foreløbige rapport om de overordnede økonomiske retningslinjer for 2007 og
betænkning af Jan Andersson for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om forslag til Rådets beslutning om retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik - C6-0036/2007 -..
Günter Gloser
formand for Rådet. - (DE) Hr. formand! Mange tak, fordi De har givet mig mulighed for at fremsætte nogle kommentarer til betænkningen om de overordnede økonomiske retningslinjer for 2007. Som De ved, fremlagde Kommissionen i december sidste år sin årlige fremskridtsrapport om Lissabon-processen. Heri behandles de fremskridt, der er opnået på fællesskabsniveau og i medlemsstaterne inden for rammerne af Lissabon-strategien, og der gives desuden landespecifikke anbefalinger vedrørende den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken. Disse vil blive udarbejdet inden udgangen af februar af Økofin-Rådet og af Rådet (beskæftigelse, socialpolitik, sundhed og forbrugerpolitik) i fællesskab, i hvilken forbindelse hver rådsformation vil koncentrere sig om sit eget kompetenceområde.
Det glæder os at kunne konstatere, at Parlamentet har behandlet disse overordnede økonomiske retningslinjer. Som et supplement til dagens forhandlinger vil vi også få lejlighed til at foretage en meningsudveksling den 26. februar i forbindelse med EU-trojkaens møde.
Kommissionens fremskridtsrapport fik bred støtte på Økofin-Rådets møde i januar. Vi deler først og fremmest de positive udsigter i rapporten. De første konkrete resultater af reformprocessen er så småt begyndt at vise sig både på EU-plan og i medlemsstaterne. I det hele taget er der tegn på en forbedret økonomisk og beskæftigelsesmæssig situation i EU. Den fornyede Lissabon-strategi bærer altså frugt. Det skal nødvendigvis siges - og det blev også præciseret på forskellig vis i går - at der til trods herfor ikke er nogen grund til selvtilfredshed. Vi bør udnytte den nuværende gunstige økonomiske udvikling til målrettet at gennemføre yderligere reformer. Dette er endnu mere vigtigt set i lyset af den demografiske udvikling, og som følge af hvilken finanspolitikken vil stå over for betydelige udfordringer. De offentlige finansers langsigtede bæredygtighed bør konsolideres ved at følge en "tresøjlet" strategi, dvs. gennem en reformering af pensions- og sundhedssystemet, nedbringelse af den statslige gæld samt en højere erhvervsfrekvens og produktivitet. Sluttelig bør kvaliteten af de offentlige finanser forbedres ved at omstrukturere de offentlige budgetter til fordel for en produktivitets- og innovationsfremmende udgiftspolitik, og der bør ske en styrkelse af humankapitalen. I denne sammenhæng er de landespecifikke anbefalinger et godt instrument med henblik på at fortsætte moderniseringen af vores samfundsøkonomi og dermed EU's muligheder for at klare sig i den globale konkurrence.
Hvis jeg starter med Bullmann-betænkningen, er der to aspekter, som jeg godt vil kommentere ganske kort. For det første gøres der opmærksom på, at det er nødvendigt med en bedre koordinering af finanspolitikken og den økonomiske politik, især inden for euroområdet. Jeg er fuldt ud bekendt med disse krav. De er nemlig blevet gentaget igen og igen i løbet af årene. Men hvis man kigger nærmere på den aktuelle situation, kan man hurtigt fastslå, at der ikke er mangel på koordineringsprocedurer i Den Økonomiske og Monetære Union. Vi har snarere for mange end for få. De kan f.eks. bare tænke på de overordnede økonomiske retningslinjer, som vi forhandler om her i dag, eller på procedurerne for overvågning af budgetpolitikken - for bare at nævne to eksempler. I praksis handler det frem for alt om at anvende disse procedurer konsekvent og effektivt. Kommissionen har taget det første skridt hertil med fremlæggelsen af de landespecifikke anbefalinger.
Det andet punkt har mere institutionel karakter, idet det vedrører et konkret forslag i Bullmann-betænkningen om at nedsætte en interinstitutionel arbejdsgruppe efter forårstopmødet, som skal beskæftige sig med den forestående revision af de integrerede retningslinjer, som skal finde sted i 2008. Det ligger mig fjernt at skulle foretage en endelig vurdering af dette forslag i dag. Jeg er overbevist om, at De vil forstå, at dette kræver en mere indgående undersøgelse og ikke en personlig vurdering. Ved første øjekast forekommer den mig imidlertid ikke at være fuldt ud kompatibel med den traktatfastsatte arbejdsdeling mellem institutionerne. Men uafhængigt heraf er det dog en kendsgerning, at kommunikationen mellem Rådet og Parlamentet er blevet konstant bedre i de seneste år. Hertil bidrager ikke mindst EU-trojkaens møder og dagens forhandlinger. Men jeg er også bevidst om, at vi altid kan gøre fremskridt på det område.
Jeg er nu nået frem til Andersson-betænkningen. I henhold til EF-traktatens artikel 128, stk. 2, fastlægger Rådet hvert år retningslinjer på baggrund af Kommissionens forslag, som medlemsstaterne tager hensyn til i deres beskæftigelsespolitik. For at sikre den nødvendige kontinuitet med henblik på en forskriftsmæssig gennemførelse aftalte man i 2002, at de beskæftigelsespolitiske retningslinjer i princippet kun skulle ændres hvert tredje år. Derudover bestemte man, at disse skulle afstemmes med de overordnede økonomiske retningslinjer. På dette grundlag blev der i 2005 for første gang fastlagt integrerede retningslinjer for perioden 2005-2008. I 2006 foreslog Kommissionen, at de beskæftigelsespolitiske retningslinjer, der blev fastlagt i 2005, skulle forblive uændret i 2007. Parlamentet har utallige gange præciseret, at det skulle have tilstrækkelig tid til grundigt at udarbejde sin holdning hertil, da de stramme tidsfrister for den årlige beskæftigelsescyklus normalt gjorde det påkrævet at anmode om uopsættelig forhandling. Der har været en brevveksling om sagen mellem parlamentsformanden og rådsformanden.
For 2008 har Parlamentet bedt om mere tid til en høring, fordi der til den tid skal finde en omfattende treårsrevision sted af de beskæftigelsespolitiske retningslinjer. Det er noget, som vi vil tage stilling til sammen med Kommissionen. Desværre er det ikke i øjeblikket muligt at afgive en holdning til det tidsmæssige forløb af proceduren i 2008. Når Parlamentets, Økonomi- og Socialudvalgets, Regionsudvalgets og Beskæftigelsesudvalgets holdninger foreligger, forventes det, at Rådet på sit møde den 30. og 31. maj 2007 kan nå til politisk enighed om de beskæftigelsespolitiske retningslinjer for 2007. Den formelle vedtagelse vil dermed kunne finde sted i løbet af foråret. Som hr. Andersson præciserede i sin betænkning, ligger det fast, at det uafhængigt af tidligere succeser - stigende beskæftigelse og faldende arbejdsløshed - er nødvendigt med yderligere målbevidste bestræbelser for at nå de mål, der er fastsat i EU. Afslutningsvis vil jeg godt endnu en gang betone, at der hertil hører en højere erhvervsfrekvens for unge og ældre samt en bedre balance mellem familie- og arbejdslivet. Jeg ved udmærket godt, at dette står øverst på dagsordenen i mange medlemsstater, men jeg ved også, at der er et udtalt behov for handling i visse medlemsstater på dette område.
Joaquín Almunia
medlem af Kommissionen. - (FR) Hr. formand! Med Deres tilladelse vil jeg tale på mit modersmål.
Mine damer og herrer, i dag afholder vi en forhandling under ét af hr. Bullmanns betænkning om de overordnede økonomiske retningslinjer og hr. Anderssons betænkning om retningslinjerne for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik.
Begge betænkninger tager udgangspunkt i Kommissionens meddelelse fra december sidste år om medlemsstaternes gennemførelse af den fornyede Lissabon-strategi om vækst og beskæftigelse samt de integrerede retningslinjer for perioden 2005-2008, som i sin tid blev vedtaget af Rådet efter forudgående høring af Parlamentet og på forslag af Kommissionen.
Dagens forhandling finder sted i ugerne op til Det Europæiske Råds forårsmøde den 8. marts, og den drejer sig om samarbejde om forberedelsen af dette Råd. Her til formiddag har Parlamentet vedtaget et beslutningsforslag om Parlamentets vurdering af den hidtidige gennemførelse af den fornyede Lissabon-strategi, hvori det understreges inden for hvilke områder og politikker der er brug for beslutsom handling fra medlemsstaternes og EU's side.
Det er vigtigt at understrege, at de betænkninger, vi drøfter i dag, og Europa-Parlamentets og Kommissionens udtalelse er sammenfaldende på afgørende punkter. For det første er Parlamentet og Kommissionen enige om at anerkende de resultater, vi begynder at kunne se, såvel med hensyn til den økonomiske vækst som på beskæftigelsesområdet, takket være gennemførelsen af de politikker, der er indgået aftale om inden for rammerne af den fornyede Lissabon-strategi, og ikke mindst takket være den indsats for budgetkonsolidering og strukturreformer, der er gennemført i hovedparten af medlemsstaterne.
Så sent som i går offentliggjorde Eurostat tallene for væksten i EU's BNP for første kvartal af 2006. Den samlede vækst i 2006 er i henhold til denne information næsten nået op på 3 %, dvs. det er den højeste vækst i vores BNP siden lanceringen af Lissabon-strategien i 2000.
Selv om Parlamentet og Kommissionen er enige, vil vi dog ikke undlade at påpege og understrege dette punkt, hvor vi begynder at se de positive resultater af de strategier, der blev sat i værk for et par år siden. Det er vigtigt, at borgerne hører budskabet om, at de bestræbelser, der er gennemført siden iværksættelsen af stabilitets- og vækstpagten og Lissabon-strategien, som ikke altid har været nemme at acceptere eller forstå, begynder at bære frugt og bidrage til finansieringen af den europæiske sociale model, inden for rammerne af globaliseringen.
Mange af de vanskeligheder, som det europæiske projekt har stået over for i den seneste tid med hensyn til den offentlige mening, skyldes netop borgernes og visse dele af vores samfunds frygt for, at globaliseringen vil betyde en forringelse, som underminerer grundlaget for vores sociale model, uden at EU og de politikker og strategier, der besluttes her, kan gøre noget for at undgå det. Der er endda nogle, der beskylder EU for at fremprovokere og fremskynde denne forringelse af den europæiske model.
De resultater, vi ser, understreger klart, at det ikke forholder sig sådan. De, der mener, at Europa er blevet forbenet, og at de stive arbejdsmarkeder forhindrer jobskabelsen, tager også fejl. Tallene viser os, at EU siden skabelsen af euroen den 1. januar 1999, for otte år siden, har skabt fire gange flere job end i de otte forudgående år. I løbet af de 10 år, der er gået siden lanceringen af Lissabon-strategien, har EU klart skabt flere job end USA.
Der er nogle, der betegner budgetpolitikkerne som restriktive og beskylder stabilitets- og vækstpagten for at bremse den økonomiske vækst, men sandheden er, at de lande, der har de bedste budgetsaldi og budgetoverskud, såvel i euroområdet som i EU som helhed, er dem, der i et stykke tid har haft de højeste økonomiske vækstrater. Sandheden er, at skattekonsolideringen fortsætter og bliver forbedret sideløbende med forbedringen i vores vækst- og jobskabelsestal.
På det seneste er der blevet talt meget om euroens styrkelse i forhold til dollaren eller yennen som en hindring for vores eksport, men sandheden er, at handelsbalancen i euroområdet i forhold til USA er blevet forbedret igen i 2006, og stigningen i oliepriserne er delvist blevet opvejet af euroens opskrivning over for dollaren.
Mine damer og herrer, forbedringen i vores økonomier og den øgede jobskabelse er kort sagt et åbenlyst bevis på, at den europæiske økonomiske og sociale model, med dens høje grad af social beskyttelse og miljøkrav, er fuldt ud forenelig med globaliseringen af økonomien og den økonomiske vækst. Det er altid gået Europa, de europæiske lande og vores økonomier bedst, når de har åbnet sig over for verden, og nu, hvor verdensøkonomien befinder sig i en ekspansionsfase uden sidestykke, har Europa og de europæiske borgere meget at vinde i forbindelse med denne åbning af vores grænser og den voksende integration mellem vores økonomier på verdensplan.
At få dette budskab ud til borgerne er ikke kun en måde at understrege de økonomiske og sociale politikker, som vi har været talsmænd for de seneste år. Det er vigtigt for at kunne styrke tilliden til Europas evne til at give de europæiske borgere velfærd, og det giver os et solidt grundlag for at styrke den politiske vilje, der er nødvendig for at komme videre med de strukturreformer, der blev fastlagt i Lissabon-strategien.
Det anden punkt, hvor der er overensstemmelse mellem de betænkninger, vi drøfter i dag, og vores egen holdning i Kommissionen, er netop behovet for at finansiere de reformer, der er indledt med medlemsstaternes iværksættelse af nationale reformplaner. I denne henseende er de dynamiske vækstøkonomier, den aldrende befolkning, det fortsat lave vækstpotentiale i mange europæiske økonomier, de budgetuligevægte, der stadig findes i nogle medlemsstater, den lave vækst i produktiviteten eller segmenteringen af arbejdsmarkedet bl.a. meget tungtvejende årsager til at blive ved med at gennemføre politikker, der fører til en større innovationskapacitet, bedre muligheder for livslang uddannelse, bedre fungerende markeder og sunde offentlige finanser.
Det tredje punkt, hvor Parlamentet og Kommissionen er enige, drejer sig om behovet for at handle, ikke kun i de enkelte medlemsstater, men også på europæisk niveau, for at opnå et indre markedet inden for vitale sektorer af vores økonomi, f.eks. energisektoren og sektoren for finansielle serviceydelser, for at styre støtten til innovation, for at skabe et miljø, der er bedre for erhvervsaktiviteterne eller en større tilpasningsevne for markederne for produkter og tjenesteydelser og arbejdsmarkedet.
Blandt disse prioriteringer, hvor der skal handles på europæisk plan, lægger betænkningerne med god grund vægt på energispørgsmålet, der bliver et af de vigtige punkter på Det Europæiske Råds forårsmøde, der skal drøfte den energipakke, som Kommissionen foreslog den 10. januar i år. Den grad af forpligtelse og ambitioner, som stats- og regeringscheferne udviser, når der skal udvikles en reel fælles energipolitik, bliver afgørende, når det skal vurderes, om den på troværdig vis lever op til den udfordring, der ligger i at sikre vores energiforsyning, samtidig med at vi håndterer klimaændringerne. Det er nogle udfordringer, som medlemsstaterne ikke kan klare ordentligt hver for sig, og hvor der er brug for fælles handling på europæisk plan for at forsvare borgernes interesser.
Endelig giver såvel hr. Bullmanns som hr. Anderssons betænkning udtryk for behovet for, at Parlamentet kan udøve sin beføjelser ordentligt, når de integrerede retningslinjer for Lissabon-strategien som planlagt skal revideres til næste år. Jeg kan forsikre Dem, mine damer og herrer, om Kommissionens faste forpligtelse, og især de kommissærer, der er direkte involveret i Lissabon-strategien, næstformand Verheugen, kommissær Špidla og jeg selv, og vi har en fælles vilje til at udforske alle de mulige veje til effektivt at inddrage Parlamentet i denne revision.
Jeg slutter, hr. formand, med at give udtryk for mit ønske om, at Parlamentets plenarforsamling bekræfter den praktisk taget enstemmige støtte, som hr. Bullmanns og hr. Anderssons betænkninger har fået i de respektive udvalg. Med denne støtte og den store grad af overensstemmelse mellem Parlamentet og Kommissionen sender vi Det Europæiske Råd - og borgerne i almindelighed - et klart signal om EU's vilje og evne til at skabe et specifikt instrument til håndtering af globaliseringens risici og muligheder, samtidig med at den forsvarer og styrker den økonomiske fremgang og sociale samhørighed i Europa.
Formanden
Tak, hr. kommissær. Hvem ville for 35 år siden have troet, at vi i dag skulle være sammen i en forhandling som denne, hver med udgangspunkt i sin stilling?
Jan Andersson 
ordfører. - (SV) Hr. formand! Den betænkning, som jeg udarbejdede om beskæftigelsesretningslinjerne, er ekstrem kort, og den blev enstemmigt vedtaget i Beskæftigelsesudvalget. Det handler i realiteten om, hvordan vi skal håndtere næste års beskæftigelsesretningslinjer og integrerede retningslinjer. De retningslinjer, som vi har i indeværende år, vil stadig være de samme, men til næste år skal vi have en mere gennemgribende revision heraf. Som hr. Almunia sagde, forventer vi at kunne bruge lidt mere tid på dette, og vi har også behov for mere tid i Parlamentet. Det vil jeg virkelig gerne præcisere, for der er forskel på beskæftigelsesretningslinjerne og på de økonomiske retningslinjer. Beskæftigelsesretningslinjerne kan ikke vedtages i Rådet, før Parlamentet har tilkendegivet sin holdning hertil. Derfor er der behov for at få etableret et konstruktivt samarbejde mellem institutionerne inden næste år, hvilket vi hverken fik gjort forud for indeværende år eller forud for sidste år, hvor der ikke var nogen stor revision. Næste år bliver der tale om en stor revision, så vi forventer os et samarbejde, som strækker sig over adskillige måneder. I Beskæftigelsesudvalget har jeg allerede på nuværende tidspunkt haft en drøftelse med koordinatorerne med henblik på at udnævne en ordfører, som skal forberede arbejdet inden næste års ændringer.
Jeg vil alligevel gerne sige noget om situationen, også selv om den kun bliver behandlet i begrundelsesdelen. Det går virkelig bedre for Europa. Beskæftigelsesudviklingen er mere positiv, end den var for nogle år siden. Arbejdsløsheden falder. Vi har en sund vækst. Vi må dog ikke glemme, at der stadig er mangler, som vi skal koncentrere os om. Jeg tænker her på de unge mennesker, som forlader skolen tidligt, og på dem, som går direkte ud i arbejdsløsheden efter endt uddannelse. Hvis de vedbliver at være uden for arbejdsmarkedet i længere tid, ved vi af erfaring, at det bliver utroligt vanskeligt at få dem ind igen. Der er stadig betydelige forskelle mellem mænds og kvinder situation på arbejdsmarkedet. Det handler om mennesker, som er kommet til os fra andre dele af verden, og som den dag i dag har problemer med at komme ind på arbejdsmarkedet, fordi der er mangler i integrationspolitikken. Ligeledes handler det om mennesker med handicap, som også står uden for arbejdsmarkedet.
Jeg deltog i det uformelle ministerrådsmøde med arbejdsministrene, hvor man tog fat i et andet aspekt, nemlig at vi vil have bedre job. Det er korrekt, at vi har fået flere job, men vi ønsker altså også bedre job. Hvad mener vi så med "bedre job"? Dermed mener vi job, som giver en løn, der betyder, at man kan forsørge sig selv, og job, som indebærer videreudvikling, og hvor man får tilbudt den videreuddannelse, som er så nødvendig for, at man kan klare sig på arbejdsmarkedet. Det handler også om et godt arbejdsmiljø og om indflydelse, således at man har indflydelse selv og gennem sin fagforening.
Den nuværende udvikling med flere job indebærer ikke altid bedre job. Det ved vi, og der er forhandlinger i gang om dette i flere lande, bl.a. i Tyskland, som jeg besøgte for nylig. Jeg ved det også fra mit eget hjemland, at en del af de nye job er de såkaldte atypiske job, hvor man ikke altid får en løn, som man kan leve af, og som ikke altid giver muligheder for videreuddannelse. Dertil kommer, at den indflydelse, som folk i disse job kan udøve, er ganske minimal. Derfor skal vi også koncentrere os om ikke bare at skabe flere job, men også højkvalitative job. Europa ville aldrig kunne konkurrere på verdensmarkedet ved at skabe lavtlønsjob og job, som ikke sætter folk i stand til at forsørge sig selv, men dette kan kun ske ved at skabe højkvalitative job, som giver mulighed for videreuddannelse og udøvelse af indflydelse.
Dette emne vil vi vende tilbage til næste år, når vi gennemfører en mere gennemgribende vurdering af beskæftigelsesudviklingen, hvor det kommer til at handle om flere og bedre job samt grupper, som fortsat har svært ved at komme ind på arbejdsmarkedet.
Udo Bullmann 
ordfører. - (DE) Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer! Som hr. Almunia påpegede, har vi i praksis igen en vækst på 3 %, og det betyder, at vi er tilbage på Lissabon-kursen. Det er lige præcis det, som vi tilstræber med Lissabon-strategien, nemlig at opnå en kontinuerlig vækst på 3 %, således at vi kan gennemføre de sociale og økonomiske reformer, der er påkrævet for at sikre, at alle europæerne får fordel heraf. Dette har ikke været tilfældet i mange år. Derfor skal vi være bevidste om, at dette ikke kommer af sig selv. Meget af opsvinget har i første instans cyklisk karakter. Vi kan ikke være sikre på, at denne udvikling vil fortsætte. Af samme årsag konkluderes det i betænkningen, at vi skal være aktive, at vi skal skabe ting, og at vi ikke må lade klokken slå, uden at vi tager de nødvendige politiske skridt.
Det indre marked er et fantastisk trumfkort for Europa, og det klarer sig bedre end det amerikanske indre marked. 90 % af det, som vi producerer i EU, køber vi som forbrugere tilbage fra vores virksomheder, og dette giver os styrke til at modstå globaliseringens omskiftelser. Derfor er det rigtigt, når vi siger, at dette indre marked skal fuldføres, hvad enten det gælder de finansielle tjenesteydelser, energispørgsmålet, eller arbejdstagernes frie bevægelighed i Europa, hvilket er en grundlæggende rettighed, som vi skal gennemføre overalt. Men det indre marked kan kun fungere, hvis vi skaber en politisk ramme herfor, hvis vi har mod på at forme det, og hvis vi sørger for, at de sociale balancer er i orden.
Derfor er det meget vigtigt at huske på, at det lykkedes os at skabe denne sociale balance i tjenesteydelsesdirektivet. Kun hvis folk kan leve anstændigt af deres arbejde i det indre marked, vil de som forbrugere være i stand til at understøtte et økonomisk opsving. Kun på den måde vil de som forbrugere kunne investere, og kun sådan vil de som arbejdstagere kunne tilegne sig nye færdigheder og opgradere deres kvalifikationer og have en afgørende andel i innovationen i vores virksomheder. Derfor er det meget vigtigt i denne betænkning at spørge medlemsstaterne om, hvor de befinder sig, hvor langt de er nået, og hvad de har gjort for at bidrage til opfyldelsen af de store mål, som vi formulerede i Lissabon? Det er krystalklart, at medlemsstaterne er begyndt at komme med nogle svar, men disse svar afgives stadig noget tøvende og har ikke alle den kvalitet, som vi godt kunne tænke os. Især den aktive beskæftigelsespolitik og den sociale integrationspolitik lader noget tilbage at ønske. Hvis vi kigger på de positive resultater, kan vi se, at netop de lande er foran, som tør føre en politik, hvor de ikke sparer samfundet ihjel, men derimod investerer i de aktive dele af samfundet, i de små og mellemstore virksomheder, i skolerne, i elev- og lærlingepladser samt i de universitetsstuderende, og derigennem tilføres der ny kreativitet til samfundet.
Det er ikke nogen tilfældighed, at mange skandinaviske lande, som arbejder inden for rammerne af den nordiske model, kan fremvise de bedste resultater på den front. Alle lande skal finde den løsning, som passer dem bedst, men vi vil udtrykkeligt opmuntre medlemsstaterne til at gennemføre denne proaktive Lissabon-strategi og til at fortsætte ad den vej.
Jeg er taknemmelig for, at formanden for Rådet, hr. Gloser, ikke forbigår denne betænkning, men derimod ønsker at indgå i en dialog, og jeg vil indgyde Dem mod, for jeg har ikke fundet noget sted i traktaten, som forbyder os at udvikle en tættere form for samarbejde, når det handler om at reformere den integrerede retningslinjepakke og at forberede Lissabon-strategien og de overordnede økonomiske retningslinjer på en ny etape. Parlamentet forventer at blive involveret heri - som det sig hør og bør - for dette er den eneste måde, hvorpå vi kan hjælpe med at kommunikere Lissabon-målene ud til borgerne, virksomhederne, fagforeningerne og arbejdstagerne. Jeg støtter Kommissionens planer om at stille flere forslag på det område. Hvorfor skulle sådanne forslag ikke blive vedtaget af Rådet som retningslinjer og dermed give medlemsstaterne et bedre orienteringsgrundlag?
Jeg vil ikke slutte af uden at sige hjerteligt tak til tjenesterne - og det gælder både sekretariatet og grupperne - for deres bidrag til udarbejdelsen af denne betænkning. Jeg vil også gerne takke skyggeordførerne, hr. Montoro Romero, fru in 't Veld, fru Rühle og fru Wagenknecht for det fremragende samarbejde, som gjorde det muligt at fremlægge en betænkning, som blev enstemmigt vedtaget.
Cristobal Montoro Romero
Hr. formand! Det er en god betænkning. Jeg synes, at hr. Bullmann har gjort en fremragende og oprigtig indsats for at lave en analyse af den aktuelle europæiske økonomi på et tidspunkt, der giver anledning til forhåbninger, men som også skal analyseres realistisk.
I betænkningen understreges det også, at vi skal lave en nøje diagnose af, om vi står over for et rent cyklisk opsving, eller om det drejer sig om noget mere. Jeg håber, at vi står over for noget mere, men vi skal også sige til de europæiske borgere, at vi skal fortsætte arbejdet, for de sunde offentlige finanser, vi har set sidste år, kan også skyldes cykliske årsager og ikke velovervejede eller strukturelle beslutninger.
Det skal ligeledes, som det sker i betænkningen, undersøges, hvad det er, der er gået galt i den europæiske økonomi i de seneste år, nærmere bestemt den svage interne efterspørgsel, dvs. forbrugernes og investorernes tillid, og det er særdeles negativt for det europæiske projekt. Vi skal også insistere på behovet for reformer, dvs. reformer af arbejdsmarkedet på basis af dialog og aftaler, reformer af de økonomiske politikker for at fremme de små og mellemstore virksomheder, som spiller en nøglerolle for væksten og jobskabelsen, reformer med henblik på at fuldstændiggøre det indre marked, især med hensyn til tjenesteydelserne og energisektoren, reformer for at opnå en forbedring af effektiviteten på markederne for varer, tjenesteydelser og kapital samt fiskale reformer med sigte på at få en samordnet fiskal ramme, der stimulerer jobskabelsen og sikrer, at der opstår og videreudvikles et net af små og mellemstore virksomheder, hvilket vi synes, er meget vigtigt.
Desuden understreger vi i betænkningen behovet for at bekæmpe den protektionisme, der desværre kendetegner mange europæiske regeringers holdning i dag, og vi advarer også om, at risikoen for en euro-dollar kurs kan skade kvaliteten af vores økonomiske vækst.
Harlem Désir
Hr. formand, hr. Almunia, hr. Gloser! Jeg vil begynde med at lykønske ordføreren med hans arbejde. Jeg mener, at denne betænkning indeholder både en analyse og anbefalinger, min gruppe fuldt ud kan støtte.
Jeg vil blot fremhæve tre aspekter. Der er ved at blive bedre udsigter for euroområdet med hensyn til vækst og konkurrenceevne. Min første bemærkning er, at der imidlertid, som det anføres i betænkningen, er en række væsentlige forskelle mellem medlemsstaterne. Jeg tror, at vi skal forsøge at tage ved lære af dette eller i det mindste prøve at forstå, hvorfor det er tilfældet. Det er ikke altid let. Mange elementer spiller ind. I betænkningen nævnes bl.a. forskellen mellem situationen i en række store medlemsstater og situationen i nogle mindre medlemsstater, men i sidste ende er det mere kompliceret end som så, da der også kan konstateres iøjnefaldende forskelle i resultater blandt de store medlemsstater. Tyskland har klaret sig gennemsnitligt med en vækst på 2,7 % sidste år, hvilket er et udmærket resultat sammenlignet med tidligere år. Men med en vækst på 2 % ligger andre store medlemsstater såsom Italien og også Frankrig under gennemsnittet, hvad angår EU-vækst, hvilket ikke var tilfældet for to år siden.
Dette er forbundet med andre elementer, som er ret bekymrende, da forskellene i udenrigshandel er lige så bemærkelsesværdige. Tyskland slår igen rekorden og viser en evne til at erobre internationale markeder, hvorimod Frankrig, som i lang tid havde et meget stort internationalt handelsoverskud, frembringer det ene rekordstore handelsunderskud efter det andet, kvartal efter kvartal.
Det er sandt, at de skandinaviske lande, Nederlandene og en række små medlemsstater har opnået gode resultater, hvad angår vækst, beskæftigelse og international handel. Den første erfaring, vi kan gøre i denne forbindelse, og som måske er faldet mig ind som følge af Frankrigs situation, er, at i et land, hvor der i fem år er gennemført den ene såkaldte liberale strukturreform efter den anden, hvor vi har fået at vide, at vi kunne løse krisen, og særlig arbejdsløshedsproblemet, ved at sætte både selskabs- og indkomstskatten ned på bekostning af visse former for beskyttelse på arbejdsmarkedet - vi fik en kontrakt om "ny beskæftigelse", som undergravede beskyttelsen mod afskedigelse osv. - at svække de offentlige tjenester og at privatisere, har vi ikke opnået et eneste resultat. Tværtimod viser lande, som har bibeholdt obligatoriske afgifter og højere arbejdsløn end Frankrig, væsentlige resultater.
Jeg har lært noget andet af dette, og det er, at ikke blot har denne opskrift været ineffektiv, men det er forkert at tro, at Europa kan klare sig, hvis det praktiserer konkurrence nedad. Det er ikke ved at praktisere konkurrence baseret på lave omkostninger, at det vil lykkes for Europa at klare sig, men ved at investere i menneskelige ressourcer, innovation, forskning, uddannelse og universiteter.
Min tredje bemærkning er, og dette er med rette påpeget i betænkningen, at trods denne samlede stigning i vækst og økonomiske resultater er fattigdom stadig et problem. Selv sammenlignet med 1990'erne er fattigdommen inden for EU steget igen. Når alt kommer til alt, er der 80 millioner europæere, som lever under grænsen på 60 % for gennemsnitsindtægten.
I den forbindelse bør vi også tage ved lære af det, der skete under præsident Clinton i USA, som dengang oplevede et boom med den nye økonomi, men det forhindrede ikke samtidig en udbredt fattigdom i fortsat til en vis grad at forgifte samfundet, fordi velfærdsprogrammerne ikke kunne iværksættes. Vi skal også kombinere investeringer med videnbaseret økonomi, konkurrencedygtig økonomi og social samhørighed. De to ting følges ad og støtter hinanden.
Sophia in 't Veld
Hr. formand! Allerførst vil jeg lykønske og takke ordføreren, som har gjort arbejdet for skyggeordførerne nemt ved at forelægge en fortræffelig tekst, som vi næsten ikke behøvede at gøre mere ved. Også jeg er glad for denne tekst. Den indeholder en hel del gode henstillinger, men mange af disse har vi selvfølgelig oftere fremsat, og det, der mangler, er handling. Mange af disse ting gennemføres ikke. Økonomien forbedres ganske vist, men det betyder ikke, at vi kan hvile på vores laurbær. Når det f.eks. drejer sig om stabilitets- og vækstpagten, er dette en fase, hvor den forebyggende søjle skal træde i kraft. I stedet for at begynde at ødsle, skal vi netop holde orden på budgettet, formindske gælden og investere. Det er jeg fuldstændig enig med hr. Bullmann i. Det må imidlertid ikke antage den form, som det ofte gør, nemlig markedsforstyrrende subsidier, som træder i stedet for de yderst nødvendige reformer. Ofte bruges det simpelthen som et skalkeskjul, og det er ikke meningen.
Jeg er fuldstændig enig i, at det indre marked skal fuldføres, og jeg håber, at tjenestedirektivet, som efter min mening var alt for svagt, alligevel får effekt. Også på arbejdsmarkedsområdet skal der træffes mange foranstaltninger, og jeg vil gerne kort sige, at jeg betragter den sociale model som en model, som skal give alle europæere muligheder, men den sociale model, vi har nu, holder stadig systematisk 8 % af befolkningen uden for arbejdsmarkedet, og det gælder ikke kun de østeuropæiske arbejdstagere og indvandrere. Vi lader dem hellere drukne i Middelhavet, end vi giver dem adgang til vores arbejdsmarked. I mellemtiden forholder det sig sådan, at vi ser igennem fingre med, at mennesker arbejder ulovligt på vores arbejdsmarkeder under de mest rystende omstændigheder, idet de næsten holdes som slaver. Det er ikke en social model, men en skamplet på Europa. Efter min mening skal vi altså hurtigst muligt have fri bevægelighed for østeuropæiske arbejdstagere og en indvandringsordning med et green card.
Endelig er der nogen, der tvivler om fordelene ved større koordinering af national økonomisk politik. Det må vi engang have en diskussion om. Jeg synes i hvert fald, at det er mange gange bedre end den nuværende tendens med protektionisme og indbyrdes konkurrence mellem medlemsstaterne. Hvis Europa skal betyde noget i verdensøkonomien, skal vi jo netop sørge for, at vi har et stærkt, åbent indre marked. Det indebærer, at vi fokuserer på ting, som er vigtige for fremtiden, dvs. energi, innovation og bæredygtig udvikling. Her skal vi føre an i verden.
Mieczysław Edmund Janowski
for UEN-Gruppen. - (PL) Hr. formand! Jeg lykønsker ordførerne med deres arbejde. Gruppen Union for Nationernes Europa vil støtte disse betænkninger. Da jeg kun har kort tid til rådighed, vil jeg nøjes med at rejse nogle få spørgsmål.
For øjeblikket har EU's medlemsstaters økonomier brug for en ægte intern solidaritet og samhørighed, hvis de skal klare de langsigtede konkurrencemæssige udfordringer. Vi kan glæde os over et reelt økonomisk opsving, hvilket BNP-væksten er et bevis på. Vi ville imidlertid gøre klogt i at huske på, at vi ikke er alene. Vores befolkning på 500 millioner udgør ikke engang 8 % af verdens befolkning. Vores konkurrenter er ikke bare USA, men også, hvilket måske er vigtigere, Indien, Kina, Indonesien, Brasilien og Rusland.
I dag er det økonomien, adgangen til strategiske råstoffer og det demografiske potentiale, der repræsenterer virkelig styrke. Disse tre søjler er tæt forbundne. Hvis vi derfor ikke indfører en familievenlig politik, der virkelig tager højde for både økonomien og beskæftigelsen, er det sandsynligt, at vi ikke bare sakker agterud i nærmeste fremtid, men faktisk fejler totalt. Lissabon-strategien er ikke et mål i sig selv. Alle dens aktioner skal tage sigte på at fremme den enkelte og hans eller hendes udvikling, dvs. udviklingen af en europæisk borger.
Elisabeth Schroedter
for Verts/ALE-Gruppen. - (DE) Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer! For det første vil jeg godt sige, at etiketten med Lissabon-strategien nu hæfter sig fast på alt, uafhængigt af hvor lidt det har at gøre med det oprindelige mål for strategien. Beskæftigelsespolitikken var den oprindelige anledning til og hovedmålet for Lissabon-strategien, men er nu blot et vedhæng til denne.
Denne omdefinering er at lægge røgslør ud for at undgå at indrømme, at EU's økonomiske data ganske vist udvikler sig i en positiv retning, men at der ikke kan registreres nogen sammenlignelig positiv udvikling for beskæftigelsestallene.
For det andet vil jeg gerne minde plenarforsamlingen om, at EU's stats- og regeringschefer på ethvert forårstopmøde forpligter sig til at anvende retningslinjerne for vækst og beskæftigelse i deres egne nationale politikker.
For det tredje har det primære mål i denne sammenhæng altid været bekæmpelsen af den sociale udelukkelse, for kun på den måde kan langtidsarbejdsløsheden og fattigdommen reduceres effektivt. I den sammenhæng skal der fokuseres særligt på de grupper, som er specielt ramt af diskriminering på grund af deres personlige kendetegn i forbindelse med adgangen til arbejdsmarkedet, f.eks. personer med handicap og indvandrerkvinder.
I indeværende år har Rådet og Kommissionen simpelthen valgt at se bort fra dette centrale anliggende, selv om der ikke er nogen grund til det, for udelukkelseen er ikke blevet mindre. Vi kan ikke acceptere den ensidige fokusering i beskæftigelsespolitikken på dem, der allerede er i arbejde. Den gældende retningslinje skal tages lige så alvorligt, som den altid er blevet, og det kan ikke være rigtigt, at den store koalition skal slippe af sted med at forskyde tyngdepunktet i denne retningslinje, for bare at kigge væk dér, hvor den sociale nød er størst.
Sahra Wagenknecht
for GUE/NGL-Gruppen. - (DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Den foreliggende betænkning om grundtrækkene i den økonomiske politik indeholder en hel række af udtalelser, som jeg er enig i. Det fastslås heri, at økonomisk vækst ikke er et mål i sig selv, men at der skal fokuseres på folks livskvalitet. I betænkningen advokeres der ikke alene for en eksportorienteret, men også for en efterspørgselsorienteret økonomisk politik, og der gives udtryk for bekymring for den fortsat høje fattigdomsrate i EU.
Det er alt sammen glædeligt, og selv om det desværre ikke er en selvfølge her i Parlamentet, indeholder betænkningen også passager, som gør det umuligt at stemme for den. Efter vores gruppes opfattelse er det uacceptabelt at omtale det nyliberale tjenesteydelsesdirektiv i positive vendinger, hvilket vil anspore yderligere til løndumping og social udplyndring i EU og dermed vil bidrage til at gøre fattigdom og udelukkelse endnu mere udbredt.
Vi mener ligeledes, at kravet om en yderligere liberalisering af energisektoren er uacceptabelt. Europa har ikke brug for mere deregulering, liberalisering og privatisering, men det stik modsatte. Vi har brug for en radikalt anderledes økonomisk politik, hvor de beskæftigedes og forbrugernes interesser omsider prioriteres højere end de store virksomheders private profitinteresser.
Michael Henry Nattrass
Hr. formand! Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at Bullmann-betænkningen viser, at økonomierne i lande, der endnu ikke har indført euroen, klarer sig bedre end i lande, der har indført den. Jeg lykønsker Slovakiet, Letland, Litauen og Estland. Ikke nok med at de har rystet kommunismens snærende bånd af sig, de har også indført det frie marked, lav beskatning og minimal regulering. Er det noget under, at de har Europas højeste vækstrater?
Jeg må imidlertid advare dem om, at det er slut nu. Fra nu af kommer det til at gå ned ad bakke. Letland indfører euroen i 2008, Litauen og Slovakiet i 2009 og Estland i 2010, og de vil blive lammet af EU-lovgivning og EU-mål og af, at EU bestandigt blander sig i deres økonomiske forhold.
Jeg mener, at vi alle sammen bør blive bekymrede, når der i betænkningen står, at EU skal kunne spille en aktiv rolle i fastlæggelsen af den økonomiske politik. Der findes ingen standardløsning, og de enkelte lande ved bedst, hvordan de skal finde deres markeder, styre deres økonomier og handle med verden. Giv dem dog økonomisk uafhængighed.
Alessandro Battilocchio
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! De seneste oplysninger om den økonomiske situation er i det store og hele positive, men som Kommissionen siger, lever produktivitetens vækst og arbejdspladsernes kvalitet stadig ikke op til Europas behov.
Jeg håber, at disse opmuntrende oplysninger ikke bliver en undskyldning for at slække på indsatsen, men et klart signal om, at vi har identificeret de vigtige og strategiske punkter, og at vi skal blive ved med at koncentrere os om disse. Her vil jeg både appellere til EU-institutionerne og de enkelte medlemsstater.
Jeg tænker navnlig på tre indsatsområder: 1) undervisnings- og videreuddannelsesprogrammerne samt de programmer, der forbinder universiteterne og uddannelsesinstitutionerne med arbejdsmarkedet; 2) en løsning på de demografiske problemer, f.eks. i form af støtte til kvinder og familier, samt en reform og harmonisering af de sociale sikringssystemer; 3) den endnu utilstrækkelige støtte til de små og mellemstore virksomheder, navnlig med henblik på deres tilpasning til den internationale handels seneste udfordringer samt brugen af nye teknologier og innovationer. På disse områder er der stadig brug for en stor indsats.
Ana Mato Adrover
(ES) Hr. formand! Europa står i dag over for to store udfordringer. På den ene side den økonomiske globalisering og på den anden side den aldrende befolkning, som begge har at gøre med indvandringsfænomenet. De kræver begge en klar modernisering af den europæiske sociale model. Som bekendt er konkurrenceevnen central for at kunne tackle globaliseringsudfordringen. Vi ved alle, at vi ikke kan konkurrere med arbejdsomkostningerne i vækstlandene, men vi har en klar fordel, vores menneskelige kapital, på grund af medarbejdernes evner, fleksibilitet og kreativitet, og blandt vores vitale værdier findes solidaritet, lige muligheder og inddragelse.
Med hensyn til den aldrende befolkning er det for at kunne håndtere denne udfordring og sikre fremtidens pensioner og sundhedspleje nødvendigt at øge produktiviteten, hvilket bl.a. betyder, at vi skal skabe mere beskæftigelse og flere kvalitetsjob. Der er almen konsensus blandt medlemsstaterne om, at det er nødvendigt at modernisere lovgivningen om jobbeskyttelse. I denne henseende er kombinationen af fleksibilitet og sikkerhed, det vi normalt kalder "flexicurity", et vigtigt element, der skal videreudvikles i fremtiden.
For det andet skal vi også gennemføre en strategi for aktiv aldring med bedre uddannelse til folk over 45 år og med finansielle og skattemæssige incitamenter til at forlænge arbejdslivet ud over de 65 år. For det andet skal vi sikre en passende indvandringspolitik i henhold til et forslag, der er baseret på en bred europæisk aftale, der gør det muligt at kontrollere indvandringen ordentligt, og som sikrer en fuldstændig integration ved hjælp af uddannelsesplaner og reintegration i henhold til deres profiler.
Endelig er der brug for en reform af de offentlige pensionsordninger for at sikre bæredygtigheden ved hjælp af en konsolidering af de offentlige finanser og incitamenter til supplering heraf med individuelle ordninger.
Jeg slutter, mine damer og herrer, med at påpege, at vi stadig har lang vej igen, før vi har et effektivt og inddragende europæisk arbejdsmarked, der især fokuserer på livslang beskæftigelse, hvor alle mennesker, uanset deres alder eller situation, får den hjælp og de muligheder, de behøver.
Ieke van den Burg
(NL) Hr. formand! Jeg vil gerne tilslutte mig alle dem, som har givet ordføreren en kompliment for denne fremragende betænkning, og jeg er glad for, at den også støttes af andre politiske grupper. Betænkningen kan allerede betragtes om et forskud på den diskussion, som faktisk skal finde sted i år, om revisionen af de brede økonomiske retningslinjer. Det er meget vigtigt, at denne betænkning også bruges i den sammenhæng, fordi den indeholder en række punkter, som også i høj grad kan anvendes ved denne evaluering. Den vurderer medlemsstaternes præstationer og den europæiske økonomi som helhed i lyset af disse henstillinger.
Jeg vil i den forbindelse prioritere én ting anderledes, end kommissær Almunia har gjort. De sagde, at de lande, som bedst overholder stabilitets- og vækstpagten, har præsteret bedst. På grundlag af min erfaring i Nederlandene vil jeg formulere det lidt anderledes. Jeg kan bedre acceptere ordførerens konstatering af, at især de lande, som har kombineret strukturelle reformer med investeringer, har præsteret godt. Jeg er meget glad for, at vi nu i Nederlandene får en regering - ministerholdet vil tiltræde i denne uge - som prioriterer investeringer i kombination med de reformer, som allerede er gennemført, mens stabilitets- og vækstpagtens normer omhyggeligt overholdes. Jeg tror, det er et meget vigtigt grundlag. En række henstillinger, som er rettet i disse retningslinjer, står også i den regeringsaftale, som nu foreligger, f.eks. om ældres, kvinders og indvandrergruppers arbejdsmarkedsdeltagelse.
Der er et andet punkt, som her er meget vigtigt - det vil jeg også gerne fremhæve på min politiske gruppes vegne - og det er, at der lægges vægt på den europæiske koordinering. Medlemsstater må ikke optræde særskilt, men netop en samtidig, koordineret politik er meget vigtig. Jeg vil derfor kraftigt anbefale det tyske formandskab at samarbejde med den interinstitutionelle arbejdsgruppe, som skal oprettes, og især undersøge, hvad der kan koordineres makroøkonomisk på europæisk plan. I Essen begyndte for 10-12 år siden hele denne diskussion om en bedre koordineret økonomisk politik og beskæftigelsespolitik. For Tyskland er det en udfordring at følge dette op nu.
Siiri Oviir
(ET) Hr. formand, hr. kommissær, hr. minister, mine damer og herrer! Den nye treårige styringscyklus, der blev indført for to år siden med revisionen af Lissabon-strategien, som de overordnede retningslinjer for beskæftigelsespolitikken og den økonomiske politik blev slået sammen med, giver medlemsstaterne mulighed for at tilpasse deres nationale Lissabon-programmer til forholdene i de enkelte lande.
For første gang efter den langsomme økonomiske vækst eller endog stilstand i de sidste seks år er den europæiske økonomiske vækst begyndt at accelerere. Denne positive tendens afspejles også på arbejdsmarkedet og beviser den indbyrdes forbindelse mellem økonomisk politik og social beskyttelse. Fordoblingen af arbejdsproduktiviteten har mindsket den gennemsnitlige arbejdsløshed til 8 %. Sidste år blev der skabt 2,9 millioner nye job, men der er stadig langt igen, og vi bør ikke stille os helt tilfredse endnu.
I dag har kun nogle få medlemsstater vedtaget en fuldt integreret livscyklusbaseret tilgang til arbejde. Vi skal tage gennemførelsen af beslutninger, som vi allerede har truffet, alvorligt. Alle unge mennesker, der går ud af skoler eller universiteter, skal tilbydes arbejde, der skal være gode muligheder for børnepasning, love og bestemmelser om beskyttelse af arbejdstagerne skal være ajourførte osv.
Jeg vil takke ordføreren for en realistisk betænkning og understrege, at Europa-Parlamentet er et passende forum for vurdering af strategier og foranstaltninger, der giver os mulighed for at nå Lissabon-målene gennem fælles aktion og forbedret samarbejde. Det er de rettigheder og forpligtelser, som borgerne har givet os.
Kyriacos Triantaphyllides
(EL) Hr. formand! Jeg har læst begge betænkninger af mine ærede kolleger med interesse, og jeg vil gerne kommentere tre tal, nemlig 8, 17 og 12.500.
Det er rigtigt, at arbejdsløsheden i EU i dag svinger omkring 8 %, hvilket er et uacceptabelt tal i en Union med den erklærede hensigt at blive den bedste og mest produktive økonomi inden 2010.
Det andet tal er den procentdel af borgerne i EU, der lever under fattigdomsgrænsen, som med 17 % svarer til 80 millioner europæiske borgere, der ikke kan klare sig i det daglige.
Endelig har det multinationale selskab Alcatel Lucent som bekendt besluttet at afskedige 12.500 ansatte i løbet af de næste tre år, hvoraf de fleste arbejder i Europa. Efter Volkswagen-skandalen forstår De nok, at Unionens sociale og beskæftigelsesmæssige struktur bliver alvorligt ændret.
Derfor kan vi fortsætte ønsketænkningen om Lissabon-strategien gang på gang. Desværre er sandheden en anden, og den er bitter. Men hvis der er noget, som jeg kan udlede af betænkningerne, er det nødvendigheden af, at Parlamentet får større indflydelse på beskæftigelsesanliggender.
José Albino Silva Peneda
(PT) Det er opmuntrende nyt, som kommissær Almunia her bringer, men jeg mener, at vi må være endnu mere ambitiøse, hvad angår produktivitet og jobkvalitet.
Hvad netop job angår, har Europa allermest brug for produktive job, og de skabes i virksomhederne, og de opstår kun, hvis der er tilstrækkeligt med gode iværksættere, som er parate til at løbe en risiko. Vi må derfor mest muligt fremme lysten til at tage en risiko og prise iværksætterens indsats. Her mener jeg, at der kan gøres meget mere.
En anden vigtig forudsætning for at skabe job er tillid, for uden tillid er det meget svært at få flere til at investere. De faktorer, der medvirker til at skabe tillid, er f.eks. balance i de offentlige budgetter, udvikling af det indre marked, en god samordning af medlemsstaternes økonomiske politik og den økonomiske og monetære politik. Det er gjort meget, men der er mere at gøre endnu.
Jobskabelse bør sættes højt på dagsordenen af flere grunde, ikke mindst fordi ledighed gør de ledige mismodige og får dem til at miste troen på sig selv og andre, ligesom det er den vigtigste årsag til social udstødelse. Jobskabelse er den eneste måde til at undgå, at de unge europæere spilder deres muligheder og talent.
I Europa er jobskabelse også nødvendig af andre grunde, hvoraf den vigtigste er velfærdsystemernes finansielle bæredygtighed. Sagen er jo, at det på sigt ikke kan lade sig gøre at opretholde de systemer, som vi har, og som vi har arvet, hvis vi ikke kan skabe flere job. Det er en uomgængelig kendsgerning, der indebærer reformer på mange områder inden for medlemsstaternes velfærdssystemer. Disse reformer er nødvendige, men ikke på grund af liberaliseringidéer om, at markedet er løsningen på alle problemer. Disse reformer er stærkt nødvendige, netop ud fra de værdier, som det europæiske integrationsprojekt hviler på, og som det medvirker til at opretholde og overdrag til de kommende generationer.
De europæiske arbejdsmarkeders evne til at besvare de udfordringer, som globaliseringen, den teknologiske udvikling og den stadig ældre befolkning stiller, er således fortsat et helt afgørende spørgsmål trods det meget positive, der er gjort i de sidste to år.
Stephen Hughes
(EN) Hr. formand! Vi har ikke råd til at være tilfredse med, at arbejdsløsheden for øjeblikket er mindsket. I Lissabon-strategien opfordres der til både flere job og job af højere kvalitet. På nuværende tidspunkt opfatter mange millioner af vores medborgere begrebet "flexicurity" som en trussel. Det er for dem og deres familier ensbetydende med endnu større utryghed. Det konstateres i Kommissionens meddelelse om retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik, hvor der står: "Der er brug for en mere sammenhængende tilgang for bedre at forene fleksibilitet og tryghed i ansættelsen (flexicurity)." Det bliver ofte gentaget, men i virkeligheden bliver tingene værre og ikke bedre.
I sin grønbog om modernisering af arbejdsretten fremhæver Kommissionen nogle af spørgsmålene: "Ved at gøre brug af ikkestandardiserede kontrakter forsøger virksomhederne at bevare deres konkurrenceevne i den globaliserede økonomi ved at undgå bl.a. omkostningerne ved at skulle overholde reglerne for tryghed i ansættelsen, opsigelsesfristerne og udgifterne til socialsikringsbidrag." For mig lyder det ikke som vejen til at konkurrere gennem kvalitet og høj værditilvækst i en globaliseret verden.
Kommissionen konstaterer også, at tidsbegrænsede kontrakter, deltidskontrakter, tilkaldekontrakter, nultimerskontrakter, kontrakter vedrørende arbejdstagere, der hyres gennem vikarbureauer, freelancekontrakter osv. er blevet et fast indslag på de europæiske arbejdsmarkeder. Den bemærker, at de stiger, med 4 % mellem 2001 og 2005, og viser, at et betydeligt mindretal, ca. 16 %, bliver fanget i fælden med mange på hinanden følgende kortvarige job af lav kvalitet uden tilstrækkelig social beskyttelse.
Heldigvis har vi nu direktiver, der omfatter arbejdstagere på deltidskontrakter og tidsbegrænsede kontrakter. Begge disse initiativer er fra en tid, hvor Kommissionen stadig mente, at den skulle være med til at fastsætte minimumsstandarder, og hvor den mente, at den skulle bruge de retsgrundlag, som den havde til rådighed. Men hvad med de andre former for usikkert, dårligt betalt, atypisk arbejde af lav kvalitet, der breder sig? Det bedste, Kommissionen formår i dag, er at stille en række retoriske spørgsmål i sin grønbog om, hvordan "flexicurity" kan afbalanceres.
Måske er det på tide, at Kommissionen vender tilbage til en social dagsorden med lovgivningsmæssigt indhold, for der er hårdt brug for et signal til medlemsstaterne.
Philip Bushill-Matthews
(EN) Hr. formand! Dette er en vigtig debat om to meget vigtige betænkninger, men det er også et spørgsmål, som Parlamentet har behandlet både tidligere på dagen i dag og i går.
Tidligere på dagen vedtog vi med stort flertal en beslutning om Lissabon-strategien med henblik på forårstopmødet. Den omfattede vækst, beskæftigelse og konkurrenceevne, og det var en vigtig erklæring om, hvad der skulle gøres, og hvordan.
I går var der andre vigtige erklæringer. Kommissionsformand Barroso mindede os om, at EU's institutioner skulle sætte fokus på det, der er vigtigt for borgerne, at vi ikke kan bygge morgendagens Europa med gårsdagens redskaber, at vi har brug for forandring. Forbundskansler Merkel sagde på vegne af Rådets formandskab til stort bifald, at vi må have mindre og ikke mere bureaukrati, og at bedre og forenklet lovgivning er vejen frem, og hun opfordrede Parlamentet til at støtte denne proces.
Med vores beslutning i dag har vi ydet denne støtte formelt. Men jeg håber, at det kommer til at betyde, at argumentet om, at vi må vælge mellem mere konkurrenceevne og mere social retfærdighed, bliver opfattet som et forældet argument på tværs af alle politiske grupper og også inden for de politiske grupper her i Parlamentet. Sandheden er, at de er to sider af samme sag. Den største sociale uretfærdighed af alle er, som flere kolleger har nævnt, den, der er påført de millioner af mennesker, som stadig er arbejdsløse, og som ønsker at arbejde, men ikke kan finde et job. Dette er ikke bare deres problem, det er noget, vi bør skamme os over.
Medlemmerne af Europa-Parlamentet bør ikke længere ses som to lejre, hvor man enten er på arbejdsgivernes eller på arbejdstagernes parti. Lad os dog blive enige om at være i samme lejr, hvor man går ind for beskæftigelse - for flere job. Det er fortsat det, der er vigtigt for borgerne. Så lad os ikke nøjes med at give Rådets formandskab og Kommissionen vores støtte til deres dagsorden, lad os gøre det til vores opgave at samarbejde om at nå målene.
Donata Gottardi
(IT) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Denne betænkning er et lykkeligt kapitel for Europa-Parlamentet af flere årsager. Det er den for det første, fordi den uadskillelige sammenhæng mellem den økonomiske politik, socialpolitikken og miljøpolitikken - sådan som det allerede er blevet sagt - ikke bare er en af de sædvanlige påstande, men viser sig i praksis. Vi behøver blot at sammenligne titlen med indholdet for at se dette vendepunkt. I betænkningen understreger man noget, der længe har hørt til EU-institutionernes målsætninger. I retningslinjerne for den økonomiske politik skal der både tages højde for den sociale dimension og den miljømæssige dimension, nemlig på en sådan måde, at de bliver det grundlæggende træk i disse retningslinjer. Det gælder ikke blot om at kombinere tre ækvivalente områder bedst muligt, men om at være bevidst om, at den økonomiske udvikling er baseret på samhørighed og hensyntagen til miljøet.
Og det er den for det andet, fordi konkurrenceevne kræver kompatibilitet. Det er nødvendigt at gøre en indsats på specifikke områder såsom forskning, udvikling, energi og miljø, og det er ligeledes nødvendigt med specifikke målsætninger for opnåelsen af fuld beskæftigelse og gode arbejdspladser, garantier for de ansattes værdighed og sikkerhed og opmærksomhed på kravene om fleksibilitet fra begge sider i ansættelsesforholdet, idet der ikke bare skal sørges for forligsinstrumenter, men også for omskoling af de ansatte.
Eftersom koordinationsmetoden kan give nyttige resultater, er det desuden vigtigt, at vi ikke bare udveksler god praksis, men også giver hinanden besked om hindringer, vanskeligheder og negative resultater. Det er altid nødvendigt med stor omhyggelighed i forbindelse med en harmonisering, eftersom det er vigtigt at tage hensyn til konteksterne og lovgivningerne, som måske ser ens ud, men som stadig har deres eget særpræg. Hvis vi ikke blot forstår forslaget, men også gennemførelsesproceduren og konsekvenserne, letter det dog alles arbejde på europæisk plan og på nationalt og regionalt plan.
Endelig skal de nationale beslutninger selv følge en horisontal og integreret indfaldsvinkel, og udarbejdelsen af planer og prioriteringer skal afspejles i de nationale budgetter.
José Manuel García-Margallo y Marfil
(ES) Hr. formand! Den Liberale Gruppes repræsentant, fru in 't Veld, indledte sit indlæg med at sige, at hr. Bullmanns betænkning var en god betænkning, hvilket også var tilfældet med de tidligere betænkninger om de overordnede økonomiske retningslinjer, men at disse smukke ord ikke var blevet omsat til konkret handling, og at vi aldrig har været i stand til at sætte handling bag ordene.
I den korte tid, jeg råder over, vil jeg koncentrere mig om de institutionelle reformer. Forfatningstraktaten befinder sig i en tænkepause, der er ved at være forbi, og hvor praktisk taget alle har haft noget at skulle have sagt. Fru Merkel har foreslået os en køreplan. Den socialistiske kandidat Ségolène Royal sætter spørgsmålstegn ved Centralbankens rolle, præsidentkandidat Sarkozy nævner de ændringer, der skal indføres, for at traktaten bliver mulig. Alle udtaler sig om dette spørgsmål, undtagen os.
Jeg ved, at hr. Almunia mener, at Maastricht var den store økonomiske traktat, og det er sandsynligvis rigtigt, men i marxistisk forstand var det, Maastricht-traktaten gjorde, at ændre de økonomiske strukturer.
Nu påhviler det os at ændre de overordnede politiske strukturer og tilpasse den institutionelle arkitektur til disse ændringer. Jeg foreslår, at Parlamentet udarbejder nogle ganske få linjer om det, som kommissæren, fra sit udsigtspunkt, mener, skal med i forfatningstraktaten. Der blev gjort en sådan indsats i Gruppe VI på Det Europæiske Konvent, som slog fejl, men listen er fortsat gældende. Hvad mener vi, at der skal ske i forbindelse med listen over EU's økonomiske mål? Hvordan mener vi, og i hvor høj grad mener vi, at den fælles beslutningsprocedure i forbindelse med de økonomiske politikker skal udvides? Hvad skal vi gøre med tilbagekaldelsesretten i forbindelse med Lamfalussy-proceduren? Hvordan kan vi sikre en demokratisk kontrol af Den Europæiske Centralbank uden at underminere dens uafhængighed? Hvad skal vi gøre med den økonomiske styring (her til formiddag har den italienske præsident, hr. Napolitano, henvist til behovet for en større økonomisk samordning)? Hvad skal rådsformanden gøre? Her siger vi fortsat ingenting.
Hvad angår beskatningen, og nu slutter jeg, behøver vi blot i traktaten at indføre det, som retspraksis allerede har udtalt sig om, nemlig en fælles definition af begrebet bopæl i skattemæssig henseende, en dobbeltbeskatningsoverenskomst, gennemførelse af princippet om ikkediskriminering, og jeg nævner ikke flere, for jeg har opbrugt min tid.
Jeg foreslår således, hr. Almunia, at De nedfælder nogle få linjer og tager dem med til den dialog, som vi vedtog i forbindelse med de tidligere overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, og at vi bliver enige om at tale med én stemme og komme med nogle konstruktive forslag i forbindelse med reformen af forfatningstraktaten, for i morgen er det for sent.
Othmar Karas
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! De overordnede økonomiske retningslinjer kan beskrives som en moralsk eller reguleringspolitisk ramme for medlemsstaterne, fordi den økonomiske politik er medlemsstaternes kompetenceområde, hvorimod vores mål er paneuropæiske. Dette spændingsforhold er kendetegnende for alle forhandlinger. Den, som ikke holder sig til de overordnede økonomipolitiske retningslinjer, underminerer og bringer den økonomiske politiks europapolitiske mål i fare.
For det andet kan vi konstatere en glædelig udvikling i den økonomiske politik, og denne glædelige udvikling giver os det nødvendige spillerum og rygstød til at tage fat på de politiske mål og nødvendige reformforanstaltninger på en mere aktiv, modig og offensiv måde, end hvis konjunkturerne var for nedadgående.
For det tredje er der ikke noget modsætningsforhold mellem at udnytte det indre marked, forfølge Lissabon-målene, overholde stabilitets- og vækstpagten samt at tage udfordringen op med hensyn til konsekvenserne af den demografiske udvikling. Tværtimod skal alle disse foranstaltninger træffes, hvis vi ønsker at realisere de overordnede retningslinjer i og målene for EU's økonomiske politik.
Derfor siger jeg også, at meget af det, som udbasuneres under valgkampe, ikke er sandt, for det er nemlig hverken ECB's uafhængighed - som man påstår i Frankrig - eller EU's mål, som er skyld i de nationale problemer, men derimod ikkeoverholdelsen af disse mål, som skaber de nationale vækst- og beskæftigelsesproblemer.
Lad os bruge den tid, som vi har til rådighed, til at arbejde mere aktivt hen imod vores mål og politiske reformbeslutninger. Lad os reformere vores sociale sikkerhedssystem, således at vi kan klare de globale udfordringer. Lad os gøre energieffektivitet og styrkelsen af innovationen i de små og mellemstore virksomheder til en model for Det Europæiske Økonomiske Område, og lad os forbedre strukturerne i den økonomiske politik - lad os spare for at give os et spillerum til de nødvendige investeringer, således at vi får et konkurrence- og bæredygtigt fundament i den globale konkurrence.
Günter Gloser
formand for Rådet. - (DE) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Jeg vil godt starte med at takke for de spændende forhandlinger. De positive data, der rapporteres om fra forskellige områder, hilses naturligvis velkommen, men vi må ikke hvile på laurbærrene i den forbindelse, for det er nødvendigt med yderligere handling.
Der er også blevet fremført forskellige argumenter med hensyn til EU's holdning - med fokus på Lissabon-processen - til f.eks. beskæftigelsespolitikken og den økonomiske politik. Det var også vigtigt at nævne, at konkurrence og beskæftigelse blev knyttet sammen med bæredygtighed i Göteborg. Rådets forårsmøde finder sted om få dage, og her vil der blive forhandlet om et område, som har betydning for beskæftigelsen, nemlig energiområdet.
Dette emne involverer også spørgsmålet om, hvordan vi skal håndtere energiområdet i fremtiden. Kan vi finde alternative former? Hvordan kan vi udvikle nye områder på dette område? Når alt kommer til alt, er det ikke noget, som det ene eller andet parti har fundet på, men det er blevet tydeligt, at fremme af vedvarende energiformer udgør et vigtigt aspekt.
Jeg vil gerne på formandskabets vegne erklære, at det er mindst lige så væsentligt - og hr. Müntefering, som er formand for Rådet (beskæftigelse, socialpolitik, sundhed og forbrugerpolitik), arrangerede først i sidste uge et møde i Nürnberg i Bayern om spørgsmålet, hvordan Europa kan fortsætte med at inkorporere den sociale dimension. Hvilke udfordringer skal imødekommes? Hvordan kan vi vise, at Europa ikke udgør nogen fare, men snarere et svar på globaliseringens udfordringer og på spørgsmålet om bevarelsen af det sociale sikkerhedssystem?
Det er nogle særdeles vigtige emner, som vi også skal forfølge inden for rammerne af G8. Jeg har allerede garanteret, at vi tilstræber de samme mål, og det gælder ikke kun med hensyn til dialogen, EU-trojkaen, men også med hensyn til spørgsmålet om, hvordan vi, Kommissionen, Rådet og Parlamentet kommunikerer med hinanden med henblik på at opretholde en tæt kontakt i denne forbindelse.
Joaquín Almunia
medlem af Kommissionen. - (ES) Hr. formand! Jeg vil begynde med at gentage min tak til de to ordførere og alle dem, der har medvirket ved udarbejdelsen af disse betænkninger og deltaget i eftermiddagens forhandling - jeg synes, at den har været særdeles illustrativ - om den situation, vi befinder os i, og de udfordringer, vi står over for.
Situationen kan - og nu vil jeg bruge en spansk talemåde, selv om jeg tror, at den kan oversættes til nogle af de få sprog, jeg kender, i andre af EU's lande - på den ene side defineres optimistisk som en halvfuld flaske, og på den anden side, om ikke pessimistisk, så dog med vægt på det, der skal gøres, som en halvtom flaske.
Der var nogle af Dem, der ved starten af forhandlingen spurgte, om den vækst, vi har, er cyklisk, eller om den også har strukturelle årsager? Er den forbedrede beskæftigelse midlertidig og vil den kun holde så længe den økonomiske ekspansion varer, eller er det korrekt, at vi er ved at opnå en bedre kombination mellem økonomisk effektivitet, større beskæftigelse og større social samhørighed? Jeg synes, at det er en kombination af begge dele.
Jeg mener, at de strukturreformer, der er foretaget i de foregående år, sammen med budgetdisciplinen og de makroøkonomiske politikker, den blanding af makroøkonomiske politikker, vi har fulgt siden lanceringen af Den Økonomiske og Monetære Unions tredje fase, begynder at bære frugt. Jeg synes, at det er godt, at de europæiske borgere ved, at de frugter, vi er begyndt at høste, at den økonomiske vækst på tæt på 3 %, at de 2 millioner job, der blev skabt sidste år, at de 12 millioner job, der er blevet skabt i euroområdet siden den 1. januar 1999, at de meget gode økonomiske resultater i det store flertal af de nye medlemsstater, at forbrugernes større tillid, og at væksten i investeringerne har at gøre med den indsats og de beslutninger, der er blevet truffet i de seneste år. Det skyldes ikke tilfældigheder, for hvordan kan vi ellers forvente, at borgerne har tillid til os og støtter os, når vi siger til dem: "Hør en gang, vi skal fortsætte indsatsen"?
Vi skal blive ved med at forbedre markedet for varer, goder og tjenesteydelsers funktion, vi skal blive ved med at integrere de finansielle systemer i Europa, vi skal blive ved med at forbedre lovgivningens kvalitet for at skabe et gunstigt miljø for de små og mellemstore virksomheder, så de kan konkurrere uden for store administrative byrder, uden en række hindringer, der gør det umuligt for dem at komme videre, og vi skal blive ved med at komme med gode argumenter, når vi beder arbejdstagerne om at blive ved med at forbedre arbejdsmarkedets funktion. Kun hvis vi fortsætter disse bestræbelser, vil vi reelt kunne tilbyde højkvalitetsjob, en fremtid for de kommende generationer, en kombination af miljøpolitikker, der bekæmper klimaændringerne, og energipolitikker, der kan forbedre vores konkurrenceevne. Det er den eneste måde, vi kan tilbyde dette resultat på.
Reformerne af Lissabon-strategien, som vi fortsat skal gennemføre, er derfor en opfordring til, at de europæiske institutioner og medlemsstaterne, de offentlige institutioner og den offentlige sektor samt borgerne og virksomhederne i den private sektor gør en indsats og udviser ansvarlighed, men de skal bygge på de fremskridt, vi allerede har gjort, og som vi bør understrege.
Jeg tror ikke, mine damer og herrer, at de europæiske institutioner kan lave politik på baggrund af pessimisme og med en følelse af, at fremtiden bliver værre end fortiden, for hvis det er det eneste budskab, der kommer fra de europæiske institutioner, vil borgerne spørge sig selv, hvad de skal bruge Europa til. Europa er det bedste instrument, vi har i det 21. århundrede til, som det har stået i Lissabon-strategien siden begyndelsen, at forbedre den økonomiske dynamik, den sociale samhørighed og solidariteten med de kommende generationer med hensyn til bæredygtigheden, de ældre, miljøet og de kommende generationer.
Endelig vil jeg komme med en kort bemærkning om to aspekter, der er fremkommet under forhandlingen. For det første er der samordningen af de økonomiske politikker. Hvis jeg ikke husker forkert, talte man allerede i Messina-erklæringen fra 1955 - nu taler vi om Berlin-erklæringerne som noget, der svarer til Messina-erklæringen - om behovet for at samordne de økonomiske politikker, men for at opnå det, hr. García-Margallo, er det ikke nødvendigt, at De giver en ydmyg kommissær et mandat til at blive det kommende europæiske konvent. I stedet skal vi indgående diskutere stabilitets- og konvergensprogrammerne, hvilket Kommissionen og Økofin-Rådet allerede gør for øjeblikket. Vi skal derfor indgående drøfte gennemførelsen af de nationale Lissabon-reformprogrammer og EU's Lissabon-strategi, hvilket Det Europæiske Råd vil gøre på sit forårsmøde, samt diskutere, hvordan vi kan udforme en fælles energipolitik, der er forenelig med en ambitiøs europæisk miljøstrategi. Derfor skal vi blive ved med at integrere de finansielle tjenesteydelser og fortsætte med at forbedre vores indre marked, der fortsat, som nogle af medlemmerne har nævnt, er et fremragende værktøj, som Europa kan bruge til at tackle globaliseringen positivt. Derfor skal vi - og det er en opgave, der i lyset af den nuværende situation mere hører hjemme hos de nationale regeringer end i de europæiske direktiver - forbedre vores arbejdsmarkeders funktion ved at kombinere fleksibilitet og sikkerhed, for hvis der ikke er sikkerhed for arbejdstagerne, vil der ikke være fleksibilitet i beskæftigelsen, og hvis der ikke er fleksibilitet i virksomhederne, vil der ikke være beskæftigelse for arbejdstagerne.
Jeg synes, mine damer og herrer, at det er det budskab, der er resultatet af denne forhandling, og som Kommissionen er helt enig i.
Formanden
Tak, hr. kommissær. Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Skriftlig erklæring (artikel 142)
Gábor Harangozó 
Inden for rammerne af den seneste samfundsøkonomiske udvikling i Unionen, og selv om arbejdsløsheden synes at falde, skal der lægges ægte og grundig vægt på social samhørighed i Unionen som helhed. Faktisk er fattigdommen til trods for den stigende beskæftigelse stadig stigende i euroområdet, og en del af de job, der bliver skabt, er desværre usikre. Kvalitet og sikkerhed i beskæftigelsen bør ledsage økonomisk vækst ved, at Lissabon-strategiens mål nås. Med de stigende forskelle på medlemmernes vækstrater og de forholdsvis lave vækstrater i visse store medlemsstater skal der gøres en stor indsats for at give Unionen mulighed for at klare de nye udfordringer i form af en aldrende befolkning og stigende konkurrence som følge af globaliseringen.
Med Bullmann-betænkningen, hvor der fokuseres på SMV'ernes rolle, forskning og udvikling, miljøet og energisektoren, er det helt klart målet at skabe større sammenhæng i de politiske beslutningsprocesser og den økonomiske styring af EU, samtidig med at der gøres forsøg på at udvikle et virkelig effektivt og rummeligt europæisk arbejdsmarked. Derfor støtter jeg den linje, som ordføreren har valgt.
