Dagsordenen
Formanden
Før vi går over til godkendelse af protokollen, har jeg fra fire politiske grupper, nemlig De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, Det Europæiske Folkepartis Gruppe, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre og Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet, modtaget et forslag om, at Rådet og Kommissionen i eftermiddag afgiver en erklæring om situationen i Irak. De foreslår, at dette skal ske i tidsrummet fra kl. 15.0-15.45, hvilket vil indebære en forkortelse af den aktuelle debat.
Jeg sætter dette forslag til afstemning, hvorefter vi vil fastsætte de nærmere omstændigheder.
(Forslaget vedtoges) Dernæst har jeg modtaget et forslag fra PPE-gruppen om, at punkterne vedrørende »Flytning af virksomheden Rank Xerox« og »Filippinerne« udgår fra dagsordenen for at give plads for denne debat.
Er der andre grupper, som har bemærkninger hertil? Hvis ikke, sætter jeg forslaget om at lade punkt 4 og 5 udgå fra den aktuelle og uopsættelige debat til afstemning.

Green
Hr. formand, De ved lige så godt som jeg, at dette er et meget påtrængende spørgsmål, der har meldt sig for ganske nylig. Kan De mødes med gruppeformændene for at bestemme, hvordan de uopsættelige forhandlinger her i eftermiddag skal finde sted? Ingen af os har haft tid til detaljeret at overveje, hvordan en debat skal struktureres, om Rådet og Kommissionen kan komme, og hvilke påtrængende spørgsmål det er nødvendigt at fjerne. Det vil være rimeligt at give os lidt mere tid, og så kan De komme med meddelelsen senere.

Formanden
Det har jeg ingen problemer med. Mødet blandt gruppeformændene vil finde sted efter afstemningen. Hvordan vi skal arrangere debatterne, og hvilke uopsættelige spørgsmål, der skal fjernes, kan man stille forslag om først på eftermiddagen. Parlamentet må træffe afgørelse om ændringer af dagsordenen.

Spencer
Hr. formand, må jeg tilslutte mig, at dette forslag hører hjemme under udenrigsanliggender? Så vidt jeg forstår det, er der en østrigsk minister, der kan kommentere på vegne af formandskabet, og det forekommer mig at være den korrekte fremgangsmåde i denne slags situation. Vi bør høre på formandskabet og Kommissionen og så have denne forhandling. Jeg er helt tilfreds med det, De foreslår med hensyn til proceduren.

Martin, David
Hr. formand, det er klart, at der foreligger usædvanlige omstændigheder, og jeg støtter Deres forslag. Men jeg vil gerne sige, at hvis vi beslutter os for at fjerne to uopsættelige spørgsmål, bør vi følge den præcedens, vi har fra tidligere, og stadig stemme om dem, selvom vi ikke debatterer dem. Der var en aftale i begyndelsen af ugen om at sætte disse to punkter på dagsordenen.

Formanden
Det vil blive drøftet på møderne mellem gruppeformændene, og Parlamentet vil træffe afgørelse ved begyndelsen af eftermiddagens møde. Jeg er sikker på, at der ikke vil være noget problem, men det må Parlamentet afgøre.

Green
Hr. formand, må jeg blot bede om en afklaring af, om der skal fremsættes et beslutningsforslag om Irak? For så vidt angår min gruppe, er vi glade for at have et beslutningsforslag. Vi har en tekst, som vi er parate til at drøfte med andre grupper.

Formanden
Jeg tror, at PPE-gruppen muligvis har bedt om et beslutningsforslag, men jeg ved ikke, om jeg er korrekt underrettet.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg mener, at Parlamentet skal have mulighed for at føre en debat, hvilket også lige er blevet sagt af formanden for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender. Det er for øjeblikket ikke nødvendigt med en beslutning. Hvis det var tilfældet, hr. formand, er det en sag, som vi bestemt kommer tilbage til i januar, men i hvert fald ikke nu.

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, min gruppe mener, at ligegyldigt hvor kompleks en sag er, er der nogle sager, som er meget klare. Det gælder i forbindelse med FN, målsætningerne og nødvendigheden af, at der gennemføres en lovlig aktion mod Saddam. Vi foreslår altså på linje med Den Socialdemokratiske Gruppe, at der træffes en beslutning for at afslutte debatten. Ellers taler man bare ud i den blå luft.

Cox
Hr. formand, min gruppe mener, at det politiske ansvar for det, der sker i Irak i dag, er helt klart. Vi havde en kort drøftelse af det her til morgen, og det glæder mig, at De har reageret positivt på anmodningen om en debat om sagen. Under disse omstændigheder vil det være passende at holde en debat uden beslutningsforslag.

Moreau
Hr. formand, jeg vil gerne give udtryk for GUE/NGL-gruppens forargelse over luftangrebet i nat ...

Formanden
Fru Moreau, det er ikke det rette tidspunkt at indlede en debat på.
Lige nu forsøger vi at finde ud af, om en beslutning kan træffes. Debatten vil finde sted i eftermiddag.
Fru Moreau, vær venlig at fortælle os, om Deres gruppe ønsker en beslutning eller ej, uden at indlede en debat om indholdet.

Moreau
Hr. formand, Parlamentet bør udtrykke sin forargelse over angrebene ...
(Støj)

Formanden
De har ikke ordet, fru Moreau.
Jeg vil sætte spørgsmålet vedrørende forslaget til beslutning under afstemning.

Berès
Hr. formand, jeg er forarget over den måde, De afbrød vores kollega, Gisèle Moreau, og jeg beder Dem om at lade hende give udtryk for sit synspunkt i forbindelse med beslutningen.

Formanden
Jeg er ked af det, frue, men jeg kan ikke tillade, at man ikke respekterer reglerne og indleder en debat på det forkerte tidspunkt.
Jeg vil starte afstemningen for at finde ud af, om et forslag til beslutning er berettiget.
(Forslaget forkastedes)
Formanden
Vores tidligere kollega, fru Claudia Roth, har taget plads i den officielle loge. Jeg byder hende velkommen, eftersom hun har været så venlig at besøge os, selvom hun ikke længere arbejder her.


Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Gallagher
Hr. formand, Parlamentet enedes i går om at medtage 50.000 t makrel som en del af fødevarepakken til Rusland. Jeg vil gerne opfordre Dem til at bruge Deres indflydelse til at underrette Rådet (fiskeri), der mødes i Bruxelles her til morgen, om, at det bør respektere Parlamentets udtalelse og ikke ignorere denne anbefaling, der blev fremsat på baggrund af et meget klart afstemningsresultat.

Formanden
Mange tak, hr. Gallagher. Vi vil straks informere Rådet.

Miranda de Lage
Hr. formand, her til morgen vil jeg gerne meddele alle en glædelig nyhed. Den internationale scene er ikke så behagelig, som vi gerne så det, men i går, efter et århundrede med konflikter - der har været 23 grænsekonflikter mellem Argentina og Chile - blev der underskrevet en aftale, der endeligt stifter fred mellem de to lande. Jeg synes, at dette er en glædelig nyhed, og jeg anmoder om, at formanden, hvis Parlamentet er enigt, overbringer både Chile og Argentina vores lykønskning i anledning af den fredsaftale, som de netop har underskrevet.

Formanden
Tak, fru Miranda. Det er ganske rigtigt, at på en dag som i dag er det ikke så dårligt endda, at der i det mindste er ét sted, hvor der stiftes fred. Jeg vil straks tilkendegive Parlamentets glæde.

Metten
Hr. formand, vedrørende protokollen står der ved punkt 4 under aktuel og uopsættelig debat i går en anmodning om at tilføje et nyt punkt: flytning af virksomheden Rank Xerox. Det er forkert. Virksomheden hedder kun Xerox. Altså vil jeg anmode om at rette protokollen fra i går og om, at der under debatten i eftermiddag ikke tales om Rank Xerox, men udelukkende om Xerox. Det vil se lidt dumt ud, hvis Parlamentet ikke en gang kan citere virksomhedens navn korrekt.

Formanden
Tak, hr. Metten. Sagen vil blive undersøgt.
(Protokollen godkendtes)

Afstemning
Samland
Hr. formand, jeg har hørt, at formanden for Rådet stadig er i luften og ikke kan lande. Men det er alligevel vigtigt, at vi i det mindste hører, hvad formanden for Rådet har at sige. De har nu med denne beslutning vedtaget budgettet for 1999 og dermed det sidste budget i det gældende finansielle overslag. Jeg vil gerne bede den stedfortrædende formand for Parlamentet forklare, hvad formanden for Rådet nu skal forklare, nemlig at han er enig i Parlamentets beslutning ved andenbehandlingen, at vi ikke har overskredet maksimumssatsen, og at budgettet dermed også får Rådets godkendelse. Hr. formand, det bør De fremføre på vegne af formanden for Rådet.

Formanden
Det er ganske korrekt, hr. Samland.

Dührkop Dührkop
Hr. formand, ved gennemlæsning af mødedokumentet synes jeg, der mangler et punkt, nemlig et ændringsforslag om strukturfondene, som vi vedtog ved afstemning i Budgetudvalget, og som ikke er medtaget i mødedokumentet - jeg går ud fra, at det skyldes hastværk. Det var efter min opfattelse punkt 7, der med afstemningen i dag ganske perfekt medtages i dette dokument. Jeg vil gerne have kontrolleret hos tjenestegrenene, om dette er tilfældet.

Formanden
Tjenestegrenene har meddelt mig, at punktet er medtaget, men at det vil blive kontrolleret behørigt, og endvidere vil alle sprogversioner blive sammenholdt.

Wynn
Hr. formand, det er det sidste budget for visse fremtrædende medlemmer af dette udvalg: formanden, hr. Samland, lord Tomlinson, hr. Dankert fra vores side, hr. Brinkhorst fra De Liberale, sandsynligvis hr. Kellett-Bowman og, tror jeg, også hr. Bardong fra PPE. Må jeg på vegne af alle i Budgetudvalget give Dem vores dybfølte tak for det arbejde, De har gjort, og ønske Dem alt godt i fremtiden.
(Vedvarende bifald)

Formanden
Mange tak for Deres initiativ, hr. Wynn. Jeg har ganske rigtigt fra Rådets formand modtaget følgende erklæring: »Europa-Parlamentet har lige afsluttet andenbehandlingen af budgetforslaget for 1999. Resultatet af afstemningen svarede til vores forventninger, og jeg kan derfor meddele, at Rådet er i stand til at acceptere den maksimale forhøjelsessats, som er resultatet af andenbehandlingen.«
Med denne erklæring, som jeg har modtaget fra Rådet, erklærer jeg det almindelige budget for 1999 for endeligt vedtaget.
(Herefter underskrevedes det almindelige budget for 1999)

Formanden
Jeg synes, at Parlamentet kan lykønske ordførerne, fru Dührkop og hr. Viola, samt de personer, der har forhandlet på Europa-Parlamentets vegne, med det glimrende arbejde, de har udført.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, før vi indleder afstemningen om denne betænkning, ønsker jeg at fremsætte en bemærkning til forretningsordenen vedrørende dennes bilag V. Jeg er faktisk lidt overrasket over at konstatere, at listen over afstemninger begynder med afstemningen om præamblen og betragtningerne, selvom det i artikel 3, stk. 3, fastslås, at der stemmes om forslaget til afgørelse, før der stemmes om beslutningen, når det drejer sig om en betænkning, hvis forslag til afgørelse giver decharge.
Fejlen skyldes sikkert, at Budgetkontroludvalget i sit forslag forveksler afgørelsen og beslutningen, men bilaget er meget klart, og man forstår hvorfor. Det væsentlige er at vide, hvad man siger, og hvad der står i punkt 23 i beslutningen i dette tilfælde, det vil sige, om man accepterer at give decharge eller ej, hvorefter der stemmes om de betragtninger og begrundelser, som en beslutning normalt består af.
Jeg beder Dem om at overholde forretningsordenen på dette punkt, for det er den nemlig ikke altid blevet, hvilket vi har set i forbindelse med udtalelserne fra Budgetkontroludvalget. Erfaringen viser også, at Parlamentet altid har nemt ved at slå sig løs i den første del af beslutningen, før man falder i søvn i anden del.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, De har fuldstændig ret. Formelt set følger forslaget til beslutning, som er vedtaget af Udvalget, ikke nøjagtigt forretningsordenens bilag V. Jeg synes, at det bedste vil være at bede forsamlingen beslutte, i hvilken rækkefølge den vil stemme, eftersom der foreligger et forslag fra det kompetente udvalg, der følger en anden rækkefølge.

Theato
Hr. formand, jeg mener, at regelen alligevel er blevet overholdt her, for det står helt klart, at det frem til nr. 25 handler om afgørelsen og derefter om beslutningen. Dér opføres de grunde, som vi, hvis overskrifterne klart lægger op til det, ellers normalt har i bemærkningerne, i betingelserne, og som Kommissionen så skal opfylde i forbindelse med afgørelsen om decharge. I dokumentet er dette godt nok ikke adskilt klart ved hjælp af en overskrift, men ved hjælp af små stjerner. Den måde, hvorpå titlen blev forfattet af tjenestegrenene - man har kun skrevet del A - er for så vidt vildledende. Sådan blev det ikke fremlagt af os, og man skulle have sagt klart og tydeligt til os, at her skal overskriften indsættes. Men det kunne man efter min mening godt indhente.

Formanden
Tak, fru Theato. Det står klart, at der til og med punkt 24 er tale om et forslag til beslutning, og at der fra og med punkt 25 er tale om et forslag til afgørelse. Er det ikke korrekt? Ordføreren kan afklare det for os. Forslaget til beslutning går til og med punkt 24, og forslaget til afgørelse omfatter punkt 25 og 26. Ikke sandt?

Elles
Hr. formand, jeg må sige, at bilag V til forretningsordenen om decharge er det rene mareridt for os at følge med i. Vi har fået modstridende analyser under vores gennemgang af dette. Jeg vil opfordre Dem til at anmode Parlamentet om at bringe forretningsordenen på linje med traktaten så snart som muligt.
Med hensyn til den detalje, fru Theato gjorde opmærksom på, har hun efter min mening ret, og vi bør stemme om det her i Parlamentet for at afklare proceduren.

Aelvoet
Hr. formand, jeg synes, at det er helt forkert, hvis man med et tilfældigt flertal bestemmer, om man vil følge en forretningsorden eller ikke. Jeg mener, at forretningsordenen er soleklar. Jeg forstår altså ikke, hvordan man her med et tilfældigt flertal kan gøre en undtagelse. Jeg anmoder om, at vi omgås vores forretningsorden korrekt og stemmer ifølge bestemmelserne og venligst ikke a la carte.

Formanden
I forretningsordenens artikel 3, stk. 3, står der følgende:
»Der stemmes om forslaget til afgørelse, før der stemmes om forslaget til beslutning. Dechargeproceduren afsluttes med en afstemning om beslutningsforslaget som helhed.« Det betyder, at man skal stemme om punkt 25 og 26 før resten, derefter stemmes om resten, og til slut stemmes der om helheden.

Theato
Hr. formand, hvis De skærer sådan, skal det være fra nr. 26 til 29. Hvis De kigger på dokumentet, ser De en fremhævelse af teksten dette sted.

Formanden
Fru Theato, lad mig bede Dem om flere afklaringer. Det, vi forsøger at finde ud af, er, hvad der er afgørelse, og hvad der er beslutning. Jeg kan se, at der i punkt 23 står:
»vedtager på baggrund af ovenstående betragtninger at meddele Kommissionen decharge«.

Formanden
Det ser ud, som om det er en afgørelse og ikke en beslutning. Altså er der fra og med punkt 23 tale om en afgørelse.

Theato
Hr. formand, det sagde jeg også. Vi har en afgørelse og en beslutning. Sådan siger forretningsordenen. I afgørelsen står der, hvad der gøres, hvordan Parlamentet træffer afgørelser. Det har De jo netop sagt. Beslutningen indeholder de bemærkninger, der hører til denne afgørelse, og som skal opfyldes. Det er det, det drejer sig om efter nr. 26.

Elles
Hr. formand, denne forvirring viser bare, hvor mærkelige disse procedureregler faktisk er. Jeg vil gerne gentage fru Theatos udtalelse om, at forslaget til afgørelse går fra punkt 1 til og med punkt 25. Det indgår alt sammen i afgørelsen, og så kommer beslutningsforslaget fra og med punkt 26.
Inden afstemningen om punkt 23

Formanden
Jeg giver ordet til hr. Martens.

Martens
Hr. formand, jeg anmoder om ordet og undskylder over for kollegerne, men vi stemmer om punkt 23 under særlige omstændigheder, fordi Parlamentets formand forelagde os en meddelelse fra Kommissionen i går. Vi har drøftet den og er ikke enige i konklusionen. Heri hedder det, at hvis punkt 23 om dechargen for 1996 ikke vedtages, altså nægtes, skal der så stilles et mistillidsvotum. Det er vi ikke enige i. Et stort flertal i vores gruppe går ind for at forkaste punkt 23. Det betyder i henhold til Parlamentets forretningsorden, at sagen henvises til fornyet udvalgsbehandling i Budgetkontroludvalget, og at debatten mellem Parlamentet og Kommissionen skal fortsættes. Det er, hvad en nægtelse af decharge betyder.
Jeg vil desuden tilføje, at vores gruppe stadigvæk har fuld tillid til Kommissionens formand. At vi stoler på, at han gennemfører de reformer, som han har foreslået. Det er, hvad afstemningen drejer sig om.
Til sidst vil jeg sige følgende. Et mistillidsvotum er ikke den rette måde at tilkendegive Parlamentets godkendelse og tillid på. Kommissionens formand kunne mægle, og vi kunne derefter vedtage et tillidsvotum. Det ville være den rigtige måde.
(Bifald fra højre)

Green
Hr. formand, jeg havde ikke til hensigt at tage ordet før denne afstemning, men jeg må sige, at jeg aldrig har hørt sådan noget hyklerisk sludder, som hr. Martens lige har rablet af sig!
(Kraftigt bifald fra venstre) Efter hvad der er sket i denne sag i de sidste uger her i Parlamentet, ved alle her, at dette nu er et væsentligt politisk spørgsmål om tillid til Kommissionens finansielle kompetence. Jeg vil gerne have, at det bliver klart, da hr. Martens nu har rejst spørgsmålet, at hvis denne afstemning går imod at give decharge, har jeg her og vil straks fremsætte et mistillidsvotum til Europa-Kommissionen på vegne af mere end det nødvendige antal medlemmer i henhold til Parlamentets forretningsorden.
(Tilråb fra salen) Hr. formand, de, der mener, at det er muligt at sige til offentligheden, til Europa-Kommissionen og til Parlamentet, at de har ingen tillid til Europa-Kommissionens finansielle kompetence, men som så ikke er parate til at gøre det, der politisk følger heraf, nemlig at fyre den, er simpelthen ikke kvalificerede til at sidde her i Parlamentet. Vi udfordrer dem til at gøre det!
(Kraftig og vedvarende bifald fra venstre)
Fabre-Aubrespy
Hr. formand, der er afgjort tale om en ekstraordinær procedure, eftersom krænkelsen af forretningsordenen følges af en undskyldende annoncering af en afstemning og ikke af en stemmeforklaring, således at afpresningen fremstår i sin simpleste udtryksform,
(Bifald fra højre) og efter min opfattelse endda ganske utilsløret!
Jeg vil gerne sige, at i vores øjne er Kommissionens forslag, som ikke er baseret på et juridisk grundlag - der er ikke nogen juridisk forbindelse mellem artikel 206 og artikel 144 - politisk logik, og at vi på vores side mener, at der ikke ville være nogen politisk logik i at skrive dét, som vi lige har stemt om, beslutte ikke at give decharge og derefter undlade at indgive forslag om mistillidsvotum.
Derfor er det en selvfølge, at vi foreslår, at Parlamentet straks efter den afstemning, der begynder om et øjeblik, og som jeg håber vil medføre en nægtelse af decharge, nægter at give decharge til Kommissionen og stiller et mistillidsvotum, for at mindst 63 parlamentsmedlemmer i første omgang og derefter det flertal, som kræves i traktaten, for en gangs skyld handler i overensstemmelse med deres udtalelser.

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, det er min gruppe helt klart, at vi ikke kan give Kommissionen decharge. Vi protesterer formelt imod, at vi i går omkring kl. 18.00 fik en meddelelse, oversat til tre sprog så grupperne ikke havde mere arbejde, hvori Parlamentet faktisk trues og udsættes for afpresning. Det er helt uacceptabelt, at man gør det.
(Bifald fra midten og fra højre) Det står et Parlament med en smule selvrespekt ikke model til. Vi er i øvrigt overbeviste om, at denne meddelelse er kommet, efter at Den Socialdemokratiske Gruppe havde indsamlet deres underskrifter. For ellers ville det ikke være skrevet så udtrykkeligt.
Vi mener ikke, at der, som det gøres, kan sættes lighedstegn mellem nægtelse af decharge og et mistillidsvotum. For os er det ikke det samme. Den hopper vi ikke på.
(Bifald fra midten og fra højre) Til sidst er det naturligvis indlysende, at en nægtelse af decharge betyder, at der er alvorlige problemer, og at vi ønsker, at der kommer et alvorligt svar på de alvorlige problemer. Derfor nægter vi i dag decharge.
(Bifald fra midten og fra højre)
Cox
Hr. formand, jeg beklager, at vi er gået for hurtigt ind i denne debat før afstemningen, men det er vi nu. Det forekommer mig, at det rejser spørgsmål på tre niveauer. For det første er der spørgsmålet om procedure; for det andet er der spørgsmålet om det institutionelt eller interinstitutionelt passende ved sagen, og for det tredje er der det politiske spørgsmål.
Med hensyn til spørgsmålet om procedure er det helt klart ud fra proceduremæssige præmisser, at vi har to ganske adskilte afstemninger. Afstemningen om at nægte decharge skal proceduremæssigt holdes helt adskilt fra spørgsmålet om, hvorvidt vi via proceduren ønsker at fremsætte forslag om et mistillidsvotum. Så det proceduremæssige ligger helt klart.
Med hensyn til det institutionelle spørgsmål må jeg sige, at da jeg modtog udtalelsen fra Kommissionen i går aftes omkring kl. 18.00 eller 19.00, følte jeg, at den faktisk var en indblanding i Parlamentets procedurer og suverænitet.
(Bifald fra midten og højre) Bl.a. stod der i denne udtalelse, at hvis der ikke gives decharge for budgettet, må Europa-Parlamentet klarlægge situationen ved at gå over til en afstemning om et mistillidsvotum. Det er ikke Europa-Kommissionens opgave at fortælle Parlamentet, hvordan vi skal bære os ad.
(Vedvarende bifald fra midten og højre) Jeg tror, at Kommissionen ved at sige dette til Parlamentet helt afgjort har sikret, at den vil blive sørgeligt skuffet med hensyn til sit ønske om at se decharge vedtaget af Parlamentet i dag. Min gruppe har ligesom alle grupper haft en lang debat om dette spørgsmål, og vi er uenige. Jeg vil faktisk stemme for at give decharge, og det vil jeg ikke forklare i detaljer. Men jeg er meget imod forhåndsindblandingen i går - og den institutionelle afpresning, som Kommissionen på en måde har foretaget.
Endelig er der det politiske spørgsmål. Fra et proceduremæssigt synspunkt har spørgsmålene ikke noget at gøre med hinanden. Institutionelt mener jeg, at Kommissionen havde uret. Politisk er der en konsekvent logik, som man må følge her i Parlamentet. Personlig mener jeg, at hvis vi synes, Kommissionen er finansielt inkompetent, er der en vis politisk logisk følge at drage heraf, og vi må leve op til vores ansvar.

Miranda
Hr. formand, apropos den afstemning, som vi skal gennemføre, og særlig apropos Kommissionens reaktion vil jeg gerne sige, at også min gruppe har overvejet denne sag meget grundigt og meget alvorligt, og at vi er nået frem til den konklusion, at Kommissionen for størstepartens vedkommende ikke fortjener denne decharge.
Og jeg vil gerne forklare følgende påstand: Dechargeproceduren er ikke blot en administrativ handling. Den er i sig selv en politisk handling med politisk betydning. Vi foretager ikke en regnskabsmæssig kontrol, om Kommissionen har forvaltet sit mandat korrekt eller ikke. Den politiske handling, som vi udfører nu, har værdi i sig selv. Dette for at sige, at det efter vores opfattelse og uafhængigt af de overvejelser, som hver enkelt gør sig om, hvorvidt Kommissionen fortjener en irettesættelse eller ikke - dét er en andet spørgsmål - er indlysende, at der ikke er en juridisk forbindelse mellem irettesættelse og decharge.
Og derfor er disse to handlinger, disse to situationer, efter vores opfattelse fuldstændig adskilte. Og man kan kun se det som politisk pression, som chikane, at Kommissionen har stillet problemet op på den måde, som den har gjort. Kun som politisk chikane, som en utilladelig pression mod Parlamentet, kan man se denne reaktion.
Jeg vil gerne så tydeligt som muligt sige, at det ikke bør være, at det ikke må være Kommissionen, der dikterer, hvad Parlamentet skal gøre. Kommissionen må ikke diktere den fremgangsmåde, som vi skal følge i denne sag.
Parlamentet er uafhængigt, og det bør nu manifestere sin uafhængighed ved i denne sag at stemme mod Kommissionen.

Pasty
Hr. formand, mine damer og herrer, det er helt normalt, at alle grupper kan give udtryk for deres synspunkter før en så vigtig afstemning som den, vi skal gennemføre om lidt.
Jeg tilslutter mig holdningen blandt flertallet af mine kolleger, som netop har givet udtryk for deres holdninger, med undtagelse af fru Green naturligvis. Vi kan ikke acceptere nogen form for afpresning eller afskrækkelse, ligegyldigt om den kommer fra Kommissionen eller fra formanden for Den Socialdemokratiske Gruppe.
(Bifald fra højre) Afpresning og afskrækkelse er de svages våben, glem det ikke. I betragtning af de afstemninger, som vi lige har gennemført med meget store flertal - og jeg tror, De har konstateret det gennem de indlæg, som vi har hørt hér - kan jeg ikke se, hvordan De efter at have afgivet disse stemmer nu kan give decharge. Der er overhovedet ingen juridisk forbindelse mellem dechargen og mistillidsvotummet. Vi vil nægte at give decharge, og derefter får vi i vores grupper at se, om vi støtter et mistillidsvotum. Det afhænger af hver gruppe, men man må ikke binde de to ting sammen.

Lalumière
Hr. formand, den tekst, som Kommissionen omdelte i går aftes, er uden tvivl en enorm bommert.
De to handlinger, dechargen og mistillidsvotummet, eller tilliden, er juridisk set to ret forskellige handlinger, men politisk set er de uadskilligt forbundne.
Hvad angår dechargen, er der også i vores gruppe forskellige meninger. Vi er ikke alle enige. Personligt stemmer jeg for dechargen, for jeg frygter virkelig en svag Kommission. Men de seneste timers begivenheder viser, at det er Kommissionen selv, som i går aftes svækkede sig, hvilket jeg beklager dybt. Vi kan kun konstatere det og beklage denne svækkelse.

Elles
Hr. formand, jeg har to kommentarer. Nogle her i Parlamentet i dag synes at mene, at vi stemmer om et endeligt afslag på at give decharge. Jeg vil minde kollegerne om, at vi ikke har fået lov til under forretningsordenen at få et ændringsforslag om at nægte at give endelig decharge. Det, vi skal stemme om, og det håber jeg sker så snart som muligt, er, om vi ønsker at give decharge på dette stadium, eller om det, sådan som jeg har forstået forretningsordenen, skal tilbage til udvalget. Derfor er de argumenter, som især lederen af Den Socialdemokratiske Gruppe har fremsat, upassende. Det er en procedure, der fortsætter, og jeg som ordfører vil fortsat følge den i Budgetkontroludvalget, hvis afstemningen går den vej nu.
For det andet vil jeg i henhold til artikel 122 i forretningsordenen nu opfordre til, at vi straks skrider til afstemning.

Formanden
Efter at alle grupper og ordføreren har udtalt sig, sætter jeg efter anmodning fra PPE-, GUE/NGL-, UPE-, PSE-, I-EDN-, ARE- og V-gruppen punkt 23 til afstemning ved navneopråb.
Hvis punktet forkastes, vil betænkningen blive sendt til fornyet udvalgsbehandling, således som ordføreren forklarede det.
Vi går nu over til afstemning om punkt 23.
(Punkt 23 forkastedes, og betænkningen sendtes derfor til fornyet udvalgsbehandling)

Green
Hr. formand, jeg vil gerne gør det helt klart, at jeg ikke ville have taget ordet før afstemningen, hvis hr. Martens ikke havde gjort det. Han foregreb det, og det var nødvendigt at tage ordet på det tidspunkt.
Det, som Parlamentet lige har stemt om, er en yderst vigtig sag. Jeg har her et mistillidsvotum, som jeg nu vil stille, og som er underskrevet af flere medlemmer, end det kræves i henhold til forretningsordenen. Min gruppe vil stemme for at give udtryk for sin tillid til Europa-Kommissionen, så den kan fortsætte sit arbejde næste år, og i særdeleshed kan vi efter vores opfattelse ikke tillade os ...

Formanden
Fru Green, det er ikke det rette tidspunkt at fortsætte med dette emne på. De kan stille deres mistillidsvotum og forklare Deres gruppes stilling under debatten.

Green
Hr. formand, jeg bemærker, at De tillod hr. Martens at tage ordet, da han ønskede det, men nu nægter mig samme ret.
Jeg har stillet et mistillidsvotum. Jeg vil gerne sige, at min gruppe agter at stemme imod dette for at give udtryk for tillid til Europa-Kommissionen. Lad os så se Dem stemme for det - de af Dem, der har stemt for dette. Vi mener, det er ...
(Uro)
Formanden
Fru Green, jeg har to gange tilladt Dem at bebude, at De vil fremsætte Deres mistillidsvotum og give udtryk for Deres gruppes holdning. Men jeg standsede Dem, da De indledte en debat om sagen. Dette er ikke det rette tidspunkt for en debat om en sag, der ikke står på dagsordenen. De kan få den debat på et passende tidspunkt. Efter en vigtig debat vil medlemmerne selv drage deres slutninger og indtage deres politiske holdning.
Jeg siger det samme til ordføreren. Sagen er sendt tilbage til udvalget. I udvalget kan De fortsætte som ordfører. Hr. Elles, sagen er afsluttet, medmindre De ønsker at stille et spørgsmål i henhold til forretningsordenen.

Elles
Hr. formand, vi må gøre afstemningen om denne betænkning færdig, før der fremsættes nogen personlige erklæringer. Der er stadig fire punkter, vi skal stemme om. Det må vi gøre, før vi kan sende dette tilbage til udvalget. Man kan ikke sende en ufuldstændig betænkning tilbage til udvalget.

Formanden
Hr. Elles, vores forretningsorden er så mærkelig, at der står i den, at hvis der ikke gives decharge, skal sagen henvises til fornyet udvalgsbehandling, og det er op til udvalget at træffe en afgørelse. Jeg har ikke lavet forretningsordenen, men det er, hvad der står. Vi kan ikke stemme igen. Nu går sagen til fornyet udvalgsbehandling. Det er det eneste, vi kan gøre.

Muscardini
Hr. formand, jeg er virkeligt bestyrtet over den manglende evne til at forstå demokratiets fulde betydning. Nu har jeg bedt om ordet i en halv time. Der er flere repræsentanter for de politiske grupper, som har talt, og nogle af dem har endda talt to gange, hvorimod jeg ikke har fået ordet.
Jeg noterer mig frem for alt, at vi i Parlamentet her før slutningen på en valgperiode giver et tragisk bevis på vores evne til at forstå borgernes krav. Kommissionen lægger pres på Parlamentet, og Parlamentet lægger med en af sine store politiske grupper pres på Kommissionen og de andre parlamentsmedlemmer ved at fremlægge nogle forslag, som gruppen ikke selv stemmer for. Det er latterligt. Europas befolkninger beder os om at gøre vores arbejde, og det eneste, vi kan, er at opføre os tåbeligt!

Jackson
Hr. formand, kan De give os en afgørelse om det, fru Green siger? Jeg forstår, at hun siger, at hun vil fremsætte et mistillidsvotum. Må et medlem meddele, at det agter at stille et forslag om at gøre noget, og så samtidig sige, at vedkommende ikke agter at stemme for det?

Formanden
Det er et problem om politisk konsekvens. Enhver kan bedømme sin egen politiske konsekvens, og alle andre kan foretage deres egen fortolkning.

Crowley
Hr. formand, med hensyn til forretningsordenen, er bilag V meget klart med hensyn til henvisning til fornyet udvalgsbehandling. Jeg vil ikke gå ind på spørgsmålet om fru Greens indgriben tidligere. Men betænkningen og kritikken har været meget klar. Det er op til de enkelte kommissærer at træde tilbage, hvis de føler, at de ikke har Parlamentets støtte.

Formanden
Jeg har lige fortalt Dem, at jeg kun vil tillade indlæg til forretningsordenen. Jeg vil ikke tillade yderligere debat om dette spørgsmål.

Wijsenbeek
Hr. formand, i forbindelse med forretningsordenens artikel 163 beklager jeg for det første, at både ordføreren og De selv siger, at reglerne er mærkelige. Alle her i Parlamentet har ret til at indgive ændringsforslag til forretningsordenen, og det har Budgetkontroludvalget arbejdet på i årevis, men det har ikke gjort det. Det kunne det have gjort for længe siden, og nu er reglerne således og skal derfor anvendes sådan, som de er.

Cox
Hr. formand, som jeg forstår de procedurespørgsmål, som vi nu er kommet til, vil De efter afstemningen sende hr. Elles' betænkning til Budgetkontroludvalget til fornyet udvalgsbehandling. Jeg vil gerne anmode Dem om, at De, når De sender betænkningen tilbage, opfordrer Kommissionen til at redegøre for sin reaktion på afstemningens resultat, til forskel fra den forhastede udtalelse, den fremkom med i går aftes.

Robles Piquer
Hr. formand, jeg vil bare spørge Dem, om vi får mulighed for at forklare vores stemme i forbindelse med den vigtige afgørelse, som vi netop har truffet.

Formanden
Alle stemmeforklaringer finder sted i slutningen af afstemningerne. Enhver kan fremføre de ønskede stemmeforklaringer.

Liikanen
Kommissionen drøftede i går, om den først skulle fremsætte en udtalelse efter afstemningen. Det var der to forskellige opfattelser af. Men til sidst besluttede man af hensyn til gennemskueligheden at give udtryk for sin holdning på forhånd. Holdningen er den samme. De kan læse den skriftlige udtalelse, som De fik i går.

Formanden
Når Kommissionen har meddelt sin holdning, og alle andre har fremført deres holdning, fortsætter vi afstemningen som planlagt.

Pimenta
Hr. formand, det er ikke nødvendigt at bede om en separat afstemning for ændringsforslagene. I henhold til forretningsordenen skal der stemmes om ændringsforslagene separat. Der er nogle i forsamlingen, som er imod en afstemning om helheden. De hørte det ikke, men sådan er det altså. Derfor skal vi stemme separat.

Formanden
Jeg beklager at måtte modsige Dem, hr. Pimenta, men forretningsordenen foreskriver en frist for anmodninger om separat afstemning med hensyn til ændringsforslagene. Denne frist er udløbet, uden at der blev fremsat anmodning om separat afstemning.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg vil lige sige til hr. Pimenta, at vores gruppe ikke har anmodet om at opdele ændringsforslag 20 og 23, idet vi ifølge gruppens officielle stemmeliste ville stemme for begge. Men den simple kendsgerning, at ikke alle overholder det, fører til dette resultat.

Kuhn
Hr. formand, her drejer det sig virkelig ikke om et pund fisk eller et pund ærter. Det drejer sig om garantier for alle mennesker i Den Europæiske Union. Hvis der bliver anmodet om at stemme opdelt om de to ændringsforslag, fordi der eventuelt er chance for, at man stemmer for det ene og ikke for det andet, ville jeg godt gøre det af hensyn til menneskene.

Lataillade
Hr. formand, efter det, som ordføreren sagde, er jeg helt enig med hende, for det ene ændringsforslag går på artikel 5, mens det andet går på artikel 6, hvilket underbygger den anmodning om separat afstemning, som vi har rettet for nogle ændringsforslag vedrørende separate artikler.

Formanden
Mine damer og herrer, vi kan ikke gentage en afstemning, der er afgjort, hvis afstemningen er i overensstemmelse med vores forretningsorden. Jeg minder Dem om, at de samlede afstemninger kun kan anfægtes inden for et vist tidsrum. Jeg er derfor nødt til at betragte afstemningen som afgjort.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Rack
Hr. formand, jeg vil gerne stille et spørgsmål til forretningsordenen, som jeg har villet stille hele dagen. Hvis jeg opfatter det rigtigt, er der nye medlemmer hos Socialdemokraterne, der imidlertid ikke er blevet præsenteret. De er mærkelige hvide skikkelser. Måske bør de præsenteres korrekt og i henhold til forretningsordenen?
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Graenitz
Hr. formand, vi vedtog dette ændringsforslag 15 i udvalget, men beklageligvis har Kommissionens repræsentant i udvalget ikke informeret os om, at der er en dom fra De Europæiske Fællesskabers Domstol fra juli i år, hvori der står, at det er forbudt at anvende og derfor også at markedsføre HCFC i ildslukkere i Den Europæiske Union. Vi er derfor gået mod en dom fra Domstolen med dette forslag. Jeg ville aldrig have stemt for dette forslag, hvis jeg havde vidst det på forhånd. Kommissionen meddelte os det først i går aftes, og jeg tror heller ikke, at resten af udvalget ville have stemt for forslaget. Jeg vil derfor gerne anbefale Parlamentet at stemme mod dette forslag, da jeg ikke mener, man bør afskaffe en dom fra Domstolen i al hemmelighed med et forslag.
(Ændringsforslaget forkastedes)
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Schaffner
Jeg takker Dem, hr. formand, for at lykønske mig så varmt, men jeg vil gerne påpege, at jeg stemte mod min betænkning. Vi har forhandlet om betænkningen, og der er gjort gensidige indrømmelser, som var meget interessante. Men det er altid nemmere at løbe frem mod det, man ønsker, end det er at løbe væk fra det. Et ændringsforslag, der blev vedtaget, gjorde, at jeg ikke kunne stemme for min betænkning. Derfor følger jeg min vane, eftersom det er ved at blive en vane for mig, og overdrager betænkningen til formanden for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender.

Formanden
Fru ordfører, formandskabet har ikke for vane at tage stilling til indholdet af de vedtagne eller forkastede betænkninger. Jeg ville blot takke Dem for Deres arbejde, som har været betydeligt i denne sag.

Pradier
Hr. formand, jeg vil gerne vide, om mødet er hævet, eller der vil blive stemt om den næste betænkning.

Formanden
Jeg er bange for, at vi bliver nødt til at udsætte afstemningen om den næste betænkning, det vil sige Deres betænkning, til i aften. Klokken er nu 13.10, og vi har stemt uafbrudt siden kl. 9.30, i øvrigt med stor succes.

Pradier
Hr. formand, at skæbnen for 400.000 personer, som befinder sig i fængsel, ikke fortjener en forsinkelse på seks minutter, før vi går til frokost, dét siger virkelig noget om Parlamentet.

Formanden
Hr. Pradier, der vil blive stemt om Deres betænkning i aften under rolige og omhyggelige forhold og med et flertal, som vi ikke kan samle lige nu, hvor alle bortset fra dem, der vil afgive stemmeforklaringer, er trætte.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa stemte mod andenbehandlingen af budgettet for 1999. Det gjorde vi samtidig med, at vi glædede os over, at det strategiske ændringsforslag, der blev vedtaget af et flertal af parlamentsmedlemmerne under førstebehandlingen, ikke blev vedtaget under andenbehandlingen.
Faktisk havde det ændringsforslag til formål at hensætte nogle betydelige beløb til reserven for kategori 3, 4 og 5 med henblik på at sætte Parlamentet bedre i stand til at drøfte den fremtidige interinstitutionelle aftale om de nye økonomiske udsigter.
Dette ændringsforslag var, som den juridiske tjeneste gjorde opmærksom på i en udtalelse for nylig, ikke i overensstemmelse med de budgetmæssige regler. Den var i strid med princippet om budgettets særlige karakter og princippet om budgetmæssig ærlighed. Men jeg vil på vegne af min gruppe især modsætte mig det, som var underforstået med denne strategi, eller rettere sagt det, som den indebar. Strategien gjorde rent faktisk medlemsstaternes skatteydere til gidsler. At hensætte midler til reserve øger naturligvis de beløb, der er fastlagt i budgettet. Det medfører så en forøgelse af de nationale bidrag fra medlemsstaterne, det vil sige skatteydernes betaling af skat.
For Frankrigs vedkommende ville det pågældende ændringsforslag indebære en stigning i det franske skattebidrag med næsten 4 milliarder. Budgetkontroludvalget opgav dette ændringforslag, da det indså, at strategien ikke ville føre nogen vegne. Det glæder vi os over. Vi glæder os ligeledes over, at reserverne til strukturfondene ikke er blevet bibeholdt, men vi konstaterer, at Parlamentet endnu en gang har øget udgifterne, selvom den indeværende periode fører til en sænkelse af dem. Dette er grunden til, at vi under denne andenbehandling, som er et skridt på vej mod supplerende udgifter, ikke har stemt for andenbehandlingen.

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries og Theorin
Vi glæder os over det kompromis, som Europa-Parlamentet har indgået med Rådet om de såkaldt strategiske reserver. Det er vigtigt, at budgetarbejdet mellem budgetmyndighedens to parter forløber problemfrit, ikke mindst med henblik på kommende forhandlinger om et nyt finansielt perspektiv, om Agenda 2000, om landbrugsreformer og om nødvendige nye indsatser for at fremme udvidelsesprocessen. Vi ser derfor positivt på aftalen med Rådet, der indebærer, at man har afstået fra princippet om at oprette budgetmæssige strategiske reserver.
Vi støtter også det faktum, at budgetmyndigheden er blevet enig om at øge forpligtelsesbevillingerne for Phare-programmet med yderligere ECU 48 millioner i forhold til Parlamentets førstebehandling. Det er vigtigt med klare politiske signaler om, at borgernes forventninger opfyldes i perioden frem til tiltrædelsen. Vi finder det også positivt, at Rådet har indført en budgetramme, der gør det muligt for Parlamentet at overføre EUR 400 millioner som fødevarehjælp til Rusland fra 1998. Kommissionen må snarest iværksætte konkrete foranstaltninger for at forhindre bedragerier, så fødevarerne når ud til de mest trængende i Rusland.
Selvom indsatsen for at reformere den fælles landbrugspolitik er et skridt i den rigtige retning, anbefaler vi yderligere store indsatser for at gøre landbrugspolitikken mere miljø- og forbrugerorienteret samt bedre tilpasset til markedet. Vi er også meget imod De Europæiske Fællesskabers støtte til tobaksfremstilling.
Vi er principielt imod, at spørgsmål om decharge, der behandles i en separat betænkning, diskuteres i forbindelse med budgettet for 1999. Det er ikke blot retligt problematisk at forsøge at indsætte betingelser for ansvarsfrihed i begrundelsesdelen til budgetpost A-1100, men også sagligt og politisk ubegrundet at fremme disse betingelser på denne måde.
Hvad angår rejsegodtgørelse for europaparlementarikere, står vi fast på, at der kun skal udbetales godtgørelse for faktiske udgifter som følge af rejser i embeds medfør.

Bébéar
Budgettet, som vi lige har stemt om, er på én gang klogt og fornuftigt. Klogt, fordi det bør sætte os i stand til at gennemføre vores projekter, og fornuftigt, fordi det øges mindre end de offentlige udgifter i medlemsstaterne.
Jeg vil imidlertid gerne fremhæve tre punkter, som ligger mig særligt på sinde: Europa-Parlamentet bør fortsat bestræbe sig på at give Den Europæiske Union en betydelig budgetmæssig handlefrihed med henblik på de fremtidige aktioner, der bør ydes tilstrækkelige midler til de aktioner, som vi prioriterer, og den humanitære bistand må ikke glemmes.
Budgetåret 1999 er sandsynligvis det vanskeligste, som vi har haft med at gøre, i betragtning af den ligevægt, vi har fundet mellem begrænsningen i budgetstigningen, gennemførelsen af de reelle behov og evalueringen af de fremtidige udsigter. Europa-Parlamentet ønsker således at indføre nogle reserver i budgettet for 1999. Jeg beklager, at Kommissionen ikke er enig i dette. Programmerne er ved at være færdige. Vi ved, hvad vi vil have i fremtiden. Vi har ressourcerne til det og mangler blot at afslutte evalueringen af programmerne.
Den Europæiske Union har sat sig som mål at færdiggøre Den Økonomiske og Monetære Union og en udvidelse af hidtil uset omfang i starten af det 21. århundrede. Det kan ikke lade sig gøre uden tilstrækkelige midler. En stram udgiftspolitik vil gøre det muligt at iværksætte og gennemføre mange projekter og aktioner. Det samme gælder de humanitære aktioner, uanset om det drejer sig om bistand til fremtidige partnere eller ej.
Lad os derfor være påpasselige. Vi har stemt for et udmærket budget, som er en god forbindelse mellem vores nære fortid og vores umiddelbare fremtid. Lad os nu følge gennemførelsen af det på nært hold for at overholde de principper, som vi har forhandlet om med succes.

Gallagher
Agenda 2000 er baseret på et antal hovedprincipper, som det er vigtigt at opregne. For det første skal der være en ordning for skatter og afgifter på europæisk niveau indtil år 2006. Som et resultat heraf foreslås det, at loftet over medlemsstaternes bidrag skal forblive på 1, 27 % af Fællesskabets bruttonationalprodukt. Alle omkostninger, herunder dem, der skyldes udvidelsen, skal dækkes af disse midler. Mens den irske regering har accepteret en fastholdelse af loftet på 1, 27 % som en arbejdshypotese for forhandlingerne, har vi spurgt, om det vil være tilstrækkeligt til at dække udgifterne, især efter udvidelsesprocessen.
Realistisk er det højst usandsynligt, at yderligere udgifter vil blive lettet ved en mere afslappet holdning på modtagersiden. Bortset fra nettobidragydernes bekymringer vil det være inkonsekvent af Den Europæiske Union, som inden for rammerne af skatte- og beskæftigelsespolitikken opfordrer til økonomisk tilbageholdenhed hos medlemsstaterne, der på europæisk plan uden nogen klar grund er slået ind på en kurs, der er i modstrid med denne holdning.
Den Europæiske Union står over for, hvad der er det besværligste spørgsmål under de pågående forhandlinger, det vil sige den såkaldte nettoubalance i nogle af de nuværende medlemsstater. Tyskland, Østrig, Nederlandene og Sverige påstår, at de i øjeblikket yder for stort et nettobidrag til EU's budget og ønsker, at der skal gøres noget i denne forbindelse inden for de samlede rammer for Agenda 2000-forhandlingerne.
Det Forenede Kongerige har allerede et rabatsystem, som i realiteten betyder, at de kun betaler en tredjedel af deres andel af omkostningerne, når der kommer ekstra nye udgifter. For nylig fremlagde Europa-Kommissionen en beretning om spørgsmålet om nettobalance, hvori der blev fremlagt nogle muligheder for, hvordan man kunne håndtere situationen, hvis der var politisk enighed om, at der skulle gøres noget. Fra et irsk synspunkt var det at indføre 25 % national medfinansiering af dele af udgifterne til den fælles landbrugspolitik den mindst gunstige af disse muligheder. Det ville koste Irland ca. IEP 160 millioner i år 2006, og den irske regering gør ret i at give udtryk for stærk principiel modstand mod denne idé.
Det er klart, at vi må undersøge de muligheder, der fremføres af nettobidragyderne, i særdeleshed med hensyn til grundlaget for beregningerne af bidraget til EU's budget. Den endelige ordning vil Irland få under udviklingsplanen, National Development Plan 2000-2006, med hensyn til strukturfondene og den fælles landbrugspolitik, og den vil blive påvirket af, hvad der er sket, om noget, i forbindelse med spørgsmålet om for stor nettoubalance. Der er en klar forbindelse mellem disse spørgsmål, og vi må nu se kendsgerningerne i øjnene.
Betænkning af Pex (A4-0505/98)

Hawlicek
Jeg glæder mig over forlængelsen af programmerne Ariane og Kalejdoskop frem til den 31. december 1999. Det ville have været uansvarligt, hvis 1999 var blevet et år uden kulturprogrammer. På denne måde kan vi med kulturrammeprogrammet Kultur 2000, der starter den 1. januar 1999, bevare kontinuiteten i kulturprogrammerne.
Jeg glæder mig også meget over, at dette resultat blev støttet på kulturministrenes konference, og at kulturministrene dér også vedtog budgetplanen, således at der kunne udarbejdes en fælles holdning om et budget på i alt ECU 14, 3 millioner (ECU 10, 2 millioner til Kalejdoskop og ECU 4, 1 millioner til Ariane).
Jeg glæder mig meget over det forslag til en retsakt om forlængelse af programmerne Kalejdoskop og Ariane, som vi har med at gøre i dag. Kulturudvalget kritiserede allerede før sommeren, at 1999 uden kulturprogrammer og kun med pilotprojekter ville betyde en besparelse på kulturbudgettet på 40 %.
Det glæder mig især, at dette resultat kunne opnås under det østrigske rådsformandskab under rådsformand dr. Peter Wittmann. Takket være statssekretær dr. Peter Wittmanns indsats lykkedes det på kulturministrenes konference den 17. november 1998 at beslutte, at begge programmer bliver forlænget med et år. Ved en særlig indsats fra ordføreren for Kulturudvalget, Pex, vedtog vi allerede den 14. september 1998 det tilsvarende ændrede budget i udvalget, og den 21. september opnåedes en politisk aftale mellem Rådet, Parlamentet og Kommissionen om at forlænge programmerne Kalejdoskop og Ariane med et år.
Denne aftale går ud på, at bevillingerne bibeholdes på 1998-niveauet, nemlig ECU 14, 3 millioner og ikke ECU 10, 9 millioner, sådan som der står i Kommissionens forslag.
Betænkning af Kuhn (A4-0469/98)

Grossetête
Der er grund til at glæde sig over det betydelige fremskridt, der er gjort, takket være dette forslag til direktiv, som Parlamentet har krævet siden 1994.
Det var på høje tid at fastlægge tilnærmelsen af de nationale lovgivninger vedrørende lovmæssige garantier (over for handelsmæssige garantier) inden for rammerne af salgskontrakter indgået med forbrugere. Forskellene mellem de nationale ordninger giver store problemer for de stadig flere forbrugere, som foretager transnationale køb.
Jeg beklager virkelig, at Rådets fælles holdning ikke kan godkendes uden ændringer. Faktisk betyder det en forsinket ikrafttrædelse for denne tekst, der er vigtig for den effektive gennemførelse af det indre marked. Ikke desto mindre var det nødvendigt at forbedre teksten væsentligt.
Således er jeg glad for, at mit ændringsforslag, der sigter på at medtage betragtning nr. 14 om brugte genstande i direktivets artikler, blev vedtaget. Jeg håber af hensyn til den juridiske sammenhæng, at Rådet kan medtage det. Det var faktisk utænkeligt, at denne fornuftsprægede bestemmelse, som fastslår, at forbrugeren ikke systematisk kan forlange erstatning af genstanden, hvis denne er brugt, blot skulle optræde i slutningen af en betragtning og ikke blandt selve artiklerne.
Jeg stemte til gengæld mod adskillige ændringsforslag af ordføreren, fru Kuhn. Nogle af dem, som f.eks. ændringsforslag 17, som handler om afbetaling, har strengt taget intet med garantiordningen at gøre.
Ligesom under førstebehandlingen er disse ændringsforslag urealistiske og overdrevne. De bryder den bydende nødvendige ligevægt mellem forbrugernes interesser på den ene side og producenternes forpligtelser og byrder på den anden side. Jeg tænker især på de små og mellemstore virksomheder og industrier, for hvem nogle af ændringforslagene ville have alvorlige konsekvenser.

Hager
Jeg stemte mod denne betænkning ved førstebehandlingen, fordi jeg hverken før eller nu synes om indholdet på nogle enkelte punkter. Jeg er bl.a. stadig mod en firedobling af garantiperioden, fordi jeg her ser en utålelig byrde for især de små og mellemstore virksomheder. Mange af de spørgsmål, jeg har afvist, står ikke længere til afstemning ved andenbehandlingen, og de nu foreslåede ændringer kan jeg som forbrugervenlig person hilse velkomne. De belaster efter min mening heller ikke industrien i urimelig grad.
Jeg har derfor stemt for de fleste af de nu foreslåede ændringer og for betænkningen som helhed på trods af, at jeg stadig har betænkeligheder ved direktivforslaget i sig selv.
Betænkning af Torres Couto (A4-0466/98)

Delcroix
Det er ikke upassende at videregive unionsborgernes holdninger her i Parlamentet. Sidste weekend modtog jeg et brev fra fru Hobben de Rixensart fra Belgien, i hvilket hun omtaler det franske begreb »mandens rettigheder«.
«Det franske sprog er et af de få, der bruger dette ord. Både på nederlandsk, tysk, spansk, dansk osv. taler man om »menneskerettigheder« , hvilket er et begreb, som ikke afstedkommer misforståelser, og som på én gang omfatter kvinder, mænd og børn.
For nylig var jeg sammen med mande-, kvinde- og børnerettighedsdelegerede fra forskellige afrikanske lande.
Under vores samtale spørger jeg dem smilende: »Hvordan tror De den kvindelige, afrikanske, fransktalende befolkning på landet vil reagere, hvis man fortalte dem om de motiver, der skulle stimulere kvinderne til at gøre deres ønsker eller rettigheder gældende: skolepligt for de små piger, adgang til studier på mellemste og højeste niveau for studerende, mulighed for at udøve et hverv eller en profession efter deres eget valg, bekræftelse af deres plads og rettigheder i kernefamilien, adgang til stemme-og valgret osv.? Man afslutter denne tale ved at sige til forsamlingen: Mine damer, De er klar over vores ønsker og krav, og det er derfor, at jeg på det kraftigste opfordrer Dem til at støtte Ligaen for Mandens Rettigheder«.
Denne lidt humoristiske tale afstedkom øjeblikkeligt morskab blandt tilhørerne.
En af dem, en mand, sagde ordret til mig: »Frue, Deres eksempel er helt og aldeles relevant. Det ville faktisk være logisk at erstatte begrebet »mandens rettigheder«, som er restriktivt, med det mere generelle »menneskerettigheder«. Er De delegeret for Ligaen for Mandens Rettigheder?«
Han vendte sig mod kvinderne og sagde: »Nuvel, mine damer, De ved, hvad De skal gøre!«.
De andre tilstedeværende mænd tilsluttede sig dette uden forbehold.
Lad os forestille os, at noget lignende blev sagt til belgiske kvinder fra arbejdermiljøet, f.eks. i Bruxelles. Morskaben ville være lige så generel som blandt afrikanerne. »Hør her, lille frue, du fortæller os om alle kvindens rettigheder, som hun burde opnå, men for at opnå dem skal vi stemme for mandens rettigheder. Alleie, alleie, zieversse!
Verdenserklæringen for Menneskerettighederne, der ikke er andet end en simpel resolution, som FN's generalforsamling har vedtaget, og som kun har en moralsk værdi og ikke en juridisk, kunne forhåbentlig i en mere eller mindre nær fremtid blive til en international konvention, som denne generalforsamlingen kan vedtage. I den forbindelse ville det være passende at ændre begrebet »mandens rettigheder« til »menneskerettigheder«.
Da vil barnet opfatte kvinden i familiens skød som mandens ligeværdige med de samme rettigheder med hensyn til beslutninger og handlinger.
Betænkning af Kestelijn-Sierens (A4-0489/98)

Fitzsimons
I forlængelse af topmødet i Kyoto i december 1997 under FN's klimakonvention blev der fremsat et forslag om en fællesskabsstrategi, der skulle sigte mod at reducere udledningen af CO2 fra personbiler og at forbedre brændstoføkonomien. Denne strategi er baseret på tre instrumenter: en miljøaftale med industrien, skattemæssige foranstaltninger og en informationsordning for brændstoføkonomi for forbrugerne. Målet med forslaget er at give mulige købere af nye privatbiler oplysninger om brændstofforbruget for at overtale dem til at vælge de mest økonomiske modeller.
Denne information skal støtte aktuelle og kommende foranstaltninger, som industrien træffer for at forbedre bilers brændstoføkonomi, samt de skattemæssige foranstaltninger, som indføres af medlemsstaterne for at motivere folk til at købe de mest energiøkonomiske biler. Forbrugerinformationsordningen er baseret på fire hovedkomponenter:
en brændstoføkonomimærkning af nye personbiler; -en kort vejledning med data om brændstoføkonomi for alle nye biler på markedet; -en plakat på salgsstedet med informationer om brændstoføkonomi for de udstillede biler; -et krav om, at data om brændstoføkonomi skal medtages i alt trykt salgsmateriale, som fabrikanterne benytter.Jeg støtter dette forslag fra Fællesskabet, men det er vigtigt, at kravene om mærkning opfyldes i et klart og enkelt sprog. Når man f.eks. taler om angivelse af forbrug, bør der stå klart, hvor mange liter af et bestemt brændstof, der skal bruges pr. 100 km, eller hvor mange gallon benzin, der skal bruges for at køre et bestemt antal miles.
Jeg glæder mig også over, at vejledningen om brændstoføkonomi skal indeholde korte data om de 10 mest brændstoføkonomiske nye biler, der er på markedet. Det er et fornuftigt og praktisk forslag, som indeholder godt nyt for dem, der vil hævde de europæiske forbrugeres interesser og rettigheder. Amsterdam-traktaten har givet Den Europæiske Union en større rolle inden for området forbrugerpolitik under den nye artikel 152 i Amsterdam-traktaten med hensyn til alle former for forbrugerrettigheder. Dette forslag tjener et dobbelt formål, nemlig at gennemføre vores forpligtelser i henhold til Kyoto-aftalen og at forøge og beskytte de 340 millioner europæiske forbrugeres rettigheder.
Betænkning af Graenitz (A4-0465/98)

Andersson, Hulthén, Lööw, Sandberg-Fries og Theorin
Vi står over for en enorm trussel mod menneskets overlevelse, en situation, der kræver en fælles løsning snarest muligt. Ozonlaget nedbrydes netop nu meget hurtigt med konsekvenser for fremtiden, som det er umuligt for os at overskue i dag.
Betydningen af et samarbejde på tværs af landegrænserne kan jo ikke blive tydeligere end i dette spørgsmål. Og det haster meget med at gennemføre ændringer. Vi ved, at der vil ske en hastig udtynding af ozonlaget i de kommende år, hvis ikke vi bliver enige om en betydelig reduktion af ozonlagsnedbrydende stoffer.
Vi glæder os derfor over Kommissionens initiativ med forslaget om forbedringer og skærpelser af forordningen om ozonlagsnedbrydende stoffer. Vi ønsker også at takke ordfører Graenitz for hendes glimrende og kyndige behandling af dette meget tekniske og vanskelige område.
Vi ved, at skaderne på ozonlaget er større end nogensinde tidligere. Vi ved også, at vi vil se en fortsat kraftig udtynding af ozonlaget i de kommende år på grund af de nedbrydende stoffers langtidsvirkninger.
Denne alvorlige situation kræver en effektiv fælles indsats. Det er derfor både mærkeligt og oprørende, at man i forbindelse med det kompromisforslag, som nu fremlægges i Parlamentet, fremlægger forslag om fortsat brug af methylbromid i landbrug i visse dele af Unionen.
Vi finder det vigtigt med den allerstørste forståelse og respekt for de vanskeligheder, som de forskellig medlemslande måtte have i forbindelse med gennemførelsen af fællesskabsretsakterne. Vi kan imidlertid ikke forstå, at man i en situation, hvor der er en meget stor trussel mod ozonlaget, fortsat vil gøre det muligt at anvende ozonlagsnedbrydende stoffer i tilfælde, hvor der findes andre alternativer.

Bowe
På vegne af medlemmerne af Europa-Parlamentets Liberale Parti vil jeg gerne forklare, hvorfor de ikke kunne støtte ændringsforslag 32, 33, 15, 14, 13, 12, 11 og 10 i fru Graenitz' betænkning. Vi føler, at ændringsforslag 32 og 33 vil indføre en alt for lang og unødvendig udvidelse af den udbredte brug af metylbromid i mange dele af Den Europæiske Union, hvorimod dens brug i andre dele af Unionen er blevet afskaffet, og der er fundet passende alternativer.
Vi kan heller ikke støtte ændringsforslag 15, da det genindfører en anvendelse af ozonnedbrydende stoffer, hvor der nu findes veletablerede og bedre alternativer. Med hensyn til ændringsforslag 10, 11, 12, 13 og 14 føler vi, at tidsfristerne for den udfasning af de ozonnedbrydende stoffer, som Kommissionen har foreslået, er praktiske og realistiske, og at der ikke er mange miljømæssige fordele ved at rykke tidsplanerne frem, hvilket også skaber problemer, i særdeleshed for de små og mellemstore virksomheder. Derfor kan vi ikke støtte dem.

McKenna
De Grønne mener, at det er af afgørende betydning, at de ozonnedbrydende stoffer fjernes fra markedet med det samme, og der burde for længst være indført et effektivt forbud.
Socialdemokraterne og De Kristelige Demokrater i Europa synes fast besluttede på at forsinke forbuddet mod denne farlige nedbryder af ozonen, metylbromid, og vi mener, at ethvert forslag om at forlænge anvendelsen af dette giftige stof er en trussel mod menneskers sundhed og mod miljøet.
Hullet i ozonlaget er vokset med 20-25 % alene i de sidste to år. Det er utroligt, at noget medlem af Parlamentet kan tillade eller støtte en praksis, der tillader denne nedbrydning at fortsætte. Videnskabsmændene er enige om, at i forhold til Montreal-protokollen er det mest effektive yderligere skridt, man kan tage, en hurtig udfasning af produktion og brug af metylbromid for at standse nedbrydningen af ozonlaget.
Metylbromid er et yderst giftigt pesticid i gasform, der bruges i landbruget. Det dræber alle former for organismer i jorden, både gode og dårlige. Europa er den næststørste forbruger af metylbromid i verden, og 90 % af stoffet anvendes i landbruget, i særdeleshed i Italien og Spanien. Disse lande udøver stærk pression for at tillade fortsat anvendelse af denne gift i en længere overgangsperiode. Det er uansvarligt, at hele verden skal lide under øget UV-stråling med dens ødelæggende følger, såsom en forøget hyppighed af hudkræft og andre uoprettelige skader på miljøet, bare af hensyn til nogle få kortsynede landbrugere i Italien og Spanien.
Det er ikke godt nok, at fru Graenitz og hr. Poggioloni foreslår at udfase stoffet i 2005. Det er fire år senere end EU-Kommissionen selv foreslår. Tyskland og Nederlandene har allerede med held udfaset metylbromid, og Danmark, Sverige og Finland vil gøre det i 2001.
De Grønne ønsker, at den frist, der er foreslået af Kommissionen, skal genindsættes.
Den anden foruroligende faktor er, at der tilsyneladende er tale om politisk dobbeltmoral. De ozonnedbrydende hydrochlorofluorocarboner vil blive forbudt i EU, men selskaber i EU får lov til fortsat at eksportere nøjagtig de samme kemikalier til anvendelse uden for EU. Det er ikke acceptabelt og strider mod beskyttelsen af miljøet på globalt plan.

Formanden
Betænkning af Elles henvises til fornyet udvalgsbehandling. Der finder derfor ingen stemmeforklaring sted vedrørende denne betænkning.
(Protester fra fru Lulling) Nej, nej, undskyld mig. Jeg gør Dem opmærksom på, at stemmeforklaringen - check forretningsordenen, som De kender særdeles godt - finder sted efter den endelige afstemning. Der har ikke fundet nogen endelig afstemning sted, eftersom betænkningen er blevet henvist til fornyet udvalgsbehandling.

Lulling
Hr. formand, jeg protesterer mod det faktum, at De ikke tillader stemmeforklaringer i forbindelse med Elles-betænkningen.

Lulling
Hr. formand, topmødet i Wien vil gå over i Den Europæiske Unions historie som udsættelsestopmødet. Det er sikkert ikke det østrigske formandskabs skyld. Jeg beklager dette så meget mere, fordi formandskabet nu overgår til den nye tyske regering, der, som den allerede har bevist på forskellig vis, mangler så megen erfaring, at dens eksponenters kontradiktoriske forklaringer - i henhold til store franske aviser er de de rene dilettanter - allerede har slået en del porcelæn itu på forhånd. EU havde fortjent bedre i denne vanskelige situation end at være udleveret til de rene nybegyndere på det europæiske parketgulv. Men i Ministerrådet findes der jo stadig politikere med erfaring, realitetssans og ansvarsfølelse. Det er gudskelov stadig nødvendigt med enstemmighed på områder, der er af vital interesse for medlemslandene, f.eks. skattepolitikken, hvorfor man kan håbe på, at skaderne vil være begrænsede i de næste seks måneder.
Jeg hører ikke til dem, der dømmer negativt om, at topmødet i Wien beskæftigede sig med problemet toldfrit salg. Jeg anser endda opgaven til Kommissionen, der ikke har ladet sig påvirke af os i denne sag, for et af de mest konkrete resultater på dette topmøde. Vi har i den øjeblikkelige beskæftigelsessituation et presserende behov for henstand, hvad angår toldfrit salg, i det mindste frem til år 2002, hvor vi får eurosedlerne og -mønterne i vores pengepunge. Toldfrit salg skaber ikke uorden på det indre marked. Lufthavnsudgifterne, der nu bliver dækket af indtægter fra toldfrit salg, skal efter det toldfrie salgs ophør dækkes af andre skatter og afgifter. Det er et udtryk for regulært højspændte forventninger at påstå, at der opstår tab af skatteindtægter på grund af det toldfrie salg, som medlemslandene ikke kan klare. En afskaffelse af det toldfrie salg risikerer at koste mere, end det formentlig ville indbringe i form af skatter og afgifter.

Berthu
Hr. formand, før jeg begynder min stemmeforklaring, ønsker jeg at henlede opmærksomheden på forretningsordenen. Jeg mener, De har pligt til at acceptere stemmeforklaringer efter nægtelsen af decharge. Vi har stemt om nægtelse af decharge. Udvalget om Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet er allerede blevet rådspurgt i en lignende sag om afstemning om mødekalenderen, og udvalget konkluderede, at stemmeforklaringer var tilladt, selvom der ikke havde været nogen endelig afstemning, idet der havde været andre forudgående afstemninger. Der er derfor overhovedet ingen tvivl, hr. formand, De bør acceptere stemmeforklaringer, ikke om henvisningen til fornyet udvalgsbehandling, men derimod om nægtelsen af decharge.

Formanden
Hr. Berthu, jeg er ikke i tvivl om dette punkt. Jeg kan ikke acceptere stemmeforklaringer, for der har ikke været tale om at nægte decharge. Forslaget til afgørelse om decharge er ikke blevet vedtaget, hvilket ikke er det samme, og sagen er derfor henvist til fornyet udvalgsbehandling. Nu skal vi ikke indlede en lang debat om det emne, men jeg insisterer på, at der ikke har været tale om nægtelse af decharge. Det vil vise sig.
(Afbrydelse af fru Lulling) Der har ikke været tale om at nægte decharge, frue. Se, hvad De har stemt. De har stemt for en ikkevedtagelse af forslaget fra Budgetkontroludvalget, som foreslog at give decharge. Det vil altså sige, at De ikke har givet decharge, og at De har henvist betænkningen til fornyet udvalgsbehandling.

Berthu
Hr. formand, jeg anmoder om, at Udvalget om Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet høres, og, i fald udvalget udtaler sig til vores fordel, at vores stemmeforklaringer så accepteres med tilbagevirkende kraft.
Apropos Det Europæiske Råd i Wien glæder vi os over det østrigske formandskab, som gennem de seneste seks måneder har forsøgt med stor ærlighed at komme med nogle mere nyskabende løsninger på Unionens problemer end sædvanligt, eksempelvis i dokumentet »For en strategi på immigrationsområdet«. Desværre er hindringerne i dag så store, og de er så forankrede i nogle politikker, der blev indført for lang tid siden, at et enkelt formandskab, ligegyldig hvor viljestærk det er, ikke kan rette op på dem.
Mange har sagt, at Rådet i Wien løste hverken problemet med Unionens fremtidige finansiering, problemet med landbrugspolitikken, problemet med de institutioner, der skal tage sig af udvidelsen, eller problemet med anvendelsen af Amsterdam-traktaten med hensyn til den frie bevægelse for personer, men at det i det mindste fastlagde nogle frister for at løse dem i fremtiden. Vi ved ikke, om disse frister vil blive overholdt. Mange tvivler derpå. Men under alle omstændigheder er det ikke blevet sagt nok, og Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa gerne vil understrege, at disse frister svarer til at løbe forhindringsløb i valgperioderne i et forsøg på at undgå at stille vælgerne de rigtige spørgsmål.
I løbet af det meste af 1998 har man stillet drøftelserne i bero på grund af det tyske valg, og derfor er det nu nødvendigt at accelerere diskussionen om Agenda 2000 kraftigt for at kunne være færdige i marts inden valget til Europa-Parlamentet i juni næste år. I Wien fremlagde Kommissionen heller ikke sit samlede forslag til ændring af traktaterne efter Amsterdam, det vil sige Amsterdam II eller Maastricht III afhængigt af ens smag, med henblik på ikke at skræmme de franske vælgere under den parlamentariske debat om den konstitutionelle revision af Amsterdam-traktaten.
De europæiske institutioner har i årevis forsøgt at øge deres magt ved at undvige eller gå langt uden om vælgernes dom. De tror, at de således kan undgå problemerne. I virkeligheden bliver problemerne bare større, hvilket i øvrigt ses af spørgsmålet om den demokratiske kontrol med ØMU'en, der blev gemt af vejen i Maastricht for ikke at skræmme vælgerne med for meget føderalisme, og som blev skjult på ny i Amsterdam for ikke at åbne Pandoras æske, og som nu udstilles i sin helhed under de værste betingelser som understreget af Parlamentets formand, hr. Gil-Robles Gil-Delgado, i Wien.
Denne metode kan ikke fortsætte.

Posselt
Hr. formand, jeg mener, at topmødet i Wien på mange måder var en succes. Jeg vil alligevel sige, at det i sig selv meget sagkyndige østrigske rådsformandskab har begået en utilgivelig fejl i sin rådserklæring, idet det anvendte ordene »det vestlige Balkan« til at karakterisere situationen i Kroatien. Jeg mener, at vi skal se den region, der engang var kunstigt sammensluttet i Jugoslavien, meget differentieret. Vi har Kroatien, der snart bør integreres i de europæiske strukturer, også selvom der på mange områder stadig er behov for forbedringer. På den anden side har vi Bosnien-Hercegovina, hvor det handler om at opbygge elementære statsforhold, og hvor vi frem for alt ser, at en enkelt delstat, nemlig Republikken Srpska, nægter flygtningene deres hjemvendelses- og hjemlandsret.
Så er der Serbien, hvor et diktatorisk regime stadig smudser den serbiske befolknings gode navn til og forsøger at gennemføre Milosevics krigs- og undertrykkelsespolitik. Jeg mener, at alle disse forskellige elementer skal betragtes separat, og at man bør forvise det kunstige begreb »det vestlige Balkan« til Det Europæiske Råds arkiv!

Caudron
Jeg vil gerne give udtryk for min skuffelse over resultaterne fra Det Europæiske Råd i Wien. Naturligvis er prioriteringen af bekæmpelsen af arbejdsløsheden, som blev fremsat og bekræftet på ny, meget positivt. Imidlertid udsættes de konkrete foranstaltninger til senere.
Den holdning er så meget mere beklagelig, at mødet mellem økonomiministrene havde vakt håb og bebudet begyndelsen på en ny æra for Den Europæiske Union.
Vi er nødt til at sige, at vi i dag ikke har fået fyldestgørende forklaringer. Alle uafklarede spørgsmål er blevet udsat til senere, som om tiden kunne tilnærme de forskellige strategier.
Udsættelserne kaster endnu en gang lys over EU's institutionelle mangler, mens den økonomiske søjle for dens vedkommende er udstyret med en stærk beslutningsdygtig instans.
Selvom man kan stille sig tilfreds med gode hensigtserklæringer, har man ret til at spørge sig selv om relevansen af den politiske unions organisation i forhold til de udfordringer, som vi sammen står over for.
Det er klart, at udvidelsen kan vise sig at være en chance for Europa, men betingelsen er, at vi er nødt til at indrette de beslutningsprocedurerne til denne nye omstændighed. For at gennemføre nogle hensigter bør der være en udøvende magt, der er effektiv og lovlig, og en lovgivende magt, der råder over tilstrækkelige midler til at garantere den demokratiske karakter.
I den forbindelse er det skiftende formandskab nået til et punkt, hvor beslutningstagningen bliver mere og mere risikabel, og dét ligegyldigt hvilken stat der udøver denne funktion, og ligegyldig hvad Rådets politiske flertal måtte være.
Endnu før sin ikrafttræden synes Amsterdam-traktaten at vise sine begrænsninger, skønt den er et vigtigt skridt for det europæiske borgerskab og for Europa-Parlamentet. For at undgå, at EU begraves i en økonomisk helhed, hvor det sociale aspekt vil udgøre den sidste udvej, bør det institutionelle arbejde relanceres for at give ny kraft til det politiske Europa, ja endog for at skabe dette.

Delcroix
I modsætning til forventningerne blev der ikke truffet nogen som helst beslutning vedrørende den fremtidige finansiering af Europa på Det Europæiske Råd i Wien. Få dage før lanceringen af euroen foretrak medlemsstaterne at ignorere dette alt for følsomme emne. Nogle ønsker, at deres bidrag ikke skal øges, men snarere reduceres. Andre henviser til princippet om juste retour , som fru Thatcher en gang ytrede: »I want my money back!«. Eftersom det ikke er muligt at omgå spørgsmålet, vil det på ny være at finde på forhandlingsbordet i Bruxelles i marts 1999.
På topmødet i Edinburgh i 1992 fastlagdes de økonomiske udsigter for Unionen indtil 1999, hvorefter intet var fastlagt. Hvis man holder sig til visse medlemsstaters erklæringer, er udsigterne for den europæiske opbygning ganske dystre ... Spanien, Grækenland og Portugal, der er modtagere af midler fra Samhørighedsfonden, er besluttede på at indhente deres økonomiske forsinkelse. De har vist deres forbehold over for »stabiliseringen« af de reelle mængdemæssige udgifter, nemlig et loft på 1, 27 %.
Med nogle, der vil betale mindre, og nogle, der ikke vil modtage mindre, synes debatten at være dårligt begyndt. Ikke desto mindre får nogle elementer mig til at tænke, at medlemsstaterne ikke kan begrave sig i disse stillinger med ryggen mod muren på ubestemt tid. Forøgelsen af midler i 1988 og 1992 var opsigtsvækkende. Især var strukturfondene blevet fordoblet. Indtil i dag har Europa altid tilpasset midlerne til ambitionerne med beskedenhed. Det ville være første gang, hvis vanskelighederne blev løst ... ved at spare på udgifterne.
Et positivt resultat fra Wien er vedtagelsen af den ambitiøse og dynamiske agenda for 1999: Unionens finanser i marts i Bruxelles, beskæftigelsespagten, tilnærmelsen af skatterne, de store infrastruktur- og forsvarsnetværk i juni i Køln, samarbejdet inden for retlige og indre anliggender i oktober i Tampara, samordningen af de økonomiske politikker, bekæmpelsen af svindel, miljø og udenrigspolitik i Helsinki til december. Man er nødt til at konstatere én ting: Hvis mødet i Bruxelles bliver en fiasko, vil alle udsigterne blive kompromitteret, og det vil ske få uger før det europæiske valg i juni 1999, som betyder fornyelse af Europa-Parlamentet og indirekte valget af den nye kommissionsformand og de nye medlemmer af Kommissionen.
Et andet positivt element er Europas fremskridt siden underskrivelsen af Amsterdam-traktaten. EU's modstandsevne over for den asiatiske krise vidner om Den Monetære Unions sunde tilstand og rystede den tilbageholdenhed, som medlemsstaterne gribes af, når man begynder at drøfte områder, der vedrører deres nationale suverænitet: forsvaret, skatterne og de institutionelle reformer. En ny tendens synes at vise, at EU bliver mere og mere klar over, at dens styrke øges, når unionen mellem medlemmerne styrkes.
En fiasko i Bruxelles vil ødelægge tidsplanen for euroen og betyde starten på en periode med usikkerhed i Europa, ja endog en krise, som vil bringe gennemførelsen af Amsterdam-traktaten i fare og begrave Unionen i permanente budgetkonflikter. EU kan ikke på ubestemt tid udsætte den volontaristiske overtagelse af ansvaret for arbejdsløshedsproblemerne, som er et åbent sår i EU, og som EU delvist selv har skabt gennem pålæggelse af skat på arbejdet.
Fred og vækst i Europa, selv i beskedent omfang, har en pris. Alle ved, at freden ikke er et spontant fænomen, at den bygges hver dag, og at den koster dyrt. Alle ved også, at den pris, der skal betales for freden, overhovedet ikke er proportional med de menneskelige og økonomiske udgifter i de krige, som to gange har ødelagt vores kontinent. For vores egen og vores børns skyld bør vi opbygge et fredens Europa.

Nicholson
Det forhold, at der ikke står særlig meget i konklusionen fra topmødet i Wien, er ikke nødvendigvis i sig selv dårligt. I det mindste har det østrigske formandskab modstået fristelsen til i begyndelsen af sin embedsperiode at opstille alt for ambitiøse mål og har dermed undgået de dårlige resultater, der uundgåeligt kommer, når man kun har seks måneder i stolen. Den østrigske regering forstår tilsyneladende princippet for stabil forvaltning og har koncentreret sig om spørgsmål såsom aftalen med Schweiz. Lederen af Den Socialdemokratiske Gruppe gjorde ret i under gårsdagens debat at påpege, at dette resultat blev nået på grund af Østrigs forståelse af de særlige vanskeligheder for det pågældende land. Måske er der en lære i det for dem, der forsøger at sælge den latterlige idé om en EU-højkommissær for udenrigsanliggender, der skulle få den stadig mere absurde fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik til at se ud af noget. De forskellige reaktioner fra EU-landene på begivenhederne i Den Persiske Golf understreger nødvendigheden af, at vi får lov til at fastlægge vores egen udenrigspolitik. Internationalt samarbejde kan langt bedre nås af enkelte lande, der opererer gennem deres egne diplomatiske kanaler, som i mange tilfælde har eksisteret i århundreder.
For at gå over til et særligt spørgsmål glæder jeg mig over konklusionerne angående Nordirland. Det glæder mig at se en fornyet bekræftelse af konklusionerne fra topmødet i Cardiff i juni, der opfordrede Kommissionen til at fremsætte forslag om at yde praktisk støtte til Belfast-aftalen. Jeg glæder mig over, at Kommissionen har taget et vist hensyn til, hvad Rådet har sagt, at den skal gøre, ved yderligere at forpligte sig på Peace-programmet. Den har også antydet, at den er ved at se på en væsentlig forøgelse af finansieringen af Interreg, som jeg bestemt ville glæde mig over. Jeg stoler imidlertid på, at Kommissionen vil komme med en bredere pakke for Nordirland. Samarbejde hen over grænsen er et element i Belfast-aftalen. Det er ikke hele aftalen.
Betænkning af Roubatis(A4-0409/98)

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries og Theorin
Opretholdelsen af menneskerettighederne er en forudsætning for menneskers sikkerhed og fred. Så længe vi ikke kan garantere retten til et godt helbred og velbefindende for alle mennesker, findes der heller ikke garantier for fred og sikkerhed.
Dagens krænkelser af menneskerettigheder er årsagen til morgendagens konflikter. Denne onde cirkel af krænkelser og konflikter kan og skal standses. Det bør ske gennem bekæmpelse af hungersnød og fattigdom. Verdens uretfærdigheder blev kraftigt forøget i nyliberalismens to årtier. Vi må sammen bekæmpe disse uretfærdigheder i og uden for Unionen.
Vi deler ikke det synspunkt, der fremføres i punkt 23, hvor man beklager, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik fortsat er en særskilt søjle i Unionen. Vi mener ikke, at der er noget, der taler imod, at man medvirker til at fastlægge en fælles EU-politik for menneskerettighedsinstrumenter og EU's anden søjle. Derimod er menneskerettigheder og udenrigspolitik områder, der er indflettet i andre politiske områder, f.eks. handel og bistand. Efter vores mening bør de militære forsvarsspørgsmål derimod fortsat være nationale anliggender.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater har undladt at stemme for de dele af betænkningen, der henviser til harmoniseret samarbejde på menneskerettighedsområdet. At udenrigs- og sikkerhedspolitikken befinder sig i søjle 3, er i princippet ikke til hinder for en sammenhængende og konsekvent menneskerettighedspolitik i Unionen; det afhænger i langt højere grad af politisk vilje.

Caudron
Jeg vil først og fremmest gerne ønske vores kolleger Barros Moura og Roubatis hjertelig tillykke med kvaliteten og indholdet i deres betænkninger. Europa-Parlamentet indtager med deres værker sin plads i mindehøjtidlighederne i forbindelse med 50-års jubilæet for Menneskerettighedserklæringen. Ydermere foreslår de nogle interessante tiltag i fremtiden.
Jeg vil ligeledes takke den britiske regering for dens beslutning om at acceptere udvisningen af Augusto Pinochet, så han kan stilles til regnskab for de overgreb, som han beordrede, eller som blev udført i hans navn. Det er kun retfærdigt over for de tusindvis af chilenere, der gennem årene er blevet dræbt eller forfulgt af det blodige diktatur, eller som er forsvundet under det.
Hvad angår betænkningen af José Barros Moura, vil jeg åbent og ærligt støtte den, og jeg glæder mig over, at han ganske enkelt vil vende tilbage til værdierne i Menneskerettighedserklæringen.
Desuden deler jeg ønsket om en reform af de internationale finansinstitutioner, især gennem hensyntagen til de sociale følger af de monetære planer, som udviklingslandene påføres.
I den forbindelse synes jeg, det er vigtigt, at forhandlingerne i WTO munder ud i en adfærdskodeks for virksomhederne. Idéen med indførelsen af et »socialt mærke«, som nogle har talt om, skal gribes. Dermed tænker jeg på, at det burde være muligt at indføre såkaldte »socialt bedst egnet«-klausuler i de offentlige licitationer. Ligegyldig hvad De Liberale mener. Jeg tilhører dem, der betragter menneskerettighederne og de sociale rettigheder som værende tæt knyttet.
Jeg kan ikke bruge mere tid på betænkningen af min ven, José Barros Moura, for jeg vil også udtrykke min støtte til betænkningen af Yannis Roubatis, som i kraft af dens forslag vil give Unionen et redskab til at reagere i hastetilfælde.
For, mine damer og herrer, nødhjælpen er kernen i den kamp, som titusinder af anonyme fører for menneskerettighederne. Vi er derfor nødt til på vores niveau at råde over et redskab, som kan afløse denne styrke.
Det er min opfattelse, at et sådant organ sammen med de organisationer, der forsvarer menneskerettighederne, har en eksistensberettigelse overalt i verden. Det er i øvrigt ikke nødvendigt at nævne eksempler hér. Hver dag, hver time sker der udtrykkelige overtrædelser af mænd, kvinder og børns mest grundlæggende rettigheder.
Med et år tilbage inden det tredje årtusinde skal der udarbejdes en situationsrapport ... og træffes nye konkrete foranstaltninger.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi afgiver vores stemmer i den endelige afstemning om betænkningen af Roubatis.
Betænkningen indeholder mange udmærkede tiltag vedrørende menneskerettigheder, men vi vender os mod et ukritisk krav om øgede midler og krav om juridisk samhørighed for Den Europæiske Union.

Lindqvist
En af de vigtigste opgaver for EU og de europæiske lande består i at værne om menneskerettighederne og fremme demokrati og ytringsfrihed. Forslaget i betænkningen om, at EU i alle aftaler med tredjelande skal indføje klausuler vedrørende menneskerettigheder, er udmærket. Forslaget om en enhed til hurtig varsling af konflikter, der kan krænke menneskerettighederne, er også udmærket.
Svagheden i hele EU's menneskerettighedspolitik ligger i den manglende opfølgning, kontrol og overvågning. Et sådant eksempel er Tyrkiet, der har indgået en toldunionsaftale med EU. I denne aftale findes konkrete krav til Tyrkiet om demokrati, ytringsfrihed, stop for vilkårlig fængsling og tortur. Der er imidlertid ikke sket noget, til trods for at aftalen blev indgået for fire år siden. Aftaler, der ikke overholdes af den ene af parterne, må i sidste ende ophøre. Inden det sker, skal der iværksættes pres og sanktioner. Der skal skabes et sådant system til overvågning af og kontrol med indgåede aftaler.
Betænkning af Barros Moura (A4-0410/98)

Palm
Jeg er ikke enig med ordføreren i, at der stadig er behov for en styrkelse af EU's politiske integration. EU skal først og fremmest være et mellemstatsligt samarbejde.
Ordføreren mener, at USA's anseelse som moralsk forbillede undermineres på grund af brugen af dødsstraf. Man må imidlertid huske på, at der allerede findes andre grunde til, at USA's anseelse er kraftigt undermineret. Jeg vil f.eks. nævne landets øvrige brud på menneskerettigheder, den store eksport af våben og torturredskaber samt USA's holdning i internationale anliggender og konflikter.
Jeg finder det endvidere tragisk, at man stadig 50 år efter underskrivelsen af Verdenserklæringen om Menneskerettighederne er nødt til at henvise til, at interventioner fra parlamentsmedlemmernes side i sager vedrørende enkeltpersoner forbliver et vigtigt aspekt af Parlamentets bidrag på menneskerettighedsområdet. Det viser tydeligt, hvor vilkårligt disse rettigheder føres ud i livet.

Verwaerde
Jeg vil gerne takke vores ordfører, hr. José Barros Moura, for det arbejde, han har udført.
Hans betænkning er den tiende af slagsen siden 1983. Han medtager en lang række principper og værdier, som er grundlaget for Parlamentets arbejde på menneskerettighedsområdet.
Vores ordfører har peget på en lang række ønskelige institutionelle forbedringer, især med hensyn til udvekslingen af oplysninger mellem Parlamentet og EU-Kommissionen. For øvrigt skal det bemærkes, at Rådet, selvom Amsterdam-traktaten gjorde det muligt at komme en anelse videre inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, stadig ikke overholder sin forpligtelse til inden for rimelige frister at udlevere fuldstændige oplysninger til Parlamentet.
Jeg vil gerne personligt understrege et punkt, som efter min opfattelse er særlig vigtigt. Det drejer sig om Rom-traktaten, der har til formål at indføre en international kriminalret. Jeg er naturligvis glad for vedtagelsen af statutten for denne ret i år, men nu er det nødvendigt, at mindst 60 lande ratificerer denne Rom-traktat, for at den kan træde i kraft. Og jeg kan kun arbejde for dét, herunder i mit eget land, Frankrig.
Jeg har uden forbehold støttet det udmærkede arbejde i Udviklingsudvalget. Parlamentet har gennem denne beslutning sendt en stærk besked. Jeg håber, at de krav og ønsker, der fremsættes og vedtages i dag, kan følges op af handling snarest muligt.
Betænkning af Schaffner (A4-0468/98)

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, vores gruppe har stemt imod betænkning af fru Schaffner om overholdelsen af menneskerettigheder i Den Europæiske Union. Jeg glæder mig i øvrigt over at se, at ordføreren selv har erklæret at ville stemme imod sin betænkning.
Menneskerettighederne bliver faktisk meget ofte overtrådt i Den Europæiske Union, og Europa-Parlamentet afgiver alt for ofte erklæringer, som ikke altid er knyttet til menneskerettighederne, og som ikke rigtig følges op af handling.
Vi i Parlamentet er ikke kun parlamentsmedlemmer, men også europæiske borgere, og ofte berøves vi også vores rettigheder, f.eks. vores ret til at afgive stemmeforklaring til en betænkning, som har ført til en afstemning, hvilket er meget præcist fastlagt i bilag V, artikel 6, stk. 1, som jeg opfordrer Dem til at læse: Der står tydeligt skrevet »... under hensyntagen til Parlamentets afstemning ...«, og det skal ske før henvisningen til fornyet udvalgsbehandling.
Vores stemme for nægtelse af decharge var motiveret af den alvorlige kritik af Kommissionen på grund af dens forvaltning af budgetmidlerne. Vi glæder os over, at Parlamentet med 270 stemmer imod, 225 for og 23 hverken/eller har nægtet at give decharge.
Derigennem har Europa-Parlamentet med et flertal fundet, at nægtelsen af decharge ville skade Kommissionens troværdighed og autoritet alvorligt, hvilket Kommissionen havde kendskab til før selve afstemningen. Det er grunden til, at vi ønsker, at Parlamentet afklarer situationen, stemmer for et mistillidsvotum, tager hensyn til alvoren af de påklagede fakta, tager hensyn til den tydelige politiske sammenhæng mellem nægtelse af decharge og et mistillidsvotum og vedtager det mistillidsvotum, som allerede cirkulerer i Parlamentet på vores gruppes initiativ. I øvrigt er mistillidsvotummet allerede blevet underskrevet af ca. 15 parlamentsmedlemmer. Det vil helt sikkert opnå det krævede antal underskrifter.

Posselt
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at sige helt klart, at Det Europæiske Folkepartis Gruppe også går massivt ind for menneskerettigheder i Den Europæiske Union, hvor disse måtte være truede. Der blev talt om, at man ikke kan stemme mod en menneskerettighedsbetænkning på 50-års dagen for Menneskerettighedserklæringen, men vi måtte gøre det, da denne betænkning godt nok var forsynet med etiketten menneskerettighedsbetænkning, men indholdet var nøjagtig det modsatte. Betænkningen angriber to fundamenter i vores demokratiske retsstater, nemlig for det første ægteskab og familie og for det andet begrebet nationalitet. Disse to elementer udgør fundamentet i alle moderne retsstater, og derfor måtte vi stemme imod denne betænkning, fordi den sætter spørgsmålstegn ved dette fundament og derfor ikke fortjener navnet menneskerettighedsbetænkning. Jeg kunne godt tænke mig, at man ikke blot kunne trække fru Schaffners gode navn tilbage fra denne betænkning, hvilket, og det er vi taknemmelige for, er sket, men også menneskerettighedens gode navn!

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries og Theorin
Vi finder det vigtigt, at Europa-Parlamentet gør opmærksom på respekten for menneskerettigheder i Den Europæiske Union. Det glæder os, at betænkningen giver mulighed for at se menneskerettigheder i en bredere sammenhæng, så der kan træffes betydningsfulde konklusioner vedrørende bl.a. kampen mod racisme og fremmedhad, sociale rettigheder, rettigheder for etniske minoriteter og flygtninge samt homoseksuelles rettigheder. Vi vil understrege vigtigheden af, at Europa-Parlamentet indtager en progressiv holdning i spørgsmålet om menneskerettigheder i Den Europæiske Union.
Den debat, som betænkningen skaber, understreger tydeligt de ideologiske skillelinjer, som findes i denne type spørgsmål mellem progressive venstrekræfter og reaktionære kræfter på den politiske højrefløj. Vi går på det bestemteste imod disse eksempler på mere eller mindre udtalt kvindefjendskab, abortmodstand, fordomme mod homoseksuelle samt sløvhed over for racistiske og fremmedfjendtlige strømninger, som visse ændringsforslag er udtryk for. Vi er også meget imod forsøgene på at fremlægge narkotikaliberale forslag i forbindelse med menneskerettigheder. Narkotikamisbrug og de tragiske følger heraf kan aldrig betragtes som en menneskeret. Vi beklager dybt, at sådanne forslag fremlægges på plenarmødet. Det medvirker blot til at skade tilliden til Europa-Parlamentets holdning til menneskerettigheder i Den Europæiske Union.

Andrews
Jeg vil gerne begynde med at rose den omfattende betænkning, som ordføreren har udarbejdet om dette vigtige emne, menneskerettighedssituationen i Den Europæiske Union i året 1997.
Det er både passende og tankevækkende, at vi drøfter dette emne på 50-års dagen for De Forenede Nationers Menneskerettighedserklæring. Jeg er enig med ordføreren, når hun siger, at vi kun behøver at læse den internationale årsrapport fra Amnesty International for at se, i hvor høj grad menneskerettighederne bliver ignoreret i verden i dag. Fællesskabets institutioner er opmærksomme på betydningen af respekt for menneskerettighederne både hjemme og i udlandet. Men jeg føler, at jeg må forklare et ændringsforslag, som fru McKenna har stillet til denne betænkning.
Fru McKenna beklager, at den særlige kriminalret i England bruges til forbrydelser, der ikke er terrorristrelaterede, og den underliggende tendens i ændringsforslaget tyder på, at hun sætter spørgsmålstegn ved, hvorfor man overhovedet benytter den særlige kriminalret. I den forbindelse må man huske på følgende:
Hverken forfatningen eller loven om forbrydelser mod staten af 1939 har fastslået, at den særlige kriminalret kun skulle oprettes for at beskæftige sig med paramilitære sager.-Der er kun to henseender, hvori den særlige kriminalret adskiller sig fra almindelige domstole. For der første er der ingen jury. For det andet er der i stedet for én dommer tre dommere. I alle andre henseender er der ingen forskel. De samme regler for bevisførelse, juridisk repræsentation osv. gælder, og naturligvis kan appeldomstolene for kriminalsager tage stilling til domstolens kendelser.-I sagen Joseph Kavanagh mod den irske regering blev det gjort klart, at den offentlige anklager i overensstemmelse med loven om forbrydelser mod staten af 1939 frit kan bestemme, at en person skal stilles for den særlige kriminalret, når han er overbevist om, at de sædvanlige domstole er utilstrækkelige til at sikre en effektiv retspleje. Eksempler herpå kunne omfatte mordsager, organiseret kriminalitet og narkotikahandel og/eller hermed forbundne hæslige forbrydelser.-Brugen af den særlige kriminalret for nylig i nogle tilfælde af sager om narkotika og organiseret kriminalitet er opstået som følge af klarlæggelsen af de beføjelser, den offentlige anklager har i henhold til den bestående lovgivning.
Berthu
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa har stemt imod Schaffner-betænkningen, hvori ordføreren under påskud af at forsvare menneskerettighederne i Den Europæiske Union fremlægger en række ekstremt kritisable bestemmelser fra stemmeret til immigranter til homoseksuelles ægteskab. Da jeg ikke kan behandle dem alle i min stemmeforklaring, vil jeg nøjes med at nævne en enkelt, nemlig punkt 46 i beslutningen, hvori Parlamentet »opfordrer medlemsstaterne til at anerkende og fremme regionale sprog ... navnlig gennem undertegnelsen og ratificeringen af det europæiske charter om regionale sprog og mindretalssprog«, som blev vedtaget af Det Europæiske Råd i 1992.
Denne opfordring til at ratificere charteret om regionale sprog og mindretalssprog er vi ikke glade for. For det første fastslås det i teksten, at administrationen bør være i stand til at bruge de pågældende sprog i hvert land i kontakten med borgerne, hvilket ville være meget dyrt og i øvrigt stride mod den franske forfatning, i hvis artikel 2 der står, at »Republikkens sprog er fransk«. Den nuværende situation, hvor praktiseringen af de regionale sprog er fri, men hvor staterne kan bruge et privilegeret sprog for at fastholde deres enhed, forekommer os fuldt ud tilfredsstillende.
Selvom det først blev indrømmet ved selve ratifikationen, at charteret kun ville dække et begrænset antal traditionelle regionale sprog, er det desuden klart, at der snart ville opstå et pres for at medtage ekstra sprog, især sprog, der tales af immigranterne. Ganske vist ekskluderer charteret tilsyneladende allerede fra første artikel »immigranternes sprog«. Men der siges intet om immigranternes børns sprog eller deres børnebørns sprog, som ikke selv er immigranter, men som i betragtning af hindringerne for integrationen risikerer at skulle tale deres oprindelige sprog resten af livet. Denne frygt tiltager i artikel 7, hvori det fastlægges, at de principper, der er fastlagt for de regionale sprog, ligeledes finder anvendelse på de mindretalssprog, som ikke tales i et område.
Ydermere er hele charteret gennemsyret af idéen om nedbrydning af staterne, som falder helt og aldeles sammen med visse europæiske føderalisters vilje til ikke at lade noget som helst konsistent bestå mellem Bruxelles og regionerne. Eksempelvis fastlægges det i artikel 7 at fremme de transnationale udvekslinger mellem de regionale sprog, der anvendes på samme eller næsten samme måde i to eller flere af staterne. I artikel 14 fastsættes det at fremme samarbejdet på tværs af grænserne mellem de lokalsamfund, hvor lignende regionale sprog anvendes.
I det lys giver ratifikationen af charteret om de regionale sprog og mindretalssprogene blot en ny impuls til regionernes Europa, som euroen i øvrigt vil accelerere i samme øjeblik ved at fratage medlemsstaterne et af deres nationale identitetsmærker. Vi er ikke overrasket over endnu en gang at se Europa-Parlamentet som medskyldig i en ond handling mod nationerne.

Buffetaut
Menneskerettighederne burde samle os. Men ligesom det sker hvert år, har en række af mine kolleger benyttet den årlige betænkning som et påskud til at fremlægge politiske og ideologiske idéer, som intet har at gøre med disse.
Hvad enten det drejer sig om dinosauragtige neomarxister, neoleninister eller uansvarlige anarkister, har de alle stillet forslag, der sigter på at underminere såvel familien som borgerskabets principper, der er grundlaget for ethvert samfund og enhver nation.
Det er grunden til, at vi ikke kunne stemme for Schaffner-betænkningen i dens ændrede form, og vi bemærker med tilfredshed, at hun har nægtet at tage ansvaret for sit »barn«.
Generelt set må det konstateres, at nogle af dem, der højtlydt kræver forsvar af menneskerettighederne, var de første til gennem årtier at støtte de marxistisk-leninistiske styrer, som kynisk og brutalt lod hånt om disse. Lad os i øvrigt understrege, at de aldrig har troet på at vise anger, selvom de var medskyldige, endog agenter, i de kommunistiske totalitære styrer, som har ansvaret for mere end 100 millioner uskyldige menneskers død.
Lad os også huske på, at alle kommunistpartier i Europa blev betalt af Sovjetunionen indtil 1989, hvilket KGB's arkiver har vist! Og det er dem, eller deres rejsekammerater, som lige har givet os en lektion i »menneskerettigheder«!
Det er på tide at gøre opmærksom på denne uhyggelige farce. Det er også på tide at fordømme de umoralske alliancer mellem socialister og kommunistpartier. Også dér er deres kværulantiske forhold til moral efter min opfattelse periodisk. Som den afdøde François Furet så rigtigt bemærkede, er fascismens besættelse, altså antifascismen, blevet udnyttet af den kommunistiske bevægelse som et middel til at skjule sin egen virkelighed for offentlighedens øjne. Det er beklageligt, at socialisterne altid har stillet sig til tjeneste for denne mystifikation.
For mit eget vedkommende finder jeg, når jeg betragter dette blodige århundrede, mine idealer i Winston Churchill og Charles de Gaulle, som var de sande forkæmpere for befolkningens værdighed.

Cars
Det var med en vis betænkelighed, at jeg stemte for betænkningen af Schaffner. Min tvivl skyldtes, at der er lagt meget ind i betænkningen, som har meget lidt eller slet intet at gøre med respekten for menneskerettigheder i EU.

Darras
Hvert år undersøger Parlamentet situationen for menneskerettighederne i Den Europæiske Union nærmere. Imidlertid er den afstemning, der finder sted i dag, speciel, fordi vi fejrer 50-års jubilæet for Menneskerettighedserklæringen samt 10-års jubilæet for Sakharov-prisen, som Parlamentet har stiftet.
I den sammenhæng vil jeg gerne lykønske vores ordfører, som hér fremlægger et bemærkelsesværdigt stykke arbejde, og som især på udmærket vis har spillet på konsultation og kompromisser. Det var ikke let, for det er svært »at gøre rent foran ens egen dør«.
Jeg har altså stemt for betænkningen, for respekten for menneskerettighederne er en uafhændelig del i ethvert demokratisk samfund og bør være én af de grundlæggende støtter i Unionens indenrigs- og udenrigspolitik.
Desuden støtter jeg forslaget om at gøre 1999 til »Det Europæiske År mod Vold mod Kvinder«. Jeg mener også, at det er nødvendigt at bekæmpe overgrebene mod borgernes rettigheder, som visse »sekter« gør sig skyldige i. Jeg støtter ligeledes idéen om ret til adgang til arbejde, sundhedspleje, sociale ydelser, bolig, uddannelse og retfærdighed.
Ratifikationen af Amsterdam-traktaten vil styrke bekæmpelsen af enhver form for diskrimination (artikel 13), der ligger mig særligt på sinde, og som ikke kan skilles fra frihedselementet.
Konklusionen er, at jeg støtter betænkningen som helhed, som tjener Parlamentet til ære, hvis den bliver vedtaget.

Hager
For mig og mine kolleger er beskyttelsen af menneskerettighederne et stort og vigtigt anliggende, og jeg erkender også betydningen af denne årsberetning. Men noget, som jeg anser for lige så problematisk, er den manglende fælles definition på menneskerettighedsbegrebet og til dels også beretningens indhold. Det ville virkelig have glædet mig, om denne betænkning i det mindste i dag i anledning af 50-året for Verdenserklæringen om Menneskerettighederne ikke blot ender som en partipolitisk programerklæring alt efter flertallet i det kompetente udvalg, men derimod behandler de virkelige problemer i Unionen. Jeg får i hvert fald ikke noget ud af de punktvise oplistninger og gentagne sammenblandinger af krænkelser i og uden for Unionen. Alene derfor har jeg forkastet nogle punkter, hvor jeg mener, at der godt nok er tale om en krænkelse af menneskerettigheder, men at sagen dog vedrører krænkelser uden for Unionen og derfor ikke bør være genstand for den betænkning, vi skal stemme om i dag.

Seillier
Endnu en gang herskede der stor forvirring under drøftelserne og afstemningen om betænkningen om situationen og respekten for menneskerettighederne i Den Europæiske Union.
Men nutiden har på tragisk vis sat den fare, der kommer af at forglemme menneskets virkelighed, i relief. Det er derfor mere end nogensinde nødvendigt at erindre om nogle væsentlige sandheder i dette 50. år for Menneskerettighedserklæringen. Erklæringen fra 1948 er klar. Den indeholder en anerkendelse af de rettigheder, som der nævnes i den, men den overdrager dem ikke. De er faktisk uadskilleligt forbundne med mennesket og dets værdighed.
Men hvad ser vi? Alle mulige såkaldte rettigheder påberåbes i »ikkediskriminationens« navn (artikel 13 i udkastet til Amsterdam-traktaten), hvilket kan medføre berettigelsen af hvilken som helst adfærd, f.eks. med hensyn til seksuelle præferencer. Denne positivistiske, skæve udvikling af europæisk ret er meget alvorlig. Den markerer et brud med den mest grundlæggende humanisme, som det er bydende nødvendigt for de voksne at genopdage og lære de unge generationer.
Det er nu to tusinde år siden, at Jesu Kristi som bekræftelse på den bibelske opdagelse af menneskets enhed (jf. 1. Mosebog) kom og lærte os den holdning, der bedst fremmer respekten for menneskerettighederne. »Alt, hvad I vil, at mennesker skal gøre mod jer, det skal I også gøre mod dem.«

Lulling
Hr. formand, jeg må indrømme, at jeg er lidt forbløffet. De tillader hr. Fabre-Aubrespy at give en stemmeforklaring vedrørende Elles-betænkningen om decharge for 1996 inden for rammerne af stemmeforklaringen vedrørende Schaffner-betænkningen. De har syndet to gange. For det første gav De os ikke ordet, selvom der fandt en meget vigtig afstemning sted, og for det andet tillader De et medlem af Parlamentet at udtrykke sig, mens andre ikke tillades det samme. Hr. formand, jeg er nødt til at sige Dem, at De begår en fejl ved at hævde, at der ikke har været fundet nogen afstemning om decharge sted. Forklar mig, hvad De har sagt. Der fandt ikke en decharge sted, og der blev ikke nægtet decharge, der er ikke givet decharge. Kan De forklare mig Deres fortolkning?

Formanden
Det skal jeg gøre med glæde, frue. For det første, det er rigtigt, at jeg måske var en anelse distræt, da jeg lod hr. Fabre-Aubrespy udtrykke sig om nogle ændringsforslag, der ikke havde så meget med Schaffner-betænkningen at gøre, men jeg er, som De har kunnet konstatere, en ganske liberal formand.
Når det er sagt, beder jeg Dem i forbindelse med Deres spørgsmål om at henholde Dem til, på den ene side, artikel 122 »Stemmeforklaringer«: »Når den almindelige forhandling er afsluttet, kan ethvert medlem i forbindelse med den endelige afstemning afgive en mundtlig stemmeforklaring«. I forbindelse med den endelige afstemning. Og på den anden side til artikel 3 om »Afgørelse om decharge« i bilag V, i henhold til hvilken vi stemte. De husker nok, at vi i forbindelse med den endelige afstemning med et komfortabelt flertal på plenarmødet vurderede, at der ikke var nogen mulige ændringsforslag, og at vi kun stemte for eller imod udvalgets konklusion.
Denne konklusion var for en afgørelse om decharge, men den blev ikke vedtaget. Derefter gjorde hr. Fabre-Aubrespy mig opmærksom på, at i henhold til artikel 6 »Henvisning til fornyet udvalgsbehandling« var det nødvendigt at tage hensyn til Parlamentets afstemning. Det er en selvfølge, men denne afstemning var ikke en endelig afstemning, hvilket bevirker, at jeg fastholder min fortolkning, nemlig at stemmeforklaringer vedrørende Elles-betænkningen ikke kan tillades. Jeg beder Dem om at undskylde mig, at jeg for en gangs skyld ikke er særlig smidig.
(Mødet hævet kl. 13.29 og genoptaget kl. 15.00)

Formanden
Jeg giver ordet til hr. Elliott.

Elliott
Hr. formand, jeg vil gerne have oplysninger om programmet for resten af dagen. Det var meningen, at den fælles debat om racisme og fremmedhad skulle finde sted efter afstemningen. Jeg vil gerne vide, hvornår den nu skal finde sted.

Formanden
Mine embedsmænd fortæller mig, at debatten sandsynligvis finder sted kl. 18.20 i aften.

Dagsordenen
Formanden
Som følge af morgenens beslutning om at opføre en debat om Irak på dagsordenen for i eftermiddag og den deraf følgende forkortelse af den aktuelle debat foreslår jeg Dem, mine damer og herrer, at vi, når sagen er blevet drøftet af de politiske gruppers generalsekretærer, lader de sidste to punkter i denne debat, nemlig »Flytningen af Rank Xerox« og »Filippinerne«, udgå, hvorved medlemmerne får en taletid på 45 minutter.
Jeg giver ordet til hr. Hallam.

Hallam
Hr. formand, her til morgen har hr. Martin fremsat det glimrende forslag, at vi stadig skal kunne stemme om disse uopsættelige sager. Jeg forstår vigtigheden af situationen i Irak, men jeg føler, at disse uopsættelige sager også er vigtige, og at vi i det mindste bør have lov til at give udtryk for vores opfattelse.

Formanden
Under drøftelsen var den ene gruppe ikke parat til at tillade afstemning uden debat. Som De ved, skal alle grupper være enige om en sådan procedure.

Ford
Hr. formand, jeg forstår, at den pågældende gruppe var UPE. Den har benyttet denne tarvelige manøvre for at fjerne et punkt på dagsordenen, som vi så sent som i går stemte for at sætte på dagsordenen med 290 mod 55. Den bekymring, som tusinder af arbejdstagere og deres familier, som rammes af dette, nærer, vil ikke forsvinde. Vi vil forsøge at tage spørgsmålet op igen i næste måned. Forhåbentlig vil UPE så leve op til sit ansvar i stedet for at benytte disse tarvelige manøvrer til at forhindre Parlamentet i at give udtryk for en opfattelse angående disse spørgsmål.

McCartin
Hr. formand, vi har ikke noget imod, at beslutningsforslaget om Xerox bliver drøftet her i Parlamentet. Men vi ønsker ikke at stemme om noget, der ikke er blevet drøftet. Vi har al mulig sympati for de ramte arbejdstagere, men ræsonnementet i dette beslutningsforslag er helt forrykt, og de kendsgerninger, der bliver fremlagt i det, er helt forkerte. Hvis vi skal have en afstemning, må vi have en debat.

Formanden
Vi kan spilde tiden på at drøfte det, men vi har begrænset tid, og vi må drøfte vigtige sager. Før var der kun én gruppe, der indtog denne holdning. Nu er der en anden gruppe, der ikke ønsker at stemme uden forudgående forhandling.

Green
Hr. formand, meget kort, det kunne da i det mindste blive fastslået, om vi er enige om, at vi skal behandle begge disse spørgsmål i næste måned. Så ville folk føle, at de fik en mulighed for at behandle sagen.

Formanden
Hr. McCartin siger ja, og det gør hr. Pasty også, så det har De et løfte om. Synes De, det er nødvendigt at stemme om dette forslag? Det synes jeg ikke.

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om situationen i Irak.
Jeg giver ordet til hr. Pinheiro på vegne af Kommissionen.

Pinheiro
De ved alle, at Den Europæiske Union - og naturligvis Kommissionen - altid har fastholdt, at løsningen på Irak-krisen må findes inden for rammerne af De Forenede Nationer derved, at Irak retter sig fuldt ud efter alle relevante resolutioner fra FN's sikkerhedsråd. I de sidste 14 måneder, hvor dette er blevet drøftet igen og igen ved forskellige lejligheder, har Den Europæiske Union gennem sine medlemsstater gentaget sin holdning i denne forbindelse. Den 9. november fordømte Den Europæiske Union eksplicit Iraks beslutning af 31. oktober om at ophøre med at samarbejde med UNSCOM som helt uacceptabel og støttede FN's sikkerhedsråds reaktion på denne beslutning - resolution nr. 1205 fra FN's sikkerhedsråd.
Som De ved, insisterer vi stadig på, at det er helt nødvendigt at rette sig efter de krav, der fremsættes i resolutionerne fra FN's sikkerhedsråd, hvis denne krise skal kunne løses. Det er ulykkeligt, at den militære løsning åbenbart er blevet uundgåelig. Vi håber, at disse aktioner bliver begrænset til militære mål. Vi gentager, som vi altid har gjort, at vi ikke har noget imod det irakiske folk, men imod dets styre og dets leder.
Der foregår nu konsultationer inden for vores medlemsstater. Formandskabet har for ikke længe siden udsendt en erklæring, hvis tendens stort set er identisk med, hvad jeg kan sige på dette tidspunkt.

Swoboda
Hr. kommissær, mine damer og herrer, vi står over for en alvorlig krise, er midt i en alvorlig krise, og her skal man selvfølgelig først og fremmest spørge: Hvem er ansvarlig for den? På vegne af min gruppe vil jeg gerne sige klart og entydigt, at Saddam Hussein og hans regime er ansvarlig, og jeg læser ud fra Deres ord, hr. kommissær, at det er Den Europæiske Unions, Europa-Kommissionens holdning.
Hvem er denne Saddam Hussein? Er det en politiker, der krænker en regel her og dér, der på en eller anden måde fører det uvenlige naboskabs politik? Nej, Saddam Hussein er en brutal diktator, der både er en trussel for sine omgivelser og brutalt undertrykker sine egne borgere, uanset om det er irakerne af kurdisk afstamning, om det er shiitterne, eller om det ganske enkelt er normale borgere i hans land, hvorved han endda stikker hjælp, der kommer fra udlandet, til side for at anvende den til sig selv, sin familie og sine omgivelser og ikke giver den til de mennesker, der virkelig har brug for den. I årevis har det internationale samfund bestræbt sig på at sætte denne diktator på plads ved hjælp af militære aktioner, men også ved hjælp af mange diplomatiske aktioner. Vi må jo alle vide, hvor ofte man ad diplomatisk vej har forsøgt at mægle fra FN's side, fra Ruslands side. Hver eneste gang, efter hver eneste mægling har vi faktisk set efter få uger, nogle gange efter få måneder, nogle gange allerede efter få dage, at mæglingsforsøgene ikke har holdt det, de lovede, at især Saddam Hussein ikke har overholdt sine løfter og tilsagn. Gang på gang er FN's observatører og kontrollører mere eller mindre blevet smidt ud, trængt ud. Saddam Hussein har leget en farlig katten-efter-musen-leg, ikke kun ved, at han her og dér har fornærmet enkelte lande, USA eller europæiske lande, eller har hindret dem i at udføre deres arbejde, nej, han har latterliggjort de institutioner, som vi også netop forsvarer her i Europa-Parlamentet, nemlig FN. Han har berøvet FN som sådan sin autoritet, og enhver af os, ethvert land og ethvert parlamentsmedlem, der overholder og ønsker at gennemføre bestemte humanitære principper, overholdelse af menneskerettigheder og fred i denne region, er egentlig blevet latterliggjort af Saddam Hussein og af dette regime på denne måde.
Alligevel glæder jeg mig ikke særlig meget over den aktion, der nu er indledt, og trods denne fælles, fuldstændig identiske opfattelse i min gruppe vil der sikkert være forskellige konklusioner om, hvorvidt den aktion, der nu er indledt, virkelig er så optimal. Der hersker tvivl om, der er betænkeligheder ved, der er kritik af at vælge dette tidspunkt, det tidspunkt, hvor præsidenten er meget svækket, og den motivation, der ligger bag, at vælge netop dette tidspunkt til at indlede aktionen. Der hersker også tvivl om, og der er også kritik af, at FN ikke blev inddraget, før den konkrete beslutning blev truffet. Jeg har en tilstrækkelig juridisk uddannelse til at kunne se, at der kan være forskellige, absolut velbegrundede juridiske fortolkninger af, om det havde krævet en ny beslutning fra FN's eller Sikkerhedsrådets side. Der er absolut også gode grunde til at sige, at en ny beslutning ikke havde været nødvendig, da der jo blev truffet en principiel beslutning - også med hensyn til sanktionerne. Alligevel synes jeg, det ville have været klogere og mere fornuftigt, hvis USA og også Storbritannien her havde inddraget FN i beslutningen og i gennemførelsen af deres aktion i en eller anden form, i det mindste som led i en høringsproces. For der er i det mindste fare for, at det, vi ønsker at undgå, idet vi bekæmper Saddam Hussein på forskellig vis, nemlig en svækkelse af FN's autoritet, først virkelig opstår, hvis der bare hersker tvivl om, hvorvidt det ikke ville have været fornuftigt at inddrage FN i beslutningsprocessen. Det er der i hvert fald mange, der mener, og sådan ser jeg også personligt på det i min gruppe.
Nu handler det om at finde en løsning på den vanskelige situation, vi befinder os i, og som giver mig anledning til at frygte, at vi, hvis vi ikke griber tingene mere grundlæggende an, igen og igen må rejse os i protest her i Parlamentet og kritisere, og at der igen og igen kun gennemføres enkeltstående aktioner, bombardementer, men at der ikke ændres noget grundlæggende i Irak. Når vi her i Parlamentet kritiserer USA's måske noget ensidige fremgangsmåde, kan der efter min mening kun findes ét klart svar: Europa skal finde frem til en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik! Så længe Europa fører udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik på en så svag, på en så forsigtig, på en så svækket måde, vil det ikke være muligt at knytte USA stærkere til visse af de principper og regler, som vi repræsenterer.
For det andet skal vi absolut også foranledige USA til at føre en politik i denne region, der i højere grad er afstemt efter de regionale forhold. Vi ved, hvor prekær situationen i denne region er. Vi ved, hvordan enhver lille forstyrrelse i fredsprocessen fører hele regionen og også Europas forhold som helhed til den arabiske verden i vanskeligheder. En løsning på Irak-spørgsmålet, en kamp mod dette frygtelige regime kan kun opnås sammen med de andre arabiske stater. At tro, at man kan føre denne politik udefra, det være sig fra Europa eller USA, mod holdningen i de arabiske lande, giver ingen mening. Hvis vi ikke også vinder hjerterne og hjernerne hos den arabiske befolkning i Irak og uden for Irak, vil det ikke være muligt.
Det tredje punkt er den humanitære hjælp. Vi er gentagne gange netop også i Europa-Parlamentet gået entydigt ind for, at befolkningen ikke må lide under Saddam Husseins synder og fejl, og dette princip skal også være vores ledetråd i fremtiden, og her skal vi også helt entydigt yde finansiel hjælp i de kommende måneder, hvor dette er nødvendigt, for at hjælpe dem, der nu virkelig igen lider tab.
Det sidste punkt er, at verdenspolitiet USA udsættes for hård kritik. Der er fare for, om den nu skyldes USA's vilje til at gøre noget, eller fordi ingen anden påtager sig denne rolle. Jeg kommer endnu en gang tilbage til det punkt, jeg nævnte først. Der findes kun ét middel mod verdenspolitiet USA, og det er en styrkelse af den europæiske forsvars- og sikkerhedspolitik. Med Frankrigs og Englands beslutning er det første skridt blevet taget, men lad os bekæmpe USA's tendens til at bestræbe sig på at påtage sig rollen som verdenspoliti, og lad os virkelig føre en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i Europa for at skabe modvægt her!

Spencer
Hr. formand, jeg finder, at jeg i alt væsentligt er enig med de to forudgående talere.
Det første spørgsmål, vi må stille os selv, er, om denne massive magtanvendelse var nødvendig. Mit svar er det samme som deres: Ja, det var den desværre. Efter år med diplomati, hvor vi kom nærmere og nærmere til afgrunden, og hvor Saddam Hussein blev mere og mere undvigende, mere og mere uærlig, var der ikke noget alternativ.
Saddam Hussein har leet af De Forenede Nationer, en organisation, hvis værdier han kun har foragt til overs for, og hvis mandat han ikke accepterer. Rapporten fra UNSCOM fordømte ham. Det er helt klart, at Saddam Hussein ikke bare ejer masseødelæggelsesvåben, men at han har flyttet rundt på dem. Han har bevidst undveget forsøg på at få fat på disse våben ved hjælp af UNSCOM's mekanismer.
Hvorfor, må vi spørge os selv, ønsker han at opretholde sin evne til at føre kemisk og biologisk krig? Vi ved, at han har brugt disse våben imod sin egen befolkning. Vi har al mulig grund til at tro, at han også vil bruge dem mod andre.
Lad mig minde Dem om mængden af disse våben. Den britiske premierminister sagde i sin udtalelse i aftes: »Siden 1991 har inspektørerne ødelagt eller uskadeliggjort 48 Scud-missiler, 40.000 t kemisk ammunition, 690 t kemiske våbenbestanddele, 3.000 t kemikalier, der kan forarbejdes til våben, og en biologisk våbenfabrik, men over 30.000 kemiske sprænghoveder og 4.000 t kemikalier har man stadig ikke check på.«
Det andet spørgsmål, vi må stille os selv, er følgende: Var det det rigtige tidspunkt? Jeg kan simpelthen ikke acceptere den idé om halen, der logrer med hunden, nemlig at præsident Clinton skulle indlade sig på den slags for at undgå indenrigspolitiske vanskeligheder og købe et par dages frist. Det her drejer sig om liv og død. Liv og død for irakere, både venner af regimet og fjender af regimet. Liv og død for Iraks naboer, i særdeleshed Israel, og muligvis for os alle. Det er klart, hvis man hører efter tv-udsendelserne fra Washington - som jeg er sikker på, mange af os gjorde i aftes - at alle hans rådgivere, både civile og militære, besluttede, at det var det rette tidspunkt at handle på.
Hvis jeg for et øjeblik må tale som brite, så tror jeg ikke, at en britisk premierminister ville sætte britiske liv på spil i denne sag på dette tidspunkt, hvis han ikke mente, at det var uundgåeligt, nødvendigt og rigtigt at handle på dette tidspunkt.
Må jeg forsøge at få Dem til at koncentrere tankerne ikke bare om selve handlingen, men om dens følger? Parlamentet har ingen udøvende beføjelser på det udenrigspolitiske område, men vi har pligt både til at analysere og kritisere, hvad der er sket, også til at tænke på fremtiden og rådgive regeringerne i Unionen. Hr. Swoboda har sagt, at dette er en ulykkelig afspejling af vores manglende evne til at skabe en robust fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Og dog ved vi, at de næste seks måneder bliver afgørende for denne politik. De begivenheder, der er sket i de sidste 24 timer, viser, hvor desperat vi har behov for en analyse-og planlægningsenhed, som forbinder alle udenrigsministerierne i Europa, en højtstående repræsentant for den fælles udenrigs-og sikkerhedspolitik, og måske frem for alt et råd af udenrigsministre, som virkelig er parat til at indlade sig i debatter om vanskelige spørgsmål i vanskelige dele af verden. Men det viser klart endnu en ting.
Der har i de seneste måneder været virkelig energi bag forsøget på at etablere en forsvarspolitik for Unionen. St. Malo-erklæringen kunne måske, selvom den er udarbejdet med henblik på Balkan, danne grundlag for mere vidtrækkende institutioner til anvendelse rundt om i verden, til gavn for Europa.
De næste få uger vil ikke bare frembyde en reel udfordring for Europa, men en særlig udfordring for den britiske og den franske regering. De har et valg. De kan enten, som de har gjort gennem historien, gå tilbage til at snerre ad hinanden over Kanalen, eller de kan betragte denne krise som en mulighed for at styrke de initiativer, de allerede har taget i fællesskab, og som de anbefaler resten af os at tage. Vi kan overlade det til de instinktive reaktioner i det engelske og det franske udenrigsministerium, eller de kan tilsidesætte disse historisk betingede tankemønstre og til gavn for Europa forsøge at udvikle en jernhånd, der kan passe i den silkehandske, som skal udgøres af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som til dato for 95 % vedkommende har været retorik.
Jeg tror, at en forsvarspolitik for Unionen er den strålende pris, som ikke bør gå tabt i røgen og støvet fra Baghdad. Vi bærer alle et ansvar for at forvandle denne krise til en mulighed. Dette ansvar hviler særlig tungt på det tyske formandskab, der vil arve følgerne af de sidste 24 timers begivenheder.
Der er gode muligheder for, at dette kan danne baggrund for en væsentlig nyvurdering af, hvordan Europa skal udtrykke sig, ikke bare i Golfen, men inden for det bredere perspektiv af hele Mellemøsten. Personlig nærer jeg ingen tvivl om, at tidspunktet for dette angreb på Baghdad blev påvirket ikke bare af, hvad der skete i Baghdad selv, men af udviklingen i fredsprocessen og i Palæstina.
Der er en reel mulighed for et positivt europæisk initiativ i Palæstina i månederne før 4. maj. Israel vil snart komme til at sidde fast i en vanskelig og kontroversiel valgkampagne. Yassir Arafats autoritet er på spil forud for 4. maj. Hvad vi så ellers måtte mene, må USA's præsident nødvendigvis blive distraheret af indenrigspolitiske hensyn.
Europa må tænke hurtigt. Det må tænke kreativt. Det må benytte sig af hr. Moratinos' hjælpsomhed og intelligens. Men jeg mener virkelig, at hvis vi betragter os selv som seriøst medvirkende til begivenhederne i verden med en reel rolle at spille i regionerne omkring os, må vi benytte de næste måneder til at tænke kreativt og effektivt.
Tillad mig afslutningsvis at vende tilbage til substansen i denne sag. Den britiske premierminister sagde i aftes: »Der er ikke noget realistisk alternativ til militær magt. Vi tager militært initiativ med virkelig beklagelse, men også med virkelig beslutsomhed. Vi har udtømt alle andre muligheder. Vi handler, fordi vi må handle.« Jeg vil gerne sige, ikke som britisk borger, men som formand for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender og, mener jeg, som en god europæer, at når støvet har lagt sig, og den nye situation bliver klar, må vi kunne sige, at Europa må handle i enighed, og at vi må handle, fordi vi ikke har noget valg.
Dette er et vanskeligt øjeblik, men det er vanskelige øjeblikke, der skaber virkelig kreativitet og reelle fremskridt her i Unionen.

Cox
Hr. formand, hvis vi skal afgøre, hvem der har skylden for det, der er sket i de sidste 24 timer, - om det er Washington, London eller Baghdad - må vi finde ud af, hvad der er den egentlige grund til alt dette. Hvis vi gør det, er det klart, at den, der har skylden for den øjeblikkelige krise, helt tydeligt er Saddam Hussein og hans styre i Irak. Irak har fremprovokeret den ene krise efter den anden i mange år siden Golf-krigen i 1991; helt klart og i særdeleshed i januar i år, da de fordrev alt personale fra De Forenede Nationer på UNSCOM-holdet fra landet. I august i år forhindrede de hele UNSCOM-holdet af inspektører i at besøge nye steder, og i oktober holdt de helt op med at samarbejde med UNSCOM.
Disse provokationer viser tilsammen et konsekvent mønster af manglende samarbejde og forsøg på at skjule oplysninger, en situation, der har eksisteret i hele otte år, hvor inspektionerne gentagne gange er blevet helt eller delvis forhindret af de irakiske myndigheder.
Alle forsøg på at finde diplomatiske løsninger på krisen er slået fejl. Hvorfor? På grund af Saddam Husseins manglende vilje. Han har hele tiden blokeret, modvirket og forhindret inspektion fra det særlig hold af FN-inspektører, hvilket er i klar modstrid med FN-resolutionerne. Han har vist total mangel på respekt for det papir, som Irak og FN's generalsekretær underskrev i februar i år, efter at Kofi Annan personligt havde grebet ind.
I denne uge rapporterede Richard Butler, lederen af våbeninspektørerne, at Irak fortsat nægter at overholde betingelserne i resolution 687. Man mener, at det stadig har biologiske våben, ulovlige ballistiske raketter og kemiske våben. Den militære indgriben i de sidste 24 timer er ulykkelig, men den er en nødvendig følge af det irakiske regimes egen uforsonlighed.
Min gruppe har megen medfølelse med de lidelser, som det irakiske folk er udsat for under sanktionerne. Men den afgørende grund til sanktionerne er også deres egen diktator. Vi støtter helt entydigt USA og Det Forenede Kongerige i deres forsøg på at eliminere denne trussel mod freden i regionen og i hele verden, og jeg håber, at medlemsstaterne vil gøre det samme i Rådet.

van Bladel
Hr. formand, for nogen tid siden var vi lettede og også stolte, da Kofi Annan kom tilbage fra Bagdad og havde opnået et kompromis, men vi var alle klar over, at kompromiset nok ikke ville holde ret længe. Det viste sig også hurtigt, for UNSCOM-folkene blev sendt ind og ud af landet. Jeg behøver ikke at gå i detaljer, for det har hr. Swoboda og hr. Spencer allerede gjort. Spørgsmålet om, hvorfor Saddam er så vanskelig, hvis han ikke har noget at skjule, beskæftiger mig. Måske er det for enkelt. Kort sagt, hr. formand, aktionerne, som nu er gennemført, var faktisk uundgåelige. At det sker netop nu, får mange til at tvivle. Det kan jeg forestille mig, men jeg tror, at stemmeforholdet i Kongressen alligevel ikke forandres, mens situationen i Mellemøsten forbliver lige alvorlig.
Hr. formand, kommer løsningen hermed tættere på? Det tror jeg ikke. UNSCOM vender ikke tilbage. Saddam Hussein rammes ikke. Hvad kan vi så gøre for at hjælpe med til at løse problemet i regionen? Støtte oppositionen? Vi ved af erfaring, at den er meget splittet. EU bør imidlertid vove forsøget. Der skal også tages initiativ til humanitær hjælp, for det er naturligvis dybt trist, at borgere i Irak ligger på sygehuset lige før jul, selvom der højst sandsynligt ikke er lægemidler nok. Lige som hr. Spencer, der har givet en udmærket analyse af situationen, ser jeg også en stor rolle for det tyske formandskab. Det formandskab får det hårdt, for Agenda 2000 ligger foran os, og den skændes vi allerede om. Jeg tror, at det er vigtigt for EU at gøre noget alvorligt og solidt i Mellemøsten, og her hører Irak også med, ud over det, USA gør. Vi skal gøre noget væsentligt for den irakiske befolkning, så de føler, at de ikke er alene med denne diktator. Efter min mening kan det for øjeblikket kun ske gennem humanitær hjælp.

González Álvarez
Hr. formand, eftersom jeg vil ændre tonen på dette møde, må jeg for det første sige, at vi betragter Saddam Hussein som en tyran og finder hans regime uacceptabelt, men vi taler her i dag om et hidtil uset angreb på den irakiske befolkning. For dette angreb skader ikke Saddam Hussein, men den irakiske befolkning, som i adskillige år har lidt under en umenneskelig embargo, der allerede har forårsaget 500.000 børns død, og det er disse børn, deres mødre og fædre, der lider under USA's angreb.
Dette er sandheden. Der kan ikke være tale om at forsvare Saddam Hussein. Saddam Hussein er en tyran. Men selv De Forenede Nationers våbeninspektører erkender, at der om en måned er gennemført 428 våbeninspektioner, hvoraf 290 er udført på regelmæssig vis, og 128 har været nye, og inspektørerne erkender også, at der ikke hersker særlig stor tillid til, at deres leder, hr. Butler, optræder upartisk. Dette, hr. formand, er virkeligheden.
Og her er der flere ting at beklage. For det første at dette Parlamentet ikke udtaler sig klart imod det, som er et sandt barbari - uanset hvordan man benævner det - at der ikke er en beslutning herom, og også at Den Europæiske Union endnu en gang ikke har en fælles holdning, at Den Europæiske Union ikke tjener som reference for verden med hensyn til beskyttelse af freden imod det barbari, som USA har udvist med et angreb, som ikke engang De Forenede Nationer var bekendt med, og som selv Kofi Annan har fordømt.
Den Europæiske Union bør derfor stille sig på Kofi Annans og under ingen omstændigheder USA's side. Den Europæiske Union bør tjene som reference med hensyn til beskyttelse af menneskerettighederne, af livet og af freden. Unionen går endnu en gang glip af en lejlighed, for hr. formand, man må beklage, at hr. Blair uden tøven allerede har støttet dette angreb, og at hr. Aznar også har støttet det.
Det er beklageligt, at der her ikke er flere stemmer - og jeg beklager, kære kolleger, at der ikke er flere stemmer - som udtaler sig imod dette barbari.
Nu må jeg afslutte mit indlæg, hr. formand. Men jeg beklager stadig, at der ikke er en kraftigere stemme, der taler imod dette barbari, og at USA får lov til at fortsætte med sin politik med fuldbyrdede kendsgerninger - uden at Den Europæiske Union vedtager en afgørelse imod disse fuldbyrdede kendsgerninger - og at man fortsat straffer ikke Saddam Hussein, som er en tyran - hvilket jeg gentager - men den irakiske befolkning, som allerede har lidt tilstrækkeligt.

Gahrton
Hr. formand, Gruppen De Grønne fordømmer USA's og Storbritanniens unilaterale handling. Vi fordømmer imidlertid også Saddam Husseins kriminelle regime og kriminelle politik. Saddam Hussein er en forbryder, og han skal behandles som en forbryder. Han skal anklages, han skal retsforfølges, han skal dømmes, og hvis han dømmes skyldig, skal han arresteres og straffes med retsstatslige metoder . Vi kan således ikke acceptere denne »cowboyretfærdighed« og lynjustits! Det hører ikke hjemme i en international retsorden!
I de seneste år er der langsomt blevet opbygget en international retsorden. Vi lyncher ikke mordere fra Rwanda - vi dømmer dem! Vi lyncher ikke mordere fra Bosnien - vi dømmer dem! Vi lyncher ikke Pinochet - vi dømmer ham! Hvis vi ikke skal ende med et kaos af konkurrerende »private politimænd«, skal vi bevare den internationale retsorden.
Swoboda beklager, at USA er et »verdenspoliti«, og han ser gerne, at EU bliver et konkurrerende verdenspoliti - som om det skulle være en løsning! Men hvis russerne også opretter et verdenspoliti, og kineserne, så bliver der i 2000-tallet fire eller fem »supermagtsverdenspolitier«, som konkurrerer mod hinanden om at skabe deres egen verdensorden med udgangspunkt i egne interesser - og så vil jeg kondolere over for vores børnebørn.
Hr. formand, Den Europæiske Union står og falder med legalitet og retsstatslighed . Vi forsøger - specielt i dag har vi gjort os ekstra umage hermed - at sprede menneskerettigheder og retsstatslighed til hele verden via en mængde betænkninger. Hvordan kan repræsentanter for Den Europæiske Union acceptere »cowboyjustits« som et alternativ til retsstatslighed? Hr. ordfører, jeg er beklemt over dette! Vi skal bevare retssamfundet, også når det er vanskeligt!

Taubira-Delannon
Hr. formand, mine damer og herrer, her står vi foran en situation, der er ganske forstyrrende efter vores smag: fejlen på den ene side og retten på den anden.
Så vidt vi ved, støtter Buttler-rapporten, der har ophøjet ydmygelsen til en diplomatisk metode, sig på tre hændelser i forbindelse med kontrollen af 130 steder, hvilket svarer til, at ca. 2, 5 % af stederne blokeres. Men rapporten har afstedkommet så meget støj, at vi forhindres i at høre konklusionerne fra generaldirektøren for Det Internationale Atomenergikontor, som siger, at Irak har ydet det nødvendige samarbejde til gennemførelse af atomenergikontrollen.
Hvilken presserende overvejelse har så forhindret, at man tager sig tid til at vurdere indholdet af disse to rapporter? Med hvilket lovmæssigt grundlag kan et land tilrane sig international kompetence? Bevirker det faktum, at dette land ledsages og støttes af andre lande, at alvoren i tilranelsen på sin vis formildes?
Det er da beklageligt, måske endda mistænkeligt, at denne skinhellige krig, som vil omspænde en region og betyde tab af menneskeliv, finder sted på et så belejligt tidspunkt for USA's indenrigspolitik. Og selvom den amerikanske præsident troede, at han kunne bruge den irakiske præsident som lynafleder, er der risiko for, at den sidstnævnte blot tjener ham som skridtbind. For ingen kunne få den groteske tanke at glemme Saddam Husseins overgreb og kynisme. Men ved at gøre ham til offer tvinger den amerikanske præsident os desværre til at vise overbærenhed med nogle, mens vi tager afstand fra andre.
Det, det handler om, er vores vilje til at modstå de krigeriske fristelser, bekæmpe magtdemonstrationerne og afstå fra straffeekspeditioner. Det er vores vilje til at sige, at vi har et politisk, moralsk og diplomatisk niveau i internationale forbindelser. Kort sagt, til at se vores idealer i øjnene.

Blokland
Hr. formand, Sikkerhedsrådet havde klart tilkendegivet, hvad Irak skulle holde sig til. Men samtidig er det klart, at Saddam Hussein bryder sig pokker om de løfter, han har givet. Det internationale samfund kan ikke fortsætte med at acceptere, at Saddam Hussein igen og igen leger med det.
USA og Storbritannien gjorde det i sidste måned helt klart, at nu var det nok, og at de ville være i stand til at gribe ind uden varsel, hvis Saddam Hussein ikke holdt sig til de aftaler, der var lavet. Derfor er volden berettiget. Der har faktisk i længere tid ikke været andre muligheder end følelig afstraffelse.
USA?s og deres allieredes angreb var altså berettiget, selvom jeg er enig med den nederlandske statsminister, hr. Kok, i, at det ud fra et menneskeligt synspunkt selvfølgelig er frygteligt. Irak har forsøgt at misbruge den amerikanske præsidents svækkede stilling. Hvis der ikke var blevet handlet nu, ville det ikke kun have sat FN?s troværdighed på spil, men også have bragt sikkerheden i regionen i fare.
Saddam Hussein angriber ikke kun sine naboer, hvis han får chancen, som dengang med Irak og Kuwait, han viger heller ikke tilbage for at myrde sin egen befolkning til og med sin egen familie. Denne onde diktator skal fjernes nu. Han er en tyran. Sammen med ham skal alle forbudte våben fjernes fra Irak.

Martinez
Hr. formand, der er ni dage til jul. Irak er det eneste arabiske land, hvor der findes kristne, kirker og juletræer, og julegaverne til de små arabere består af bomber, embargo, tusindvis af døde børn, et folkemord, en koncentrationslejr for 18 millioner arabere bevogtet af Vesten.
Hvilken forbrydelse har Irak begået? Irak kræver ret til værdighed, ret til territorial integritet, ret til suverænitet over sine naturlige ressourcer, ret til ikkeindblanding i sine indre anliggender.
Hvad kræver præsident Saddam? At leve oprejst og ikke i skjul. Hvem er en østlig despot? Saddam Hussein? Eller Bill Clinton, som kryber rundt i hoteller og korridorer med vulgære kvinder og tørrer sine sekreter af i kjoler?
Man taler om ret. Men hvor er Sikkerhedsrådet? Hvor er resolutionen fra Sikkerhedsrådet? Hvor er operation Fredsbevarelse? Blev den østrigske formand for Rådet underrettet? Hvem blev underrettet? Man taler om politi, men hvem er tyveknægten? Aramco, Exxon, den britiske kolonimagt i Kuwait? Man taler om styret. Men hvad er modellen? Kuwaits emir, Jaber, Saudi-Arabiens wahabit-familie?
Europa sætter sin troværdighed på spil. Den arabiske nation ser på Europa. Araberne er ikke dem fra områderne omkring vores byer. Det er dem fra Ninive, Babylonien, Mesopotamien. Til mine irakiske studerende, til provsterne i Bagdad og i Babylonien, som jeg har undervist, siger jeg: »En dag vil Frankrig atter være Frankrig, og vi vil række hånden ud til det irakiske folk og råde bod på den forbrydelse, som Europa har begået, Europa med dets såkaldte menneskerettigheder«. Længe leve Irak!
(Støj)

Parigi
Hr. formand, befolkningerne håbede på, at det efter 1945 ville være slut med de dramatiske krige. Kendsgerningerne viser dog, at det i 1945 ikke var krigen, der sluttede, men freden, der brød ud, for der har aldrig før været så mange krige, så mange folkedrab, så meget uretfærdighed, så mange folkevandringer og så meget lidelse blandt uskyldige mennesker som i løbet af de sidste 50 år.
Med hensyn til den dramatiske situation, vi står over for, er det ikke det irakiske folk, som vi fordømmer hårdt - vi anerkender dets meget gamle kultur, som måske er hele menneskehedens ældste kultur - men derimod Saddam, som har ladet sit folk bringe de mest grusomme ofre for at kunne virkeliggøre sine egne drømme om berømmelse og uindskrænket magt.
Vi fordømmer ligeledes det faktum, at de internationale organisationer - herunder Den Europæiske Union - er helt magtesløse. De er ofre for en ynkelig magtesløshed over for denne tragedie og de tragedier, der er gået forud for denne. Denne magtesløshed giver næring til USA's overbevisning om at kunne spille den hævnende engel. Hr. formand, vi håber, at dette grusomme kapitel snart vil blive afsluttet, også takket være Unionen ...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Hr. Parigi, jeg fratager Dem ordet. De har overskredet Deres taletid.
Forhandlingen er afsluttet.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-1087/98 af Erika Mann for PSE-gruppen; - B4-1100/98 af La Malfa for ELDR-gruppen; - B4-1138/98 af von Habsburg m.fl. for PPE-gruppen; - B4-1144/98 af Schroedter og Aelvoet for V-gruppen; -B4-1151/98 af Alavanos for GUE/NGL-gruppenom en politisk løsning af Transdnjestr-problemet.

Mann, Erika
Fru formand, kære kolleger, min gruppe har fremlagt denne beslutning, fordi vi mener, at det er på tide, at Den Europæiske Union påtager sig en mere aktiv rolle i løsningen af Transdnjestr-konflikten. For mange af os er hele situationen i Transdnjestr relativt ukendt, og vi mener, at det er nødvendigt, at den europæiske offentlighed får større kendskab til denne konflikt. Moldova er forbundet til os gennem en partnerskabs- og samarbejdsaftale. Rumænien bliver en dag medlem af Den Europæiske Union, og så bliver Moldova vores direkte nabo. Konflikten i Transdnjestr har nu varet i otte år og er i den tid et langt stykke af vejen ikke blevet bemærket af offentligheden.
Konflikten drejer sig om, med hvilken status regionen Transdnjestr fremover vil kunne eksistere inden for staten Moldova. Det er et magtspil, der tager sigte på en styrkelse af status quo for nogle af deltagerne. Konflikten handler i vid udstrækning om politisk og økonomisk magt. Det er elitens og ikke befolkningens kamp, og diskussionen om, hvilket sprog der skal anvendes i Transdnjestr, russisk eller rumænsk, er også kun en sekundær skueplads. Vi i Den Europæiske Union opfordres til at være med til at udvikle en strategi til løsning af konflikten og bistå OSCE i de vanskelige diskussioner.
Vi kan ikke se væk, og vi bør også forsøge at finde et svar på problemerne i den kommende tid som led i partnerskabs- og samarbejdsaftalen og som led i Rådets forhandlinger. Det primære spørgsmål er, hvordan der kan etableres et intelligent samarbejde med OSCE, hvordan tilbagetrækningen af de russiske tropper kan organiseres, hvilken løsning der findes på at nedlægge våbendepoterne, hvilken fair behandling de politiske fanger - især Ilie Ilascu-troppen - kan få, hvilket fredeligt samarbejde på især det økonomiske og sociale område der kan opnås mellem Moldova og regionen Transdnjestr, og hvilken finansiel støtte vi kan give til det formål.
Langt mere afgørende er det dog, at vi lærer af Irland og andre tilfælde, at det er nødvendigt, at Den Europæiske Union bidrager til at fastlægge en frist, inden for hvilken disse konflikter skal løses. Vi ved og har erfaring med, at en politisk konflikt kun virkelig kan blive løst, når der også er en tidsfrist.

Bertens
Fru formand, siden 1992 har vi ventet på en varig og retfærdig ordning i Transdnjestr. I seks år syder der en konflikt, som kan bryde ud og forårsage en politisk eskalation.
Moldovas befolkning burde kunne huske krigen i 1992 og derfor gøre alt for at undgå nye blodsudgydelser. Hvorfor gennemføres de flotte ord og memorandummet fra Moskva ikke?
Min gruppe er glad for, at vi også, takket være initiativet også fra fru Mann, kan sende et tegn på støtte til freden til Moldova og Transdjnestr. Fredsinitiativerne fortjener al støtte lige som den internationale indsats fra OSCE, Den Russiske Føderation og Ukraine. Jeg håber, at de vil fortsætte for at give freden en chance.
Jeg opfordrer Rådet og Kommissionen til at yde en indsats i fredsprocessen, og måske kan Tacis-midlerne her bruges på en god måde. Endvidere skal tilintetgørelsen af de store våbenlagre, som russerne har liggende der, have stor prioritet. Som bekendt kan store partier våben i sig selv få volden til at eskalere.

Habsburg-Lothringen
Fru formand, Moldova er hos os desværre et land, der i temmelig høj grad er gået i glemmebogen. Derfor vil jeg gerne takke vores kollega Mann mange gange for, at hun bruger så megen energi på, at denne generelle holdning virkelig ændrer sig radikalt.
Vi glemmer dette land, selvom det taktisk set spiller en utrolig vigtig rolle for os. Man bør lytte til, hvordan regeringerne i tiltrædelseslandene reagerer, når man taler om Moldova. Rumæniens tidligere udenrigsminister, Gabriel, gjorde engang i en meget interessant tale opmærksom på, at der er to absolut kritiske punkter for sikkerheden i Europa. Det ene er spørgsmålet om Transdnjestr, det andet er spørgsmålet om Kaliningrad. Det er to steder, der på grund af deres placering, på grund af den mængde våben, der er anbragt dér - og som egentlig ikke kan forklares, og her kan heller ikke Rusland i dag forklare og er heller ikke villig til at forklare for omverden, hvorfor der er anbragt så store mængder våben dér - ganske enkelt udgør en virkelig trussel for hele Europas sikkerhed. Der er jo ikke tale om et lille sted langt væk, i dag må vi derimod ganske enkelt tænke i et større perspektiv og kan ikke sådan gå gennem verden med skyklapper på.
Jeg mener, det er meget vigtigt, at vi også fra Europa-Parlamentets side forsikrer de pågældende missioner, især OSCE, om vores støtte, så de ved, at de har rygdækning hos de politiske repræsentanter for Europa, at disse også er villige til, når det er nødvendigt, at hjælpe, at give støtte. Det er muligt at finde en løsning på konflikten, hvis der står en tilstrækkelig styrke bag. Det er en konflikt, der vil aftegne sig mellem Rusland på den ene side og egentlig Den Europæiske Union på den anden side. Hvis det kun er Rusland, der viser sin styrke, gør vi ikke Europa nogen tjeneste. Det er nødvendigt, at vi viser vores tilstedeværelse dér, at vi virkelig støtter dette land, dette unge demokrati, at vi gør, hvad der er muligt for os, for Moldova. Så tror jeg også, vi har gjort det bedste for os selv.

Schroedter
Fru formand, kære kolleger, Europa-Parlamentet støtter kravet fra OSCE's ministerråd om, at konflikternes parter snart skal tage de afgørende skridt for at finde en løsning på Transdnjestr-konflikten. Vi har kendskab til bestræbelserne hos OSCE-missionen, der med ganske få penge og stort engagement og ofte med restriktioner i sit mandat bestræber sig på at gennemføre fredelige tilstande i regionen. Vi ved, at der kun kan opnås en løsning, hvis Moldovas grænser anerkendes internationalt. Dertil kommer den vanskeliggørende kendsgerning, at den allerede vedtagne tilbagetrækning af de russiske tropper forsinkes fra Moskvas side, og at der, som allerede nævnt, lagres kæmpe mængder våben.
Moldova - og det glemmer vi igen og igen her - lider samme skæbne som det tidligere DDR. Landet har været under sovjetisk styre i 40 år. Moldova har ansøgt om at blive medlem af Den Europæiske Union. Det bliver ignoreret igen og igen her. Vi bør netop tilbyde denne nabostat en løsning, f.eks. som det østrigske formandskab har foreslået, i forbindelse med Europakonferencen, i forbindelse med udvidelsen af Unionen, og jeg vil gerne anmode kommissæren om at foreslå, hvilken strategi Kommissionen har for Moldova ud over partnerskabs- og samarbejdsaftalen.

Pinheiro
Fru formand, Kommissionen deler selvfølgelig Europa-Parlamentets bekymring angående situationen i Transdjnestr. Selvom der ikke er registreret tilfælde af vold siden 1992, er det oplagt, at der ikke er nogen garanti for fred, så længe der ikke foreligger en aftale mellem lederne for de to parter og nabolandene, ikke mindst Rusland.
Med henblik på at fremme dialogen og støtte mæglerne, særlig fra OSCE, vil Kommissionen foreslå finansiering af et genopbygningsprojekt af en af de broer, der blev ødelagt i 1992 over Dnestr, i Gura og Kolui, under Tacis-programmet. Dette forslag blev koordineret med OSCE-missionen i Kisjinjov, og vi tror, at det går i samme retning som det, der foreslås i beslutningforslaget. Vi følger stadig situationen i området, vi deler vores informationer med Rådet og medlemsstaterne, og vi er klare til at tage andre initiativer, der måtte kunne bidrage til at løse konflikten.
Men til slut vil jeg gerne på Kommissionens vegne understrege, at der er grund til at rose og fremhæve de anstrengelser, som Moldovas regering har gjort sig for at konsolidere demokratiet og udviklingen mod markedsøkonomi, selv under betingelser, der af alle anerkendes som særdeles vanskelige.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Pinheiro.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-1086/98 af Pasty m.fl. for UPE-gruppen; - B4-1088/98 af Happart og Berès for PSE-gruppen; - B4-1102/98 af Monfils for ELDR-gruppen; - B4-1119/98 af Maes m.fl. for ARe-gruppen; - B4-1139/98 af Pack m.fl. for PPE-gruppen; - B4-1152/98 af Ainardi m.fl. for GUR/NGL-gruppen; - B4-1159/98 af Kerr for V-gruppenom de nødvendige nødforanstaltninger mod doping inden for sport.

Happart
Fru formand, hr. kommissær, siden begyndelsen af august har jeg iværksat skridt med henblik på vedtagelse af en beslutning i Parlamentet om doping inden for sport inden for rammerne af uopsættelig forhandling.
Jeg takker de parlamentsmedlemmer, som hen ad vejen har tilsluttet sig min foranstaltning, for de har forbedret den tekst, som jeg havde foreslået som udgangstekst. Der er rent faktisk flere idéer i 10 hoveder end i ét. Forslaget til fælles beslutning er endnu en prøve herpå. Jeg vil ikke forgive at være moralvogter, fordi jeg føler mig kaldet til det, men i dopingproblemet er der i hvert fald to gode grunde til at reagere med bestemthed. Frem for alt er det en umoralsk fremgangsmåde. Det er umoralsk over for de unge at tage sådanne sundhedsmæssige risici, angiveligt for at yde en bedre sportslig præstation, men især på grund af den trumf, det er, og den økonomiske værdi, det udgør.
I denne forbindelse er princippet med snyderi et princip, som vi overhovedet ikke kan acceptere. Når man doper sig, sker det på bekostning af moralen og for at vildlede samfundet, og dopingen får mig naturligvis til at tænke på hormonbehandlingen i fødevareindustrien. Dopingen får mig også til at tænke på al den svindel, der begåes, herunder i det økonomiske system.
Hvis Europa-Parlamentet ikke reagerer over for denne holdning og tankegang, som synes at brede sig inden for sportens verden, undlader vi at udføre vores grundlæggende opgave, nemlig at skabe et bedre og mere retfærdigt samfund. Vi bør kræve, at sporten i bund og grund forbliver et moralsk eksempel for ungdommen.

Bertens
Fru formand, doping ødelægger kroppen, sjælen og sportsånden. Som hr. Happart med rette har sagt, er det bedragerisk, og jeg er også glad for hans initiativ. Der skal træffes internationale foranstaltninger og aftaler. IOC, Den Internationale Olympiske Komité, har foreløbigt ladet det ligge. Verdenskonferencen i Lausanne skal derfor forberedes godt og rigtigt. Der skal oprettes et internationalt agentur, og en rigtig og klar international liste over forbudte produkter skal foreløbigt føres ajour. Men det kan IOC ikke gøre alene. Internationale organisationer såsom EU skal spille en vigtig rolle. Det nylige topmøde i Wien har givet den første håndsrækning hertil. Det er nu op til medlemsstaterne at koordinere deres indsats, koordinere deres politik og bruge den europæiske ramme i forbindelse med sundhedspolitikken og sporten. EU-ministrene for sundhed, velvære og sport skal mødes inden længe for at fastlægge en mulig europæisk handlingsplan.

Maes
Fru formand, jeg er ikke altid enig med hr. Happart, men jeg er glad for, at jeg er det nu. Det drejer sig om et problem, som bekymrer os alle, idet vi naturligvis mener, at sporten i så høj grad forgiftes af doping, at vi næsten ikke har tillid til, at sportsinstitutionerne selv er i stand til at finde en løsning. Derfor sætter vi vores lid til Unionen. Vi håber, at medlemsstaterne koordinerer deres politik, men vi håber samtidig, at der kommer et direktiv fra Kommissionen, så der kan udøves effektiv kontrol bagefter, hvis koordinationen bliver en kendsgerning. Derfor foreslog vi at oprette en uafhængig forvaltningsenhed.
Fru formand, det er allerede gået meget vidt med doping i sporten. Vi fastslår, at tilhængerne af disse forbudte produkter altid viser ny kreativitet for at udvikle nye produkter og nye smutveje. Det er faktisk blevet en mafia, som har sine egne laboratorier og cirkler. Derfor er det nødvendigt, at Kommissionen ikke kun fører en god, forebyggende politik, og at der ikke kun kommer en liste over forbudte produkter, men at der samtidig udøves en vandtæt kontrol for at afværge disse produkter. Med en forebyggende politik, fru formand, mener vi en politik, som er pro-aktiv, og som er på højde med udviklingen. Det, som tillades i dag, fordi ingen kender det, viser sig i morgen at være et farligt produkt. Vi vil stoppe forgiftningen af vores sportsfolk. Sport er sundt, hvis den ikke er underkastet rent kommercielle love, som menneskenes sundhed bliver offer for.

Perry
Fru formand, jeg vil sige det, jeg har på hjerte, meget kort og enkelt. Det er forkert at tage stoffer og anvende doping af andet end medicinske årsager. Det er psykologisk, mentalt og fysisk skadeligt for brugeren at tage stoffer. Dertil kommer de moralske implikationer og det bedrag, det fører til.
Sportsfolk sætter et eksempel for Europas unge. De ser meget mere på, hvad sportsfolk gør, end hvad politikerne gør. Det er derfor, det er så vigtigt, at vi får stoppet dette. Sportsorganisationerne behøver hjælp fra politikerne til at fjerne dette, og det er her, Kommissionen har et ansvar.
For det tredje er det et spørgsmål, der overskrider nationale grænser. Det kan ikke håndteres af nationalstaterne hver for sig. Det kræver samarbejde på internationalt plan. Kommissionen har et ansvar. Europa har et ansvar. Vi bør føre an og ikke læne os tilbage og vente på, at andre skal tage initiativet.

Ainardi
Fru formand, dopingsagerne har nu gennem flere måneder afsløret en række ansvar, som ikke er begrænset til de sportsudøvende selv, tværtimod. Vores forhandling viser i øvrigt en stigende bekymring for udbredelsen af dopingplagen inden for virkelig mange sportsgrene.
Midlerne til forebyggelse og bekæmpelse af doping er i dag overordentligt utilstrækkelige i medlemsstaterne. Jeg glæder mig over, at den franske regering på Marie-George Buffets foranledning har taget initiativ til et lovforslag, der sigter på bekæmpelse af doping og derved beskyttelse af sportsudøvernes helbred. Dette initiativ blev på en god måde videresendt til Det Europæiske Råd i Wien.
I vores gruppes beslutningsforslag mener vi, at det er nødvendigt ikke blot at bekæmpe dopingen, men derimod også de bagvedliggende årsager for at give sporten den menneskelige dimension tilbage. De specifikke lovgivninger bør tilpasses eller styrkes, og der bør træffes foranstaltninger på europæisk plan i nært samarbejde med sportens organisationer, bl.a. med hensyn til forskning, definition af analysenormer for dopingstoffer, opstillingen af en liste over forbudte stoffer og bekæmpelse af handlen med disse produkter.
For øjeblikket er det alt for ofte kun sportsudøverne, der bliver straffet, mens dem, der leverer dopingstofferne, ikke er foruroligede. Vi er nødt til at gøre noget ved denne situation og give hårde straffe til de personer, der handler med stofferne, og de læger, som udskriver recept på disse stoffer.
Jeg håber, at vedtagelsen af beslutningen, som vores gruppe har været medunderskriver på, vil blive opfattet som et signal af deltagerne i Den Internationale Olympiske Komités verdensomspændende konference til februar næste år i Lausanne. Vores forhandling viser slutteligt behovet for en stor indsats for tilnærmelse af lovgivningerne og også for europæiske initiativer, der er tilpasset alvoren i problemet.

Kerr
Dette er et meget vigtigt beslutningsforslag. Jeg er ansvarlig for sport i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, og vi venter stadig på, at Kommissionen skal fremlægge et direktiv om sport. Jeg vil gerne give det budskab tilbage til Kommissionen, at vi har ventet på dette i nogle år. Jeg forstår, at der fandt en drøftelse af dette emne sted ved mødet i Rådet af sportsministre i Østrig for nylig. Det ville være rart, hvis Parlamentet kunne se på det, før vi alle forsvinder til juni. Nogle af os håber naturligvis at komme tilbage og at forny initiativet til den tid, når vi har kompetence til det i henhold til Amsterdam-traktaten.
Det er et godt beslutningsforslag. Det er meget omfattende. Det behandler et vigtigt spørgsmål, som ikke drejer sig om doping, men om penge i sporten. Det er nøglen. Se på Tour de France for nylig og det forhold, at halvdelen af holdene så ud til at være dopede. Andre større sportsgrene bliver ofte udsat for doping, og kernen i sagen er penge. De store finansielle belønninger motiverer folk til at gøre unaturlige ting ved kroppen for at vinde. Vi må fjerne nogle af pengene fra sporten, fjerne doping fra sporten og få sporten tilbage i sporten.
Det er et temmelig udbredt problem. Undertiden når jeg ser på mine tidligere kolleger i den britiske Labour-Gruppe, har jeg en følelse af, at de måske også bruger lidt Prozac, for de synes at forholde sig temmelig passive, når det kommer til større spørgsmål, såsom bombningen i Baghdad. Måske kunne vi foreslå, at de fik lidt Viagra såvel som lidt Prozac. Det kunne give dem rygrad til at sætte sig op imod hr. Blair.
Dette omfattende beslutningsforslag bør få enstemmig støtte fra Parlamentet. Mit budskab til Kommissionen er, at den skal tage sig sammen og fremlægge et direktiv, der inkluderer spørgsmålet om doping i sport. Så kan vi gennemføre det i hele Unionen.

van Bladel
Hr. formand, jeg fik ikke helt fat i oversættelsen. Blev der talt om foie gras eller Viagra?

Formanden
Fru van Bladel, ordene lyder meget ens, og jeg er i øvrigt sikker på, at der heller ikke er den helt store forskel i deres betydning. Men jeg mener ikke, at tidspunktet er inde til, at vi laver afhandlinger om disse spørgsmål nu.

Lindeperg
Hr. formand, jeg vil ikke svare på hr. Kerrs provokationer, men derimod gå direkte til sagens kerne.
Vi bliver i dag alle klar over nødvendigheden af at bekæmpe dopingen inden for sporten både af etiske og sociale grunde og af hensyn til befolkningens sundhed. Alle lande er ramt af denne plage, alle regeringer bør handle. I dag er de nationale lovgivninger uensartede, hvis de da findes. I et indre marked, hvor alle varer cirkulerer, og hvor sportskonkurrencerne er europæiske, bør lovgivningen nødvendigvis være tilnærmet.
Konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Wien går i denne retning. I konklusionerne understreges behovet for en mobilisering på EU-niveau, og medlemsstaterne opfordres heri, og jeg citerer, »til sammen med Kommissionen og internationale sportssammenslutninger at undersøge, hvordan man kan intensivere bekæmpelsen af denne fare, navnlig ved bedre samordning af de eksisterende nationale foranstaltninger.«
Den franske regering har med stor vilje og beslutsomhed optaget denne sag til behandling takket være det lovforslag, der er ved at blive vedtaget, og som er udarbejdet af Marie-George Buffet, minister for ungdom og sport, og takket være indsatsen fra vores tidligere kollega, nu sundhedsminister, Bernard Kouchner. Selvom konklusionerne er de samme, vil midlerne måske gå længere. Sammen med sin italienske kollega har Marie-George Buffet henvendt sig til den tyske indenrigs- og sportsminister for at opfordre ham til at samle sportsministrene for de 15 medlemsstater før åbningen af Den Internationale Olympiske Komités konference den 2. og 3. februar næste år i Lausanne med henblik på at undersøge de forslag, som de kunne stille eller støtte.
Beslutningen i dag er det mindste, vi kan gøre. Den alvorlige og skæve udvikling, som vi oplever, udspringer af mangelen på tilnærmelse af lovgivningerne i det indre marked i EU. Kun internationale regler vil kunne gøre det muligt at bekæmpe dopingmisbruget effektivt. Det er nødvendigt, at de medlemsstater, som allerede har en sådan lovgivning, tilnærmer dem, og at de, som ikke har, vedtager dem.
Derfor bør Kommissionen på grundlag af traktatens artikel 100 A og 129, stk. 1, som vil blive styrket med Amsterdam-traktaten, tage initiativer med hensyn til både det indre marked og den offentlige sundhed. I den udstrækning en henstilling er mulig, bør EU efter vores opfattelse snarest muligt indføre et juridisk stærkt instrument og vedtage et direktiv. Ud over den lovmæssige indsats er det vores allesammens pligt at bidrage til genopretningen af en sportsånd og de værdier, som sporten står for, og bevare sportens evne til at få folk til at drømme.

Mendes Bota
Hr. formand, brugen af dopingmidler til at øge idrætsudøvernes ydeevne går langt ud over medieksplosionen om stjerner som Ben Jonhson ved De Olympiske Lege i Seoul eller Richard Virenque og hans hold i den seneste Tour de France. Doping findes i amatørsport og i ungdomsidrætten. Ofrene er i første omgang idrætsudøverne, der anspores til kunstigt at overskride grænserne for deres ydeevne ved hjælp af dopingprodukter, der altid er et skridt foran den moderne kontrolteknologi. Formelige angreb på den menneskelige sundhed.
De næste ofre er morgendagens idrætsudøvere: børnene. Tvunget til at forcere den fysiske vækst, at forme deres muskelmasse for tidligt, lige fra barnealderen, i en kunstig opbygning af fremtidige bioniske superatleter. Der skal råbes meget højt: »Lad børnene have det sjovt med at lege og spille, og lad ikke sportsagenter og selv skruppelløse forældre udnytte dem«.
Hvordan kan Kommissionen i en sådan situation dog have udfærdiget en meddelelse om fællesskabsaktionen inden for sport og samtidig have overset dette virkelige, men vilde, indre marked for ulovlige dopingmidler.

Amadeo
Hr. formand, indtagelsen af muskelopbyggende stoffer skyldes undertiden uvidenhed, og dem, der opfordrer til brugen af anabolske steroider, EPO, væksthormon eller andet, kender ikke nøjagtigt virkningerne og bivirkningerne ved brugen af disse stoffer, men tøver under alle omstændigheder ikke med at foreslå brugen heraf for at sikre sig en større eller mindre fortjeneste. Meget ofte foreslår dem, der godt kender virkningerne af de anvendte stoffer, dog også brugen af disse. Det er sådanne folk uden skrupler, der stræber efter succes ved hjælp af snyderi og uærlighed, og som ødelægger sporten, da de tilsidesætter alle de etiske principper.
Foruden den overdrevne udbredelse af sporten som underholdningsfænomen har også medicinbehandlingens pseudokultur, der har ført til en sand mani med at indtage medicin, bidraget til at gøre doping udbredt her på det seneste. Personligt mener jeg, at syge sportsfolk bør have mulighed for at indtage en hvilken som helst medicin, lægen ordinerer dem for at gøre dem raske, mens raske sportsfolk ikke bør indtage noget, der ikke indgår i en almindelig sund kost. Desværre har der på det sidste været nogle stridigheder, hvor de mest mærkelige ting er blevet sidestillet med doping med det resultat, at man har anset brød, bøffer, kaffe og mineralvand for at have de samme virkninger, og det bliver så forkert blot at tale om doping, når man hentyder til anabolske steroider, EPO, væksthormon, somatostatin og - måske bare fordi det minder om det - til kreatin, carnitin, kosttilskud og aminosyrer i det hele taget.
Det, der er ulovligt, burde således være de stoffer, som medfører nogle egentlige strukturelle ændringer med hensyn til organismens biologiske bestanddele. Der er forskel på at indtage anabolske steroider for at øge sin kropsmasse og på at supplere sin kost med stoffer, der er lettere at fordøje og optage, og som har det samme kalorie- og energiindhold. Og der er forskel på at gribe ind i hormonbalancen ved at indtage væksthormon eller andre hormoner og på at tilsætte vitaminer til sin kost.
Doping inden for sport er efter min mening absurd set ud fra et kulturelt synspunkt, forstået sådan, at udbredelsen af en sådan adfærd risikerer at fratage mennesket fornøjelsen ved at bevæge sig alene af egen kraft. Vi må nemlig ikke glemme, at fysisk aktivitet og sport er den eneste form for bevægelse, der er i stand til at sikre, at mennesket bevarer de kropsfunktioner, der karakteriserer et menneske.
Kan De huske, at videnskaben tidligere forudså, at mennesket ville blive ét stort hoved med meget små lemmer og uden muskler; et menneske, der i alle sine handlinger ville være støttet af teknologien, det såkaldte bioniske menneske? Heldigvis gik det ikke sådan. I dag kunne videnskaben forsøge at skabe et biokemisk menneske, hvor det hele kunne klares ved at indtage en pille eller en drik eller ved hjælp af en indsprøjtning, men vi tror stadig på - eller rettere sagt er jeg helt sikker på - at det ikke bliver sådan. Som politikere er det vores opgave at opstille nogle faste og strenge regler, der er ens for alle Fællesskabets lande, for at forhindre, at dette fænomen bliver et virkeligt farligt fænomen.

Pinheiro
Hr. formand, Kommissionen deler den opfattelse, som er fremført i alle beslutningsforslagene om betydningen af doping i sporten. Den mener endvidere, at der også straks skal tages fat på nogle af de underliggende årsager, f.eks. den overdrevne kommercialisering af sporten, der ofte er grunden eller årsagen til denne plage. Kommissionen bifalder også den konklusion, som Det Europæiske Råd i Wien nåede frem til om doping, ligesom den glæder sig over, at Parlamentet også interesserer sig for dette spørgsmål. Dagens forhandling giver os lejlighed til at præsentere de forskellige foranstaltninger, som Kommissionen har sat i gang, og som er i samklang med hovedparten af de forslag, som de ærede medlemmer har fremlagt.
I foråret var der allerede en brevveksling mellem kommissær Oreja og den italienske sportsminister om behovet for en koordineret aktion mod doping på europæisk niveau. Efter hændelserne i sommer, især Tour de France og italiensk fodbold, tog Kommissionen straks kontakt til præsidenten for Den Internationale Olympiske Komité og med medlemsstaterne.
Den 21. september 1997 meddelte hr. Samaranch idrætsorganisationernes ønske om, at politiske indgreb særlig skal vedrøre handel, lovharmonisering og bevidstgørelseskampagner, og at idrætsorganisationerne selv skal slå ned på misbrugerne. I anledning af dette møde har kommissær Oreja meddelt sin deltagelse i verdenskonferencen om doping, der skal finde sted i Lausanne.
Spørgsmålet om doping i sport har tre gange været genstand for Kommissionens opmærksomhed i dens kontakter med medlemsstaterne og sportens verden. Spørgsmålet er dels blevet drøftet på mødet med medlemsstaternes sportsledere i Wien den 7. og 8. oktober, dels på et møde med de østrigske, britiske og tyske sportsministre, og det blev også drøftet i anledning af det europæiske sportsforum, hvor både offentlige og private organisationer samt idrætsforbundene mødes, og hvor også direktøren for Den Internationale Olympiske Komité og den franske sportsministers kabinetschef var til stede.
Som nogle af Parlamentets medlemmer har fremhævet, anser Kommissionen doping som et af de mest bekymrende og vigtigste problemer inden for sporten. Spørgsmålet har ikke været genstand for en dybtgående behandling, eftersom de to nu foreliggende arbejdsdokumenter blot er referencedokumenter, så længe der afventes en dialog med medlemsstaterne og idrættens organisationer om den bedste form for en foranstaltning fra Fællesskabets side.
Kommissionens tjenestegrene har mødtes for at undersøge de forskellige aktionsmuligheder og for at kunne fremlægge en fælles holdning på konferencen i Lausanne. Rammeprogrammet for forskning finansierer faktisk allerede to projekter med et beløb på ECU 2 millioner: en undersøgelse om væksthormoner - i dag et afgørende spørgsmål i kampen mod doping - og en undersøgelse i samarbejde med Den Internationale Olympiske Komités medicinske udvalg om normaliseringsmetoder til fremme af testenes holdbarhed især i retlig sammenhæng.
Kommissionen vil også tage kontakt til Den Europæiske Etiske Komité og bede den udtale sig om nogle videnskabelige og etiske problemer ved doping. Andre aktuelle muligheder for fællesskabsforanstaltninger er følgende: at have doping som et af de prioriterede områder inden for det nye forskningsrammeprogram, at finansiere oplysningskampagner i samarbejde med idrætsorganisationerne, at sammen med Den Internationale Olympiske Komité og Europarådet at finansiere en vejledning om dopingfri sport, at vedtage fællesskabsdirektiver om sundhed og hygiejne på arbejdspladsen og beskyttelse af unge på arbejdspladsen samt endelig at søge resultater på området for den fri bevægelighed for personer.
Kommissær Oreja har indkaldt til et møde med personlige repræsentanter for ministrene (fastsat til den 19. januar) med henblik på at koordinere en fælles EU-holdning op til konferencen. Og han allerede indledt kontakter med den kommende tyske formandskab med henblik på at afklare, hvorledes dopingproblemet skal behandles på sportsministrenes møde.
Men hele dette arbejde kan bedre finde konkret udtryk efter konferencen i Lausanne, så Fællesskabets foranstaltninger faktisk kan være til gavn og have effekt. Hvad angår lovgivningsaktiviteten, mener Kommissionen, at der endnu ikke er nødvendigt at gå så vidt (indtil videre).
Ærede medlemmer, Den Europæiske Unions 15 medlemsstater er den vigtigste sportskraft i verden. De må derfor vise et eksempel. Jeg mener, at Wien-erklæringen bekræfter de foranstaltninger, som Kommissionen har sat i gang, og som skal føres til ende efter konferencen i Lausanne. De muligheder, som traktaterne giver, er talrige, men nu som altid er det vigtigt nøje at fastlægge mål og midler samtidig med, at der tages hensyn til subsidiaritets og proportionalitetsprincipperne.
Det er Kommissionens opfattelse, at hovedparten af de forslag, som beslutningsudkastene indeholder, er eller vil være ved at blive gennemført. Parlamentets støtte og interesse styrker de foranstaltninger, som Kommissionen allerede har sat i gang, og som skal komplettere det, som medlemsstaterne, idrætsorganisationerne og institutioner som Europarådet foretager sig.
Jeg tror, at vi er på rette vej, og at disse foranstaltninger vil føre til konkrete og positive resultater, idet jeg dog er bevidst om, at kampen mod doping i sport ikke har nogen ende, men at sporten altid vil vinde over dem, der forsøger at overtræde dens regler. Jeg glæder mig til slut over, at alle Fællesskabets institutioner - Parlamentet, Rådet og Kommissionen - taler med én stemme og foreslår identiske strategier.

Donnay
Hr. formand, mine damer og herrer, det er nødvendigt at handle med udsigten til dopingproblemets omfang. Selvfølgelig er problemet ikke nyt, men det er blevet afsløret for borgerne med al alvor af de seneste begivenheder, som vi har fået kendskab til, inden for cykelsport og fodbold i Frankrig og Italien.
Vi vil have, at EU og de internationale sportssammenslutninger en gang for alle fordømmer brugen af dopingstoffer, fordi vi tænker på vores ungdom, og fordi vi opfatter sporten som et middel til uddannelse og forebyggelse af udstødning og marginal adfærd.
Sporten, det er en skole for mod og udholdenhed, som giver kampånd og smag for konkurrence og opfordrer til andres respekt. Hvad er der tilbage af disse principper, hvis snyderiet bliver en spilleregel? Narkotika bekæmpes i stor udstrækning i vores institutioner. Vores ledere og politiet forener deres indsats for at beskytte vores borgere og især vores unge.
Min gruppe ønsker, at dopingen inden for sporten bekæmpes helhjertet på alle niveauer. Det er nødvendigt at styrke samarbejdet mellem retsvæsenet, politiet og toldvæsenet for at mindske salget af forbudte dopingstoffer og brugen af dem inden for sporten. Det drejer sig om de sportsudøvendes helbred, hvad enten de er professionelle eller amatører. Det drejer sig om sportens etik, som vi for enhver pris må genfinde.
Vi har handlet med denne beslutning, fordi EU ikke længere kan forblive tavs. Dopingen inden for sporten kan ikke reguleres på nationalt plan, eftersom den har en verdensomspændende dimension. Selvom jeg i sidste ende billiger det arbejdsdokument, som Kommissionen netop har offentliggjort om udviklingen og udsigterne for en fællesskabsaktion inden for sporten, er jeg i høj grad ked af, at dopingproblemet gøres mindre deri. I februar holder Den Internationale Olympiske Komité en verdensomspændende konference i Lausanne om problemet. På mødet vil man drøfte oprettelsen af et olympisk antidopingkontor. Vi støtter dette initiativ på betingelse af, at kontoret bliver uafhængigt, internationalt, gennemsigtigt og ikke profitorienteret.
Jeg tror, at det er i alles interesse, at de europæiske ministre med ansvar for sport mødes før IOC's møde, for at EU ikke skal være fraværende i den indsats, der dér vil blive gjort for at fastlægge fælles regler for beskyttelsen af sportsudøvernes rettigheder, for anvendelsen af sanktioner i tilfælde af overtrædelser og for lægetilsyn med sportsudøverne.
Sluttelig har Kommissionen med hensyn til forebyggelse og oplysning en rolle at spille ved siden af medlemsstaterne i denne aktion i skolerne, blandt de unge og i amatørsportsklubber og professionelle sportsklubber.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.

Velkomstord
Formanden
Før jeg giver ordet til repræsentanterne for de politiske grupper, vil jeg gerne bede Parlamentet tillade mig at byde velkommen til delegationen fra Republikken Cyperns deputeretkammer under ledelse af hr. Tasos Papadopoulos, som nu har taget plads i den officielle loge og overværer vores møde.
Cyperns deputeretkammeret og EU har i går og i dag holdt sit 14. møde i Strasbourg, og på Europa-Parlamentets vegne vil jeg gerne ønske, at dette møde bliver produktivt, samt ønske delegationens medlemmer god rejse tilbage til Cypern og glædelig jul og godt nytår.

Aktuel og uopsættelig debat (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag om menneskerettighederne:
Dødsstraf -B4-1092/98 af d'Ancona for PSE-Gruppen, -B4-1093/98 af Karamanou for PSE-Gruppen, -B4-1101/98 af Cars for ELDR-Gruppen, -B4-1126/98 af Aglietta, Orlando, Tamino, Cohn-Bendit for V-Gruppen, -B4-1127/98 af Wolf, Aglietta, Cohn-Bendit for V-Gruppen, -B4-1131/98 af Breyer, Schroedter, Hautala for V-Gruppen, -B4-1140/98 af Lenz og andre for PPE-Gruppen, -B4-1153/98 af Wurtz og andre for GUE/NGL-Gruppen, -B4-1154/98 af Guttiérrez Díaz og andre for GUE/NGL-Gruppen.
Sudan -B4-1081/98 af Bertens og Frischenschlager for ELDR-Gruppen, -B4-1091/98 af Vecchi for PSE-Gruppen-B4-1132/98 af Aelvoet og Telkämper for V-Gruppen, -B4-1143/98 af Robles Piquer og Oomen-Ruijten for PPE-Gruppen, -B4-1150/98 af Hory og Maes for ARE-Gruppen.
Pakistan -B4-1085/98 af van Dam for I-EDN-Gruppen-B4-1090/98 af Newens for PSE-Gruppen, -B4-1103/98 af Bertens for ELDR-Gruppen, -B4-1135/98 af Holm og McKenna for V-Gruppen, -B4-1142/98 af Maij-Weggen og Thomas Mann for PPE-Gruppen.
Iran -B4-1125/98 af Pradier og Maes for ARE-Gruppen, -B4-1134/98 af Telkämper, Cohn-Bendit og Gahrton for V-Gruppen, -B4-1145/98 af Maij-Weggen for PPE-Gruppen, -B4-1156/98 af Carnero González for GUE/NGL-Gruppen.
Børnesoldater -B4-1078/98 af Bertens, Nordmann og André-Léonard for ELDR-Gruppen, -B4-1109/98 af Pasty, van Bladel og Kaklamanis for UPE-Gruppen-B4-1137/98 af Schroedter og McKenna for V-Gruppen, -B4-1141/98 af Lenz og andre for PPE-Gruppen, -B4-1155/98 af Elmalan og andre for GUE/NGL-Gruppen.
Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien -B4-1117/98 af van Bladel, Caccavale og Pasty for UPE-Gruppen, -B4-1124/98 af Dupuis og Dell'Alba for ARE-Gruppen, -B4-1148/98 af Pack og andre for PPE-Gruppen.
Dødsstraf
Karamanou
Hr. formand, mine damer og herrer, kolleger, for 117. gang udtrykker Europa-Parlamentet sin afsky for det faktum, at det stadig bliver anvendt anakronistiske, middelalderlige og andre metoder med tvivlsomt resultat til at straffe lovovertrædere og det endog i lande, som gerne vil anses for at være moderne og demokratiske, såsom USA. Men uomtvistelige fakta såsom de nuværende bombardementer i Irak viser tydeligt, at voldsanvendelse udgør selve kernen i amerikansk politik på alle felter.
Mens vi fejrer 50-årsdagen for Menneskerettighedserklæringen, henrettes den 500. fange siden 1977, da dødsstraffen atter trådte i kraft, mens 3.000 fanger venter. Som en amerikansk delegation, der befinder sig i Strasbourg, under ledelse af borgerretsforkæmperen Angela Davis, som jeg kan se i den officielle loge, afslørede i går, henrettes selv mindreårige børn i USA, samtidig med at strafferetssystemet omhyggeligt fungerer på de svageste socioøkonomiske gruppers bekostning og især på bekostning af de mørkhudede. I Pennsylvania var 87 % af de dømte i 1998 sorte.
I denne uge har vi vedtaget en række betænkninger om menneskerettighederne. På basis af vores beslutninger, på basis af europæiske værdier og i respekten for menneskerettighedernes navn opfordrer vi USA til at afskaffe dødsstraffen og at tillade, at journalisten Abu Jamal fra Pennsylvania, Martines fra Florida og andre får genoptaget deres retssager, så de får mulighed for at forsvare sig selv. Desuden opfordrer vi også andre nationers regeringer, i den foreliggende situation Saudi Arabien og Turkmenistan, til at afskaffe dødsstraffen og til straks at tilbagekalde deres henrettelsesdomme.
Endelig er det nødvendigt, at Europa-Kommissionen og Rådet stiller krav om afskaffelse af dødsstraf gennem en særlig klausul i de aftaler af økonomisk og politisk karakter, som de indgår med tredjelande, og at de straks tilskynder til en verdensomspændende udsættelse af henrettelserne, indtil dødsstraffen er endeligt afskaffet i alle jordens lande.

Bertens
Hr. formand, Den Liberale Gruppe har altid principielt været imod dødsstraf. Derfor er vi glade for, at opmærksomheden nu tiltrækkes af en international kampagne, som begynder, det vil sige manifesterer sig, i Strasbourg i denne uge. Den europæiske modstand over for dødsstraf skal være standardpolitikken og skal udgøre en del af vores udenrigspolitik. Af såvel medlemsstaterne som ansøgerlandene må det forventes, at de afskaffer dødsstraffen. Det er en civilisationsnorm, som vi må forvente i EU.
Men Den Europæiske Union skal også gøre en indsats for globale aftaler. De konstante dødsstraffe i Kina, Iran, Saudi-Arabien og USA vækker afsky både hos mig og andre. Vi skal slå til lyd for et verdensomspændende moratorium for dødsstraf, sådan som min forgænger sagde, og fremme en sådan resolution i FN?s generalforsamling. Det er en del af vores bidrag ved fejringen af Menneskerettighedserklæringens fødselsdag.

Dupuis
Hr. formand, jeg vil gerne fortælle fru Karamanou, at hun ikke fortalte os om dødsstraffen i Irak. Jeg siger det, fordi det større antal af beslutninger om dødsstraffen risikerer at blive et middel til at stille os tilfredse for en billig penge. Jeg tror, at problemet består i at bevirke hurtigst muligt, at vi ikke længere skal vedtage beslutninger om dødsstraffen.
Der er et positivt aspekt. Denne gang skyder man ikke kun efter USA, man taler også om Saudi-Arabien. Det glæder mig faktisk, for det er ikke ofte, at man taler derom. Dette faktum må understreges, for situationen i Saudi-Arabien er almindelig kendt. Efter min opfattelse er det grundlæggende spørgsmål moratoriet, ikke længere som et håb eller som noget meget vagt, men derimod som et initiativ, der bør tages i år af Rådet i FN-regi. Man skal ikke længere se et spil ping-pong som i 1998, hvor Italien og det østrigske formandskab sendte bolden frem og tilbage, mens de sagde: »Hvis du vil, vil jeg ikke osv. osv.«, hvorfor der ikke blev fremsat nogen resolution i FN.
Jeg synes, at 1999 bør være året for indførelsen af et universelt moratorium for henrettelser, og at man ikke længere kan vente med dette initiativ, til der er to søndage i én uge. Undskyld mig, hr. formand.

Schroedter
Hr. formand, kære kolleger, menneskerettigheder er udelelige. Det har været hele denne uges motto. Menneskerettigheder gælder også for mennesker, der har gjort sig skyldige og sidder i fængsel. Også de skal have en chance for at tilstå deres skyld og begynde et nyt liv. Derfor er anerkendelsen af menneskerettighedernes universalitet umiddelbart forbundet med forkastelsen af dødsstraf. Tre kvinder og to mænd i Turkmenistan sidder i dødscellen. Dødsstraffen kan blive fuldbyrdet mod dem om få dage. Det sidste håb består i, at den turkmenske statspræsident benåder dem. Det mindsker ikke deres skyld, men ville være en handling i menneskerettighedernes navn.
Vi opfordrer derfor den turkmenske statspræsident til at finde mod til denne nådeshandling og dermed stille de internationale menneskerettigheder over national ret! Det ville også styrke troværdigheden af hans fejring af 50-året for Verdenserklæringen for menneskerettighederne.

Pailler
Hr. formand, jeg bærer i dag en badge og inde i mig alle følelserne fra mødet i går, hvor jeg modtog en delegation fra forskellige strømninger inden for den amerikanske bevægelse for afskaffelse under ledelse af Angela Davis. Angela har haft indflydelse på folk i min generation, som ofte kæmpede for hendes løsladelse. Hun var også dømt til døden.
Efter at være sluppet ud af fængslet takket være den internationale mobilisering og en pause i dødsstraffen i USA gennem nogle år er hun forblevet tro over for sine forpligtelser og kæmper fortsat for forsvaret af de undertrykte og mod dødsstraffen. De vidneudsagn, som vi hørte i går sammen med medlemmerne af delegationen, Abu-Jamals advokat og den ansvarlige for Amnesty International, er hårrejsende. De er i øvrigt uden tvivl til stede hér. I USA antager dødsstraffen mere og mere en racistisk og diskriminerende karakter. Jo mere sort og fattig man er, desto større risiko er der for, at man dømmes til døden og henrettes.
Mens det internationale samfund fejrer halvtredsåret for FN's Menneskerettighedserklæring, er USA nået op på henrettelse nr. 500 siden 1977 ved fortsat at bruge en barbarisk og ineffektiv metode, et rigtigt administrativt mord, som Albert Camus sagde i sin tid. I dag sidder mere end 3.500 personer på dødsgangen.
Mumia Abu-Jamal, der er en sorte journalist, som i 1982 blev dømt til døden som følge af et politimæssigt og juridisk komplot og en parodi af en retssag, er blevet et symbol på kampen mod dødsstraf. Efter at hans anmodning om genoptagelse af sagen er blevet afvist af Højesteretten i Philadelphia, risikerer han at blive henrettet når som helst. Alle demonstrationer, al stillingtagen, alle de beslutninger som vi ofte har taget her, er med til at forhindre hans henrettelse. USA's præsident og delstatsregeringslederen i Pennsylvania skal vide, at vi ikke affinder os med det uoprettelige.
Ved at vedtage den beslutning, som vores gruppe har underskrevet, udtrykker vi kraftigt vores vilje til at redde Mumia Abu-Jamal ved at forhindre, at han bliver henrettet, og ved at ophæve dødsstraffen. Mumia skal ikke dø. Hans sag skal genoptages. Men det er nødvendigt at gå endnu længere og kræve, at vores regeringer og de europæiske myndigheder inden for rammerne af det transatlantiske økonomiske samarbejde tager stilling til dette spørgsmål, og at de udfører mere virkningsfulde interventioner mod USA
Jeg kan ikke slutte, hr. formand, undskyld min afbrydelse, uden at nævne Léonard Peltiers skæbne, som Bobby Castillo, der er hans talsmand, og som er til stede her i salen, fremlagde på en fremragende måde i går under vores møde. Han var leder af American Indian Movement og blev idømt to livstidsstraffe. Han er i øjeblikket meget syg og får ikke behandling. Vi bør fastholde presset.

Cushnahan
Hr. formand, jeg er modstander af dødsstraf, da jeg anser den for at være umoralsk, urimelig og strid mod sit formål. Man bør notere sig, at de lande, der bruger den mest, i mange, skønt ikke i alle, tilfælde er dem, hvis resultater med hensyn til demokrati, menneskerettigheder og lov og orden lader meget tilbage at ønske. I disse lande bliver den ofte brugt til at undertrykke politisk opposition.
Et yderligere argument mod dødsstraf er de mange tilfælde selv i de mest demokratiske lande, hvor der er sket justitsmord. Hvis et menneske bliver fejlagtigt dømt og henrettet, er det beklageligvis for sent at appellere.
Endelig har terrorister i mange lande set værdien af martyriet og udnyttet dødsstraffen til at fremme deres særlige formål. Det bør vi ikke give dem mulighed for at gøre. Jeg vil opfordre medlemmerne til at støtte dette beslutningsforslag, særlig opfordringen til, at De Forenede Nationer skal støtte et altomfattende moratorium for henrettelser forud for en egentlig afskaffelse deraf.

Fassa
Hr. formand, debatterne om dødsstraf bliver alt for ofte en lejlighed til at anklage den ene eller den anden stat, hvis retssystem foreskriver en sådan straf, og talerne om dødstraffen bliver meget ofte til en fordømmelse af og en klage over systemet i USA.
Jeg tror, at et af de mest interessante aspekter ved den beslutning, vi skal stemme om her i eftermiddag, er, at man i beslutningen fremhæver tilstrækkeligt klart, at dødstraffen desværre indgår i de mest forskellige retssystemer, som med urette foreskriver og anvender denne.
Dødstraffen går næsten altid ud over de svage, i visse lande over dem, der tilhører økonomiske eller etniske minoriteter, og i andre lande over de politiske mindretal. Det er derfor vores pligt at understrege meget kraftigt, at menneskerettighederne gælder for alle uanset farve, og at denne form for straf ikke har nogen politisk farve.

González Álvarez
Hr. formand, jeg har kun lidt at tilføje til det, der blev sagt af min kollega Aline Pailler. I går var vi mange parlamentsmedlemmer og kolleger, som havde lejlighed til at høre Abu-Jamals advokat, Peltiers advokat og vidnesbyrd fra Angela Davis selv - som vi er glade for at have lært at kende personligt, efter at vi i sin tid arbejdede for hendes frihed - og de udtrykte klart, at dødsstraf ud over at være umoralsk - som andre kolleger også sagde det her - endvidere er uacceptabel for Den Europæiske Union, fordi Den Europæiske Union må erklære sig helt og aldeles modstander af dødsstraffen, som i USA primært straffer de fattigste og folk med mørk hudfarve.
For det er sandt, at vi fordømmer dødsstraffen alle steder, i Kina, i Irak, i Iran, alle steder uanset hvor. Men USA praler af at være verdens største demokrati. Derfor tiltrækker det opmærksomhed, at man dér har 3.000 mennesker siddende på »dødsgangen«, og at der blandt disse 3.000 også er en spanier, en europæer ved navn Joaquín José Martínez. Der er mange tvivsspørgsmål i forbindelse med hans forbrydelse - der er en person, som hævder at være morderen - og hvis han ikke snart får hjælp, risikerer vi, at han bliver henrettet ligesom Abu-Jamal. Vi bør næste år over for De Forenede Nationer - i dette tilfælde kan vi godt gøre det - fremsætte en fælles holdning om et universelt moratorium imod dødsstraffen.
Sudan

Bertens
Hr. formand, situationen i Sudan er fortsat udsigtsløs. Regeringen fortsætter i høj grad med at krænke menneskerettighederne, og millioner dør af sult. Den samlede indsats fra IGAD giver stadigvæk ikke resultat. Indsatsen fortjener al ros, men den blokeres af den stadige strøm af våben, som faktisk stimulerer konflikten. Disse våbenstrømme er olie på bålet, som øger voldshandlingerne. I stedet for at tjene mange penge på konflikten, ødelæggelserne og de menneskelige lidelser burde disse våbensalg ophøre. Derfor er jeg glad for Unionens eksisterende våbenembargo. Men det er ikke nok. Unionen skal indbyde de associerede lande til at tilslutte sig og endvidere sørge for, at der slås til lyd for en FN-ramme, en FN-embargo.
Kontrollen med overholdelsen af disse embargoer skal desuden forstærkes. Unionen skal vise et godt eksempel og lede standsningen af våbenstrømmen. På den måde kan Unionen opfylde én af de første betingelser for løsningen af konflikten, og Sudans befolkning fortjener det, for den har siden 1956 været i gang med at frigøre sig fra sin egen borgerkrig.

van Bladel
Hr. formand, hr. Bertens kender Sudan. Jeg kender ikke landet. Sudan har i det sidste halvandet år stået øverst på listen over aktuelle spørgsmål, uden at det har haft nogen virkning på stedet. Den foreliggende beslutning vil gribe sagen mere alvorligt an ved at få Rådet til at vedtage en våbenembargo og foreslå den for Sikkerhedsrådet. Jeg har intet imod dette forslag, men jeg tror, at det vil være nærmest umuligt at føre kontrol med det. Jeg er derfor også meget nysgerrig efter at få at vide, hvordan kommissæren i praksis forestiller sig, at våbenembargoen og kontrollen skal gennemføres. Hr. formand, jeg mener endvidere, at det er lidt for selektivt. Siden Mobutu har forladt Afrikas hjerte, er bevæbningen af området syd for Sahara tiltaget. Se på Angola, hvor der nu igen er krig. Der, hvor vi har pumpet millioner ind for at fjerne minerne, er man nu ved at lægge miner ud igen, og der foretaget nye våbenindkøb i Bulgarien. Hr. formand, i Zimbabwe koster det én million om dagen at holde flyene i luften for at holde Kabila ved magten. Hr. formand, en aftale med Sudan, men så skal vi også have en med de andre afrikanske lande.

Telkämper
Hr. formand, forskellige talere har gjort opmærksom på, at sidste uge var tilegnet 50-årsdagen for forkyndelsen af Verdenserklæringen om Menneskerettighederne, og at disse menneskerettigheder er almengyldige og universelle. Det gælder også for Sudan. I Sudan finder der - den foregående taler har netop sagt det - dagligt krænkelser af menneskerettighederne sted, både fra regeringens og oprørernes side. I 15 år har der været borgerkrig, fordrivelse, ødelæggelse. Denne ødelæggelse er for befolkningen forbundet med en økonomisk og social ødelæggelse af strukturerne, således at den snart ikke har mere håb tilbage.
Især i det sydlige Sudan bliver religionsfriheden undertrykt. Vi får til stadighed informationer om, at kristne bliver forfulgt, at præster, f.eks. fader Sebit eller fader Boma, bliver tortureret eller mishandlet, og vi ved, at næsten hele befolkningen er ramt af hungersnød.
Det er en form for krænkelse af menneskerettigheder, som dér især fremskyndes af regeringen. Der er tale om en institutionalisering af krænkelsen af menneskerettigheder fra regeringens side. Men også vi som Union og vores associerede stater bærer vores del af skylden for, at våbnene kommer dertil, og at denne situation kan fortsætte. Jeg mener, at dette skal ændres! Sudans regering skal underskrive de internationale aftaler mod biologiske, mod kemiske våben og mod miner.

Fassa
Hr. formand, vi har med stor højtidelighed fejret årsdagen for Menneskerettighedserklæringen. Det gør vi dog med beklagelse hver torsdag eftermiddag her i salen - der måske ikke er særligt fyldt, hvilket den ellers burde være - hvor vi desværre er nødt til at se den kendsgerning i øjnene, at der stadig er mange mennesker, som ikke har nogen rettigheder. Det er tilfældet med Sudan, hvor sult, borgerkrig og undertrykkelse af enhver form for frihed, navnlig religionsfriheden, følges ad.
Jeg mener dog, at vi i den beslutning, vi fremlægger om Sudan for at få denne situation til at høre op, og for at man kan påbegynde en ændringsproces, ikke blot bør nøjes med ord, men at vi også skal støtte en streng embargo og på alle mulige måder straffe dem - også i Europa - der med deres adfærd, det vil sige med våbenhandel og anden ulovlig handel, er medvirkende til, at menneskene i en stor del af verden stadig ikke har nogen rettigheder.
Pakistan

van Dam
Hr. formand, for det første tillægger jeg menneskerettigheder og det liv, som vi har fået af Gud, stor værdi. Derfor føler jeg mig dybt krænket af fru Eriksson, der i går morges var så fræk at beskylde abortmodstandere for at krænke menneskerettighederne. Efter de kommunistiske regimers systematiske krænkelse af menneskerettighederne inklusive grusomme aborthandlinger burde hun skamme sig over en så infam beskyldning.
I denne uge efter Menneskerettighedserklæringens 50-års fødselsdag var menneskerettighederne både i går og i dag til debat, nu under den månedlige aktulle og uopsættelige debat, hvor vi for anden gang inden for et halvt år skal drøfte Pakistan.
I dette muslimske land har ikkemuslimer længe kunnet leve i rimelig frihed. Den nuværende statsminister, Sharif, indskrænker denne frihed meget. Han vil gøre Pakistan til en ægte muslimsk stat med den dertilhørende retsstat og genindførelse af dødsstraffen.
I 1991 fik han et parlamentarisk flertal til i grundloven at ophøje shari'ah (den islamiske lov) som grundlag for al anden lovgivning. Følgerne er alvorlige. Den, der fornærmer Koranen, får livsvarigt fængsel. Den, der i ord, skrift eller billeder eller på anden måde vanærer Muhammed, får dødsstraf. Som bevis kan myndighederne nøjes med øjenvidneforklaringer fra fire mandlige muslimer eller to mandlige og fire kvindelige muslimer. Øjenvidneforklaringer fra kvinder og ikkemuslimer har ingen juridisk værdi.
Sharif fortsætter. For nylig accepterede parlamentet det såkaldte 15. ændringsforslag til grundloven, men med kun 10 mandater til det religiøse mindretal ud af parlamentets 210 mandater var det ingen kunst. Ændringsforslaget forpligter til meget streng overholdelse af shari'ah inden for retssystemet. Det betyder bl.a., at alle, der arbejder inden for den lovgivende magt, skal være muslimer.
I næste måned holder det pakistanske Senat afstemning om dette ændringsforslag. Tidligere statsminister og nuværende oppositionsleder, Benazir Bhutto, har advaret imod, at det kan føre til totalitær islamisk dominans på linje med nabolandet Afghanistan.
Truslen fra disse love må ikke ses uden sammenhæng med de sociale problemer i Pakistan. Der er stor fattigdom med store forskelle mellem fattig og rig. Børnearbejde er vidt udbredt. Fattigdommen bidrager til, at blasfemilovene er meget »livstruende« for religiøse mindretal. De er meget egnede til at lokke medlemmerne heraf på glatis. I praksis bruges disse troslove til at bilægge personlige fejder. Som følge af en nabostrid er nogle kristne blevet beskyldt for at spotte Muhammed!
Det fælles beslutningsforslag opfordrer Pakistan til at tage menneskerettighederne alvorligt. Regeringen skal i det mindste sikre alle borgere i Pakistan, muslimer eller ikkemuslimer, en fair rettergang. Kommissionen og Rådet kan bidrage til, at Pakistan tager denne opfordring alvorligt.

Evans
Hr. formand, jeg er ikke særlig glad for at støtte et forslag, som er dybt kritisk mod menneskerettighedssituationen i Pakistan. Når det er sagt, vil jeg gerne tage afstand fra de temmelig provokerende indledende bemærkninger af hr. van Dam, hvis bemærkninger jeg følte var irrelevante og upassende i denne debat.
Der er et stort antal pakistanere i Pakistan, London og i hele verden, borgere, der er meget foruroligede over de begivenheder, vores beslutningsforslag sigter mod. De pakistanske myndigheder bør være klar over, at deres lands image bliver alvorligt skadet. Dette beslutningsforslag er ikke begrænset til de lidelser, en enkelt minoritetsgruppe udsættes for. Det drejer sig om dårlig behandling af kristne, af ahmadier, medlemmer af MQM, særlig i Karachi, og om menneskerettigheder, især kvinders rettigheder. Disse rettigheder vil blive yderligere truet af ændringsforslaget 15 til forfatningen, hvis Senatet støtter den, og vi appellerer til det og andre om at nægte at give støtte.
I henhold til lovene om blasfemi er en af de foreskrevne sanktioner døden, og udformningen af disse love giver mulighed for hævnaktioner, som man ofte hører om, i retssale, der er tætpakkede med mullaher og med fjendtlige menneskemængder uden for. Rapporter om massevold eller primitive juridiske forhold driver ofte Pakistans venner til fortvivlelse - og jeg regner mig selv sammen med andre kolleger her for at være en ven af Pakistan. Vi ønsker ikke at drage folkets ret til selv at ordne deres sager i tvivl. Men vi beder om, at de respekterer bestemmelserne i Menneskerettighedserklæringen, hvis 50-års-dag vi markerer i denne uge.
Vi appellerer til Pakistans regering om at lægge mere vægt på menneskerettighederne, på rådslagning og dialog af hensyn til alle sine borgere - borgerne i deres eget land, tidligere borgere rundt omkring i verden og andre, der deler denne bekymring.

Fassa
Hr. formand, vi forhandler nu om samarbejdsaftalen mellem Den Europæiske Union og Pakistan, og et af de punkter, der ofte understreges i den slags aftaler, er evnen til at iværksætte et regionalt samarbejde. Hvad Pakistan angår, har landet i lang tid haft en særlig slags regionalt samarbejde, idet det har givet sin meget kraftige støtte til Taleban-regimet i Afghanistan, og i dag - sådan som det er tilfældet med ethvert rigtigt regionalt samarbejde - får Pakistan til gengæld et forslag om at indføre islamisk lov i landet.
Jeg tror, at vi her i Parlamentet bør minde kraftigt om det gamle ordsprog fra en af den juridiske og moderne politiske tankegangs fædre, nemlig Alberico Gentili: silete theologi in munere alieno . Parlamentet er uden tvivl en af de mest retmæssige arvtagere til denne tradition.

Holm
Hr. formand, det er med stor bekymring, at vi ser på udviklingen i Pakistan. Flere mennesker er blevet myrdet på grund af deres religiøse overbevisning, og disse voldsomme overgreb ser ud til at fortsætte. Det er derfor skræmmende, at det aktuelle forslag - ændringsforslag 15 som tillæg til Pakistans forfatning - gør situationen endnu mere foruroligende. Man skal nemlig huske på, at muslimerne allerede respekteres i Pakistan, så de kan leve i overensstemmelse med islam. De kan udøve deres religion. Den foreslåede skærpelse vil i stedet netop skabe basis for en fjendtlig indstilling over for andre religiøse trosretninger og over for den ikkemuslimske minoritet i Pakistan. Derfor må vi helt klart opfordre det pakistanske Senat til at stemme imod dette forslag for ikke at sætte de menneskerettigheder på spil, som er så vigtige for os, for det pakistanske folk og for verdens fremtid!
Man skal også huske på, at det blandt de 49 stater i hele verden, der har islam som den primære religion, kun er Saudi-Arabien, Iran og Taleban - der kontrolleres af Afghanistan - der har disse hårdhændede muslimske love, der står over retspraksis. Jeg håber virkelig, at Pakistan ikke slår ind på den vej, men at man fortsat vil respektere menneskerettighederne og tværtimod vil give større udtryk for, at forskellige religiøse grupper også fremover kan leve side om side. Jeg håber virkelig, at den pakistanske regering ikke starter nye uroligheder med dette tillæg.

Maij-Weggen
Hr. formand, min gruppe har allerede i flere år været bekymret over situationen i Pakistan, fordi religiøse mindretal konstant udsættes for vold. Det bliver ikke kun ved trusler og vold. Den 18. november blev ni kristne myrdet i Noshera.
Og så har vi modtaget foruroligende meddelelser om to parlamentsmedlemmer fra Muttahida Quami-bevægelsen, som stadigvæk er fængslet og behandles dårligt. Jeg modtog i denne uge et brev fra den pakistanske ambassade, hvori man angiver, at de ni myrdede kristne ikke var kristne, men medlemmer af en sekt, og at lederen af de myrdede familier udøvede fatahmagi. Det skulle dreje sig om en familievendetta. Det er et typisk eksempel på, hvilket også blev nævnt lige før, at de kristne stilles i et dårligt lys og på den måde går til grunde.
Endvidere meddeles det i brevet fra den pakistanske ambassade, at de to anholdte parlamentsmedlemmer ikke behandles dårligt, men at de forsvarer sig godt. Også herom har vi modtaget andre oplysninger.
Disse modstridende oplysninger fra ngo?er og de pakistanske myndigheder er faktisk endnu en grund til at støtte beslutningen og anmode Kommissionen om at foretage sig noget og forsøge at få udryddet denne form for handlinger.
Til sidst vil jeg også opfordre til, at det 15. ændringsforslag til grundloven ikke vedtages, for det vil efter min mening kun forværre situationen i Pakistan endnu mere. Vi anmoder Kommissionen og Rådet om at gøre noget.

Mann, Thomas
Hr. formand, kort før 50-årsdagen for undertegnelsen af erklæringen af Verdenserklæringen for menneskerettighederne blev disse igen trådt under fode i Pakistan. For en måned siden blev en kristen familie på ni - og det var tydeligvis ikke separatister - myrdet af islamiske terrorister i byen Noshera. Der er ikke sket store ændringer siden juni, hvor vi her i Europa-Parlamentet protesterede mod diskrimineringen af ahmadier, muslimer og swanter samt mod blasfemiloven, der siden 1986 blev benyttet til at forfølge religiøse og ildesete mindretal. Volden i Karachi har taget til. Der er igen blevet arresteret parlamentarikere fra Muttahida Quami-bevægelsen, og tilhængerne er blevet ført for militærdomstole.
Efter Nationalforsamlingens vedtagelse har Senatet nu en tillægsartikel til forfatningen. Senatet ønsker at erklære Koranen og Sunnaen til øverste lov i landet. Den udøvende myndighed skal have ret til egenmægtigt at beslutte, hvad der er ret, og hvad der er uret. Og dertil kommer, at ændringsforslag 15 skal gælde, uanset hvad der står i forfatningen, i en eller anden lov eller en dom. Det er da et carte blanche for alle fanatikere og vil med stor sandsynlighed udløse en ny terrorbølge mod mindretal. Hvilke muligheder har Kommissionen til at forhindre volden i at tage overhånd? Klausuler i aftalen? Internationale juridiske konferencer, hvor emnerne metoder og forkerte metoder står på dagsordenen? Udsættelse af fælles beslutninger med Pakistan, så demokrati og menneskerettigheder langt om længe også får høj prioritet i dette land, som jo immervæk er medlem af SAARC, som vi i Europa-Parlamentet bærer en del af ansvaret for?
Iran

Pradier
Hr. formand, De har sikkert aldrig hørt om Dariush Foruhar og hans kone, om Pirouz Davani, der var chefredaktør på en iransk avis, om Majid Sharif, Mohammed Mokhtari eller om Jafar Pouyandeh. Men bare rolig! De kommer heller ikke til at høre om dem, for de er enten blevet dræbt, myrdet eller henrettet, eller også er de forsvundet. Det er, hvad der sker med de intellektuelle og de politiske modstandere i dagens Iran.
På nuværende tidspunkt tager dette angreb mod de intellektuelle og modstanderne en særlig bekymrende drejning. Det er derfor, jeg mener, at vi bør støtte præsident Khatami i de anstrengelser, udtalelser og initiativer, han har taget til fordel for ytringsfriheden og mediefriheden. Det er også grunden til, at vi skal opfordre til, at ngo'erne kan komme ind i landet for at hjælpe dem, der i Iran forsøger at føre landet ind på demokratiets vej.

Gahrton
Hr. formand, jeg er helt enig med Pradier. Til den liste, der findes i den fælles resolution, kan jeg tilføje mindst ét navn, nemlig Reza Hadjzadeh, som jeg netop har fået fra den iranske intellektuelle opposition, der lider under denne forfærdelige terror. Det er udmærket, at den iranske præsident formelt går ind for kulturel frihed og ytringsfrihed, hvilket vi også siger i den fælles resolution, men spørgsmålet er, om man ikke skal gå længere.
I Algeriet har vi jo f.eks. haft en undersøgelsesdelegation fra Europa-Parlamentet på plads. Selvom der fortsat sker skrækkelige ting i Algeriet, tror jeg, at det kan have en vis betydning. De iranske intellektuelle og hele det iranske civile og demokratiske samfund er meget opsat på, at vi får en repræsentation på plads i landet. Jeg vil gerne fostre den tanke, at vi forsøger at nedsætte en eller anden form for undersøgelseskommission, der om muligt tager til Iran og studerer de lokale forhold og viser solidaritet ved sin blotte tilstedeværelse.

Maij-Weggen
Hr. formand, Iran står igen på vores dagsorden om krænkelse af menneskerettighederne. Hvor det sidste gang især drejede sig om, at medlemmer af religiøse mindretal og kvinder blev truet og fængslet, nogle gange myrdet, drejer det sig denne gang om de intellektuelle, medlemmerne af oppositionen og på ny om kvinder, som vi skal forsvare. I august forsvandt Pirouz Davani, redaktør af dagbladet Pirouz. Den 25. november blev Majid Sharif, stifter af månedsbladet Iran Farda , fundet død efter en kidnapning. For nylig blev Mohammed Mokhtari og Mohammed Jafar Pouyandeh, begge forfattere og journalister, også kidnappet og myrdet. Disse mord føjer sig til mordet den 22. november på Dariush Foruhar og dennes hustru Parvanjeh, begge medlemmer af oppositionen. Dertil kommer den permanente undertrykkelse af kvinder, fordi det i nogen tid har været forbudt kvinder at lade sig behandle af mandlige læger og specialister, selvom kun 7 % af lægerne i Iran er kvinder.
Hr. formand, vi må simpelthen fastslå, at det forår, som så ud til at blomstre op under den nye præsident, Khatami, er slået om i en hård vinter, og at Iran på ny er ved at udvikle sig til et usikkert land med en hård og voldelig regering til trods for præsidentens moderate holdning. Vi anmoder udtrykkeligt Kommissionen og Rådet om at undersøge, om der af alle 15 medlemsstater i EU kan trækkes én linje vedrørende flygtninge fra Iran. Vi fastslår, at Iran for øjeblikket er et usikkert land for kritiske intellektuelle, kvinder og også for journalister.

Pailler
Hr. formand, en terrorbølge har gennem de sidste par uger ramt de iranske forfattere. Majid Sharif, Mohammed Mokhtari og Jafar Pouyandeh er blevet bortført og myrdet. Er det tilfældigt? Helt sikkert ikke! Var de ikke alle medlemmer af det udvalg, der havde til opgave at forberede generalforsamlingen i den iranske forfatterforening, der, som jeg minder Dem om, er blevet forbudt af magthaverne?
Disse mord, der har fundet sted i en stemning af konfrontation mellem forskellige oprørske grupper i kampen om magten, skal lukke munden på de intellektuelle. Ved at vedtage beslutningen, der også underskrives af vores gruppe, giver vi udtryk for vores solidaritet, og vi kræver, at de iranske myndigheder tager de nødvendige foranstaltninger for på én gang at eftersøge og straffe ophavsmændene til disse forbrydelser og at sikre borgernes beskyttelse og sikkerhed.
Vi kan ligeledes udtrykke vores solidaritet ved at støtte forslaget fra de iranske eksilforfattere om at sende en international komité af intellektuelle og parlamentarikere fra hele verden til Iran for at efterforske disse massakrer og for at redde livet for alle dem, der bliver truet.

von Habsburg
Hr. formand, netop de sidste timer viser, hvilken betydning Iran har for os. For den, der betragter situation dér objektivt, er der slet ingen tvivl om, at der er gjort gevaldige fremskridt i Iran under præsident Khatami. At der i dén forbindelse er uheldige begivenheder, er fuldkommen klart, men de bliver hovedsageligt dirigeret fra udlandet. Det må man ikke glemme. Det har altid været visse iranske frihedskæmpere, der har bragt terrorismen ind i landet. Vi bør derfor gøre alt for at opmuntre den iranske regering og især præsidenten til at fortsætte ad liberaliseringens og demokratiseringens vej. Vi skal dog lægge den allerstørste vægt på ét punkt, nemlig den uacceptable forfølgelse af bahai-tilhængerne, for de er en af de mest civiliserede grupper, og vi skal støtte dem i deres frihed!

Bertens
Hr. formand, mørke konservative kræfter holder Iran i et kvælertag. Journalister bliver myrdet, man lukker munden på dissidenter og intellektuelle, og kvinder tvinges tilbage i deres konservative rolle. Med rette siger hr. Habsburg, at bahai-tilhængernes skæbne også er vores bekymring. Demokratiske og fornyende kræfter har endnu ikke fået en rigtig chance i Iran. Valget af præsident Khatami var en positiv udvikling, men en enlig svale gør ingen sommer.
Unionen, hr. formand, skal gøre alt for at støtte de demokratiske kræfter i Iran og klart give udtryk for sin misbilligelse. Til sidst håber jeg, at de nationale regeringer, altså også regeringen i f. eks. Nederlandene, gør sig klart, hvilken værdi de såkaldte forvaltningsmeddelelser har. Meddelelser, som sendes til Europa fra ambassaderne, også fra andre unionslande, om, at Iran nu - jeg citerer - er et sikkert land, så asylansøgerne kan sendes tilbage, og at der ikke modtages nye asylansøgere. Hr. formand, jeg bliver forbistret, når jeg læser den slags nyheder i den nederlandske og den udenlandske presse.

Swoboda
Hr. formand, man bliver aldrig udlært! Jeg er egentlig overrasket over, hvor positivt vores kollega von Habsburg ser på Iran. Jeg er meget solidarisk med bahai-gruppen og er enig i, at den ikke må blive forfulgt. Men at lade som ingenting med alt, hvad der er blevet sagt om kvinder, om intellektuelle og kritiske folk, dér forstår jeg faktisk ingenting! Det er rigtigt nok, og sådan ville jeg egentlig også begynde, at Iran har fået en ny præsident, som jeg absolut værdsætter ud fra hans redegørelser, hans indstillinger, også selvom jeg ikke er enig i alle detaljer. Men måske netop fordi folket har valgt en relativt liberal præsident, mod ayatollahernes eller i det mindste de fundamentalistiske ayatollahers mening, findes der i Iran en tydelig bevægelse, der ønsker at sætte en stopper for dette »liberale spøgelse«, og som kæmper massivt mod åbningen og mod liberaliseringen i landet. Det er alt sammen meget relative begreber, men man kan absolut se muligheden for også at fortsætte dialogen med Iran.
Men, trods dialogen, om man kalder den kritisk eller åben, må det dog stå klart, at Europa-Parlamentet ikke kan undlade også at koncentrere sine overvejelser om menneskerettighederne i Iran, som i mange andre lande, og at det skal føre denne kamp. Parlamentet skal helt sikkert også opfordre Kommissionen og Rådet til netop også at give udviklingen af menneskerettigheder sin fulde opmærksomhed. Ja, vi går ind for en dialog med den iranske præsident. Vi håber, at han også i stigende grad taler for hele Iran. Men det kan han kun gøre, hvis han er stærk nok til virkelig også at føre en vellykket kamp mod de fundamentalistiske og de terroristiske grupper. Derfor håber jeg, at Kommissionen og Rådet vil se på det på samme måde som Europa-Parlamentet.

van Dam
Hr. formand, efter en rolig periode er Iran nu på ny i stand til at tiltrække sig international opmærksomhed. Det skyldes for det meste ikke noget positivt. Heller ikke denne gang. I de sidste uger er flere kritiske, intellektuelle forfattere forsvundet under mistænkelige omstændigheder og senere fundet døde. På grund af denne alarmerende situation er det godt, at Iran er tilføjet den aktuelle og uopsættelige debat.
Det er godt, at også ayatollah Khamenei i mellemtiden har fordømt disse mord. Det er forståeligt, at andre, der muligvis også kan blive ofre, er gået under jorden. At gå under jorden er selvfølgelig ikke en løsning på den aktuelle problematik. Den frygt, som disse overfald medfører for de truede og deres familier, er stor.
Desværre viser disse overfald, at den »moderate« iranske præsident, Khatami, ikke helt er i stand til at beskytte sine tilhængere. Retsvæsenet, den hemmelige tjeneste og Irans hær står alle under ledelse af den højeste åndelige leder Ali Khamenei. Efter sin store valgsejr sidste år lovede Khatami at videreudvikle samfundet. Mordene foregår under en heftig politisk strid, som er brudt ud i Iran mellem præsident Khatami og den magtfulde konservative regering. Der er endnu ikke fundet mistænkte for mordene.
Nærværende beslutning opfordrer den iranske regering til at undersøge mordmistankerne alvorligt og beskytte eventuelle nye ofre. Det er meget vigtigt, at Iran tager den opfordring alvorligt. Et demokratisk land respekterer også kritiske mindretal. Det lader dem leve i frihed og lader dem udføre deres arbejde. Virkeligheden i Iran står i stærk kontrast hertil. Det er den iranske regerings opgave at skabe forbedring.
Børnesoldater

Bertens (ELDR).
Hr. formand, den internationale kampagne for at stoppe brugen af børnesoldater fortjener Parlamentets støtte. For øjeblikket kæmper 300.000 børn fra 33 lande i deres forældres krige. I de lande får børnene ingen chance for at udvikle sig normalt. Vi kender alle eksemplerne fra Congo, Somalia, Sudan, Sierra Leone, Afghanistan osv. Det er faktisk heller ikke så godt ordnet i Unionen, for i 11 af de 15 medlemsstater rekrutterer man soldater under 18 år. Det er i strid med de generelle regler i FN's Konventionen om Barnets Rettigheder, hvori den laveste myndighedsalder er fastsat til 18 år. Hvordan kan vi med god samvittighed forsvare, at børn først må stemme, når de er fyldt 18 år, men alligevel sende dem i krig, når de er 15, 16 eller 17 år? Det er uforståeligt, at denne konvention i 1989 har lavet den undtagelse.
FN-forhandlingerne om en mulig protokol, som sætter den nederste grænse til 18 år, har allerede i flere år stået i stampe. Derfor er Unionens indsats og lederskab nødvendigt for at få forhandlingerne i gang igen.
Kommissionen skal give demobiliseringen og reintegrationen af børnesoldater budgetmæssigt prioritet. Det er den eneste måde at bryde voldsspiralen på.
Parlamentet skal også spille sin rolle, ligesom det i sin tid spillede en fremtrædende rolle i kampagnen mod landminerne. I starten spurgte man os forbavset, hvorfor vi blandede os. Men resultatet er Ottawa-konventionen, som De ved. Vi skal lade en gruppe like-minded countries , det hedder det, optræde for at komme frem til en moralkodeks og for at trække den fastlåste diskussion i FN om børnesoldater op på et andet plan. Det har vi lært af Ottawa. Med den kommende 10-års dag for Konventionen om Barnets Rettigheder er det på tide, at vi ophører med at hverve og indsætte børn for at føre krig.

Schroedter
Hr. formand, vores kollega Bertens har allerede nævnt det forskrækkende tal: 300.000 børn kæmper overalt i verden. Nogle af dem er kun otte år. I de sidste 10 år har 2 millioner børn mistet livet, 6 millioner er blevet mærket af varige handicaps. De psykiske traumer i forbindelse med voldsoplevelserne er talløse. Der er også mange stater i Den Europæiske Union, der ikke har undertegnet protokollen til Konventionen om Barnets Rettigheder, som forbyder rekruttering under 18 år. Rekruttering under 18 år er mulig i Tyskland, Frankrig, Storbritannien, Grækenland, Italien, Luxembourg, Nederlandene, Spanien. Det er politisk nødvendigt at gennemføre denne protokol, hvis Den Europæiske Union ønsker at bevare sin troværdighed, og hvis verden skal have tillid til den nuværende rådsformands ord om, at menneskerettighederne er blevet et væsentligt element i Den Europæiske Unions politik.
Det er derfor begrundet, hvis Den Europæiske Union går ind for gennemførelsen af protokollen til barnets beskyttelse i en fælles aktion. Dette forbillede er især påkrævet i Unionens lande, da der på topmødet i Cardiff blev vedtaget retningslinjer i forbindelse med en adfærdskodeks for våbeneksport, hvor det fremgik tydeligt, at nøglerollen for ...
(Formanden afbrød taleren) ... en tiltagende international iagttagelse af protokollen for lette våben især er påkrævet i de lande, hvor børn bruges som soldater. Disse ord ...
(Formanden fratog taleren ordet)
Lenz
Hr. formand, i stedet for barnlig glæde over den forestående jul behandler vores beslutning i dag et af de kedeligste kapitler i menneskers misbrug, for ikke at sige forbrydelser. Jeg oplevede som barn, hvad det vil sige at sende 14-15-årige i krig som en sidste mulighed, og det glemmer jeg aldrig. Jeg tænker med rædsel på skæbnen for de børnesoldater, der blev sendt i Irak-Iran-krigen i fanatismens navn på samme måde som i andre lande.
Jeg mener, at vi i Den Europæiske Union derfor virkelig bør støtte alle FN's bestræbelser på at vedtage en tillægsprotokol til FN's Konvention om Barnets Rettigheder. EU skal handle i overensstemmelse hermed. Det er selvfølgelig ikke normen hos os, at unge under 18 år bliver sendt i krig - det skal man også vide - alligevel går også jeg ind for en grænse på 18 år.
Vi har i EU vovet at afskaffe den krig, der er skrækkelig nok bare for voksne - det kan vi jo stadig se på vores grænser - men vi bør også sørge for, at heller ikke børn i andre lande under nogen omstændigheder, hvis der føres krig, bliver belastet af den, fordi den bliver et traume for dem hele livet. Lad os derfor her i Europa-Parlamentet yde en engageret indsats for børneglæde, mod sult og for uddannelse af børn, men mod børnesoldater!

González Álvarez
Hr. formand, jeg tror, at alle vi talere er enige i, at hvis krænkelse af menneskerettighederne generelt er frygtelig, er krænkelse af børns rettigheder endnu mere forargelig. Der er fremlagt nogle tal: 300.000 børn, som er i krig. Det er ikke længe siden, at spansk fjernsyn viste et dokumentarprogram, hvor man så helt små børn med våben, som allerede i en tidlig alder var mere vant til at se død og mord end til at se liv, skole og fred. Derfor bør Den Europæiske Union gøre sit yderste ikke kun for at sikre, at ingen af disse børn under 18 år sendes i krig, anvendes i krig, men også for at vores medlemsstater og andre stater i verden underskriver denne protokol om Den Internationale Straffedomstol, hvor anvendelse af børn i krig og bevæbning af børn i en af artiklerne anses for en krigsforbrydelse.
Hr. formand, jeg mener, at der ikke er meget fremtid i en verden, hvor 250 millioner børn udfører strafbart arbejde, hvor 300.000 børn er i krig, og som tillader, at der dør flere millioner børn hvert år. Derfor mener jeg, at vi, Den Europæiske Union, bør træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at dette ikke får lov til at fortsætte. Naturligvis inden for omfanget af vores muligheder.

Günther
Hr. formand, her i Den Europæiske Union er vi imod, at børn får krigslegetøj til jul eller på andre tidspunkter. Vi har her med en udvikling at gøre, som i mine øjne er et eklatant børnemisbrug. Jeg vil også gerne takke alle de foregående talere for, at vi her helt sikkert opnår en fælles holdning. Vi skal i fællesskab bestræbe os på at gøre noget mod dette børnemisbrug. Men det, vi kræver i beslutningsforslaget, er ikke vidtrækkende nok efter min mening. Jeg mener, at dette emne er for alvorligt til, at det kan nøjes med at blive behandlet i et bilag til en konvention - også selvom den er meget værdifuld. Jeg har det standpunkt, at vi skal gøre en indsats for at skabe vores egen konvention, vores eget moratorium i forbindelse med dette emne, således at vi her opnår lige så stor succes som i bekæmpelsen af personelminer.

Leperre-Verrier
Hr. formand, i denne uge, der er forbeholdt menneskerettighederne, må vi ikke glemme børnene og deres situation i mange lande: dårlig behandling, tvangsarbejde, men også tidlig rekruttering i hærene, ofte med løfter om rigdom. Børnene, som alt for ofte er de første civile ofre i krig, må ikke blive bevæbnede arme for oprørske grupper eller lande i konflikt.
Alligevel vurderes det, at mere end 300.000 børnesoldater deltager i fjendtligheder, uden at medregne dem, der i stedet for at gå i skole, bliver rekrutteret, nogle gange mod deres vilje, til de væbnede styrker. Et vigtigt skridt ville være vedtagelsen af en suppleringsprotokol til den internationale Konvention om Barnets Rettigheder, der begrænser den militære lavalder til 18 år. Derefter ville det være nødvendigt at skabe forståelse i staterne, at opfordre dem til at ratificere denne konvention og tage de nødvendige forholdsregler. Vi bør derfor anmode FN om at fremskynde og styrke sin indsats.
Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien

Dupuis
Hr. formand, med respekt for Dem skal vi nu tale om Makedonien. De ved, at vi har en ny situation i Makedonien, hvilket jeg synes skal understreges kraftigt. Der er kommet en ny regering, og vi oplever endelig et skift i Makedonien, og jeg benytter mig af chancen for at takke en af de første blandt os, der forstod det, hr. von Habsburg, som i øvrig har arbejdet i denne retning.
Dette nye flertal er ikke et flertal af moderate, men vi ved, hvad de moderate har lavet i Makedonien: De har intet foretaget sig i fem eller seks år for at løse landets problemer. Der er i dag et såkaldt ekstremistisk flertal, men et flertal, der forbereder sig på løse Makedoniens grundlæggende problemer, bl.a. de problemer, der angår sameksistensen mellem det makedonske flertal og det albanske mindretal. Den nye regering består af tre partier, hvoraf det ene er det albanske mindretalsparti.
Fire personer er blevet dømt under tvivlsomme betingelser, i hvert fald ud fra et juridisk synspunkt, eftersom spørgsmålet er på dagsordenen for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. Vi ved, at det nye flertal er interesseret i at løse dette problem, som er et levn fra det gamle styre, og jeg tror, at Parlamentet gennem denne beslutning kan give de makedonske myndigheder et påskud, i positiv forstand, til at løse dette problem og løslade de fire albanske ledere, der i dag stadig er fængslede og idømt mellem to og syv års fængsel.
Jeg opfordrer derfor alle mine kolleger til at stemme for denne beslutning. Til næste år, i januar måned, får Udvalget om Udenrigs-, Sikkerhed- og Forsvarsanliggender besøg af den nye formand for rådet i Makedonien, hr. Georgievski, og jeg opfordrer Dem til at deltage i mødet. Jeg mener, at det er en person, der er værd at lytte til. Jeg mener, at takket være ham og det nye flertal i Makedonien kan Europa og Den Europæiske Union iværksætte nye ting med Makedonien.

Posselt
Hr. formand, Makedonien er et ungt demokrati, der begiver sig på vej ind i Den Europæiske Union under den nye, håbefulde regering. Vores beslutning er et bidrag til denne vej, og regeringen bør også opfatte det som en hjælp og støtte, for frigivelsen af de fængslede kommunalpolitikere med albansk nationalitet i Makedonien ville ikke kun være en handling i humanitetens navn, og det en nødvendig og længe savnet handling i humanitetens navn, men også en handling i klogskabens navn, og jeg vil også gerne sige i styrkens navn, for jeg mener, at det netop er nødvendigt med en vis selvbevidsthed og en vis styrke for at føre den rigtige nationalitetspolitik.
Her ser jeg meget opmuntrende tegn hos den nye makedonske regering. Det, vores stater lider allermest under, er centralisme og nægtelse af mindretallenes og befolkningsgruppernes rettigheder. Det er dette og ikke føderalismen eller befolkningsgruppernes rettigheder, der fører til en ødelæggelse af forskellige strukturer. Det gælder om at integrere føderalisme og befolkningsgruppernes rettigheder, for hvis jeg føler, at jeg bliver anerkendt i min værdighed og egenart, ønsker jeg at blive i det større fællesskab, for det giver mig fordele. Hvis jeg føler, at jeg bliver undertrykt i min værdighed og egenart, fører det til separatisme.
Derfor mener jeg, at en klog, forudseende og integrerende politik er nødvendig for at integrere albanerne i Makedonien. Begge sider vil nærme sig hinanden, det er jeg overbevist om, og det kunne være et første vigtigt skridt, hvis den nye regering kunne integrere universitetet i Tetovo - så at sige et stridens æble gennem de sidste år under den gamle regering - som en selvstændig afdeling for den albanske befolkningsgruppe i universitetet i Skopje ved et kompromis. Det ville være af særlig stor betydning, da universitetet i Pristina i nabolandet Kosovo jo for tiden bliver undertrykt brutalt. Derfor mener jeg, at dette er et skridt i retning mod integration, og jeg beder den nye makedonske regering om at tage dette skridt.

Swoboda
Hr. formand, denne nye makedonske regering er under ledelse af et parti, der gennem mange år, årtier, har været præget af en meget nationalistisk tone og ført en meget nationalistisk politik. Det ville glæde mig, hvis det, man har kunnet ane i de sidste uger og måneder, nemlig en mere moderat holdning, også virkelig ville kendetegne den nye regering. Man skal også give denne regering chancer og muligheder.
Jeg er fuldstændig indforstået med emnet i denne beslutning, at vi nemlig igen skal skabe frihed for de albanere, der er blevet straffet urimeligt hårdt. Nogle af os har allerede været inde på det flere gange i delegationen med makedonerne. Jeg mødte selv sammen med vores kollega fru Pack en af de fængslede, umiddelbart før han påbegyndte sin fængsling, i hovedstaden Skopje. Jeg mener, at det virkelig ville være et tegn på styrke og indblik i fremtiden, hvis man nu gav disse albanere deres frihed.

Robles Piquer
Hr. formand, inden for rammerne af vores beslutningsforslag om Sudan vil jeg gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på den tragiske situation, som to katolske præster, fader Hillary Boma og fader Lino Sebit, befinder sig i, idet de er anklaget for noget så uforeneligt med deres hellige embede som formodet medvirken til et bombeattentat i Khartoum i juni 1998. De har været fængslet siden den 1. august, altså fem måneder, og de har været underkastet tortur og er derfor blevet tvunget til at tilstå noget, som de ikke har gjort. De vil blive dømt - vi ved ikke hvornår - af en militærdomstol, ikke en civil domstol.
Jeg mener, at vi må tilslutte os det brev, som Hans Eminence Kardinal Danneels, formand for Pax Christi International, i november fremsendte til Sudans præsident.
Og vi bør anmode om, at de får en retfærdig og hurtig retssag for en civil domstol med juridisk bistand og udenlandske observatører. Vi bør i øvrigt, hr. formand, huske på, at Sudans regering ikke har ratificeret og derfor ikke overholder konventionerne mod tortur og inhumane og nedværdigende straffe, således som Den Paritetiske Forsamling AVS-EU desværre måtte minde om i en beslutning på sidste møde.

Pinheiro
Hr. formand, Kommissionen deler ikke kun den almindelige bekymring over de forskellige tilfælde af krænkelser af menneskerettighederne, som er blevet omtalt i løbet af denne forhandling; den er, mener jeg, også grundlæggende enig i alle beslutningsforslagene.
Som De ved, insisterer Kommissionen, hver gang vi har disse forhandlinger, på, at de garantier, der er indeholdt i den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder, i alle tilfælde skal respekteres. Det samme gælder, vil jeg gerne tilføje, det, der er indeholdt i andre internationale konventioner, særlig Wien-konventionen, der fastlægger diplomatisk beskyttelse. Ikke sjældent, og sågar i USA, kender de anholdte ikke alle deres rettigheder, og Wien-konventionens bestemmelser finder ikke anvendelse, hvad der er alvorligt og kan være tilstrækkelig begrundelse for at ophæve en dom.
Kommissionens beføjelser på dette område er, som De ved, begrænsede, thi det behandles normalt af Rådet eller af andre institutioner som Europarådet eller FN. Jeg vil imidlertid gerne tilføje to eller tre bemærkninger: For det første er Den Europæiske Unions synspunkt på dødsstraffen blevet tydeligt gentaget i juni i et direktiv vedtaget af Rådet, og som indebærer, at EU som helhed skal kæmpe for, at dødsstraffen afskaffes overalt. Jeg vil også gerne tilføje, at der, som De ved, i dag i alle aftaler med tredjelande er en bestemmelse om respekt for menneskerettighederne, der anses for fundamental for vores samarbejde med disse lande. Dette betyder, at Den Europæiske Unions opfattelser, hvad angår overtrædelse af eller manglende respekt for menneskerettighederne, kan få langt større vægt, når der f.eks. forhandles frihandelsaftaler med landene i Golfstaternes Samarbejdsråd eller med Pakistan.
Jeg vil også gerne nævne, hvad angår Sudan, at det lykkeligvis har været muligt at etablere en våbenstilstand, så den såkaldte Operation Life Line Sudan kunne gennemføres, og som Den Europæiske Union har bidraget til med ECU 73 millioner alene i år. Men situationen i Sudan er alvorlig, ligesom den også er alvorlig i andre lande, og jeg vil gerne understrege, at vi er opmærksomme og aktive i forsøget på også at løse problemet med de katolske præster, som hr. Robles Piquer har omtalt.
Hr. formand, ærede medlemmer, hvad angår Iran, har vi trods et vist håb efter valget af præsident Khatami følelsen af, at dennes magtesløshed i kampen mod visse ekstremistiske kræfter gør det stadig mere berettiget, at det internationale samfund yder ham sin beslutsomme støtte.
Hvad angår børnesoldater, vil jeg gerne sige, at vi energisk har støttet den særlige repræsentant for FN's generalsekretær i indsatsen for børn i væbnede konflikter, og at vi sammen med ham er ved at forberede et fælles program, der skal samfinansieres af Kommissionen med henblik på at konkretisere nogle af de anbefalinger, som han inden længe vil forelægge for Generalforsamlingen.
Og til slut, hr. formand, hvad angår Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, vil jeg gerne sige, at vi også dér nærer et vist håb om, at den interetniske dialog, som i det mindste denne regering synes at være indstillet på, kan bidrage til løsningen på nogle af de problemer, der er med det albanske mindretal, herunder særlig med de tidligere borgmestre, hr. Osmani og hr. Demiri.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.

Formanden
Vi går nu over til afstemning om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Afstemning
Posselt
Hr. formand, inden vi går over til Pradier, må jeg endnu en gang gøre opmærksom på noget: Dagens afstemning og de aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning var lidt i modstrid med forretningsordenen, for vi havde igen kun oversat de fælles tekster og ikke de oprindelige tekster. Vi har teoretisk set ret til - og det har vi ofte gjort brug af - at forkaste fælles tekster og så stemme om de oprindelige tekster. Denne ret bliver dog taget fra os, hvis de oprindelige tekster ikke - som det er sædvane ved alle andre afstemninger - foreligger på de originale sprog. Jeg ved, at Præsidiet har truffet en beslutning herom, jeg protesterer blot imod det - det er absolut mod forretningsordenen - og jeg vil gerne bede Dem om at lade Forretningsordensudvalget beskæftige sig hermed!

Formanden
Jeg noterer mig Deres protest, men takker Dem, fordi De ved denne lejlighed alligevel samarbejder.

Van Lancker
Hr. formand, jeg vil gerne indgive et forslag om at forandre den franske version fra centres d'hébergement pour les refugiées til centres de rétention . Min gruppe mener nemlig, at flygtningecentre slet ikke har noget at gøre med fængselspolitikken. Det har lukkede flygtningelejre derimod. Vi foreslår, at der her i stedet for centres d'hébergement kommer til at stå centres de rétention . Jeg håber, at tolkene i alle kabinerne kan oversætte dette rigtigt til de forskellige sprog.

Formanden
Det synes at være et oversættelsesproblem snarere end en mundtlig forespørgsel.

Pradier
Hr. formand, jeg støtter fuldt ud det, som vores kollega, fru Van Lancker, lige har sagt. Faktisk fortjener flygtningecentrene, der oftest fungerer under ordningen med forhold, der ligger uden for retslige bestemmelser, parlamentarikernes og borgenes opmærksomhed.

Formanden
Det er i orden. Tak.
Er der nogen indvendinger?

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg tror ikke, det er godt, hvis vi her indfører et belgisk ord i det nederlandske sprog. Det hedder ikke onthaalcentrum , men opvangcentrum på godt nederlandsk.

Formanden
Lad os ikke få en debat. Ændringsforslaget er klart.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, når vi nu alligevel har fundet en betydning af ordet, ville jeg gerne på nederlandsk og i parentes have ordet »modtagelsestelte« med, for det er den nuværende politik.
(Det mundtlige ændringsforslag vedtoges)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Smith
Til forretningsordenen, hr. formand. Angående næste års kalender, kan formanden så være venlig at opregne sine aftaler for den uge, der begynder den 8. februar? Har han rejseplaner eller tager han imod betydningsfulde gæster?

Formanden
Som de siger i det britiske Underhus, så skal jeg skrive til det ærede medlem om denne sag.

Malone
Hr. formand, jeg vil gerne henlede opmærksomheden på situationen i irske fængsler, hvor systemet er helt kaotisk og ikke på linje med Europarådets detaljerede bestemmelser om fængsler, som vores stat har tilsluttet sig.
Systemet er i krise. Fængslerne bruges alt for meget i tilfælde af berigelsesforbrydelser uden vold og til folk, der ikke betaler bøder. Mange er udsat for skrækkelige problemer med narkotikamisbrug. Det vil interessere de medlemmer, der hører på, at det desværre forholder sig sådan, at skønt Irland er den keltiske tiger, er selvmordsprocenten i de irske fængsler en af de højeste i Europa.
Hr. Pradiers betænkning fremsætter en række meget betimelige forslag, såsom at tage hensyn til de særlige behov hos kvindelige fanger, at opretholde det sociale og familiemæssige miljø, at stille ordentlig lægehjælp til rådighed, herunder særlig hjælp til narkomaner, og at indføre konstruktive og humane love vedrørende straffe for unge lovovertrædere, hvilket jeg alt sammen hilser velkommen.
Der sker nogle reformer i Irlands fængsler. Jeg glæder mig over den irske regerings beslutning i sidste uge om at gå videre med forslaget om at etablere en myndighed for fængsler. Men der er meget mere at gøre. Denne betænkning skitserer et antal mulige reformer. Men jeg må afvise den idé, at man skal afkriminalisere ulovlig narkotika i fængslerne. Afkriminalisering er ikke vejen frem og vil blot forværre vores narkotikaproblem.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har stemt for en initiativbetænkning om fængselsforholdene i Unionen. Der er god grund til at sætte fokus på fængselsforholdene i medlemslandene. Fængslerne er generelt overfyldte, og det kan være nyttigt at udveksle erfaringer om forebyggelse af kriminalitet, alternativer til fængselsstraffe, varetægtsfængslinger osv. Det er også aktuelt at sætte fokus på de indsattes grundlæggende frihedsrettigheder her i 50-året for FN's Menneskerettighedserklæring.
I betænkningen peges der på, at en overbelægning af fængslerne kan afhjælpes ved at afkriminalisere indtagelse af ulovlige stoffer, som ikke skader andre end de pågældende selv. Imidlertid er de strafferetlige bestemmelser på narkotikaområdet ikke et EU-anligggende, og det må derfor være op til det enkelte medlemsland at afgøre, hvorvidt der skal tages skridt til en afkriminalisering af f.eks. hash.

Lindqvist
Mange af de sociale forslag i betænkningen er udmærkede - f.eks. større »menneskelighed« i behandlingen af fængslede personer.
Man kan imidlertid spørge sig selv, om det er EU's opgave at foreslå retningslinjer for medlemslandenes kriminalforsorgspolitik. Civil- og strafferet er nationale anliggender. At sige til medlemslandene, at de kan mindske overbelægningen på fængslerne ved at afskaffe fængselsstraf for brug af narkotika er en direkte indblanding i medlemsstaternes interne politik.

McKenna
På vegne af Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet glæder jeg mig over denne initiativbetænkning om fængselsforhold i EU og de forslag, der er stillet om forbedringer og alternative straffe.
Der er en voksende bekymring i hele EU over de utilfredsstillende forhold i mange af Unionens fængsler, hvor lovovertræderne afsoner domme for forseelser, der bedømmes forskelligt i forskellige lande.
Jeg glæder mig over, at man opfordrer medlemsstaterne til fuldt ud at anvende Europarådets regler med hensyn til fængslerne. Det, at man bliver berøvet sin bevægelsesfrihed, bør ikke betyde, at man bliver berøvet alle fundamentale frihedsrettigheder - man må respektere tankefriheden og friheden til at danne sig en mening og til at have politiske og religiøse overbevisninger samt de borgerlige rettigheder.
Jeg glæder mig også over den række foranstaltninger, der har til formål at forbedre forholdene i fængslerne og lette en senere reintegrering i samfundet. Den særlige redegørelse, der bliver givet for kvindelige fangers særlige behov, er meget vigtig. Det er også anbefalingerne om at beskytte det sociale miljø og familiemiljøet, den medicinske tjeneste, herunder særlige faciliteter for narkomaner, og mere humane love om straffe for unge lovovertrædere.
Vi bør i vores fremtidige politik sigte imod at undersøge idéen om amnesti, alternative straffe og at understrege vigtigheden af uddannelse af fængselspersonale og socialarbejdere.
Det er også meget vigtigt, at vi ser på problemet med at kriminalisere narkomaner. Det vil ikke løse problemet, faktisk ignorerer det problemet med narkomaner, der kun gør skade på sig selv og bidrager til, at fængslerne er overfyldte. Hvis man slår ind på en politik med afvænning af narkomaner og hjælp til at reintegrere dem i samfundet, så vil det være en mere logisk holdning.
Med hensyn til de irske fængsler har the Irish Penal Reform Trust fremsat mange nyttige og konstruktive forslag til den irske regering og understreget nogle af de alvorlige problemer i det irske fængselssystem.
Denne organisation er bekymret over en række forhold med hensyn til behandlingen af fanger i Irland. F.eks.:
40 % af fangerne har ikke adgang til sanitære installationer i deres celle. De må bruge potte, undertiden deler de celle med andre og »tømmer spanden« hver morgen.-Nogle fængsler er stærkt overfyldte. Den 15. juli 1998 var antallet af fanger i Cork 177 % af det antal, fængslet er beregnet til (266 indsatte i et fængsel bygget til 150).-I lukkede institutioner er de rekreative faciliteter yderst begrænsede.-Den medicinske behandling af fangerne er blevet stærkt kritiseret af enkelte indsatte, af besøgskomitéer og af den europæiske komité mod tortur.-Psykiatrisk og psykologisk hjælp er begrænset og meget spredt. Det fører til overdreven brug af gummiceller (anvendt 500 gange i Mountjoy-fængslet i 1997).-Der er ikke megen uafhængig overvågning af forholdene i fængslerne. Der er ingen fængselsinspektører, og de udvalg, der kommer på besøg, er ukritiske og utroværdige.-Det er vanskeligt for fangerne at bevare båndene til familien. Kontaktbesøg tillades sjældent, og korrespondancen bliver censureret.-Fængselspersonalets basale uddannelse er kort og lægger ikke tilstrækkelig vægt på spørgsmål vedrørende menneskerettigheder.-Lederne af fængslerne har ingen kontrol med deres eget budget eller med antallet af ansatte. De får ikke mulighed for at styre.Tilsammen kan de ovennævnte begrænsninger skabe et miljø, hvor man ikke tager menneskerettighederne alvorligt. Det betyder, at der ikke bliver skredet ind mod dårlig behandling, og at den endog kan blive acceptabel. På denne måde bliver dårlige standarder til normen.
Mulige tilfælde af dårlig behandling kommer sjældent for dagens lys på grund af den hemmelighedens kultur, der karakteriserer Justitsministeriet.
Der er i Irland en opfattelse af, at de fattige bliver diskrimineret af domstolene. Studier af de indsatte i fængslerne viser en klar overvægt af uuddannede, arbejdsløse unge mandlige narkomaner. Der er klare vidnesbyrd om, at de fattigste anklagede har større risiko for at blive fængslet end idømt bøder, og selvom de er blevet idømt bøder, kan de ende i fængsel, fordi de ikke betaler. Nogle domstole tillader også et bidrag til »fattigkassen« som en alternativ dom. Det favoriserer helt klart de velstående.
Domspraksis i Irland er uklar. Hvis der skal øves retfærdighed, må man analysere mønsteret af domme og fjerne områder, hvor der sker diskrimination. Der er ingen tradition for forskning i strafferetsplejen i Irland, hvilket betyder, at politikken ofte baseres på intuition og bekvemmelighed og ikke på fakta og principper.
Et andet problem er, at de varetægtsfængslede fanger ikke holdes adskilt fra dem, der er blevet dømt. Da de skal stå til rådighed for domstolen, bliver de holdt i varetægtsfængsler, hvor der er dårlig plads og usunde forhold. Disse mennesker oplever de værste elementer i det irske straffesystem, og det er uacceptabelt i betragtning af deres juridiske status som uskyldige borgere.
I 1999 åbner et nyt varetægtsfængsel, der er specielt bygget til dette formål, i Cloverhill. Det vil være en mulighed for at skabe et miljø for fangerne, der imødekommer deres særlige behov. Men designet af denne institution lader meget tilbage at ønske. Til trods for, at internationale retningslinjer lægger op til, at celler med kun én indsat skal være normen, vil dette nye fængsel blive overfyldt, så snart det åbner. De indsatte vil sidde sammen tre og tre. Og cellerne er små med dårlige pladsforhold, idet de kun er på 10, 7 m2 .
Situationen i Irland er ikke enestående, og det er klart, at der er lignende problemer i mange andre EU-medlemsstater.

Sjöstedt
Betænkningen indeholder en række humanistiske vurderinger, som jeg sympatiserer meget med. Jeg mener imidlertid ikke, at de pågældende spørgsmål - strafferet og forholdene i medlemslandenes fængsler - hører ind under EU's eller Europa-Parlamentets kompetenceområde. Jeg har derfor ikke stemt for betænkningen under den endelige afstemning. Jeg bryder mig heller ikke om, at betænkningen blander sig i medlemsstaternes narkotikapolitik.

Formanden
Afstemningen er afsluttet.

Racisme og fremmedhad
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om to beslutningsforslag af Elliott for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender:
B4-0714/98 til Rådet og B4-0715/98 til Kommissionen om den årlige debat om racisme
og
betænkning (A4-0478/98) af Oostlander for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om meddelelse fra Kommissionen »Handlingsplan mod racisme« (KOM(98)0183 - C4-0253/98).

Ford
Hr. formand, må jeg begynde med at sige, at jeg er lidt ked af at tale på vegne af hr. Elliott, som på grund af den forsinkelse af debatten, der skyldtes debatten om situationen i Irak, ikke kan være til stede for at fremlægge sit eget beslutningsforslag. Jeg beklager, at ændringen af dagsordenen betød, at jeg måtte erstatte ham.
Jeg må også indrømme, at jeg var ked af at gå glip af den pressekonference, hr. Mégret, hr. Blot og hr. Le Gallou gav tidligere i dag, og hvor de forklarede deres nuværende situation i Front National. Jeg er normalt imod krig - hvad enten det er borgerkrig eller andre former - men i dette tilfælde gør jeg en undtagelse.
Med hensyn til beslutningsforslaget vil jeg gerne henlede medlemmernes opmærksomhed på en række punkter. For det første tales der i punkt 1 om nødvendigheden af omgående ratifikation af Amsterdam-traktaten. Medlemmerne vil være opmærksomme på, at vi har en ny artikel 13, som for første gang vil gøre det muligt for Kommissionen at indføre lovgivning til at organisere kampen mod racisme, fremmedhad og antisemitisme. Men det kan først ske, når Amsterdam-traktaten er ratificeret. Jeg håber, at franskmændene, der er de sidste til at ratificere denne traktat, kan gøre det så snart som muligt. Jeg opfordrer dem til at benytte lejligheden til at indføre lovgivning før den 10. juni, så Kommissionens forslag kan indgå i debatten i forbindelse med valgene til Europa-Parlamentet.
Jeg håber, som det siges i punkt 3, at lovgivningen vil indbefatte mange af de idéer, som Starting Line-gruppen har fremlagt efter at have arbejdet med lovforslag i en række år. Hvad vi behøver, når det gælder bekæmpelse af racisme, er en detaljeret og hårdtslående lovgivning. Jeg ønsker ikke, at Kommissionen skal lade sig skræmme af den opfattelse, som nogle har givet udtryk for, at visse medlemsstater ikke vil acceptere en sådan lovgivning og sådanne forslag til lovgivning. Vi må ikke glemme, at det først er for temmelig nylig, at de 15 medlemsstater har underskrevet Amsterdam-traktaten - og jeg er overbevist om, at de, da de underskrev artikel 13, var enige om at indføre lovgivning.
Jeg må også henlede medlemmernes opmærksomhed på punkt 10, hvor det argument fremføres, at vi ved næste revision af traktaten skal forsøge at indføre kvalificeret flertalsafgørelse på dette område.
I punkt 4 nævnes idéen om en adfærdskodeks for politiske partier; en adfærdskodeks, der får partierne til for det første at forpligte sig til ikke at hengive sig til racisme, bruge racistisk sprog eller bruge racisme som en del af deres politiske kampagner; og for det andet, og lige så vigtigt, ikke at arbejde sammen med partier, der overtræder denne adfærdskodeks. I lyset af Parlamentets kampagne i størstedelen af de sidste 15 år for lovgivning på europæisk niveau ville det være meget passende, hvis en sådan adfærdskodeks først blev brugt af de politiske partier forud for valgene til Europa-Parlamentet i 1999.
I punkt 6 nævnes det nye europæiske overvågningscenter - observatoriet i Wien. Beata Winckler, lederen af dette center, sidder faktisk i tilhørerlogen og hører på denne debat. Jeg vil gerne takke hende for det arbejde, hun allerede har gjort som ny leder, og ligeledes overvågningscenterets bestyrelse, i særdeleshed Jean Kahn, der stadig er rekonvalescent efter et slagtilfælde, for det arbejde, de har gjort ved oprettelsen af det. Men jeg må sige til dem, at vi nærer store forventninger til observatoriet. Vi forventer ikke en kedelig, tør statistisk rapport hvert år. Vi ønsker rapporter om, hvilke initiativer der bør tages på lokalt, regionalt, nationalt og europæisk niveau for at bekæmpe racismen, når den opstår, og for at forhindre, at den opstår. Vi vil gerne bruge observatoriet som en tænketank for at forsøge at sikre, at vi får fremlagt de rigtige forslag.
I punkt 7 nævnes et europæisk netværk til overvågning af racisme. Det er meget vigtigt, at observatoriet bruger dette. Vi ønsker ikke, at de skal opfinde den dybe tallerken én gang til. Det, vi ønsker, er, at de skal trække på den ekspertise, der allerede er til rådighed i forskellige lokale grupper og organisationer i Unionens 15 medlemsstater.
Selvom jeg forelægger hr. Elliotts beslutningsforslag, må jeg sige, at jeg personlig nærer nogen tvivl om punkt 12, hvori der opfordres til, at små lokale grupper skal støttes af Kommissionen. Det er vigtigt, at små lokale grupper støttes, men på baggrund af subsidiaritetsprincippet bør dette måske komme fra regionale og nationale organisationer. De bureaukratiske problemer med at få Kommissionen til at nå hele vejen ned til små lokale grupper er for vanskelige at overvinde.
Punkt 15 nævner med rette vores krav om, at ansøgerlandene skal garantere mindretallenes rettigheder. Jeg må sige til ansøgerlandene, at måske er nogle af justits- og indenrigsspørgsmålene en større hindring for medlemskab end nogle af de drøftelser, der finder sted om landbruget og strukturfondene. Jeg tror, Parlamentet vil være meget tøvende med at give adgang for medlemsstater, der ikke respekterer mindretalsrettighederne - hvad enten det drejer sig om etniske, sproglige eller religiøse mindretal eller for den sags skyld folk af anden seksuel observans.
Endelig vil jeg gerne plædere for fælleseuropæisk aktion på det politimæssige område. Det er vigtigt. Jeg vil gerne give et eksempel. I øjeblikket er der vækst i racistisk musik i hele Europa. Der er en gruppe - hvis man kan kalde det det - med navnet No Remorse (uden anger), der er en forkortelse af No remorse for the Holocaust (uden anger for holocaust), og hvis sidste cd hedder Barbecue in Rostock , som er en hyldest til benzinbomberne mod immigrantherbergerne i Tyskland. Til min skam må jeg sige, at det er en britisk gruppe. Cd'en fremstilles i Danmark og Sverige og sælges på gaden i Tyskland og Spanien. Hvis vi skal tackle sådanne problemer, er det vigtigt at gøre det på europæisk plan, for det er helt klart et problem, der går over landegrænserne.
Jeg anbefaler hr. Elliotts beslutningsforslag til Parlamentet. Jeg håber, det vil blive støttet, når vi stemmer i morgen, for det er vigtigt, at Parlamentet opretholder den konstante årvågenhed, der er nødvendig for at sikre, at de tragiske begivenheder for 50 år siden ikke gentages i fremtiden.

Oostlander
Hr. formand, det er godt, at Kommissionen arbejder videre med emnet »racisme og fremmedhad«, især nu hvor det ikke længere er så populært et emne. Politikerne skal konstant påvirke udviklingen af samfundet positivt, også selvom det ofte er mere fordelagtigt at hverve stemmer ved at fremkalde angst for og modvilje mod bestemte grupper. Fordelen ved at behandle et emne som dette er også, at vi samtidig ser os selv i spejlet og ikke går af vejen for selvkritik. Først derved bliver dette emne virkelig interessant.
Kommissionens handlingsplan er noget skuffende, fordi det endnu ikke er en operationel og strategisk plan. Men vi skal se på fordelene, og det får mig til at komme med følgende bemærkninger.
Kommissionen ser med rette bekæmpelsen af racisme som en sag for samfundet. Handling fra oven, fra politikken, skal være indbygget i en lang række sociale initiativer. Kommissionen nævner i den forbindelse mange organisationer, som kan være af stor betydning på dette område, og det tilslutter jeg mig gerne. Men man glemmer i teksten desværre én af de vigtigste, nemlig kirkerne og de konventionelle samfund. Netop nu, hvor det at tilhøre et andet trossamfund, eventuelt et udenlandsk trossamfund udgør en ekstra udfordring for integrationen, skal vi f.eks. tale med moskeer, deres bestyrelser og det muslimske samfund. Det er også deres opgave at samarbejde med os for at imødegå diskrimination i samfundet.
Det er vigtigt, at de diskriminerede selv gør noget. Det er alle sammen voksne mennesker, som kan og burde forsvare deres egne interesser, og som burde kunne løse eventuelle problemer blandt deres egne, især når det drejer sig om integrationsproblemer, der kommer til udtryk gennem manglende viden om sproget i det land, hvor man bor, og den lokale kultur, og som i nogle tilfælde ytrer sig ved forhøjet kriminalitet på grund af rodløsheden i det nye samfund.
Vi må desuden håbe, at også andre, også de grupper, som det drejer sig om, bidrager til EU-kulturen, hvilket er vigtigt. De befinder sig i en lang tradition, for Europa har altid haft en åben kultur, og sådan skal det fortsat være.
Understregningen af samfundet kommer også til udtryk i støtten til netværker af antiracistiske organisationer. Det kan betale sig at samfinansiere dem. Der står desværre også noget i teksten, der peger i retning af 100 % finansiering, men det kan for sådanne netværk være farligt, fordi man så ensidigt fokuserer på de tjenester, hvorfra finansieringen skal komme. Det kan også virke lammende på integrationen af netværkerne og deres organisationer i samfundet. Bæregrundlaget i samfundet skal altid stå på første pladsen, og derfor er ansvar netop af stor betydning. 100 % finansiering fra staten kan være en alvorlig hindring herfor.
Det drejer sig altså om, at disse netværker fokuserer på samfundet. Det er virkelig en vanskelig opgave. Jeg tror ikke, at det er godt, hvis vi yder støtte til lobbyaktiviteter i retning af lovgivningsmagten, for det er os, det burde vi være de bedste til, og det kan vi også gøre mere demokratisk. Jeg har derfor stillet et ændringsforslag for at få fjernet en korporatistisk indsnigelse i beslutningen, og jeg tror, at det vil finde bred støtte.
I handlingsplanen anmodes Den Europæiske Union med rette om en konsekvent politik i alle sektorer. Det gælder f.eks. også Unionens personalepolitik, der skal vise vores antiracisme, men også udenrigspolitikken om racehad, politisk manipulation, etniske forskelle og det at undgå og stoppe folkemord i tide. Det er efter min mening ikke vores opgave at sørge for at undgå kritik af vores udenrigspolitik. Det er en anden politisk sektor lige som den socialøkonomiske og kulturpolitikken, og også på de områder skal vi være kritiske.
Med hensyn til udenrigspolitikken skal vi bemærke, at antallet af døde på grund af manglende agtpågivenhed ved imødegåelsen af etniske udrensninger selvfølgelig er utroligt højt. Det er et af de alvorligste fænomener, som EU har fået at slås med.
Ved udvidelsen af EU skal også dette aspekt om antiracisme og fremmedhad have den nødvendige opmærksomhed, især antisemitismen skal nævnes her, fordi den sært nok trives godt i nogle lande.
Så længe der finder sådanne diskriminerende handlinger sted i lande, der vil tilslutte sig EU, har vi en målestok for, hvor langt man er kommet med genindførelsen af retsstaten. Diskrimination, racehad og fremmedhad er målestokke for kvaliteten af retsstaten. Det skal vi holde godt øje med i ansøgerlandene og de nuværende EU-medlemsstater.
Samtidig må vi erkende, at integrationen af bestemte mindretal i nogle lande ikke er så lige til. Naturligvis er det sådan, at romanske folkegrupper i flere lande udgør et alvorligt problem, også med hensyn til deres vilje til integration. Det ville være godt, hvis de romanske folkegrupper også blev behandlet som et europæisk problem. Jeg minder om, at vi også har slået til lyd for en uddannelsesfacilitet i EU-regi på dette område, netop i Rumænien hvor der er mange mindretalsgrupper, og hvor der er udviklet mange aktiviteter for at se, hvordan man kan komme frem til en bredere integration. Det fortjener vores respekt, især hvis vi bor i lande, hvor disse problemer ikke er så fremtrædende.
Naturligvis kan der nævnes mange forebyggende aktioner på det socialøkonomiske område, boligområdet samt inden for uddannelses- og kulturpolitikken. I Året mod Racisme er der kommet mange initiativer frem. Ét af de vigtigste initiativer, der har fået konkret form, er Det Europæiske Observatorium for Racisme og Fremmedhad i Wien, og direktør Beate Winckler følger vores forhandlinger fra de offentlige tilhørerpladser. Det sætter vi pris på, fordi kontakten med Europa-Parlamentet er vigtig for hende og også for os.
Hr. formand, man må håbe, at dette emne ikke drukner i overvejelser om political correctness and imagebuilding . Det drejer sig om alvorlige sager med meget praktiske følger for de mennesker, der lider under dem og for EU, som bygger på antiracisme og grænseoverskridende solidaritet.
Efter ratifikationen af Amsterdam-traktaten skal vi påbegynde lovgivningen og helst specifik lovgivning for ikke at ende i forvirrende situationer, specifik lovgivning pr. diskrimineret gruppe og politisk område. Jeg har i Nederlandene opnået den nødvendige erfaring med udarbejdelsen af antidiskriminationslove.
Vi må erkende, at det er et europæisk problem, men at vores arbejde kun kan være supplerende, fordi tyngdepunktet ligger hos medlemsstaterne og deres samfund.

Van Lancker
Hr. formand, på Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggenders vegne vil jeg fokusere på fire konkrete emner, som er meget vigtige for at give denne handlingsplan et mere konkret indhold. Til trods for den tydelige mangel på statistikker over arbejdsmarkedet er det helt klart, at etniske mindretal i høj grad er udsat for diskrimination. Mindretallenes høje arbejdsløshed, deres dårlige muligheder for at gøre karriere, deres prekære arbejdssituation kan ikke kun forklares ved deres lave uddannelsesniveau. Den Europæiske Union råder nu over instrumenter til konkret at tage fat på dette problem via beskæftigelsesretningslinjerne. Vi er specielt glade for, at »Jumborådet« i begyndelsen af december fulgte Parlamentets og Kommissionens henstilling om at give diskrimination af etniske mindretal særlig opmærksomhed i de nationale handlingsplaner. Vi håber, at formuleringen kan skærpes, og at der kommer benchmarks og konkrete løfter.
For det andet kan strategien for lige muligheder forstærkes af Unionen fra strukturfondene og de fælles initiativer. Parlamentet har inden for rammen af Den Europæiske Socialfond altid anmodet om klar opmærksomhed for etniske mindretal. Vi håber, at Rådet følger os i det, og i øvrigt også, at Kommissionen forstærker opmærksomheden om ikkediskrimination i de fremtidige fælles initiativer.
Det tredje emne er antidiskriminationslovgivning på grundlag af artikel 13. Vi håber, at Kommissionen hurtigt kommer med et forslag til direktiv, så vi virkelig kan gøre noget, bl.a. gennem Domstolens afgørelser. Jeg ved, at det kræver enstemmighed i Rådet, men det ville være skandaløst og uforståeligt, hvis medlemsstaterne modsætter sig en sådan lovgivning. Vi forventer af Kommissionen, at den baserer sit initiativ på den erfaring, som vi allerede har med lignende lovgivning om lige muligheder for mænd og kvinder, inklusive alt, hvad der findes om positiv handling, indirekte diskrimination og omvendt bevisbyrde. Kun da ville det være et godt direktiv.
Til sidst, hr. formand, de sociale parters rolle. Den sociale dialog på europæisk plan kunne genvinde sin troværdighed, hvis man endelig kunne blive enige om en adfærdskodeks for ikkediskrimination på arbejdsmarkedet. Jeg håber, at Kommissionen hurtigt kan konkretisere sin handlingsplan i den retning. Jeg afventer spændt dens forslag.

Heinisch
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, et godt resultat på vejen til bekæmpelse af racisme er ud over optagelsen af ikkediskrimineringsklausulen i Amsterdam-traktaten dannelsen af Det Europæiske Observatorium for Racisme og Fremmedhad. Observatoriet er en stor hjælp for os, da vi får et bedre billede af arten og omfanget af racisme og fremmedhad gennem indsamlingen af oplysninger. Der kan også foretages sammenligninger medlemslandene imellem. Bedre informationer bidrager til en mere effektiv bekæmpelse af racisme.
Kommissionens handlingsplan indeholder gode aktioner såsom fremme af samarbejde og partnerskab på alle plan og udvikling af et mainstreamingkoncept. Særlig stor betydning har efter min mening fremme af pilotprojekter og netværk med henblik på at motivere en aktiv udveksling af erfaringer. Innovative projekter til bekæmpelse af racisme er påkrævede. Jeg er dog enig med min kollega Oostlander i, at der stadig mangler konkrete og detaljerede forslag i handlingsplanen. Udviklingen af negative forestillinger skal modvirkes allerede på et tidligt tidspunkt i opdragelsen. Det stiller krav til forældre og lærere, der som opdragere bærer et stort ansvar. Mit årelange engagement i forældrearbejde har altid taget sigte på at fremme en bedre gensidig kulturel forståelse i børnehaver og skoler. Interkulturel undervisning, gennemførelse af projekter på skolerne og aktiv inddragelse af forældrene bidrager til, at der skabes et interkulturelt, tolerant samfund. Det vil jeg fortsætte med at arbejde aktivt for.
På den europæiske konference vedrørende Amsterdam-traktatens artikel 13 i Wien i begyndelsen af december, som jeg deltog i, blev der udtrykkeligt advaret mod at overse, at racisme og fremmedhad truer Europa. Det blev anført, at begge fænomener har udbredt sig, men at denne fundamentale trussel ikke har en tilstrækkelig prioritering. Bevarelsen af racismen, fremmedhadet og antisemitismen i Europa og disse fænomeners grænseoverskridende natur er alarmerende og viser i stadig tydeligere grad, hvor presserende det er at handle på europæisk plan. En hurtig ratificering af Amsterdam-traktaten er derfor nødvendig, så der kan fremlægges bestemmelser om bekæmpelse af racediskrimination efter ikrafttrædelsen.
Til slut er der tilbage at håbe, at det i det kommende århundrede lykkes os at skabe et klima, hvor racisme ikke længere får lov at vokse på frugtbar jord. Det er et spørgsmål, der har afgørende betydning for Europas fremtid.

Thors
Hr. formand, ordføreren siger med rette, at Kommissionen ikke er tilstrækkelig konkret i sin handlingsplan. Jeg tænker på, om vi ikke også selv har grund til at se os i spejlet. Vi er vældig hurtige til at fordømme racismen, når vi debatterer den. Jeg vil imidlertid henvise til nogle andre spørgsmål, hvor vi ikke har handlet på samme måde. Tag f.eks. betænkningen af Schaffner, som vi har stemt om i dag. Der var jo ganske mange her i Parlamentet, som netop med risiko for fremmedhad ikke ville give lokal stemmeret til indvandrere. Vi har endvidere i flere forbindelser fremlagt lovforslag, der skulle give medborgere fra tredjelande, der lovligt befinder sig her, mulighed for fri bevægelighed. Det har vi ikke fået gennemført. Vi har heller ikke haft held med en udtalelse om forslaget fra Simone Veil-gruppen - også i dette tilfælde med henvisning til medborgere fra tredjelande. Det er alvorlige fiaskoer fra Parlamentets side.
Hvad angår det, som ordføreren henviser til i punkt 8 i betænkningen af Oostlander, de europæiske partiers statut om et samfund uden racisme, er udviklingen på europæisk niveau eller i medlemslandene heller ikke, hvad den burde være. På europæisk plan er det kun Europa-Parlamentet, der gennem sin formand og ELDR-partiet har underskrevet denne statut. Den har været klar til underskrivelse siden februar 1998. Hvorfor tøver alle andre partier på europæisk plan?
Det glæder mig, at Oostlander retter så megen opmærksomhed mod sigøjnernes situation, ikke bare i vores medlemslande, men også i Central- og Østeuropa. Det er noget, som vi skal se meget alvorligt på, både i omgangen med ansøgerlandene, og når vi ser på vores egen asyl- og indvandrerpolitik. Der er et stort behov for at beskytte sigøjnerne i mange situationer.
Endelig kan jeg med glæde konstatere, at Parlamentet i dag med overvejende flertal har godkendt en appel om, at alle lande skal undertegne Europa-Rådets statut for regionale sprog og minoritetssprog. Jeg tror, at det er første gang, vi har gjort det, og det er en alvorlig opfordring til os alle.

Mohamed Alí
Fru formand, jeg har ikke behov for at udnytte al min taletid, for nogle af de ting, som jeg ville fremhæve, er allerede blevet sagt og er endvidere blevet ret godt belyst.
I dag behandler vi faktisk en meddelelse fra Kommissionen om handlingsplanen mod racisme. Desværre må vi erkende, at aktioner som disse er uundværlige, fordi racisme og fremmedhad er til stede i vores dagligdag, både offentligt og privat. Og derfor mener jeg, at kampen mod dette fænomen bør være konstant og rettes imod problemets oprindelse dér, hvor det opstår, vokser og udvikles.
Som jeg allerede har sagt ved tidligere lejligheder, bør vi bekæmpe racismen allerede inden for rammerne af de sociale forbindelser ved fra offentlig side konstant at fremme tværkulturelle tiltag, indbyrdes forbindelser og objektivt kendskab til andre mindretalskulturer, idet dette kun kan føre til social og kulturel berigelse og under ingen omstændigheder udgør en fare for selve statens essens. Det drejer sig altså om at arbejde hen imod et virkeligt samliv og ikke blot sameksistens.
Endvidere bør vi fortsat være imod, at Den Europæiske Unions og eventuelle medlemsstaters udenrigspolitik i mange tilfælde styres af etniske fordomme, således som det sker med hensyn til Bosnien, Albanien osv., og ikke af en virkelig samarbejdsånd og ønsket om en udvikling, der er uafhængig af det strengt økonomiske aspekt.
Samtidig med disse generelle foranstaltninger, som burde inspirere enhver politik, der føres af Den Europæiske Union, må vi ikke glemme de konkrete foranstaltninger, som medvirker til at fjerne den racistiske forskelsbehandling. Vi må fremme den positive særbehandlingspolitik i integrationen af de etniske og kulturelle mindretal. Erfaringen med positiv særbehandling af kvinder bør anvendes på andre grupper, som er berørt af den strukturelle forskelsbehandling.
Med hensyn til noget helt andet vil jeg her ikke undlade på det kraftigste at fordømme den konstante krænkelse af menneskerettighederne, som finder sted på politistationerne ved bestemmelse af de faktorer, der omgiver en forbrydelse, f.eks. sammenkædning af forbrydelsen med en bestemt religiøs eller kulturel overbevisning. Det sker ikke så sjældent, at man i pressemeddelelser eller politirapporter ser tendentiøse og klart racistiske og diskriminerende bemærkninger som »arabisk udseende«, »muslimsk udseende«, »nordafrikansk udseende« osv.
Dette er en tydelig krænkelse af menneskers værdighed og af respekten for deres grundlæggende frihedsrettigheder, og derfor bør vi bekæmpe det med alle til rådighed stående midler. Af disse årsager er det absolut nødvendigt at give alle borgere mulighed for at udnytte alle retsstatens juridiske ressourcer imod racistiske og fremmedhadske handlinger, og vi må fra de offentlige, nationale og europæiske institutioners side oplyse om de muligheder, der eksisterer for at træffe juridiske foranstaltninger mod handlinger af denne art, og også fremme og sikre den nødvendige økonomiske hjælp hertil.

Ceyhun
Fru formand, som nyt parlamentsmedlem har jeg dannet mig et overblik over Europa-Parlamentets debatter om fremmedhad og racisme. Siden Front National fra Frankrig har holdt sit indtog, har Europa-Parlamentet måttet diskutere dette spørgsmål gentagne gange. Betænkningen fra det første undersøgelsesudvalg stammer fra 1985. Der blev nedsat endnu et undersøgelsesudvalg i 1989 på grund af, at det tyske republikanske parti holdt sit indtog i Europa-Parlamentet.
Vi skal fortsat beskæftige os med dette problem, også selvom emnet er blevet behandlet ganske seriøst allerede to gange. I dag kan partier, som tæller herrer som Le Pen, Haider eller Frey, notere betragtelige valgsejre i Frankrig, Østrig og Tyskland. Desværre har der i de forgangne år været adskillige ofre for fremmedfjendtlige og racistiske strafbare handlinger i Europa. Først i Amsterdam reagerede medlemsstaterne på de gentagne krav og betænkninger fra Europa-Parlamentet. Ulykkeligvis har vi mistet værdifuld tid siden Maastricht. Vi bør dog drage de nødvendige konklusioner og give liv til det nye retsgrundlag for at undgå enhver form for diskrimination og racisme i Unionen.
Kun med en politik, der lægger vægt på lige rettigheder, kan vi overvinde fremmedhad og racisme. Derfor må vi ikke kun nøjes med handlingsplaner mod racisme. En harmonisering af de forskellige lovgivninger i Unionen mod fremmedfjendtlige og racistiske strafbare handlinger samt fremme af lige rettigheder for alle indbyggere i Den Europæiske Union bør være vores næste målsætninger. Kun sådan vil det lykkes os at realisere en fredelig og ligeberettiget sameksistens for alle europæere.

Hudghton
Fru formand, som den foregående taler er jeg nyt medlem af Parlamentet, men jeg har haft det privilegium at repræsentere Udvalget om Regionalpolitik og tale ved et antiracistisk seminar tidligere på året i Bruxelles. Jeg glæder mig over Oostlander-betænkningen, denne sidste debat og tilkendegivelse af støtte fra Parlamentet til kampen mod racisme. Som medlemmer af Parlamentet har vi et ansvar for at fremme respekten for kulturel mangfoldighed og menneskelig værdighed, men desværre er racisme og fremmedhad i vekslende grad til stede i alle medlemsstater.
I juni 1997 vedtog Udvalget om Regionalpolitik en udtalelse om dette emne, der konkluderede, at den eneste måde, hvorpå der kan gøres seriøse fremskridt i bekæmpelsen af problemet med racisme, fremmedhad og antisemitisme, er ved at begynde med generelt at acceptere, at disse ting findes. Vi og vores politiske kolleger på alle niveauer må derfor ikke være bange for at indrømme, at problemerne eksisterer i vores lokalområder, hvis vi skal udtænke og gennemføre meningsfulde foranstaltninger til bekæmpelse af racisme.
Artikel F.1 i Amsterdam-traktaten har indført mulighed for at nægte stemmeret til en medlemsstat, der er skyldig i overtrædelse af menneskerettighederne. Det er et klart signal om, at Europa ikke længere vil finde sig i de overtrædelser af menneskerettighederne, der kan føre til diskrimination og racisme. Alle regeringer og råd på medlemsstatsligt, regionalt og lokalt niveau har et ansvar for at fremme og udvikle strategier til gennemførelse af integration i dette ords videste betydning via lokale initiativer og fællesskaber.
Min erfaring med lokalpolitik i Skotland har vist mig, hvor vigtigt dette arbejde er på alle niveauer. Ét positivt eksempel på politiske initiativer taget på lokalt plan findes i min egen valgkreds, hvor Tayside Racial Equality Council er gået ind i sagen. Sådanne råd kan operere ved siden af frivillige og offentlige organisationer, og jeg tror, det er meget nødvendigt, at vi fremmer de frivillige organisationers uafhængige arbejde og støtter samarbejdet mellem nationale og lokale regeringsinitiativer såvel som arbejdet ude i samfundet.
Her til eftermiddag har debatten været positiv, og indlæggene før mit har vist, at Parlamentet er fast besluttet på at tage fat på problemet med racisme. Men når man har erkendt problemet, må man gøre noget, og vi må gøre mere end at tale. Et aspekt, der alt for ofte overses, er nødvendigheden af at tage fat på mange af de sociale og kulturelle problemer, der er de grundlæggende årsager til racismen i vores lande. Det er væsentlige anstødssten, og det vil kræve en masse grundigt arbejde, hvis disse underliggende problemer skal tackles med succes.
En af de vigtigste måder, hvorpå vi kan arbejde hen imod eliminering af racismen, er gennem uddannelse, der må ses som en af de vigtigste veje, vi kan bruge til at reducere og på langt sigt eliminere racismen. Dette må ske på alle niveauer, men i særdeleshed på græsrodsplan. Desuden er det, hvis uddannelse effektivt skal bekæmpe diskriminering og racisme, helt afgørende, at der kommer en passende strøm af informationer. Som en del af dette bør observatoriet i Wien have stærkere beføjelser, og vi som valgte politikere bør regelmæssigt informeres om udviklingen og undersøgelserne, så vi kan styre vores bestræbelser i hele Europa på en ordentlig måde.
Mit parti er imod den sognerådsmentalitet, som visse medlemsstater udviste under topmødet i sidste uge. Der er brug for samarbejde og gensidig forståelse mellem alle stater, hvis vi skal have noget håb om effektivt at bekæmpe racismen. Det vil ikke ske, hvis vi svigter disse mål af hensyn til vores egen lille Hassan. Europa har behov for en altomfattende og åben holdning, hvis racismen skal bekæmpes. Jeg glæder mig over tendensen i handlingsplanen, i denne betænkning og i beslutningsforslaget. Jeg håber oprigtigt, at vi på alle niveauer kan skabe konkrete forslag, som realistisk kan føre til meningsfulde fremskridt i denne kamp.

Blokland
Fru formand, jeg gør mig bekymringer om de opblussende tegn på nationalisme, som jeg vil udtrykke min afsky for. Jeg er over bevist om, at disse skal bekæmpes med alle midler. En handlingsplan mod racisme kan her være nyttig. Men racisme kan efter min mening bedst bekæmpes på lokalt og nationalt plan, for de forskellige situationer pr. kommune, provins og medlemsstat kræver en stærkt tilpasset måde at gribe sagen an på. Naturligvis nægter jeg ikke, at racisme, fremmedhad og antisemitisme ikke hører op ved grænserne. De forskellige stater i Europa skal derfor samarbejde for at gøre deres borgere bevidste og for at udveksle information og erfaringer. Rådet kan her udmærket fungere som paraplyorgan, hvilket også har vist sig i de forløbne år.
I 1995 havde ordfører Oostlander helt andre idéer om det plan, som racisme skulle bekæmpes på. Han sagde dengang under en rundbordskonference om dette emne, at bekæmpelse af racisme kan være forskellig fra land til land. I den forbindelse pegede han på subsidiaritetprincippet. Dengang anså han det for mere sandsynligt, at der ville komme en håndbog for bekæmpelse af racisme på nationalt plan end på europæisk plan. Der er ikke meget tilbage af denne mening i dette beslutningsforslag. Det, jeg har mest besvær med i denne beslutning, er de forslag, der skal føre til en ny europæisk lovgivning. Med henvisning til EF-traktatens artikel 13, som er ændret i Amsterdam-traktaten, anmoder ordføreren Kommissionen om at udarbejde et direktiv mod racediskrimination. I denne artikel tales der imidlertid om passende foranstaltninger. Passende foranstaltninger implicerer ikke automatisk et direktiv. Endvidere anses artikel 13, så vidt jeg kan vurdere, som en slags grundlovsartikel på europæisk plan, fordi denne artikel altid bruges som udgangspunkt.
I betragtning af artiklens formulering er det efter min mening ikke muligt. Grundloven på europæisk plan er efter min mening ikke nødvendig. Alle medlemsstater har allerede underskrevet Den Europæiske Menneskerettighedskonvention og har deres egne grundlove.
Fru formand, bekæmpelse af racisme er nødvendigt. Jeg støtter derfor fuldt og helt alle initiativer, som gøres på nationalt og internationalt plan herfor. Det går mig dog for vidt at udfærdige en lovgivning på europæisk plan. Hvis de punkter i beslutningen, der vedrører lovgivningen, vedtages, undlader jeg at stemme.

Formentini
Fru formand, kære kolleger, jeg vil også understrege, at de forslag, Kommissionen har fremsat i sin handlingsplan, er korrekte, men uegnede. Dette fænomen skal nemlig navnlig bekæmpes ved, at man slår ned på årsagerne til det.
Racismen er formodentlig ikke så voldsom i dag, men det er fremmedhadet til gengæld. Det skyldes også, at befolkningerne har svært ved at bære de store indvandringstrømme, der herefter får nogle katastrofale konsekvenser for livsbetingelserne. Det er derfor nødvendigt, at Det Europæiske Fællesskab har en meget mere aktiv indfaldsvinkel på dette område. F.eks. bør medlemsstaterne være meget opmærksomme på, hvordan indvandringen foregår, mens Fællesskabet bør tage nogle initativer, der f.eks. tager sigte på at tilrettelægge adgangen til Fællesskabets område, så dem, der fortjener det og har ret til det, bliver lukket ind, mens de, der ikke opfylder disse krav, formenes adgang. Det siger jeg, fordi der ellers vil opstå en slags utålmodighed blandt befolkningen; en utålmodighed, som risikerer at munde ud i en intolerant optræden over for andre mennesker. Det er således nødvendigt med en yderst positiv indfaldsvinkel. Man skal ikke bare lade begivenhederne gå deres gang, men forsøge at kontrollere disse begivenheder.
Det er meget sandsynligt, at befolkningen i sin bevidsthed er vaccineret over for de tidligere fænomener. At den er vaccineret, er dog sandsynligvis ikke tilstrækkeligt. Det er også nødvendigt med nogle aktioner, og ud fra denne betragtning er Det Europæiske Fællesskabs iværksættelse af disse uden tvivl prisværdig.

Mann, Thomas
Fru formand, hvordan opstår hverdagsracismen, det fremmedhad, der nogle gange kommer hemmeligt og nogle gange åbent til udtryk? På grund af fordrivelseskonkurrencen på arbejdsmarkedet, på grund af kriminalitet i stort omfang, på grund af farlige boligomgivelser? Hvorfor ser så mange væk, når der sker overgreb? Hvorfor tolererer så mange banders racistiske voldshandlinger? Min taletid er ikke lang nok til at give præcise svar, men jeg mener, at en analyse af symptomerne kan betale sig både i medlemsstaterne og i Europa.
I henhold til unionstraktatens artikel 29 hører forebyggelse og bekæmpelse af racisme og fremmedhad til det europæiske kompetenceområde. I Kommissionens handlingsplan, som PPE går ind for - Arie Oostlanders excellente betænkning redegjorde tydeligt for det - skal diskrimination på grund af race, oprindelse og religion modarbejdes mere effektivt med realiserbare foranstaltninger. Pilotprojekter skal støttes, nye netværk skal etableres, og eksisterende netværk skal integreres bedre, og her skal de pågældende grupper ubetinget samarbejde. Kommissionen bør udarbejde et forslag til et direktiv mod racediskrimination. En særlig artikel skal beskæftige sig med de sociale og beskæftigelsespolitiske anliggender, for følgerne af en racistisk tankegang viser sig også i virksomhederne, sådan som det kan læses i Sue Waddingtons engagerede udtalelse, hvilket PPE-medlemmerne i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender kunne gå ind for.
Integrationen af etniske mindretal på arbejdsmarkedet foregår med forskelligt resultat. Nogle medlemslande foreslår støtteforanstaltninger i de nationale handlingsplaner, andre steder er den frie bevægelighed indskrænket. Tre områder er vigtige for mig. For det første skal unge både i skolerne og i virksomhederne motiveres til at påtage sig et medansvar for bekæmpelsen af fremmedhad. For det andet skal der sammen med arbejdsmarkedets parter skal der udvikles en adfærdskodeks mod diskrimination på arbejdspladsen. Vi kan bidrage med en mængde egne erfaringer fra medlemslandene. For det tredje bør vi gøre alt for, at Den Europæiske Socialfonds aktioner - herunder Adapt og Now, Youthstart og Urban - samt dele af vores EU-programmer Leonardo, Ungdom for Europa og Sokrates, kombineres således, at der kan ydes effektive bidrag til den nødvendige bekæmpelse af racisme.

Nordmann
Fru formand, jeg vil gerne tilslutte mig hr. Fords bemærkninger navnlig for at hylde det arbejde, som Parlamentets forskellige udvalg og det rådgivende udvalg med Jean Kahn som formand har udført. Det er sådan en indsats, vi kan takke for den udvikling, der i løbet af de sidste 10 år, har fundet sted i kampen mod racisme og fremmedhad i Den Europæiske Unions daglige gøremål, og også for at denne kamp er blevet en integreret del af Unionens grundlæggende principper. I den sammenhæng bringer Amsterdam-traktaten et fremskridt, hvis omfang skal hyldes.
Kampen mod racisme er baseret på lighed mellem individuelle rettigheder, på adskillelsen mellem det offentlige og det private, på princippet om at ingen oprindelig forhindring skal stå i vejen for individets fremgang. Den verdslighed, der udøves i visse lande, er sikkert det mest velegnede filosofiske fundament til at sikre lighed og bekæmpelsen af diskriminering.
Dette bør medføre, at vi udviser stor forsigtighed i anvendelsen af den såkaldte positive diskriminering, for der er en risiko for »EU-fokusering« og indespærring af personerne i deres oprindelsesgruppe i forbindelse med denne positive diskriminering, hvilket kan føre til absurde situationer, som den, der er beskrevet i punkt 13 i Oostlanders betænkning. Her opfordres Kommissionen til at »fremsende en meddelelse om den politik, den fører for at sikre en rimelig repræsentation af racemæssige og etniske mindretal blandt dens eget personale«.
Fru formand, forestil Dem de problemer, der opstår den dag, hvor en kompetent ansøger i forbindelse med et ansættelsesproblem står over for den kendsgerning at der allerede er for mange jøder og sorte eller ikke sorte nok blandt Kommissionens personale, og at ansøgeren på det grundlag bliver sorteret fra. Den positive diskriminering er absurd. De individuelle rettigheder skal anerkendes og må ikke føre til en indespærring af personer i oprindelsesghettoer under påskud af at bekæmpe racisme og fremmedhad.

Novo
Fru formand, kære kolleger, hr. kommissær, jeg undlader at gå ind på spørgsmål, som alle er enige om, og som andre allerede har omtalt, hvad enten det er handlingsplanen som helhed eller dens begrænsede fornyelse, behovet for at sætte projekter i gang med et virkeligt og differentieret partnerskab eller det nødvendige i et samlet syn på racisme, behovet for uddannelse lige fra grundskolen eller det akutte behov for bevidstgørelses- og oplysningskampagner eller endelig behovet for at vurdere fremskridt på det lovgivningsmæssige område i medlemsstaterne eller nødvendigheden af sikre en reel retshjælp til de berørte.
Jeg vil således gerne fremhæve, at de bebudede enkeltforanstaltninger med hensyn til arbejdsmarkedet, en bedre udnyttelse af Den Europæiske Socialfond eller en anderledes boligpolitik til at forhindre ghettoer alle givetvis er meget vigtige, men at de kan få en begrænset effekt, når nylige undersøgelser bekræfter eksistensen af en bekymrende og meget betydningsfuld fremmedfjendtlig holdning hos den europæiske befolkning.
Situation kan forværres, hvis vi ikke forstår, at der blandt de dybereliggende årsager til disse holdninger ligger de neoliberale økonomiske politikker, der skaber ustabilitet, arbejdsløshed, marginalisering og fattigdom. Objektive årsager til, at racisme og fremmedhad trives. Jeg tror ikke, at vi har behandlet dette spørgsmål i betænkningen, og at den manglende behandling udgør en spildt anledning til at lære problemets virkelige omfang at kende og til at foreslå de politikker ændret, der skaber de dybereliggende årsager til fremmedhad og racisme.

Wolf
Fru formand, Thomas Mann stillede efter min mening det rigtige spørgsmål, som man skal stille sig selv her. Hvor kommer racismen fra? Hertil vil jeg gerne knytte endnu et spørgsmål, der også har rejst sig: Man har påstået, at vi har gjort store fremskridt i forbindelse med bekæmpelsen af racisme. Jeg mener, at man skal være langt mere forsigtig her, for racismen har udviklet sig. Den er stadig absolut meget farlig. Der er stadig racistisk vold i vores gader. Det er muligt, at volden er aftaget på en eller anden måde - det er muligt, at tingene har forbedret sig i et enkelt lands statistik, men det ligger også i, hvordan man vurderer de ukendte tal. Det vil sige, at vi virkelig skal stille os selv det spørgsmål, hvordan det kan være, at vores Europa nu står over for dette problem i et så massivt omfang.
Jeg mener, at der faktisk er to spørgsmål. Er der en sammenhæng med massearbejdsløsheden, med den politik, vi har ført i de sidste 15-20 år for en afsolidarisering og skærpelse af konkurrencen? Er der en sammenhæng med den europæiske historie? Den europæiske historie som koloniernes historie, som Europas imperiale kravs historie og den europæiske historie som dette århundredes historie. De tyske kriges, den tyske europæiske racismes historie. Jeg tror, at hvis vi ikke husker og gennemarbejder denne historie, vil vi igen og igen forfalde til at vedtage mange små foranstaltninger, der ikke ændrer noget ved problemet. Det må vi ikke gøre! Det er vores pligt at huske, og det er vores pligt virkelig at beskæftige os med problemerne.

Paisley
Fru formand, deres forgænger i stolen ønskede medlemmerne glædelig jul. Julen er en tid, hvor unge mennesker og børn bør have fred. Parlamentet lider under den store illusion, at vi har fred i Nordirland. Men vi har ikke fred i Nordirland.
Der er en gruppe i Nordirland, der er støttet og finansieret af regeringen. Den hedder FAIT - Families Against Intimidation and Terror (familier imod intimidering og terror). De har for nylig udsendt en rapport, der er rystende. Fra den dag, da Belfast-aftalen blev underskrevet og indtil nu - jeg er ked af, at jeg ikke har tid til at læse denne rapport op, men den fortæller os, at alene i sidste måned blev 95 børn mellem 3 måneder og 18 år truet. De fortæller os, at de har oplevet, at familier er blevet fordrevet fra deres hjem og drevet helt ud af provinsen. Der har været tilfælde af alvorlig fysisk vold - folk, der er blevet pryglet med økser og hamre. I alt melder de om 150 episoder af denne art i november. Det sker over hele linjen. De protestantiske paramilitære organisationer, UVF, UDA og de republikanske paramilitære, IRA, er alle involveret. Hvorfor? Fordi vi har fået fremskyndet løsladelsen af fanger, og denne gruppe har fastslået, at de, der er blevet løsladt under denne ordning, der skulle bringe os fred, er dem, der på gaderne i Belfast organiserer disse overfald.
Det er på tide, at regeringen og Parlamentet ser kendsgerningerne i øjnene. Jeg ville ønske, at jeg kunne sige, at drenge og piger i mit land ville få en glædelig jul, men jeg ved, at nogle af dem vil være mål for disse terrorister.

Habsburg-Lothringen
Fru formand, der er allerede blevet sagt rigtig meget om betænkningen, især om betænkningen af hr. Oostlander. Han har også beklaget, at udviklingen inden for bekæmpelse af racisme og fremmedhad formentlig skrider alt for langsomt fremad. Vi bør dog ikke glemme, at man faktisk kan træffe foranstaltninger på alle de områder, hvor Europa-Parlamentet gør en indsats, der modvirker disse skrækkelige tendenser. Jeg mener, at der især er et meget vigtigt kapitel, der forekommer i hr. Oostlanders betænkning, nemlig det, hvor han beskæftiger sig med de udenrigspolitiske foranstaltninger. Vi har jo i vores umiddelbare nærhed et land, som vi har haft store diskussioner med i den senere tid, og hvor vi har talt meget om hjælp, et land, hvor racismen netop nu viser et ansigt, som man næsten ikke kan forestille sig, og det er Rusland. Desværre taler vi alt for lidt om det her. Men der findes så uendeligt mange enkelttilfælde, som man kunne tale om.
Ved Parlamentets sidste plenarmøde behandlede vi et aktuelt og uopsætteligt spørgsmål vedrørende general Makasjov, der er medlem af det kommunistiske partis centralkomité, der til dels har ført valgkampagne under sloganet »Dræb alle jøder«, der er medlem af Dumaen, og som aldrig er blevet dadlet tilstrækkeligt - og sådan som det burde have fundet sted - for sine ytringer i Dumaen. Jeg mener, at det er ualmindelig betænkeligt, når man forestiller sig, at der er mindretal i dette land, som mange af os formentlig endnu slet ikke har hørt noget om. Lad mig især fremhæve et eller to mindretal, fordi jeg simpelthen mener, at det er vigtigt at tale om det her.
Et af eksemplerne er det jødiske mindretal - og det siger jeg især på grund af general Makasjovs udtalelser - der stadig lever i jødernes såkaldte selvstyrende område. Mindretallet blev til dels tvangsflyttet i 1927 og derefter i begyndelsen af 1930'erne. I dag lever disse mennesker i det område, der nu hedder Birobidsjan eller jødernes selvstyrende område, ved den nordlige Amur-bred. Forfattere sagde dengang om dette område, at det var så slemt og så ugæstfrit på grund af vejret, at der, før tusindvis af jøder blev anbragt i dette 36.000 kvadratkilometer store område, kun boede 1.192 dér, koreanere, kasakker og nogle få tungusere, som dog blev færre og færre, fordi vejret ikke gav dem nogen chance for at overleve. Der lever stadig mennesker i dag, der som jøder blev deporteret dertil, og det største tidsskrift dér er et tidsskrift, der stadig udkommer på jiddisch. Jeg mener, at man netop på et tidspunkt, hvor én som general Makasjov kommer med sådanne udtalelser, ikke må glemme mennesker, der lever så afsides, og hvis eksistens virkelig er truet.
Jeg vil også gerne tilføje endnu et kort punkt: Netop dette Rusland, der tillader sådanne ting, har ikke mindst også i de forgangne 150 år gjort et folk fuldstændig rodløst hele to gange, nemlig tjetjenerne. Rusland har fordrevet dem fuldstændig fra deres land, de er altid kommet tilbage, og effekten af det kan vi se nu. Vi kan altså også virkelig gøre noget i vores udenrigspolitik for at modvirke denne permanente racisme.

Ryynänen
Fru formand, selvom der i Europa og specielt i dette Parlament gentagne gange er formuleret resolutioner og vedtaget betænkninger for at bekæmpe racisme og fremmedhad, er der desværre sket ganske få egentlige fremskridt, om overhovedet nogen, som det er blevet konstateret i de foregående indlæg. Det er således på høje tid at handle mere beslutsomt og effektivt såvel på nationalt som på EU-plan for at forhindre al diskriminering og øge tolerancen. Derfor er hr. Oostlanders betænkning og Kommissionens handlingsplan yderst, ligesom også lovgivningsplanerne efter vedtagelsen af Amsterdam-traktaten, velkomne.
Bekæmpelse af racisme skal gøres til en fast del af Unionens øvrige politik, som altid er med i eksterne relationer og ved forberedelse af medlemskab for ansøgerlande. Jeg er enig med ordføreren i, at koordineringen af og ansvaret for initiativer til racismebekæmpende politik altid skal ligge hos én og samme kommissær. Samtidig vil jeg på ordførerens vis understrege oplysnings- og informationsarbejdets primære betydning i strategien for kampen mod racisme. Oplysningsarbejdet skal skræddersyes, så det passer til de forskellige retninger. Med i kampen mod racismen skal vi have alle aktivister i et meget bredt partnerskabs ånd. Mange medborgerorganisationer er med deres netværker dynamiske, kreative aktivister, som det virkelig kunne betale sig at støtte i deres bestræbelser på at øge tolerancen.
Efter min mening er der blevet skabt al for lidt opmærksomhed om den store betydning, som Den Europæiske Unions skole- og ungdomsprogrammer i bedste fald kan have for forøgelsen af det gensidige kendskab til hinanden og den fælles forståelse og derigennem for bekæmpelsen af fremmedhad. Når vi nu skal forny disse programmer, er det vigtigt at understrege vekselvirkningens og tolerancens aspekt i realiseringen af programmerne. Efter min mening bør Rådet støtte Parlamentets bestræbelser på at sikre, at flere unge end tidligere får mulighed for at deltage i disse programmer, da personlig erfaring gennem f.eks. udvekslingsprogrammer mere effektivt udrydder fordomme og udvikler en til at betragte forskellighed som en berigende ting.

Papayannakis
Fru formand, jeg vil også gerne ønske Kommissionens hensigt med at lave en handlingsplan mod racisme velkommen, og jeg deler hovedsageligt kollegerne hr. Ford og hr. Oostlanders udtalelser. Tillad mig blot, fru formand, at betone to punkter i det, jeg nævnte. Det ene drejer sig om udvidelsen. Jeg synes, at man i Kommissionens arbejde - og også vores eget - skal være særligt opmærksom nu, hvor vi forbereder udvidelsen, så der under føroptagelsesprocessen gøres alvorlige anstrengelser for at reducere problemerne med racisme, fremmedhad og andre tilsvarende problemer i ansøgerlandene, med det formål, at vi ikke senere importerer allerede kendte problemer til Unionen enten fra flygtninge derfra eller fra vores egne lande. Vi kender f.eks. sigøjnerproblemerne i Grækenland, og det er unødvendigt at tilføje importen af sigøjnerproblemer fra Tjekkiet og de andre ansøgerlande. Jeg ville gerne betone dette ekstra kraftigt.
Et andet problem, fru formand, er kommissæren. Jeg vil ligeledes kraftigt betone, at indtil nu er fordelingen af kompetenceområder mellem kommissærerne sket på basis af økonomi, på basis af Unionens oprindelige karakter, om De vil. Unionen bliver nødvendigvis mere og mere politisk, mere og mere samfundsmæssig. Jeg mener, at hvis vi ønsker en alvorlig politik mod racisme, bør der være det, som vores venner, englænderne, kalder »followup«, det vil sige, at man hele tiden følger udviklingen. En kommissær, der bliver »ministeriet« for overvågning af, at lovgivningen mod racisme bliver fulgt. Jeg er af den mening, at det vil være overordentligt effektivt, ud over alt det, som mine kolleger har forhandlet indtil nu.

Amadeo
Fru formand, forhandlingen i dag finder sted dagen efter debatten om menneskerettighederne og her midt under højtideligholdelsen af 50-årsdagen for den formelle verdenserklæring om disse rettigheder, der opstod med den franske revolution, som har udviklet sig sammen med vores samfund, og som efter min mening er en naturlig konsekvens af denne udvikling.
Med hensyn til de periodiske ændringer, som det moderne samfund gennemgår, er der et genfærd, som svæver hen over Europa, og som risikerer at gøre skade, hvis det ikke bliver styret på den rigtige måde, nemlig globaliseringen. Denne kendsgerning, der både tiltrækker og skræmmer vores Europa, som trods alt er rig på forskellige traditioner, strømninger og sprog, risikerer at medføre - hvilket den allerede har gjort tit - en angst for andre mennesker og for det, der er anderledes. Dette forstærker racismen og fremmedhadet. For endelig at overvinde racismen og fremmedhadet er det nødvendigt dels med en kampagne for at gøre borgerne lydhøre over for problemet og informere dem bedre og dels med en sand styrkelse af kulturen, hvor den europæiske identitet fastslås som en værdi.
Ud over de praktiske foranstaltninger i handlingsplanen mod racisme, som vi bør gøre opmærksom på her - det er en plan, som indeholder få konkrete forslag netop med hensyn til de mål, den tager sigte på at forfølge, og med hensyn til finansieringen af handlingsplanen - er det således nødvendigt, at medlemsstaterne støtter den efterhånden udbyggede kamp mod racediskrimination, og at de konkret får befolkningen til at acceptere minoriteterne ved hjælp af en række politiske og pædagogiske initiativer inden for beskæftigelse, uddannelse, social sikring, boligret og offentlige og private tjenester.
Når det europæiske samfund åbner sig for nye krav og behov, vil racediskrimination, racisme og angsten for det, der er anderledes, kunne bekæmpes og overvindes, hvis vi har lært vores børn, at det ikke er nok at være europæer i kraft af det statsborgerskab, man har i det ene eller det andet europæiske land, men at man bliver europæer ved at lære at respektere mangfoldigheden, som er den værdi, der gør vores gamle kontinent mest ære.

Cushnahan
Fru formand, jeg vil gerne begynde med at svare hr. Paisley. Som tidligere nordirsk politiker vil jeg sige, at jeg er helt uenig i hans konklusioner angående fredsprocessen. Det er den bedste chance, Nordirland har, for at løse sine væsentlige modsætninger og få sluttet permanent fred. Men når jeg har givet udtryk for uenighed med ham i hans fundamentale holdning, må jeg støtte hans bemærkninger om de udtalelser, der er kommet fra FAIT - en organisation, der virker i hele landet, og som min egen bror er med i - og som rapporterer om de skrækkelige aktiviteter, der fortsat udøves af de paramilitære organisationer. Jeg beklager, at der er en øredøvende tavshed fra det officielle Nordirland angående de paramilitæres aktiviteter, særlig når det gælder intimidering, pryglestraf osv. Vi bør ikke ignorere dem.
Lad mig gå tilbage til betænkningen. I forlængelse af Amsterdam-traktaten er det vigtigt at styrke vores kamp mod racisme og fremmedhad. Jeg glæder mig derfor over begge disse betænkninger og støtter i særdeleshed hr. Oostlanders konklusion, at Kommissionens plan er stærk, når det gælder retorik, men svag, når det gælder konkrete handlinger. Jeg støtter hans forslag om politiske og uddannelsesmæssige initiativer til at hjælpe til accept af mindretalsgrupper i de enkelte medlemsstater. Hver medlemsstat har behov for dette, inklusive min egen, hvor jeg beklager væksten i racisme og fremmedhad, særlig rettet mod flygtninge.

Pinheiro
Jeg vil gerne først understrege det arbejde, der er blevet gjort af Europa-Parlamentet i 1998 og mange af de foregående år i kampen mod racisme, fremmedhad og antisemitisme inden og uden for Den Europæiske Union. Vi har gjort gode fremskridt i 1998 i vores fælles bestræbelser på at fortsætte med at hæve profilen for den europæiske kamp mod racismen. Tillad mig at understrege nogle af de vigtigste højdepunkter i året.
I marts forelagde Kommissionen sin handlingsplan mod racisme og i oktober det europæiske netværk mod racisme. I 1998 begyndte Det Europæiske Observatorium for Racisme og Fremmedhad også at arbejde. Desuden har Kommissionen arbejdet intensivt i år på at gøde jorden for ikrafttrædelsen af artikel 13 i den nye traktat. For bare to år siden blev der holdt en vigtig konference i Wien. Ved denne konference bekræftede kommissær Flynn sin hensigt om straks efter ratifikationen af Amsterdam-traktaten at fremlægge en pakke med forslag mod diskrimination, herunder et rammedirektiv, der generelt drejer sig om alle mulige former for diskrimination inden for beskæftigelse, et direktiv, der udtrykkeligt beskæftiger sig med racediskrimination, og en antidiskriminationshandlingsplan, der har til formål at styrke samarbejdet med medlemsstaterne og samfundet i almindelighed, med særlig vægt på opbygning af fællesskaber og netværk og en uddybning af kendskabet til og udbredelse af den optimale handlemåde til alle dele af Unionen.
Endelig vil jeg inden for rammerne af den mainstreaming, som Kommissionen går ind for i sin handlingsplan, understrege, at retningslinjerne for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 1999, der blev fremlagt i oktober og vedtaget sidste uge på topmødet i Wien, opfordrer til, at arbejdsmarkedet skal stå åbent for alle, og eksplicit refererer til nødvendigheden af at tage fat på de særlige arbejdsmarkedsmæssige vanskeligheder, som de etniske minoriteter står over for. I forbindelse hermed er der vores forslag, der skal fremlægges til næste år, om et nyt fællesskabsinitiativ som en del af en reform af strukturfonden. Det, der planlægges, er et nyt initiativ for menneskelige ressourcer, der fokuserer på samarbejde mellem landene og bekæmpelse af diskrimination og ulighed på arbejdsmarkedet.
1998 har været et vigtigt år for forberedelse og konsultationer i kampen mod racisme. I forlængelse af dette arbejde ser Kommissionen meget frem til at fremlægge forslag til lovgivningsmæssig beslutning til bekæmpelse af racediskrimination i 1999. Vi håber fortsat at kunne få gavn af Deres støtte.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Pinheiro.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Transport af farligt gods på indre vandveje
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0435/98) af McMahon for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Rådets direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om bådtransport af farligt gods på indre vandveje (KOM(97)0367 - C4-0449/97-97/0193(SYN)).

McMahon
Fru formand, denne betænkning drejer sig om transport af farligt gods på Rhinen og Donau. I øjeblikket er Kommissionen involveret i drøftelser med Centralkommissionen for Sejlads på Rhinen og med de andre medlemsstater i Geneve som en del af en international aftale. Formålet med den lovgivning, som vi har fået forelagt her til aften, er at bringe de nationale og internationale regler om transport af farligt gods på indre vandveje på linje med lignende lovgivning om veje og jernbaner.
Min betænkning går ret detaljeret ind i brugen og anvendelsen af de indre vandveje, men jeg vil gerne fokusere på adskillige af de vigtigste aspekter af de ordninger, der styrer denne form for transport. I øjeblikket er det kun på Rhinen, man håndhæver bindende internationale regler for indre vandveje. Det er passende, at vi holder denne debat i Strasbourg, da Rhinen, en af Europas største vandveje, flyder gennem denne by. Centralkommissionen for Sejlads på Rhinen blev grundlagt så tidligt som i 1818 - det var faktisk det første transnationale organ inden for Den Europæiske Union - og den er et forbillede for mellemstatsligt samarbejde.
Jeg besøgte Centralkommissionen for Sejlads på Rhinen i deres statelige bygning, kejser Wilhelms tidligere palads fra kort efter Tysklands samling i 1871. Jeg blev glædeligt overrasket over at høre om de regler og forordninger, hvorunder Centralkommissionen for Sejlads på Rhinen virker. I sidste mødeperiode benyttede jeg lejligheden til at foretage en tur på en af de pramme, som sejler med benzin og naturgas. Om dette emne havde Udvalget om Transport og Turisme en meget succesrig høring, der involverede ikke bare Centralkommissionen for Sejlads på Rhinen, men også dens søsterorganisation for Donau. Den succes, man har på Rhinen med denne form for transport, var et tilbagevendende tema ved høringen i Bruxelles. Det klare budskab, der blev givet, var, at Centralkommissionen for Sejlads på Rhinen har gode love. Derfor bør vi i fremtiden bygge på Centralkommissionens regler og det, den kalder ADNR.
I øjeblikket er Kommissionen ved at forhandle om en revision af de regler, der styrer transport ad de indre vandveje. Efter min mening er anbefalingerne fra Geneve utilstrækkelige og bør bringes på linje med de regler, der i øjeblikket gælder for Rhinen. Kommissionens forslag om en endelig aftale er stadig til forhandling, og det er sandt, at det vil tage nogen tid. Den mener, at denne aftale bør gælde for alle indre vandveje, ikke blot Rhinen og Donau, men også i Østeuropa. Dette er praktisk og værdifuldt, men da Centralkommissionen for Sejlads på Rhinen er førende i hele verden på dette område, mener jeg, at det bør være dens lovgivning, der skal følges. Det er min opfattelse, at det vil være muligt at skabe et sammenhængende, praktisk og funktionsdueligt regelsæt, når først den nye ADN-aftale endelig er indgået og bragt på linje med de forslag, der er fremme om Rhinen i øjeblikket. Vi må bevare den succes, man har haft på Rhinen, i vores forsøg på at harmonisere normerne i hele Fællesskabet og længere ud endnu.
Der er blevet stillet adskillige ændringsforslag til betænkningen, som styrker denne idé. Det glædede mig at kunne støtte de idéer, som fru Langenhagen fremsatte. Jeg forstår, at Kommissionen ikke er helt så glad for henvisningen til en overgangsperiode. Det er vigtigt, at vi får en overgangsperiode, indtil vi kan opnå enighed om den endelige lovgivning. Jeg vil glæde mig over enhver kommentar, som Kommissionen kan fremsætte, når den svarer på min betænkning. Jeg tror ikke, der er uoverstigelige vanskeligheder i denne udtalelse. Faktisk støttede et enigt Transportudvalg den fuldt ud. Jeg tror ikke, at medlemmerne har stillet nogen ændringsforslag. Udvalget har haft adskillige interessante meningsudvekslinger, og jeg har bestræbt mig på at inkorporere alle disse synspunkter i formuleringen af betænkningen.
Det er det væsentligste, jeg gerne ville sige. Jeg vil med interesse høre på debatten og glæder mig over de kommentarer, de få medlemmer, der er ivrige efter at støtte godstransporten på de indre vandveje, fremsætter. Det er et voksende marked. Faktisk er der sket store udvidelser af Strasbourg og i særdeleshed dens havn. De indre vandveje er en god transportmetode til at transportere gods billigt og miljørigtigt, i særdeleshed når det gælder farlig last.

Langenhagen
Fru formand, med det foreliggende forslag fra Kommissionen skal der skabes harmoniserede EU-bestemmelser om transport af farligt gods på indre vandveje gennem et rammedirektiv, sådan som vi netop har hørt, og jeg vil gerne udtrykkeligt understrege hr. McMahons redegørelse. Det er nødvendigt at skabe de nye harmoniserede EU-bestemmelser, og derfor skal det hilses velkomment, når der endelig sker en regulering. Indtil nu har vi på den ene side haft rekommandationen om international transport af farligt gods på indre vandveje, hvis retsvirkning har været begrænset. Den blev udgivet af FN's Økonomiske Kommission for Europa og omhandler kun transport af farligt gods mellem medlemslandene og ikke transport inden for det enkelte land. For øjeblikket forhandles der - ifølge det, vi har hørt - om en ændring af denne internationale rekommandation til en formel konvention i Geneve.
For den vigtigste vandvej i Europa foran Strasbourgs hoveddør, Rhinen, gælder på den anden side overenskomsten om transport af farligt gods på Rhinen, udstedt af Centralkommissionen for Sejlads på Rhinen. Hvis vi ønsker at gøre fremskridt og opnå mere ensartede bestemmelser, er der tre muligheder, hvoraf vi skal vælge den ene. Den første mulighed består i at godkende det hidtidige forslag fra Kommissionen med alle dets svage punkter. Denne mulighed er utilstrækkelig.
Den anden mulighed består i at udsætte forslaget fra Kommissionen, indtil forhandlingerne om en international konvention i stedet for den hidtidige rekommandation er afsluttet. Den tredje mulighed - foreslået af mig - består i at udarbejde følgende overgangsløsning: Ind til den internationale konventions ikrafttræden skal der ske fremskridt i EU inden for harmoniseringen af de nationale bestemmelser, for man skal ikke regne med, at den nye internationale konvention træder i kraft - og det er set i et meget optimistisk perspektiv - før om tre år.
Det grundlag for harmoniseringen, der skal anvendes i et tilsvarende EU-rammedirektiv, er bilagene i overenskomsten om Rhinen med deres høje tekniske niveau. De udgør allerede i dag en referencebasis for flere af EU-medlemslandenes gældende nationale lovgivninger. Efter den nye internationale konventions ikrafttræden fremlægger Kommissionen et nyt forslag til et direktiv for os. For så vidt har overgangsløsningen en række positive virkninger, for med den undgås det, at der eksisterer to parallelle forskrifter for Europas vigtigste indre vandvej, nemlig den internationale rekommandation og overenskomsten om Rhinen, og dermed forhindres det også, at fartøjer, der sejler på indre vandveje, skal medbringe to certifikater, et certifikat for Rhinen og et certifikat for Fællesskabet.
Overgangsløsningen muliggør en fuldstændig afstemning af de to hidtidige forskrifter, og for så vidt anmoder jeg om støtte til betænkningen og de ændringsforslag, der blev enstemmigt vedtaget af Udvalget om Transport og Turisme.

Stenmarck
Fru formand, jeg vil først takke ordføreren, McMahon, for hans betydningsfulde arbejde med denne betænkning.
EU har i de seneste år gjort en stor indsats for at gøre transporter af farligt gods mere sikre. Alt dette er overordentligt vigtigt, dels fordi det i mange tilfælde handler om gods, der skal håndteres meget forsigtigt, dels fordi det også er vigtigt at skabe et fungerende indre marked. Med et sådant marked skal vi på en række forskellige områder have samme regler i de forskellige lande, således at også grænsepassagerne fungerer smidigt. Ellers vil vi have store grænseproblemer i mange, mange år fremover.
På de indre vandveje skal det ske ved, at vi på kort sigt gør brug af Rhin-ordningen, eller den såkaldte ADNR-konvention, der blev indført i 1972 og revideret i 1985, og som i dag gælder for trafikken på Rhinen, men som på denne måde skulle kunne anvendes i en større sammenhæng. Derefter skulle ADN-konventionen så gradvist kunne tage over.
Ved en række debatter har vi både her i salen og i Transportudvalget spurgt, om de regler, som vi nu indfører for EU's medlemsstater, også kan komme til at gælde for de nye medlemsstater, det vil sige for lande, som endnu ikke er medlemmer, men som forhåbentlig snart bliver EU-medlemmer. Vi har også krævet, at disse regler skal kunne bruges i forbindelse med trafikken mod tredjelande. Det er jeg nu blevet forsikret om. Neil Kinnock har bl.a. besvaret dette spørgsmål.
På samme måde som det tidligere har handlet om veje, jernbaner og sejlads, stilles der nu samme krav til de indre vandveje. I forbindelse med de igangværende medlemskabsforhandlinger stilles der krav om, at de nye lande skal kunne tilpasse sig det samme niveau, som nu kommer til at gælde for medlemslandene. Det finder jeg meget positivt. Dermed bliver transporterne i meget større dele af Europa betydeligt mere sikre, end de hidtil har været.

Cushnahan
Fru formand, jeg støtter hensigten bag direktivet. Det er vigtigt at harmonisere de nationale og internationale regler for godstransport på indre vandveje, som vi har gjort, når det gælder vej- og jernbanetransport. Det er vigtigt at gøre dette, både for at garantere sikkerheden og for at sikre fair konkurrence.
Men jeg vil gerne stærkt støtte ordføreren. Hr. McMahon har fuldstændig ret, når han giver udtryk for sin bekymring over de mange forskellige certifikater, der vil kræves. Dette vil føre til en unødvendig tredobling, snarere end en fordobling, en forøgelse af bureaukratiet, og, hvad der er mere foruroligende, til forvirring. Jeg vil derfor gerne støtte hans ændringsforslag, der har til formål at forene de forskellige fremgangsmåder.

Pinheiro
Jeg vil gerne takke Udvalget om Transport og Turisme og i særdeleshed ordføreren, hr. McMahon, for hans meget nyttige bidrag til forbedring af Kommissionens forslag om transport af farligt gods på indre vandveje.
Kommissionen kan acceptere de vigtigste konklusioner i McMahon-betænkningen, som går ud på, at fællesskabslovgivningen må baseres på en kommende ADN-aftale. Men det, vi ikke er enige om, er, hvordan vi når frem dertil. Mens hr. McMahon i sin betænkning mener, at der er brug for en overgangsløsning baseret på Rhin-ordningen, mener Kommissionen, at dette er upraktisk, og at det ikke vil hjælpe. ADN-aftalen bør være klar i år 2000, hvilket efter al sandsynlighed vil være et godt stykke tid, før nogen medlemsstat har gennemført en overgangsløsning som den foreslåede.
Naturligvis - og dette punkt blev nævnt - kan Kommissionen garantere, at den kommende ADN-aftale vil nå samme sikkerhedsniveau som Rhin-aftalen, for bilag I i den kommende ADN-aftale vil ligge på linje med kravene for Rhinen. For i fremtiden at garantere, at tilpasningen til de tekniske fremskridt i bilag I i ADN-aftalen - og også i direktivet - ligger på linje med kravene for Rhinen, kan Kommissionen acceptere en eksplicit henvisning i artikel 8.
Derfor bør ændringsforslag 2, 3, 7, og 8 forkastes, eftersom de indfører en overgangsløsning og kræver et nyt direktiv til gennemførelse af den kommende ADN-aftale. Men det glæder mig at kunne sige, at Kommissionen kan acceptere de andre ændringsforslag, nemlig ændringsforslag 1 og 6 og, i alt væsentligt, også ændringsforslag 4 og 5, siden de har en anvendelse af ADN-aftalen i hele Fællesskabet som mål.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Pinheiro.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

»Bedre lovgivning 1997«
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0498/98 af Vallelersundi for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om udkast til interinstitutionel overenskomst om fælles retningslinjer for EF-lovgivningens affattelse; -A4-0460/98 af Cot for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Kommissionens årsrapport til Det Europæiske Råd - «Bedre lovgivning 1997« (KOM(97)0626 - C4-0656/97).
Estevan Bolea
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg taler i stedet for min kollega i delegationen og gruppen, Ana Palacio, som er ordfører for betænkningen om den interinstitutionelle overenskomst om EF-lovgivningens affattelse. Ud over at fremlægge hendes betænkning udtrykker jeg Det Europæiske Folkepartis Gruppes holdning til en anden betænkning, nemlig betænkning af Cot om »Bedre lovgivning 1997«, som også er genstand for denne forhandling.
Jeg finder disse to betænkninger meget hensigtsmæssige, fordi, hr. kommissær, mine damer og herrer, det gang på gang bliver gentaget, at Den Europæiske Union, Europa-Kommissionen, bør stræbe efter mindre og bedre lovgivning. Især bedre lovgivning.
Og det første, der bør fremhæves, er, at under en ekstremt teknisk overflade har dagens forhandling stor politisk aktualitet og høj prioritet for borgerne. Det skyldes generelt, at den kompleksitet, der kendetegner moderne samfund som vores, genspejler sig i lovgivningen, som er et middel til organisering af samfundet. De moderne samfund er ikke homogene, de er kendetegnet af konflikter, og de underkastes ustandselig dybtgående økonomiske, teknologiske og miljømæssige ændringer. Disse samfund søger gennem deres demokratiske procedurer bestandig efter en ny balance. Parallelt hermed får de traditionelle former for organisering af samfundet mindre og mindre betydning, og i mangel af spontane løsninger på konflikter bliver retsreglerne den vigtigste samfundsregulerende faktor. De kan udvides i det uendelige og antage mange former. Således kan lovgivningen tage sigte på at indføre en regel, at oprette en offentlig institution, fastsætte en offentlig udgift osv.
Ud over disse generelle problemer er Fællesskabets retssystem karakteriseret ved, at det er forholdsvis nyt - faktisk er det helt nyt set på verdensplan - og ved sin stadig i vidt omfang mellemstatslige struktur for beslutningstagning i Rådet. Og dette er et hovedpunkt, hr. kommissær.
Fællesskabet er et nyt retssystem, som er kendetegnet ved lån hos de nationale systemer («tagselvbord«). EF-retsreglerne kan forekomme nationale juridiske eksperter at være sammenstykkede og derfor mindre forståelige og mindre tilgængelige. Undertiden anvender EF-lovgiveren med vilje vage juridiske begreber eller vage definitioner for at gøre det nemmere at indføje dem i de nationale retssystemer. At lovgivningen skal udarbejdes i 11 sprogversioner udgør en yderligere vanskelighed. Og jeg vil gerne tilføje, mine damer og herrer, at det, at der arbejdes med 15 lande på 11 sprog og lovgives for dem alle, forekommer mig at være et under og et lille mirakel, som dagligt sker her i Unionen, i Parlamentet, i Kommissionen og i Rådet, men det er sandt, som det allerede er blevet sagt, at EF-lovgivningen i stor udstrækning er præget af forhandlingernes mellemstatslige karakter i Rådet.
Endelig kan bidrag og ændringsforslag under lovgivningsproceduren være på 11 forskellige sprog. Selv under ideelle forhold og til trods for den høje kvalitet af institutionernes oversættelsesarbejde - som udfører et beundringsværdigt stykke arbejde - kan dette betyde længere og mere uklare formuleringer, som er uensartede og endog usammenhængende, og vi skal konstant lave korrektioner til de forskellige landes versioner.
Således er den bekymring, der ligger til grund for de to betænkninger, af politisk karakter, og dens endelige mål er større borgernærhed. Fru formand, hr. kommissær, lad mig ganske kort minde om de vigtigste milepæle i Fællesskabets politiske historie, hvad angår lovgivningens kvalitet.
For det første fastlagde Det Europæiske Råd i Edinburgh i december 1992 en samlet politik vedrørende anvendelsen af subsidiaritets- og proportionalitetsprincipperne. Det krævede ligeledes, at den nye EF-lovgivning skulle være klarere og enklere, og at der derfor skulle fastsættes retningslinjer for kvaliteten af EF-lovgivningens affattelse. Det Europæiske Råd krævede endvidere, at den eksisterende lovgivning skulle gøres lettere tilgængelig, navnlig gennem officiel kodifikation af EF-retsakterne. Hr. kommissær, dette haster virkelig. Kodifikationen af EF-retsakterne haster ekstremt meget. Den fremragende betænkning, som hr. Cot i dag fremlægger, vil blive indskrevet i den tradition, som blev indledt af Rådet i Edinburgh.
I forlængelse af konklusionerne fra Det Europæiske Råd vedtog Rådet den 8. juni 1993 en resolution om kvaliteten af affattelsen af EF-lovgivningen, hvori der fastsattes retningslinjer for affattelsen af Rådets retsakter.
Endvidere indgik Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen i oktober 1993 en interinstitutionel aftale om nærhedsprincippet og i december 1994 en interinstitutionel aftale om officiel kodifikation af lovtekster.
Det må også fremhæves, at Kommissionen i maj 1996 lancerede pilotprojektet SLIM om forenkling af lovgivningen vedrørende det indre marked. For øjeblikket gennemføres fjerde fase af dette projekt.
Endelig indføres der med Amsterdam-traktaten en hel række instrumenter til forbedring af lovgivningens kvalitet med henblik på gennemskueligheden i en union, »hvor beslutningerne træffes så åbent som muligt og så tæt på borgerne som muligt« (artikel A, stk. 2, i den modificerede EU-traktat). Det drejer sig om protokollen om anvendelse af nærhedsprincippet og proportionalitetsprincippet, der har til formål at opfylde kvalitetskravet til lovgivningens substans, og bestemmelserne om forenkling af den fælles beslutningsprocedure. Endvidere er der protokollen om de nationale parlamenter, som skulle give disse en øget rolle i forbindelse med udarbejdelsen af en EF-retsakt, den igangværende revision af afgørelsen fra 1987 om gennemførelsesbestemmelserne (komitologiproceduren) for EF-retten og endelig erklæring nr. 39, som er knyttet som bilag til Amsterdam-traktaten, hvori Parlamentet, Rådet og Kommissionen opfordres til at indgå en interinstitutionel aftale om kvaliteten af EF-lovgivningens affattelse.
Jeg er sikker på, siger fru Palacio, at de to betænkninger vil stilne lovgiverens stigende bekymring, og at Parlamentet her til formiddag vil vedtage begge betænkninger. Der er et ændringsforslag, som på den ene side forsøger at gentage den holdning, som Parlamentet allerede har gentaget, nemlig imod ensidige fortolkende erklæringer, samtidig med at det overlades til formanden at vurdere det politisk hensigtsmæssige i at medtage dem. Der er tale om en sag, som befinder sig i grænseområdet for den egentlige redaktionelle kvalitet.

Gebhardt
Fru formand, kære kolleger, i Tyskland er idéen om, at man fremover skal forsyne nye love med en forfaldsdato, blevet fremført igen inden for de seneste uger. Justitsministeren afviste dette forlangende og sagde, at regeringen og parlamentet ikke er et supermarked, der skal skrive på alle æggebakkerne, hvor længe indholdet kan nydes. Fru Däubler-Gmelin har ret, for lovenes kvalitet unddrager sig den målestok, der er hensigtsmæssig for levnedsmidler. Det gælder uden forbehold også for de bestemmelser, Europa-Parlamentet vedtager i samarbejde med Rådet og Kommissionen.
Ordfører Jean-Pierre Cot, som jeg er stedfortræder for her i dag, har fremsat det krav, som den europæiske lovgivning skal opfylde. Teksterne skal formelt og indholdsmæssigt være af høj kvalitet. Vi har brug for klarere og enklere retsforskrifter, så de kan blive accepteret og anvendt korrekt af borgerne. Tekster af formel og indholdsmæssig høj kvalitet er et væsentligt bidrag til den gennemskuelighed i europæisk lovgivning, som vi kræver igen og igen. Vi skal selv yde dette bidrag som parlament, så Europas befolkninger anerkender os som deres valgte repræsentation. Det er ikke nok at kræve gennemskuelighed hos de andre organer i Den Europæiske Union.
Lad mig starte med at fremsætte et par bemærkninger til indholdet af vores direktiver og forordninger. De må bære over med, at jeg i den forbindelse undgår at anvende begrebet subsidiaritet, som misbruges groft, og som flere skjuler deres antieuropæiske følelser bag.
Vores lovgivning er kun troværdig for borgerne, hvis vi beskæftiger os med ting, der virkelig vedrører os, det være sig af traktatmæssige årsager, det være sig, at det kræver medlemslandenes solidaritet, eller det være sig blot et spørgsmål om hensigtsmæssighed.
Proportionalitetsprincippet pålægger Fællesskabet at begrænse sig til at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at nå de mål, der er fastsat i traktaten. Befolkningen i vores lande er netop meget følsom, hvad angår den europæiske lovgivnings proportionalitet. Hvis vi gør for meget på dette område, bliver vi ikke længere forstået og gør borgerne modtagelige over for det i mange medier så populære tema, nemlig det påståede reguleringsvanvid i Bruxelles. Det er egentlig banalt, når der i forbindelse med indholdet gøres opmærksom på, at der i hver enkelt retsakt også skal stå, hvad der skal reguleres og opnås med den. Jeg antager i denne forbindelse, at Europa-Parlamentet har ren samvittighed. Hvad Rådet angår, kan jeg af og til tvivle. Jeg vil dog også gerne give Kommissionen en attest for denne vilje. Derfor skal vi opfordre Rådet til hverken at svække eller udvande forslagene til retsakter, når den søger efter et kompromis. Det hører også med til indholdsmæssig kvalitet.
Det er for mig særlig vigtigt, at Rådet stopper sin praksis med at vedlægge retsforskrifter som bilagsforklaringer. Det er i modstrid med alle regler om gennemskuelighed, hvis en lovtekst ikke taler for sig selv.
Når noget bliver forklaret, er det nærliggende at have mistanke om, at noget er blevet skjult. Derfor nægter Domstolen også vedholdende at tage højde for forklaringer ved fortolkningen af retsforskrifter, hvis der ikke allerede udtrykkeligt refereres dertil i den pågældende retsakts bestemmelser. Endelig må vi ikke gå lige lukt i en farlig fælde, hvad angår indholdet. Kommissionen og Rådet opfordres til at sørge for, at beskyttelsesniveauerne vedrørende miljø, produktkvalitet og arbejdstagernes sikkerhed og sundhed ikke forringes under påskud af forenkling af lovgivningen.
Parlamentet er på vagt i den henseende, men Rådet og Kommissionen skal trække på samme hammel som os. Temaet kvaliteten af affattelsen af EF's retsakter, som Palacio-betænkningen beskæftiger sig med, giver mig hovedpine. Ikke, at kvaliteten af affattelsen af teksterne ikke ligger mig på sinde, nej, den kan ikke blive høj nok. Men hvem sætter målet? Måler vi kvaliteten af affattelsen efter borgernes opfattelsesevne, eller er det juristernes tekniske færdigheder, der gælder? Jeg går ind for, at vi lovgiver for alle borgere. Her passer følgende sætning fra udkastet til en interinstitutionel overenskomst om fælles retningslinjer for EF-lovgivningens affattelse helt sikkert ikke ind: »Institutionernes juridiske tjenester, herunder de juridiske sprogeksperter, bør spille en større rolle i forbedringen af kvaliteten af affattelsen af EF's retsakter.«
Hvis vi overlader formuleringen af vores politiske vilje til tjenestegrene, der skal behandle tingene for os på et forberedende trin, forsømmer vi vores pligt som delegerede. Når det handler om sproglige finesser, skal vi hellere bede journalister end Den Juridiske Tjeneste om råd. Her vil jeg ikke sætte spørgsmålstegn ved kvaliteten af Den Juridiske Tjeneste. Det skal ikke misforstås!
Jeg vil gerne slutte af med denne sætning: Det er med love som med lystfiskeri. Det handler om, at ormen skal give fisken appetit og ikke lystfiskeren!

Cushnahan
Fru formand, jeg vil gerne begrænse mine bemærkninger til hr. Jean-Pierre Cots betænkning om bedre lovgivning. For det første støtter jeg hans opfattelse, at det var forkert af Kommissionen at behandle alle aspekter af lovgivningsmæssig forenkling, både af substantiel og formel karakter, i én meddelelse. Det, at de er indeholdt i ét enkelt dokument, letter ikke en grundig diskussion af, hvordan vi skal nå frem til en bedre lovgivning. Selvom jeg forstår betydningen af subsidiaritets- og proportionalitetsprincipperne i forbindelse med dette emne, nærer jeg faktisk intet ønske om at blive indviklet i en debat om detaljerne i nogen af disse områder.
Det, jeg gerne vil sige, er ganske enkelt: Som medlem af Parlamentet - der i modsætning til andre institutioner hele tiden på en meget direkte måde konfronteres med offentligheden - får jeg ofte stærk kritik af EU's lovgivning. Mange af de mennesker, der kritiserer den, fortæller mig, at den er utrolig ordrig, og at det anvendte sprog ofte er det rene vrøvl. Andre påstår, at vi lovgiver for meget, og at en stor del af den lovgivning, vi vedtager, er unødvendig. Andre, især fra små virksomheder, kritiserer den af den grund, at den skaber store problemer for dem. De føler, at indblanding i deres sektor ofte bringer beskæftigelsen i fare. Jeg erkender, at selvom nogle af disse kritikpunkter er malplacerede, er andre ofte berettigede.
Vi her i Parlamentet og i de andre institutioner taler ofte om at bringe Den Europæiske Union nærmere til borgerne. Hvis vi ønsker at gøre det, er det af afgørende betydning, at vi laver nødvendige love, der formuleres i et enkelt sprog, og som kan forstås af dem, de henvender sig til. Når vi husker på, at Kommissionen er den eneste institution, der har ret til at tage initiativ til lovgivning, håber jeg, at den også husker på dette, når den står over for spørgsmålet om at udarbejde bedre love for Unionen.

Thors
Fru formand, jeg vil ganske kort koncentrere mig om ændringsforslag 2 til betænkningen af Cot. Her opfordres Kommissionen til at bevilge midler til »Fight the fog«-kampagnen, det vil sige kampagnen for et klart sprog. Det er en kampagne, som med held er ført af Kommissionens engelske oversættere. Hele Kommissionen bør støtte denne kampagne. Det er specielt vigtigt, at kommissærerne og generaldirektørerne forstår betydningen af dette, det vil sige, hvor mange unødvendige udgifter vi vil kunne skåne medborgerne og medlemsstaterne for, hvis folk forstår det, der står i brochurer, ansøgningsskemaer etc.
Mange medlemsstater har særdeles gode erfaringer med dette - f.eks. England, belgisk Vallonien og de nordiske lande. Vi skal tale et sprog, der er typisk for det pågældende land - ikke »euroslang«. Det er nødvendigt med en samlet indsats fra Kommissionen, og det er nødvendigt at bevilge midler hertil. Jeg håber, at den øverste ledelse i Kommissionen forstår, at det har stor betydning for klarhed og åbenhed, og jeg håber også, at Kommissionen støtter disse anstrengelser.

Pinheiro
Fru formand, jeg vil gerne på Kommissionens vegne takke Udvalget om Retlige Anliggender for den opmærksomhed, som er blevet skænket Kommissionens arbejde med henblik på bedre lovgivning og udkastet til interinstitutionel overenskomst om fælles retningslinjer for EF-lovgivningens affattelse. Jeg glæder mig over at se, at ordførernes holdning, hvad de fleste aspekter angår, lægger tæt op ad Kommissionens holdning. Disse spørgsmål har jo også en meget væsentlig interesse for os alle, da de udgør et centralt element i forholdet mellem institutionerne og borgerne i Den Europæiske Union, som det kommer til udtryk i den lovgivning, der fastsætter rettigheder og pligter for alle, der bor i medlemsstaterne. I de seneste år er kvaliteten heri blevet genstand for berettiget kritik, og det aktuelle forsøg på at genetablere den nødvendige balance er et direkte resultat af erkendelsen på Amsterdam-konferencen af det nødvendige i at gøre noget ved dette spørgsmål.
Hvad angår betænkningen af fru Palacio, vil jeg gerne erindre om, at teksten i udkastet til interinstitutionel overenskomst er resultatet af et tæt samarbejde mellem de tre institutioner og af adskillige forhandlinger over mere end et år. Jeg fremhæver derfor, hvor betydningsfuld denne overenskomst er for, at vi kan nå målet med gennemsigtighed i lovgivningsprocessen.
Jeg beklager, at jeg ikke nu kan tage stilling til nogen af ændringsforslagene, da jeg ikke har mandat dertil, og Kommissionen endnu ikke har taget stilling til sagen.
Efter årsrapporten »Bedre lovgivning«, fra 1997, som vi har talt om i dag, har Kommissionen fremlagt andre rapporter, bl.a. »Bedre lovgivning« fra 1998, som Europa-Parlamentet modtog i sidste uge, og som gør det muligt at styrke Kommissionens bestræbelse for at lovgive bedre. I den indsats, der er rettet i samme retning, og som omtales i hr. Cots betænkning, har Kommissionen forstærket begrundelsen af lovforslagene ud fra subsidiaritets- og proportionalitetsprincippet og har endnu inden ratificeringen af Amsterdam-traktaten taget den protokol i brug, som bliver bilag til denne traktat. Herudover vil Kommissionen fortsat fremlægge forslag til forenkling og kodificering samt fremme konsolidering af oplysning og bedre adgang til retsinformation.
Vi deler også den holdning, at subsidiaritetsprincippet ikke bør anvendes på områder, hvor Fællesskabet har enekompetence, og skal ske under overholdelse af kravet om at bibeholde gældende fællesskabsret fuldt ud. Vi mener endvidere, at subsidiaritets-og proportionalitetsprincippet skal anvendes på en objektiv måde uden dog at udelukke den nødvendige dynamik og smidighed, således som anført i Amsterdam-protokollen.
Jeg vil gerne, fru formand, benytte lejligheden til at præcisere tre små punkter: For det første var behandlingen i én samlet redegørelse af subsidiaritets- og proportionalitetsprincippet for de tekniske instrumenter, der kan gøre lovgivningen enklere, klarere og mere tilgængelig, en rent pragmatisk beslutning, da vi ønskede at give en samlet beskrivelse af alt det, der bidrager til en bedre lovgivning.
For det andet forekommer det mig, hvad angår spørgsmålet om forudgående høring, at De er enige med mig i, at Kommissionen i år har gennemført denne med væsentlig større præcision.
Og til slut vil jeg med hensyn til spørgsmålet om rammedirektiver gerne sige, at Kommissionen kun i specifikke tilfælde er tyet til dette instrument, og at den altid har været opmærksom på, at de ikke skulle frembringe uforeneligheder i de nationale lovgivninger.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Pinheiro.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00 .
(Mødet hævet kl. 19.50)

