Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen for mødet i går er blevet omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Falconer
Hr. formand, fortalte jeg om et kamera, der var stillet op uden for mødesalen, og hvis lys skinnede ind gennem en af dørene? Og senere gik jeg ned ad korridoren i går eftermiddag, mens en kameramand gik baglæns og filmede et af medlemmerne. Det var ikke kun til fare for kameramandens liv og lemmer, men også for medlemmernes liv og lemmer.
Jeg vil gerne bede Parlamentet og Dem, hr. formand, da jeg ved, at De behandler stedet her med en vis værdighed - langt mere end jeg selv gør i nogle tilfælde - undersøge disse spørgsmål og måske rådgive os om, hvordan denne praksis kan standses.

Formanden
Hr. Falconer, tak for Deres oplysninger. Heldigvis lader det ikke til at være en generel praksis blandt parlamentsmedlemmerne eller tjenestemændene at løbe baglæns, men vi vil undersøge, hvad der er sket.

Posselt
Hr. formand, det er en bemærkning til forretningsordenen, artikel 41, stk. 1. I mandags var der åbenbart en sproglig misforståelse mellem os. Derfor må jeg endnu en gang vende tilbage til det. Jeg protesterede i mandags mod, at spørgetiden til Rådet er udeladt i dag, onsdag. De sagde, at da ingen gruppe rejste indsigelse imod det, blev dagsordenen vedtaget således. I vores forretningsorden står der imidlertid: »Under hver mødeperiode er der spørgetid til Rådet og Kommissionen.« Det vil jeg gerne påpege. Jeg mener, at også selvom ikke en eneste gruppe har protesteret mod dagsordenen, skal forretningsordenen alligevel overholdes.

Formanden
Hr. Posselt, dette er en sag, som altid afstedkommer problemer, for der står også i forretningsordenen, at spørgetiden skal finde sted på tidspunkter, som Parlamentet har fastlagt efter forslag fra Formandskonferencen. Hvis Formandskonferencen foreslår, at der ikke afholdes spørgetid, hvilket er sket tidligere, desværre for mange gange, kan jeg hverken modsætte mig Formandskonferencen eller pålægge den at fremsætte et forslag. Parlamentets praksis er i øvrigt, at man altid sørger for at afholde spørgetiden, men at den undtagelsesvis ligesom i dette tilfælde, og hvis sagerne på dagsordenen forhindrer det, kan falde bort. Jeg vil imidlertid notere mig Deres indlæg og forelægge sagen for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, for at det kan fortælle os, om denne fortolkning, der indtil videre har været den gældende, er acceptabel eller ej.
Jeg vil også gerne rette Deres opmærksomhed på, at vi i den forbindelse er meget presset af tiden, for normalt er Rådet kun til stede én dag i løbet af Strasbourg-ugen. Jeg har allerede iværksat en forespørgsel inden for trilogens rammer for at undersøge, om det er muligt, at Rådet kan udvide sin tilstedeværelse med endnu en dag, således at vi kan afholde spørgetiden, selvom det ikke nødvendigvis bliver onsdag eftermiddag.

Hardstaff
Hr. formand, jeg vil gerne tilføje noget til det, min kollega, hr. Falconer, sagde. Jeg så også et filmhold i går, der filmede nogle af vores medarbejdere, mens de var ved at flytte en kasse. Jeg ved ikke, hvorfor det skulle være så vigtigt. Jeg formoder, at programmet ikke skal handle om det fantastiske arbejde, vi udfører her i Parlamentet.

Formanden
Jeg skal bede GD III undersøge, hvad der er sket, og jeg vil give oplysningerne videre til Dem og hr. Falconer, så snart vi får dem.
Da der ikke er flere bemærkninger, betragter jeg protokollen som godkendt.

Imbeni
Hr. formand, jeg vil gerne informere Dem og alle kollegerne om, at vi temmelig sent i går afsluttede forhandlingerne i Forligsudvalget om det femte rammeprogram. Det var et meget vanskeligt arbejde - det var det fjerde møde - og jeg må sige, at den fælles beslutningstagning med et Råd, der træffer afgørelser med enstemmighed, som sædvanlig er en ulige kamp. Alle medlemmerne af delegationen og alle de politiske grupper tog dog denne kamp op med dygtighed, stædighed og stor iver. Parlamentet skal tage stilling til delegationens arbejde i december, men jeg mener allerede nu at kunne sige, at alle har gjort en meget positiv indsats, og det er efter min mening rimeligt allerede nu ikke bare at gøre opmærksom på det, men også at takke alle medlemmerne af delegationen, der har deltaget i forliget, for deres medvirken.

Formanden
Mange tak, hr. Imbeni. Det synes jeg virkelig er en glimrende nyhed i betragtning af denne forhandlings særlige vanskeligheder. Og ud over at takke alle parlamentsmedlemmerne, synes jeg, at vi bør takke Dem i særdeleshed for den indsats, De har gjort for at få afsluttet forligsmæglingen med et godt resultat.

De Clercq
Hr. formand, jeg vil meddele, at Retsudvalget i går aftes enstemmigt godkendte udkastet til vedtægten for medlemmerne af Europa-Parlamentet efter seks timers uafbrudt afstemning. Jeg ønsker alle medlemmer af udvalget, som har gjort en stor indsats på Formandskonferencen for at få aftalen i stand, tillykke, og jeg vil især takke ordføreren. Inden længe skal vi altså føre en åben debat om udkastet til vedtægten for medlemmerne af Europa-Parlamentet.

Formanden
Mange tak, hr. De Clercq.

Agenda 2000
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om retningslinjerne for Agenda 2000.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer. Et centralt emne i det østrigske formandskab, men også i Europa-Parlamentets diskussion, er Agenda 2000. I dag er en vigtig dag for Agenda 2000, da dette plenarmøde er afsat til at fastlægge Europa-Parlamentets holdninger. Jeg glæder mig derfor over denne lejlighed til ved debattens begyndelse kort at kunne redegøre for den aktuelle situation i Rådets arbejde.
Lad mig begynde med endnu en gang at understrege, hvor vigtigt det er for det østrigske formandskab med et konstruktivt samarbejde mellem Rådet og Europa-Parlamentet i dette spørgsmål. Vores institutioner spiller hver især en overordentlig vigtig rolle ved udførelsen af dette store reformværk. Kun ved en åben meningsudveksling og en effektiv koordinering af vores arbejde er det være muligt for os at overholde den krævende tidsplan, der er fastsat af Det Europæiske Råd i Cardiff.
Formandskabet lovede allerede i juni i år at holde sig orienteret om Europa-Parlamentets holdninger ved regelmæssige kontakter med Parlamentet og ved sin sædvanlige deltagelse i plenarmøder og de relevante møder i Parlamentets udvalg. Endvidere lovede formandskabet at sikre, at Europa-Parlamentet til stadighed underrettes om de fremskridt, der gøres i Rådets arbejde, og det vil meddele Rådet resultatet af Parlamentets drøftelser og indholdet af dets betænkninger, som Rådet derefter vil tage passende hensyn til.
Det glæder mig i dag at kunne konstatere, at Parlamentet og Rådet med henblik herpå nu har aftalt at indlede en uformel dialog om hele udviklingen inden for diskussionerne om Agenda 2000. Også Kommissionen vil deltage i denne dialog.
De første møder på politisk plan om emneområderne førtiltrædelsesinstrumenter, reform af den fælles landbrugspolitik og reform af strukturpolitikken finder sted allerede i slutningen af november og begyndelsen af december. De vil især give Parlamentet lejlighed til at redegøre for sine holdninger til Agenda 2000, som det diskuterer i dag og vil beslutte i morgen. For at bevare kontinuiteten, vil også det kommende tyske formandskab være repræsenteret.
Det østrigske formandskab betragter Agenda 2000 som en af sine centrale udfordringer. Fra begyndelsen af har vi i betydelig grad intensiveret arbejdet i de forskellige arbejdsgrupper og i COREPER. Under hver samling af Rådet (almindelige anliggender) og hos finans- og landbrugsministrene er Agenda 2000 et vigtigt emne. Der går ikke en dag, hvor der ikke arbejdes intensivt på elementer af pakken.
Lad mig kort sammenfatte de vigtigste aspekter vedrørende situationen i forhandlingerne. Hvad det finansielle overslag 20002006 angår, er der almindelig enighed om, at ved udarbejdelsen af det finansielle overslag skal der både tages hensyn til kravet om budgetdisciplin, udgiftseffektivitet og nødvendigheden af at stille midler til rådighed for en passende videreudvikling af Unionens politikker. Vi har kunnet opnå enighed om en afgrænsning af de udgifter, der relaterer til førtiltrædelsen og tiltrædelsen. Der er bred støtte til den generelle opstilling af det finansielle overslag under hensyntagen til den særskilte opførelse og fordeling af udgifterne til førtiltrædelse og til de nye medlemsstater og den syvårige løbeperiode 2000-2006 med planlagt tilpasning på tidspunktet for de første tiltrædelser, selvom nogle medlemsstater har den opfattelse, at det finansielle overslag skal revideres ved hver tiltrædelse.
De gennemsnitlige vækstrater, Kommissionen lægger til grund, skal til stadighed revideres ved hjælp af de seneste økonomiske tal, da der i løbet af en periode på syv år kan opstå betydelige svingninger i de årlige vækstrater. Kommissionen går ud fra den arbejdshypotese, at den øvre grænse for Unionens bevillinger fra år 2000 bør fastsættes til en konstant værdi på 1, 27 % af EU's BNP. Dette er der bred støtte til, men forhandlingerne herom er endnu ikke afsluttet.
De samlede beløb i de forskellige udgiftsrubrikker kan der vel først opnås enighed om i slutfasen af forhandlingerne. For tiden diskuteres der i de relevante organer også intensivt om konceptet til en stabilisering af udgifterne i det nye finansielle overslag. Finansministrenes møder den 23. november og 1. december vil have stor betydning. Her skal det dreje sig om en fortsættelse af diskussionen om de centrale spørgsmål og om at identificere mulighederne for løsninger på dette område.
Rapporten om funktionen af de egne indtægters system blev forelagt af Kommissionen i Europa-Parlamentet den 7. oktober og i ØKOFIN den 12. oktober. Denne rapport beskæftiger sig med forskellige muligheder for at videreudvikle de egne indtægters system og løse problemet med for store ubalancer i budgettet. De hidtidige diskussioner i ØKOFIN og i Rådet (almindelige anliggender) viste endnu ikke mange tegn på konvergens. Der vil stadig kræves betydelige anstrengelser her for at nå til almindeligt accepterede løsninger.
Hvad den interinstitutionelle aftale angår, blev der i løbet af de sidste uger gjort gode fremskridt i forhandlingerne om Rådets holdning til en ny sådan aftale. Dette har sat os i stand til at begynde den fælles tekniske behandling af kommissionsforslaget sammen med Europa-Parlamentet den 12. november. Jeg håber, at arbejdet skrider godt fremad.
Angående reformen af strukturpolitikken er der udfoldet ganske særlige anstrengelser under det østrigske formandskab. Jeg mener, at vi her som helhed har gjort gode fremskridt. Der er principiel enighed om følgende punkter og de tilsvarende tekniske ordninger.
For det første: Der er principielt bred støtte til konceptet om geografisk koncentration og reduktion af den omfattede andel af Fællesskabets befolkning. Antallet af mål skal reduceres fra syv til tre.
For det andet: Programmernes planlægning og gennemførelse skal forenkles og fremskyndes. Beslutningstagningen skal foregå mere decentralt end hidtil, den finansielle forvaltning og kontrollen skal forbedres.
For det tredje: I den fremtidige strukturpolitik skal der ske en klar prioritering af jobskabelse og erhvervsevne samt af sikring af konkurrenceevne og bæredygtig udvikling.
For det fjerde: Antallet af fællesskabsinitiativer skal reduceres betydeligt, idet Interreg bør have en fortrinsstilling.
For det femte: Der skal være overgangsordninger for de områder, der ikke mere tilhører mål 1 og mål 2.
Rådets holdninger til forordningerne om Fonden for Regionaludvikling (EFRU) og Socialfonden (ESF) er allerede stor set færdiggjort. Hvad Samhørighedsfonden angår, er det tekniske arbejde stort set afsluttet. Uafklaret er fortsat det principielle spørgsmål om støtteberettigelsen for deltagere i Den Økonomiske og Monetære Union. Mere præcise fastlæggelser af definition af og kriterier for de enkelte mål og afklaring af overgangsordningerne hører til de centrale politiske spørgsmål i de nuværende forhandlinger. Hertil komme dog de centrale finansielle spørgsmål vedrørende strukturpolitikken, som sandsynligvis først kan afklares i slutfasen af forhandlingerne.
Endelig skal jeg endvidere sige noget om førtiltrædelsesinstrumenterne. Særligt positivt vurderer vi situationen i forhandlingerne om spørgsmålet om de tre lovgivningsforslag fra Kommissionen til en korordineringsforordning, et strukturpolitisk og et landbrugspolitisk førtiltrædelsesinstrument. På dette område var der vanskelige spørgsmål, som skulle afklares, især fordelingen af bevillingerne efter de første tiltrædelser og sikring af en solid finansiel forvaltning og kontrol med anvendelsen af midlerne.
Det glæder os, at det nu i Rådet (almindelige anliggender) den 9. november er lykkedes at nå til politisk enighed om de tre førtiltrædelsesinstrumenter med undtagelse af et forbehold vedrørende højden af støttesatsernes maksimumsgrænse. Dermed er en første vigtig komponent til Agenda 2000 afklaret politisk, idet dette element naturligvis i overensstemmelse med Agenda 2000's pakkekarakter afhænger af den samlede enighed om Agenda 2000 som helhed.
Dette fremskridt er først og fremmest et positivt signal over for ansøgerlandene, som af Unionen forventer handlekraftig støtte til deres reformbestræbelser. Angående reformen af den fælles landbrugspolitik skal jeg afstå fra at resumere situationen i forhandlingerne, da min kollega, landbrugsminister Molterer, som De ved, vil give Dem en udførlig redegørelse herfor i eftermiddag.
Alt i alt kan det utvivlsomt fastslås, at der i de sidste fem måneder er opnået konkrete fremskridt på mange områder inden for Agenda 2000. Vi vil også i de næste intensive uger yderligere bestræbe os på at komme et godt stykke videre med afklaringen af de centrale spørgsmål. Vores mål skal være, at der ved substantielle fremskridt frem til Det Europæiske Råd i Wien skabes forudsætninger for, at den afgørende slutfase af forhandlingerne om den samlede pakke som forventet kan indledes i begyndelsen af 1999.

Santer
Hr. formand, fru formand for Rådet, ærede parlamentsmedlemmer, Deres plenarforsamling i dag markerer en vigtig etape ad det spor, som inden udgangen af den aktuelle valgperiode, skal føre os til vedtagelsen af alle de foranstaltninger, der er foreslået i forbindelse med Agenda 2000.
Det Europæiske Råds møde i Cardiff, og endda endnu mere for nylig, stats- og regeringscheferne udtrykte på deres uformelle møde i Pörtschach den politiske vilje til at afslutte forhandlingerne om Agenda 2000 på et ekstraordinært topmøde i marts 1999. Jeg glæder mig over, at den nye tyske kansler i Pörtschach på fineste måde bekræftede sin beslutning om at gennemføre dette arbejde med et godt resultat.
Mine kolleger fra Kommissionen vil gå i detaljer med vores reaktioner på Deres betænkninger. Tillad mig for mit vedkommende at minde Dem om det politisk vigtige i Agenda 2000-pakken, hvis tre dele De kender: en omfattende reform af Unionens politik, forberedelsen af den mest ambitiøse udvidelse i Unionens historie og endelig fastsættelsen af en passende og fornuftig finansiering inden for det loft, som blev fastlagt i Edinburgh-aftalen.
For Kommissionens vedkommende har det altid været klart, at en reform af vores politikker samt en aftale om finansieringen inden for rammerne af de økonomiske perspektiver var nødvendige for at forberede EU til det 21. århundrede. Udvidelsesperspektivet, som ligger foran os, forstærker yderligere vigtigheden af de samlede reformer, der omtales i Agenda 2000.
Hr. formand, hvorfor afslutte i marts? Flere grunde taler for dette. For det første er der det kommende valg til EuropaParlamentet, som vil påvirke aktiviteterne i vores forsamling fra marts-april måned. Dernæst den skadelige virkning, en forsinkelse ville have på tilliden og troværdigheden til Unionen, og endelig de praktiske overvejelser i forbindelse med tilrettelægningen af strukturfondene, en fastlæggelse af politikken, men også den negative effekt en eventuel forsinkelse ville have på igangsættelsen af førtiltrædelsesinstrumenterne, og på selve tiltrædelsesprocessen.
Kan man afslutte i marts? Mit svar er ja. Ja, fordi alle data faktisk er tilgængelige. Kommissionens 19 detaljerede forslag, som behandles i Deres betænkninger, men også Kommissionens rapport om egne indtægter.
Kommissionen, som er bevidst om problematikken omkring finansiering af Unionens budget, har valgt at fremrykke sin rapport et år om, hvordan systemet for egne indtægter fungerer. Denne rapport blev vedtaget af Kvæstorkollegiet i starten af oktober. Jeg siger det ligeud, i dette dokument fornyr Kommissionen sig. Den accepterer at analysere Unionens budgetsituation til bunds, også når det gælder det følsomme spørgsmål om dens »nettosaldi«. Hvorfor har vi så gjort det? Ikke fordi vi virkelig bryder os om dette koncept, som er så svært at styre, som er begrænsende, men ud fra en vilje til at være objektiv og vise fællesskabsindstilling, og for at diskussionen kan føres på et gennemskueligt og solidt grundlag.
Hvad er Europa-Parlamentets rolle i dette perspektiv? Den udøves først og fremmest naturligvis på lovgivningsområdet. Samtidig med, at Parlamentet beholder en samlet indgangsvinkel, har det valgt at udnytte alle muligheder for at gøre sit synspunkt gældende, og der, hvor traktaten bestemmer det fuldt ud, at udøve alle sine beføjelser. Takket være Deres holdning til samarbejde og Deres grundlæggende bidrag gør mødet i dag det muligt at foretage betydelige fremskridt i disse spørgsmål. Kommissionen selv lytter opmærksomt til Parlamentet og forsøger at svare grundigt på Deres bemærkninger.
Vi ved alle, at forbindelsen mellem Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse og udløbet af Deres valgperiode kan forårsage visse problemer. Der findes et vist antal sager som udgør en del af Agenda 2000, og som vil blive underkastet proceduren for medbestemmelse efter Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse.
Jeg anmoder altså om alle institutionernes ansvarlighed for hurtigt at få etableret en interinstitutionel aftale, som gør det muligt at sikre denne direkte overgang til medbestemmelsen. En sådan aftale er i øvrigt nødvendig helt generelt i alle de tilfælde, hvor der er tale om en overgang fra samarbejdsproceduren til medbestemmelsesproceduren.
Men Parlamentets rolle er naturligvis ikke kun lovgivende. Som en af budgetmyndighedens to grene bliver det underskriver af en ny interinstitutionel budgetaftale. Den aktuelle aftale har vist sig at have en stor værdi for at vedligeholde budgetfreden og for at garantere en moderat udvikling af omkostningerne. For Kommissionens vedkommende er indgåelsen af en ny aftale, som tilfredsstiller budgetmyndighedens to grene, en integreret del af Agenda 2000. Jeg glæder mig over, at de første tekniske forhandlinger om en eventuel ny aftale endelig har kunne begynde.
Hr. formand, vi tager ikke fejl. Vi har ikke meget tid tilbage før marts 1999, og derfor må de grundlæggende forhandlinger intensiveres. Vedtagelsen af Agenda 2000-pakken er vigtig for den generelle EU-interesse. Alle bør tænke på, at konsekvenserne af ikke at have en aftale inden valget til Europa-Parlamentet med euroens indførelse vil kræve et nyt tilløb for Unionen.
Mine damer og herrer, jeg beder enhver af Dem om at intensivere arbejdet fra nu af og frem til Rådets møde i Wien for at sikre et godt udgangspunkt for de forhandlinger, som bør afsluttes under det tyske formandskab.
Naturligvis bliver der ingen aftale om noget som helst, før der kan indgås en aftale om alt. Men med dette forbehold ønsker jeg, at vi i Wien når tre mål. For det første at nå til enighed om det store antal aspekter, som jeg kalder tekniske i lovteksterne. I den forbindelse glæder jeg mig over den seneste positive udvikling inden for strukturfondene, inden for Samhørighedsfonden, førtiltrædelsesstrategien samt hvad angår de transeuropæiske netværk. Dernæst at forsøge at skabe fremskridt på de mest politiske områder. Her tænker jeg især på visse aspekter af landbrugsreformerne og udviklingen i landdistrikterne, de strukturelle foranstaltninger og på »formatet« af de økonomiske perspektiver. Og endelig, at skitsere omridset af en færdig pakke, som især bør koncentrere sig om de økonomiske virkninger af reformerne og hertil knyttede budgetspørgsmål.
Hr. formand, idet det er min mening at fatte mig i korthed, har jeg blot opridset kernen i de spørgsmål, som ligger foran os i de kommende måneder. Kommissionen er fuldt ud bevidst om den vigtige rolle, som Parlamentet vil komme til at spille i den henseende inden valgperiodens udløb. De har mange gange tidligere bevist Deres ønske om at spille denne rolle med al den nødvendige seriøsitet og ansvarlighed. Møderne i dag indgår i dette ønske. Kommissionen vil bidrage til dette med al den velvilje, som den ligger inde med.

Hänsch
Hr. formand, mine damer og herrer. Vi ved, at beslutningerne om Agenda 2000 er den centrale udfordring for Den Europæiske Union i det næste halve år, og altså også for Europa-Parlamentet. Før vi kommer ind på enkelthederne i diskussionen om de enkelte betænkninger, skal jeg på min gruppes vegne redegøre for nogle generelle punkter. Hvad drejer det sig i hovedsagen om?
For det første: Det drejer sig om at hjælpe landene i Central- og Østeuropa til at blive egnede til tiltrædelsen. Vi glæder os over den førtiltrædelsesstøtte, Kommissionen har foreslået. Vi glæder os også - i hvert fald, hvad hovedtrækkene angår - over de instrumenter, der er udarbejdet. Vi betragter ikke denne førtiltrædelsesstøtte som en belønning eller præmie til centralog østeuropæiske stater, men vi siger også, at denne førtiltrædelsesstøtte er i vores egen interesse, økonomisk og politisk. Men det er også klart, at de vigtigste bestræbelser på at blive egnede til tiltrædelsen skal foregå i ansøgerlandene selv.
For det andet: Vi i Den Europæiske Union er endnu ikke selv egnede til udvidelsen. Der kræves stadig betydelige anstrengelser for at blive egnede til udvidelsen. I det koncept til Agenda 2000, som Kommissionen har fremlagt, ser vi en overordnet plan til i løbet af det næste halve år at gøre Den Europæiske Union egnet til udvidelsen. Det gælder for reformen af politikkerne. Det gælder også for det finansielle overslag indtil år 2006.
Jeg har i de sidste uger og måneder hørt megen kritik fra medlemsstaterne, også fra Europa-Parlamentet og også fra min egen gruppe, af enkelte forslag i Agenda 2000. Jeg mener, at det er normalt. Det vil også være tilfældet igen i dag. Men én ting vil jeg gerne sige ved begyndelsen af debatten. Jeg har ikke fra nogen medlemsstat, fra noget organ i Unionen og heller ikke fra nogen gruppe her i Parlamentet indtil nu hørt et modkoncept, som er så afrundet, så sammenhængende og med så gode muligheder for at samle et flertal som det, Kommissionen har fremlagt. Derfor vil min gruppe støtte grundtrækkene i Agenda 2000, nærmere bestemt de væsentlige punkter, sådan som Kommissionen har foreslået dem.
Jeg skulle måske her forsøge at nævne et punkt eller to. For os er skabelsen af nye arbejdspladser, varig økonomisk vækst og EU-regionernes konkurrenceevne de vigtigste mål for reformen af strukturfondene og Samhørighedsfonden, men også for den nødvendige reform af EU's landbrugspolitik.
Vi understreger, at foranstaltningerne fra strukturfondene og Samhørighedsfonden skal være miljøvenlige, mere miljøvenlige end hidtil. Vi ønsker en styrket deltagelse af regionale og lokale organisationer, men også af befolkningerne ved planlægningen og gennemførelsen af regionale programmer. Vi ønsker også en enklere og mere ansvarlig administration af fondene og af Kommissionens forslag. PSE-gruppen har taget et klart standpunkt til en række omstridte punkter. Gruppen støtter Kommissionens forslag til kriterierne for mål 1, men fastholder dog, at Europa-Parlamentet nøje skal efterprøve nødvendige undtagelser. Gruppen støtter Kommissionens forslag om at opretholde Samhørighedsfonden med en bevilling på ca. ECU 20 milliarder til de svagest udviklede medlemsstater. Gruppen støtter udtrykkeligt målet om at reducere antallet af fællesskabsinitiativer, også Interregs fortrinsstilling, men vi kræver, at programmet Urban bibeholdes, og ønsker, at der oprettes et initiativ for regioner, som udsættes for uventet hårde økonomiske og sociale omstruktureringer.
Vi fastholder en gradvis nedtrapning af støtten til de regioner, som efter år 2000 ikke længere er støtteberettigede, men vi siger også, at overgangsfasen bør være op til seks år, og at der så ikke i sig selv skal gøres forskel.
Endelig støtter vi Kommissionens hensigt om at skabe større sammenhæng mellem de nationale støtteordninger og foranstaltninger og EU's foranstaltninger efter mål 2. Her har vi dog også behov for en højere grad af fleksibilitet.
Det er de holdninger, som min gruppe er enige om, i hvert fald for et stort flertals vedkommende. Lad mig dertil nævne endnu et generelt og principielt punkt. Hvis vi kun diskuterer, hvor meget nogle medlemsstater skal betale, og nogle andre medlemsstater modtage, så lever vi i Parlamentet og Rådet ikke op til dimensionen af den beslutning, vi står over for. Alle reformer, ikke kun de institutionelle, som skal tjene udvidelsens formål, men også reformerne af politikkerne tager for os ikke kun sigte på udvidelsen af Den Europæiske Union, de er i virkeligheden også en chance. De er en chance for at få luftet ud i den hidtidige EU-politik. I virkeligheden burde vi også gennemføre dem, selvom udvidelsen ikke stod for døren. For at understrege det endnu en gang, drejer det sig for os i forbindelse med disse reformer om, at vi koncentrerer os om det, vi kan gøre som Fællesskab og som Union. Det drejer sig for os ikke om en massakre i medlemsstaterne, og det drejer sig for os ikke om en massakre på EU's politikker.
Fru rådsformand, De talte om konstruktivt samarbejde og koordinering af vores arbejde. Lad mig sige et par sætninger herom. Jeg har ikke indtryk af, at alle medlemsstater, eller lad mig hellere sige regeringerne i Rådet har forstået Parlamentets ændrede rolle, og at de har forstået, at ved forordningen om reformen af strukturfondene og ved Samhørighedsfonden gælder EuropaParlamentets medbestemmelse i form af godkendelse faktisk allerede i dag. Det betyder, at også Rådet må have en interesse i umiddelbart efter denne førstebehandling at indgå i en interinstitutionel dialog med Parlamentet, ikke kun om det finansielle overslag, det er jo rutine, det sker jo altid, men også om reformen af politikkerne og om den holdning i Europa-Parlamentet og Rådet, som i fremtiden skal udarbejdes.
Hvis den dialog, De talte om, fru rådsformand, kun består i, at Parlamentet rapporterer, og Rådet lytter, men i øvrigt tier, som man formodentligt har tænkt sig det, så vil jeg sige Dem, at det er ikke nok for os! Og så risikerer De at løbe panden mod en mur med de nødvendige reformer, som skal gennemføres.
Vi ønsker at vedtage Agenda 2000 endnu i denne valgperiode, før valget. Vi er rede til at overholde tidsplanen. Overhold den også i Rådet! Vi behøver Rådets holdning inden udgangen af marts, og lad nu være med at spekulere i, at Parlamentet vil levere Dem et påskud for ikke at overholde Deres egen tidsplan! Vi ved, at den politiske, økonomiske, sociale og økologiske udformning af hele Europa ligger i vores hænder, i Kommissionens hænder, i Rådets hænder, men - sidst, men ikke mindst - også i Europa-Parlamentets hænder. De kan være sikker på, at vi er bevidste om det!

Poettering
Hr. formand, kære kolleger. At Agenda 2000 med de dermed forbundne nødvendige reformer bliver en succes er forudsætningen for, at Europas samling her ved begyndelsen af det 21. århundrede kan blive en succes. Den 1. januar 1999 bliver den europæiske møntunion til virkelighed - en historisk begivenhed, som mange mennesker i Europa endnu for få år siden anså for en umulighed. Møntunionen er et eksempel på, at Europa kan gøre store historiske fremskridt og er i stand til det, når de politiske aktører mobiliserer den nødvendige beslutsomhed til det.
Men de politiske aktørers beslutsomhed alene er ikke nok. Befolkningerne i Europa skal kunne have tillid til Den Europæiske Unions beslutninger. Befolkningerne ønsker egentlig ikke, at der skal være mindre Europa, men de ønsker mere Europa. De ønsker et overbevisende Europa, et Europa, der er handledygtigt udadtil og indadtil. Et Europa, som er frit for korruption og magtmisbrug, et Europa, som tjener menneskene og deres interesser. På dette grundlag skal Agenda 2000 blive en succes.
Jeg skal omtale fire opgaver. For det første har udvidelsen af Den Europæiske Union med de central- og østeuropæiske lande absolut højeste prioritet. Disse forhandlinger skal foregå i så hurtigt tempo, som det overhovedet er muligt, for at de 10 folkeslag i Europas midte kan tiltræde Den Europæiske Unions værdifællesskab. Det betyder, at udvidelsesprocessen skal udformes fleksibelt og åbent. Det betyder, at de, der endnu ikke er med i den første forhandlingsrunde, hurtigt kan rykke op i denne forhandlingsrunde, hvis de opnår fremskridt. Der må ikke fremkaldes det indtryk, at befolkningerne i nogle ansøgerlande er udelukket fra denne forhandlings- og udvidelsesproces, for det er vigtigt, at viljen til reformer og bevidstheden om snart at tilhøre Den Europæiske Unions værdifællesskab er til stede.
Den anden store opgave er reformen af Fællesskabets politikker med henblik på landbrugs- og strukturpolitikken. Landbrugspolitikken skal yde sit bidrag, for at effektive landbrugsbedrifter kan hævde sig i konkurrencen. Men landbrugspolitik er ikke kun politik for landbruget, den skal i stadigt højere grad inddrage landdistrikterne som et hele. Betingelserne i Europa er anderledes end i USA. Agenda 2000 skal derfor yde sit bidrag til at videreudvikle og dermed sikre den europæiske landbrugsmodel.
Strukturpolitikken er solidaritet med de økonomisk svage regioner. Jeg støtter kraftigt den geografiske og indholdsmæssige koncentration af disse bevillinger til fordel for de økonomisk svage områder. Men vi mener også, at det er nødvendigt, at de områder i de såkaldt rigere lande, som mister støtten, på nationalt plan som led i en fornuftig konkurrencepolitik stadigvæk får en vis statslig støtte, nemlig fordi de økonomisk svage områder i disse lande sammenlignes med de rige regioner i de samme lande.
For det tredje: reformen af Den Europæiske Unions institutioner. Vi kender allesammen protokollen fra Amsterdam. Men reorganiseringen af Kommissionen, den nye vægtning af stemmerne i Rådet er ikke det egentligt afgørende. Det egentligt afgørende er udvidelsen af flertalsafgørelsen i Ministerrådet, for at Den Europæiske Union kan være handledygtig i nutiden og i fremtiden efter udvidelsen. Dette er den grundlæggende forudsætning, flertalsafgørelsen i Ministerrådet i forbindelse med Den Europæiske Unions lovgivning.
Lad mig nævne et fjerde aspekt. I Forbundsrepublikken Tyskland er der indgået en regeringsaftale, hvorefter begge poster i Kommissionen skal tilkomme regeringspartierne. Man fraviger princippet om, at den ene post tilkommer oppositionen. Hvis dette danner skole i Den Europæiske Union, i medlemsstaterne, ville den politiske arkitektur i Kommissionen være truet. Europa-Parlamentet skal efter Amsterdam-traktaten spille en ny rolle. Kommissionens formand skal vælges. I samråd mellem Kommissionens formand og de nationale regeringer udpeges Kommissionen, som derefter som helhed skal modtage en tillidserklæring fra Parlamentet. Hvis vi i år 2000, som også er begyndelsen på Agenda 2000, skulle få en ensidig Kommission, så ville det ikke være en god start, og det kunne føre til en konflikt med Europa-Parlamentet, i hvert fald med min gruppe. Derfor siger vi, at vi skal opretholde ligevægten i Kommissionen. I den skal alle politiske familier kunne mødes for således at yde et bidrag til stabilitet og fred i Europa i det 21. århundrede.

Cox
Hr. formand, vi mener, at Agenda 2000 er et godt mål for den aktuelle sindstilstand og situation i Den Europæiske Union og for Kommissionens kollektive visioner om udviklingen af det europæiske projekt. Som forslag betragtet er det tilstrækkeligt snarere end visionært, minimalistisk, men med mulighed for at skabe enighed, midlertidigt af natur, men et skridt i den rigtige retning på den nødvendige rejse mod udvidelse, de primære økonomiske udfordringer, som man erkender eksistensen af, men udsætter til en anden god gang. Trods alle begrænsningerne er Agenda 2000 det eneste tilbud i øjeblikket, og ELDR-gruppen opfordrer Rådet til at gøre hurtige fremskridt i Wien med henblik på at få programmet endeligt vedtaget i Köln i marts måned næste år.
Hvad angår de enkelte punker støtter ELDR-gruppen forpligtelsen om større økonomisk og social samhørighed med vægten på fremme af beskæftigelse, lige muligheder og bæredygtig udvikling og hilser i den sammenhæng målet på 0, 46 % af EU's BNI velkommen, som foreslås til strukturel finansiering.
Vi støtter forslagene om koncentration og forenkling af fondene og tilskynder til, at partnerskabsprocessen giver de lokale og regionale myndigheder en større rolle, samt til en udvidelse af høringen af det civile samfund. Regioner, der ikke længere er støtteberettigede under mål 1 og 2, bør have en overgangsordning med gradvis afvikling af finansieringen, så de får en blød landing, og vi støtter oprettelsen af fonde, som ansøgerlandene kan bruge forud for tiltrædelsen.
Samtidig med, at vi er enige i, at fællesskabsinitiativerne bør være koncentreret om færre temaer såsom Interreg og Leaderprogrammerne, bør det eksisterende Urban-initiativ bevares. Vi støtter princippet om en reserve, der skal være en garanti for forsvarlig forvaltning samt en effektiv anvendelse af strukturfondene i fremtiden.
Med hensyn til Samhørighedsfonden støtter ELDR-gruppen dens bevarelse for medlemsstater, hvis BNP falder til mindre end 90 % af gennemsnittet i Fællesskabet uden yderligere kriterier eller betingelser.
Vedrørende reformen af den fælles landbrugspolitik mener ELDR-gruppen, at landbrugspolitikken ikke kan behandles separat i forhold til Unionens øvrige mål. Den fælles landbrugspolitik skal kunne betales over budgettet, være i overensstemmelse med realiteterne på verdensmarkedet og i samklang med de fremtidige behov og krav i forbindelse med udvidelsen. I reformen af den fælles landbrugspolitik bør man anerkende og respektere en model for landbruget, der hovedsageligt er baseret i Europa og på familiebruget, men den bør samtidig overholde høje standarder for fødevarekvalitet, dyrevelfærd og bæredygtighed i forbindelse med miljøet samt tilskynde til en øget udvikling af landdistrikterne. Vi går ind for, at man flytter fokus i diskussionen væk fra varer, nedskæringer og kompensation, den sidste generations diskussionsemner, og i stedet lægger større vægt på mennesker og steder, den næste generations diskussionsemner. ELDR-gruppen er åben over for nye metoder til finansiering af den fælles landbrugspolitik, men insisterer på, at sådanne forslag ikke må føre til, at forskellige emner gennationaliseres i et tilfældigt mønster.
Endelig må vi respektere behovet for retfærdighed og balance i medlemsstaternes bidrag til budgettet, men vi afviser på det bestemteste princippet om juste retour og beder staterne huske på deres europæiske ansvar såvel som deres nationale præferencer, fordi en aftale om de finansielle ordninger er nødvendig for dette projekt.

Rosado Fernandes
Hr. formand, om Agenda 2000 kan jeg sige, at jeg ikke i den genfinder de historiske værdier, som skabte idéen om Det Europæiske Fællesskab. I stedet for værdier har vi pengeværdier - en valuta - idéer, som jeg faktisk ikke ser opretholdt, særlig ikke med hensyn til den sag, som jeg kender bedst, og som jeg skal tale om, og som har min gruppes interesse: den fælles landbrugspolitik.
Der er nemlig ingen konkrete forslag, men et skamløst forsøg på at tilintetgøre et af den fælles landbrugspolitiks grundlæggende principper, måske det vigtigste, den finansielle solidaritet, som også er en moralsk solidaritet, gennem dårligt kamuflerede forslag om at renationalisere den fælles landbrugspolitik, hvad angår det enkelte lands budgetbidrag til okseog mælkesektoren.
Der er et ikkekamufleret ønske om at videreføre negativ forskelsbehandling af de mindre produktive og mindre udviklede landbrug gennem en indeksering af beregningerne af prisudligningsstøtten til traditionelle produkter, hvad der vil opretholde et skizofrent Europa, delt i ekstremt fattige lande og lande, der på grund af naturen og deres historie ikke er det.
Som om Agenda 2000 og forslagene heri ikke var nok, angriber Kommissionen igen det europæiske landbrug og de europæiske landmænd, især de svageste, ved i dens redegørelse om systemet for egne indtægter at foreslå delvis refusion for udgifterne ved direkte støtte under den fælles landbrugspolitik.
Vi ved alle, at den fælles landbrugspolitik, som den eneste ægte fælles politik den har været, er cementen i den europæiske opbygning. Og dét uden at nævne udvidelsen med de central- og østeuropæiske lande, uden at nævne Verdenshandelsorganisationens årtusindrunde, også uden at nævne udtalelserne i går fra formanden for Revisionsretten, der tillod sig at gå ud over sine beføjelser som dommer for at udtale sig om støtte til hård hvede i de fattigste lande, hvilket er at sammenblande forskellige magter, alt sammen imod det, som gamle Montesquieu og gamle Locke prædikede, hvad angår demokratiets forsvar.
Vi ser med andre ord, at i Agenda 2000 vil de ringest stillede områder forblive ringe stillet og de bedst stillede stadig rigere. Kløften vil ganske givet blive større, det er jeg ikke i det mindste tvivl om.

Puerta
Hr. formand, vi kan og bør gennemføre målet om udvidelse af Den Europæiske Union under hensyntagen til de store målsætninger i opbygningen af Europa, især hvad angår den sociale og økonomiske samhørighed. Derfor ser vi os nødsaget til at fremsætte alvorlig kritik mod Agenda 2000, som er en uigenkaldelig beslutning uden nøjagtige mængdeangivelser. Det er ret paradoksalt, at man udarbejder Agenda 2000, for at udvidelsen skal lykkes, og at man så bagefter knap nok tager højde for den i forslagene og argumenterne.
Befolkningerne i medlemsstaterne opfatter det som en debat om egne indtægter og det utilstrækkelige loft på 1, 27 % af Unionens BNP og om den omdiskuterede tildeling af solidaritet gennem strukturfondene. Dette er en stor forskel i opfattelsen i forhold til Delors-etapen, hvor der blev foreslået succesive forøgelser af ressourcerne og midlerne i strukturfondene.
Debatten har fundet sted på en upassende måde og uden at tage hensyn til, at vi ikke alene bør opbygge et indre marked, men hovedsageligt fortsat stræbe efter den sociale og økonomiske samhørighed. I stedet for at tale om nettoydere og nettomodtagere burde vi snarere forklare, hvem der har fået del i midlerne, og hvor meget de har fået, i en overordnet økonomisk balance, idet de væsentligste økonomiske politikker ikke er afspejlet i budgettet. Og man kan ikke ignorere den betydelige fordel, nogle økonomier har i det store indre marked, mens andre blot betaler deres økonomiske og handelsmæssige bidrag.
Med hensyn til den fælles landbrugspolitik er vores grundlæggende kritik, at der ikke er nogen overordnet strategi, og at den kun vedrører visse produktionssektorer. Reformen af de fælles markedsordninger vil medføre betydelige prisfald, som kun i begrænset omfang kompenseres af indkomststøtte og præmier til privat oplagring. Det vil tiden vise.
De sociale og beskæftigelsesmæssige konsekvenser for de svageste landbrugere bekymrer os. Indførelsen af samfinansieringslogikken, som ikke løser problemerne, bekymrer os. Løsningen burde komme i form af forslag om ændring af den direkte støtte, som er i stand til at rette op på de urimelige uligheder i den aktuelle situation.
Vores opfattelse af Kommissionens forslag er med al respekt, at det ikke er andet end en fantasifuld ændring, som udkrystalliserer de nuværende uligheder. Derfor er vi sikre på, at der stadig bør gøres en stor indsats for at nå en solidarisk udvidelse og for forinden at løse de alvorlige modsætninger og utilstrækkeligheder, som der er i vores samfundsøkonomiske og også institutionelle liv.

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, efter de højtidelige erklæringer i Bruxelles, Luxembourg og London om den historiske betydning af udvidelsen virker det som om, Rådet går ned i et lavere gear. Der opstår åbenbart en slags stemning, som kunne føre til, at det tidligere jerntæppe erstattes af et røgslør af flotte ord, som forsøger at skjule Rådets egentlige hensigter, nemlig udsættelse af tiltrædelsen af nye medlemmer. Vi er os bevidste om, at vi har at gøre med en udvidelsesproces uden fortilfælde, som stiller særligt høje krav til alle lande, såvel til os som til ansøgerlandene. De udmærkede fremgangsrapporter, som Kommissionen forelagde i begyndelsen af november, viser, hvor stor en indsats ansøgerlandene har gjort for at opfylde kriterierne fra København. Men der betales en høj pris for omstillingen, som er nødvendig der. Store grupper af befolkningen betaler omstillingen med fattigdom, og alle, som kommer der reglmæssigt, mærker det. Derfor vil vi fæstne opmærksomheden på, at dannelsen af en velfungerende markedsøkonomi alt for ofte reduceres udelukkende til et spørgsmål om hurtig privatisering. F.eks. lærer situationen i Rusland os, at privatisering, hvor et begrænset antal mennesker snupper de nationale rigdomme, absolut ikke er et sundt grundlag for et socialt-rettet frit marked. Kommissionen og Rådet skal derfor ikke ensidigt insistere på hurtig privatisering, men på en ansvarlig privatisering, der er udstyret med de nødvendige mekanismer for politisk og social styring.
Over for ansøgerlandenes store indsats står efter vores mening et alt for afventende Råd. For hvor står vi selv? Den institutionelle reform er blevet udskudt. Landbrugsreformen er endnu ikke kommet, og det, vi ser, peger snarere i retning af, at man sidder fast i den gamle skure med nedsættelse af produktionspriserne, eksport af strukturelle overskud, og at der gøres alt for lidt ved den integrerede landlige udvikling. Vi fortsætter, hvad finansieringen angår, med at slå til lyd for en åben holdning, som gør det muligt at tilpasse finansieringens volume, hvis det er nødvendigt. Men ved siden af volume er vores nøgleord: Deltagelse og decentralisering. Decentralisering af midlerne er nu heldigvis en kendsgerning, men deltagelsen af ansøgerlandenes repræsentanter i ledsageudvalgene, hvor beslutningerne om projekterne tages, er endnu ikke ordnet. I Revisionsrettens nyligt offentliggjorte betænkning om atomsikkerhed fastslås, at Kommissionen ikke har været i stand til at forbedre kraftværkernes sikkerhed i ansøgerlandene. Faktisk blev sagen overtaget af den vestlige atomlobby, som havde for øje at indsætte deres egne dyre eksperter og at eksportere eget materiale med det katastrofale resultat, det havde til følge. Koordineringsopgaven, som Kommissionen havde i den forbindelse, kan vi forstå, men fra alle initiativerne, såsom Tacis, Phare, Bird osv., blev der ikke medtaget tilstrækkeligt.
Vi støtter fuldt ud de positive forslag om hurtigt at starte forhandlinger, også med Letland, senere med Litauen og Slovakiet. Vi glæder os meget, og vi kunne i Det Blandede Paritetiske Udvalg straks konstatere, at åbningen til Tyrkiet giver resultat. Man ser allerede nu, at de tyrkiske repræsentanter reagerer anderledes med hensyn til EU. Vi skal først og fremmest undgå, at Unionen bliver Grækenlands og Tyrkiets gidsel, for de lande opfører sig ikke som mødre, men som nævenyttige svigermødre, som kun besværliggør tingene. Alle ved, at løsningen af det politiske problem på Cypern er en betingelse, uden hvilken tiltrædelsen bliver meget problematisk. Derfor slår vi til lyd for, at Unionen udnævner en europæisk mægler for at gøre en dynamisk politik mulig med henblik på at finde en god løsning på dette problem.

Hory
Hr. formand, vi er i dag vældigt fristede til at sammenligne det, som kunne have været vores debat om Agenda 2000 med det, den er blevet til, i mangel af tilstrækkelig politisk vilje. Udvidelsen af Unionen gav os den enestående mulighed for at foretage en generel undersøgelse af de principper, som udgør basen for EU, for at overveje en ny institutionel opbygning, som vil være anvendelig for 25-30 stater, og for at planlægge de budgetreformer, som vil få betydning for en kontinental integration. Efter arbejdet med denne reformering af Unionens grundlag, men først bagefter, ville vi have kunnet undersøge udvidelsens tekniske konsekvenser for f.eks. vores landbrugs - og regionalpolitik
I stedet for denne omfattende debat, vil De hele dagen komme til at høre klagesangen fra parlamentsmedlemmer, som med rette vurderer, at de i dag foreslåede forholdsregler ikke hænger sammen med denne historiske udfordring. Man burde uden tvivl begynde blandt de 15 medlemslande og ansøgerlandene med igen at fastslå - og ikke kun som i retoriske forord - de særlige værdier: humanisme, solidaritet, retfærdighed og fred, som udgør EU-modellen og de målsætninger, som vi beslutter ved udvidelsen. Hvis denne generelle aftale om de grundlæggende principper og om den nye grænse udebliver, får man det indtryk, at nogen med stor overlegenhed og politisk imperialisme deler ud af stumperne af deres velfærd, mens andre tror, de er inviteret indenfor i et supermarked. Hvordan kan vi så undgå at genkalde os, at lejligheden udeblev ved Amsterdam, hvor vi i det mindste burde have skitseret en institutionel opbygning tilpasset kontinentet og resolut gå ind i den føderale model i stedet for at lægge os fast på en så speciel konstruktion, som hver eneste dag viser sine begrænsninger? Hvordan kan vi undgå at understrege tomheden af vores økonomiske forpligtelser, som på en måde fjerner fornuften fra vores politiske engagement, hvor vi i vores egen interesse burde have været generøse og opfindsomme, og f.eks. endelig tænke på et direkte EU-skattesystem, som ville betyde en konkret dimension for et borgernes EU og et reelt ansvar til Parlamentet? Vi har ikke engang anvendt alle de økonomiske ressourcer, som de aktuelle traktater gav os beføjelser til at bruge i udvidelsesfasen.
Jeg kender alle økonomernes, regnskabsførernes og statistikernes argumenter. Disse personer modsagde allerede disse argumenter ved den tyske genforening. Uanset hvad tallene siger, kan man ikke komme udenom den simple fornuft, det er at konstatere, at med samme beløb og uændrede regler, vil et EU, som går fra 15 til 20, til 25 og så til 30 medlemmer, nødvendigvis blive et svækket EU. Vi vil ikke overvære en udvidelse, men derimod gennem udvanding, et tæthedstab i Den Europæiske Union, og dette tab vil udlevere vores EU til den mest dogmatiske økonomiske liberalisme og en til politisk afmagt, som danner grundlag for andre interesser.
Dette er altså grunden til, at Gruppen Europæisk Radikal Alliance, der overordnet er imødekommende over for reformerne og nogle »mindre reformer«, som er blevet foreslået os, stadig afventer den store politiske debat om det kontinentale EU, den debat, som vi ikke kan udskyde i det uendelige. I forhold til udvidelsen kan enhver mærke den historiske vind, men enhver kan også se, at ved denne store begivenhed mangler vores EU-projekt ganske enkelt inspiration.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.

Velkomstord
Formanden
Mine damer og herrer, det er mig en stor glæde at kunne byde velkommen til to fremtrædende medlemmer af Det Slovakiske Nationalråd, der blev valgt for nylig. Det drejer sig om hr. Peter Weiss, formand for udvalget om udenrigsanliggender, som fremover vil være medformand for Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Slovakiet og hr. Frantisek Sebej.
Jeg ønsker Dem held og lykke i Deres arbejde med at få Slovakiet frem af vejen mod tiltrædelse af Unionen.

Førtiltrædelsesstrategi
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0397/98 af Barón Crespo for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds-, og Forsvarsanliggender om forslag til Rådets forordning (EF) om samordning af støtten til ansøgerlandene som led i førtiltrædelsesstrategien (KOM (98)0551 - C40606/98-98/0094 (CNS)); -A4-0382/98 af Walter for Udvalget om Regionalpolitik om forslag til Rådets forordning (EF) om oprettelse af et strukturpolitisk førtiltrædelsesinstrument (KOM (98)0138 - C4-0301/98-98/0091 (CNS)); -A4-0388/98 af Tomlinson for Budgetudvalget om forslag til Rådets forordning (EF, Euratom) om ændring af forordning nr. 2728/94 (EF, EURATOM) om oprettelse af en garantifond for aktioner i forhold til tredjelande (KOM (98)0168 - C40302/98-98/0017 (CNS)); -A4-0383/98 af Sonneveld for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, om forslag til Rådets forordning om fællesskabsstøtte til førtiltrædelsesforanstaltninger inden for landbrug og udvikling af landdistrikter i ansøgerlandene i Central- og Østeuropa i førtiltrædelsesperioden (KOM(98)0153 - C4-0244/98-98/0100(CNS)).
Barón Crespo
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, Rådet er ikke til stede, og det ønsker jeg ført til protokols.
Jeg vil fremlægge betænkningen om Rådets forslag til forordning om samordning af støtten til ansøgerlandene som led i førtiltrædelsesstrategien. Tillad mig, fru formand, at jeg starter med at erindre om noget meget grundlæggende, men som jeg tror har en afgørende betydning: Udvidelsen er et vigtigt politisk projekt ikke kun i Agenda 2000, men også for Den Europæiske Union. Og projektet går ikke kun ud på, at vi i Unionen beskæftiger os med at checke nogle lande, som ønsker at blive medlem, som om der var tale om en lægeundersøgelse, eller om at lade dem passere forbi en billetluge, men det er derimod en proces, der støttes, og som kræver en fælles anstrengelse, for at disse lande kan opfylde de krav, som står i traktaterne, og som er afspejlet i de såkaldte København-kriterier, som grundlæggende er: konsolidering af de demokratiske systemer i ansøgerlandene, omstrukturering af deres økonomier ikke blot for at tilpasse dem til vores fællesskabsret, men også for at få dem til at fungere som markedsøkonomier og fremme det gode naboskab og solidariteten mellem disse lande indbyrdes og mellem dem og os. Det kræver politisk vilje og klare målsætninger.
Jeg håber og ønsker, at Det Europæiske Råd i Wien viser en politisk bekræftelse i denne retning, og især at der tages hensyn til processens omfattende og overordnede karakter for ikke at skabe nye forskelle og splittelser mellem ansøgerlandene.
Jeg har også lagt mærke til noget, som det østrigske formandskab har udtalt, og som jeg forstår betyder, at de tager Parlamentets forslag i betragtning. Man har accepteret kategori 7 og fremhævet tiltrædelsen fremfor reformerne, hvilket er godt for klarheden, men måske knap så godt for gennemsigtigheden, for gennemsigtigheden kan ikke ses, men det kan klarheden. Jeg synes derfor, at man måske snarere skulle begynde at tale om klarhed i denne forbindelse. Det accepteres også, at der foretages en revision af de økonomiske udsigter - de 1, 27 % er ikke fastlagt i nogen lov - og at der indføres en vis fleksibilitet. Og det tror jeg kan hjælpe processen.
Idet jeg tilslutter mig Parlamentets grundlæggende holdninger i forbindelse med førtiltrædelsesstrategien, vil jeg gerne sige, at vi mener, at en førtiltrædelsesstrategi skal tage hensyn til processens omfattende politiske dimension og ikke kun til disse undersøgelser af hvert enkelt ansøgerland. Den bør tage hensyn til dimensioner såsom aspekterne i det politiske og sikkerhedsmæssige samarbejde, som er grundlæggende. Vi mener, at det er vigtigt, at strategien afspejles og udtrykkes i overensstemmelse med bestemmelserne i traktaterne. I den forbindelse insisterer vi på, at strategien bør udvikles gennem vores instrumenter, som i bund og grund er fællesskabsaktionerne og de fælles holdninger. Det er vigtigt, at vi respekterer de regler, som vi selv har vedtaget, uden at Domstolen lejlighedsvis behøver at erindre os derom.
I øvrigt har vi foretaget en betydelig koordinering mellem de forskellige udvalg, der beskæftiger sig med de tre grundlæggende instrumenter, der fungerer i øjeblikket. Jeg må sige, at Kommissionen, som fremsatte forslagene til de tre forordninger om gennemførelsen, har ændret kriterier, rettet op på sig selv og tillægger nu tilsyneladende Phare-programmet meget større vægt. I den forbindelse ville det være på sin plads, at Kommissionen tog hensyn til Parlamentets bemærkninger og ændringsforslag for at gøre disse målsætninger mere klare, og især gøre Phare-programmet mere klart, for det risikerer at blive splittet op i to-tre Phare-programmer: ét for de lande, der allerede forhandler, ét for dem, der står på tærsklen og ønsker at blive inviteret med til forhandlingerne, og ét for dem, der endnu ikke er omfattet af programmet og ikke deltager i denne proces.
Til sidst, fru formand, vil jeg gerne sige, at resultatet af koordineringen mellem de forskellige udvalg i forbindelse med Hughes-proceduren har gjort det muligt for os at stille ændringsforslag, som går ud på at anerkende processens politiske og økonomiske betingelser, insistere på samfinansieringen, overveje en assimilering og tilpasning af støtten inden for grænserne af budgetmyndigheden, decentraliseringen og kontrollen med hele processen samt en årlig rapport og Europa-Parlamentets tilknytning til hele denne udvikling og kontrol.

Walter
Fru formand, mine damer og herrer. Europa-Parlamentet har allerede flere gange entydigt givet udtryk for sin støtte til udvidelsesprocessen. Den vældige udfordring, vi nu står over for, lyder: Hvordan sikrer vi på den ene side, at ansøgerlandene er egnede til tiltrædelsen? Men hvordan gør vi på den anden side også Den Europæiske Union og dens strukturer egnede til udvidelsen? Det strukturpolitiske førtiltrædelsesinstrument for ansøgerlandene, kort kaldet Ispa, udgør i den forbindelse et vigtigt forbindelsesled mellem internt og eksternt i Unionen, idet det hjælper ansøgerlandene med stærkt påkrævede investeringer og gradvist fører dem ind i den europæiske strukturpolitiks virkemåde og mekanismer.
Her vil førtiltrædelsesstrategiens succes i afgørende grad afhænge af, at alle instrumenter, der står til rådighed, det vil sige Ispa, Phare, førtiltrædelsesstøtte på landbrugsområdet og også Interreg, koordineres optimalt som led i det grænseoverskridende samarbejde. Overlapninger har vi ikke råd til. De ville betyde unødvendige ekstra belastninger for ansøgerlandene, som i forvejen har rigeligt at gøre. Med henblik på koordineringsforordningen og de eventuelle tiltrædelsespartnerskaber med ansøgerlandene skal det klart fastlægges, med hvilket instrument, hvor og hvordan der interveneres.
Bortset herfra skal det strukturpolitiske førtiltrædelsesinstrument løse et grundlæggende dilemma. På den ene side er der i ansøgerlandene et kæmpemæssigt behov for investeringer på alle tænkelige områder. Alene på miljøområdet beløber omkostningerne til de 10 landes nødvendige bestræbelser sig efter eksisterende skøn til over EUR 100 milliarder. EU's finansielle bidrag, som for tiden ligger på forhandlingsbordet, er her næppe mere end en dråbe i havet. Så meget mere præcist må vi anvende pengene. Jeg mener derfor, og det har også den entydige afstemning i udvalget bevist, at fokuseringen på investeringer i miljøinfrastruktur- og transportinfrastrukturområdet i det væsentlige skal gøre det lettere at opfylde acquis communautaire på disse områder. Vi må ikke sprede os over for meget.
På grund af de knappe finanser er det også rigtigt, som Kommissionen foreslår, at støtte projektorienteret på tilsvarende måde som ved Phare. Det betyder imidlertid ikke, at de implicerede og relevante aktører lokalt i landene og regionerne ikke skal inddrages fuldt ud i aktiviteterne. Ud over investeringerne i infrastruktur vil der inden for rammerne af Ispa findes teknisk støtte. Det ville her være forkert, hvis Ispa skulle fremme den generelle forbedring af forvaltningskapaciteterne i ansøgerlandene, for dette gør Phare. I betragtning af de problemer og det efterslæb, der stadig findes på forvaltningsområdet, er det med henblik på en effektiv gennemførelse af projekterne nødvendigt at sikre en projektrelateret støtte til de respektive implicerede forvaltningsorganer.
Fokusering betyder også koncentration om få projekter eller projektpakker, som har en relevant størrelsesorden. Kommissionens forslag om at fastsætte et minimumsbeløb for investeringer på EUR 5 millioner er rigtigt med den tilføjelse, at der indtil en vis procentdel af bevillingerne skal være mulighed for at tildele mindre investeringsbeløb til de små ansøgerlande og også i andre begrundede undtagelsestilfælde. Her er det nødvendigt med et råderum. Præcision i forhold til målet opnår vi desuden med princippet om samfinansiering. Det sørger for, at de europæiske penge anvendes hensigtsmæssigt, og øger disses multiplikatorvirkning i samspillet med de internationale finansieringsinstitutioner, som f.eks. Den Europæiske Investeringsbank.
Det strukturpolitiske førtiltrædelsesinstrument sammenlignes gang på gang med Samhørighedsfonden. Det er rigtigt, hvis man ser på koncentrationen omkring transport- og miljøprojekter. Som i Samhørighedsfondens tilfælde kommer det an på, at der er en afbalanceret ligevægt mellem de to områder. Miljøet må ikke komme til kort ved vores støtte til udvidelsesinvesteringerne. Men Ispa er mere end blot en kloning af Samhørighedsfonden. Det skal også tjene til at gøre det lettere for ansøgerlandene af vænne sig til strukturfondenes mekanismer. Af den grund kræver vi, at der på området gennemførelse, forvaltning, og hvor som helst, det ellers er muligt, gælder tilsvarende forskrifter som ved strukturfondene eller de videreudviklinger af strukturfondene, som nu diskuteres. Partnerskabsprincippet skal så vidt muligt anvendes fra begyndelsen af.
Ispa er et godt tegn for Unionen på, at vi mener det alvorligt med førtiltrædelsesforanstaltningerne for de central- og østeuropæiske lande. Der er i forbindelse med udvidelsen allerede sagt meget om tidsplaner, datoer og årstal. Jeg mener, at vi her skal anlægge en realistisk målestok. Der er ingen mening i at vække for store forhåbninger, som ikke kan opfyldes, men vi må også gøre det klart, at vi vil anvende vores instrumenter og også rent faktisk give finansiel støtte. Ispa er det, vi kan stille til rådighed af finansielle midler. Det er en hjælp til selvhjælp for ansøgerlandene, hverken mere eller mindre. For så vidt hilser vi Kommissionens forslag velkomment sammen med de ændringsforslag, der er indgivet af os, og som vi beder om må blive tilgodeset i det videre forløb af drøftelserne.

Sonneveld
Fru formand, alle ansøgerlandene er i gang med tilpasninger på landbrugsområdet for til sin tid at kunne tiltræde EU. De, der ønsker og tror hurtigt at kunne tiltræde, skal i denne sektor kunne fremvise betydelige resultater for uden alt for store problemer at kunne indpasse deres markeder, administrationer og institutionelle infrastruktur til EU?s. Hvis EU så skaber et nyt instrument for at kunne bistå ansøgerlandene i førtiltrædelsesprocessen, skal denne hjælp være meget resultatorientet på kort sigt. Derfor skal man ikke udvikle en alt for stringent spændetrøje, fordi sagen er meget kompleks, og omstændighederne varierer fra land til land.
Kommissionsforslaget om at lade ansøgerlandene vælge prioritetsprogrammer fra en liste med politiske områder, som kommer i betragtning, er derfor en god måde at gribe sagen an på. Derimod er forslaget om at forlange af ansøgerlandene, at de inden 1. januar 2000 skal have opstillet en plan for udviklingen af landdistrikterne, hvori alle de valgte programmer skal indpasses, efter min mening ikke en god måde. Ikke fordi sådanne udviklingsplaner ikke er nyttige og nødvendige, men fordi de umuligt på så kort sigt kan fastsættes demokratisk og tilstrækkeligt integreret. Det er en unødvendig og også risikabel vanskeliggørelse af denne støtte.
Derfor har jeg bl.a. på vegne af Landbrugsudvalget indgivet et forslag på plenarmødet om ikke at stille denne plan om udvikling af landdistrikterne som betingelse, men foreløbigt at lade en sådan planmæssig ramme erstatte af en pragmatisk måde at tage fat på, som gør finansieringen af en række foranstaltninger, som alle kan indse nytten af, mulig. Derfor slår vi til lyd for, at der nedsættes et rådgivende udvalg bestående af eksperter fra EU-15 og ansøgerlandene. Dette udvalg har to opgaver. På den ene side skal det hjælpe til med at identificere disse former for nyttige foranstaltninger, og samtidig skal det sørge for, at indsendelsen af projekter og behandlingen i Kommissionens tjenester forløber hurtigt og effektivt. Denne rådgivning og støtte skal baseres på et indgående kendskab til acquis communautaire og til forandringsprocessen, som ansøgerlandene befinder sig i.
Udvalgets tjenester skal stå til rådighed for både ansøgerlandenes forvaltning og Kommisionens tjenester, dette selvfølgelig i nært samarbejde med EU's repræsentation i ansøgerlandene. Det sikrer en bedre kvalitet og hurtigere procedure og altså en forøgelse af de målelige resultater på kort sigt.
Den af Kommissionen foreslåede liste med foranstaltninger, hvorfra medlemsstaterne helst skulle vælge deres prioriteter, har Landbrugsudvalget udvidet med bl.a. et system af landbrugskreditinstitutioner og med en hurtig indførelse af et regnskabssystem for landbrugsbedrifter. I Landbrugsudvalgets tekst er der til nogle af de eventuelle foranstaltninger knyttet betingelser vedrørende konkurrenceforvridning og tilpasning til Fællesskabets lovgivning. Jeg mener, at det er mere logisk, at disse betingelser anføres i den dertil bestemte artikel 6, der navnlig omhandler forenligheden og de betingelser, der knytttes til støtteforanstaltningerne.
Vedrørende koordinationen skal der så vidt muligt tilstræbes ensartethed i EU-reglerne for de forskellige støtteprogrammer. Dette gælder f.eks. for reglerne i forbindelse med budgettering og kompatibilitet. Endvidere skal der gøre så meget mulig brug af eksisterende koordination og tilsynsstrukturer. Derfor kan jeg være enig i det ændrende Kommissionsforslag om, at Phareudvalget skal være det kompetente udvalg for denne landbrugsstøtte.
Også twinning- systemet mellem instanser fra bestemte medlemsstater i EU og nogle ansøgerlande, f.eks. inden for veterinærog plantetilsynstjenesterne, fortjener stor støtte. Det dertil nedsatte tilsynsudvalg kan også inden for den nye hjælperamme med vores støtte fortsætte sit gode arbejde. På denne måde kan der bygges videre på Phare-programmets løbende aktiviteter.

Titley
Fru formand, det er meget passende, at vi iværksætter denne seneste udvidelse af Den Europæiske Union i år, hvor vi også fejrer 50-året for luftbroen til Berlin. Det var en bemærkelsesværdig international indsats for at sikre fred, stabilitet og demokrati i Europa. Det står allerede helt klart, at denne udvidelse af Den Europæiske Union vil kræve samme grad af international indsats, hvis den skal gennemføres med held. Den vil kræve selvopofrelse fra Den Europæiske Unions medlemsstater og fra ansøgerlandene. Det er helt klart en kompliceret og yderst krævende proces. Vi må engagere os i det endelige mål, som er et Europa med stabilitet og fremgang.
Når det er sagt, skal alle løsningerne på disse problemer accepteres af Europas befolkning, både vores egne vælgere og vælgerne i ansøgerlandene. Så vores løsninger skal være praktiske og acceptable. Opinionsmålinger i Den Europæiske Union viser, at folk i øjeblikket enten er ligeglade med eller fjendtligt indstillet over for udvidelsen, så vi er nødt til at sælge dette projekt, både i Den Europæiske Union og i ansøgerlandene. Samtidig med at vi bruger penge på infrastruktur og miljø, må vi også tænke på menneskene. Når alt kommer til alt, havde Galbraith ret: »Penge er ikke vigtigere end demokrati«.
Jeg kunne godt tænke mig, at man arbejder mere med den sociale dialog og med udviklingsprogrammer i disse lande for at hjælpe de mennesker, der berøres af de økonomiske forandringer.
Hvad angår det instrument, vi drøfter her i dag, har hr. Barón Crespo ret, når han siger, at der er behov for større klarhed om, hvordan pengene bruges, og hvordan man opretter de udvalg, der forvalter disse midler. I lyset af de seneste skandaler inden for Kommissionen må vi sikre os, at dette projekt ikke bliver plettet af nogen som helst tvivl om, hvordan pengene bliver forvaltet.

Oostlander
Fru formand, forordningen vedrørende koordinationen af bistanden til ansøgerlandene inden for rammen af førtiltrædelsesstrategien er et vigtigt skridt i retning af udvidelsen af EU. Faktisk befinder vi os i en proces, som forandrer EU?s selvopfattelse betydeligt. Førhen så vi hinanden som medlemmer af et Europæisk Økonomisk Fællesskab. Oftere og oftere, navnlig i kontakten med ansøgerlandene, drager vi den konklusion, at vi først og fremmest er et forbund af demokratiske retsstater. Det har selvfølgelig sat sit præg på vores forhold til nogle ansøgerlande, navnlig Slovakiet. Vi kan være taknemmelige for, at den måde vi ud fra dette standpunkt har beskæftiget os med Slovakiet, muligvis har haft indflydelse på det nye valg, som befolkningen der har truffet. Vi er glade for, at den nye regering i Slovakiet fører en helt anden politik end forgængeren. Vi ønsker derfor, at Slovakiet inden længe kan profitere af perspektivet om et kommende medlemskab.
Fru formand, Rådet har haft øje for Parlamentets ønsker vedrørende procedurer i forbindelse med dets kontrolmuligheder med hele processen. Det er godt. Den måde, som hjælpen organiseres på, er på sin vis et meget lærerigt eksempel på Unionens politiske og administrative problemer. Derfor er det et vigtigt element med henblik på at blive fortrolig med det kommende medlemskab af Unionen. Ansøgerlandene får med tre finansieringsinstrumenter med velbeskrevne målsætninger at gøre. På den måde kommer den specifikke forvaltning af EU til sin ret, og man får samtidig kendskab til, hvordan den koordineres. Det er vigtigt at lægge vægt på Kommissionens ansvar. Artikel 9 i Kommissionens notat er på dette punkt helt klar og udførlig og skal derfor bestemt ikke svækkes. Hvis medlemsstaterne er involveret i koordineringen, er det logisk, at de også inden for denne ramme koordinerer deres egen hjælp. Jeg mener, at det er godt endnu en gang at understrege dette. I tiltrædelsesdebatten, som vi havde med det britiske formandskab, krævede og fik vi en procedure, som sikrer EuropaParlamentet kontrol med ændringer eller tilføjelser til tiltrædelsesstrategien. Den skal vi passe godt på. Derfor finder jeg ikke, at det er en god idé at henvise dette forløb til den anden søjle, hvor vi i øjeblikket ikke har megen indflydelse. Det er meget godt, at vi via vores budgetkompetence har noget at skulle have sagt. Bl.a. derfor mener jeg, at ændringsforslag 15 af Swoboda og Titley, alligevel må frarådes.
PPE-gruppen stemmer også imod ændringsforslag, der øger ansøgerlandenes medbestemmelsesret over hjælpen. Det er godt, at forvaltningen i den sidste ende er i Den Europæiske Unions hænder. Det drejer sig i den sidste ende om borgernes skattepenge, som vi skal stå til regnskab for. Beløbene til hjælpen er ikke ekstraordinært store. De er nærmere overraskende små. Det er et under, at vi for så lav en pris kan virkeliggøre så højt et ideal.

Bertens
Fru formand, Den Liberale Gruppe støtter Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds-, og Forsvarsanliggenders ændringsforslag til Kommissionens gode forslag om at samordne støtten til ansøgerlandene. Unionen er meget opsat på at gøre effektivt brug af støttefondene. Budgettet er imidlertid begrænset, og derfor er efficiency naturligvis nødvendig. Koordination med medlemsstaterne og de internationale finansielle organisationer er her vigtigt. Vi støtter også Kommissionens forslag om decentralisering af beslutningskompetencen for mikroprojekter, og hertil skal der så knyttes personalemæssige og finansielle midler. Vi er imod forslaget om at gøre hele udvidelsen til en fælles indsats inden for rammen af udenrigspolitikken. Det lyder smukt i betragtning af, at udvidelsen ville blive eller er den største begivenhed i Unionens udenrigspolitik. Men fælles handling inden for rammen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik kræver enstemmighed i Rådet og svækker derved Europa-Parlamentets stilling.
Forberedelsen af udvidelsen skal fortsættes med større indsats. Det fremgår af Kommissionens progress-report . Der er store forskelle mellem medlemsstaternes indsats og resultater med hensyn til forberedelsen af udvidelsen. Det er i første række op til ansøgerlandene at gøre deres arbejde godt, men derudover er det klart, at kvaliteten, men også kvantiteten af hjælpen er en faktor. Ikke den finansielle portefølje, de 1, 27 % af BNP, men kvaliteten af forberedelsen af udvidelsen skal være bestemmende for hjælpens størrelse. Den Liberale Gruppe glæder sig over den objektive vurdering af alle ansøgerlandene. Med rette har Kommissionen fastslået, at de to grupper ikke er lukkede og endelige. Ansøgerlandenes indsats skal belønnes. Litauen, Letland og Slovakiet gør på deres egen måde gode fremskridt. Tjekkiet og Slovenien lader overraskende nok hovedet hænge for tiden. Vi skal endnu ikke træffe beslutning om bestemte landes overgang fra gruppe II til gruppe I. Det er først aktuelt til næste år og ikke om seks måneder, for vi kan ikke forvente en rapport fra Kommissionen hvert halve år.

Caccavale
Fru formand, de herrer kommissærer, ærede kolleger, jeg vil gerne takke hr. Barón Crespo - og de andre ordførere - for deres arbejde. Noget af det, der står i hans betænkning, er naturligvis også resultatet af arbejdet i Udenrigsudvalget, og vi takker ham mange gange for at have godkendt en hel række retningslinjer og forslag.
Der er efter min mening ingen tvivl om, at udvidelsen af Agenda 2000 er en stor udfordring for dette Parlament og for de europæiske institutioner. Det er en politisk og en særlig udfordring, der drejer sig om nogle lande, som for få år siden havde drømmen om Europa, myten Europa, det demokratiske Europa skabt på grundlag af frihed og rettigheder. Så at tænke på at reducere det hele til et regnskabsmæssigt spørgsmål om, hvor mange penge der skal flyttes fra den ene side til den anden for at hjælpe dem, som ønsker at blive en del af denne store drøm om frihed og demokrati, forekommer mig at være ret indskrænket. Vores troværdighed i de kommende år afhænger således af denne politiske udfordring. Det svarer til, at vi har en bil, der er bygget til seks passagerer, men hvor vi allerede har anbragt 15 personer, og hvor vi ønsker at anbringe 25 personer til sidst. Vi risikerer, at denne bil bryder sammen!
Derfor har vi efter min mening behov for at udvikle vores institutioner i denne førtiltrædelsesstrategi, og vi har navnlig behov for, at det med hensyn til disse lande, der nærmer sig Den Europæiske Union, ikke drejer sig om et kvantitativt spørgsmål om økonomisk støtte, men hovedsagelig om en eksport af demokratiske modeller og borgerrettigheder.
Fru formand, man er i disse lande ved at opbygge en retsstat. Hvis der er en værdi, som Europa kan give disse lande, så er det selve konceptet med en retsstat, demokrati, borgerrettigheder og muligheden for at udøve disse under alle former.

Miranda
Fru formand, med dagens forhandlinger går vi ind i en afgørende fase, hvad angår fastsættelsen af Fællesskabets kommende finansieringsramme og de retningslinjer og regler, der skal gælde for nogle af de politiske områder og nogle af de vigtigste instrumenter.
Jeg mener, at det er ubestrideligt, at disse forhandlinger påbegyndes under fuldstændig andre betingelser end dem, der prægede de forhandlinger, som vi havde om den første og anden Delors-pakke. Mere konkret og sammenfattende kan jeg sige, at det er længe siden, at den økonomiske og sociale samhørighed blev set som en æressag, og hvor vi ivrigt diskuterede de midler, vi skulle anvende for at nå vores mål. Det er rigtigt, at der findes et mål: udvidelsen. Det er også rigtigt, at der er instrumenter, og vi har til bevis herfor de forskellige forslag, der er blevet fremlagt. Der mangler imidlertid de nødvendige økonomiske midler til en sådan målsætning og til sådanne instrumenter. Vi har ingen principielle forbehold over for udvidelsen, men noget tilsvarende kan vi ikke sige om de veje, som Kommissionen har valgt til at føre den ud i livet.
Udvidelsen vil medføre naturlige udgiftsforøgelser, ganske givet meget større end de bidrag, som ansøgerlandene vil kunne yde til Fællesskabets indtægter, af hvilken årsag Den Europæiske Union stilles over for et valg mellem to alternativer: Enten tilvejebringes der yderligere finansielle midler, der modsvarer udvidelsen, eller også nedbringes de udgifter, der går til de nuværende målsætninger og politiske områder.
For vores vedkommende går vi klart ind for den første mulighed. Men det gør Kommissionen ikke: fordi den prioriterer drakonisk respekt for stabilitetspagten, vælger den metoden med at nedbringe udgifterne. Det er det, der objektivt fremgår af dens forslag om at fastholde loftet for de finansielle overslag på de nuværende 1, 27 % af EU's BNI og følgelig at nedsætte dette loft for de 15 nuværende medlemsstater til 1, 13 % eller begrænse strukturinterventionerne for den udvidede Union til de nuværende 0, 46 % af BNI. Det er også det, der nu fremgår af dens forslag til renationalisering af udgifterne til den fælles landbrugsordning. Vi kan ikke acceptere et sådant valg fra Kommissionens side, og vi mener, at man ikke bør krybe uden om dette helt afgørende spørgsmål nu. Af dette valg følger uundgåeligt, at den økonomiske og sociale samhørighed må ofres. Vi forstår ikke, at der i en ny solidaritets navn skal ofres en anden solidaritet, der oven i købet er indskrevet i traktaten.

Schroedter
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger. Vi taler om, at udvidelsen af Den Europæiske Union er den største udfordring efter den kolde krig. Vi taler om, at vi sammen med vores østlige naboer nu kan opnå en ny stabilitet i Europa. Rådets repræsentant taler om, at vores naboer venter på Den Europæiske Unions støtte til at klare deres reformer og overtage acquis communautaire .
Men lad os se på den finansielle størrelseorden. Det er lommepenge, og det er beskæmmende. Virkeligheden er, at omkostningerne til førtiltrædelsesstrategierne praktisk talt alene afholdes af ansøgerlandene. Derfor anser jeg formynderiet over for disse lande i forordningen for uacceptabel. Det kan da ikke være rigtigt, at de kun er genstand for beslutningerne. De skal omsider anerkendes som partnere. Det mindste ville være, at de er repræsenteret i samordningsudvalgene. De Grønne afviser her udvidelsen som en proces, der kun går i én retning, og kræver en udvidelsesstrategi baseret på partnerskab.
Lad mig tilføje en bemærkning om ændringsforslagene, da afstemningslisten efter min mening er udformet forkert. Hr. Barón Crespo vil acceptere, at vores ændringsforslag 17 udgør et supplement til hans ændringsforslag 7, og vores ændringsforslag 19 tilsvarende til hans ændringsforslag 9, og at de ikke er alternativer.

Leperre-Verrier
Fru formand, hvad angår denne førtiltrædelsesstrategi, vil jeg gerne komme med nogle bemærkninger inspireret af min erfaring som ordfører på emnet sammenslutning af visse central- og østeuropæiske lande i programmet for uddannelse, ungdom og kultur. Med undtagelse af det audiovisuelle område, gælder det her områder, hvor EU's acquis communautaire er begrænset. Og alligevel afslører de visse forvridninger, som vores strategi lider under.
Allerførst giver jeg min fulde støtte til vores ordførers synspunkt. For det første kan man ikke imødese denne førtiltrædelsesfase uden at tage hensyn til det forhold, som eksisterer mellem visse EU-politikker og deres nødvendige udvikling. For det andet går søgningen efter sammenhæng og effektivitet via en genbekræftelse af de politiske mål i udvidelsesprocessen. Det er derfor beklageligt, at Phare-programmet i denne anden fase koncentrerer sig mere om tekniske indgreb på bekostning af de mere politiske reformforanstaltninger, f.eks. på det sociale eller det kulturelle område.
I øvrigt frygter jeg, hr. kommissær, at man i dette stridsforløb, som ansøgerlandene er underlagt, og som man ærbart kalder integrationen af acquis communautaire , holder sig til overfladen, og at man ikke altid måler disse landes forpligtelse på EUpolitikken i dette begrebs fulde betydning, når det handler om værdiprincipper og filosofi. Det er i særdeleshed rigtigt inden for transport og på miljøområdet, hvor man anvender dette nye Ispa-instrument. Her igen må jeg indrømme, at jeg ikke er helt overbevist om, at det svarer til de tilstræbte målsætninger.

Blokland
Fru formand, med stor tilfredshed har vi fra Kommissionen erfaret, at der gøres gode fremskridt ved optakten til forhandlingerne med ansøgerlandene om tiltrædelse til Den Europæiske Union. En række kapitler i acquis er vedtaget, og resultaterne er opmuntrende, selvom der også er lande, der ikke er så hurtige til at finde den rette vej.
Der er imidlertid også mindre positive forlydender. Det bliver nu klart, at tilpasningen til EU-reglerne er en meget større opgave, end man oprindeligt havde forestillet sig. Jeg tilslutter mig de betænkninger, vi har behandlet i dag, men jeg vil gerne understrege et par ting. Der kræves mange ting af nye medlemsstater, hvilket også er nødvendigt for at kunne tiltræde, f.eks. respekt for de fundamentale friheder. Kravet om tilpasningernes kvalitet må under ingen omstændigheder tjene som undskyldning for at lade nye medlemsstater træde til mindre hurtigt.
Endvidere viser betænkningerne Rådets manglende evne til at omsætte følgerne af beslutningen om tiltrædelse til en politisk strategi. Er den politiske vilje overhovedet til stede?
Forhandlerne skal gøre sig klart, at de tidligere østbloklande har meget få erfaringer med respekten for demokrati, menneskerettigheder og mindretal. Dette er ikke et forsøg på at undskylde dem. Europa-Parlamentet skal imidlertid også vurdere den positive side af sagen, at mange ansøgerlande meget overraskende allerede er et godt stykke på vej ud ad det rigtige spor.
Betingelserne for, at landene i Central- og Østeuropa kan tiltræde, må ikke være for strenge. Disse lande hører til Vesteuropa, og de fremsætter efter en periode med kommunistisk overherredømme deres rimelige ønsker vedrørende sikkerhed og velfærd over for de vesteuropæiske lande. Tiltrædelse til stabile sikkerhedsstrukturer i Den Europæiske Union og NATO kan modvirke nye konflikter. Endvidere kan der vises de nye østeuropæiske demokratier en udviklingslinje. Lad os derfor gribe denne mulighed og gøre en indsats for, at tiltrædelsen kan ske så hurtigt som muligt.
Hvis det forventes, at ansøgerlandene tilpasser sig, skal de europæiske institutioner tage sig selv alvorligt og vise et godt eksempel.

Antony
Fru formand, kære kolleger, så forbereder Den Europæiske Union sig for femte gang på at modtage nye medlemsstater: Cypern og de ti central- og østeuropæiske lande.
Denne udvidelse vil være meget mere omfattende end de tidligere. EU med 15 medlemmer, som bliver til EU med 26 medlemmer bliver en million kilometer og hundrede millioner indbyggere større. Især kan denne udvidelse mod øst virke symbolsk med den endelige fjernelse af jerntæppet, som gennem næsten et halvt århundrede delte vores kontinent i to.
Siden Front National blev stiftet i 1972, har vi uden ophør bekæmpet dette jerntæppe, som kommunisterne byggede for at indespærre de østeuropæiske folk i en enorm koncentrationslejr. Jean Marie Le Pen fremhævede denne undertrykkelse i sin første tale i Europa-Parlamentet. I årevis og med latterlige midler har vi forsøgt at hjælpe vores brødre i Østeuropa. Dengang var vi temmeligt isolerede. I Frankrig accepterede alle de andre partier fuldt ud denne kendsgerning. Kommunisterne, naturligvis, hvis leder, Marchais, glædede sig over de folkelige demokratiers positive situation, deres allierede socialister, men også RPR og UDF har med de herrer Giscard d'Estaing og Chirac selv været ovre og lægge blomster i Lenins mausoleum, den største slagter i historien.
På samme måde var vores gruppe den eneste, der i 1991 støttede litauernes kamp mod Sovjetunionen og kroaternes mod Jugoslavien. Dengang fordømte Delors, den amerikanske regering og alle de europæiske ledere disse folk, som vovede at rejse sig mod de kommunistiske og føderalistiske regimer.
I dag er det de selvsamme, som vil se Østeuropa falde i kløerne på Bruxelles. Vi er imod en sådan udvidelse, som i øvrigt vil koste vores nationer dyrt. Kommissionen har vurderet sin økonomiske omkostning til mere end FRF 500 milliarder mellem 1999 og 2006. Dette er ikke særlig overraskende. Landene i Central- og Østeuropa er blevet ruineret af mere end 40 års kommunisme. Denne omkostning vil især blive båret af Frankrig. Vi modtager kun lidt fra Bruxelles, hvortil vi betaler mere end 90 milliarder. Frankrig vil endda i fremtiden modtage mindre. Landbrugspolitikken, som allerede er godt amputeret, vil blive det endnu mere. Dens regionalstøtte vil blive reduceret med 20 %. Korsika og den franske Hainaut-region vil ikke længere udgøre støtteområder under mål 1.
Men pengetab kan nok forvindes. Lech Valesa sagde til mig under hans besøg i Bruxelles for nogle år siden: »Men det er jo en ny Sovjetunion, De er i gang med at opbygge«. Han havde ret.

Pronk
Fru formand, selvom hr. Samland endnu ikke har talt, vil jeg først og fremmest reagere på betænkningen af hr. Tomlinson.
Jeg må sige, fru formand, at i hele denne debat viser det sig, at når vi behandler problemet om udvidelsen, er idealisterne for lidt praktiske og praktikerne for lidt idealistiske. Vi har lige hørt en række idéer, der giver udtryk for meget stor idealisme, f.eks. den idé som hr. Oostlander allerede har brugt til at bringe hele udvidelsen ind under den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og dermed forskyde den til nogle stridende diplomater. Jeg mener, at FUSP er alt for vigtig til det.
Så vil jeg fremhæve den fond, der nævnes i betænkningen af hr. Tomlinson, som et eksempel, der er både praktisk og idealistisk. Det drejer sig om støtte til lande, der garanteres gennem lån, og her drejer det sig om garantier, som Unionen har afgivet. Jeg tror, at det har vist sig at være en succes.
På et eller andet tidspukt viser det sig naturligvis, at en række lande ikke kan betale. Så kommer den garanti, som Den Europæiske Union har stillet, på tale. Det er vigtigt. Men det koster penge. Naturligvis havde Rådet i sin visdom ikke tænkt på dette. Det tænkte, at garantien i sig selv gav en bestemt fordel, men på et bestemt tidspunkt skal der betales.
Takket være Europa-Parlamentet er det lykkedes at skabe en fond, der mere eller mindre selv garanterer disse garantier. Denne fond skal suppleres. Nu viser det sig, heldigvis, at der er brug for lidt mindre end oprindelig antaget, og at beløbet kan nedsættes fra 10 til 8 %. Det er en fordel.
Men det betyder, at Unionen har skabt et meget praktisk instrument, et instrument der også virker, et instrument der på en eller anden måde er direkte anvendeligt i disse lande via de institutioner, som landene selv har skabt ved hjælp af deres centralbanker, og at det gør fremskridt. Jeg kan tilføje, at vi har anvendt denne model til de europæiske beskæftigelsesprogrammer, hvor vi også har gjort brug af garantier og lån.Det er en meget god model. Det er en meget bedre model end mange af de ting, der er blevet foreslået. Det er endvidere en model, som jeg kan påvise kun er kommet i stand på grund af de trusler og pres, der er udøvet af Europa-Parlamentets Budgetudvalg, og at, hvis den var kommet i stand på den måde, som nogle af medlemsstaterne ønskede, nemlig på basis af lån, ville det ikke være blevet noget, og at resultatet ville have været, at vi på ny var blevet konfronteret med alle mulige bebrejdelser fra borgerne om, at der ødsles med pengene. Det er ikke tilfældet nu. Jeg tror, at Parlamentet må gøre sig klart, at hvis det slår fejl gennem diplomaterne, er det ikke dem, men os, der bliver draget til ansvar, og derfor skal vi både være idealitiske og praktiske.

Ryynänen
Fru formand, det er tvingende nødvendigt med en effektiv centralisering og koordinering af den hjælp, der gives til ansøgerlandene via de tre forskellige støtteinstanser, for at opnå den størst mulige nytte heraf. Udgangspunktet for det øvrige centraliseringsarbejde er en opfyldelse af kriterierne fra København. Man må også bestræbe sig på at forene den hjælp, der gives til ansøgerlandene, hvor der er tale om samarbejde, der overskrider EU's indre grænser, eller samarbejde, regeringerne imellem, med Interreg- og Tacis-programmerne således, at støtten udgør en koordineret helhed. Den hjælp, der gives til forbedring af nuklearsikkerheden, skal realiseres centralt gennem én instans, eller i overensstemmelse med Phare-forordningen.
Inden for allokeringen til ansøgerlandenes landbrug, har vi brug for fleksibilitet og en klar prioritering på grundlag af partnerskabsaftalerne. En integrering i EU's indre marked og EU's standarder kræver et omfattende udviklingsarbejde, hvis tyngdepunkt skal ligge inden for fødevarekvalitet, inden for kontrol, inden for spørgsmålet om planters og dyrs sundhed samt en mere omfattende og varig produktion inden for miljøpolitikken. Man må gardere sig mod følgerne af en omstrukturering af landbruget gennem en effektiv og vidtrækkende provinspolitik, som skaber ny alsidig entreprenørvirksomhed og nye arbejdspladser. Derfor har højere uddannelse en helt central plads i udnyttelsen af den støtte, der gives til ansøgerlandene.
Også en decentralisering af administrationen, bl.a. ved Kommissionens tilsyn med ansøgerlandene, er en foranstaltning i den rigtige retning. Man burde styrke de begunstigede staters deltagelse i udvalgsarbejdet, og også på anden måde understrege deres egen systematiske deltagelse i finansieringen af investeringer og i lokaliseringen af finansieringskilder.

Alavanos
Fru formand, jeg vil benytte denne behandling af betænkningen fra Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om tiltrædelse af nye lande til at beskæftige mig lidt med et stort politisk problem, der har berørt og bekymret mange borgere i mit land. Det drejer sig om Republikken Cyperns optagelse i Den Europæiske Union.
Vi har set med største bekymring på erklæringen fra Frankrig, Italien, Tyskland og Nederlandene, hvor Cyperns endelige optagelse i Den Europæiske Union kædes sammen med løsningen af det cypriotiske problem, hvilket ikke hænger sammen med de oprindelige standpunkter, som Den Europæiske Union har indtaget i forbindelse med flere Europæiske Råd. Og med beklagelse ser vi regeringer som Dalema-regeringen og Schröder- og Jospin-regeringerne følge politikker, som er endnu værre og ikke opfylder de forpligtelser, som f.eks. Berlusconi-, Juppé- og Kohl-regeringerne havde indgået.
Ud fra denne betragtning vil jeg påstå, at det værste, vi kan gøre med hensyn til løsningen af det cypriotiske problem, er at sige, at det er en politisk betingelse for Cyperns optagelse i Den Europæiske Union, for dette vil anspore Tyrkiet, som ikke ønsker en sådan optagelse, til at forholde sig passiv, også selvom det gerne ville løse det cypriotiske problem. Derfor tror jeg, det er meget vigtigt, at vi holder os til den udtalelse, som hr. van den Broek engang fremsatte her i Parlamentet, og gør den til et princip, nemlig at Cypern og dets optagelse ikke kan tages som gidsel af nogen anden stat.

Graefe zu Baringdorf
Fru formand, EU's udvidelse med de central- og østeuropæiske lande rummer muligheder og risici, ikke kun for ansøgerlandene, men også for EU.
Først og fremmest på landbrugsområdet gælder det om, at vi ikke overfører vores ødelæggende tænkemåde i de sidste årtiers landbrugspolitik til disse lande, men at vi støtter de eksisterende regionale strukturer, udbygger dem og giver dem lejlighed til modernisering og effektivisering. Vi skal imidlertid modstå tilbøjeligheden til at slå ind på en udvikling, som under stikordet »strukturforbedring« starter en lignende negativ udvikling. Derfor er jeg ikke indforstået med holdningen i betænkningen af Sonneveld. Han siger, at der ikke må kræves planer til en integreret udvikling af landdistrikterne. Det vil sige, at han ikke ønsker denne positive udvikling, som vi skal støtte, men at han fortsat ønsker den gamle tænkemåde med rationalisering af strukturer og dermed nedlæggelse af arbejdspladser og en udvikling henimod en produktion, der ikke respekterer arternes naturlige behov, og en produktion, der ikke er miljøvenlig.
Vi kan altså ikke tilslutte os disse ændringsforslag, hr. Sonneveld, også ud fra ansvaret for den landbrugspolitiske udvikling i EU.

Martinez
Fru formand, det er klart at østlandenes optagelse, og især det store kristne Polen og Ungarn fra det tidligere Østrig-Ungarn, det er et stort og smukt projekt.
Jeg kunne tænke mig at undersøge konsekvenserne af programmet Seapared set fra et landbrugsmæssigt synspunkt. Landbrugsbefolkningen i Vest vil stige med 50 %, vores jorder vil blive 30 % større - det er godt at udbygge sin kulturarv. I disse lande er 25 % af den erhvervsaktive arbejdsstyrke landmænd, en procentdel, som bør falde til 6 % ligesom i Vesteuropa, landbrugspriserne er lavere - 30 % lavere for kød, 20 % lavere for kornprodukter, 15 % lavere for mel, disse lande har også problemer med overproduktion og plantesundhed, og de skal tilpasse sig normerne, især hvad angår fødevaresikkerhed. Med hensyn til omkostningen - ECU 500 millioner om året - lad os ikke komme ind på det. Det er her et spørgsmål, som inden for en vis grænse vil kunne løses.
Problemet er imidlertid, at disse lande vil bevæge sig ind i en veritabel skærsild, som vi har været igennem i Vesten. Det bliver nødvendigt at oprette fælles markedsorganisationer, omlægge ejendomsretten, gå videre med de veterinære og fytosanitære tilpasninger, og især formindske antallet af landmænd. Man skal formindske antallet af ungarske landmand, af ungarske tokay-vinbønder, vinenes konge, kongernes vin. Man skal formindske antallet af polske landmænd. Man vil skabe arbejdsløshed. Der bliver behov for strukturfonde. Man vil anvende Vestens landbrugsmodel, som desværre er overproducerende, med et opdræt, som jeg vover at kalde koncentrationslejragtig og med de konsekvenser, man har set i Vesten.
Det, som jeg frygter mest, er, at østlandenes indtrædelse, som man kan være enige om, fordi dette er et strategisk projekt, kun udgør et påskud for tre ting. For det første at sænke priserne i Vesten i forbindelse med omlægningen af den fælles landbrugspolitik og for at forberede forhandlingerne i Verdenshandelsorganisationen, WTO. For det andet - og det er ved at ske nu - en omlægning af finansieringen ikke kun af den fælles landbrugspolitik, med også af hele EU, med problemerne med at Frankrig mister for meget, Tyskland taber endnu mere og med en del af den fælles landbrugspolitik, som skal nationaliseres med henvisning til omkostningen ved optagelsen af østlandene. For det tredje skal tiltrædelsen af østlandene ikke være et alibi for at sætte spørgsmålstegn ved vores fælles landbrugspolitik. Den skal ikke bruges som et våben til at bekæmpe landmændene i Vesten ved at fremhæve, at i og med at deres omkostninger er højere, skal de sænke dem.
I øvrigt kan man ikke spille på to heste på én gang. Kan man samtidig spille på Mercosur-hesten, den transatlantiske hest, med alle dens omkostninger og på Østeuropas åbning?
Som konklusion kan man sige, at det naturligvis drejer sig om et stort strategisk projekt, som taler til hjertet, men som giver indtryk af at været modnet for tidligt, dårligt forberedt og af at have flere negative elementer for østlandene, som jeg ved vil vise sig, og endvidere negative elementer for os. Måske burde man fortsætte overvejelserne og planlægge mellemstadier? Enhver ved, at vejen til Helvede er belagt med gode intentioner, og at den bedste er den godes værste fjende.

Samland
Fru formand, først en hjertelig tak til både Dem og Parlamentet, fordi De uden ophævelser har ladet mig optræde som ordfører nu. Jeg kunne desværre ikke være her på det oprindelige tidspunkt, fordi jeg samtidig skulle tale med en af vores partnere angående samordningen i eftermiddag. Det var problemet. Desuden skal jeg bede om undskyldning for hr. Tomlinson, som i dag i sin anden funktion deltager i et vigtigt møde i Overhuset i Storbritannien. Som De ved, står der dér en vigtig beslutning på dagsordenen for vores kolleger fra Storbritannien.
I henhold hertil skal jeg nu kommentere den betænkning, der er forelagt af hr. Tomlinson, om ændringen af forordning 2728/94 om oprettelse af en garantifond for aktioner i forhold til tredjelande.
Hr. Pronk har netop henvist til, at denne garantifond i mange år har været et af Europa-Parlamentets mål, for vi kunne ikke være enige i, at medlemsstaterne af Den Europæiske Union udstedte garantier, uden at disse garantier, først og fremmest tab på eventuelle garantier, var sikret i form af en fond. Det samlede budget kautionerede i fuldt omfang for de eventuelle tab, der kunne komme. Derfor var vi meget tilfredse, da der i 1994 blev foreslået en sådan fond, og den blev accepteret af Rådet, fordi der dermed blev skabt et grundlag for at sikre garantierne i Central- og Østeuropa.
I den rapport, Kommissionen nu har fremlagt om udnyttelsen af denne fond og om de risici, der skal dækkes af denne fond, kommer man til det resultat, at målbeløbet for indbetalingerne skal sænkes fra hidtil 10 % til 8 %. Den begrundelse, som Kommissionen fremlægger herfor, er en følge af, at de mulige risikobehæftede garantier bevæger sig på et niveau, hvor vi ville kunne klare os med en lavere procentsats for indbetalingerne til fonden. Hvor mange procent reducerer vi med? I dette tilfælde ville den foreslåede procentsats kræve et årligt maksimumsbeløb på EUR 150 millioner for at holde trit med det nuværende udlånsniveau til tredjelande med et maksimum på ECU 2, 5 milliarder. Dermed skulle disse risici være dækket i fonden.
Ordføreren og også Budgetudvalget er kommet til det resultat, at den rapport, Kommissionen har forelagt, er berettiget, og at de risikobehæftede lån, som efter Kommissionens forslag indebærer mere end en normal risiko, ifølge Kommissionens analyse af 1. juli 1998 udgør et samlet volumen på ca. ECU 1, 75 milliarder. De kan se dette af rapporten, opstillet efter de forskellige lande i SNG eller i Asien og Latinamerika. På denne skæringsdag rådede fonden over et volumen på ECU 1, 186 milliarder. Skulle der indtræffe det tilfælde, at det samlede beløb af de lån, ved hvilke man kan tale om en betydelig risiko, ikke tilbagebetales, så ville fonden faktisk være i stand til at bære dette tab. Det ville her ikke engang være nødvendigt at røre det beløb, der er afsat i budgettet til indfrielse af lån inden for regnskabsåret - i regnskabsåret 1998 er det ECU 338 millioner. For så vidt var det rigtigt og fornuftigt at nedsætte målbeløbet. Ordføreren og udvalget følger Kommissionens forslag.
Vi har imidlertid to ændringsforslag, som vi gerne vil høre Kommissionens kommentar til før afstemningen om denne betænkning. Det ene ændringsforslag går ud på, at Kommissionen regelmæssigt fremlægger en rapport med det formål på ny at vurdere parametrene i forhold til udviklingen i udnyttelsen af lånene og fondene. Jeg tror, at der på dette punkt er mindst afstand imellem os. Her vil Kommissionen også kunne følge os. Det er ændringsforslag 2. Men jeg vil gerne her have en bekræftelse fra Kommissionen.
Langt vigtigere er imidlertid ændringsforslag 1. Hvem skal forvalte fonden? Her har vi en fuldkommen anden opfattelse. Jeg er snarere enig med hr. Pronk end med Kommissionen. Kommissionen vil flytte fonden tilbage fra Den Europæiske Investeringsbank til sin egen forvaltningsstruktur. Vi mener, at dette ville være et fuldstændigt forkert skridt. Ordføreren har i sin begrundelse endnu en gang redegjort for, at han ikke går ud fra, at Den Europæiske Unions embedsmænd har bedre mulighed for at vurdere risikoen ved långivningen end en bank, hvis niveau ikke er ringere end andre bankers niveau, og som skal vurdere kvaliteten af risici som ved en sædvanlig bankforretning, før den indgår i långivningen. Vi vil derfor fastholde dette. Det ville betyde, at ændringsforslag 1 vedtages. Ved den finansielle forvaltning af fonden anmodes Kommissionen om at stryge denne del. Vi vil gerne høre en kommentar hertil fra Kommissionen.
Jeg skal - som også ordføreren foreslår - sige Dem følgende: Hvis Kommissionen ikke skulle have en positiv vurdering af disse to forslag, vil vi anmode den om at sende rapporten tilbage til udvalget, fordi vi faktisk ikke vil være med til dette skridt, hvis Kommissionen ikke imødekommer os i dette spørgsmål.

Botz
Fru formand, EU's udvidelse med de central- og østeuropæiske lande og Cypern finder ikke kun sted ved begyndelsen af det nye århundrede, men det er også en helt enestående opgave. En sådan opgave kræver også en ekstraordinær kraftanstrengelse af alle implicerede. Det er efterhånden også klart for alle, at denne i første række kræves af ansøgerlandene. I betragtning af de faktiske forskelle, f.eks. på det økonomiske og sociale område, mellem os og ansøgerlandene, mener jeg fortsat, at vi i Den Europæiske Union endnu som helhed gør os for få anstrengelser i forhold til denne udfordring, også i økonomisk henseende.
Men lad det nu være. Under de givne omstændigheder har Kommissionen efter min mening trods alt fremsat forslag, som i meget høj grad er gennemførlige, og som i det mindste holder en mulighed åben for at styre denne store tiltrædelsesproces i Den Europæiske Union og også give den en positiv udformning. Jeg vil gerne komme ind på en detalje. Jeg mener, at det i højere grad end ved tidligere udvidelser er nødvendigt at gøre offentlige forvaltninger på alle niveauer fortrolige med mål og procedurer inden for acquis communautaire - og ikke kun forvaltninger på det højeste niveau, hvor dette utvivlsomt er sikret, men altså også på de lavere niveauer.
Efter min opfattelse sker der stadigvæk en undervurdering af den situation, som flertallet af disse stater kommer fra, nemlig fra et diktatorisk system med tilsvarende forvaltninger. Det glemmes også alt for tit, at der i de nedre lag af denne forvaltning stadigvæk sidder de samme mennesker, som naturligvis gør sig umage for nu at arbejde under det nye system. Men vi bør udtrykkeligt i højere grad, end det hidtil har været tilfældet, lede nogle af vores førtiltrædelsesbevillinger over til omskoling af forvaltningen. Derimod er det sandsynligvis mindre nødvendigt på ny at finansiere undersøgelser på den vesteuropæiske side. Jeg tror, det er nok at analysere det, den foreligger på stedet.
Jeg vender endnu en gang tilbage til denne ganske enestående opgave. Vi bør så fair og afbalanceret som muligt ikke kun tage hensyn til interesserne i ansøgerlandene, men naturligvis også til vores egne interesser. Men vi bør også som europæiske demokrater først og fremmest være taknemmelige for, at vi kan deltage i denne historiske proces.

Brok
Fru formand, kære kolleger. Jeg vil tilslutte mig kollega Botz' sidste bemærkning. Det er faktisk ikke nødvendigt at lave flere gennemførlighedsundersøgelser, men der kræves operationelle midler, og jeg mener, at også Kommissionen i nogen tid har fulgt en tilsvarende vej. Vi er gerne parat til at give Kommissionen en tilsvarende støtte til at styrke et sådant udgangspunkt. Rigtige udgangspunkter er målsætningerne infrastruktur og miljø, fremme af ledere og finansiering af investeringer, endvidere det vigtige tyngdepunkt at støtte demokratiet og retsstatsprincippet og arbejdsdygtige forvaltningsstrukturer samt et fornuftigt retsvæsen.
Men disse bevillinger skal udbetales hurtigt og ubureaukratisk, så de kan virke relativt hurtigt. Vi står foran en vanskelig opgave, nemlig at skabe økonomisk og politisk ligevægt på et kontinent, som både i økonomisk og politisk henseende har været nådesløst delt. At sammenføje disse dele igen er den store opgave, som skal være knyttet til denne tilnærmelsesproces. Her må vi imidlertid også sige om os selv, at vi ofte glemmer, at det, som vi betegner som national interesse, i virkeligheden kan kombineres med den fælles interesse. Når man ser på modsætningen mellem nationale interesser, som ofte er kortsynede, så er der muligvis et eller andet kortsigtet problem, men i virkeligheden ønsker vi udvidelsen, fordi den også er til vores egen fordel og ikke kun til fordel for ansøgerlandene. Hvis vi er bevidste om dette, hvis vi virkelig definerer vores interesser på det politiske, sikkerhedspolitiske og økonomiske område, så er vi også i stand til at tilvejebringe den evne til kompromis og balance, der er nødvendig for at komme videre her.
Én ting er klar: Hidtil har vi haft fordel af at udvikle handelsforbindelserne mellem Central- og Østeuropa på den ene side og Den Europæiske Union på den anden side. Hvis der opstår det indtryk i befolkningen, at det hele hidtil kun har kostet penge, så er det i virkeligheden snarere sådan, at vi har tjent flere penge på det, end vi har givet til disse lande, nemlig på grund af den manglende balance i samhandlen. Jeg mener, at vi også skal sige dette til vores befolkninger for på den måde at opnå den politiske støtte til tiltrædelsesprocessen.
Hertil kommer, at vi skal være opmærksomme på tidsfaktoren, for tidsfaktoren er væsentlig, for at befolkningens støtte i ansøgerlandene ikke skal forsvinde. Det skal være forbundet med programmernes særlige kvalitet. Fru Schroedter, jeg synes, det er herligt, at De taler om, at der bevilges beskæmmende få penge. Jeg skal kraftigt anmode Dem om at opfordre Deres udenrigsminister og Deres kansler til at lytte til Deres ord, så vi kan få en bedre politik på dette område.

Amadeo
Fru formand, et edderkoppespind holder sammen på de betænkninger, som de forskellige udvalg fremlægger i forbindelse med Agenda 2000. Alle gør dog godkendelsen af de foreslåede reformer afhængig af, at man bevarer de fællesskabspolitikker, der bidrager til de 15 medlemsstaters samhørighed og til de foranstaltninger, som skal lette optagelsen af ansøgerlandene.
Med hensyn til de betænkninger, der omhandler førtiltrædelsesstrategien, er vi enige med ordføreren og med dem, der mener, at man skal overholde de kriterier, som blev fastlagt i København, nemlig retsstaten, koefficienten for demokrati, markedsøkonomi og overholdelsen af acquis communautaire .
Vi mener, at de nye optagelser udgør en historisk mulighed for at genforene vores kontinent med dets fortid, og at de er nødvendige for fastlæggelsen af Europas udseende i fremtiden. Kommissionens forslag er dog stadig forsigtige og pragmatiske, da de skal tage hensyn til de store forskelle mellem staterne, forskelle, der understreger det, som Den Nationale Alliance har gået ind for længe, nemlig ét stort Europa, hvor den politiske union er en forløber for den økonomiske union. Denne politiske union burde have været klargjort, før man indledte førtiltrædelsesforhandlingerne, netop for at kunne give de nye stater et præcist og nøje fastlagt helhedsbillede. I forslagene mangler der således et politisk aspekt, som efter vores mening er vigtigt, og som ville have dæmmet op for det centrale problem, de nye optagelser foranlediger, nemlig den kommende finansiering af Europa. Vi beklager således, at den mulighed, man stiller de seks lande i udsigt, ikke svarer til nogle præcise politiske valg, og vi har en mistanke om, at det kun er en ren regnskabsmæssig beregning for at kunne gennemføre udvidelsen samtidig med at Fællesskabets budget holdes på de nuværende 1, 27 % af bruttonationalproduktet, og det indtil år 2006.
Den europæiske konstruktion skal samle alle sine folkeslag for at være fuldstændig. Vi må dog med en vis beklagelse bemærke, at institutionsreformerne, den kommende finansiering af budgettet og andre problemer stadig spøger i kulissen, hvorimod en entydig politisk vilje ville have ført til et krav om, at regeringerne behandler europæiske anliggender på en politisk måde og ikke som en rent økonomisk og finansiel forhandling.

Berès
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg føler i vores forhandlinger under ét en vis kløft mellem på den ene side en førtiltrædelsesstrategi, nobel og fuld af ambitioner, og på den anden side en Agenda 2000, som burde sætte Unionen i stand til at modtage ansøgerlandene, og som faktisk under enhver forudsætning er endnu et tilbageskridt for vores fælles nødvendige politik.
Når det drejer sig om førtiltrædelsesstrategien - for det er den, jeg ønsker at tale om her til morgen - forekommer det mig, at vi på det grusomste mangler det samlede perspektiv, som gør, at udvidelsen, som vi forbereder os på, ikke er et simpelt regnestykke som et plus et. Det er op til Unionen at minde vores ansøgerpartnere om dette. Vi kan ikke engagere os i en bilateral proces med hvert enkelt medlemsland. Det er op til os at vurdere den overordnede virkning. Nu, mindre end et år efter vedtagelsen af en liste over ansøgerlande til optagelse, lande som Unionen kan få optaget først, kan vi se, at tegningen allerede er blevet ændret. Malta har på ny indleveret sin ansøgning. Kommissionen imødeser den tyrkiske optagelse på nye vilkår. Og man ser også, at de to baltiske ansøgerlande ind imellem dukker op på dagsordenen.
Mere end nogensinde forekommer det mig, at Europa-konferencen i sin rolle som forum for dette overordnede perspektiv er afgørende. Jeg tror, at vi skal vende tilbage til denne.
Endvidere er jeg ked af denne kløft mellem perspektivet for en overordnet proces, inklusive det vi altid har ønsket, og manglen på en samlet vision. Vi har brug for en debat, et perspektiv om Unionens grænse, om de politiske mål for Unionen, om hvilke foranstaltninger, der skal besluttes, om at styre mere end 15, om midler til at forsvare denne samling og om, at den gør sig gældende i verdenspolitiske spørgsmål. De ændringsforslag, som vores kollega Barón Crespo kommer med, går i den retning, og jeg støtter dem fuldt ud. Men lad os sammen passe på. Hvis djævlen er i detaljerne, kan vi risikere at blive kortsynede.

van den Broek
Må jeg begynde med at takke og udtale min respekt for ordførernes arbejde. Med en positiv udtalelse af Europa-Parlamentet tages der efter min mening et vigtigt skridt i retning af godkendelsen af den forstærkede pakke af støtteforanstaltninger for integrationen af ansøgerlandene i Central- og Østeuropa i Den Europæiske Union. Jeg imødeser med stor interesse den bredere debat om udvidelsen og fremskridtsrapporten, som De har udarbejdet i begyndelsen af december, og selvfølgelig vil jeg gerne have lejlighed til at komme ind på alle spørgsmål, der knytter sig direkte hertil. I dag vil jeg altså koncentrere mig om førtiltrædelsesinstrumenterne, hvorefter jeg som afslutning gerne vil sige noget om betænkningen af hr. Tomlinson.
Fru formand, hvad er den politiske betydning af førtiltrædelsesstøtten? Jeg minder lige om topmødet i Dublin, der i december 1996 anmodede Kommissionen om at forstærke førtiltrædelsesstøtten. I Agenda 2000 har vi fremsat forslag herom. Finansielt foreslår Kommissionen at fordoble støtten til ansøgerlandene til EUR 3 milliarder om året for perioden 2000-2006. Jeg vil også til fru Schroedter sige, at støtten fra Unionen og medlemsstaterne naturligvis ikke begrænses hertil, der gøres naturligvis også meget med hensyn til lån. Bilateralt ydes der naturligvis også støtte fra Unionens medlemsstater, og jeg tror, at når man tæller det hele sammen for perioden 2000-2006, at man så kommer nærmere 70 milliarder end kun fem eller seks gange 3 milliarder om året.
Indholdsmæssigt har Kommissionen foreslået en række vigtige fornyelser, der allerede for en stor del er gennemført, f.eks. partnerskaberne om tiltrædelse og deltagelse af ansøgerlandene i Fællesskabets programmer. Phare-programmet er omstruktureret og retter sig nu kun mod forberedelsen af tiltrædelsen ud fra to hovedprioriteter: på den ene side institution building og på den anden side investeringer for overtagelsen af acquis . Ud over Phare-programmet har Kommissionen imidlertid foreslået to nye instrumenter, nemlig et for landbrugsudviklingen og en forløber for strukturfondene, kaldet Sapar og Ispa. Via disse to instrumenter skal halvdelen af de nævnte EUR 3 milliarder om året anvendes. De tre førtiltrædelsesinstrumenter gør os i stand til målrettet at behandle en vigtig del af anbefalingerne fra 1997 og senere de problemområder, der identificeres i de periodiske betænkninger. Takket være disse instrumenter kan ansøgerlandene støttes ved f.eks. forberedelsen af gennemførelsen af strukturelle programmer, som de hidtil kun har lidt erfaring med. Nøglen til udvidelsesprocessens succes er koblingen mellem førtiltrædelsesstrategien og tiltrædelsesforhandlingerne. Jo flere problemer der løses for det enkelte ansøgerland inden tiltrædelsen inden for rammen af tiltrædelsesstrategien, desto mindre er behovet for overgangsforanstaltninger. Jo mere bistand Unionen kan yde til ansøgerlandene, desto smidigere og nemmere forløber tiltrædelsen til sin tid. Kun på denne måde kan vi forsøge at undgå, at forhandlingerne bliver unødigt belastet af mange anmodninger om overgangsperioder, der naturligvis også vil kunne sinke tiltrædelsesprocessen som sådan. Med førtiltrædelsesstøtten hjælper vi selvfølgelig ansøgerlandene, men sørger samtidig for, at virkningen af tiltrædelsen for Den Europæiske Union dæmpes.
Det ærede medlem Barón Crespo har i sin betænkning givet udtryk for Europa-Parlamentets holdning vedrørende samordningsforordningen, hvilket jeg vil sige ham tak for. Kommissionen har foreslået denne samordningsforordning for at bringe sammenhæng og undgå overlapning mellem de tre tiltrædelsesinstrumenter, for det første Phare, for det andet det strukturelle instrument Ispa og for det tredje instrumentet for landbrugsudvikling Sapar.
Med hensyn til de indgivne ændringsforslag vil jeg særligt understrege følgende. I en række af Parlamentets ændringsforslag stilles der forslag om at optage henvisninger til generelle principper, f.eks. retsstaten, respekten for retstaten, demokratiet og menneskerettighederne. Efter vores opfattelse er disse principper allerede beskrevet i Phare-, Ispa- og Sapar-forordningerne, hvorfor Kommissionen mener, at disse ændringsforslag er overflødige.
I overensstemmelse med Parlamentets og medlemsstaternes ønsker indeholder forordningens artikel 2, 3, 4 og 5 nu en klar definition og adskillelse af de forskellige instrumenters opgaver, så der ikke er fare for overlapning.
Kommissionen er selvfølgelig klar over den betydning, Parlamentet tillægger samfinansieringen med de begunstigede lande, artikel 7. Kommissionen mener imidlertid, at artikelteksten, som den er gengivet i forslaget, på en god måde giver udtryk herfor. I overensstemmelse med Parlamentets og medlemsstaternes forslag bliver koordinationen af foranstaltningerne på grundlag af de tre instrumenter, særligt rettesnorene pr. land for førtiltrædelsesstøtten, tillagt Phare-udvalget som forvaltningsudvalg, således som det er fastsat i den nye artikel 9, der er udarbejdet af Kommissionen. Det er klart, at Kommissionen hermed opgiver sine tidligere indvendinger. Kommissionen mener i øvrigt, at denne tunge struktur, for det er det, kan føre til forsinkelse ved programmeringen, men bøjer sig for Parlamentet og medlemsstaterne i dette spørgsmål.
For at imødekomme Parlamentet, der havde stillet som betingelse for at give decharge for 1996-budgettet, at Phare-bistanden skulle decentraliseres, har Kommissionen udarbejdet en ny formulering af artikel 12. Den reviderede version af denne artikel indeholder nu alle nødvendige kriterier og betingelser for en decentraliseret forvaltning og andre bestemmelser, der bidrager til, at de begunstigede respekterer alle EU-regler i forbindelse med udvælgelsen af projekter, udbud og kontrakter.
Parlamentet og Rådet vil blive holdt underrettet om resultaterne af evalueringen og tilsynet med forvaltningen af bistanden i de begunstigede lande ved hjælp af de i artikel 13 nævnte rapporter.
Jeg vil imidlertid kraftigt understrege følgende: Det er Kommissionen, der tager initiativ til at udarbejde regler om tilsyn og evaluering. Det står klart i det finansielle reglement. Kommissionen har derfor også svært ved at acceptere, at dette ansvar skal deles med andre myndigheder, som det foreslås i ændringsforslaget til artikel 12.
For at imødekomme Parlamentets anmodning om jævnlig information er Kommissionen villig til at overveje en tilpasning af artikel 13, så rapporterne til Parlamentet og Rådet om forordningens virkning ikke tilsendes hvert andet år, men hvert år.
Jeg vil nu fortsætte med at behandle betænkningen af hr. Walter, og jeg vil gerne have lov til at lykønske hr. Walter og andre, der har bidraget til hans betænkning om Ispa. Vi finder det meget positivt, at der lægges vægt på nødvendigheden af at anvende de disponible Ispa-midler så effektivt og målrettet som muligt og at sørge for kohærens og koordination mellem Ispa og de andre førtiltrædelsesinstrumenter, der drøftes i dag.
Jeg vil gerne komme nærmere ind på de 67 ændringsforslag, som betænkningen indeholder. De fleste er i mine øjne meget konstruktive og støtter de generelle målsætninger i Kommissionens Ispa-forslag. For en mere detaljeret drøftelse er det måske hensigtsmæssigt at behandle forslagene i grupper alt efter de konklusioner, som Kommissionen har tænkt sig at drage.
Den første gruppe omfatter en række ændringsforslag, som Kommissionen overvejer at optage i forslaget, i bemærkningerne eller i forordningens artikler. Det drejer sig bl.a. om ændringsforslag 56, 63 og 65. I disse forslag anmodes der eksplicit om at tage hensyn til aspektet beskæftigelse, særligt gennem evaluering af den effekt Ispa har på væksten i beskæftigelsen. Ændringsforslag 67, i samme kategori, om at skelne mellem de forskellige former for transport, når vi indleverer rapporter om foranstaltninger i transportsektoren. Ændringsforslag 36 vedrørende en bedre koordination af Ispa-aktiviteterne med medlemsstaternes bilaterale aktiviteter. I transportsektoren at sørge for kohærens med rettesnorene for de transeuropæiske netværker og også med den pan-europæiske transportpolitik, herom i ændringsforslag 58. Til sidst omfatter den første gruppe ændringsforslag 19 vedrørende princippet om lige muligheder.
Den anden gruppe af ændringsforslag omfatter de af Parlamentet fremsatte ændringsforslag, hvor Kommissionen kan støtte Parlamentets overvejelser, men som sandsynligvis også i betragtning af Rådets holdning, som sandsynligvis er villig til at overtage ændringsforslagene, men gerne ser en anden formulering. I denne fase mener jeg ikke, at det er klogt at støtte ændringsforslagene formelt, men jeg tror, jeg kan sige så meget, at det generelle indhold deri vil være at finde i den endelige tekst. Som eksempel nævner jeg følgende ændringsforslag: ændringsforslag 24 om fleksibilitet med hensyn til det minimale omfang på EUR 5 millioner pr. projekt, ændringsforslag 45 om nærmere forskrifter vedrørende den finansielle forvaltning og kontrol, ændringsforslag 7 og 31 om forbedring af koordinationen mellem forskellige instrumenter særligt med hensyn til grænseoverskridende aktiviteter og ændringsforslag 11, stræben mod et 50-50-forhold mellem på den ene side miljøprojekter og på den anden side transportprojekter.
I den tredje gruppe af ændringsforslag drejer det sig imidlertid om ændringsforslag, der falder uden for Ispa's virkningsområde, og derfor ikke kan accepteres. Det gælder f.eks. ændringsforslagene om aktioner, der vil blive iværksat inden for rammen af Phare. I dette tilfælde henviser jeg til mine bemærkninger til betænkningen af hr. Barón Crespo. Vi skal holde os til reglerne i samordningsforordningerne, der sørger for koordination og kohærens mellem alle de former for støtte, der ydes inden for rammen af den samlede førtiltrædelsesstrategi. Her tænker jeg på ændringsforslagene om den tekniske bistand til den institutionelle udvikling, ændringsforslag 26, om normeringen i transportsektoren, ændringsforslag 28 om deltagelse i Fællesskabets programmer, f.eks. det femte forskningsprogram og miljøprogrammet Life, ændringsforslag 29 og 32.
Til sidst er der en gruppe forslag fra Parlamentet, hvor Kommissionen foretrækker at holde fast ved sit oprindelige forslag. F.eks. synes anvisning af 2 % til teknisk bistand at være nok. Kommissionen ønsker heller ikke at ændre støtteprocenten, der er i overensstemmelse med fremgangsmåden for Samhørighedsfonden og ønsker ikke at ændre behandlingen af Cypern, der er en genspejling af resultatet fra topmødet i Luxembourg. Sammenfattende, fru formand, kan jeg meddele, at Kommissionen kan gå ind for en indarbejdning af indholdet i ændringsforslag 19, 39, 43, 51, 55, 56, 58, 63, 65 og 67 enten i de foreslåede artikler eller i præamblen. Derefter er der de forslag, der i den nuværende fase ikke kan støttes formelt. Parlamentet kan være sikker på, at det generelle indhold i det ændringsforslag, som jeg tidligere har nævnt, vil komme til udtryk i Ispaforordningens endelige tekst.
Fru formand, det tredje førtiltrædelsesinstrument ud over Phare og Ispa er Sapar, der står for støtte fra Fællesskabet til førtiltrædelsesforanstaltninger til landbruget og udvikling af landdistrikterne. Jeg vil også gerne takke hr. Sonneveld for det arbejde, han har lagt i denne betænkning. Udkastet til Parlamentets standpunkt, som det kommer til udtryk i den gode betænkning, kommer meget belejligt, nu hvor der i Rådet den 9. november er gjort betydelige fremskridt. Situationen på landbrugsområdet og i landdistriktstrukturerne i de central- og østeuropæiske lande, særligt den fremadskridende privatisering, produktivitetsniveauet, virksomhedernes omfang og kvaliteten af deres produktion, selvforsyningsgraden og den del af befolkningen, der arbejder i landbruget, i nogle tilfælde op til 35 %, understreger hver for sig betydningen af dette instrument. Denne situation kræver en kompakt pakke af foranstaltninger, der er tilstrækkelig til at sørge for det prioriterede behov for implementering af acquiset om den fælles landbrugspolitik. En pakke, der endvidere gør de involverede lande i stand til at afhjælpe de mest akutte problemer og lette de nødvendige, indgribende og ofte hårde reformer ved at skabe alternativ beskæftigelse i landdistrikterne med henblik på at modvirke affolkning og undgå intern og ekstern flytning. De pågældende foranstaltninger vil blive gennemført decentralt af ansøgerlandene via operationelle programmer. Denne arbejdsmåde giver endvidere landene mulighed for at gøre sig fortrolige med Fællesskabets arbejdsmetode, med Kommissionens gode tilsyn og med det delte ansvar for kontrollen med forvaltningen af EU-bevillinger. Ansøgerlandene assisteres af et tilsynsudvalg. Endvidere vil der blive truffet de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at kontrollen er effektiv, at der gribes ind over for uregelmæssigheder, at uretmæssige betalinger kræves tilbagebetalt, og at den fælles landbrugspolitiks betingelser og restriktioner samt konkurrencereglerne overholdes. Den samfinansieringsprocent, som vi foreslår for Sapar, er den samme procensats, der også gælder for de medlemsstater, der kommer i betragtning for mål 1 i strukturfondene. Jeg mener, at dette med henblik på politikkens effektivitet og for at forpligte ansøgerlandene til at forvalte og anvende midlerne omhyggeligt er den bedste støttefod.
Med hensyn til fordelingen af midlerne til ansøgerlandene går jeg ind for forslaget om koncentration til de lande, hvor nøden er størst. Vedrørende de ændringsforslag, der er vedtaget af Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, kan jeg sige, at der allerede er taget hensyn til ændringsforslag 6, 7, 16, 20, 25, 28, 37, 38, 39, 42, 43, 46, 47 og 50 og delvist til ændringsforslag 3 og 33 i den af Rådet ændrede tekst. At ændringsforslag 3, 13, 15, 19, 36, 40, 45 og 49 behandles i andre forordninger, som f.eks. den nye samordningsforordning. Endvidere imødekommes en lang række ændringsforslag allerede direkte eller indirekte i forslaget. Det drejer sig om ændringsforslag 1, 2, 5, 8, 10, 11, 12, 14, 16, 17, 18, 19 delvist, 21, 22, 29, 33 delvist, 34, 35 og 44, og til sidst er der også nogle ændringsforslag, der angår forslagets indhold, og som Kommissionen ikke kan påvirke. Det drejer sig om ændringsforslag 4, 9, 17, 24, 26, 27, 30, 32, 40, 41 og delvist ændringsforslag om 19, 23 og 33.
Til sidst, fru formand, en kort bemærkning om garantifonden, betænkningen af hr.Tomlinson med tak til hr. Samland for hans bidrag. Efter det udførlige indlæg om førtiltrædelsesinstrumenterne vil jeg sig nogle ord herom. Inden for rammen af evalueringen af de resultater, der er opnået siden oprettelsen af garantifonden, har Kommissionen fremsat forslag om tilpasning af forordningen om oprettelse af fonden. Nu, hvor fonden har fungeret i en årrække, har den fået en tilstrækkelig størrelse i forhold til de risici, der skal dækkes. Kommissionen foreslår derfor at nedjustere fondens forskellige parametre. Opretholdelse af de oprindelige parametre vil føre til store overskud i fonden, og tillad mig derfor en kort bemærkning til ændringsforslagene i betænkningen af hr. Tomlinson, så jeg på grundlag af disse ændringsforslag kan forklare standpunktet om forvaltningen af fonden.
I ændringsforslag 1 stryges Kommissionens forslag om at overdrage fondens finansielle forvaltning. Med hensyn til det første ændringsforslag er min reaktion, at Kommissionen er enig med ordføreren i, at Den Europæiske Investeringsbank har løst sin opgave meget tilfredsstillende. I praksis har det imidlertid vist sig, at Kommissionens tjenester har haft en væesentlig andel heri. Både med henblik på en forenkling af de administrative procedurer og på grund af de besparelser, der kan opnås på godtgørelsen til Den Europæiske Investeringsbank, mener Kommissionen, at det er vigtigt, at den selv påtager sig den finansielle forvaltning af fonden, herunder også investeringerne af fondens disponible midler. Kommissionen accepterer i den sidste ende ændringsforslag 2 under forbehold for redaktionsændringer. Den støtter princippet om, at det er ønskeligt årligt at undersøge parametrenes egnethed i forhold til fondens målsætninger inden for rammen af årsberetningen om garantifonden.
Fru formand, jeg afslutter hermed Kommissionens indlæg, idet jeg beklager den lange tale om et vigtigt emne og siger tak til ordførerne.

Formanden
Mine kære kolleger, De har kunne konstatere at tilrettelægningen af vores morgenmøde er foregået i forhold til det højtidelige møde. Derfor vil afstemningen begynde nu, og det er også grunden til, at vi desværre ikke kan afslutte vores debat her til morgen, som vi havde kunnet, hvis vi ikke havde stemt før til middag.

Velkomstord
Formanden
Kære kolleger, det er mig en stor glæde at kunne byde velkommen til en delegation fra Den Islamiske Republik Mauretaniens nationalforsamling, som har taget plads i den officielle loge.
Delegationen ledes af formanden, Sid'Ahmed Ould Baba, som er leder af den mauretanske delegation, og jeg skal nævne, at det er det andet interparlamentariske møde med den kompetente delegation fra Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne sige, at vores relationer bygger på venskab, samarbejde og partnerskab, og jeg ønsker af hele mit hjerte, at dette andet møde vil betyde, at relationerne bliver endnu dybere.
Jeg takker Dem og byder Dem hjerteligt velkommen til Strasbourg.
(Bifald)
Afstemning
Howitt
Hr. formand, til forretningsordenen. Jeg vil gerne bede Dem sammen med mig byde Helga Stevens velkommen på tilhørerpladserne. Hun kommer fra Den Europæiske Organisation for Døve og Hørehæmmede for at være til stede ved denne afstemning på vegne af de 500.000 svært hørehæmmede i Den Europæiske Union, hvor vi stemmer for at bekræfte Parlamentets støtte til den officielle anerkendelse af deres sprog - tegnsprog - i alle Den Europæiske Unions medlemsstater.

(Forslaget til beslutning vedtoges)

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg ved ikke, om det er vores maskiner, der ikke kan følge med den skotske teknologi, eller om De er for hurtig for maskinerne, men der er en hel række her, der ikke fungerer ordentligt.

Formanden
Jeg tror, at det har noget at gøre med De Liberale. Jeg er sikker på, at hr. Watson - som en god skotte - har kunnet følge med.

Watson
Hr. formand, jeg mener, at vi er nødt til at komme ud over den destruktive stammekultur, der kendetegner Deres sidste bemærkning.
Vi stemte om 12 ændringsforslag med en enkelt afstemning. Jeg vil gerne høre, om det efter Deres vurdering tæller som 12 afstemninger ved navneopråb eller ej.
(Munterhed)
Formanden
Det er en produktivitetsaftale, men jeg er bange for, at hver fingerbevægelse kun tæller en gang.

Velkomstord
Pompidou
Hr. formand, jeg vil som formand for delegationen for forbindelserne med Japan gerne gøre opmærksom på, at en stor delegation fra det japanske parlament og Andetkammer er til stede.
De er kommet langvejsfra, og jeg ønsker, hr. formand, at vi byder dem velkommen.
(Vedvarende bifald)

Formanden
Mange tak, hr. Pompidou. Jeg ville faktisk have overladt det til formanden at byde dem velkommen, men jeg vil med glæde gøre det selv.
Det er mig en stor glæde at kunne byde velkommen til en delegation fra det japanske parlament under ledelse af Taro Nakayama, som har taget plads i den officielle loge. Dette er det 19. møde mellem vores respektive delegationer, og på Europa-Parlamentets vegne vil jeg gerne byde dem officielt velkommen til dette møde i Parlamentet og ønske dem al mulig succes med besøget.

(Mødet udsat på grund af højtideligt møde og genoptaget kl.12.30)

Afstemning (fortsættelse)
Carlsson
Hr. formand, det er katastrofalt, at medlemmerne modtager disse ændringsforslag klokken 10 i dag. Gad vide, hvad der har taget De Liberale. I den svenske tekst tales der nemlig om forkortet arbejdstid , mens De Liberale ønsker fleksibel arbejdstid . Man taler om lav inflation. Det er ikke med i oversættelsen, som er utroligt dårlig! Jeg var nemlig imod disse forslag, som dog står korrekt i originalen. Dette her går ikke! Der må gøres noget ved situationen i oversættelsen!

Formanden
De har helt ret. Den eneste sikkerhedsforanstaltning, vi har, består i, at sprogtjenesten altid garanterer, at ændringsforslagene svarer til den oprindelige udgave. Men der er et problem med at få ændringsforslagene rettidigt ud til folk.
Ændringsforslag 2:

van Velzen, Wim
Hr. formand, i ændringsforslag 2 vil jeg anbringe to små, men for nogle mennesker vigtige ændringer, efter samråd med forskellige grupper. I den første del skal »Europæisk investeringsprogram« ændres til »Europæisk investeringsstrategi«, og »udvikle« skal ændres til »udvidelse«. Det sidste er først og fremmest en faktisk ukorrekthed.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Velkomstord
Formanden
Før vi går videre til næste afstemning, har jeg den store glæde at byde velkommen til en delegation fra den sydafrikanske nationalforsamling, som har taget plads i den officielle loge. Delegationen ledes af Frene Ginwala, som er formand for nationalforsamlingen, og besøger os i forbindelse med det fjerde interparlamentariske møde med den relevante delegation fra Europa-Parlamentet.
Dette er et historisk øjeblik i forbindelserne mellem Sydafrika og Den Europæiske Union. Der forhandles i øjeblikket om indgåelse af en handels-, udviklings- og samarbejdsaftale, og vi håber, at forhandlingerne snart vil finde en vellykket afslutning. Vores respektive parlamenter vil dernæst blive hørt om aftalen, som vil bidrage til at bringe landene og de folk, vi repræsenterer, tættere på hinanden.
Jeg ønsker den sydafrikanske delegation al mulig succes og et behageligt ophold her i Strasbourg.
(Bifald)
Afstemning (fortsættelse)
Lannoye
Hr. formand, på baggrund af artikel 129 vil jeg på vegne af Gruppen De Grønne anmode om, at denne betænkning henvises til udvalgsbehandling. I går under debatten kom vores kollega Sainjon med mange argumenter, som retfærdiggør en sådan anmodning. Desværre kan han ikke selv være til stede i dag, og det er derfor i fuldstændig enighed med ham, at jeg her gengiver hans anmodning. De to argumenter bygger på aktuelle forhold.
Det første argument: Vi stemmer faktisk om en meddelelse fra Kommissionen, som vi godt ved ikke længere har noget formål. Faktisk skal vi udtale os om en betænkning, som fru Mann med megen god vilje har været nødt til at tilpasse den nye politiske situation. Vi befinder os nemlig nu i en situation med et transatlantisk, økonomisk partnerskab, for hvilket Kommissionen og Rådet har indgået en aftale, og for hvilket Rådet endnu senere - det vil sige mandag for en uge siden - har indgået en aftale om en handlingsplan, som vi aldrig har set. Vi har modtaget en engelsksproget kopi af den i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser. Dette Parlament har aldrig kunnet debattere denne tekst. Det er det første aktuelle element, som gør, at vi risikerer at stemme om en tekst, som er forskudt i forhold til politikken og indsatsen, og som - endnu alvorligere måske - risikerer at resultere i, at Parlamentet indtager en forvirret eller endda selvmodsigende holdning. Det ville ikke være godt for os.
Det andet aktuelle element, som er mit sidste, er amerikanernes holdning til bananer. Alle kender debatten, så jeg vil ikke hænge mig mere i den. Jeg tror, at den sammenhæng, hvori vi debatterede i udvalget, så sent som i går, har ændret sig. Vi kan ikke tillade os at være imødekommende over for en medspiller, som viser os arrogance.

Mann, Erika
Hr. formand, kære kolleger. De Grønnes forslag er desværre absurd. Hør dog her en gang! Det, De vil opnå, opnår De jo slet ikke med det. Hvis De ønsker, at Parlamentets stemme skal høres, og dét både i Rådet, i Kommissionen og også hos amerikanerne, så er De nødt til at udtale Dem om det i dag. I begyndelsen af december finder det næste topmøde mellem USA og Europa sted, og så vil der også blive talt om netop denne betænkning. Det vil sige, at hvis De i dag berøver Parlamentet muligheden for at udtale sig om det, så opnår De overhovedet ingenting. Se dog simpelthen realiteterne i øjnene. Den politiske virkelighed derude retter sig jo ikke efter De Grønnes holdning.
(Tilråb og bifald) Vi har tilpasset det hele. Vi træffer ikke beslutning om en gammel betænkning. Alt det nye, som Rådet har besluttet, har jeg udtrykkeligt tilføjet. Jeg har gjort opmærksom på, at Parlamentet ønskede en ny betænkning. Jeg har gjort opmærksom på, at disse betænkninger skulle behandles i alle udvalg. Kommissionen har tilsluttet sig, Rådet har givet signal om, at det ligeledes vil tage hensyn til dette. Det er det eneste, De kan gøre. På den måde kan De opnå, at vi i fremtiden igen kan drøfte denne beslutning udførligt i Parlamentet og i udvalgene. Hvis De sender den tilbage, fratager De os fuldstændigt muligheden for at komme med en politisk udtalelse. Jeg beder mine kolleger her i Parlamentet om tilslutning til, at vi stemmer om den i dag, og jeg beder også om et positivt votum.

Hory
Hr. formand, Gruppen Europæisk Radikal Alliance er fuldstændig enig i anmodningen, som blev præsenteret af Gruppen De Grønne, og af hr. Lannoye, og vi støtter endvidere de motiver, han har fremlagt. Vi har en fremragende begrundelse, fremkaldt af omstændighederne. Det handler i virkeligheden om bananaffæren. Den europæiske organisation for bananmarkedet henter de afgørende regler fra vores Fællesskab, både hvad angår den interne og den eksterne solidaritet, især i AVS-landene, og i denne affære ligger vi under for et amerikansk diktat, som endnu ikke har fundet et passende modsvar fra EU. Det er vores motiv, fremkaldt af omstændighederne.
Men vi har endvidere dybereliggende grunde og uden at ville fornærme noget i fru Manns flotte arbejde, deler vi ikke alle hendes prioriteter uden videre og specielt ikke de, der er indeholdt i beslutningsforslagets første præmisser, og som bekræfter identiteten af samfundsmodellerne på begge sider af Atlanten. Vi tror derimod, at disse modeller er forskellige og at bananaffæren perfekt illustrerer forskellen mellem en samfundsmodel baseret på liberalisme og konkurrence, og en anden model baseret på humanisme og solidaritet.

Kittelmann
Hr. formand, det skal ikke blive til en regel her i Parlamentet, men i dette tilfælde stemmer Det Europæiske Folkepartis Gruppe fuldstændigt overens med den socialdemokratiske ordfører.
Vi har ført en meget, meget udførlig diskussion under fuld hensyntagen til relationerne mellem USA og Den Europæiske Union. I betænkningen har vi fremsat meget kritiske udtalelser om den amerikanske politik. Hvis alle vores kritiske bemærkninger til den amerikanske optræden skal vinde gehør, skal det vedtages nu og ikke, når der overhovedet ikke mere er mulighed for, at vores mening bliver hørt. Derfor beder jeg om, at man forkaster dette forslag, idet man afviser De Grønnes ideologisk betingede, overdrevent kritiske holdning.

(Fornyet udvalgsbehandling forkastedes)

Thors
Hr. formand, hvis jeg havde svært ved at forstå oversættelsen af ændringsforslagene fra Den Liberale Gruppe i den forrige sag, er det endnu sværere at forstå ændringsforslag 1 fra UPE-gruppen. I den svenske udgave står der nemlig slet ingenting. Jeg beder altså om undskyldning, hr. Pasty, fordi jeg ikke forstår det.

Formanden
Det behøver ikke være oversættelsen.

Pasty
Hr. formand, jeg synes, jeg hørte en kommentar fra Dem, som jeg opfatter som et personligt anliggende. Som svar til fru Thors, sagde De, at hvad angår ændringsforslag 1, kan dumheden ikke udelukkende komme af oversættelsen, men at forslaget måske i sig selv er idiotisk eller dumt. Så læste jeg det igennem igen, da jeg var blevet bevidst om det, og dette ændringsforslag siger ganske enkelt, at vi i forhandlingerne med USA bør respektere acquis communautaire . Nu lader jeg ganske enkelt Dem selv og plenarforsamlingen dømme den eventuelle dumhed i dette ændringsforslag.

Formanden
Hr. Pasty, jeg beklager, hvis mine bemærkninger virkede fornærmende. Det var ment som en kåd bemærkning i samme ånd som bemærkningen til forretningsordenen. Det var ikke ment som nogen fornærmelse mod Deres gruppe. Det var en spøg. Nogle mennesker har sværere ved at forstå en spøg end andre.

(Forslaget til beslutning vedtoges)

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, vores gruppe støtter beslutningen om tegnsprog. Vi går ind for to målsætninger i døvepolitikken. Først og fremmest øget tilgængelighed. Dermed mener vi lige adgang til undervisning og offentlige tjenester og lige muligheder for at deltage i offentlige møder og høringer. Den Europæiske Union har ca. en halv million døve. Ved at forbedre tilgængeligheden for døve styrker vi demokratiet.
For det andet bedre integration af døve. For at nå denne målsætning slår vi til lyd for fem punkter. Først og fremmest en bedre uddannelse af tolkene. Integrationen af døve er udmærket mulig via tolke. Der skal være tilstrækkelige uddannelsesmuligheder for hørende, der vil lære tegnsprog. En generel anerkendelse af tegnsprog er vanskelig. I Sverige, Danmark og Finland anerkendes tegnsprog allerede i undervisningen. De andre medlemsstater skulle følge dette eksempel. Endvidere trænger en anerkendelse af tegnsproget sig på i kontakten med myndighederne og inden for områderne beskæftigelse og kultur, måske efter forbilledet af USA. Endvidere skal vi sørge for, at de døve får lige adgang til information. De har samme rettigheder som hørende. I USA er det en selvfølge, det gælder ofte ikke i Unionen. Et slående eksempel er den manglende kompabilitet mellem teksttelefonsystemerne. I mit land, Flanderen, har vi mindst tre forskellige systemer, der ikke er kompatible. Det siger allerede nok om inkompabiliteten i Europa. Det er inden for rammen af det indre marked uacceptabelt. Der findes ingen entydig norm for disse kommunikationssystemer. Derfor anvender de døve i øjeblikket telefax, men det er ikke tovejskommunikation. Nu undersøger de døve mulighederne via Internet, der giver dem store muligheder for at forbedre kommunikationen med hørende. Spørgsmålet er også her, om alle chat -systemer er kompatible, og om anskaffelsen af udstyret ligger inden for den enkeltes muligheder.
Til sidst vil jeg også understrege betydningen af anvendelsen af multimedier. Ved udbyggelsen af disse anvendelsesmuligheder skal de døve involveres. Til sidst endnu en ting. Fællesskabets kompetence på dette område er begrænset. Alligevel mener jeg, at vi som repræsentanter for de europæiske borgere skal fortolke en halv million europæiske døves ønsker i Parlamentet. Hvor det drejer sig om teksttelefonsystemernes manglende kompabilitet, er det klart et problem for det indre marked. Jeg håber, at vi på dette område kan regne med et initiativ fra Kommissionen. I hvert fald håber jeg, at denne beslutning har større virkning i medlemsstaterne end den for ti år siden.

Howitt
Jeg glæder mig over at kunne stemme for Europa-Parlamentets støtte til denne beslutning, som markerer tiårsdagen for vores oprindelige beslutning med den første opfordring til en officiel anerkendelse af tegnsprog for Europas 500.000 stærkt hørehæmmede borgere.
I dag er brugen af tegnsprog en forfatningssikret ret i Portugal og Finland. Alligevel er tegnsprog ikke anerkendt i fire medlemsstater, og i andre er der stor forskellen mellem den juridiske ret til at bruge tegnsprog og situationen i praksis.
Jeg vil gerne ønske Den Europæiske Organisation for Døve og Hørehæmmede tillykke med deres forskning i brugen af tegnsprog, som Parlamentet med glæde ønskede at finansiere, og resultaterne udgør grundlaget for en yderligere indsats i alle lande over hele Europa.
Øget bevidsthed om tegnsprog, flere tekniske muligheder for, at døve kan bruge tegnsprog inden for elektronisk kommunikation, samt betydelige midler til uddannelse af tegnsprogstolke er de yderst vigtige krav i Parlamentets beslutning. Tegnet for »okay« i det britiske tegnsprog er en hånd, der vender tommelfingeren opad. Så lad os vende tommelfingrene opad for vores døve borgere og anerkende deres ret til at kommunikere på den måde, de selv vælger.
Betænkning af Murphy (A4-0424/98)

Andersson og Sandberg-Fries
Vi ønsker at takke ordføreren for et veludført stykke arbejde med en vigtig betænkning. Spørgsmålet om et direktiv med særlige bestemmelser for køretøjer, der anvendes til personbefordring, med mere end otte sæder ud over førersædet, er af stor betydning for de handicappedes muligheder for at få et godt liv, bl.a. muligheden for at benytte kollektiv transport. Vi noterer med tilfredshed, at betænkningen i vid udstrækning indeholder forslag, der tager hensyn til de handicappedes særlige krav, når de skal kunne benytte køretøjer af den type, direktivet drejer sig om. Vi mener, at de handicappedes rettigheder må gå forud for de enkelte busproducenters interesser. Spørgsmålet bør også tages op gennem koordinering inden for Unionen, for hvis det overlades til medlemsstaterne at afgøre sagen, alternativt at lade markedet selv løse problemet, vil de handicappede have ringere mulighed for at få tilgodeset deres krav.

Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson
Vi har stemt for betænkningen. Vi opretholder dog vores kritik - som vi har udtrykt i en tidligere stemmeforklaring - mod den lovgivningsteknik, som betænkningen repræsenterer. Lovgivning skal være principiel og styre målene på forskellige områder. De tekniske detaljer på fagligt plan skal påhvile de sagkyndige myndigheder og indføres i særlige forordninger eller statutter.

Gahrton, Holm og Schörling
Murphy-betænkningen sætter fokus på et af hovedproblemerne for Den Europæiske Union og det indre marked. For at kunne garantere den frie bevægelighed for varer er det nemlig en forudsætning, at der enten defineres et minimumskrav for en vare, og at dette dernæst gælder for samtlige medlemsstater, eller at medlemsstaterne bliver enige om gensidigt at godkende hinandens varer. I begge tilfælde kan medlemsstater med høje minimumskrav tvinges til at sænke kravene.
Det er imidlertid vores opfattelse, at de minimumskrav, der kræves i Murphy-betænkningen, er så tilpas vidtgående, at de ikke indebærer nogen større risiko for, at nogen af medlemsstaterne tvinges til at sænke deres minimumskrav. Hensigten med betænkningen er heller ikke at tvinge medlemsstaterne til at ændre gældende regler, således at allerede fungerende busser må bygges om. I stedet bestemmes det, at et køretøj, der opfylder betænkningens krav, automatisk skal være typegodkendt i samtlige medlemsstater.
Af ovenstående grunde har vi valgt at stemme for betænkningen.

Lindholm
Det burde være en selvfølge, at alle medlemsstater, producenter og operatører værner om trafiksikkerheden og passagerernes sikkerhed inklusive de handicappedes særlige problemer.
Når der findes huller i medlemsstaternes lovgivning, bør disse rettes til på nationalt plan. Der er ingen grund til, at man gennem direktiver på EU-plan lovgiver om en total harmonisering og detaljeret regulering af bussers konstruktion, f.eks. om sædernes bredde, trappetrinnenes højde, at standser-knappen skal kunne trykkes ned med håndfladen samt udgangsskiltenes størrelse og placering.
Det er vanvittigt, at politikerne skal tage stilling til 143 siders tekniske data, tegninger osv. Det fremgår også i såvel Kommissionens tekst som i betænkningen, at det er hensynet til det indre marked og handlen med busser, der er det primære og selve baggrunden for betænkningen og Kommissionens forslag. Under henvisning til ovenstående har jeg stemt »nej«.
Derimod havde jeg gerne set, at Kommissionen af trafik- og passagersikkerhedsmæssige årsager og med tanke på handicappedes problemer havde fremsat en henstilling til medlemsstaterne, som kunne have bidraget til at forbedre sikkerheden og tilgængeligheden.

Lindqvist
Dette er sikkert en vigtig betænkning. Det er dog helt forkert, at Europa-Parlamentet skal behandle et så detaljeret spørgsmål. Man må kunne omorganisere Parlamentets arbejde, således at beslutninger om principper, mål og retningslinjer træffes af de folkevalgte i Parlamentet, mens beslutninger om detaljer vedrørende stole, sæder, trin, døre og siddepladser træffes af specialister med en relevant uddannelse.
Betænkning af Soltwedel-Schäfer (A4-0401/98)

Andersson, Lööw og Sandberg-Fries
Med denne stemmeforklaring ønsker vi at understrege, at vi mener, at udformningen af euromønterne bør ske under hensyntagen til synshandicappede og ældre. I spørgsmålet om forslaget om indførelse af euromønter med værdien 100 har vi valgt at følge vurderingen i vores gruppe. Vores egen indstilling til dette spørgsmål er mere neutral.

Fayot
Denne betænkning gør det muligt for mig at gøre opmærksom på et problem, som begynder at optage offentligheden mere og mere, det er masseproduktionen af euromønterne.
Ud over de euromønter, som er blevet slået af hvert af de 11 lande, som er med i euroområdet, ser det faktisk ud til, at de stater, som har en monetær aftale med en af medlemsstaterne i euroområdet, beder om lov til selv at præge euromønter med nationale forsider. Dette spørgsmål kommer fra San Marino og Vatikanstaten for Italiens vedkommende, og fra Monaco for Frankrigs vedkommende.
Hertil vil jeg gerne sige, at denne forespørgsel er uhyrlig. Den vil ikke alene bidrage til, at de lande, som ikke deltager i euroområdet, og som dermed ikke skal opfylde de meget strenge forpligtelser, får lov til at udstede euromønter, men også, såfremt det accepteres, medvirke til spredning af euromønter, som vil øge forvirringen i offentligheden, som allerede er omfattende nok, hvis man også tænker på det store antal mindemønter, som uden tvivl vil blive udstedt omkring 2002 for at fejre euroens indtog.
Desuden, som ministerpræsident Jospin allerede har sagt, hvis Vatikanet var bemyndiget til at slå euromønter med billede af paven på den nationale side, ville man risikere at skabe problemer af konstitutionel art i de lande, som har en opdeling mellem kirke og stat.
Af alle disse årsager er det nødvendigt at begrænse udstedelsen af euromønter til det allermest nødvendige og at starte med at afvise at de nævnte tre stater får ret til selv at slå mønter.

de Rose
Rådets forslag om ændring af forordning om pålydende værdi og tekniske specifikationer for euromønter, som er bestemt til at sættes i omløb har to formål:
at ændre 50-centmøntens vægt for at opfylde de krav, der stilles ved automatisk distribution, -at definere kanten på 50- og 10-centmønter for at gøre anvendelsen af disse lettere efter et forslag fra Blindesamfundet.Vi støtter fuldt ud disse ændringer, da de forekommer os pragmatiske. De skal dels gøre svagtseendes dagligdag lettere, dels forebygge snyd. Det forhindrer os dog ikke i at sætte spørgsmålstegn ved de omkostningsmæssige konsekvenser, som disse ændringer i sidste minut kan have for den igangværende produktion. Det er da mærkeligt for at ikke sige forkasteligt, at disse ændringer kommer i sidste øjeblik, når prægningen af mønter allerede er i fuld gang og så i slutningen af en altomfattende kampagne, der markedsfører euroen i hele EU efter adskillige tekniske undersøgelser og et stort antal eksperthøringer!
Endnu en gang har man spændt vognen for hestene. Det er deprimerende at konstatere, at man endnu ikke har taget hensyn til de svage, og samtidig er de praktiske fremgangsmåder stadigvæk ikke fuldt ud definerede!
Alle har sin del af ansvaret - Rådet, Kommissionen, og Europa-Parlamentet. Lidt mere fasthed fra starten ville helt klart have bidraget til at gøre euroens indførelse lettere.

Wibe
Ordføreren foreslår, at man inden for ØMU'en præger en guldmønt med værdien 100.Selvom Sverige ikke er med i ØMU'en, vil jeg på det bestemteste fraråde dette, for denne mønt vil på ingen måde stabilisere guldprisen på det nominelle niveau 100 euro pr. mønt. Guldprisen vil fortsat svinge op og ned. Hvis prisen ligger under 100 euro pr. mønt (vægt), vil der blive tale om omfattende prægning af nye mønter, altså forfalskninger, og hvis guldprisen ligger over den nominelle værdi, vil mønterne blive smeltet om og forsvinde ud af omløb.
Endvidere er møntens værdi så høj og mønterne så lette at forfalske, at en 100-euromønt vil være en opfordring til omfattende bedragerier.
Derfor bør forslaget afvises.
Betænkning af Hughes (A4-0381/98)

Amadeo
De høje arbejdsløshedstal og de stadig færre ledige stillinger er de faste variabler, som begrænser virkningen af Den Europæiske Unions socialpolitikker. Paradigmet bliver mere kompliceret, når der i vores undersøgelse optræder elementer som den kommende Økonomiske og Monetære Union, befolkningens aldring eller den kommende udvidelse med de øst- og centraleuropæiske lande.
Det grundlæggende princip i Unionens filosofi med hensyn til beskæftigelses- og mobilitetspolitikkerne samt differentieringen af arbejdstypologierne bør tage udgangspunkt i tre slags indfaldsvinkler. Den første er at optimere indsatsen, den anden vedrører omfanget af den finansielle støtte, og den tredje drejer sig om den lovgivning, der skal stadfæste det nye sociale handlingsprogram.
Ligesom ordføreren må vi først og fremmest beklage, at den udøvende magt stædigt ønsker at anvende nogle instrumenter, der ikke er juridisk bindende, mens et direktiv efter vores mening ville være bedre egnet som lovgivning for områder som f.eks. tilrettelæggelsen af arbejdet, identificeringen af arbejdstagernes individuelle og kollektive rettigheder samt fastlæggelsen af de foranstaltninger, der skal tjene som social beskyttelse i forbindelse med markedsøkonomierne.
Den udøvende magt kunne efter vores mening styrke sin indsats, såfremt den i det nye sociale program tilføjer en række foranstaltninger, hvoraf de vigtigste efter vores mening er at mindske skattebyrden for de små virksomheder og at øge de ansattes løn ved at lade dem få andel i virksomhedens udbytte. Vi mener, at det er nogle konkrete foranstaltninger, der uden tvivl vil skulle ledsages af initiativer, som nøjagtigt fastlægger, hvordan den sociale dialog skal se ud i fremtiden, og som fremmer vedtagelsen af et charter om de grundlæggende sociale rettigheder, der også skal udvides til at omfatte de partnerlande, der endnu ikke har ratificeret det.

Andersson, Lööw og Sandberg-Fries
Vi vil gerne takke ordføreren for en godt stykke arbejde både hvad angår den fremsatte betænkning og beslutningsforslaget. Vi mener, at det nye sociale handlingsprogram er et dokument af stor betydning for Unionens udvikling på det social- og arbejdsmarkedspolitiske område.
Kommissionens forslag er i grunden udmærket, men bliver klart bedre gennem udvalgets ændringsforslag. Vi tilslutter os de forslag, som fremsættes i betænkningen, bl.a. om øget fokus på den sociale dialog, behovet for initiativer til indføjelse af den enkeltes rettigheder på det sociale område i traktaten, foranstaltninger til bekæmpelse af diskriminering, lovgivning mod sexchikane, behovet for, at stress bliver omfattet af lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne samt om arbejdstagernes ret til information og repræsentation på arbejdspladsen. Der er fremsat en række ændringsforslag til betænkningen, hvor vigtige spørgsmål tages op, men som muligvis ville passe bedre i andre betænkninger, som bedre dækker de pågældende områder.

Bonde og Sandbæk
Vi stemmer ikke for betænkningen af Hughes vedrørende det sociale handlingsprogram for 1998-2000, da det indeholder direktivforslag vedrørende arbejdstagernes individuelle og kollektive rettigheder og den sociale regulering, der vil tilsidesætte det danske aftalesystem.

Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson
Vi stemmer nej til betænkningen, da vi ikke mener, at lovgivning på EU-plan bør anvendes i spørgsmål vedrørende tilrettelæggelse af arbejde samt arbejdstagernes individuelle og kollektive rettigheder. Arbejdsretten og dermed sammenhængende spørgsmål skal hovedsagelig høre under nationalstaternes kompetence.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Vi støtter mange af de forslag, som ordføreren fremlægger med henblik på at forbedre det nye sociale handlingsprogram, f.eks. forslagene om yderligere at fremme arbejdstagernes deltagelse i virksomhedernes beslutningsproces og styrkelse af arbejdstagerrepræsentanternes rettigheder samt at øge betydningen af den civile dialog (et forum to gange årligt er utilstrækkeligt).
Vi er derimod ikke enige i, at lovgivning via direktiver er det mest hensigtsmæssige i forbindelse med bl.a. arbejdets tilrettelæggelse, arbejdstagernes individuelle og kollektive rettigheder, men mener, at forhandlinger og overenskomster mellem arbejdsmarkedets parter er en velfungerende og lettere vej til at opnå fremskridt inden for disse områder.
Vi stiller os også tvivlende med hensyn til en juridisk bindende lovgivning om sexchikane.
Vi har derfor valgt hverken at stemme ja eller nej ved den endelige afstemning.

Lang
Vi behandler i dag Det Sociale Handlingsprogram, som i den teknokratiske jargon i Bruxelles kaldes PAS - hvilket minder os om de triste hændelser i Frankrig, hvor den franske nationalforsamling behandler det allerede alt for kendte PACS-forslag - og som er blevet fremlagt til vores godkendelse i dag.
Vi har stemt imod.
Grundene er enkle og mange. Det handler hovedsageligt om selve opfattelsen af et socialt EU, og hvad dette bør være.
Et socialt EU er ikke det, som Maastricht- og Amsterdamtilhængerne går ind for. Det handler ikke om en generel minimumsindkomst, heller ikke om stemmeret til indvandrere. Det er ikke afskaffelse af grænserne eller virksomhedsflytninger. Det er ikke ultraliberalisme, frihandel eller globalisering.
Et socialt EU er først og fremmest et nationernes EU, et EU med national præference og et EU med social sikring. For at opnå social fred, skal socialsikringen udvikles inden for nationalstaten og dermed høre ind under hvert lands ansvarsområde.
I modsætning til ordføreren mener vi, at sociale spørgsmål inden for det indre marked bør kræve enstemmighed blandt medlemsstaterne. De beslutninger, der tages på det sociale område, har meget væsentlige konsekvenser for arbejdsvilkårene generelt samt for det enkelte menneskes liv. Derfor er beslutninger, der tages ved kvalificeret flertal meget farlige for alle borgere, arbejdstagere og arbejdsløse, da de er obligatoriske og derfor forpligter alle medlemsstaterne.
Så nej, hr. formand, kære kolleger, nej, vi har ikke stemt for denne betænkning, som foruden at være demagogisk også er farlig.

Lindqvist
Den højere prioritering af beskæftigelsen er et positivt træk. ØMU'en, den fælles valuta og den permanente inflationsbekæmpelse vil få en negativ indflydelse på mulighederne for at øge beskæftigelsen.
Det sociale handlingsprogram skal i første omgang være et ikkebindende instrument, som indeholder analyser af problemer og årsager til udstødelse, fattigdom, arbejdsløshed og diskriminering.
Lovgivning inden for sociale spørgsmål, den enkeltes rettigheder med mere skal i første omgang finde sted i medlemsstaterne og ikke gennem bestemmelser i EU-traktaten.

Palm
I punkt 2 udtrykker Parlamentet sin skuffelse over, at Kommissionen fortsat ønsker at anvende ikke juridisk bindende instrumenter på det arbejdsretlige område. I stedet foreslås det i betænkningen, at »lovgivningen inden for tilrettelæggelse af arbejdet, arbejdstagernes individuelle og kollektive rettigheder og den sociale regulering af den frie markedsøkonomi bør ske i form af direktiver ...«.
Jeg er helt enig i betænkningens formulering om, at det er vigtigt med arbejdsmarkedslovgivning som grundlag. Derimod vil jeg påpege, at disse love i vidt omfang er et nationalt anliggende, og at EU-kompetencen kun gælder områder i forbindelse med arbejdets tilrettelæggelse og arbejdsmiljøspørgsmål. I øvrigt er det vigtigt at tage hensyn til de forskellige kulturer, der findes i de forskellige medlemsstater. I Sverige har vi f.eks. ikke nogen lovbestemt mindsteløn, men har valgt at løse dette gennem kollektive forhandlinger og overenskomster.
Jeg er positiv over for direktiver om minimumsniveauer vedrørende arbejdets tilrettelæggelse og arbejdsmiljø. I mange medlemsstater kan det være en god støtte for arbejdstagernes og deres repræsentanters muligheder for at skubbe den sociale udvikling på arbejdspladserne fremad. Derimod stiller jeg mig meget tvivlende med hensyn til bindende fællesskabsdirektiver på det arbejdsretlige område.
Jeg betragter det også som vigtigt, at udviklingen med europæiske aftaler mellem arbejdsmarkedets parter fortsætter. Aftaler har vist sig at være klart det bedste middel til at opnå et velfungerende arbejdsmarked. Det giver en vigtig styrke på arbejdsmarkedet, at parterne tager det store ansvar for at nå til enighed. Man bør først gribe til lovgivning fra parlamenternes side, når parterne erklærer, at de er uenige.

Theonas
Med sit nye sociale handlingsprogram forsøger Kommissionen dels at gøre den seneste udvikling på det socialpolitiske område op, dels at opstille en overordnet ramme, en filosofi for fremtidige interventioner, samtidig med den kommer med en mindre liste med konkrete forslag.
I sin opgørelse ser den sig nødsaget til at erkende, at arbejdsløsheden stædigt holder sig på et højt niveau, og at beskæftigelsesraterne er meget lave i mange lande, men fastholder dog de forskrifter, som den har fulgt de seneste år, nemlig nødvendigheden af at fremme »en ny balance mellem virksomhedernes behov for fleksibilitet og arbejdstagernes behov for sikkerhed«, som det så vittigt er formuleret i »Operation fejekost«, og det går ud over arbejdstagernes erhvervede rettigheder.
Hvad Kommissionen angår, vil tre vigtige faktorer medvirke til en lettelse af den sociale lovgivning og fungere som alibi for det angreb på arbejdstagerne, der finder sted: ØMU og den fælles valuta, den aldrende befolkning og udvidelsen af EU, der udnyttes til støtte for idéerne om »fleksibilitet« og »tilpasningsevne«.
Kommissionen bemærker, at den politik, som EU og medlemsstaterne følger på beskæftigelsesområdet, har givet »nævneværdige resultater«. Den betragter det naturligvis som et »nævneværdigt« resultat, at »beskæftigelsesegnetheden« er blevet et udbredt begreb, hvilket vil sige, at ansvaret for beskæftigelsen er ført over på arbejdstagerne og deres alsidige kompetence i stedet for at ligge hos staten og den beskæftigelsespolitik, den fører. Kommissionen ser det også som positivt, at der er indført deltidsbeskæftigelse, at fænomener som fattigdom og social udstødelse breder sig mere og mere, og at arbejdstagernes levestandard daler, når de på deres krop mærker den »nye beskæftigelsespolitiks« forskrifter.
Kommissionen nævner specielt de berømte lokale beskæftigelsesaftaler som et middel til at fremme jobskabelsen. Og her undlader den naturligvis at komme ind på, at disse aftaler bruges som skalkeskjul for kuldkastelsen af de arbejdsmæssige relationer. I Grækenland er det sådan, at hvis man går ind i en sådan aftale, følger der nogle middelalderlige arbejdsbetingelser med, og navnlig betyder det, at de kollektive overenskomster ikke anvendes (et mål, som den græske regering sørgede for at legalisere med den senest vedtagne lov om arbejdsmæssige relationer), og at bestemmelser om sikkerhed, minimumsarbejdstid og atypiske ansættelsesformer omgås.
Vi vil ikke lægge skjul på, at der er forslag, der bekymrer os mere end andre. Når Kommissionen meddeler, at den vil udsende en ny meddelelse om styrkelse af »tilpasningsevnen«, at den vil tilskynde til »justerbare kontraktmæssige bestemmelser«, og at den arbejder hen imod en »bedre harmonisering af erhvervsliv og familieliv«, siger vores erfaring, at der kommer nye foranstaltninger, flere nedskæringer og et stærkere angreb på selve den arbejdsretlige kerne. Ud fra denne betragtning bekymrer det os også, når betænkningen fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender kræver udvidelse af den bindende fællesskabslovgivning vedrørende tilrettelæggelse af arbejdet og arbejdstagernes individuelle og kollektive rettigheder. I hvilken retning vil man da have, denne bindende fællesskabslovgivning skal gå?
Vi kan godt se, at nogle af forslagene er positive, f.eks. forslagene om at forbedre den sikringsmæssige beskyttelse for grænsearbejderne. Men for de øvrige centrale spørgsmåls vedkommende, der vedrører arbejdsrelationer, arbejdstagernes sundhed og sikkerhed og sociallovgivning i det hele taget, medfører Kommissionens vej et direkte fald i beskyttelsesniveauet. Selvom betænkningen fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender indeholder flere positive kommentarer og forslag i forbindelse med enkelte spørgsmål, accepterer den rammerne for den politik, der består af trekløveret beskæftigelsesegnethed, tilpasningsevne og »selvbeskæftigelse« for de arbejdstagere, der mister deres job. Derfor ser vi på den med store forbehold.
Betænkning af Wim van Velzen (A4-0417/98)

Andersson, Lööw og Sandberg-Fries
Vi vil gerne takke ordføreren for et godt stykke arbejde med en meget vigtig betænkning. I betænkningen kommer ordføreren på forbilledlig vis ind på de nødvendige justeringer af beskæftigelsesretningslinjerne, som skal gennemføres, hvis man ønsker at styrke disse retningslinjers effektivitet. Vi ønsker frem for alt at pege på betydningen af, at beskæftigelsen knyttes sammen med den makroøkonomiske politik i Europa. Betænkningens bredde i denne henseende er yderst velkommen og stemmer fint overens med de muligheder for en magtfuld beskæftigelsespolitik inden for rammerne af det europæiske samarbejde, som den socialdemokratiske dominans i Rådet giver mulighed for.
Ordførerens ændringsforslag 1 om behovet for at forhindre illoyal skattekonkurrence er særlig interessant set fra en svensk synsvinkel med tanke på de seneste oplysninger om Pharmacia&Upjohns overførsel af overskud til Luxembourg.

Blak og Kirsten Jensen
De danske socialdemokrater har stemt for en betænkning om beskæftigelsesretningslinjerne for 1999. Vi er stærke tilhængere af det nye europæiske samarbejde om beskæftigelse. Udveksling af erfaringer og årlige karakterbøger til medlemslandene vil forhåbentlig bære frugt i form af flere beskæftigede i Unionen. Vi er også tilfredse med, at der bliver lagt vægt på kontinuitet i forhold til beskæftigelsesretningslinjerne for 1998. De igangsatte initiativer skal have nogen tid til at fungere i praksis. Ligestillingen er det indsatsområde, som har haltet mest bagefter i medlemsstaterne i 1998. Det er derfor berettiget, at ligestillingen får en mere fremtrædende plads i retningslinjerne for 1999. Vi skal have nogle kvantitative mål for ligestillingen. Vi er ikke tilhængere af opfordringen til momsnedsættelse i punkt 2.

Bonde, Lis Jensen, Krarup og Sandbæk
Betænkningen af Wim J. van Velzen indeholder en lang række retningsparametre for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 1999, som vi ikke kan støtte. Af betænkningen fremgår det, at det er en vigtig del af integrationsdynamikken i Den Europæiske Union at sikre den sociale konvergens. Samtidig fremhæves betydningen af, at medlemsstaterne handler i overensstemmelse med Stabilitetspagten. Vi mener principielt ikke, at social- og arbejdsmarkedspolitikken bør være et unionsanliggende. Det skal overlades til de enkelte medlemslande suverænt at bestemme retningslinjerne inden for disse politikområder. Reguleringsmagten bør således fortsat ligge på det nationale niveau, så tæt på den enkelte borger som muligt.
I betænkningen pointeres nødvendigheden af at øge arbejdsstyrkens kvalifikationsniveau samt integrere ligestillingspolitikken og fremme politiske tiltag, som tilgodeser handicappede. Disse områder er vigtige at prioritere, ikke mindst i betragtning af at der f.eks. stadigvæk er en stor gruppe kvinder, der, på trods af at de udfører det samme arbejde som deres mandlige kolleger, er dårligere betalt. Det er imidlertid problematisk, at EU kobler de ovennævnte tiltag sammen med forsøget på at etablere fælles europæiske retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik og fremme den sociale konvergens i EU. Vi mener, det er afgørende, at EU-systemet respekterer de forskellige social- og arbejdsmarkedspolitiske traditioner i medlemsstaterne. Etableringen af social konvergens er derfor et skridt i den forkerte retning, fordi en række af Kommissionens forslag på længere sigt for en række landes vedkommende vil medføre en gradvis afmontering af deres sociale sikringssystemer, og dermed reelt er med til at forringe f.eks. handicappedes og socialt udsatte gruppers situation.
I Kommissionens meddelelse fra 14.10.98, KOM(574/98), fremhæves det således, at medlemsstaterne for at fremme beskæftigelsen bør: »... nedbringe det samlede skatte- og afgiftstryk samt, hvor det er hensigtsmæssigt, ... gradvis nedbringe skattetrykket på arbejde og de indirekte lønomkostninger ...«. Sammenholdt med den monetaristiske politik, der er indeholdt i Vækst- og Stabilitetspagten, med krav til medlemslandenes penge- og finanspolitiske politik, mener vi, at denne økonomiske strategi på længere sigt vil medføre, at den danske socialpolitiske model kommer under pres.

Fourçans
Jeg er glad for, at ordføreren rejser spørgsmålet om koordinering af de økonomiske politikker og særligt om skatteharmonisering som et grundmiddel i kampen mod arbejdsløsheden. Det glæder mig ligeledes, at man understreger nødvendigheden af at udvikle iværksætterånden, samt bruge strukturfondene mere målrettet til fordel for beskæftigelsen.
Derimod ville jeg ønske, at man ikke kom med en masse urealistiske løsninger, der økonomisk set er tvivlsomme. Jeg er f.eks. bekymret over vores ordførers vedholdende lidenskab for en nedsættelse af arbejdstiden via en centraliseret procedure. En ting er, at man opfordrer virksomhederne til større fleksibilitet med hensyn til arbejdstiden, så snart de har mulighed for dette. Det kan man ikke forhindre. Men at man for enhver pris vil have, at denne beslutning skal tages på højeste niveau i EU's institutioner, det er meningsløst.
Der er et andet forslag, som særligt foruroliger mig. Det går ud på at bruge de nationale centralbankers valutareserver for at få gang i investeringerne. En slags europæisk »New Deal«. Men uden i øvrigt at skulle sætte en debat i gang om hvorvidt et keynesiansk opsving er ønskværdigt eller ej, så vil en sådan foranstaltning blot accelerere dollarens fald og dermed modvirke et opsving i EU. Jeg tror ikke, at dette er vores mål.

Gahrton, Holm og Schörling
I denne betænkning om forslag til retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 1999 fremsættes der en række henstillinger til medlemsstaternes handlingsprogrammer.
Vi lægger alle vægt på, at medlemsstaterne samarbejder og koordinerer strategier for at skabe varig beskæftigelse. Ind imellem er det nødvendigt at »skubbe lidt til« medlemsstaterne, men undertiden ønsker Europa-Parlamentet at gå for langt. Bl.a. forslaget i punkt 6 i van Velzen-betænkningen om en europæisk pagt, der skal omfatte samordning af den økonomiske og finansielle politik, går efter vores mening over stregen.
Selvom vi stemmer nej til dette punkt og hverken ja eller nej til andre, stemmer vi alligevel for betænkningen, da de positive og beskæftigelsesfremmende aspekter dominerer.

Habsburg-Lothringen, Pirker og Rübig
Betænkningen af van Velzen indeholder nogle særdeles fornuftige forslag angående beskæftigelsespolitikken. Ganske vist anser jeg en stærkere tendens bort fra støtteordninger og hen imod skattelettelser for hensigtsmæssig.
Men jeg har absolut ingen forståelse for den ensidige fremme af kvinders lønafhængige arbejde, samtidig ledsaget af en diskriminering af de kvinder, der selv passer deres børn. Vi skal omsider anerkende det højt kvalificerede arbejde, det er at passe børnene i familien, som fuldgyldigt arbejde og honorere denne ydelse. Relevante undersøgelser viser ganske tydeligt, at et klart flertal af mødre har en hensigt om selv at passe deres børn, men på grund af materiel nødvendighed tvinges de ind i en lønafhængig arbejdsproces og må så dermed anbringe deres børn i børnepasningsordninger. Arbejdet med at passe børnene i familien fortjener fuld anerkendelse som erhvervsmæssig beskæftigelse. Når det kommer til stykket produceres der herved værdifuld humankapital, for nu at udtrykke det erhvervsøkonomisk.

Lienemann
Jeg vil stemme for van Velzen-betænkningen. Europa-Parlamentet skulle dog have spillet mere klart ud med hensyn til at forøge den makroøkonomiske handlefrihed, der er nødvendig for at få gang i væksten. Dette gælder især, når det over for den franske og den tyske regering understreger, at det igen er nødvendigt at sænke renten i euroområdet, og det samtidig støtter den italienske regeringschefs krav om at løsne Dublin-stabilitetspagtens greb bl.a. for at fremme investeringerne.
Betænkningen skulle i højere grad have understreget, hvor vigtigt det er hurtigst muligt at påbegynde store infrastrukturprojekter med fastsatte tidsrammer, samt foreslå finansieringsformer (et stort EU-lån f.eks.).
Man kan dog frygte, at denne idé, som har været fremført mange gange før, forbliver i teksterne uden at blive realiseret, eller den bliver spredt over for lang tid, og da den ikke opnår en betydelig kritisk økonomisk masse, når den ikke sit mål, nemlig at skabe arbejdspladser.
Endelig er indlægget om nedsættelse af arbejdstiden ganske svagt uden kvantitative mål og tidspunkter (de 35 timer er ikke nævnt direkte). Det er endnu værre med indledningen i punkt 19, hvor »fleksibilitet« forbindes med nedsættelse af arbejdstiden. Men enhver ved jo, at fleksibilitet i stedet for at øge antallet af arbejdspladser mindsker dette, anomale arbejdskontrakter opstår og påtvunget deltid og utryghed breder sig. Derfor stemmer jeg imod dette afsnit.
Så længe Den Europæiske Union ikke er udstyret med en rigtig traktat, der danner grundlag for det sociale EU, så længe beskæftigelse, ifølge Amsterdam-traktaten, hører ind under de nationale myndigheders kompetenceområde, og EU's initiativer begrænses af stabilitetspagten, så længe kan man frygte, at EU ikke kan gennemføre afgørende handlingsplaner for at reducere massearbejdsløsheden.
Hvis den aktuelle vækst virkelig er så positiv, skal den underbygges, og hvis vi går ud fra, at den forbliver, som den er, vil det tage os flere årtier at få den nuværende massearbejdsløshed til at falde mærkbart. Hvad er der så at sige om fuld beskæftigelse, som når alt kommer til alt er det eneste holdbare mål for tilhængerne af den europæiske sociale model!

Palm
Det glæder mig meget, at beskæftigelsesspørgsmålene får en mere fremtrædende plads på EU's dagsorden. Denne betænkning er et bevis på dette. Betænkningen indeholder mange gode tanker om, hvordan vi skal kunne afhjælpe massearbejdsløsheden, men der mangler også en række ting.
Efter min mening kan vi nå frem til fuld beskæftigelse gennem en samlet og stærk indsats. Det vigtigste er, at landene fører en økonomisk politik for fuld beskæftigelse, en økonomisk stimuleringspolitik, hvis fornemste mål er at bekæmpe arbejdsløsheden.
Ud over, at den økonomisk politik skal lægges om, så man først og fremmest prioriterer kampen mod arbejdsløsheden, ser jeg tre andre vigtige områder i kampen for fuld beskæftigelse: uddannelse, tryghed og solidarisk lønpolitik.

Seillier
Den Europæiske Union og medlemsstaterne har adskillige gange påtaget sig opgaven at føre en koordineret kamp mod arbejdsløsheden. van Velzens betænkning minder os om de retningslinjer, som man har fremført mange gange:
forbedring af uddannelsessystemerne, -et omfattende investeringsprogram, -støtte til skabelse og udvikling af SMV'er, -fremme af iværksættertrangen, -tage hensyn til »den sociale økonomis« muligheder for at skabe arbejdspladser.Alle disse ting er yderst rosværdige, men vi risikerer, at de forbliver fromme ønsker, hvis vi bliver ved med at glemme to parametre, der i øvrigt er forbundne, og som er meget vigtige for velstanden i EU: familien og demografien.
Børn og unges fiasko i skolen er blevet en sand landeplage i EU, og dette skyldes ikke bare skolesystemernes mangel på at give børnene en almenviden og en tilpasset erhvervsuddannelse, men det skyldes i høj grad også mangel på opdragelse på grund af krise i familien og egoisme og ubetænksomhed fra forældrenes side. De unge er ikke længere åndeligt opdraget i tilstrækkelig høj grad til at kunne at klare de forskellige problemer, som mennesket møder på sin vej. I betænkningen bliver det at forene familielivet med det personlige liv endnu en gang betragtet som de voksnes »børnepasningsproblem«. Men den opdragelse, man får i familien fra man er helt lille og op igennem ungdommen, er utrolig vigtig for ens senere arbejdsmæssige og sociale forhold. Da vi nu skal støtte skabelsen af små og mellemstore virksomheder, hvorfor så ikke betragte en børnefamilie som en lille uddannelsesvirksomhed, hvor moderen, der så er »uden beskæftigelse«, leder og organiserer dette lille samfund som en rigtig virksomhedsleder. Hun fortjener både agtelse og løn, da hun både i kvantitet og i kvalitet forøger den absolut mest værdifulde kapital i et land: den menneskelige kapital.
Hvornår lærer de økonomisk og politisk ansvarlige, at fædre og mødre er et lands vigtigste investorer, og de skal derfor støttes og ikke udnyttes, som de bliver det i dag i ordets marxistiske forstand?
Når der sker en voldsom nedgang i fødselshyppigheden, er der ingen vedvarende økonomisk vækst og dermed intet fald i arbejdsløsheden. »Ingen økonomisk politik er isoleret fra socialpolitikken«, siger man gang på gang. Det er i orden for mig, men på den betingelse at man tilføjer, at man for at komme væk fra styringen af den økonomiske og sociale krise, der i nuværende form leder et aldrende EU mod en stille død (euthanasi), skal føre en ambitiøs familiepolitik i hvert eneste EUland. Dette er en nødvendighed, men det er stadig ikke nok til at skabe arbejdspladser samt nå andre endnu vigtigere mål.

Theorin
Jeg glæder mig over betænkningens ambition om øget beskæftigelse. Med hensyn til sænkningen af skatten på arbejde vil jeg dog påpege, at der ikke er nogen sammenhæng mellem dette og øget beskæftigelse. Hverken teoretiske eller empiriske undersøgelser viser, at en generel sænkning af skatterne på arbejde vil give øget beskæftigelse. Indholdet af omfattende og uafhængige undersøgelser viser, at der hersker betydelig usikkerhed om, hvorvidt lavere skatter påvirker beskæftigelsen. Navnlig i de skandinaviske lande har undersøgelser vist, at det ikke er muligt at påvise en sådan sammenhæng.

Titley
Jeg er glad for at kunne stemme for denne betænkning, idet jeg bemærker, at den medfører, at der næste år oprettes 750.000 ekstra arbejdspladser i EU.
Men som vi alle ved, trues andre arbejdspladser af traditionelle problemer såsom mangel på færdigheder og af nye problemer som følgevirkningerne af krisen på finansmarkederne i Østasien og andre dele af verden.
Det barske faktum, at mere end halvdelen af alle arbejdsløse på 25 år og derover klassificeres som ufaglærte understreger størrelsen af den udfordring, vi alle står over for i EU, med at udbygge vores færdigheder og øge vores konkurrenceevne i verdensøkonomien. Jeg er glad for, at den New Deal , som mit eget lands regering har indført, skal udvides til de ældre arbejdsløse som reaktion på denne udfordring. Vi befinder os i en langvarig kamp mod arbejdsløshed, og vi er nødt til at bygge bro over færdighedskløften, hvis vi skal vinde kampen.
I betænkningen kræves der med rette flere børnepasningspladser af høj kvalitet, så de forældre, der ønsker at arbejde, kan finde og beholde et arbejde og dermed selv ernære deres familie. Også her vil jeg anbefale, at man i resten af EU kigger nærmere på den britiske regerings radikale og landsdækkende børnepasningsstrategi. De enkelte lande skal naturligvis vedtage politikker, der afspejler de lokale arbejdsløshedsproblemer, men jeg mener, at de store ændringer inden for britisk politik, der er indeholdt i New Deal og den landsdækkende børnepasningsstrategi, er de britiske svar på de fælles, europæiske problemer med manglende færdigheder og forældre, der er fanget i understøttelsesfælden, når der ikke er mulighed for børnepasning.

Wibe
I betænkningen fremføres det i Parlamentet så almindelige synspunkt (punkt 2 og 3), at en lavere beskatning af arbejdskraften er den sikre vej til øget beskæftigelse. Ifølge ordføreren gælder dette navnlig, hvis man samtidig øger beskatningen på miljøødelæggende faktorer og f.eks. råvarer. Denne påstand underbygges ikke af nogen økonomisk teori eller af den empiriske virkelighed. Jeg protesterer navnlig mod påstanden om, at lavere skat på arbejdskraftintensive tjenester skulle føre til flere arbejdspladser. Hele denne anskuelse bygger på en meget snæver analyse af økonomien og tager ikke hensyn til, at skatteindtægter forvandles til efterspørgsel.
Jeg ønsker ligeledes at give udtryk for mit forbehold over for påstandene (f.eks. i punkt 21) om, at kortere arbejdstid giver flere arbejdspladser. Kortere arbejdstid er udmærket af mange grunde, men det er ikke noget effektivt våben i kampen mod arbejdsløsheden.
Betænkning af Peter (A4-0392/98)

Andersson, Lööw og Sandberg-Fries
Vi vil gerne takke ordføreren for et godt stykke arbejde med en vigtig betænkning. Vi mener, at udviklingen af den sociale dialog er af største betydning, hvis vi skal kunne styre Fællesskabets politik med hensyn til beskæftigelse, arbejdsmarkedets og arbejdslivets udvikling samt de sociale spørgsmål. Med udvalgets forslag tydeliggøres den sociale dialogs betydning for information, høring og intensivering af forhandlinger, samtidig med at der sættes større fokus på den sociale dialogs betydning i spørgsmålet om partnerskaber for beskæftigelsen.
I forbindelse med ændringsforslag 3 om Rådet af Kommuner og Regioner i Europas medvirken i den tværsektorale del om information, høring og forhandling vil vi gerne understrege, at vi ikke støtter dette forslag. Vores stillingtagen er principiel. Vi mener, at med hensyn til forhandlinger inden for rammerne af den sociale dialog på tværsektoralt niveau, som dette ændringsforslag drejer sig om, skal Unionens institutioner ikke blande sig i, hvilke repræsentanter der helt præcis skal medvirke ved parternes forhandlinger. Det er et spørgsmål, som parterne selv skal afgøre, og hverken Rådet, Parlamentet eller Kommissionen bør fratage parterne denne rolle. Vi er også overbeviste om, at parterne om nødvendigt vil inddrage Rådet af Kommuner og Regioner i Europa i forhandlingerne inden for rammerne af den sociale dialog, men det vil i givet fald ske på parternes eget initiativ.
Vi vil gerne fremhæve betydningen af betænkningens punkt 13 om antallet af repræsentanter i den ændrede udgave af Udvalget for Beskæftigelse og Sociale Anliggender. Det virker ikke muligt at undgå en reduktion af antallet af repræsentanter til 12 (ikke færre), men hvis den nationale kompetence hos parterne skal være repræsenteret, er der behov for yderligere foranstaltninger for at kunne tilgodese dette. Dette fremhæves i punkt 13, men Kommissionen bør se nærmere på, hvordan det kan lade sig gøre i praksis.
Endelig vil vi gerne pointere betydningen af, at Udvalget for Beskæftigelse og Sociale Anliggender ud over retningslinjerne for Unionens beskæftigelsespolitik også får mulighed for at drøfte Unionens retningslinjer for den økonomiske politik. Spørgsmålet om at øge beskæftigelsen i Europa rummer et tydeligt økonomisk perspektiv ud over retningslinjerne for beskæftigelsen. Derfor er det også naturligt, at Udvalget for Beskæftigelse og Sociale Anliggender får mulighed for at drøfte de økonomiske retningslinjer.

Bonde, Krarup og Sandbæk
Vi kan ikke støtte betænkningen vedrørende tilpasning og fremme af den sociale dialog på fællesskabsplan, fordi vi mener, at udgangspunktet for dialogen mellem arbejdsmarkedets parter på EU-niveau på længere sigt er etableringen af egentlige EU-overenskomster. Samtidig mener vi, at det er problematisk, at arbejdsmarkedets parter, ifølge betænkningen, skal inddrages i »den økonomiske politik som led i ØMU'en«. Danmark har en undtagelse fra ØMU'ens tredje fase. Denne undtagelse mener vi er vigtig, fordi vi ikke er enige i Unionens økonomiske politik, der prioriterer inflationsbekæmpelse på bekostning af arbejdspladsskabende initiativer.
Arbejdsmarkedet er specielt de senere år kommet i centrum for EU's regulering. Denne regulering får stadig større konsekvenser for det danske aftalesystem, og den danske aftaletradition er dermed kommet under pres. Vi mener, at det er vigtigt at bevare den danske aftalemodel, der sikrer fagbevægelsen en betydelig indflydelse via de forhandlede kollektive aftaler i modsætning til aftalesystemet i EU, der baserer sig på centralt dikterede individuelle lovbaserede rettigheder. Overførelsen af kompetence til EU på dette område, som tidligere har ligget i det danske system, udgør et fundamentalt brud med det traditionelle kollektive aftalesystem, som har haft stor betydning for udformningen af den danske samfundsmodel. Denne udvikling kan dermed på længere sigt få konsekvenser for det danske arbejdsmarkeds- og samfundssystem.

Carlsson
Arbejdsmarkedet ændrer sig hurtigt. Den sociale dialog bygger på en korporatistisk tankegang og risikerer at fastfryse gamle strukturer og skabe unødvendige reguleringer på EU-plan.
Jeg (og min gruppe) er derfor skeptisk over for tanken om at fremme den sociale dialog. Den sociale dialog giver arbejdsmarkedets parter en særstilling i den europæiske lovgivning og en urimelig stor direkte indflydelse på politikken - det i en tid, hvor færre vælger at engagere sig fagligt, mange står uden for arbejdsmarkedet, og der bliver stadig flere iværksættere, små forretningsdrivende, konsulentvirksomheder og nye typer af ansættelsesforhold.
De folkevalgte politikere har nu et ansvar for at reformere arbejdsmarkedslovgivningen, ikke at give parterne ret til at regulere endnu mere.
Derfor har jeg valgt at stemme imod ved den endelige afstemning.

Deprez
Opbygningen af EU er en helhed, som alle EU's borgere skal blive en del af. I perspektivet for en større samhørighed skal den sociale dialog danne modvægt til opbygningen af Den Økonomiske Union. I denne sammenhæng kan jeg endnu en gang glæde mig over, at den socialpolitiske protokol blev inkluderet i Amsterdam-traktaten. Det skal dog alligevel understreges, at den rolle, man har tildelt Europa-Parlamentet, uden tvivl forbliver utilstrækkelig, eftersom det viser sig, at protokollen respekterer det generelle princip i fællesskabsretten der siger, at Europa-Parlamentet på dette område har ret til en samstemmende udtalelse.
Jeg glæder mig derfor over Kommissionens erklæring om, at den i god tid vil give Europa-Parlamentet fuld information, således at Parlamentet kan afgive sin udtalelse, inden Rådet tager sin beslutning. Ligesom vores ordfører mener jeg, at denne positive holdning hos Kommissionen kan fortolkes som det første skridt mod Parlamentets fulde deltagelse i proceduren.
Vi må gøre det klart, at der selvfølgelig kun kan foregå en reel dialog mellem selvstændige parter, hvis de selv har valgt at sætte sig ved samme bord og diskutere, lige så vel som det er en betingelse, at alle berørte parter virkelig skal deltage. Ingen af aktørerne på det økonomiske og sociale plan skal mod deres vilje holdes uden for den sociale dialog. SMV'erne skal altså deltage i den sociale dialog på samme vilkår som alle andre.
Det er i øvrigt nødvendigt at udvikle den sociale dialog, hvis man harmonisk og i alles interesse vil løse de store sociale og økonomiske problemer, som endnu ikke er blevet løst. Det drejer sig selvfølgelig først og fremmest om beskæftigelsen. Selvom de seneste arbejdsløshedstal fra Eurostat er opmuntrende, skal de ikke bruges til at skjule problemets vedvarende omfang.
Hvad jeg lige har sagt, gælder ligeledes for ansøgerlandene til EU's udvidelse. Man kan derfor kun glæde sig over Kommissionens ønske om at udvikle den sociale dialog i disse lande.

Lang
Det er nødvendigt at tilpasse og fremme den sociale dialog mellem arbejdsmarkedets parter, og vi er alle enige om dette punkt i Peter-betænkningen. I denne tekst afgives der i øvrigt store og smukke principerklæringer om, hvilken rolle og hvilke opgaver der skal tildeles de sociale parter, og dette kan vi alle kun glæde os over.
Alligevel har vi stemt mod denne betænkning, dels på grund af dens irrelevante aspekter, dels på grund af dens mangler og udeladelser.
Peter-betænkningen nævner nemlig intet om den forfølgelse, der finder sted i forbindelse med de nationale fagforeninger i Frankrig. I Frankrig er det således, at arbejderne ikke kan oprette nye fagforeninger, og de kan heller ikke frit stille op til erhvervs- og fagforeningsvalg, medmindre de selvfølgelig er tilknyttet en af de fagforeninger, der er behørigt godkendt og omfattet af lovgivningen. De krænkelser, der finder sted i forbindelse med arbejdernes frie fagforenings- og valgret, er alvorlige og forkastelige. De officielle fagforeninger, der i øvrigt bliver mindre og mindre repræsentative, spiller efterhånden kun den rolle at forbyde al konkurrence.
Vil min kollega Peter virkelig tilpasse og fremme den sociale dialog? I så fald må han begynde at interessere sig for de ovennævnte krænkelser i forbindelse med fagforeningsfrihed, samt for hvad der virkelig sker i Den Europæiske Unions lande. Først da kan dialogen og forhandlingerne mellem arbejdstagere og arbejdsgivere fungere uden falskhed og hykleri og uden den politiske korrektheds diktatur.

Lindqvist
Den sociale dialog skal i første omgang tage udgangspunkt i samråd og aftaler mellem arbejdsmarkedets parter. Det er ingen selvfølge med lovgivning, hverken på nationalt eller europæisk plan.
De nationale myndigheder og EU's institutioner skal lægge vægt på at tilskynde til forhandlinger mellem selvstændige og uafhængige parter i stedet for lovgivning.

Palm
Magten på arbejdsmarkedet er ulige fordelt. Arbejdsgivernes repræsentant har fortsat en fordel frem for arbejdstagernes repræsentant. Betænkningen rummer gode hensigter og vilje til at iværksætte en reel dialog mellem arbejdsmarkedets parter, men den vigtige analyse af magtforholdet på arbejdsmarkedet mangler. Uden at foretage denne analyse og erkende magtforholdet bliver vi aldrig i stand til at etablere en reel dialog i større skala om de sociale forhold på arbejdsmarkedet.

Theonas
Det er anden gang inden for et ganske kort tidsrum, at vi her i Europa-Parlamentet skal drøfte den sociale dialog. I denne anledning vil vi endnu en gang understrege, at vi ser positivt på udviklingen af en bred og givtig diskussion om den sociale dialogs mål, indhold, resultater og fremtid på fællesskabsplan, for så vidt som den munder ud i konkrete foranstaltninger for at styrke dialogen og vende den tendens, som EU og medlemslandene står for, og som består i en forringelse af dialogen eller en anvendelse af den som alibi for at fremme foranstaltninger og bruge den som støddæmper for at afværge sociale rystelser og reaktioner som følge af den økonomiske og sociale politik, der føres.
Det centrale spørgsmål for os er dels, hvor repræsentative de sociale aktørers repræsentanter, der deltager i høringsprocedurerne, er, dels hvor meget deres synspunkter tages med i betragtning, når fællesskabsinstitutionernes og medlemslandenes holdninger udarbejdes. F.eks. holdes de små og mellemstore virksomheder stadig ude af alle former for dialog på fællesskabsplan.
Det bekymrer os især, at den sociale dialog, som foregår i dag, i det fleste tilfælde ikke kædes sammen med de centrale spørgsmål, som optager arbejdstagerne i EU, både generelt og inden for de enkelte brancher, sektorer og regioner. Den fokuserer heller ikke på at finde konkrete løsninger på deres mest akutte problemer, på stadfæstelsen og udvidelsen af deres individuelle og kollektive rettigheder, udarbejdelse af initiativer med henblik på imødegåelse af den voldsomme krise, der plager EU, eller fremme af et progressivt alternativ til den liberalisering og globalisering, der foregår på de multinationales betingelser.
Prøvestenen for alt dette må nødvendigvis være imødegåelsen af arbejdsløsheds- og beskæftigelsesproblemet, som naturligvis ikke kan løses ud fra Thatcher-modellen, der bare fordeler arbejdsløsheden, eller ved at skabe »ledighed«, der er styret af arbejdsmæssig og sikringsmæssig dumping. En reel social dialog kan ikke forbigå de tragiske resultater af en politik, der liberaliserer markedet, af en politik, der signalerer ØMU-kriterier og af Stabilitetspagten. En reel social dialog kan ikke undlade at behandle den kendsgerning, at en kuldkastelse af fagbevægelsens mest grundlæggende landvindinger - først og fremmest de kollektive overenskomster - er godt på vej.
Vi mener, at den mest grundlæggende form, hvorigennem den sociale dialog kommer til udtryk og spiller sin rolle, er ved kollektive forhandlinger, der tager sigte på underskrivelse af kollektive arbejdsoverenskomster. Kun på denne måde og med den høje retsgyldighed, der karakteriserer dem, kan arbejdstagerne beskyttes mod individualiseringen af ansættelsesforhold, mod forsøget på at begrænse deres rettigheder for at »øge konkurrenceevnen« og mod den stærkere konkurrence. Erfaringen viser, at de erstatninger, der gennemføres hen ad vejen, udelukkende har til formål at begrænse arbejderbevægelsens forhandlingsevne, desorientere, splitte og undergrave dens kamp, få det til at se ud, som om man går ind for samarbejde mellem klasserne og få arbejderbevægelsen til at opgive den rolle, som den skal spille set ud fra en historisk og en klassemæssig synsvinkel.
Det, som arbejdstagerne og deres fagforeninger har brug for, er en styrkelse af de kollektive forhandlinger på EU- og medlemsstatsplan, at de går sammen med alle, der bekæmper kuldkastelsen af ethvert kollektivbegreb, og imod alle, der undergraver den kollektive, strukturerede og målrettede dialog og det vigtigste middel til at markere arbejdernes krav, nemlig de kollektive overenskomster.

Wibe
Jeg deler ikke synspunktet, som fremgår af punkt G, nemlig at Europa-Parlamentets rolle i lovgivningsprocessen (efter Amsterdam-traktaten) bliver utilfredsstillende. I lyset af Parlamentets overvejende borgerlige sammensætning tror jeg, at det vil være godt for lønmodtagerne (i det mindste i Skandinavien), hvis Europa-Parlamentet får mindst mulig indflydelse.
Jeg har noteret, at man i punkt 7 foreslår, at der oprettes et antal nye »rådgivende udvalg«. Dette med hele tiden at oprette nye kontorer og udvalg på EU-plan vil efter min mening udelukkende føre til øget bureaukrati og giver ingen fordele for Europas indbyggere og lønmodtagere.
Betænkning af Erika Mann (A4-0387/98)

Berthu
Hr. formand, den handelsaftale, som man via det transatlantiske økonomiske partnerskab er ved at indlede med USA vil følge en procedure, som er meget uklar.
Da den både omhandler de sektorer, der hører under fællesskabets kompetence - varer og offentlige markeder - og sektorer, der hører under medlemsstaternes kompetence - tjenesteydelser og intellektuel ejendomsret - kunne man forestille sig, at medlemsstaternes repræsentanter skulle føre forhandlinger side om side med Kommissionen. Men det er ikke den metode, man har valgt. I henhold til et generelt mandat vil Kommissionen forhandle med USA i både Kommissionens og medlemsstaternes navn. Medlemsstaterne vil blive »inddraget i forhandlingerne«, siger man, når det drejer sig om de sektorer, der hører under deres kompetence, men man kan frygte, at de ikke kommer til at styre forhandlingerne - ikke engang når det vedrører deres egne sektorer. Jeg finder det meget ufordelagtigt, at man har holdt fast ved denne procedure, da vi jo oven i købet ved, at Kommissionen vil starte en frihandelszone med USA, og at Frankrig har haft de største problemer med at forhindre det forrige forsøg kendt under navnet NTM, Det Nye Transatlantiske Marked.
Denne fremgangsmåde belyses på interessant måde i Amsterdam-traktatens nye artikel 133, stk. 5, som i øjeblikket ratificeres i Frankrig. I denne står der, at Rådet, der enstemmigt træffer afgørelse om Kommissionens forslag, kan overføre internationale forhandlinger, der omhandler tjenesteydelser og intellektuel ejendomsret til Fællesskabets kompetenceområde. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at denne procedure fratager det franske parlament retten til at godkende ratifikationen af traktaten som anført i artikel 53 i den franske forfatning. Proceduren forekommer at være lige så forkastelig som den fuldstændigt tilsvarende procedure, der er nævnt i artikel 67 vedrørende personers fri bevægelighed, og som allerede er blevet forkastet af det forfatningsmæssige råd i sin afgørelse af 31. december 1997.
Når man ved, hvordan Kommissionen førte forhandlingerne om varer i Uruguay-runden, kan man finde det uhensigtsmæssigt også at overlade forhandlingerne om tjenesteydelser og intellektuel ejendomsret til Kommissionen. Den forhandlingsmetode, man har valgt i det transatlantiske økonomiske partnerskab, viser jo tydeligt, at hvis man ikke stopper Amsterdam-traktaten nu, er der stor risiko for, at medlemsstaterne vil falde tilbage i det gamle spor.

Caudron
Hr. formand, kære kolleger, indholdet i vores kollega Erika Manns betænkning rejser en lang række spørgsmål, både på det økonomiske område og i forbindelse med sikkerhed og forsvar.
Ligesom fru Mann synes jeg, at de parlamentariske instanser bør deltage så meget som muligt i forhandlingsprocessen. Jeg håber ikke, at vi havner i den samme situation, som vi gjorde i forbindelse med MAI-aftalen, hvor man rådspurgte de politisk ansvarlige, der er lovmæssigt valgt, som de allersidste, og jeg vil vove at påstå, at de blev anset som en størrelse, man ikke behøver at tage hensyn til.
På samme måde må vi være på vagt over for indholdet af denne fremtidige aftale, særligt når det drejer sig om offentlig støtte. Vi kan ikke tolerere, at nogle af vores partnere påtvinger os overordentligt strenge betingelser, mens de sætter sig selv ud over disse påbud.
I disse forhandlinger skal Den Europæiske Union fremstå som en magt med fuld ret, der er i stand til at blive hørt uden at skulle underkaste sig ensidige beslutninger. Dette er nok en af Unionens største svagheder. For at give et eksempel vil jeg minde jer om direktivet vedrørende skibsbyggeri, hvor vi forhastede os med at gennemføre foranstaltninger, der gik imod vores egne interesser, da vi var de eneste, der overholdt dem.
I den henseende finder jeg det meget beklageligt, at Kommissionen ikke har protesteret over de midler, som IMF har stillet til rådighed for at redde de koreanske skibsværfter, som allerede får meget støtte fra det offentlige.
Jeg kan godt forstå, at man i betænkningen er bekymret for sundheden, forbrugerbeskyttelsen og miljøet, men jeg er endnu mere betænksom og urolig, når vi skal udarbejde fundamentale arbejdsnormer med USA. Jeg indrømmer, at jeg ikke kan deltage i entusiasmen for dette land, som i mange år har været den rå ultraliberalismes anfører, som hver dag viser sin umenneskelighed.
Den Europæiske Union er for mange et relativt velafbalanceret udviklingsområde, hvor man prøver at bevare den økonomiske dynamik og den sociale retfærdighed. Lad os holde fast i dette!

Leperre-Verrier
Det amerikanske diktat i forbindelse med den europæiske bananimport viser, at oprettelsen af et økonomisk partnerskab mellem EU og USA er indtruffet for tidligt. Det er nu en forudsætning, at vi ikke blot afslutter de igangværende tvistemålssager, men også at vi viser, at vi er i stand til udvikle globale og velafbalancerede relationer.
Som vores nylige erfaringer har lært os, er det nødvendigt at åbne op for denne slags forhandlinger i hele det internationale samfund, især inden for WTO, og når man tænker på, hvad der skete med MAI-aftalen og NTM-projektet, burde dette få Kommissionen til at være mere forsigtig.
Derfor, uanset de mange fælles værdier og interesser, der forener Den Europæiske Union og USA, forbliver selve princippet om privilegerede transatlantiske relationer en illusion, da der er meget forskellige indfaldsvinkler, når det drejer sig om udvikling, socialpolitik, miljøbeskyttelse samt nødvendigheden af at bevare kulturel suverænitet på alle områder.
På grund af alt dette har ARE-gruppen anmodet om, at betænkningen henvises til fornyet udvalgsbehandling, og vi afgav ingen stemme ved den endelige afstemning.

Lienemann
Jeg stemmer ikke for Manns betænkning, selvom vores ordfører har gjort et flot stykke arbejde og dannet de ønskelige rammer for bilaterale relationer mellem EU og USA. Men ak, virkeligheden er desværre en anden, og Europa-Parlamentet bør sige højt og tydeligt, at det ikke deler USA's synspunkter, især ikke efter de unilaterale beslutninger, som landet lige har truffet.
USA's holdning til bananmarkedet, fastsættelse af ubegrundede protektionistiske regler og beskatning af stål på grund af pseudodumping viser, at for USA er markedsliberalisering godt, når landet kan drage fordel af det og dårligt, når dets egne interesser sættes på spil.
Det er et bedrag, da dette land ikke forpligter sig ærligt på velafbalancerede bilaterale aftaler. Amerikanerne regner nemlig ikke kun med at drage fordel af deres dominerende rolle i verden, men også af EU's svaghed, da EU ikke kan reagere på en effektiv måde eller svare igen med egne protektionistiske regler, som baseres på en fast idé om fælles fremgang.
EU kunne f.eks. indføre sociale afgifter og afvise alle produkter, der er kommet til via børnearbejde eller uden den mindste overholdelse af ILO-normerne. Problemet i forbindelse med miljønormerne er lige så vigtigt. Den uacceptable holdning, USA udviste ved det sidste topmøde i Buenos Aires om klimaet, viser, at landet er ligeglad med, hvad der er godt for planeten generelt, og det gør det helt klart, hvilke risici de transatlantiske aftaler kan have for EU's lovgivning på sundheds- og miljøområdet.
Der vil nemlig komme flere og flere produkter, der enten indeholder GMO'er eller er blevet fremstillet uden overholdelse af vores miljølovgivning, og EU kan blive straffet, hvis man ikke opstiller miljøkrav for importen, der er lige så hårde som de regler, der gælder for producenterne i EU. Til syvende og sidst har Kommissionens og Leon Brittans tvetydige holdning svækket EU i sine relationer til USA.
Heldigvis afviste Rådet MAI-aftalen og NTM-projektet, men for at beskytte sig mod nye udspil har det strammet overvågningen af Kommissionen, og dette sætter faktisk Europa-Parlamentet ud af spillet, hvilket er meget alvorligt for fremtiden. Derfor må Europa-Parlamentet i dag sige: »Alt dette kan ikke vare ved«. Den amerikanske dominans og amerikanernes manglende overholdelse af reglerne kan ikke fortsætte. EU må reagere med de samme midler. Vi kan ikke længere acceptere en verdenshandel uden sociale og miljømæssige normer. Man burde ikke underskrive hverken multi- eller bilaterale aftaler uden sådanne normer. Europa-Parlamentet kan ikke længere stå uden for disse forhandlinger.
Hvis Europa-Parlamentet vil have indflydelse, duer det ikke at blive holdt ude på sidelinjen under disse forhandlinger. EuropaParlamentet skulle derfor højt og tydeligt have stemt for en udskydelse af betænkningen. Det gjorde det ikke. Derfor viser jeg med min negative stemme til denne betænkning min store utilfredshed med EU's indrømmelser og overgivelser til USA.

Linser
Det østrigske liberale parti, FPÖ, afviser betænkningen om det nye transatlantiske marked, da der først bør finde en omfattende og offentlig diskussion sted om et sådant partnerskabs mål og virkninger.

Theonas
Forkastelsen af Brittan-planen skulle kaste blår i øjnene på alle, der reagerede stærkt på oprettelsen af et nyt transatlantisk marked, som ville bringe Europas arbejdstagere i en endnu mere ufordelagtig position. Essensen i denne plan er uforandret i den nuværende situation, og den eneste forskel er hastigheden, hvormed de konkrete planer gennemføres, og den øgede fleksibilitet, der udvises i gennemførelsen. Også i den nye aftale er principperne om beskyttelse af storkapitalen og storkapitalens uhindrede bevægelighed, beskyttelse af monopolernes immunitet og de frie markeder og indskrænkning af nationalstaternes samt de europæiske institutioners muligheder for indgreb og kontrol. Disse foranstaltninger betragtes som nødvendige som forberedelse til den nye runde af multilaterale forhandlinger inden for WTO og drøftelserne om den multilaterale investeringsaftale inden for OECD. De forsøger at skabe nye fait accomplier.
Den politiske aftale, der blev indgået på det seneste topmøde mellem de to parter, og Kommissionens handlingsplan for det transatlantiske økonomiske samarbejde skaber alvorlig bekymring og stiller berettigede spørgsmål, og vigtige ting, såsom offentlig sundhed, arbejdsrelationer og arbejdstagernes rettigheder, forbrugerbeskyttelse, spørgsmål med relation til det frie udbud af tjenesteydelser og liberaliseringen af offentlige aftaler samt fremme af det lovgivende samarbejde og ophævelse af tekniske handelshindringer, vil blive besluttet langt fra den demokratiske, politiske kontrol. F.eks. har Kommissionen for at komme eventuelle reaktioner i forkøbet valgt metoden med enkeltaftaler/brancheaftaler, der medfører en ikkebindende udtalelse fra Europa-Parlamentet, i stedet for rammeaftalen, som kræver en samstemmende udtalelse. Herved undgås enhver mulighed for øget kontrol og indblanding.
I øvrigt er det ikke tilfældigt, at de bestemmelser, der er gældende for EU's handelspolitiske procedurer, ikke er ændret og således giver Rådet og Kommissionen mulighed for med forskellige metoder at underskrive vigtige aftaler uden for mange besværligheder. Den kendsgerning, at man har valgt denne metode efter de reaktioner, der opstod på nationalt plan og fællesskabsplan efter offentliggørelsen af forslaget til multilateral OECD-investeringsaftale og Brittan-forslaget, får os uvægerligt til at konkludere, at arbejdstagerne og de folkelige bevægelser må holde øjnene åbne og intensivere deres kamp, da faren ikke er drevet over, men derimod er vokset, idet de forskellige erstatninger for de pågældende aftaler, som gennemføres, præsenteres som mere fornuftige og mindre ambitiøse i formulering og tidsplan, men de er lige så befolkningsfjendtlige.
Aftalerne om gensidig anerkendelse er en central del af den nye aftale. Formålet er at skabe bedre vilkår for handlen, og her kommer teknokratiske udvalg til at spille en afgørende rolle uden nogen form for demokratisk kontrol. På denne måde bekræftes de holdninger, der går ind for, at lovbestemmelser om offentlig sundhed og miljø er tekniske handelshindringer, og ønsker en egentlig fjernelse af sikkerhedsbestemmelserne.
Også planerne om yderligere liberalisering af offentlige kontrakter og tjenesteydelser samt den planlagte samordning af den nye runde af multilaterale forhandlinger om investeringer, landbrug og intellektuel ophavsret vækker alvorlig bekymring.
Der mangler en behandling af problemerne omkring de sociale rettigheder, omkring stærkere bestemmelser om beskyttelse af arbejdstagerne og en slags løfte om at integrere de grundlæggende ILO-konventioner i WTO-systemet. De stadigt hyppigere bemærkninger om, at arbejdslovgivningen ikke kan fungere som et »protektionistisk« redskab, giver os en vished om, at næste punkt på dagsordenen efter frigivelsen af varehandlen og udbuddet af tjenesteydelser er en deregulering af arbejdsrelationer og begrænsning af de statslige beføjelser på dette område via WTO, kort sagt fremme af de relevante bestemmelser i den multilaterale aftale om investeringer inden for det multilaterale handelssystem.
Vi mener ikke, at forslaget om det transatlantiske økonomiske partnerskab repræsenterer arbejdstagernes interesser på begge sider af Atlanten. Tværtimod støtter det de store multinationale virksomheders behov, som inden for rammerne af den transatlantiske virksomhedsdialog siden 1995 har arbejdet for at fjerne bestemmelser, der begrænser deres virke. Det er en aftale, som igen signalerer EU's underlegenhed over for USA og deres fælles front for at fremme storkapitalens planer i et bredt angreb på arbejdstagerne. Dette fremgår også tydeligt af aftalen om ekstraterritoriale love af Helms-Burton og D'Amato, ligesom det ses i planerne vedrørende landbruget og den audiovisuelle industri.
Der er tale om en aftale, der afslører de såkaldte ligeværdige internationale handelsforhandlingers sande karakter. Betænkningen fra Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, som vi behandler her, har enkelte positive punkter, men generelt accepterer den de ovennævnte rammer, og vi vil derfor stemme imod den.

Theorin og Wibe
Vi deler ordførerens ambition om at forbedre handelsforbindelserne mellem EU og USA. Det er en gennemarbejdet betænkning, som dækker store områder inden for det nye transatlantiske marked. Derimod er vi ikke enige i påstandene i punkt B og C samt i punkt 1 om, at EU og USA har de samme forsvars- og sikkerhedspolitiske, økonomiske, politiske, kulturelle og miljømæssige vurderinger. Dette gælder ikke mindst forsvars- og sikkerhedspolitikken, hvor Sverige som et neutralt og alliancefrit land ikke er medlem af NATO.
Vi glæder os over den tydelige markering i punkt 25 om de uacceptable Helms-Burton- og d'Amato-love og støtter fuldt ud opfordringen til, at de straks må afskaffes.

Titley
Jeg stemmer med glæde for denne betænkning af min kollega, Erika Mann. Det er ofte sådan, at tætte forbindelser med andre lande har størst betydning, når vi er uenige med dem. Dette kunne ikke være mere rigtigt end i denne uge, hvor den amerikanske kongres tilsyneladende ønsker at indlede en handelskrig med EU på grund af utilfredshed med vores støtte til banandyrkere i tidligere britiske og europæiske kolonier i Vestindien.
Som mange andre mener jeg, at vi bør have et så frit internationalt handelssystem som muligt uden forhindringer for retfærdig og åben konkurrence. Men fri handel skal også være retfærdig handel som i tilfældet med de vestindiske banandyrkere. En begrænset støtte til deres eksport til EU truer ikke den allerede massive markedsandel, som amerikansk ejede bananproducenter har i EU og i resten af verden.
Den form for tæt dialog, som man opfordrede til på topmødet mellem EU og USA i London tidligere i år, bør indledes hurtigst muligt for at hjælpe begge parter i det nye transatlantiske partnerskab med at løse op for problemerne og forhåbentlig undgå lignende uenigheder fremover. Derfor opfordrer jeg mine kolleger til at stemme for Erika Manns fornuftige betænkning i dag og ikke udfordre de republikanske fanatikere i den amerikanske kongres, der ville elske det, hvis vi gav igen på deres braldren op med samme mønt. En regelmæssig dialog mellem EU og USA vil give os mulighed for at påpege fejlene i kongressens reaktion på EU's støtte til den vestindiske bananeksport til Europa, som holder deres økonomier i gang med legal handel, og som fjerner den fristelse, som landmændene ellers ville have til at dyrke endnu flere hårde stoffer - og både de amerikanske og EU's politikere ved, hvilken skade der kan ske på vores unge, når disse stoffer kommer på gaden.
(Mødet udsat kl. 13.25 og genoptaget kl. 15.00)

Førtiltrædelsesstrategi (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen under ét om førtiltrædelsesstrategien.

Féret
Hr. formand, selve titlen på Barón Crespos betænkning om forslag til Rådets forordning om samordning af støtten til ansøgerlandene som led i førtiltrædelsesstrategien opsummerer ganske godt de fejl og mangler, der præger samarbejdet i EU, som ved indgangen til det 21. århundrede fortsat vil stå i stampe. Endnu engang har man prioriteret økonomien over politikken, og dette samarbejde ser ikke ud til at være andet end en regional version af den økonomiske globalisering. Det er økonomiområdet, der splitter EU's befolkninger. Det er kun inden for politik og kultur, at der er samhørighed. Og alligevel fjerner EU's politiske enhed sig, jo mere vi nærmer os den. Det er, som jeg før har sagt, den moderne version af tantaluskvalerne.
På økonomiområdet synes jeg også, at vi går den gale vej, når vi opgiver at tage kampen op i den økonomiske verdenskrig ved ikke at acceptere princippet om fællesskabspræferencerne, som Maurice Allais gik ind for, og som jeg ofte har forsvaret her.
Jeg er nu nået til konklusionen, hr. formand, hvor jeg vender tilbage til det, der er vigtigt, nemlig politikkens prioritet over økonomien. Nu må EU altså spise for at leve og ikke leve for at spise.

Rehder
Hr. formand, kære kolleger, og også udtrykkeligt velkommen til vores tilhørere fra de central- og østeuropæiske stater i tilhørerlogen. Det, der skal fuldbyrdes her i Den Europæiske Union, er i grunden ikke en udvidelse, men en integrering af de central- og østeuropæiske stater, en integrering af dem, som naturligvis er europæere og som man ikke hidtil har givet muligheden for at komme ind i dette Fællesskab.
De er altså partnere, som vi samarbejder med, og når vi ser på den nuværende udvikling f.eks. inden for området økonomisk udveksling, konstaterer vi, at der her desværre eksisterer en dramatisk ubalance i ansøgerlandenes disfavør, og at vi skal være opmærksomme på, at denne dramatiske ubalance skal udlignes. Vi kan nemlig først være partnere, når vi samarbejder med hinanden på lige fod også på det økonomiske område.
Den polske præsident sagde i morges en bemærkelsesværdig sætning, som passer på begge sider: »Man renoverer ikke kun et hus, når der kommer gæster«. Det vil sige, at også Den Europæiske Union, også de 15 medlemsstater først skal lave deres hjemmearbejde, først og fremmest på et område, som altid gerne bliver skubbet til side, nemlig landbrugsområdet. Her er de central- og østeuropæiske stater i grunden i en absurd situation. På den ene side skal de overtage en acquis communautaire , Den Europæiske Unions regler, og på den anden side er Den Europæiske Union endnu ikke kommet et stort skridt videre med overhovedet at bringe den nye landbrugspolitik ned på papir.
Hvis vi nu betragter os selv kritisk, og hvis det tempo, hvormed landbrugslobbyens hårdkogte interesserepræsentanter behandler livsnødvendige reformer, skulle være et forbillede for de central- og østeuropæiske stater, så ville integreringen af disse stater få lov at vente endnu nogle årtier. Også det må vi kritisk tage på vores egen kappe. Vi må også gå kritisk i rette med disse repræsentanter og sige, at hvis de ikke vil have en reform af den fælles landbrugspolitik, så ønsker de logisk set heller ikke en udvidelse af Den Europæiske Union eller ønsker blot en udvidelse efter middelalderligt mønster, hvor disse områder er afsætningsområder eller kolonier. Dette er ikke en demokratisk udvidelse.
Socialpolitik spiller en stor rolle ved denne udvidelse. Her skal det siges klart til partnerne og også understreges i diskussionen, at for øjeblikket er det sådan, at hver medlemsstat af Den Europæiske Union betaler sin socialpolitik selv, og at de medlemsstater, der ønsker at komme til os, naturligvis også selv skal betale denne socialpolitik, f.eks. inden for området arbejdsmarkedspolitik. Dette er ikke diskriminering, men faktisk også en overtagelse af den fælles holdning.

Linser
Hr. formand, 60 sekunders taletid tillader ikke en omfattende analyse. Jeg vil derfor koncentrere mig om ét aspekt i betænkningen af Barón Crespo. Ordføreren vil med Phare-midlerne også finansiere aktioner på området udvikling af landbruget. Parlamentet har for nylig knyttet ca. ECU 200 millioner fra Phare-programmet for budgettet 1999 til andre områder inden for forbindelser med tredjelande. Begrundelsen herfor er, at de central- og østeuropæiske landes optagelseskapacitet er udtømt. Er det så ikke absurd nogle få måneder senere at beslutte en yderligere Phare-støtte på ECU 1.560 millioner? Når man tænker på, hvilke uregelmæssigheder der er forekommet i forbindelse med Phare, er jeg imod at støtte landbruget i de central- og østeuropæiske lande med midler fra dette program, mens landmændene i EU må finde sig i massive tab på grund af Agenda 2000.

Ettl
Hr. formand, fru kommissær. Sådan, som min forgænger nu taler, kan man kun tale, hvis man tror, man kan dreje historiens hjul tilbage. Den europæiske integrationsproces går videre, måske ikke med det tempo, som præsident Kwasniewski kom ind på her i dag. Han redegjorde på vidunderlig måde for dynamikken i den polske udviklingsproces og sagde, at Polen sandsynligvis ikke behøver overgangsfrister mere. Jeg deler ikke denne opfattelse. Jeg tror, at Polen sagtens kan få brug for overgangsordninger både i økonomisk henseende og angående miljøpolitiske spørgsmål, og ikke kun i spørgsmålet om arbejdskraftens frie bevægelighed.
Men det vil jeg ikke komme yderligere ind på nu. Det er en kendsgerning - og jeg går ud fra, at vi alle ønsker denne integrationsproces - at kvaliteteten af EU-udvidelsesprocessen naturligvis i ganske høj grad afhænger af, hvordan kvaliteten af forberedelsen er. Derfor er koordinering af støtten og af de strukturpolitiske instrumenter af største betydning. I Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender er der specielt taget social- og beskæftelsespolitiske foranstaltninger op. Socialpolitisk mainstreaming skal fremskyndes. Derfor er det af største betydning at ikke blot institutionernes forvaltningsstrukturer, men også opbygningen af en social dialog styrkes.
I dette spørgsmål drejer det sig om, at relationerne mellem arbejdsgivere og arbejdstagere skal opbygges, reguleres og fremmes i den europæiske politik. Det er nødvendigt for overhovedet at kunne gøre europæisk politik forståelig eller kunne gennemføre den. Det kan bedst gøres af arbejdsmarkedets parter. Netop redskabet Phare, hvormed det i første række er den institutionelle opbygning, der fremmes, leverer rammebetingelserne for på passende måde at fremme den sociale dialog. Det blev berørt af kommissær Wulf-Mathies i går, da vi drøftede spørgsmålet om den sociale dialog i Europa, og blev også fremhævet af hr. Flynn. Hvis det gælder i Europa, så gælder det også for integrationsprocessen. Derfor skal den sociale dialogs form og naturligvis også dens opbygning støttes som led i udvidelsen.

Pimenta
Hr. formand, som medlem af Europa-Parlamentet og repræsentant for de portugisiske vælgere vil jeg gerne udtrykke nogle opfattelser ganske tydeligt:
vi er for udvidelsen af EU og de igangværende forhandlinger; -vi er for den institutionelle reform, der er nødvendig for at styrke Europa indadtil og dets repræsentation og tilstedeværelse udadtil; -vi deltager engageret i diskussionerne om Agenda 2000, reformen af den fælles landbrugspolitik, en ny ramme for samhørighedspolitikken og den regionale udvikling, de egne midler osv.Hvad vi ikke kan acceptere, er, at nogen på usaglig måde forsøger at nedbryde den interne solidaritet, der gør det muligt for de forskellige regioner og lande i Europa - især dem, der stadig er bagefter og har udviklingsproblemer - at deltage på lige fod i det europæiske projekt og tilbyde deres befolkninger rimelige forventninger om fremskridt i et politisk og økonomisk samarbejdsområde, hvor der ikke bør være førsteklasses borgere og andenklasses europæere.
Her vil jeg gerne gøre opmærksom på, at ændringsforslag af den art, som hr. Berend har fremlagt, og som bringer Samhørighedsfonden i fare, vil føre os lige lukt mod et brud uden vej tilbage, med ekstremt alvorlige konsekvenser til følge. Der er mange andre punkter, som vi håber at kunne klargøre i løbet af forhandlingerne, og som der kan forhandles om, men dette punkt kan ikke forhandles.
Mit land og de andre medlemsstater har gjort en enorm indsats for på tværs af de første forudsigelser at kunne deltage med fuld ret i euroen. Vi hverken kan eller bør straffes på en måde, der i øvrigt er imod det, som traktaterne foreskriver.
Vi skal nok yde vores bidrag til at finansiere udvidelsen. Men det kan ikke være de fattigste, der skal betale den!

Virgin
Hr. formand, i denne forhandling er der tale om, hvad vi i Europa kan gøre for at lette udvidelsen, der må være en hjertesag for os alle. I en tidligere opsplittet verden har vi nu chancen for at vise vores evne til at slå bro over vanskeligheder i forbindelse med et overordentligt vigtigt politisk skridt. Af Sonneveld-betænkningen fremgår det tydeligt, at der afsættes betydelige midler, hele ECU 3 milliarder om året, til at hjælpe ansøgerlandene til på forskellig måde at tilpasse sig deres fremtidige indtræden i EU. Efter min mening er der ikke tale om »lommepenge«. Jeg deler ordførerens opfattelse af, at man alligevel må koncentrere ressourcerne om strategiske indsatsområder.
I det forslag til beslutning, som vi skal diskutere senere i dag, kræves der også yderligere analyser af den finansielle situation i EU efter de øst- og centraleuropæiske landes tiltrædelse. Vi skal naturligvis have et solidt grundlag for vores beslutninger. Jeg vil alligevel fremhæve den dynamiske virkning af udvidelsen af Unionen. Jeg er overbevist om, at de positive virkninger snart vil overskygge de budgetmæssige konsekvenser.
Den landbrugsreform i EU, som Kommissionen har foreslået i Agenda 2000, går efter min mening stort set i den rigtige retning. Den bør medvirke til et sundere verdensmarked og give landbrugsbedrifterne i Den Europæiske Union mulighed for at være mere aktive på dette marked. Det er desuden således, at reformen sandsynligvis vil lette udvidelsen, uden at det vil medføre en overdreven belastning af EU's budget. Overgangsbestemmelser kan være yderligere en metode til at lette processen. Uanset de vanskeligheder, som vi alligevel vil møde, er det imidlertid vigtigt aldrig at glemme det altoverskyggende mål om at gøre Europa endnu bedre og mere harmonisk gennem udvidelsen.

Papakyriazis
Hr. formand, Europa er på vej mod en reel integration, EU udvides med optagelsen af Cypern og de østeuropæiske lande, et plus syv lande, og dette er en historisk beslutning, der er truffet, og som ingen rejser tvivl om, da den også er i overensstemmelse med de gældende, klare København-kriterier. Det er ikke længere blot et politisk mål, som skal bruges til at opnå noget, men et kolossalt foretagende, der allerede er sat i værk og går sin klare tidsmæssige gang. Jeg tror, at denne forhandling om Kommissionens forslag netop skal gøre følgende:
vise, at en beslutning af en sådan historisk størrelsesorden kan føres ud i livet med en konkret strategi, som er nødt til at være alsidig og detaljeret, men samtidig også sammenhængende, harmonisk og med klare mekanismer, procedurer og retsgrundlag; -gøre det klart, at Europa-Parlamentet har beføjelser og ansvar i dette store spørgsmål og formår at udøve disse.Derfor er der brug for førtiltrædelseshjælp til ansøgerlandene, øget hjælp, hvor det er nødvendigt, og samtidig hermed interne reformer i Den Europæiske Union. Dette bør være Europa-Parlamentets budskab til Europas borgere i år 2000, borgerne i de 15 medlemsstater og de et plus syv kommende medlemslande.

Friedrich
Hr. formand, mine damer og herrer, kære fru kommissær. Det er uacceptabelt for os, når Kommissionen i det mindste hidtil har krævet helt alene at afgrænse støtteområderne også for regionale og nationale finansielle bevillinger. Jeg har til min glæde læst i Frankfurter Allgemeine Zeitung i sidste uge, at De er parat til at imødekomme os på dette punkt. Jeg skal stærkt opfordre Dem til virkelig at gøre dette. For stater som Tyskland og regioner som Bayern må det også i fremtiden være muligt at kunne foretage en selvstænding prioritering af støtten. Vores kollega Edgar Schiedermeiers ændringsforslag 47 kræver netop denne, efter vores mening selvfølgelige mulighed for selvstændigt at prioritere den støtte, der gives med egne penge. Det kan ikke være rigtigt, at vores hænder er bundne, når det drejer sig om at anvende vores egne støttemidler dér, hvor vi også ifølge vores egen analyse anser det for strukturpolitisk nødvendigt.
Her må Kommissionen ikke binde vores hænder fuldstændigt. Vi er gerne parat til at vise solidaritet med økonomisk svagere områder. Men vi forventer også som modtræk et minimum af solidaritet med vores problemer, især da det her ikke drejer sig om EU-midler, men om vores egne støttemidler. Jeg ved, at den egentlige beslutning herom først træffes senere, men vi vil allerede nu give udtryk for, at vi ser en sammenhæng mellem de betænkninger, der behandles i dag, og dem, der yderligere forventes. Mine kolleger fra det tyske parti CSU og jeg anser dette aspekt for så vigtigt, at vi også lader vores stemmeafgivning til betænkningen af Hatzidakis afhænge af, at dette ændringsforslag 47 accepteres. Jeg takker for opmærksomheden og skal gøre opmærksom på, at jeg har brugt 10 sekunder mindre tid end tilladt.

Piha
Hr. formand, Europa-rådets mål med at skabe et førtiltrædelsesstøtteprogram for ansøgerlandene var at få skabt et smidigt system. Under planlægningen af støtteprogrammerne må der tages hensyn til ansøgerlandenes forskellige baggrund og behov. Allerede i førstebehandlingens screening- og høringsproces er det blevet klart, at man i alle ansøgerlandene, gennem Phare-programmet, må satse særligt på at udvikle administrationen, både med hensyn til evnen til at realisere samfundsretten, og til en modernisering af retssystemerne. Dette mål har igen dobbelteffekt på bl.a. udrydningen af korruption og kampen mod den organiserede kriminalitet.
Når man diskuterer tilstrækkeligheden af den støtte, EU yder, er det godt at huske på, at den centrale reformationskraft i udvidelsesprocessen ikke er, og ikke må være, den nuværende unions bundløse økonomiske satsning på sagen, men et ønske, opstået i ansøgerlandene, om hurtigst muligt at nå op på det niveau, der kræves for et EU-medlemskab. Ansøgerlandene finansierer selv størstedelen af de nødvendige ændringer. Dette er den eneste måde at sikre både den nuværende unionsborgeres accept, og de trufne politiske beslutningers holdbarhed, når man ser på hele udvidelsesprocessen.
Målet med smidigheden ved føroptagelse i fællesskabet betyder også, at Unionen har brug for nye politiske virkemidler til en uddybning af samarbejdet med ansøgerlandene. En af de væsentligste hovedåbninger må være den udvidelse mod nord, som, på finsk initiativ, blev foreslået på topmødet i Wien. En udvidelse mod nord gør det muligt at skabe et samarbejdsnet blandt østersøstaterne bl.a. på miljø- og atomsikkerhedsområdet samt at koble Rusland med på et regionalt vidtrækkende sikkerhedsprojekt.

Karamanou
Hr. formand, essensen i vores politik og storheden i det historiske og politiske tiltag, der hedder Den Europæiske Union, samler sig og kommer til udtryk gennem den politiske, økonomiske og sociale samhørighed og gennem det reelle udtryk for solidaritet over for de mindre begunstigede lande. Det er i Unionens politiske og økonomiske interesse, at der udstikkes en strategi for, hvordan man skaber et miljø med sikkerhed og håb for alle områder på det europæiske kontinent, som ophæver fortidens skillelinjer, som sikrer alle samfundsgrupper et værdigt liv, og som bekræfter den europæiske humanismes principper og værdier som fred, lighed, demokrati og solidaritet. Udvidelsen skal gennemføres med generøsitet og værdighed, med planlægning og hurtighed, med fantasi og visioner, med borgernes deltagelse og med vægt på bevarelsen og udnyttelsen af Europas multikulturelle rigdom.
Jeg vil gerne understrege, at ethvert forsøg på kursændringer med hensyn til betingelserne for Republikken Cyperns optagelse vil skabe mistillid til hele Unionens autoritet og værdighed. Og hvad udvidelsen angår, må vi heller ikke glemme - hvis vi virkelig ønsker at overskride fortidens skillelinjer og bygge et forenet, stærkt Europa - at det europæiske kontinent består af samtlige lande fra Atlanterhavet til Uralbjergene.

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer. I nogle dage har der fundet officielle forhandlinger sted om tiltrædelsen af seks - eller som vi altid siger: fem plus en - stater til Den Europæiske Union. Vi er blevet færdige med acquis screening af syv kapitler. Man ser, at når der arbejdes konsekvent, kan der også på dette område opnås væsentlige fremskridt.
Måske skal vi se nogle eller mange år tilbage. Så ser vi, at der i Europa har været problemer med diktatoriske systemer, at vi har haft krig, og at vi med oprettelsen af Den Europæiske Union egentlig bestræbte os på at etablere et system i Europa baseret på demokrati, markedsøkonomi og sikkerhed. Jeg mener, at man altid skal sætte disse mål i centrum. Det gjorde også paven i forbindelse med sit besøg i Wien. Han sagde, at vi ikke ønsker en udvidelse af Unionen, men vi er Europa, og vi skal til stadighed bestræbe os på at forbedre lige principper i det fælles Europa.
Jeg mener, at et omfattende koncept for tiltrædelsesstrategierne simpelthen er nødvendigt for at kunne forberede ansøgerlandene til det indre marked og den politiske union. Jeg er selv næstformand i delegationen Slovakiet-EuropaParlamentet. Netop i dette land har man set, at også vores politik i væsentlig grad har bidraget til at ændre et system dér, som nu har klare holdninger, og som ligeledes egner sig fremragende til en tiltrædelse. Jeg mener også, at vi igen og igen skal sige klart og tydeligt, at vi ikke vil presse på, men at døren til Europa står åben. Det er op til landene selv, hvor hurtigt de kan opfylde de betingelser, som jo ligger klart fremme på bordet.

Lambrias
Hr. formand, alle erkender, at udvidelsen er en historisk udfordring og et historisk skridt. Dette betyder imidlertid, at Den Europæiske Union skal påtage sig et stort ansvar, og jeg er desværre nødt til at påpege, at skønt alle medlemmernes betænkninger om de enkelte landes optagelsesegnethed taler om de betingelser, som landene skal opfylde, overser man den kendsgerning, at også Den Europæiske Union, det vil sige de nuværende 15 medlemsstater, har nogle forpligtelser at opfylde i den samme proces.
Den konstruktion, som vi nu vil til at udvide, må både have et solidt grundlag og kunne fungere. Men hvordan skal den kunne det, når Den Europæiske Unions mest vitale politik, den fælles udenrigspolitik og forsvarspolitikken, lige siden Maastricht har fået det ene slag efter det andet og ikke er blevet gennemført? F.eks. udtalte fire EU-lande for nogle dage siden sig stik imod Den Europæiske Unions løfter med hensyn til Cypern-spørgsmålet og gav udtryk for holdninger, som også er provokerende over for andre medlemslande. Hvad er det, vi viser disse lande, som vi inviterer og også gerne vil hjælpe til at blive optaget, når Den Europæiske Union ikke engang kan overholde grundlæggende politiske og institutionelle forpligtelser?

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 09.30.

Strukturfondene
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
(A4-0391/98) af McCarthy og Hatzidakis for Udvalget om Regionalpolitik om forslag til Rådets forordning (EF) om generelle bestemmelser om strukturfondene (KOM(98)0131 - C4-0285/98-98/0090(AVC)); -(A4-0395/98) af Gerard Collins for Udvalget om Regionalpolitik om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af forordning (EF) nr. 1164/94 om oprettelse af Samhørighedsfonden (KOM(98)0130 - C4-0289/98-98/0104/AVC)og
om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af bilag II til forordning (EF) nr. 1164/94 om oprettelse af Samhørighedsfonden (KOM(98)0130 - C4-0312/98-98/0118(CNS));
(A4-0393/98) af Varela Suanzes-Carpegna for Udvalget om Regionalpolitik om forslag til Rådets forordning om Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (KOM(1998)0131 - C4-0286/98-98/0114(SYN)); -(A4-0380/98) af Kellett-Bowman for Budgetudvalget om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af forordning (EF) nr. 2236/95 om generelle regler for Fællesskabets finansielle støtte inden for transeuropæiske net (KOM(98)0172 - C4-0283/98-98/0101(SYN)); -(A4-0398/98) af Jöns for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om forslag til Rådets forordning (EF) om Den Europæiske Socialfond (KOM(98)0131- C4-0287/98-98/0115(SYN)); -(A4-0406/98) af Arias Cañete for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning (EF) om strukturforanstaltninger inden for fiskeri (KOM(98)0131 - C4-0288/98-98/0116(CNS)).
Hatzidakis
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at sige, at selvom det begreb, jeg vil tale om, er blevet drøftet grundigt, er det noget, vi er nødt til at tage op igen i dag for at se på betydningen af det.
Jeg tænker her på den økonomiske og sociale samhørighed, som har direkte tilknytning til nærværende forhandling. Den økonomiske og sociale samhørighed er en af grundpillerne i Den Europæiske Union og er direkte relateret til enhedsmarkedet og efter min opfattelse også til indførelsen af den fælles valuta. Enhedsmarkedet kan gøre de rige områder rigere og de fattige fattigere under visse omstændigheder, og derfor opfandt Det Europæiske Fællesskab allerede i 1980'erne strukturfondsmekanismerne for at støtte de svageste områder.
Det samme gør sig gældende med den fælles valuta. En nominel konvergens er ikke nok, hvis Den Europæiske Unions mål skal nås, og vi vil etablere en stærk euro. Der må også være en reel konvergens, og økonomipolitikken og den sociale samhørighedspolitik skal skubbe i denne retning.
I denne sammenhæng spiller strukturfondene en meget vigtig rolle på nuværende tidspunkt. Det ville ikke være fair, hvis jeg her forsøgte at forklejne strukturfondenes rolle indtil nu. De har leveret et væsentligt bidrag til alle områder, regioner og lande, hvor de har trådt til. De har hjulpet med konvergens, med erhvervsuddannelse og undervisning af de menneskelige ressourcer, men naturligvis er der altid en mulighed for at hjælpe endnu mere.
Og dette fører mig frem til selve kernen i denne forhandling. Vi gør denne reform til et knudepunkt, som er identisk med udvidelsen, men det er identisk med det næste årtusind. Derfor må man være endnu mere forsigtig, tage ved lære af fortiden og lægge vægt på bestemte områder. Der må ske en klar begrænsning af de områder, der er omfattet af strukturfondene. Strukturfondene kan ikke dække 52 % af Unionens befolkning. Der må lægges vægt på de fattigste områder. Der må lægges vægt på arbejdsløshedsproblemet, på ligestillingsproblemet, og vi må også finde alternative metoder med hensyn til forvaltningen af fondene. Vi er nødt til at foretage en simplificering af procedurerne og sørge for at inddrage den private sektor mere i strukturfondenes aktioner, for med de samme penge fra Unionen side kan vi gøre langt mere.
Ud over dette vil jeg gerne omtale nogle punkter i den betænkning, vi har udarbejdet sammen med fru McCarthy, punkter, som jeg finder særligt vigtige.
Jeg mener, at mål 1 bør være det punkt, der lægges størst vægt på. Og derfor mener vi også, at mål 1 bør have ikke omtrent, men nøjagtigt to tredjedele af midlerne. Ligesom vi siger, at strukturfondsinterventionerne bør have 0, 46 % af midlerne, lige så klart må vi kunne tale om det beløb, der skal afsættes til mål 1.
Jeg mener desuden, at Den Europæiske Unions fattige randområder, det vil sige områder med et BNP pr. indbygger på under 70 % af gennemsnittet i Fællesskabet, bør have en højere samfinansiering, helt op til 85 %, som det er tilfældet nu f.eks. for de yderste randområder.
Jeg finder det vigtigt, at vi som led i Interreg-initiativet har et særligt underprogram for samarbejde mellem øerne indbyrdes og samarbejde mellem fastlandsområder og øer, så vi kan realisere det, der blev vedtaget i Amsterdam, det vil sige den traktatændring, der giver øområderne særbehandling.
Desuden vil jeg gerne understrege, at vi er imod Kommissionens forslag om en resultatreserve på 10 % af midlerne. 10 % betyder ECU 20 milliarder, der svarer til hele Samhørighedsfonden. Vi er derfor modstandere af dette forslag. Det skaber usikkerhed i planlægningen, giver Kommissionen mulighed for uden kontrol at administrere et meget stort beløb, og derfor mener vi ikke, Kommissionens forslag bør vedtages. Det samme gælder Kommissionens forslag om, at de beløb, der frigives efter to plus et år fra det tidspunkt, de bindes, skal gives til en anden medlemsstat. Vi mener, at de, i hvert fald i første omgang, bør blive i den samme medlemsstat.
(Formanden afbrød taleren)

McCarthy
Hr. formand, som medordfører for de generelle bestemmelser for reformen af strukturfondene glæder jeg mig over forhandlingen her i dag og Parlamentets mulighed for at foretage en førstebehandling af hele pakken af forslag om Agenda 2000.
Befolkningens støtte til europatanken er ofte stærkest, når borgerne kan se konkrete resultater af de europæiske politikker, der giver fattige samfund og regioner mulighed for at få del i fordelene ved medlemskabet af Den Europæiske Union gennem erhvervsuddannelsesprojekter, erhvervsudvikling, infrastruktur og nye muligheder for regionerne. Europa drejer sig ikke om penge, men om at inspirere folk til at udvikle deres eget potentiale og deltage i genopbygningen af deres egne lokalområder og -samfund. Regionalpolitikkerne i Merseyside og Nordirland, områder, der står mit hjerte nær, har f.eks. givet de lokale samfund mulighed for at skabe et nyt partnerskab. Det har været en katalytisk fornyelse. Det er den slags borgernes Europa, vi ønsker at skabe: et Europa, hvor folk inddrages i den politiske proces, hvor man kan se, at politikker og instrumenter gør en forskel for menneskers hverdag, og hvor vi giver de lokale myndigheder mulighed for at deltage i deres egen genopbygning.
I det nye årtusinde står vi over for mange udfordringer: udvidelsen, ØMU'en og globaliseringen. Dette vil skabe nye muligheder for nogle regioner, og for andre vil det indebære en proces med strukturtilpasning. Den Europæiske Union kan ikke forventes at løse disse problemer. Men tiden er ikke inde til at svække vores engagement i regionalstøtte. Vi må på ny bekræfte den positive rolle, vi kan spille med hensyn til genopbygning og jobskabelse.
Men der er behov for reformer. Hvis reformerne skal nyde befolkningens støtte, skal de være retfærdige, økonomisk holdbare, gennemsigtige og føre til effektivitet. Derfor støtter vi principperne bag Kommissionens reformforslag.
Jeg vil imidlertid gerne fremhæve nogle vigtige aspekter af Parlamentets tekst, som vi regner med vil danne grundlag for kommende diskussioner med både Rådet og Kommissionen. Vedrørende mål 1, støtteberettigelse, forstår vi problemet med koncentration. Meget af diskussionen har været centreret om, hvorvidt indførelsen af en vilkårlig grænse ved 75 % af BNP pr. indbygger uden hensyntagen til de underliggende tendenser er en fremgangsmåde, der vil føre til en liste over faktiske prioritetsområder. Kommissionen går ind for en ufravigelig 75 %-regel, men der findes dog undtagelser i Kommissionen afgørelse. Punkt 5 i vores tekst er en politisk stillingtagen, hvor vi ikke argumenterer for fleksibilitet, men fastslår, at Parlamentet forbeholder sig ret til inden for rammerne at undersøge undtagelserne og anmode om, at de optages i bilaget, før vi giver vores godkendelse.
Med hensyn til mål 2 glæder vi os over Kommissionens anerkendelse af, at genopbygningen skal være bæredygtig. De helt grundlæggende strukturproblemer i kulmineområder, stålområder og tekstilområder som i min region - East Midlands - kan ikke afhjælpes hurtigt. Vi glæder os over kursen i retning af en reduktion af antallet af mennesker, der er omfattet af mål 2støtten. Vi mener imidlertid, at støtten til områder, der kommer ud af den automatiske regionalstøtte på livstid, bør udvides fra fire til seks år - samme overgangsperiode som for mål 1-områder.
For at målrette og dirigere støtten på disse områder er vi nødt til at gå videre end blot grove indikatorer. Fleksibiliteten for medlemsstaterne skal modsvares af en række indikatorer til identifikation af behovet. Arbejdsløshed er naturligvis en prioriteret foranstaltning, men vi er nødt til at tage hensyn til faktorer som fattigdom og lavt BNP.
I vores betænkning har vi anmodet om yderligere to fællesskabsinitiativer. Vi ønsker at bevare Urban-initiativet. Kommissionen og Rådet har givet politikken for byområderne høj prioritet i det program med handlingsplaner, der skal drøftes på det kommende topmøde i Wien. Hvis den skal være en del af den regionalpolitiske dagsorden og en prioritet for medlemsstaterne, fortjener den et særskilt fællesskabsinitiativ. Vi foreslår ligeledes et kriseinitiativ, som kan hjælpe regioner og sektorer med at reagere på uforudsete kriser og udvikle nyskabende foranstaltninger. Dette giver strukturfondene et fremadskuende perspektiv, som er hensigtsmæssigt til den næste finansieringsrunde. Det er ikke hensigten at dække det område, Kommissionen har foreslået i artikel 49 C.
I Det Forenede Kongerige ser vi frem til de nye muligheder, som EF-finansieringen vil give vores regioner. Med hensyn til resultatreserven går vi ind for at forbedre resultaterne. Vi ønsker, at de offentlige midler ikke blot gives ud, men at det sker på en langt mere effektiv måde. Vi ønsker at støtte vores lokaladministrationer i partnerskaber, men vi har aldrig ønsket et EU-finanseringslotteri på 23 milliarder, som Kommissionen holder tilbage til senere fordeling under programmet. Uanset om det er med rette eller med urette, er folkestemningen efter gårsdagens beretning fra Revisionsretten og kritikken mod Kommissionens administrative systemer nok ikke positiv over for en centraliseret kommissionsmetode på dette område, og som hovedregel bør vi decentralisere.
Vi har mulighed for at maksimere vores europæiske midler og virkelig give genopbygningen et skub fremad. Nu skal regionerne have udarbejdet deres planer. Jeg vil bede Kommissionen og Rådet slutte sig til mig og acceptere et partnerskab mellem Parlamentet, Kommissionen, regeringerne og regionerne for at sikre, at fristerne bliver overholdt. Vi ser frem til en fremtid med samarbejde og diskussion. Vi lægger vægt på at holde tidsplanen og sikre, at regionerne får mest muligt ud af denne nye finansieringsrunde.

Collins, Gerard
Hr. formand, det er en stor glæde for mig at fremlægge betænkningen om Samhørighedsfonden på vegne af Udvalget om Regionalpolitik. I marts måned fremlagde Kommissionen sine forslag for Parlamentet til den næste programperiode, der løber fra 2000-2006. Disse forslag fremsættes i form af en række udkast til forordninger, og Kommissionen har fremsat to sæt ændringsforslag vedrørende Samhørighedsfonden.
Det første sæt vedrører artiklerne i forordningen, og det andet drejer sig om bilag II til forordningen, hvor man beskriver de nærmere bestemmelser for indførelsen af de grundlæggende principper. I min betænkning om Samhørighedsfonden følger jeg de hovedretningslinjer, der opstilles i Kommissionens forslag, og jeg glæder mig også over, at Kommissionens midler vil være stort set uændrede. Som det fremgår af betænkningen vil medlemsstater med en BNI pr. indbygger på mindre end 90 % af fællesskabsgennemsnittet være berettigede til støtte fra Samhørighedsfonden. Dette fremgår udtrykkeligt af protokol nr. 15 til traktaten om økonomisk og social samhørighed. Jeg har den opfattelse, at på trods af de betydelige fordele, som samhørighedslandene får fra denne fond og på trods af den stærke økonomiske vækst i de senere år, er der stadig et betydeligt infrastrukturunderskud i samhørighedslandene. Disse lande - Spanien, Grækenland, Irland og Portugal - har simpelthen ikke det samme niveau af grundlæggende infrastrukturfaciliteter, som kendetegner resten af Europa. Der hersker stadig en forskel mellem dem og de mere udviklede regioner i Europa. Kommissionens finansieringsforslag er derfor konsekvent med hensyn til at skabe vækst på længere sigt og fremme økonomisk og social samhørighed. Der er fortsat behov for EU-finansiering for at bidrage til at konsolidere de hidtidige fremskridt. Jeg hilser det meget velkommen, at dette anerkendes i forslagene til Agenda 2000.
På trods af bemærkninger, der er fremsat fra nogle sider, afviser jeg kategorisk enhver forbindelse mellem Den Økonomiske og Monetære Union og Samhørighedsfonden. Som irsk udenrigsminister deltog jeg rent faktisk i forhandlingerne om og underskrivelsen af Maastricht-traktaten, som indeholder aftalen om Den Økonomiske og Monetære Union. Dengang blev det også besluttet, at Irland, Spanien, Portugal og Grækenland havde behov for øget strukturfinansiering for at kunne nå op på de gennemsnitlige økonomiske resultater for EU. Dengang blev der ikke indført nogen som helst forbindelse mellem Den Monetære Union og berettigelse til støtte fra Samhørighedsfonden, og jeg ser ingen grund til at indføre en sådan nu.
Visse nye foranstaltninger i Kommissionens forslag er i princippet korrekte. Jeg glæder mig over Kommissionens bestræbelser på at forbedre fondens funktion. Men den praktiske anvendelse af den nye foranstaltning skal afklares yderligere. F.eks. kan man støtte »forureneren betaler«-princippet med henblik på at sikre en høj miljøstandard for projekterne. Men det er nødvendigt at fastsætte retningslinjer for anvendelsen af dette princip, hvor man logisk set må tage hensyn til de særlige omstændigheder i de fire medlemsstater, som fonden finder anvendelse på.
Med hensyn til projektfinansiering er det for lidt med et enkelt forskud på 10 % som første udbetaling. Den indledende fase af et projekt er meget vigtig set fra et kvalitativt synspunkt, og det er normalt nødvendigt at bruge en betydelig del af de afsatte midler til at få sat projektet i gang. Endvidere kan et lille forskud føre til diskriminering mod regioner, der er ude af stand til at finde tilstrækkelig startkapital fra deres egne ressourcer. Selvom jeg er meget lydhør over for Kommissionens ønske om at holde de samlede udgifter til planen og den årlige andel på linje med gennemførelsen på den ene side og arbejdets fremadskriden på linje med de udbetalte forskud på den anden side, mener jeg stadig, at et forskud på 10 % er for lidt, og det vil betyde en for stor byrde for de mindre begunstigede regioner under den indledende projektfase.
I lyset af problemerne i løbet af den foregående programperiode med hensyn til finansielle korrektioner og mere præcis nedsættelse, suspendering eller annullering af støtte i tilfælde af uregelmæssigheder synes jeg, at den mest korrekte reaktion er kun at reducere eller annullere forskuddet i tilfælde af uregelmæssigheder og ikke hele projektet. Uregelmæssigheder kan hurtigt spores og rettes uden at bremse projektet som sådan. I samme forbindelse bør princippet om automatisk annullering af støtte, med andre ord annullering af alle forpligtelser, for hvilke der ikke er indgivet en betalingsanmodning ved udgangen af andet år, bestemt tilskynde medlemsstaterne til at iværksætte deres projekter inden for fristerne. Men det annullerede beløb bør tildeles samme medlemsstat, så man kun straffer den pågældende region eller endnu bedre bare det pågældende projekt, men ikke hele landet.
Endelig vil jeg gerne udtrykke min bekymring over konsekvenserne af en ufleksibel midtvejsevaluering i henhold til forslaget. I min betænkning peger jeg på, at hvis en medlemsstat ophører med at være støtteberettiget på tidspunktet for denne midtvejsevaluering, vil det være tilrådeligt at indføre en eller anden afviklingsordning, hvilket man også overvejer aktivt med hensyn til strukturfondene.
Støtteberettigelsens ophør inden for Samhørighedsfonden er naturligvis et spørgsmål, der skal afgøres på grundlag af de relevante statistikker. Men en pludselig afbrydelse af finansieringen til et land, der har gjort god brug af midlerne, kan få alvorlige konsekvenser for landets økonomiske velbefindende.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, dagens forhandling under ét er uden tvivl af allerstørste betydning. I vores egenskab af demokratiske repræsentanter for borgerne og befolkningerne i Europa forhandler vi om retningslinjerne for Kommissionens politik i Europa i de næste syv år.
I mine øjne har Europa-Parlamentet, og især Udvalget om Regionalpolitik, været på højde med omstændighederne. Vores bidrag, som Parlamentet vedtager i morgen, afklarer og forbedrer Kommissionens forslag. Blandt disse forslag er EFRU langt det vigtigste økonomiske instrument til regionaludvikling, og fonden tildeles i artikel 130 C i traktaten rollen som instrument til udligning af de største skævheder i Fællesskabet.
EFRU er kendetegnet ved sin tilknytning til den centrale del af samhørighedspolitikken, som i henhold til artikel 130 A i traktaten har til formål at formindske forskellene mellem de forskellige områders udviklingsniveauer og forbedre situationen i de mindst begunstigede landområder, hvilket er grunden til, at mere end 50 % af bevillingerne til samhørighedspolitikken i perioden 1998-1999 er ydet gennem EFRU.
Kommissionens forslag indeholder ikke de store nyheder for en så overordnet og foranderlig fond som EFRU, der i store træk egentlig har fungeret ganske godt. Europa-Parlamentet har efter min mening forbedret forslaget ved at afklare prioriteringerne og tilføje forskellige politiske hentydninger til de tekniske forslag, hvilket er resultatet af de forskellige parlamentariske gruppers og de forskellige udvalgs ændringsforslag, og det giver det samlede resultat en sammenhængende struktur, der uden tvivl i højere grad svarer til de problemer, som foruroliger borgerne og de mindst udviklede områder i Europa.
Europa-Parlamentets betænkning forbinder den lokale samhørighed i Europa med den sociale og økonomiske samhørighed i udviklingen af den fysiske planlægning. Fysisk planlægning betyder bedre kommunikation, større incitament til industriel lokalisering, større muligheder for vækst. Kort sagt større udvikling, beskæftigelse og velfærd.
Lokal samhørighed betyder at kæmpe for at afhjælpe de permanente geografiske skævheder på grund af beliggenhed i randog øområder og fremme opbygningen af forbindelser mellem disse regioner indbyrdes og mellem dem og de centrale områder i Fællesskabet. EFRU har et vigtigt mål på dette område, og for at fremme udviklingen af disse tilbagestående randområder, som hovedsageligt er kystnære områder, opfordrer Parlamentet til udvikling af søtransporten, der er et uafklaret spørgsmål i Fællesskabet, og som kunne løsne op for trafikpropperne på landtransportområdet, fremme miljøet og derigennem bidrage til udviklingen af de tilbagestående områder.
Vores betænkning indeholder også en opfordring til eksplicit at medtage jobskabende kulturelle investeringer, der har til formål at beskytte den kulturelle arv og naturarven, og investeringer i udviklingen af bæredygtig turisme, miljøvenlig turisme og turisme med kulturelt sigte. Vi har udvidet kommissionsforslaget til eksplicit at omfatte de investeringer, der har til formål at bevare eller retablere en regions industrigrundlag, og dem, som specifikt har til formål at fremme den lokale udvikling.
I betænkningen støtter vi bibeholdelsen af fællesskabsinitiativet Urban, som sammen med Interreg har medført en klar EFværditilvækst. Støtten til Interreg var enstemmig, og der stilles store forventninger til Interreg III med hensyn til såvel dets traditionelle grænseoverskridende samarbejde, som Europa-Parlamentet nu anmoder om udvides til eksplicit at omfatte samarbejdet mellem øer og på tværs af de maritime grænser, som det nye afsnit c) om transnational samarbejde mellem store europæiske områder, hvilket også i særdeleshed er forbundet med den fysiske planlægning.
Sluttelig anbefaler vi i betænkningen en overordnet udvikling af specifikke virksomhedsaktiviteter, der er rettet mod fremme af SMV'erne og mod virksomhedssamarbejde, virksomhedsservice, vedvarende energikilder og respekten for miljøet. Kommissionen kan eller vil sige, at dens forslag allerede tillod medlemsstaterne at medtage bl.a. disse aspekter, men EuropaParlamentet har i kraft af sine forskellige politiske grupper ønsket, at disse spørgsmål blev klart specificeret for således at identificere os med de borgere og befolkninger, som vi repræsenterer, idet vi samtidig tilretter og prioriterer de aktioner, som på et tidspunkt skal indarbejdes i programmer, som er finansieret af Den Europæiske Fond For Regionaludvikling.
Dokumentet, vi står med nu, er ikke kun et godt teknisk dokument, det er også et godt politisk dokument. Jeg synes, at vi har gjort et udmærket stykke arbejde under førstebehandlingen, og ønsker at slutte af med at takke de parlamentsmedlemmer i de forskellige politiske grupper og udvalg, som med deres ændringsforslag har samarbejdet og bidraget til at forbedre denne betænkning, som jeg har haft æren af at være ordfører for.
Lad mig afslutningsvis nævne de strukturelle aspekter for fiskeriet. Jeg ønsker særlig i dag på vegne af de fiskeriafhængige regioner, ligegyldig hvilket mål de hører under, at give udtryk for min varme støtte til den holdning vedrørende den fremtidige FIUF-forordning, som Parlamentets Fiskeriudvalg over en bred kam har støttet. Jeg vil gerne fremhæve punkt 13 i betænkningen om den generelle forordning og spørge, hvorfor fiskeriet behandles anderledes end landbruget. Fru kommissær, fiskeriet har brug for en eneste forordning, der er seriøs, nøjagtig og vandret, som omfatter alle foranstaltninger, og som giver dem, der kan drage fordel af den, juridisk sikkerhed. Jeg håber, at De vil handle i tide, rette op på situationen og acceptere Parlamentets holdning.

Kellett-Bowman
Hr. formand, dette er virkelig en typisk førstebehandlings-forhandling under Hughes-proceduren, og jeg må sige, at jeg glæder mig til, at der kommer nye regler for Hughes-proceduren, og jeg håber, at andenbehandlingen vil finde sted i henhold til de nye regler.
Jeg fremlægger en betænkning og fem udtalelser på Budgetudvalgets vegne.
Betænkningen handler om nye regler for finansieringen af de transeuropæiske net. Det er en temmelig teknisk betænkning om, at Kommissionen finder ud af, at der er flere penge til rådighed til finansiering af allerede aftalte politikker. Det er som sagt en teknisk betænkning, og jeg har til hensigt at afvise ændringsforslag, der drejer sig om politik og ikke om emnet for betænkningen. Vi stemmer om den i morgen.
Det ville tage for lang tid at nævne alle de fem beslutningsforslag, til hvilke Budgetudvalget fremsætter udtalelser i mit navn. Budgetudvalget har på ingen måde til hensigt at gribe ind i de bevilgende udvalgs tilrettelæggelse af politikken. Men som Budgetudvalg lægger vi særlig vægt på to ting. Formanden for Revisionsretten nævnte den ene ting i går. Han sagde, at for andet år i træk var antallet af uregelmæssigheder inden for strukturfondene var stigende, mens de var faldende på landbrugsområdet, som længe har udgjort et problem. Den anden ting er det regelmæssige, årlige underforbrug inden for regionalfondene. Så Budgetudvalget hilser de nye regler, som Kommissionen foreslår på denne måde, velkommen.
Ændringsforslagene vedrører alle fem betænkninger og er af teknisk karakter. Vi søger på ingen måde at ændre den politiske beslutningstagning i de bevilgende udvalg. Den eneste undtagelse er muligvis Budgetudvalgets støtte til resultatreserven. En anden betegnelse for resultatreserve er effektivitetsreserve. Kunne De forestille Dem, at Budgetudvalget modsætter sig tanken om effektivitet? Fordi jeg også er medlem af Regionaludvalget, ved jeg, at man også dér søger at fremme tanken om en resultatreserve. Hvis Kommissionens forslag går igennem, mener Budgetudvalget, at denne reserve bør være underlagt egentlige finansielle bestemmelser. Parlamentets beslutningsorienterede indfaldsvinkel må på ingen måde tilsidesættes gennem anvendelse af resultatvurderingen, selvom det er fristende for et budgetudvalg at søge støtte til nogen sådant.
Store dele af Parlamentet har ikke været tilfredse med ændringsforslagene. Det er efter min mening en stor skam, og jeg vil gerne opfordre medlemmerne til at læse dem. Alle forslag om, at vi måske kan anvende finansforordningen, bør ikke blive mødt med fjendtlighed. Alle forslag om, at vi bør følge de finansielle bestemmelser, burde ikke gøre folk meget bekymrede, men jeg forstår, at adskillige medlemmer er bekymrede netop på grund af dette, og jeg vil opfordre dem til at læse disse ændringsforslag, før de møder op til afstemningen i morgen.

Jöns
Hr. formand, fru kommissær, hr. kommissær, kære kolleger. Reformen af Socialfonden er langt mindre omstridt end reformerne af de andre fonde. Alligevel er der problemer. Men til en begyndelse skal det i hvert fald fremhæves, at Socialfonden er det eneste arbejdsmarkedsinstrument, vi har på europæisk plan. Desuden udgør den hele 10 % af budgettet. Netop fordi Socialfonden er vores eneste instrument til at ledsage en europæisk beskæftigelsesstrategi, skal vi ubetinget gøre den i stand til at matche de nye store arbejdsmarkedspolitiske udfordringer. Det vil sige, at vi med den skal åbne nye beskæftigelsesmuligheder, først og fremmest i det tredje system, altså i den almennyttige sektor. Jeg tænker på områderne miljø, kultur og sociale serviceydelser.
Det gælder også om at skabe mere arbejde ved hjælp af lokale beskæftigelsesinitiativer. Derudover skal vi med Socialfondens støtte ikke kun udvikle nye arbejdsmønstre, men også i langt højere grad afprøve dem. Det skal først og fremmest ske i to retninger, nemlig for det første rettet mod kvinderne for at gøre det lettere at forene familieliv og arbejdsliv og for det andet rettet mod ældre arbejdstagere for at lette overgangen fra arbejdslivet til pensionisttilværelsen. Endvidere skal vi i øget grad beskæftige os med en helt ny problemgruppe, nemlig arbejdstagere, som i dag er i midten af 40'erne. De mister som regel som de første deres job, og erfaringen viser, at kursusdeltagere, der følger Socialfondens foranstaltninger, uanset hvilken aldersklasse, klarer sig en tredjedel bedre i jagten på en arbejdsplads end jævnaldrende uden Socialfondens kurser.
Det er ligeledes nyt, at der i fremtiden i hele Unionen støttes foranstaltninger til almen uddannelse, som hidtil kun var mulige i mål 1-regioner. Her glæder det mig meget, at også Det Europæiske Folkepartis Gruppe i går kunne stemme for et kompromis. Der er således mulighed for at give hundredtusinder af unge i Europa bedre erhvervsmæssige perspektiver ved hjælp af bedre almen uddannelse. For mig er netop dette punkt særligt vigtigt, fordi der alene i Portugal f.eks. er 600.000 unge mennesker, der i den almene uddannelse drager nytte af Socialfonden. I Spanien er det 152.000 unge, i Irland anvendes i indeværende støtteperiode ECU 380 millioner fra Socialfonden til den almene uddannelse.
Men ikke kun fattige medlemsstater har brug for denne støtte. Også Det Forenede Kongerige, Frankrig eller Italien gennemfører tilsvarende foranstaltninger. Det er altså godt, at De, kære kolleger fra PPE-gruppen, her er kommet med i allersidste minut. Det er altsammen nye tyngdepunkter for støtten, som vi er enige om på tværs af grupperne. Men der er også to ændringsforslag fra PPE-gruppen, som udvalget har afvist, og som min gruppe på ingen måde kan støtte. Der hersker fundamentalt forskellige meninger i forbindelse med den præventive arbejdsmarkedspolitik og, hvordan skulle det være anderledes, ved støtte til kvinder.
Nu angående det første stridspunkt, nemlig at bruge 15 % af Socialfondens penge i hver medlemsstat til præventiv arbejdsmarkedspolitik. Dette politiske initiativ indførtes af Socialfonden i Europa i 1994 med så stor succes, at det helt selvfølgeligt blev optaget i Luxembourg-retningslinjerne for beskæftigelsespolitikken. Så forstår jeg med min bedste vilje ikke, hvorfor De nu er imod det. Allerede i dag er der en tilsvarende opdeling af midlerne mellem mål 3 og mål 4. Allerede i dag er der et forhold på 80: 20 mellem midler til bekæmpelse af langtidsarbejdsløshed og midler til foranstaltninger med henblik på tilpasning til den industrielle ændring.
Nu angående det andet stridspunkt. Enhver ved jo, at mainstreamingprincippet for kvinder ikke er tilstrækkeligt til at fjerne diskrimineringen af kvinder på arbejdsmarkedet. Hvis vi virkelig vil opnå fremskridt ved gennemførelsen af lige muligheder, skal Europa også her påtage sig en pacemaker-funktion, og så skal 50 % af Socialfondens penge være disponible for yderligere, helt specifikke foranstaltninger til støtte af kvinder. Jeg håber i hvert fald, at De, kære kolleger fra PPE-gruppen, her kommer til fornuft. De har jo stadig tid indtil i morgen.

Arias Cañete
Hr. formand, fru kommissær, hr. kommissær, mine damer og herrer, i 1994 blev fiskeriet for første gang medtaget under strukturfondene, og der oprettedes et finansielt instrument til udvikling af fiskeriet, FIUF, hvis vigtigste mål var at restrukturere den kaotiske situation, som finansieringsordningen for strukturpolitikken inden for fiskeri befandt sig i på det tidspunkt, idet det var integreret på den ene side i strukturfondene og på den anden side i et instrument kaldet den europæiske fond til udvikling af fiskeriet.
Denne situation medførte alvorlige forvaltningsmæssige vanskeligheder, administrativ stivhed, mangel på sammenhæng og gennemsigtighed. Det var nødvendigt at anskue spørgsmålet om finansiering af strukturforanstaltningerne inden for fiskeriet på en ny og anderledes måde gennem en forenkling af instrumenter med henblik på at afhjælpe de mangler, som det tidligere system havde medført.
Reformen i 1994 omfattede alle de områder i Den Europæiske Union, som var afhængige af fiskeri, fordi der var tale om en fælles politik. Fællesskabsinitiativerne optrådte ligeledes for første gang inden for rammerne af denne reform. Blandt disse blev fiskeriinitiativet skabt som supplement til strukturfondene.
Ikke desto mindre ser det nu ud, som om Kommissionen har glemt motiverne bag dens gennemførelse af reformen, idet vi med den model, som nu foreslås, løber en risiko for at vende tilbage til det absolutte kaos med hensyn til strukturpolitiske fiskeriforanstaltninger, foruden manglen på sammenhæng i Kommissionens forslag til ny forordning.
Med Kommissionens forslag kommer vi ikke længere frem ad den vej, vi påbegyndte med reformen i 1994. Det er uforståeligt, at vi forelægges et dokument, hvori man ikke engang præciserer de foranstaltninger, der skal træffes, og hvori man ikke beskriver den strukturelle indsats i fiskerisektoren på en klar måde. Og resultatet af denne mangel er, at det ikke er fiskerisektoren, der drager fordel heraf, men derimod Kommissionen, idet dens beføjelser udvides på utrolig vis i andre sektorer, f.eks. landbruget eller udvikling af landdistrikter. Er fiskeripolitikken måske ikke lige så fælles som landbrugspolitikken?
I betragtning af manglen på sammenhæng, modsætningerne og forskelsbehandlingen, som Kommissionens forslag indeholder, er Parlamentets forslag noget så enkelt som én juridisk ramme, en horisontal forordning inden for rammerne af de nationale programmer med det formål at bibeholde den nødvendige sammenhæng for at opfylde den fælles fiskeripolitiks målsætninger. En forordning, som er resultatet af en reorganisering og forenkling af alle de eksisterende instrumenter til strukturforanstaltninger inden for fiskeri, og som dækker alle fiskeriafhængige områder.
Denne mere pragmatiske synsvinkel ville gøre det muligt at inkludere alle strukturforanstaltningerne på den ene side og på den anden side alle de områder, som virkelig har behov for anvendelsen af disse foranstaltninger, idet man ser bort fra overvejelser som den, Kommissionen indfører med hensyn til udvælgelse af områderne i det nye mål 2 på grundlag af beskæftigelsemæssige og ikke fiskerimæssige kriterier. Det vil uundgåeligt medføre en betydelig forvrængning, idet man glemmer det endelige formål med strukturpolitikken inden for fiskeri, som er rettet mod de områder, der er afhængige af fiskeri, og ikke kun mod dem, som har beskæftigelsesmæssige problemer inden for fiskeriet. Det drejer sig om totalt forskellige begreber, som man ikke må forveksle. Lad mig tilføje en oplysning: Generelt er arbejdsløsheden i de fiskeriafhængige områder ikke særlig stor. Det er normalt andre problemer, som plager disse områder.
En sådan forordning ville gøre det muligt, at fiskeriet fik sin egen strukturpolitik, som kunne bevare sektorens konkurrenceevne og gøre det muligt for medlemsstater at løse interne spørgsmål under hensyntagen til visse sektorers særlige forhold.
Og således ville denne ordning muliggøre en betydelig forenkling af programmeringen, idet mange nuværende forordninger, som er komplicerede og ind imellem indbyrdes usammenhængende, ville forsvinde.
Det drejer sig afgjort om at udarbejde én juridisk ramme, der samler al fællesskabslig lovgivning vedrørende fiskeri, og som omfatter alle foranstaltninger vedrørende modernisering og omlægning af flåden, blandede virksomheder, forarbejdning og afsætning, samfundsøkonomiske foranstaltninger, akvakultur osv. Kort sagt foranstaltninger, der gør det muligt at bevare flådens konkurrencedygtighed på det åbne verdensmarked.
Mine damer og herrer, vi er nødt til at undgå, at de hidtidige resultater tabes på gulvet med en reform, som fører os ud i en kaotisk og gammeldags situation. Lad os ikke glemme resultatet fra Det Europæiske Råd i Edinburgh, hvor det vedtoges at føre strukturforanstaltningerne for fiskeriet ind under strukturfondene. Det forslag, som Kommissionen i dag fremlægger, er i modstrid med dette resultat, idet man har til hensigt at fjerne en del af strukturaktionen fra strukturfondene til skade for fiskeriet.
Jeg vil gerne afslutningsvis komme med en kort kommentar om Samhørighedsfonden og understrege ligesom hr. Collins, at Samhørighedsfondens eneste formål er at bidrage til styrkelsen af den sociale og økonomiske samhørighed og ikke at tjene som instrument for opnåelse af nominel konvergens for at kunne opfylde kravene for deltagelse i den fælles valuta. Det forbliver et instrument, der tjener et formål, og som kun er forbundet med målsætningen om social og økonomisk samhørighed og reguleret i det sidste afsnit af samhørighedspolitikken og ikke i afsnittet om Den Økonomiske og Monetære Union. Derfor støtter jeg helt og aldeles hr. Collins' kommentarer og Udvalgets forslag, som vi synes er de eneste, der er i fuld overensstemmelse med ånden i traktaten.

Berend
Hr. formand, mine damer og herrer, kære medlemmer af Kommissionen. Først en tak på min gruppes vegne til ordførerne for alle strukturfondsbetænkningerne, og når jeg særligt nævner fru McCarthy og hr. Hatzidakis, så skyldes det, at de har leveret broderparten.
Hvis den europæiske regionalpolitik fortsat skal være effektiv, må vi begrænse os til de væsentlige opgaver. Målsætningen er at hjælpe de økonomisk svage regioner, og vi anbefaler derfor den koncentration, der er foreslået af Kommissionen, om at støtte regioner med et udviklingsefterslæb, nemlig mål 1-regionerne, som skal støttes både fra en geografisk synsvinkel og også med nøjagtigt to tredjedele af Strukturfondens midler.
Vi plæderer indtrængende for, at kriteriet om et regionalt bruttonationalprodukt pr. indbygger på under 75 % af fællesskabsgennemsnittet anvendes strengt ved udvælgelsen af de kommende mål 1-områder. Det er for os en helt væsentlig målestok, som har betydning for den samlede vurdering af betænkningen.
Jeg gør opmærksom på, at de, der i dette spørgsmål anbefaler en fleksibilitet, truer den fælles konsensus og hindrer en helstøbt revision af strukturfondene. Men samtidig vil jeg gerne i den forbindelse stærkt opfordre Kommissionen til ved opdelingen af midlerne at sikre ligeberettigelse for mål 1-områderne. At tage hensyn til det nationale velstandskriterium ved størrelsen af de tildelte midler er efter min opfattelse i betragtning af den regionale orientering ikke velegnet til at etablere en ligebehandling. Vi afviser derfor udtrykkeligt dette, da det skaber ny uretfærdighed.
Hvad Samhørighedsfonden angår, er der delte meninger i min gruppe. Én del, først og fremmest kolleger fra de sydeuropæiske lande, anbefaler ordførerens og Kommissionens forslag om at videreføre Samhørighedsfonden i den hidtidige form. En anden del, som jeg tilhører, mener, at for de lande, som deltager i Den Økonomiske og Monetære Union, har Samhørighedsfonden opfyldt sit vigtigste mål og har i væsentlig grad bidraget til den nominelle konvergens. Der er derfor efter vores mening ingen begrundelse for at videreføre den i den nuværende form. Sådanne europæiske støtteprogrammer er midlertidige foranstaltninger, som ikke må betragtes som varige velerhvervede rettigheder, når de har nået deres mål. Det er et grundprincip i det solidariske fællesskab, at solidaritet ikke som en ensrettet vej kun har én retning, nemlig modtage, men skal være begrundet i en solidarisk forståelse af at give og tage. Ellers bliver der trukket for store ensidige veksler på dette solidariske fællesskab, som vi udtrykkeligt går ind for.

Vallvé
Hr. formand, fru kommissær, Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe vil gerne udtrykke sin støtte til princippet om at styrke den sociale og økonomiske samhørighed i alle territorier, stater og områder i Den Europæiske Union. Vi understreger på ny behovet for at bibeholde 0, 46 % af BNI til strukturfondene.
Vi står foran en udvidelse af Den Europæiske Union, og vi er nødt til at være opmærksomme på omkostningerne forbundet hermed. Til dette formål kan vi regne med EU's økonomiske vækst. Strukturfondenes vigtigste mål ud over den sociale og økonomiske samhørighed er at fremme jobskabelsen, hvilket skal ske gennem fremme af de små og mellemstore virksomheder.
Vi støtter koncentreringen af strukturfondene i Kommissionens forslag, som har til formål at gøre dem mere effektive, og vi støtter også forenklingen af procedurerne med det formål at kunne gøre forvaltningen af dem mere gennemsigtig. Vi støtter subsidiaritetsprincippet og anerkendelsen af den vigtige funktion, som de regionale og lokale myndigheder udøver, især i de medlemsstater, hvis regioner også har lovgivende beføjelser. Vi støtter høringen af det civile samfund og de ikkestatslige organisationer i udarbejdelsen af programmerne. Vi støtter også decentraliseringen og en mere fleksibel forvaltning af fondene, men vi er klar over, at dette kræver en styrkelse af kontrolmekanismerne for at sikre en passende udnyttelse af disse.
Vi støtter også en reduktion af antallet af mål fra syv til tre, og det er vores opfattelse, at det er nødvendigt at gøre statsstøtten i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, litra C, kompatibel med strukturfondene, nærmere betegnet i mål 2-områderne, hvor de to støtteformer bør være kompatible.
Som jeg har sagt nogle gange på udvalgsmøder, må vi også insistere på problemet med landdistrikterne, hvor en vigtig faktor er arbejdsløsheden og befolkningsnedgangen. Vi støtter Kommissionens synspunkt vedrørende udfasningsordningen. Vi støtter også en reduktion af fællesskabsinitiativer og understreger den vigtige rolle, som Interreg spiller i det grænseoverskridende samarbejde, som tilfører initiativet en virkelig europæisk dimension. Interregs indsats over for ansøgerlandene bør også styrkes.
Vores gruppe støtter uden forbehold fastsættelsen af en procentsats for effektiviteten, en reserveprocentsats, for hvert mål og for hver medlemsstat for at fremme en større effektivitet i anvendelsen heraf.
Fru kommissær, det er vores opfattelse, at reservefonden er en god idé, og at den bør støttes. Vi kan drøfte procentsatsen, men vi mener, at anvendelsen heraf er vigtig.
Sluttelig støtter vi også anvendelsen af Samhørighedsfonden i de stater, hvis BNI ligger under 90 % af EF-gennemsnittet.

Baggioni
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, McCarthy-Hatzidakis-betænkningen glæder sig med god grund over Kommissionens velbegrundede mål, der sigter på at forenkle reglerne for strukturpolitikken.
Det er Parlamentets opgave at gøre Kommissionen og Rådet opmærksom på nødvendigheden af at knytte målene om økonomisk og social samhørighed og fysisk samhørighed i EU tæt sammen, hvilket udtrykkes meget klart i Varelas betænkning.
Man skal foruden Unionens landdimensioner også tage hensyn til dens maritime dimensioner og som følge heraf være tilstrækkeligt opmærksom på behovene i øregioner, perifere regioner samt regioner omgivet af fremmed land. EU skal ikke forfalde i dets periferi. Det er desværre den risiko, som disse regioner løber, når man tager hensyn til de socioøkonomiske faktorer, der karakteriserer dem, samt til de økonomiske retningslinjer for markedet i EU, der hovedsageligt er koncentreret om en London-Paris-Bonn-akse.
Definitionen af det nye mål 1, som er udformet i betænkningen om rammeforordningen, giver trods dens strenge ordlyd medlemsstaterne mulighed for at forbedre samhørigheden i nationale områder, og den tolererer undtagelser i et vist omfang, så længe proceduren er gennemsigtig, og så længe en liste over de støtteberettigede regioner er vedlagt bestemmelserne. På den måde kan forhindringerne for en socioøkonomisk udvikling i de regioner, der har vedvarende strukturelle problemer, blive taget i betragtning som et prioriteret mål i strukturfondspolitikken. Det er ligeledes med tilfredshed, at jeg konstaterer, at betænkningen om rammeforordningen afsætter en særlig del af Interreg-initiativet til regionalt samarbejde med og mellem øregioner. Dette svarer til det løfte, som Kommissionen har afgivet, men som den indtil nu ikke har gjort noget for at holde.
Endelig synes jeg, at det er vigtigt at gøre noget ved Kommissionens manglende forslag vedrørende forholdet mellem strukturfondene og udkastet til en fysisk planlægning for Fællesskabet. Derfor vil jeg anmode om, at man støtter de to ændringsforslag, som vi har fremsat til McCarthy-Hatzidakis-betænkningen, således at der i rammeforordningen tages hensyn til den indsats, der er blevet gjort for at udarbejde en sammenhængende egnsudviklingsstrategi i Fællesskabet.

Novo
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, det centrale spørgsmål, som betænkningen om strukturfondene stiller, er, om Parlamentet billiger, at de finansielle midler til strukturinterventionerne i de nuværende 15 medlemsstater skal nedsættes fra 0, 46 % til 0, 34 % af EU's BNI inden for den kommende EF-støtteramme. De, der er enige i en sådan nedsættelse og derfor også billiger en nedsættelse af strukturfondene - som for mit land vil betyde et tab i milliardklassen - vil stemme for betænkningen. De, der mener, at det ikke bør være de nuværende samhørighedslande, der alene skal finansiere udvidelsen, vil stemme imod. Det vil være tilfældet for vores vedkommende medmindre Parlamentet vedtager nogle ændringsforslag, der sigter mod at få sådanne retningslinjer afvist.
Og de delvis positive aspekter ved betænkningen - f.eks. de kraftige forbehold over for en såkaldt resultatreserve, det, at Kommissionens retningslinjer for strukturinterventionerne kun skal gælde for to tredjedele af bevillingerne til mål 1-regioner eller ønsket om at bibeholde Urban-initiativet - må ikke få os til at glemme det væsentlige.
Betænkningen om Samhørighedsfonden følger på sin side op på det, som traktaten om Den Europæiske Union allerede juridisk har fastsat, og som Agenda 2000 blot bekræfter, nemlig at alle lande med BNI på under 90 % af gennemsnittet i Fællesskabet bør modtage støtte fra Samhørighedsfonden, uanset om de tilhører gruppen af eurolande.
På den anden side slutter betænkningen sig til det, som vi altid er gået ind for, og modsætter sig således, at Samhørighedsfonden, sådan som Kommissionen foreslår det, er betinget af opfyldelse af stabilitetspagtens krav.
Vi håber, at indholdet af denne betænkning ikke bliver ændret radikalt som følge af ændringsforslagene fra hr. Walter og hr. Berend fra PSE-gruppen og PPE-gruppen, der afslører en total mangel på solidaritet med de nuværende samhørighedslande, og som vil forhindre, at lande som Portugal, der er med i ØMU'en, stadig kan drage fordel af Samhørighedsfonden.
Til slut vil vi gerne tilføje, at videreførelsen af Samhørighedsfonden for disse lande ikke må fungere som et yderligere pressionsmiddel, således som hr. Berend just har forsøgt det, og heller ikke må dække over eventuelle reelle tab inden for strukturfondene, eftersom denne fond er traktatfæstet og måske udgør et af de få positive elementer i Agenda 2000.
Tilbage står at tilføje, at eftersom de øvrige betænkninger omhandler forordninger af primært teknisk art, kan vi gå ind for dem i deres helhed. Hvad angår FIUF, støtter vi betænkningens strategi om at samle forordningerne for denne sektor, uden at det dog synes os nødvendigt eller sagligt begrundet allerede nu at fremlægge en så komplet retsakt, hvis samlede mulige konsekvenser heller ikke er blevet tilstrækkeligt gennemdrøftet..

Schroedter
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær. De vil undre Dem over, at det netop er mig, der her som den første og eneste fastslår, at Kommissionens forslag i betragtning af den snævre finansielle ramme er relativt afbalanceret. Det er fornuftigt at koncentrere midlerne om de svageste regioner. De Grønne støtter Kommissionens udkast, selvom vi naturligvis må konstatere, at heller ikke Kommissionen har vist bevægelighed internt, når det drejer sig om ressourcegrænser på dens egne områder. Her har den ikke forstået at udvikle sammenhængende strukturer.
Jeg konstaterer kun, at der ikke findes en ensartet støttestruktur for landdistrikterne. Der er heller ikke noget forslag til en løsning af problemerne for de euroregioner, der har fælles grænser med ansøgerlandene, nemlig ved her at skabe mulighed for grænseoverskridende støtte. Den fælles fond er det eneste fornuftige udgangspunkt for en løsning, og Kommissionen er fortsat passiv.
Det er naturligvis umiskendeligt, at der er fremskridt. Først og fremmest i strukturfondsforordningen er det endelig lykkedes at indføre den bæredygtige udvikling som central målsætning. Økonomi, økologi og social sikkerhed skal igen bringes i balance, hvis regioner ikke skal være afhængige af støtte i al evighed, men skal opleve en stabil udvikling. Det er naturligvis afgørende for en sådan stabilitet, at lokale og regionale aktører og samfundsgrupper deltager.
Strukturfondene har dette demokratiske udgangspunkt. Parlamentet har i Regionaludvalget fremmet afgørende forbedringer på dette område. Disse muligheder kunne have foranlediget de samfundsmæssige aktører til på afgørende måde at deltage i udformningen af planerne. Desværre forbliver det ved »kunne have«, for det er klart for alle, at det nye retsgrundlag kommer alt for sent, og at planerne for længst er færdige. Derfor forventer jeg af Dem i dag, fru kommissær, at De fremsætter et forslag for os om, hvordan det er muligt, at der i betragtning af dette dilemma virkelig rettidigt kan finde en demokratisk deltagelse sted, således som den er fastsat i strukturfondene.
Endnu et ord til kollegerne. Der er ingen mening i her på prangermaner at ville presse gamle erhvervede rettigheder igennem. Strukturfondene er ikke en national selvbetjeningsbutik. Det er vores opgave at støtte den tyske regering i sit forehavende om at afslutte Agenda 2000-pakken i marts. Det er den senest mulige frist for virkelig at lade regionerne få del i støtten i januar.

Escolá Hernando
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg ønsker på vegne af mig selv og 60 andre parlamentsmedlemmer fra grupperne PSE, PPE, UPE, GUE/NGL, V og ARE, som sammen har stillet ændringsforslag 49, at henlede Deres opmærksomhed på et konkret punkt, som ikke er blevet behandlet i den betænkning, som vi nu forhandler om. Til sammenligning tænker jeg på hvilken hån, det er at acceptere, at Kommissionen i ensartede problemstillinger kommer med løsninger, som ikke alene er forskellige, men også klart diskriminerende. Det er desværre tilfældet med Kommissionens forslag, hvad angår mål 1.
Kommissionen foreslår som bekendt tre måder at få adgang til mål 1-midlerne på:
a)for det første, hvis man har en lav indkomst pr. indbygger. Alle, jeg gentager, alle områder i Europa med et BNP pr. indbygger på under 75 % af EF-gennemsnittet er omfattet af mål 1.b)for det andet, hvis man betragtes som et randområde. Alle, jeg gentager på ny, alle områder i Europa, som er randområder, er omfattet af mål 1.c)for det tredje, hvis man allerede er omfattet af mål 6. Det vil sige, at man har en meget lav befolkningstæthed, men dette gælder kun for de nordiske lande.Logisk nok lyder spørgsmålet straks: Hvordan kan det være, at Kommissionen betragter den lave befolkningstæthed som et tilstrækkeligt stort handicap til at få adgang til mål 1 i ét bestemt område af Unionen? Hvad ville De synes, hvis Kommissionen foreslog os, at kun nogle randområder kunne omfattes af mål 1, eller at kun nogle områder med en BNP på mindre end 75 % af EF-gennemsnittet var støtteberettigede under mål 1? Det er et grundlæggende demokratisk princip, at man bruger samme løsning til samme problem. Der er ikke sammenhæng i, at nogle områder i Unionen kan få adgang til mål 1 i kraft af deres lave befolkningstæthed, mens andre ikke kan. Den sammenhængende løsning er den, som vi foreslår i ændringsforslag 49, det vil sige en eksplicit medtagelse af kriteriet vedrørende lav befolkningstæthed under mål 1.

Nicholson
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske alle ordførerne med de betænkninger, der fremlægges her i dag. Der er ingen tvivl om, at strukturfondene i mange år har betydet vigtig støtte til perifere og fattige regioner i mange dele af Den Europæiske Union. Vi befinder os nu på et tidspunkt, hvor der er behov for en reform. De har været en utrolig succes, og der er blevet gennemført mange projekter, som ellers aldrig ville være kommet i gang.
Den Europæiske Unions støtte til mit eget område i svære og farlige tider gav os håb om en bedre fremtid og hjalp os med at fastholde vores stilling i næsten 30 år.
Jeg kan godt forstå, hvorfor der er behov for en grænse ved 75 %. Jeg må sige til Kommissionen, at vi har behov for en vis grad af fleksibilitet for at sikre, at særlige områder fortsat vil modtage støtte. For mig, som kommer fra Nordirland, vil afskaffelsen af mål 1 sende det forkerte signal på et utrolig vigtigt og centralt tidspunkt.
Parlamentets betænkning er velafbalanceret, ansvarlig og realistisk. Den giver mulighed for at få et bedre forslag end det nuværende.
Jeg er enig i princippet om en resultatsreserve, men den er for stor: Den bør ikke være større end 4 eller 5 %. Der er ikke nok europæisk ledede projekter. Jeg kunne godt tænke mig, at Urban-programmet og andre europæisk ledede projekter - fem, højst seks - fortsætter, så folk kan se, hvad der kommer fra Den Europæiske Union.

Blot
Hr. formand, jeg går ud fra betænkningens præmis C, hvor det præciseres, at strukturfondene og Samhørighedsfonden er de vigtigste midler til at opnå en økonomisk og social samhørighed i EU. Det havde dog været interessant på systematisk vis dels at skelne mellem samhørigheden mellem staterne og den interne samhørighed inden for staterne, dels mellem land- og bydistrikter. Hvad angår det første punkt, samhørighed mellem staterne, er det svært ikke at dele ordførernes synspunkt om, at man skal koncentrere bevillingerne på nogle enkelte stater, for at de skal være effektive. Man skal dog ikke glemme nødvendigheden af grænseoverskridende samhørighed, da der stadig er meget at gøre på dette område. Bevillingerne til grænseoverskridende samhørighed skal ikke betale prisen for en ændring af målene. Det er rigtigt, at man i denne henseende med rette nævner Interreg-programmerne på side 14.
Den interne samhørighed inden for staterne, som der måske tales mindre om, synes jeg, er meget vigtig, da samhørigheden mellem land- og bydistrikterne er meget væsentlig for de udviklingsfaser, vi gennemgår i dag, og som i høj grad skader landdistrikterne. Desuden vil mål 5b forsvinde, hvilket absolut er meget beklageligt, og dette risikerer at hæmme landdistrikterne. Her tænker jeg f.eks. på en region, som jeg selv kender ganske godt, det nordvestlige Alsace, i Vosgesbjergene, ved Sundgau. Ufrivilligt favoriserer man urbaniseringen af de regioner, der i øvrigt er dårligst stillede. Det kunne være interessant at kende den procentmæssige fordeling af alle de midler, der gives til henholdsvis land- og bydistrikterne, samlet fra alle de forskellige fonde. F.eks. gives støtte på det sociale område og til industriel omstrukturering hovedsageligt til bydistrikter. Jeg støtter fuldt ud indholdet i afsnit 3, hvor ordførerne med rette antyder, at det er nødvendigt med en særlig indfaldsvinkel til en sammenhængende udvikling af landdistrikterne under mål 2. Jeg håber, at man i fremtiden vil tage hensyn til dette ønske, og at landdistrikterne ikke skal betale prisen for en omlægning af fondene, som vi ser det for øjeblikket.

Baldarelli
Hr. formand, ærede kolleger, med hensyn til fiskerisektoren ønsker vi som Parlament en samlet planlægning for denne sektor. Kommissionens forslag minder meget om en gang hakkemad. Man ønsker nemlig hovedsageligt at opdele sektoren alt efter situationen i de forskellige områder, og der bliver ikke mulighed for en samlet administration netop med hensyn til Fonden for Regionaludvikling, Den Europæiske Investeringsfond, Den Europæiske Garantifond og Den Europæiske Socialfond.
Vi ønsker en samlet planlægning, fordi vi mener, at der ikke må gøres forskel på de forskellige fiskeriområder, og vi er overbeviste om, at dette vil kunne ske ved hjælp af en forordning, i hvilken man på ligelig vis er i stand til at planlægge de aktioner inden for fiskerisektoren, der hører under mål 1, aktionerne under mål 2 samt de områder, som netop ligger uden for mål 1 og mål 2. Vi risikerer at diskriminere, hvis der ikke er en samlet aktion. Vi har derfor bestræbt os på at foreslå en streng og seriøs forordning, der kommer Kommissionens forslag i forkøbet. Vi har således ikke behandlet fiskeriet udelukkende ud fra en produktions- og markedsmæssig synsvinkel, men har vurderet de miljømæssige aspekter, respekten for det sociale spørgsmål samt genoprettelsen af de økonomiske og sociale aktiviteter i forbindelse med denne sektor, og vi har også tænkt på markedet. Vi har desuden overvejet muligheden for at oprette blandede selskaber i forbindelse med tredjelandene, idet man udnytter ngo'erne og det ikkeindustrielle fiskeri fra mindre fartøjer.
Vores forslag er kort sagt et seriøst, præcist og nøjagtigt forslag; et forslag, som vi naturligvis havde håbet, at Kommissionen havde fremsat. Kommissionen tager i virkeligheden sin tid til det, men vi er på en vis måde også så heldige, at Rådet (fiskeri) er ret konsekvent med hensyn til Parlamentets holdning. Vi er således også klar over, at Kommissionen vil foreslå en forordning, der ligeledes tager højde for de forslag, som Parlamentet selv har fremsat, og som Rådet (fiskeri) har fremhævet på en præcis måde. Vi vedtager i dag dette forslag til forordning, og herefter, nemlig i april, vedtager vi forslaget til lovgivningsmæssig beslutning, hvor det nye forslag fra Kommissionen skal vurderes. En andenbehandling vil således give os mulighed for at finde en samlet løsning for fiskerisektoren og sikre denne ligebehandling, så man undgår diskrimination, der virkelig ville være negativt.

Glase
Hr. formand, mine damer og herrer. Som ordføreren, fru Jöns, har redegjort for, drejer det sig i hendes betænkning om den indholdsmæssige udformning af Den Europæiske Socialfond. Væsentlige ting skal reguleres i rammeforordningen, hvor det for nogle punkters vedkommende indtil nu ikke er klart, om de alligevel ikke kunne stå i ESFforordningenens tekst. Disse afgrænsningsproblemer bør ikke mere forekomme i fremtiden. Angående den indholdsmæssige udførelse var der først store meningsforskelle mellem min gruppe og socialdemokraterne. Gennem mange drøftelser og forhandlingsrunder i en atmosfære af samarbejde blev der fundet kompromiser - i øvrigt helt frem til i går eftermiddags.
Jeg skal udtrykkeligt takke ordføreren for den vilje til samtale, hun har vist over for mig, og for hendes store indsats, og jeg skal udtrykke min respekt. Hvad grundretningen angår, er vi enige. ESF er det strukturpolitiske redskab til bekæmpelse af arbejdsløsheden. Bekæmpelse af arbejdsløsheden er vores bedste socialpolitik. Arbejdsløsheden er vores største økonomiske og socialpolitiske problem, og bevillingerne til ESF er knappe. Det er ud fra denne præmis, vi skal se de kompromiser, der er kommet i stand. Dette er også budskabet til Kommissionen ved gennemførelsen af teksten. Ren almen uddannelse hører derfor ikke med til ESF's interventionsområder. De er utvivlsomt en forudsætning for erhvervsevne og en kultur som livsvarig læreproces.
Det er ingen tvivl om, at Europa også bør yde sit bidrag. Men på grund af erfaringerne fra de sidste planlægningsperioder er vi blevet enige om ikke kun at tage ordet »koncentration« i munden, fordi det klinger godt, men også at gennemføre den konsekvent. Det gælder også for anvendelsen af ESF-midler, nemlig koncentration om aktiv bekæmpelse af arbejdsløsheden. Her bør vi allesammen på alle niveauer orientere os efter de beskæftigelsspolitiske retningslinjer.
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Jeg er nødt til at være streng, da der er så mange talere. Derfor bedes De afslutte indlægget nu, og De får 30 sekunder.

Glase
Lad mig afslutningsvis hertil citere ordføreren: »ESF skal fremover støtte den europæiske beskæftigelsesstrategi og de flerårige nationale handlingsplaner for beskæftigelsen, der skal udarbejdes som led heri«. Det kan jeg fuldt og helt støtte.

Teverson
Hr. formand, først vil jeg gerne ønske Kommissionen tillykke med at have udarbejdet et forslag, som i det store og hele ikke anfægtes af nogen af de 15 medlemsstater eller fra nogen side her i Parlamentet. Det er ikke nogen ubetydelig præstation. Jeg vil gerne fokusere på tre specifikke områder: tidsplaner, kriterierne for mål 2 og adgangen til fondene.
For det første vedrørende tidsplaner har vi lige haft et uformelt topmøde om at bringe Europa tættere på borgerne. Et af de centrale punkter vedrørende strukturfondene er at sikre, at vi leverer regional- og strukturmidler i tide. Dette er et af de vigtigste områder, hvor Den Europæiske Union er troværdig. Vi skal naturligvis også gennemføre resten af Agenda 2000, men vi må også være til stede på topmødet i marts måned.
Den anden ting, jeg gerne ville sige, er, at der vil opstå en betydelig flaskehals i begyndelsen af år 2000, som vil gøre det svært at få disse programmer godkendt. Jeg vil gerne spørge kommissæren, hvordan hun har til hensigt at løse den næsten umulige opgave, hvor hendes personale skal godkende DOCUP'er og FSR'er i tide for at få programmerne i gang.
For det andet vedrørende kriterier: Under mål 1 har vi en vældig god og præcis definition af, hvem der er berettiget til støtte under mål 1, primært baseret på BNP. Men under mål 2 er BNP ikke et af kriterierne for støtteberettigelse. Vil Kommissionen acceptere BNP som et af de supplerende kriterier under mål 2? Det er det bedste fattigdomsindeks, så lad os bruge det.
For det tredje vedrørende adgangen. Noget af det, jeg oftest hører fra mine vælgere, er, hvor svært det er at få fat i strukturmidler, især for små frivillige organisationer og virksomheder. Jeg ved, at det i første række er et nationalt problem, men hvordan kan vi sikre os, at organisationerne får let adgang til EF-finansiering uden at blive afskrækket af bureaukratiet?

Gallagher
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske hr. Arias Cañete med fremlæggelsen af hans meget fine betænkning. Jeg vil også lykønske alle mine kolleger fra Fiskeriudvalget, fordi de har fremsat et sæt meget realistiske forslag. Ved reformen i 1994 sikrede vi, at der anvendes samme metode for alle de områder i Unionen, der er afhængige af fiskeriet. Der er mange sådanne områder rundt om i Unionen, hvor der ikke findes andre beskæftigelsesmuligheder.
Disse foranstaltninger blev suppleret gennem de socioøkonomiske foranstaltninger i 1995, som jeg skitserede i min betænkning for Fiskeriudvalget. Ved Edinburgh-topmødet støttede man ikke Parlamentets forslag om et separat mål for fiskeriet. Men man accepterede imidlertid Parlamentets stærke argumenter ved at kræve, at der afsættes tilstrækkelige midler til kystregioner, der er afhængige af fiskeri. Dette forslag fra Kommissionen er et skridt i den forkerte retning og vil ikke medføre nogen forbedringer for fiskersamfundene.
Forslaget er for generelt. Det efterlader et tomrum, der ikke skal udfyldes af Parlamentet, men af Kommissionen. Kommissionen håber at få vores blå stempel. Jeg foreslår, at vi ikke gør det, før vi kender de nærmere detaljer. I henhold til de nye forslag skal de fleste fiskeripolitiske foranstaltninger færdiggøres under garantisektionen for landbruget. Jeg tvivler på, om det er korrekt at anvende denne sektion til finansiering af stukturforanstaltninger. Landbrugsmidlerne afsættes for et år ad gangen, mens midlerne til fiskeriet tildeles for flere år ad gangen. Selvom vi accepterer princippet bag Kommissionens forslag, må den acceptere at sætte vandtætte skotter omkring midlerne til fiskerisektoren.

Sierra González
Hr.formand, fru kommissær, mine damer og herrer, først og fremmest vil jeg gerne sige, at der i interimsbetænkningen om forordningen om strukturfondene gøres betydelige fremskridt, som vi støtter, i styrkelsen af samarbejdsprincippet gennem udvidelsen af den kreds af parter, der skal deltage i udarbejdelsen, gennemførelsen og kontrollen af programmerne. Og der sker ligeledes fremskridt i styrkelsen af gennemsigtigheden og støtten til rand-, øog fjernområderne.
Men der er vigtige aspekter, som jeg kun kan udtrykke min misbilligelse for, f.eks. godkendelsen af Kommissionens forslag vedrørende ressourcerne til strukturfondene, der er fastsat til 0, 46 % af det årlige BNI for EU. Der er overordentlig mange grunde til at frygte, at en sådan tildeling af midler på enhver måde vil vise sig at være utilstrækkelig til opnåelsen af social og økonomisk samhørighed. Og den interregionale solidaritet ville blive dybt rystet, hvis dette forslag godkendes.
Derudover er betænkningen endog modsigende. Der nævnes i betænkningen et kriterium, der er i modstrid med oprettelsen af en resultatreserve som foreslået af Kommissionen, men det forhindrer ikke, at døren åbnes på klem for denne oprettelse, blot med et bidrag på under 10 %. Hvor er vi? Er man for eller imod resultatreserven?

Ahern
Hr. formand, i det store og hele hilser jeg Kommissionens forslag velkommen, og jeg vil gerne komme ind på nogle konkrete punkter.
Som hr. Collins påpegede, bør samhørighedsfinansieringen ikke kædes sammen med Den Monetære Union. Samhørighedsmidlerne kan med held omdannes til et strukturinstrument, som ikke kædes direkte sammen med de transeuropæiske net. Her har vi udarbejdet et ændringsforslag om at holde struktur- og samhørighedsfondene på linje med de godkendte budgetforslag her i Parlamentet, som hr. Kellett-Bowman var inde på. Vi prioriterer jernbaneinfrastruktur. I mit eget land Irland befinder jernbanerne sig f.eks. i en farlig tilstand af forfald, mens de fleste midler er gået til vejene.
I vores ændringsforslag understreger vi også betydningen af forbindelser på tværs af grænserne. Jeg vil gerne bede kommissæren om i sit svar at understrege betydningen af den demokratiske indsats fra de lokale regioners side, navnlig de lokale regioner, der søger om mål 1-status.
(Formanden afbrød taleren)

Ewing
Hr. formand, jeg har til hensigt at appellere til hjertet hos de tilstedeværende kommissærer og medlemmer og forhåbentlig også deres grupper for at få dem til at støtte ændringsforslag 49, som er fremsat af min kollega hr. Escolá Hernando og 60 andre, der allerede har støtte fra næsten 200 medlemmer, samt ændringsforslag 85 fremsat af hr. Miller, som er underskrevet af næsten alle Labour-medlemmerne.
Gennem ændringsforslagene introduceres begrebet fjerntliggende og ringe befolkningstæthed. Highlands and Islands i Skotland er bestemt fjerntliggende og har en lav befolkningstæthed på 8, 9, hvilket alle sikkert ved på nuværende tidspunkt. BNP er på 76 % af gennemsnittet i henhold til de oplysninger, jeg har i øjeblikket.
Jeg vil gerne komme ind på to ting: den ene gjorde en af regeringernes ministre, Gus MacDonald, mig opmærksom på for nylig. Han indrømmede, at hvis det ikke var for oliearbejdernes - hvoraf kun meget få kommer fra mit område - lønninger, ville vi ligge et godt stykke under 75 %, og det er efter min mening en meget uretfærdig situation.
Vi er whiskyens land, men selvom den britiske statskasse får milliarder ud af dette, får vi ikke særlig meget i form af økonomiske fordele.
Min valgkreds beskrives ofte som Europas sidste vildmark. Det er en menneskeskabt vildmark. Den blev skabt gennem folkedrab. Vi befolkede landområderne i Canada, fordi vi blev fjernet til fordel for får, som var mere rentable.
Kommissionen har gjort et fantastisk stykke arbejde med at yde støtte til Highlands and Islands. Vi har udnyttet det fuldt ud. Vi har brugt pengene klogt, hvilket Kommissionen også må erkende. Men man kan ikke forvente, at 150 års forsømmelser og undertrykkelse kan kureres på fem år. Det ville være ironisk, hvis vi netop på det tidspunkt, hvor Kommissionens arbejde har givet os mulighed for for første gang at bremse flugten af de klogeste og bedste unge mennesker fra Highlands and Islands, pludselig standsede det på grund af infrastrukturen. Der er stadig mange ensporede veje i mit område med 80 kilometer til nærmeste benzintank. Når man når derhen, finder man ud af, at benzinen er den dyreste i hele EU. 160 kilometer til nærmeste hospital - ja, jeg kunne blive ved. Og vejret - jeg er sikker på, at De alle har medlidenhed med os. Vi fik endda besøg af orkanen Mitch - som det eneste sted i Europa - med 240 kilometer i timen hen over mit område. Vi har subarktiske temperaturer om vinteren. I to tredjedele af året er alle overflader fugtige, husene skal være stærke, prisen for disse afstande er enorm. Der er 90 beboede øer - længere end England, større end Belgien eller Danmark - og omkostningerne ved denne perifere placering er enorme. Jeg forsøger at appellere til hjertet hos alle. De bedes venligst notere en bemærkning til Deres koordinatorer: ændringsforslag 49 og 85.

Souchet
Hr. formand, Arias Cañetes betænkning er et godt eksempel til efterfølgelse. I overensstemmelse med Fragas og min mening om regionalpolitikken og udviklingen af landdistrikterne viser den en klar beslutsomhed og enighed mellem de tre udvalg: Udvalget om Regionalpolitik, Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter samt Fiskeriudvalget. Disse udvalg er enige om, at det er nødvendigt at bevare en kraftfuld fælles fiskeripolitik, der bygger på betydelige strukturelle foranstaltninger, der anvendes i hele Fællesskabet, og som vedrører fiskeri, marinekultur, akvakultur, også inde i landet, samt aktiviteter længere nede i kæden som forarbejdning og handel.
Denne enstemmige holdning i Fiskeriudvalget, der blev vedtaget efter at have spurgt de ansvarlige på fiskeriområdet i medlemsstaterne til råds, burde tiltrække Kommissionens opmærksomhed - og navnlig kommissær Bonino. Allerede i den udtalelse, som jeg har udarbejdet om Agenda 2000- meddelelsen, som også blev vedtaget enstemmigt i Fiskeriudvalget, advarede vi EU-Kommissionen om de risici for udflytning inden for EU, som hele fiskerisektoren løber, hvis Kommissionens første forslag, som ville skabe forvridninger, ikke blev ændret gennem en forordning, som berettiger alle regioner i EU til støtte gennem strukturelle foranstaltninger.
På landbrugsområdet har man udarbejdet en særlig lovgivning om udvikling af landdistrikter. Man har omhyggeligt sørget for, at denne lovgivning kan anvendes i alle regioner i EU for at bevare den fælles landbrugspolitiks retfærdighed. Hvorfor har dette ikke været tilfældet med fiskerisektoren, der ligesom landbrugssektoren er underlagt anvendelsen af en fælles politik?
Da der ikke er nogen global horisontal lovgivning der samler alle de strukturelle foranstaltninger, der kan anvendes på fiskeriområdet i hele EU, og da der ikke er noget finansielt instrument, der er tilpasset sektorens behov, hvad er der så tilbage af den fælles fiskeripolitik? Et bundt begrænsninger, et antal foranstaltninger, der skal mindske fiskerflåden, og en lindrende hjælp - disse rester fortjener ikke længere at blive kaldt for fælles politik. Vi håber ikke, at EU giver op, men vi forventer, at der bliver udarbejdet en ambitiøs visionær politik, der tager hensyn til Den Europæiske Unions maritime dimension, hvilket er en af Unionens mest fremtrædende egenskaber. Med de ændringsforslag, som vi har fremsat, hr. formand, stræber vi efter at nå disse mål.

Cellai
Hr. formand, delegationen fra Den Nationale Alliance mener, at man i målsætningen om at styrke den økonomiske og sociale samhørighed skal tage hensyn til de særlige tilfælde af strukturelle handicap, som f.eks. øregionerne. Øerne lider under nogle strukturelle ulemper, der på langt sigt ender med at få en negativ indflydelse på deres økonomiske og sociale udvikling, og der er mange øer blandt de forskellige områder, som vil blive diskvalificeret fra programmerne under mål 1. Det betyder, at øområderne vil blive betragtet på linje med regioner, der ikke har brug for nogen særlig strukturel støtte. Det er en selvmodsigelse. Den nye forordning kan ikke tilsidesætte angivelserne i den nye Amsterdam-traktat, som i artikel 130 A og i erklæringen om øerne omtaler og understreger øernes særlige karakter. Det er derfor ønskeligt at lade øerne høre ind under mål 1 ved hjælp af en større fleksibilitet i parametrene for BNP. En opmærksom og omhyggelig undersøgelse af situationen burde nemlig gøre det klart, at det ikke kun er makroøkonomiske årsager, der spiller ind, men navnlig forskellige årsager af geoøkonomisk karakter.
Med hensyn til mål 2 bemærker vi, at Kommissionens forslag ved at sætte et vist befolkningsloft for de forskellige medlemsstater risikerer at skade visse regioner. I Italiens tilfælde vil Kommissionens forslag om at medregne de regioner under mål 2, der ikke længere vil høre under mål 1, gå ud over regionerne i det centrale Norditalien. Koncentreringen af strukturfondene via en reduktion af den støttemodtagende befolkning bør i stedet fordeles ligeligt mellem alle medlemsstaterne.
Hvad overgangsstøtten angår, bør perioden efter vores mening fastsættes til syv år for de regioner, der ikke længere er under mål 1, 2 og 5 b. Vi beder ikke om større bevillinger til de regioner, der kommer til at høre til denne gruppe, men blot om støtte fra strukturfondene i hele programperioden. Jeg vil gerne pointere, at en italiensk region, nemlig Abruzzo, bør kunne nyde godt af overgangsstøtten, selvom den holdt op med at høre under mål 1 i 1996, ellers må man betragte medtagelsen under mål 2 som en yderligere forringelse for det centrale Norditalien.
Endelig er vi med hensyn til fællesskabsinitiativerne enige i, at deres antal skal reduceres fra 13 til tre, men vi mener, at det er væsentligt, at Urban-initiativet bevares, så der kan gennemføres en ensartet politik på hele området.

Fayot
Hr. formand, initiativerne Interreg, Urban og Leader er laboratorier for innovation på det økonomiske og sociale område, og dem skal vi absolut bevare. Interreg skal stimulere grænseoverskridende egnsudvikling i EU. Dette gælder også i EU's hjerte og ikke blot i de perifere regioner.
Hvad angår EU's hjerte, har I så nogensinde taget toget mellem Bruxelles, Luxembourg og Strasbourg? Langsommelighed, ubehag, mangel på punktlighed osv. Og dog er tog det perfekte og mest miljøvenlige transportmiddel for sådanne afstande. Hvad der burde være en symbolsk rute - fremtidens tog i EU's hjerte - er et gammelt tog, der ser ud til at stamme fra en anden tidsalder.
Og her kommer jeg til Interreg. Det, der skulle have hjulpet regioner som Wallonien, Lorraine og Luxembourg og åbnet grænser, viser sig at være et tog, som ikke har udviklet sig de sidste hundrede år. Det, der skulle have ført til en grænseoverskridende egnsudvikling kom aldrig. Lad os derfor, hr. formand, gøre noget alvorligt ved dette, da disse grænseregioner har et stort ønske om at blive integreret og om at udvikle sig.

Rack
Hr. formand, jeg håber, De heller ikke ser på uret hos mig. Vi har i formiddags allerede hørt særdeles meget om emnet udvidelsen. Vi har også talt om, at det her ikke kun drejer sig om at udnytte en historisk chance, men at vi også må gøre overordentligt meget for rent faktisk at kunne udnytte denne chance. Vi har talt om tilpasnings- og førtiltrædelsesstrategi, hvor det drejer sig om, at vi så intensivt som muligt kan fremme ansøgerlandenes økonomiske og politiske tilpasningsproces til det fælles Europa.
Vi skal imidlertid ikke kun gøre særdeles meget i ansøgerlandene, også hos os er der et arbejde, der skal gøres. Vi taler i den forbindelse meget ofte om, at vi behøver institutionelle reformer. Det er et vigtigt emne, men det er ikke det eneste. Vi har også i vores område stadig en mængde økonomiske omstruktureringsmuligheder med henblik på at sikre vores egne fremtidschancer. I den forbindelse er der for mig et ganske særligt vigtigt stikord. Østrig er som et land med sandsynligvis en af de længste ydre grænser mod ansøgerlandene interesseret i, at vi drager omsorg for disse grænseregioner, også på den måde, at overgangen og åbningen af den fælles grænse organiseres sådan, at der er overvægt af fordele på begge sider af grænsen, og at der ikke tilføjes nogen en skade.
I Udvalget om Regionalpolitik er der i lange diskussioner opnået særdeles meget. Jeg takker især regionalkommissær Monika Wulf-Mathies. Vi havde i går aftes som led i spørgetiden mulighed for kort at diskutere dette emne. Denne vilje til samarbejde er i dag også med rette blevet fremhævet fra alle sider i Parlamentet. Den har ført til gode resultater. Men det kan stadigvæk blive en smule bedre.
Der kan og der skal først og fremmest gennemføres mere med sikrede penge på den ene side og med særdeles mange gode idéer fra regionerne på den anden side. Vi skal ikke altid vente på, at tingene bestemmes for os i Europa. Vi skal også tage tingene i egen hånd. I den forbindelse kunne vi måske ønske, at et og andet havde været anderledes i de forslag, Kommissionen har fremsat, og som vi indholdsmæssigt i virkeligheden er helt enige i, og som vi også vil støtte. Måske kunne vi have ønsket et særskilt mål »landdistrikter«. Men vi er også tilfredse med, at vi med sikkerhed ved, at disse landdistrikter med faste befolkningsandele på passende måde kan sikres.
Særligt vigtige for de nærmeste år og for overgangen er også udfasningsreglerne, en lang udfasning for de områder, som efter de fremtidige kriterier ikke mere skal være støtteberettigede, fordi de allerede har nået målet.

Ryynänen
Hr. formand, det er let at tilslutte sig de centrale mål for en strukturfondsreform, nemlig at centralisere og effektivisere støtten, at rydde ud i bureaukratiet og at forenkle administrationen. Nu er det efter min mening tvingende nødvendigt at sikre realiseringen af denne åbenhedslinje også i praksis. I tillempningen af partnerskabsprincipperne skal vi have lavet en klar ansvarsdeling. Vi må ikke komplicere beslutningstagningen, men vi må have skabt et fleksibelt system, hvor man lytter til og forpligtes af de forskellige parter.
Jeg støtter Kommissionens forslag til mål 1 om udvalgskriterier og om en fondsreform. Det største omfang af støtte skal gå til de svageste områder, det vil sige de områder, som ligge på under 75 % af bruttonationalproduktniveauet samt de områder, der hører ind under mål 6 ifølge de kriterier, som allerede er vedtaget ved medlemsforhandlingerne. I opgørelsen over befolkningstætheden i områderne under mål 2 og i dens kriterier, ville jeg gerne have fleksibilitet i forbindelse med særlige omstændigheder. F.eks. i Finland, det land i Europa med den største del af befolkningen bosat i provinsen, accentuerer vanskelighederne ved landbrug i de nordlige egne og de store afstande behovet for en effektiv provinspolitik. Arbejdsløshedsog migrationstal som kriterier taler om nødvendigheden af udviklings- og støtteforanstaltninger.

Girão Pereira
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, den første betænkning om samhørigheden afslører, hvorledes strukturpolitikken i høj grad har virket udjævnende. Særlig Samhørighedsfonden har spillet en fundamental rolle for konvergens mellem medlemsstaterne, selvom nogle endnu ikke har nået de 90 % af BNI.
Det er en kendsgerning, at der i nogle samhørighedslande stadig er store mangler inden for infrastrukturen. Konflikten mellem behovet for at investere i infrastruktur og behovet for at sikre budgettilbageholdenhed, både for dem, der deltager i euroen, og dem, der ikke gør det, retfærdiggør, at denne fond bibeholdes.
På den anden side er Samhørighedsfonden fundamental for en bæredygtig udvikling på miljøområdet, således som Amsterdam-traktaten foreskriver det. Derfor glæder vi os over Kommissionens beslutning om at bibeholde fonden på trods af samhørighedslandenes indtræden i euroen. Det ville ikke være retfærdigt, at de tre fattigste lande, der har ydet en væsentlig større indsats for at opfylde konvergenskravene ved at ofre investeringer i fundamentale sektorer, nu skulle fratages samhørighedsinstrumentet.
Det er vigtigt ikke at blande nominel og reel konvergens sammen. Men Samhørighedsfonden er ikke kun et udtryk for generøsitet. Man må ikke glemme, at den til gengæld betyder en kapitaltilbagestrømning til de mere udviklede medlemsstater i form af køb af viden og kapitalgoder, der i tilfælde som f.eks. Portugal når op på 50 %.
Ud over at opfylde traktaterne er Kommissionens beslutning derfor i overensstemmelse med ånden fra Edinburgh om et samhørigt og solidarisk Europa.

Moreau
Hr. formand, det er ikke lykkedes strukturfondene at rette særligt meget op på den regionale uligevægt trods deres større og større post på EU's budget. De har knapt nok kunnet rette op på de negative følger, som indførelsen af det indre marked og forberedelserne af fællesmønten har bragt med sig.
Strukturfondenes effektivitet skal forstærkes. For at gøre dette, er det nødvendigt, at de koncentreres om de svageste regioner, og jobskabelse skal være et af deres overordnede mål. For at strukturfondene skal blive effektive, kræves der deltagelse fra de folkevalgte, organisationerne, borgerne, det vil sige fra hele demokratiet. Ud over strukturfondene er der problemet med den fremtidige finansiering af Den Europæiske Union. Jeg er mildest talt forbeholden over for hovedtrækkene i Kommissionens for nylig fremlagte dokument, hvor man vil bringe ligevægt i de nationale bidrag under pres fra Tyskland, som vil betale mindre og samtidig drage nytte af markederne i Østeuropa, der bliver åbnet i nær fremtid.
I denne forbindelse vil jeg sige, at teorien om »retfærdig gengældelse« efter min mening er selve afvisningen af EUsamarbejdet, idet den ikke kan forenes med den solidaritet, som er uundværlig for EU's eksistens: Solidaritet med de fattigste regioner, med sektorer i vanskeligheder, mellem EU's befolkninger, med ansøgerlandene, med de sydlige Middelhavslande i et forsøg på en fælles udvikling.
I stedet for en ordstrid om de nationale bidrag skulle man så i stedet overveje en bedre brug af fællesskabsbevillingerne, lede efter nye ressourcer, f.eks. fra finansmarkederne, gennem en afgift på finansielle transaktioner, og så ville vi kunne tale om retfærdig gengældelse ...
(Formanden fratog taleren ordet)

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissærer. For det første tak til Karin Jöns, som også på en meget konstruktiv måde har optaget De Grønnes forslag. Vi må virkelig ikke gå et skridt tilbage - det har hun her præciseret, og jeg kan tilslutte mig hendes indlæg. De 15 % repræsenterer de nuværende europæiske erfaringer. Specifik støtte til kvinder repræsenterer simpelthen det nuværende stade i civiliseringsprocessen. Ønsker vi virkelig at gå under det, kære kolleger i Folkepartiet? Jeg mener, at de kristelige demokrater i Parlamentet skal gøre sig klart, om de vil risikere et rød-grønt flertal her i Parlamentet i fremtiden, eller om de vil tilslutte sig fornuftige projekter.
(Tilråb fra hr. Schiedermeier) Det vil vi snart få at se! Fru Glase, koncentration er ikke reduktion af de indholdsmæssige mål. Det drejer sig om arbejdsmarkedspolitik, Luxembourg-processen, det drejer sig først og fremmest om beskæftigelsespolitik i det tredje system. Men det drejer sig også om social reintegration, naturligvis suppleret med en fattigdomsbekæmpelse, der lever op til sit navn.
Jeg må slutte her. Men jeg vil blot sige, at synenergierne med de andre fonde har vi forankret ...
(Formanden afbrød taleren)
Raschhofer
Hr. formand, kære kolleger. De husker måske, at Klaus Hänsch i anledning af betænkningen af Oostlander sagde, at mange ville tale et helt andet sprog, når det drejer sig om at give afkald. Nøjagtigt dette punkt er vi nået til nu. De, der kender holdningerne til Struktur- og Samhørighedsfonden, ved også, at Klaus Hänsch med denne bemærkning har ramt hovedet på sømmet. Som så ofte er alle principielt set enige, men når det drejer sig om detaljerne, nemlig når det bliver alvor og drejer sig om at give afkald, så taler mange et helt andet sprog.
Jeg kommer til de enkelte punkter. For det første angående Samhørighedsfonden. Også jeg mener, at for de lande, der deltager i Den Økonomiske og Monetære Union, bortfalder berettigelsen til at få del i disse midler.
For det andet angående mål 2: Kommissionen foreslår at bibeholde det hidtidige kriterium. Jeg går ind for, at dette overholdes strengt og ikke ...
(Formanden afbrød taleren)

Ghilardotti
Hr. formand, med indføjelsen af et kapitel om beskæftigelse i den nye traktat iværksatte man en proces, der i november i Luxembourg mundede ud i vedtagelsen af nogle retningslinjer for beskæftigelsen. En af søjlerne i disse retningslinjer er netop beskæftigelsen, som bygger på nogle forebyggende og aktive indgrebspolitikker med hensyn til udbuddet af arbejdskraft, og hvor det uddannelsesmæssige aspekt spiller en vigtig rolle.
Det forslag til forordning om Socialfonden, som vi drøfter i dag, er en del af denne nye tankegang. Kommissionen har uden tvivl gjort en betydelig indsats for at gøre fonden til et så smidigt instrument som muligt, uden dog af den grund at glemme nødvendigheden af, at den tjener til opfyldelsen af de europæiske mål.
Jeg vil kort nævne disse mål: at udvikle aktive politikker på arbejdsmarkedet; at fremme integrationen i samfundet; at udvikle uddannelses- og erhvervsuddannelsessystemer for at fremme livslang uddannelse; at udvikle systemer og modeller for tilrettelæggelsen af arbejdet, med henblik på at sikre en kvalificeret arbejdsstyrke, der er i stand til at tage udfordringerne ved ændringerne op; at støtte iværksættervirksomhed samt den videnskabelige og teknologiske forskning; og at iværksætte nogle aktioner, der tager sigte på at fremme lige muligheder på arbejdsmarkedet.
Jeg vil gerne fremsætte et par bemærkninger om nogle af de aspekter, der er med i Kommissionens forslag, og som bliver styrket i den glimrende betænkning af fru Jöns. Den vifte af foranstaltninger, der kan finansieres, gør det muligt at medtage uddannelsesaspektet i en pakke med integrerede aktioner, der tager sigte på at lette den erhvervsmæssige integration eller reintegration. Det er vigtigt at fremhæve, at der medtages en hel række forberedende uddannelsesforanstaltninger, der er rettet mod den gruppe mennesker, som ellers ville være uigenkaldeligt tabt. Man ønsker herved at løse nogle problemer, der går meget længere end til den arbejdsmæssige dimension, og som i stedet vedrører hele personen, hvilket jeg tror, man bør understrege. I den forbindelse er det således vigtigt med forslaget om at afsætte 1 % af Socialfondens midler til finansieringen af små projekter, som administreres af de ikkestatslige organisationer, ved hjælp af formidlende organer og ud fra nogle forenklede procedurer.
Jeg minder om, at Kommissionen allerede har iværksat et vigtigt forsøg i den forbindelse. Det er lige så vigtigt at fremme udviklingen af nye kilder til beskæftigelse ved at udnytte den tredje sektor og socialøkonomien, navnlig for at fremme og støtte den lokale udvikling. Forslaget om udvidelsen af partnerskabet er i den forbindelse fundamentalt og bør gøres til en obligatorisk procedurebetingelse på nationalt plan, både for regeringerne og for regionerne.
Jeg kommer nu til det sidste punkt, nemlig at det skal sikres, at kvinderne kan deltage i Socialfondens foranstaltninger med de samme rettigheder, og det skal ikke blot ske ved at forankre begrebet mainstreaming i forordningen, men også ved hjælp af specifikke foranstaltninger. Det foreslås derfor i betænkningen af fru Jöns at fastlægge en mindstefinansiering på 15 % af Socialfondens midler for at sikre, at man bevarer prioriteringen af lige muligheder for kvinder og mænd, også i forbindelse med de nationale og regionale tjenesters gennemførelse.

d'Aboville
Hr. formand, fru kommissær, jeg kommer fra Bretagne, som er en region, hvor fiskeri er en stor økonomisk og dynamisk aktivitet, udviklingens og beskæftigelsens grundsten, en vigtig faktor i en velafbalanceret egnsudvikling. Hos os har fiskerierhvervet gået fra far til søn i århundreder. Fiskeri har påvirket vores livsstil og vores traditioner, og grunden til at det ellers meget barske erhverv stadig er så fremtrædende er, at det udgør en stor del af vores identitet. Derfor, fru kommissær, finder vi forslagene til den nye forordning om strukturelle foranstaltninger i fiskerisektoren uacceptable, da de, som de ser ud i øjeblikket og som vores ordfører har fremhævet, på ny ville sætte fiskerifællesskabet under debat. Dette skyldes, at de strukturelle foranstaltninger ville blive spredt ud over forskellige forordninger, kystlinjens i dag gældende tankelære ville blive ødelagt, adgangen til støtte ville blive sværere for slutmodtageren, og værst af alt ville man ikke kunne undgå, at aktiviteter flyttes fra visse regioner til andre med en lysere fremtid. Bretagne må som alle andre fiskeriregioner lægge penge fra for fortsat at kunne bygge nye og sikrere både, fortsætte moderniseringen af havnene og af fiskerisektoren, udnytte vores produktion og uddanne de unge til et nobelt erhverv, som, uanset hvad der til tider siges, er et profession for fremtiden.

Tamino
Hr. formand, jeg har til hensigt at tale om hr. Arias Cañetes betænkning om fiskerisektoren. De Grønne er enige i meget af den kritik, som ordføreren fremsætter med hensyn til Kommissionens forslag, der så afgjort er utilstrækkeligt. Fru McKenna har allerede haft lejlighed til at give udtryk for vores synspunkt under debatten i Fiskeriudvalget, og de forskellige ændringsforslag, som De Grønne havde fremsat, blev godkendt af udvalget.
Vi er dog ikke enige i alle de forslag, hr. Arias Cañete fremsætter. Her hentyder jeg navnlig til det nye bilag III, hvor der tages højde for nogle foranstaltninger til fordel for bygningen af nye fiskerfartøjer. De Grønne mener, at fællesskabsfinansieringerne i forbindelse med FIUF skal begrænses til de fartøjer, der har en maksimal længde på 24 meter. Vores forslag tager både hensyn til de miljømæssige aspekter - et bæredygtigt fiskeri er nemlig uforeneligt med en flåde af store fiskerfartøjer - og til de beskæftigelsesmæssige aspekter, da de store fartøjer uden tvivl beskæftiger færre fiskere. Vi håber, at Parlamentet vil godkende vores ændringsforslag.

Moretti
Hr. formand, dette forslag til en reform af strukturfondene har som helhed betragtet nogle positive målsætninger. De nuværende syv mål reduceres til tre. Denne reduktion vil uden tvivl give mulighed for bedre administration af fondene, både fra Kommissionens og fra regionernes side. Med henblik på en bedre praktisk gennemførelse ønsker man nogle større beslutningsbeføjelser og en større autonomi, også i provinserne, der repræsenterer de organer, som har et mere indgående kendskab til de lokale forhold.
Med hensyn til mål 2 er det efter min mening nødvendigt at være meget opmærksom på antagelighedskriterierne. Dette mål omfatter fire forskellige og forskelligartede aktioner, nemlig en aktion til fordel for byområderne, en aktion til fordel for industriområderne, en til fordel for land- og bjergområderne og en til fordel for fiskeriet.
Hvis man ikke tager hensyn til antagelighedskriterierne, risikerer denne opdeling at gå ud over de regioner, hvor der internt er nogle store forskelle på udviklingen i de forskellige sektorer. Jeg kan f.eks. nævne regionen Lombardiet. Den har en meget rig produktionsindustri, der ofte får os til at glemme de fattige og gammeldags forhold i dens bjergområder. Den igangværende affolkning og opgivelsen af dyreholdet er alvorlige symptomer på et uhelbredeligt onde, som er forårsaget af vores ligegyldighed over for bjergområderne. Afskaffelsen af fællesskabsinitiativet Leader, der var rettet mod landbrugsområderne, er et tydeligt eksempel på den manglende interesse for bjergområderne og bjergbefolkningen. Jeg spørger mig selv, hvordan Kommissionen har tænkt sig at administrere denne situation på en retfærdig måde. Med hensyn til Leader-programmet har man også sagt, at aktionerne under dette program som følge af finansieringsreformen vil blive finansieret gennem mål 2. Jeg er nysgerrig efter at se, hvordan fondene konkret vil blive administreret. Jeg er overbevist om - og jeg er ikke så langt fra virkeligheden - at de lokale aktionsgrupper, som altid er blevet finansieret og planlagt inden for Leader-programmet, ganske vist til dels vil blive finansieret gennem det nye mål 2, men jeg frygter desværre, at mange af dem vil være dømt til at forsvinde sammen med mange tilskud og meget støtte til udviklingen af landområderne. Vi står endnu en gang over for en god reform af ...
(Formanden afbrød taleren)

Myller
Hr. formand, fru kommissær, både Rådets, Kommissionens og Parlamentets repræsentanter har henvendt sig til hinanden om den tidsplan, der blev vedtaget i Cardiff. Hver gang har man hævdet, at i hvert fald den institution, som den talende repræsenterer, holder fast ved tidsplanen. Vi har således signaleret, at vi er enige om dette. Nu skulle vi så også kunne blive enige om, at når Rådets beslutning er slået fast, senest i Bruxelles på topmødet i marts, så kan Parlamentet herefter til fulde deltage i beslutningstagningen. Vi ved, at også her er der tale om tidsbegrænsninger, eller det skal besluttes, hvorledes det egentlig skal foregå.
Kommissionens redegørelse for Agenda 2000 har givet et godt og afbalanceret grundlag for en reform af regional- og strukturpolitikken. Særlig vigtig er det at forenkle strukturfondenes administration, at sætte sin lid til regionale og lokale myndigheder samt koncentrere midler til de områder, hvor der er store udviklingsproblemer. Beskæftigelsesspørgsmålet bør have særlig høj prioritet. Kommissionens forslag er baseret på Amsterdam-traktatens principper, hvor bl.a. de miljøsager, som er vigtige for medborgerne, er blevet gjort mere centrale end før. Miljøspørgsmålenes integration i regional-, struktur- og samhørighedsfondenes virke er dog ikke ført til ende i Kommissionens forslag. I Parlamentets behandling er sagen til dels forbedret i forhold til dette.
Det er vigtigt, at miljømyndighederne har en ligeværdig rolle i udarbejdelse og valg af regionale initiativer. Også medborgerorganisationers rolle må erkendes at være en del af en stræben efter større åbenhed og offentlighed. En styrkelse af miljømyndighedernes og medborgerorganisationernes synlige og ægte partnerskabsrolle muliggør, at medborgerne bedre end før kan deltage i regional- og strukturpolitiske initiativer.

Schiedermeier
Hr. formand, fru kommissær. Kort og godt om de centrale punkter: De øvre grænser på 1, 27 % af bruttonationalproduktet på indtægtssiden og 0, 46 % til strukturfondene på udgiftssiden må heller ikke i fremtiden overskrides. Ved mål 1: strengt 75 %!
Mål 6-områder, rand- og øområder, ja, de står i traktaten, ellers ingenting; udfasning kun i seks år, i intet tilfælde syv, ellers har De dem liggende på bordet i det uendelige.
Mål 2: Ikke enig med Dem. Deres »gullasch«-mål bryder jeg mig ikke om, landdistrikterne kommer sandsynligvis til kort. Jeg frygter, at arbejdsløshed som eneste kriterium er for hårdt. Derfor er de bløde kriterier vigtige for mig, for at vi kan få national medindflydelse på fastsættelserne. Så ønsker jeg en udfasning på ikke fire år, men af retfærdighedshensyn også i seks år som ved mål 1, det ved De.
Sikkerhedsnet: ja.
Mål 3: Horisontal støtte, ja. Jeg står helt på Deres side angående de tre fællesskabsinitiativer. Hvis De tillader yderligere, vil De opleve, at De hurtigt igen er oppe på de 13, og det ønsker jeg heller ikke.
Reserver: Ingen reserver, fru kommissær. Denne legeplads under jeg Dem ikke. National støtte: Bedre, det er jeg for. Frem for alt skal det fortsat inden for sudsidiaritetens rammer være muligt, at vi i det mindste kan anvende egne midler, uden at Kommissionen til stadighed blander sig. Derfor forhøj venligst »de-minimis-reglen«, som De allerede har lovet. Helst så jeg ECU 1 million. Det kunne vi godt leve med og afslutte disse ting med et ganske godt resultat.
Fru kommissær, selvom De allerede hører om det rød-grønne flertal, håber jeg alligevel, at De accepterer fornuftige forslag fra den anden side, og da jeg er fagforeningsmand, håber jeg, at vi i det mindste kan komme til en forståelse på dette plan.

Crowley
Hr. formand, jeg vil gerne byde begge kommissærer velkommen i Parlamentet og takke dem for deres tid og deres hjælp.
Jeg vil især tale om socialfondsforordningen og takke fru Jöns for hendes meget visionære og fremadskuende betænkning. Vi må huske på, at når Amsterdam-traktaten bliver ratificeret og træder i kraft, vil den indeholde et kapitel om beskæftigelse. På grund af problemerne med arbejdsløshed, navnlig langtidsarbejdsløshed i hele Europa, har vi brug for såvel forebyggende som helbredende foranstaltninger for de langtidsarbejdsløse.
Derfor håber jeg, at vi kan fastholde vores fokus på livslang uddannelse. Det er vigtigt at forbedre og ajourføre folks færdigheder i en verden i stadig forandring rent teknologisk og økonomisk. Vi må også sikre, at der i skoler og gymnasier lægges større vægt på at skue frem i tiden for at se, hvor der bliver behov for nye færdigheder om 10 år, så vi kan indføre erhvervsuddannelsesprogrammer med henblik herpå.
Det vigtigste af alt er den lokale udvikling, hvor vi kan tilbyde mere og mere bistand samt mere og mere langsigtet beskæftigelse, men for færre penge end det nuværende niveau for statsstøtte og interventioner. Jeg er glad for at se, at programmet for social kapital på lokalt plan vil få 1 % af de foreslåede nye forordninger under ESF.
Endelig må vi aldrig glemme, at systemet ikke må være stift, det skal være fleksibelt, vi er nødt til at tilpasse os.

Lage
Hr. formand, hr og fru kommissær, ærede medlemmer, vi støtter de fem betænkninger i deres helhed og vi lykønsker deres forfattere. Særlig bifalder vi Collins-betænkningen, der er tro over for traktaternes bogstav ved at styrke Kommissionens forslag om at bibeholde Samhørighedsfonden for lande med mindre end 90 % af EU's BNI. Der er tale om en retfærdighedshandling. På sin side går McCarthy-betænkningen i den rigtige retning ved at forbedre og uddybe Kommissionens forslag. Vi har imidlertid nogle indvendinger, nemlig:
eftersom vi går ind for de 0, 46 % af EU's BNI til strukturpolitikken, kan vi ikke være enige i, at omkostningerne ved udvidelsen først og fremmest skal betales af dette beløb; -vi frygter for følgerne ved blindt at anvende kriteriet for støtteberettigelse på de 75 % for mål 1-regionerne. Disse indvendinger og tvivl forhindrer os dog ikke i at støtte McCarthy-betænkningen. De finansielle overslag er imidlertid stadig meget tågede. Vi ved ikke med sikkerhed, hvad vi skal fordele i fremtiden. Dette spørgsmål er en forudsætning for alle de andre. Vores støtte til denne betænkning er derfor foreløbig, ligesom betænkningen selv.Ved andenbehandlingen vil vi afklare vores holdning definitivt.
Camisón Asensio
Hr. formand, det er allerhøjeste grad rimeligt at henlede opmærksomheden på den effektive indsats, som de medlemsstater, der modtager støtte fra strukturfondene, har gjort i løbet af disse fondes korte, men allerede tilstrækkelige levetid. Derfor bør alle de europæiske institutioner være forpligtet til at forbedre og styrke dem uden at glemme, at der også flyder en lind strøm af kapital mod de mest industrialiserede medlemsstater. Vil forordningerne blive bedre? Vi tvivler på det. At gøre betingelserne for at blive erklæret mål 1-område mere smidige bevirker, at det hovedsageligt sociale og solidariske formål med afhjælpning af skævheder svækkes.
Man må også huske på, at erklæringen fra Rådets Juridiske Tjeneste var meget overbevisende. I Maastricht-traktaten fastlægges det legitime i, at lande som f.eks. Spanien, der klarede optagelsen til den tredje fase af ØMU'en, oven i købet på fornem vis, fortsat kan nyde godt af Samhørighedsfonden.
Hvis resultatreserven bliver gennemført, vil den i praksis blive et unødvendigt instrument med en endog modsat virkning af den forventede, i hvert fald sådan som Kommissionens nuværende forslag ser ud, hvor den er fastsat til 10 %. Man burde have taget andre supplerende indikatorer med i betragtningen som f.eks. skævhederne på sundhedsområdet, nedgangen i den erhvervsaktive befolkning eller miljøproblemerne. Ikke desto mindre glæder det os, at arbejdsløshedskriteriet er væsentligt.
Til sidst, hr. formand, er der en iøjnefaldende ringe opmærksomhed på den bæredygtige udvikling af energiressourcernes tilgængelighed og de lokale investeringer.

Donnay
Hr. formand, kære kolleger, selvom ingen går imod selve princippet om eller nødvendigheden af en reform, så er det dens udformning, der giver anledning til spørgsmål og bekymringer. Jeg tænker f.eks. på min egen region, Nord-Pas-de-Calais, som i øjeblikket er en del af mål 1, 2 og 5b, og som risikerer at miste en stor del af den støtte, den har fået indtil nu.
Denne region er hårdt ramt af arbejdsløshed, der på visse steder når op på 25 %. Der er en alvorlig krise, og bl.a. i mineområderne er omstruktureringen langt fra gennemført. Takket være EU-støtte har vi kunnet igangsætte en betydningsfuld udviklingsproces, som nu kan blive sat over styr, hvis man pludselig fratager regionen støtten. Man har godt nok planlagt, at der skal være en overgangsstøtteordning, men som alle andre steder er man utryg og ønsker forsikringer. Jeg insisterer derfor på, at en sådan overgangsordning er absolut nødvendig. Vi glæder os over, at den er planlagt, men vi ønsker, at den udvides til at gælde alle regioner, som ikke længere hører ind under mål 1, 2 og 5b, og at den gælder hele programperioden, det vil sige fra 2000 til 2006.

Walter
Hr. formand, mine damer og herrer. Dette er den første lejlighed for Parlamentet til at kommentere Kommissionens forslag til reform af strukturfondene og derved til at udsende klare signaler. I den forbindelse holder vi tyske socialdemokrater med stor bekymring øje med, om Parlamentet har kraft til at demonstrere virkeligt fælles entydige principper. Drøftelserne har ganske vist vist, at vi alle i princippet ønsker en koncentration af midlerne om det væsentlige og ønsker mere målrettethed, det vil sige også fortsat prioritering af støtten til de regioner, som har det største udviklingsefterslæb, men også bibeholdelse af en rimelig støtte i regioner i de rigere medlemsstater med omstruktureringsproblemer.
Vi er enige om, at vi skal koncentrere strukturfondene om at skabe arbejde og også bidrage til en forenkling af strukturpolitikken samt hjælpe de udtrædende regioner med overgangsordninger, så ophøret ikke opleves som et chok. De sidste ugers diskussioner har imidlertid vist, at der er grund til at frygte, at nationale interesserepræsentationer og studehandler som følge heraf også vil gøre sig gældende her i Parlamentet, et fænomen, vi hidtil kun kender fra Rådet.
Parlamentet risikerer at sætte sit omdømme unødigt på spil. Vi vil stille ændringsforslag og forelægge dem til beslutning i morgen, og på to punkter skal jeg gøre det klart, præcist i hvilken retning vi vil gå. Hvis vi ved mål 1 allerede ved førstebehandlingen åbner døren for undtagelser fra 75 %-regelen, så giver vi Rådet et utvetydige signal om studehandler. Prisen ville være en lang liste af undtagelser og få penge til de virkeligt trængende regioner. Vi kan da ikke sætte de almindelige regnearter ud af kraft. Hvis vi ikke gør den kage, vi vil fordele, større, men giver den til flere mennesker, så er der mindre til dem, der har ganske hårdt brug for den. Den kage, vi ønsker at fordele, vokser ikke med sulten.
På den anden side må Samhørighedsfonden ikke via en bagdør gøres til en tidsubegrænset finansiel udligningsmekanisme for alle medlemsstater under et vist velstandsniveau. Så vidt er vi endnu ikke kommet med integrationen i Den Europæiske Union. Strukturfondene er et udtryk for europæisk solidaritet. Samhørighedsfonden skal koncentrere sig om de medlemsstater, der har problemer med at opfylde de strenge kriterier. Jeg beder om, at fleksibiliteten ...
(Formanden afbrød taleren)

Peijs
Hr. formand, jeg skal begrænse mig til Fællesskabets initiativer. Parlamentet skal nu komme med en udtalelse. Jeg er tilhænger af en reduktion af initiativerne. Jeg går imidlertid ind for en nedsættelse fra 13 til fem, hvilket også er en betydelig forenkling. Det er Interreg, der klart har en europæisk merværdi, Leader for at sikre udviklingen af landdistrikterne, Fællesskabets initiativer mod diskriminering ved adgangen til arbejdsmarkedet, altsammen udmærket. Men også Urban er efter min mening af stor betydning. At byer under mål 2 får opmærksomhed, er en god ting. Det er imidlertid ikke nok. Også de mellemstore byer, der falder uden for målområderne, skal have en chance. Det er muligt inden for rammen af Urban, der i øvrigt har bevist sin effektivitet. Vi ved alle, at udviklingen af byerne og ophobningen af problemer dér næsten er et verdensomspændende problem. Det er godt i forbindelse med udviklingen af landdistrikterne at være meget opmærksomme på problemerne i byerne.
Sammen med fru McCarthy har PPE-gruppen på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe og PPE-gruppen indgivet et ændringsforslag, som jeg udtrykkeligt anmoder Parlamentet om at støtte. I dette forslag går vi ind for at gøre det muligt at skabe et instrument på EU-plan, der kan anvendes i regioner, der er ofre for erhvervsprocesser, der nu om dage er meget omskiftelige. Der er mindst tre forhold, der bevirker disse forandringer: For det første den stigende globalisering, for det andet den enorme forandring som informations- og kommunikationsteknologierne medfører og til sidst udvidelsen med Centralog Østeuropa.
For ikke at afskære os selv fra at kunne reagere fleksibelt, har vi vurderet, at det var nødvendigt at indgive dette ændringsforslag. Endvidere bor vi om kort tid i euroland. Hvis der kommer en virkelig krise, er der i øjeblikket ikke noget i strukturfondene, der kan hjælpe til med at løse problemerne i EU-landene. Som en logisk følge af dette ændringsforslag foreslår jeg også en forhøjelse af bidraget til 7 % for ikke at tage noget fra de andre initiativer.

David
Hr. formand, jeg skulle måske begynde med at slå fast, at den nuværende fase i Den Europæiske Unions regionalpolitiske udvikling efter min mening måske er vigtigere end nogensinde før. En af de opmuntrende ting, vi har set i de senere år, er, at forskellen mellem rige og fattige medlemsstater med hensyn til rigdom er blevet mindre. På den anden side har vi set større forskelle mellem Europas regioner med hensyn til velfærd. Dette viser helt tydeligt, at vi mere end nogensinde før har brug for en proaktiv regionalpolitik, der sikrer, at alle regioner i Den Europæiske Union for det første nyder godt af det indre marked og for det andet af oprettelsen af eurozonen.
Der er to ting, jeg gerne vil fremhæve i forbindelse med betænkningen. For det første er der enighed mellem Kommissionen og Parlamentet og, tror jeg, Ministerrådet om, at vi har brug for en forenkling af forordningerne om strukturfondene. Men der er også et udtalt behov for et bedre partnerskab mellem alle de involverede parter i den økonomiske udviklingsproces: arbejdsmarkedets parter, lokale myndigheder eller regionale regeringer samt Kommissionen og centralregeringerne. Vi har behov for et langt tættere samarbejde om identificerbare mål.
Det andet punkt drejer sig om koncentrationsprincippet. Der er stærke argumenter for koncentration. Vi ønsker at sikre, at strukturfondene får den størst mulige økonomiske virkning, og derfor må vi være meget omhyggelige med at fokusere på de områder, hvor behovet er størst.
Jeg vil gerne henvise til et område med identificerbare behov, mit eget land, Wales. Der er en rimelig mulighed for, at store dele af Wales vil være berettiget til mål 1-støtte. Ressourcerne vil helt sikkert være velanbragte der på grundlag af princippet om koncentration og partnerskab.

Fraga Estévez
Hr. formand, sjældent har ordførerne i et udvalg arbejdet så målrettet mod samme mål som os i Fiskeriudvalget i forbindelse med reformen af strukturfondene, for vi har forsøgt at undgå, at strukturaktionerne inden for fiskeriet praktisk talt blev overladt til Kommissionens forgodtbefindende, og at neutralisere de modsigelser og enorme programmeringsvanskeligheder, som det aktuelle forslag indeholder.
Derfor har jeg som ordfører for udtalelsen fra Fiskeriudvalget om rammeforordningen foreslået oprettelsen af et fælles juridisk instrument, som muliggør udarbejdelsen af en forordning for strukturfondene inden for fiskeriet, FIUF, der horisontalt samler alle strukturaktioner for fiskeriet, ligesom Kommissionen allerede har gjort det for landbruget.
Parlamentets forskellige udvalg forstod hurtigt dette behov for et fælles juridisk instrument af sektoriel art, og den foreslåede ændring vil forhåbentlig blive indarbejdet under førstebehandlingen. Faktisk har fiskeriet brug for adgang til en række strukturforanstaltninger, som er nødt til at være ens for hele sektoren, ligegyldigt hvilket område en given virksomhed er etableret i.
Det er derfor, at det juridiske instrument, der skal samle dem, bør have en horisontal karakter. Denne uundværlige horisontale karakter bliver ødelagt med den regionale programmering, som Kommissionens forslag fastlægger for mål 2-områderne. Konsekvensen af det vil foruden enorme programmeringsvanskeligheder i fiskeriet være en alvorlig risiko for flytning af virksomheder, da disse jo etablerer sig dér, hvor der er regionalprogrammer, eller hvor regionalprogrammerne er mest fordelagtige for dem.
Det var følgelig nødvendigt at rette op på denne tendens, således at medlemsstaterne råder over den nødvendige smidighed til at fastlægge et passende niveau for programmeringen i fiskeriet, uanset hvilket område det drejer sig om.
Fru kommissær, som De har set, har mange parlamentsmedlemmer talt om fiskeriet. Fiskerisektoren er meget berørt ...
(Formanden afbrød taleren)

Van Lancker
Hr. formand, kære kolleger, fru og hr. kommissær, jeg tror, at det nu er meget mere klart for Parlamentet og Kommissionen, at strukturfondene meget mere end tidligere skal anvendes til at styrke prioriteterne i Fællesskabets politik. En af de vigtige prioriter er for os lige muligheder for mænd og kvinder med hensyn til beskæftigelse, social og regional politik. Strukturfondene ville også være et meget stærkt trumfkort til at styrke de lige muligheder, hvis det i det mindste gøres klart i reglerne. Tidligere var der i reglerne en henvisning til lige muligheder, men den var så svag, at der i praksis ikke kom meget ud af det. I uddannelses- og beskæftigelsesinitiativer blev der gjort meget ud af kvinder, men begejstringen var ikke så stor i medlemsstaterne, når det drejede sig om infrastruktur og om regional politik. Jeg kunne godt tænke mig at få at vide, altså i tal, hvor meget der er spenderet på kvindelige erhvervsdrivende, på social infrastruktur, på forsoning af familie og erhverv eller til støtte af kvinder i landbruget.
Kommissionen har gjort sit bedste. Den har organiseret to konferencer. Den organiserede information om good practice . Rådet har endog stemt om en resolution i december 1996, men jeg tror ikke, at det har hjulpet noget. Vi er derfor meget glade for Kommissionens anstrengelser for at styrke lighedsprincippet i reglerne. Også med tosporsbehandlingen, der er indeholdt i Kommissionens forslag: På den ene side lige muligheder tværs igennem alle strukturfonde, men på den anden side også specifik opmærksom for lige muligheder for mænd og kvinder. Men alligevel, fru og hr. kommissær, mener vi, at opmærksomheden kan forstærkes yderligere, og at den skal forstærkes meget. Jeg er hovedordføreren, Karin Jöns, særligt taknemmelig, fordi hun har taget spørgsmålene fra Udvalget om Kvinders Rettigheder meget alvorligt på dette punkt.
Vi ønsker forstærkning i to spor. For det første skal mainstreaming gøres klart synlig og målelig. Det vil sige, at lige muligheder skal beskrives i klare målsætninger, klare statistikker og opdelt efter køn, gode indikatorer og evalueringer. Det vil sige, at organisationerne skal kunne bevise, om og hvordan de har anvendt midlerne til lige muligheder for kvinder. At få strukturpolitikken til at virke betyder også større inddragelse af kvinder. Det vil sige, at der skal kvinder i tilsynsudvalgene. Det betyder også, at de ansvarlige for lige muligheder skal deltage i alle faser af implementeringen af strukturfondene. For det andet ud over mainstreaming ønsker vi specifikke politiske foranstaltninger for at fjerne uligheder. Derfor anser vi det for nødvendigt, at de gode initiativer, der meget nøje blev startet op ud fra Fællesskabets initiativ, også får en plads i Fællesskabets nye initiativer. For det andet, som Karin Jöns allerede har nævnt, kræver vi, at 15 % af Socialfonden anvendes til lige muligheder. Jeg må sige, at jeg ikke forstår PPE-gruppens modstand. Kommissionen foreslår det også. Vi indser alle, at specifik aktion er nødvendig.

Banotti
Hr. formand, strukturfondene har givet Europa stor succes i Irland. Generelt er de fleste midler blevet anvendt rigtigt, selvom der har været nogle tilfælde, hvor de europæiske midler er blevet anvendt til projekter, der truer med at underminere miljøet. Men nogle få korte måneder kan gøre stor forskel. Vores regering har sammensat en pakke, som ikke kan bestå Eurostat-prøven for regionalmidler, hvor det kræves, at støtteberettigede regioner skal have et BNP på mindre end 75 % af det europæiske gennemsnit.
Strukturfondsmidlerne til Irland er i fare for at blive offer for denne plan. Vi skulle have tilsidesat partipolitiske skel og fastsat prioriteter baseret på behovene i de sorte pletter på arbejdsløshedskortet i både land- og byområder. Planen kunne også have omfattet behovet for at integrere indvandrere og flygtninge. I stedet har det eneste bidrag til den fremtidige regionalplanlægning været en plan, der er så bizar, at den kun kan slå fejl. Vi skulle have tilsidesat alle partipolitiske stridigheder. Den irske regerings strategi er i bedste fald en partipolitisk aftale baseret på hensigtsmæssighed. I værste fald er den et ondsindet forsøg på at narre den irske befolkning. At foreslå en plan i sidste øjeblik, der kun kan blive afvist af Bruxelles, tjener kun ét formål: at kunne skyde skylden for afvisningen på Bruxelles. Jeg vil gerne takke begge kommissærer for deres egne bidrag til succesen i Irland.
Vi har imidlertid betydelige grupper af ægte underprivilegerede og underudvikling, navnlig i det vestlige Irland og i dele af Dublin og andre kriseområder i byerne. Vi har et alvorligt problem med analfabetisme. Vi behøver en revideret strukturfond for at løse disse og andre problemer og større politisk enighed for at løse dem effektivt. Jeg kan kun håbe, at Kommissionen og Parlamentet vil vise tilstrækkelig velvilje til at ignorere den irske regerings fjumren og fejladministration.
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Kære kolleger, jeg er nu nødt til at afbryde debatten. I må undskylde min strenghed, men vi har en time foran os og 50 talere.
Forhandlingen er hermed afbrudt. Den genoptages i aften kl. 21.

Situationen i Mellemamerika og Den Europæiske Unions aktioner
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om situationen i Centralamerika og Den Europæiske Unions aktioner.
Først giver jeg ordet til fru Ferrero-Waldner fra Rådet.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer. Adskillige af vores tids katastrofer er forudseelige. De giver os dermed i det mindste en mulighed for at iværksætte foranstaltninger til at forhindre dem eller reducere virkningerne. Men adskillige katastrofer er ikke forudseelige med hensyn til deres omfang og kan ikke standses med menneskelige midler. En sådan katastrofe har orkanen Mitch anrettet i Mellemamerika. Orkanen Mitch hører til kategori 5. Den var den hidtil kraftigste cyklon i Caribien i dette århundrede. Følgerne kender De alle, for så vidt de på nuværende tidspunkt kan vurderes. Jeg takker Europa-Parlamentet for initiativet til også at diskutere dette emne på plenarmødet i dag.
Endnu en gang står vi over for en situation, hvis omfang kræver, at alle internationale aktører samarbejder intensivt, koordinerer deres bestræbelser og mobiliserer alle disponible ressourcer. Følgerne af orkanen Mitch nødvendiggør foranstaltninger på to planer. For det første på planet humanitær nødhjælp og for det andet på planet langsigtet hjælp til genopbygning af de ramte lande. For orkanen har anrettet skader, som intet af de ramte lande, og sandsynligvis i det hele taget kun få lande kan afhjælpe ved egen kraft.
De pågældende landes økonomi ser ud til at være sat år, ja måske årtier tilbage. Uden storstilet og effektiv hjælp fra det internationale samfund kan de ramte lande ikke klare de kort-, længere- og langsigtede følger af denne katastrofe. Vi taler om ramte lande, men det er ikke kun ramte lande, det er vores direkte partnere, det er stater, som er vores venner og partnere som led i San-José-rammen.
Vi forstår først og fremmest Den Europæiske Union som et fællesskab baseret på værdier og solidaritet, som et fællesskab, hvis medlemmer ikke kun skal være solidariske med hinanden, men først og fremmest med alle andre stater og deres befolkninger. Det skal ikke kun være tomme ord, det har også vist sig i den hurtige reaktion fra medlemsstaterne og fra Kommissionens kontorer på meddelelsen om denne naturkatastrofe.
På spansk ønske, som det østrigske formandskab særdeles beredvilligt har taget op, har Rådet (almindelige anliggender) allerede på sin samling den 9. og 10. november beskæftiget sig med spørgsmålet om humanitær hjælp til de ramte lande. Alle delegationer hilste dette initiativ og forslaget om nødhjælp velkomment. Et rundspørge, som blev foretaget endnu på Rådets samling, viste, at Unionen stiller i alt ECU 100 millioner til rådighed, nærmere bestemt ECU 70 millioner direkt af medlemsstaterne og ECU 30 millioner af Fællesskabets midler.
Jeg er i stadig kontakt med kommissær Emma Bonino, som for tiden rejser netop gennem kriseregionen, hvor hun har haft kontakt med regeringerne, de internationale organisationer og de ikkestatslige humanitære organisationer og på stedet kan danne sig et indtryk af skadernes omfang og naturligvis af de nødvendige hjælpeforanstaltninger.
ECHO vil fremlægge en yderligere global humanitær plan, for at vi kan se, hvilke yderligere midler der er nødvendige. Men det er ikke kun vigtigt, hvor mange midler der står til rådighed, det er også vigtigt, hvordan de anvendes. Vi skal hindre sult, sygdom og epidemier i de områder, der er hårdest ramt, og sikre en minimal forsyning med fødevarer, drikkevand, medicin og nødkvarter.
Anvendelsen af nødhjælpen skal kontrolleres strengt. Nødhjælpen skal fordeles så hurtigt som muligt og direkte til den nødlidende befolkning. Dette skal efter min mening ske af tre grunde, nemlig for at opnå en størst mulig direkte virkning af den humanitære hjælp, som en forpligtelse over for skatte- og bidragsyderne, som kan kræve, at deres bidrag anvendes i overensstemmelse med formålet. En pinligt korrekt anvendelse af midlerne er også den bedste garanti for at hindre træthed i forbindelse med hjælpearbejde. Det må i denne forbindelse ikke overses, at der for tiden også er et stort behov for humanitær hjælp i andre regioner i verden, f.eks. i Kosovo, men også Bangladesh.
Endelig gælder det for det tredje om at opretholde social fred og politisk stabilitet i modtagerlandene. Elendighed og fortvivlelse hos den nødlidende befolkning, fejl hos regeringerne ved forvaltningen af krisen, utilstrækkelige, langsomme og dårligt organiserede hjælpeaktioner udgør - som vi alle ved - en social krudttønde, som let kan eksplodere. Derfor bør der drages passende konsekvenser af sammenlignelige erfaringer fra den nyere fortid. Underslæb af nødhjælp og deraf følgende social uro er desværre snarere regelen end undtagelsen efter sådanne naturkatastrofer.
Samtidig er det allerede nu nødvendigt at gøre sig seriøse overvejelser om en genopbygning og en udviklingsplan. Især skal man rette opmærksomheden mod spørgsmålet om ny skovrejsning, da orkanens virkninger åbenlyst er blevet forstærket som følge af skovrydning. I Nicaragua synes katastrofen trods den traditionelle politiske polarisering at have bevirket en vis nytænkning henimod en mere saglig og mere konsensuspræget politik med henblik på de forestående problemer. Humanitær hjælp uden samtidig eftergivelse af i det mindste en stor del af gælden i de stærkest ramte lande Honduras og Nicaragua, som samtidig også er de mest forgældede lande i regionen - i Honduras udgør udlandsgælden 92 % af dets BNP, i Nicaragua 300 % - forekommer utilstrækkelig og også ulogisk.
Der tillægges derfor de forvaltningsfonde til eftergivelse af de ramte landes multilaterale gæld, som skal oprettes ved Den Interamerikanske Udviklingsbank og Den Internationale Valutafond, en særlig betydning. Disse bør derfor støttes af os alle. I Østrig forberedes der allerede på mit initiativ en lov herom.
Det internationale samfunds hjælpeforanstaltninger er allerede i gang. Den Europæiske Unions andel heri - medlemsstater og Fællesskab tilsammen - er anselig og afspejler på humanitær vis Unionens vægt og betydning. Først og fremmest bør vi vise, at vi også har lært af fortidens erfaringer ved afvikling af humanitære aktioner. Men vi vil også samarbejde tæt med de ramte regeringer, for disse har nu en chance for som led i genopbygningen at forbedre deres strukturer i økonomisk, teknisk, men også i social, økologisk og politisk henseende. Vi vil også stille krav om sådanne bidrag fra regeringerne.
Jeg har derfor ladet emnet sætte på dagsordenen for det næste Ministerråd (udviklingssamarbejde), som jeg jo selv skal lede den 30. november, og jeg forventer, at der her diskuteres konkrete overvejelser om de langsigtede hjælpeforanstaltninger. Jeg takker for Deres opmærksomhed og står naturligvis til enhver tid til rådighed for yderligere spørgsmål under diskussionen.

van den Broek
Som De har hørt fra fru rådsformanden, foretager fru Bonino i øjeblikket en rejse gennem katastrofeområdet for personligt på vegne af Kommissionen at orientere sig om situationen på stedet. Det er klart, at ud over de initiativer, som også formandskabet har taget, at Kommissionen har ment først og fremmest at skulle prioritere hurtig hjælp til de mest sårbare befolkningsgrupper i regionen. Af den første detaljerede vurdering fremgår det, at der er et akut behov for fødevarer, tæpper, lægemidler og klor, men også køkkenredskaber og lignende. Mens der afventes en mere fuldstændig analyse af behovene, har Kommissionen gjort brug af nødproceduren i artikel 13 i forordning om humanitær hjælp og hjælpeprogrammer på ca. ECU 7 millioner. Kommissionen kunne allerede den 4. november i tide yde et betydeligt bidrag til den internationale hjælpeaktion. Den første katastrofeplan gennemføres af det tyske og spanske Røde Kors i samarbejde med deres søsterorganisationer i de katastroferamte lande og 11 europæiske ngo'er, der allerede gennemfører ECHO-projekter i området. Mere detaljeret ser den første fase ud som følger: Direkte støtte til nationale katastrofeplaner, ude i marken udfoldes der store koordinationsbestræbelser mellem nationale og internationale organisationer, FN's organer, Den Internationale Udviklingsbank, Verdensbanken, USAid og Kommissionen, fordi koordination er nøglen til en så effektiv anvendelse som mulig af det menneskelige potentiel og alle finansielle midler, der sættes ind i regionen. Endvidere består denne hjælp af en række aktioner koncentreret enten på regionalt eller sektorielt plan, som f.eks. redning af ofre, organisering af evakueringer under Røde Kors, men også oprettelse af vandforsyning og særligt foranstaltninger for at beskytte folkesundheden, vandrensningstabletter for at undgå epidemier osv. Organisationen »Læger uden grænser« er her meget aktiv og støttes af os. Det Internationale Røde Kors støttes i forsøget på at reparere det sårbare og beskadigede kommunikationsnetværk, hvilket er af vital betydning for distributionen af den første varehjælp. Endvidere er også løbende humanitære ngo-hjælpeprojekter omdannet for at afhjælpe de mest påtrængende behov. Disse ngo'er var allerede til stede, og de kan derfor allerede nu give nødhjælp. De har for ca. ECU 3 millioner omdannet eller tilpasset deres projekter til den nuværende situation.
Den nødhjælp, vi således taler om i ECHO-regi, beløber sig til ECU 10 millioner. Det samlede beløb inklusive fødevarehjælp ligger i størrelsesordenen ECU 30 millioner. I øjeblikket leder ECHO-medarbejderne efter supplerende midler med henblik på et yderligere hjælpeprogram, og det supplerende hjælpeprogram, som der kan lægges sidste hånd på i de kommende uger, vil sandsynligvis være af samme størrelsesorden.
Men denne nødhjælp, altså den anden fase, skal også omfatte en genopbygningsdel som forberedelse af overgangen til mere strukturerede genopbygningsarbejder og hjælp til den økonomiske genopbygning.
Det får mig til at komme med en enkelt bemærkning om udsigterne for genopbygningsprogrammerne på kort og mellemlangt sigt. Der skal selvfølgelig gennemføres en analyse af følgerne af denne forfærdelige naturkatastrofe for de mellemamerikanske økonomier. Men der hersker ikke tvivl om, at der for nogle af de ramte lande er tale om enorme strukturelle skader. De første overslag omtaler særligt beskadigelse af nøglesektorer som landbrug, vejnettet og transportsystemet.
Kommissionen undersøger alle potentielle finansielle midler, der kan stilles til disposition for at yde et stort og hurtigt bidrag til de internationale genopbygningsbetræbelser. Fra nu af er der tale om en indgangsvinkel, der ser ud, som følger: På kort sigt, det vil sige i december, vil Kommissionen ved hjælp af en hasteprocedure forelægge medlemsstaterne et finansieringsforslag, der indeholder en ramme for fremtidige aktioner. Forslaget er baseret på endnu i 1998 at fastlægge resterende budgetanvisninger for genopbygning og teknisk og finansielt samarbejde. Så snart forholdene tillader det, vil der til de katastroferamte områder blive udsendt en multidisciplinær teknisk evalueringsdelegation i nært samarbejde med medlemsstaterne og koordineret med de nationale autoriteter og andre donorer.
De for 1999 fastlagte udviklingsprogrammer vil i nært samarbejde med modtagerlandene blive undersøgt og tilpasset i hvert enkelt tilfælde. Løbende projekter kan forstærkes eller omdannes med henblik på reparation eller genopbygning. Som et supplement til disse initiativer kan en strategisk plan på mellemlangt sigt kræve oprettelse af f.eks. en regional genopbygningsfond. Kommissionen kan efter samråd med alle involverede parter inklusive andre donorer og regeringerne i modtagerlandene indgive forslag herom til Rådet. Det største problem for denne strategi er de finansielle midlers i øjeblikket endnu meget lave niveau under budgetposten, der tjener til genopbygning af Latinamerika, det er bugetpost B7-313. I øjeblikket er der kun tale om et meget lille beløb på denne konto for 1999, nemlig 4, 25 millioner.
Selvfølgelig kan budgetmyndigheden træffe beslutning om eventuelle supplerende finansielle anvisninger, særligt med henblik på forstærkning af den ovennævnte budgetpost.

Linkohr
Hr. formand, mine damer og herrer. Jeg vil først gerne takke Rådet og Kommissionen for nødhjælpen. Det er måske ikke altid en selvfølge her i Parlamentet, at vi gensidigt takker hinanden, men her vil jeg gerne udtrykkeligt rose dem. Jeg synes også, det er godt, at fru Bonino har gjort Den Europæiske Union synlig i Mellemamerika ved sin tilstedeværelse.
I den korte tid skal jeg kun sige nogle stikord. Jeg skal anbefale - da dette desværre ikke vil være den sidste naturkatastrofe, vi oplever - at man også tænker på at opbygge sådan noget som en katastrofehjælp. Der er en række lande i verden, som endda råder over et særskilt ministerium for katastrofer med særlig transportkapacitet, fly og måske endda satellitter til at forudse katastrofer.
Som andet punkt vil jeg gerne nævne, at den langsigtede opbygningshjælp i regionen ikke kun gives til de derværende stater, men også bidrager til regionens integration. Infrastrukturforanstaltninger, veje, telekommunikation, energinet osv. kan nu, efter at så meget er ødelagt, faktisk også bidrage til, at der af regionen, hvor der bor over 30 millioner mennesker, skabes en fælles region. Vi har i Europa-Parlament med støtte af Rådet og Kommissionen altid kæmpet for, at denne region skal vokse sammen.
Den tredje bemærkning: Vi siger altid, at hjælpen skal være ubureaukratisk. På den anden side skal den være velovervejet og langsigtet planlagt og så vidt muligt ske i offentligt udbud. Det er cirklens kvadratur, det ved jeg godt. Måske kan vi for en gangs skyld drøfte, hvordan vi rent faktisk kan lave cirklen om til et kvadrat, for ellers får vi igen vrøvl med Revisionsretten ...

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, der er naturligvis ulykker, som man ikke bør gå i detaljer med, og jeg synes, at dette gælder for den dramatiske sag med orkanen Mitch.
Det, det drejer sig om nu, er at handle. Og indtil videre har Kommissionen handlet hurtigt og godt. Det er vi nødt til at erkende og, i øvrigt, vurdere meget positivt. Det, det drejer sig om nu, er at udarbejde en ambitiøs genopbygningsplan, som har en strategisk karakter. Og det gælder ikke alene om at udarbejde den, men også om beslutsomt at fastholde denne strategi. Og denne plan, hr. formand, bør i mine øjne bestå af flere elementer.
Det første element vedrører den budgetmæssige dimension. Den Europæiske Unions svar bør være på højde med det svar, som medlemsstaterne har givet. Og hér må jeg sige, at jeg føler mig særlig stolt af det svar, som mit eget land, Spanien, den spanske regering og hele den spanske befolkning har givet. Jeg synes, hr. formand, at Europa-Parlamentet i denne budgetmæssige henseende er nødt til at vise generøsitet og smidighed som budgetmyndighedens arm og give størst mulig støtte. Kommissionens repræsentant, hr. van den Broek, har netop henvist dertil. Denne plan skal også indeholde et meget vigtigt handelsmæssigt element. Parlamentet har i løbet af de seneste to år på det kraftigste opfordret til, at landene i Centralamerika får adgang til fordelene i den generelle præferenceordning, som Andes-landene er berettigede til, herunder for industrivarer. Og dette, fru rådsrepræsentant, er man nødt til at gå i gang med uden yderligere forsinkelse og uden yderligere betingelser, for jeg er nødt til at fortælle Dem, at den dobbelte betingelse, som Kommissionen stiller i sit forslag, i betragtning af omstændighederne er utilbørlig, diskriminerende og, i øvrigt, i modsætning til den filosofi, der har inspireret disse foranstaltninger.
Hr. formand, der er nødt til at være et kreditmæssigt element, og ifølge min opfattelse bør Kommissionen bestræbe sig på at benytte katastrofens størrelse til inden for denne strategiske plan at foreslå en hel række foranstaltninger med det formål at øge Den Europæiske Investeringsbanks midler til dette område. Og planen skal selvfølgelig indeholde et element, der henviser til gælden, og hér kan man ikke gøre gældende, at EU ingen kompetence har, hr. formand, for det står klart, at der ikke er noget til hinder for, at Kommissionen eller Parlamentet opfordrer medlemsstaterne til at gøre klare indrømmelser i spørgsmålet om gælden.
Ud over de elementer, jeg netop har nævnt, hr. kommissær, vil jeg bede Dem om, at Kommissionen bruger sin fantasi. For i kampen mod modgang og ulykkelighed, og ofte mod virkeligheden, uanset hvor hård den end er, er det vigtigste våben, om end det ikke synes sådan, ikke de ressourcer, som skal bruges effektivt og koordineret - sådan som fru Ferrero forklarede det. Ofte spiller fantasien også en vigtig rolle i denne slags situationer.
Hr. formand, jeg vil opfordre Rådet til at mobilisere kræfterne i den politiske dialog og indkalde til et ekstraordinært møde på ministerniveau i San José-konferencen. Det er min overbevisning, at denne ministerkonference på en eller anden måde kunne give den konference eller den eventuelle donorkonference, som Kommissionens repræsentant, hr. van den Broek, omtalte i sit indlæg, et skub bagi. Jeg synes, hr. formand, at det er på tide at kigge fremad, og denne katastrofe er måske en god lejlighed til at binde indbyggerne i Centralamerika tættere sammen, få dem til yderligere at stræbe efter regional integration og også opnå en højere grad af solidaritet.
Kort sagt, hr. formand, vil jeg opfordre Kommissionen til, at den ikke skyr nogen ressourcer, og at den mobiliserer alle sine kræfter. Og De kan være sikker på, hr. kommissær - og jeg anmoder Dem om, at De viderebringer det på denne vis til kommissæren med ansvar for dette område, hr. Marín - at Kommissionen vil få Parlamentets opbakning, for vi vil aldrig anklage dem, der gør, hvad de kan, for ikke at gøre, hvad de bør.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, jeg vil blot tilslutte mig de argumenter, som mine kolleger fra både PSEgruppen og PPE-gruppen har fremført i forbindelse med den presserende indsats - og også den efterfølgende - som Den Europæiske Union såvel på rådsniveau som på kommissionsniveau bør gennemføre i de katastroferamte områder.
I juli havde jeg lejlighed til at besøge de berørte lande, og jeg kunne konstatere, at landene oplevede en positiv genopbyggelsesproces efter de indre stridigheder og alvorlige konflikter, som de havde lidt under, og at de vitterlig var på vej mod en reel genopbygning i kraft af en ægte samarbejdsvilje.
Naturen ødelagde brutalt og skæbnesvangert på få timer de seneste års arbejde. Jeg synes, at vi fra vores privilegerede situation i Europa bør vise den størst mulige solidaritet med de berørte samfund og befolkninger og tage hensyn til den presserende karakter af de aspekter, hvor de offentlige forvaltninger - på alle niveauer, lige fra EU's egen forvaltning til medlemsstaternes forvaltninger og den øvrige administration, som er en del heraf - bør have en meget direkte deltagelse sammen med de ikkestatslige organisationer. Jeg vil gerne understrege, at revisionen af spørgsmålet om gælden er af afgørende betydning, og at det ikke må udvikle sig til en tung byrde for den mulige genopbygning, samt at det også, som vi foreslår i vores fælles beslutningsforslag, er af afgørende betydning at fastlægge et grundlag for en genopbygning på mellemlangt og langt sigt, som muliggør en konsolidering og genoprettelse af denne proces, som jeg som sagt havde lejlighed til personligt at konstatere var i gang.

Guinebertière
Hr. formand, orkanen Mitch har hærget i Mellemamerika, og den har ødelagt alt på sin vej. Dette ville blot have været en forbigående hændelse, hvis ikke der bagved det hele gemte sig et grænseløst menneskeligt drama, som desværre vil forblive et gabende sår længe endnu. Som altid manifesterer naturen sig med sine overgreb, naturkatastrofer opstår, og dette sker desværre alt for ofte i de regioner, der allerede er fattige. Foruden økonomisk utryghed fører den også umenneskelighed, sorg, elendighed, adskillelse, sygdom og angst for fremtiden med sig.
Som medlem af den interparlamentariske delegation for forbindelser med Mellemamerika fik jeg i maj måned mulighed for med nogle kolleger at komme til Honduras, hvor vi kunne se, hvor vigtig EU's støtte var for disse befolkningsgrupper, selv i hovedstaden Tegucigalpa, og dette var jo så inden orkanen. I dag har vi ikke bare en forpligtelse over for dem, men en sand moralsk gæld, som bør munde ud i et langsigtet engagement.
Hele det internationale samfund reagerede øjeblikkeligt, og denne spontanitet er meget positiv, når man tænker på, hvad man har leveret af levnedsmidler, tøj, transportmidler, vandfiltre, medicin og mobile hospitaler, og ligesom min kollega er jeg også stolt over at være franskmand. Og selvom jeg selvfølgelig støtter alle former for nødhjælp til disse lande og ærer de mænd og kvinder, som har engageret sig på stedet og gjort alt for at genopbygge en minimal infrastruktur for at modtage en befolkning, der er fuldstændig hjælpeløs, så frygter jeg, at man glemmer regionen efter denne nødhjælp.
Efter denne solidariske mobilisering må verdens rige lande ud over at afskrive gæld i fællesskab også udarbejde en genopbygningsplan for regionen i samarbejde med landenes regeringer. Lad os undgå at falde i fælden og tro, vi skal beslutte for dem, for jeg tror, at dette er en lejlighed til at støtte disse landes udvikling af demokratisk praksis. Lad os udarbejde planerne i tæt dialog ikke bare med regeringerne, men også med befolkningerne og organisationerne, da vi bør støtte dem i at være aktører i deres egen genoprettelse.

González Álvarez
Hr. formand, jeg er helt og aldeles enig med den fungerende rådsformand, fru Ferrero-Waldner, når hun siger, at orkanen var meget kraftig. Den var frygtelig, for den var nemlig på niveau 5. Men ikke desto mindre er man nødt til at tage i betragtning - og jeg tror, at der er mange ikkestatslige organisationer, som gør opmærksom derpå - at hvis boligmassen havde været bedre, hvis der havde været et civilt netværk, som havde forudset, at noget sådant kunne ske, hvis der endelig havde været nogle mere konsoliderede menneskerettigheder i området, ville følgerne af orkanen have været mindre alvorlige. Og jeg er enig i mange af de spørgsmål, som hr. Salafranca og hr. Linkohr rejste, med hensyn til den generelle præferenceordning for disse lande.
Imidlertid vil jeg gerne i min resterende taletid delagtiggøre Dem i, hvad nogle diplomater og organisationer fra Centralamerika fortalte på et seminar i Bruxelles i sidste uge. Deres bekymringer er som følger:
For det første er man nødt til i denne forbindelse at revidere samarbejdsaftalerne og, som nogle kolleger sagde det, ændre deres tidsfrister til mellemlangt og langt sigt for genopbygningen af området.
For det andet bør det kontrolleres, at hjælpen når frem til de berørte. Desværre har det ikke altid været sådan tidligere.
For det tredje bør man tage hensyn til kommunerne ved uddelingen af hjælpen. Der findes små kommuner med mange vanskeligheder, som kun råder over få midler til at løse vanskelighederne med.
For det fjerde er det nødvendigt at bede om eftergivelse af gælden, der som bekendt er 300 % af bruttonationalindkomsten i Nicaragua, og som også i andre lande er betydelig.
Og for det femte er det nødvendigt, at eftergivelsen af gælden ikke lindrer regeringernes bekymringer, men derimod afhjælper befolkningernes behov. Og derfor er det nødvendigt, at gældsbeløbet går til konkrete genopbygningsprojekter i området.
Jeg er ligesom hr. Salafranca også stolt af ikke blot den spanske regerings indsats, men især af hele det spanske folks indsats, for det har udvist en stor solidaritet. Men det er, hvad der sker lige nu. Lad os se, hvad der sker i januar og februar. Det er nødvendigt, at vi alle fortsætter med at gøre en indsats, også efter dette bevægende øjeblik i forbindelse med katastrofen i Centralamerika.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, en katastrofe i dette omfang kræver reaktioner, som går langt ud over det hidtil eksisterende. Tusinder af mennesker er døde eller har mistet alt, også fordi der ikke er truffet forebyggende foranstaltninger mod frembrusende orkaner, fordi de fattigste må bo på de mest usikre steder, og fordi hele landområder er blevet ryddet for skov med henblik på industrielt landbrug. Mellemamerika er lagt øde, genopbygningen vil vare årtier. Men for at denne genopbygning skal lykkes, har landene ikke kun brug for effektfuld aflevering af hjælpepakker. Der skal udarbejdes en mere langsigtet opbygningsplan, ikke et lappeværk af gaver, der som sædvanlig siver væk i tvivlsomme og for regeringen passende kanaler.
En velkoordineret genopbygning skal først og fremmest sigte mod at forbedre befolkningens situation. Sundhed, uddannelse, boliger og også en grundig landbrugsreform skal prioriteres allerhøjest. Mellemamerika har brug for en komplet bilateral gældseftergivelse. Frankrig er her gået i spidsen med et godt eksempel. De andre EU-lande bør hurtigst muligt følge efter. Men det drejer sig ikke kun om at afskrive det, som i forvejen ikke mere kunne inddrives. Også den multilaterale gæld skal eftergives. IMF og Verdensbanken skal hjælpe med lån, men disse må ikke bindes til strukturtilpasningsforanstaltninger.
De europæiske regeringer bør derfor effektivt gøre brug af deres vægtige stemme i IMF og Verdensbanken for at hindre en binding til betingelser. Udsigterne for Chiquita er rosenrøde, skriver The Guardian i dag. De multinationale bananselskaber vil lade genopbygningen af deres anlæg betale af forsikringsselskaberne, men deres arbejdere står uden tag over hovedet. Multinationale koncerner, som f.eks. har været i Honduras i årevis næsten uden at betale skat, vil nu krybe uden om deres ansvar. Ødelæggelser som følge af en orkan er ikke bare kun en naturkraft, som bryder ind over befolkningen. Ødelæggelsen af ozonlaget, det hensynsløse forbrug af naturens ressourcer og den forgiftning af miljøet, der sker i et rasende tempo, alle har de deres andel i katastrofen. Den vil ikke være den sidste, hvis ikke netop vi i industrilandene tænker i radikalt nye baner.

Escolá Hernando
Hr. formand, hver dag, der går, og efterhånden som tabet af menneskelliv og de materielle skader efter orkanen Mitch bliver gjort op, bliver vi klar over katastrofens virkelige dimension. Denne gang havde naturen ikke medlidenhed med de centralamerikanske lande, men det vil være en god idé at huske - som Parlamentet gør det - at det er mennesket, der med sin negligerende holdning har medført, at en klimaændring forstærker naturkatastrofer som denne. Vi bør alle være klar over - og især de industrialiserede lande - at hvis vi ikke ændrer vores opførsel radikalt, vil der efter Mitchorkanen komme andre orkaner med samme ødelæggende virkninger.
I Centralamerika, mine damer og herrer, er det ligesom altid de svageste, der har mistet mest. Derfor har vi en uundgåelig pligt til at sikre os, at nødhjælpen anvendes på den mest mulige koordinerede og effektive måde, for at den hovedsageligt når frem til dem, der har mest brug for den, og for at den ikke bliver genstand for korruption, som det desværre er sket i lignende situationer tidligere.
Til sidst vil vi gerne offentligt vise vores tilfredshed med den fornemme solidaritet, som såvel unionsborgerne individuelt som de institutioner, der repræsenterer dem, især de europæiske institutioner, har udvist. Vi bør lykønske hinanden med det hurtige svar, vi har givet i en situation, som krævede øjeblikkelig handling. Når vi ved mange lejligheder har beklaget os over den bureaukratiske langsommelighed, som prægede Europas svar på problemer, bør vi også i dag kunne udtrykke vores taknemmelighed. Nu er det blot nødvendigt at følge handlingen op med en total eftergivelse af gælden for de berørte landes vedkommende.

Blokland
Hr. formand, vi er chokeret over den katastrofe, der har fundet sted i Mellemamerika. Når disse naturkræfter får frit spil og efterlader en bølge af ødelæggelser, døde og sårede, overmandes vi af en følelse af magtesløshed. Også i dette moderne samfund med dets mange tekniske muligheder bliver vi konfronteret med overraskelser i naturen. Der var ikke tale om en fuldstændig overraskelse, fordi man allerede kort tid forinden havde bemærket, at orkanen Mitch var på vej.
Følgerne af denne orkan var imidlertid uundgåelige. Katastrofens omfang øgedes på grund af områdets indretning. Fattige bønder blev af rigere storgodsejere fordrevet til højereliggende bjergskråninger, hvor de måtte udøve deres erhverv. Det har haft alvorlige følger. Orkanen havde frit spil på de skovfrie bjergskråninger og tog alt med sig i en ødelæggende strøm af mudder.
I øjeblikket er det vigtigste imidlertid, at der ydes en god hjælp. Der er allerede gjort meget af lande fra alle verdensdele inklusive de europæiske lande. Eftergivelse af gæld, sådan som Frankrig og Nederlandene har gjort, fortjener at blive fulgt op af andre europæiske lande. Det samme gælder udsættelse af betalinger til de finansielle institutioner og de internationale finansorganisationer.
På længere sigt er det nødvendigt, at der opstilles et forsvarligt social-økologisk program for at hjælpe bønderne og for at genopbygge naturen. Her skal storgodsejerne også hjælpe til med at skabe en vedvarende udvikling, hvilket bl.a. omfatter en god bekæmpelse af erosion. Det vil være klogt at involvere ngo'erne aktivt i dette arbejde.

Amadeo
Hr. formand, jeg vil gerne tale om omlægningen af gælden med henblik på at puste nyt liv i økonomien i de lande, der er ramt af katastrofen. Man kan ikke benytte samme målestok til alle landene - Guatemala og Salvador lader til at være rigere end Nicaragua og Honduras, eller i det mindste ikke lige så fattige. Når vi har fastlagt kriteriet for eftergivelse af gælden, er det netop forskellen mellem de forskellige nationalindkomster, der kunne tale for en forskellig behandling alt efter den økonomiske og finansielle situation i det pågældende land. For de bedst stillede lande kunne man således anvende de bestemmelser, der blev besluttet i Napoli ved G7-mødet i 1993, og som tog højde for en eftergivelse af 66 % af gælden, mens man for de dårligst stillede lande kunne anvende Lyon-aftalen fra G7-mødet i 1996, det vil sige en eftergivelse af op til 80 % af gælden.
Både i Nicaragua og i Honduras venter man nu en forværrelse af den vanskelige økonomiske situation, med ødelæggende følgevirkninger og en fattigdomsgrænse, som 60 % af befolkningen i dag befinder sig på, med en stigning i arbejdsløsheden, der for tiden ligger på 53 % i Nicaragua og på 30 % i Honduras.

Manzella
Hr. formand, den hurtige reaktion, der har været i Fællesskabets institutioner og blandt borgerne, er et tegn på, at vi er kommet godt i gang. Men vi er kun kommet i gang. Resten skal stadig gøres, og Parlamentet venter med stor interesse på beretningen fra kommissæren, fru Bonino, og på de forslag, hun vil stille os. Katastrofen i Mellemamerika er nemlig ikke bare en naturkatastrofe og en menneskelig katastrofe, den er også og ikke mindst en politisk katastrofe.
Vi har i alle disse år taget udgangspunkt i en politisk enhed i Mellemamerika. Vi har taget udgangspunkt i denne med hensyn til den regionale fredsskabelse under de krige, der har været ødelæggende for Mellemamerika, og nu er der en risiko for, at den sociale kløft opstår igen. Vi har støttet PARLACEN, Mellemamerikas Parlament. Vi har altid taget udgangspunkt i den indbyrdes afhængighed mellem regionerne. Og nu må vi forsøge at genskabe denne indbyrdes afhængighed i den anden fase af vores indgreb. Vi skal tage udgangspunkt i den indbyrdes afhængighed både med hensyn til den plan, der skal bekæmpe den pludseligt opståede massearbejdsløshed, og med hensyn til infrastrukturelle planer og den finansielle plan - i forbindelse hermed skal spørgsmålet om den bilaterale og multilaterale eftergivelse af gælden faktisk både tages op i de enkelte medlemsstater og i eurozonen, såvel over for de ramte lande som over for de internationale organisationer - samt med hensyn til den multilaterale aftale mellem de bidragydende lande, der - som hr. Salafranca sagde for lidt siden - naturligvis skal handle i overensstemmelse med San José-konferencen, så Unionens tilstedeværelse bliver konstant og ikke begrænser sig til disse nødsituationer.

Liese
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil også gerne udtrykke min dybtfølte medlidenhed og medfølelse med indbyggerne i Centralamerika. Jeg fortsætter på tysk.
Hr. formand, mine damer og herrer. Vi har hørt det ofte. Katastrofens omfang er enormt, og sådan noget har der aldrig før været i det mindste i den region. Derfor må vi virkelig forsøge alt for at tilrettelægge hjælpen så godt og omfattende som muligt. Der bør ikke være noget tabu her. Jeg har allerede sagt det på et møde i vores delegation. Vi i Parlamentet skal sammen med Rådet meget hurtigt se, hvordan vi kan stille de nødvendige midler til rådighed i budgettet. Her kan de midler, der er planlagt nu, kun være en begyndelse, for vi skal i adskillige år bruge særdeles mange penge til genopbygningen. Nicaragua og Honduras var allerede i forvejen to af de fattigste lande i verden, og nu er de blevet endnu fattigere. Vi har altså brug for særdeles mange penge, og her må vi gå meget konventionelt til værks. Derfor skal jeg endnu en gang foreslå det, som jeg allerede foreslog på delegationsmødet. Vi må også seriøst overveje, om der ikke på grund af denne særligt vanskelige situation kan stilles midler fra Den Europæiske Udviklingsfond til rådighed for katastrofen. Naturligvis er Honduras og Nicaragua ikke AVS-stater, men her må vi tænke ukonventionelt. Hvis der f.eks. findes penge, der ikke hæves af AVS-staterne, bør man måske stille dem til rådighed for kastastrofe- og genopbygningshjælpen.
På langt sigt mener jeg, at disse lande skal være medlemmer af Lomé-aftalen, for med hvilken berettigelse nægter vi egentlig disse fattigste lande i verden, som nu bliver endnu fattigere, begunstigelserne og de finansielle midler fra Lomé? Der er overhovedet ingen berettigelse. Hvis vi virkelig vil være ærlige, så skal vi også gøre alt, hvad vi kan. Det hører med til det.

Linser
Hr. formand, kære kolleger. Situationen i Mellemamerika er ødelæggende. 12.000 døde, 18.000 savnes. I Honduras er 90 % af bananhøsten tilintetgjort, og 70 % af vejene ødelagt. En stor del af de mellemamerikanske stater er sat år tilbage i udvikling. Den humanitære hjælp fra Den Europæiske Union er livsnødvendig, også for at hindre en truende eskalering af den politiske situation i Nicaragua. En effektiv anvendelse af ressourcerne, således som det kræves i beslutningsforslaget, skal naturligvis hilses velkommen.
Ud over de humanitære aspekter, som vi alle her i Parlamentet slutter op om, og som vi også fortsat kraftigt vil opmuntre Kommissionen til, vil jeg som en tilføjelse til det, kollega Kreissl-Dörfler anførte, berøre et yderligere aspekt. Mange eksperter går ud fra, at det høje udslip af drivhusgasser er en af de væsentlige årsager til denne miljøkatastrofe. Jeg kan under disse omstændigheder ikke forstå, at man vedrørende klimatopmødet i Buenos Aires igen har udsat beslutningerne om en reduktion af drivhusgasserne i to år. Jeg mener, at det netop i betragtning af sådanne naturkatastrofer er ubetinget nødvendigt, at Unionen eftertrykkeligt arbejder for en hurtig global reduktion af CO2 -emissioner.

Cabezón Alonso
Hr. formand, tak til Kommissionen og til Rådet for deres tilstedeværelse i dag.
I Centralamerika vil der gå mere end en generation, før man kommer sig over følgerne af denne forfærdelige orkan, Mitch, som har efterladt et ulykkeligt minde af større dimensioner end det, vi i starten forestillede os. Det ramte område er blevet sat flere årtier tilbage, og dets anstrengelser for at komme sig over de dybe sår fra nyere tid er skudt i sænk.
De berørte lande er blevet konfronteret med deres egen virkelighed: en minimal evne og meget skrøbelige statsstrukturer til at afhjælpe skaderne. Vi ser samfund, som resignerede og på trods af alt nægter at miste håbet og give op over for de katastrofer, som regelmæssigt rammer dem, som om det drejede sig om et kollektivt Sisyfosarbejde, som står og ser på, mens hans værk går i opløsning, lige som han var ved at lægge sidste hånd på det.
Jeg lykønsker Kommissionen oprigtigt for dens øjeblikkelige svar, hovedsagelig i form af humanitær hjælp, og også medlemsstaterne, som reagerede lige så hurtigt. Vores befolkninger - jeg kender den spanske befolknings svar - har været solidariske og generøse, og i nogle tilfælde endog overgået regeringernes svar, men selvom de foranstaltninger, der er blevet truffet indtil i dag, er betydelige, er de dog ikke tilstrækkelige. Regeringerne bør løse problemet med disse landes gæld med en strengt retfærdig handling og som en nyttig mekanisme til at samarbejde om en reaktivering af disse landes økonomier.
Jeg ønsker, at min regering, den spanske regering, eftergiver gælden til disse lande, at også resten af medlemsstaterne gør det, og at gælden vil forvandle sig til fysisk, sundhedsmæssig, uddannelsesmæssig eller miljømæssig infrastruktur. Det vil være nødvendigt, som det er blevet sagt, med en plan for bistand og regional genopbygning, som burde være på plads i januar eller februar, og Den Europæiske Unions institutioner bør uden tvivl smidiggøre sine økonomiske og budgetmæssige mekanismer med henblik på at støtte denne genopbygningsplan. Orkanen har allerede forårsaget død og ødelæggelse, og nu har vi allesammen pligt til at lindre smerterne efter den og hjælpe de berørte til at opbygge en fremtid.

Robles Piquer
Hr. formand, som næstformand for PPE-gruppen og med ansvar for forbindelserne til Latinamerika, ønsker jeg kort at udtrykke vores gruppes solidaritet med ofrene for tragedien og også vores tilfredshed, fordi den folkelige og officielle opbakning har været af den omfattende karakter, som vi kender. Jeg vil også gerne give udtryk for vores tilfredshed med den hurtighed, hvormed Parlamentets Delegation for Forbindelserne til Centralamerika og Mexico samledes til et ekstraordinært møde på foranledning af hr. Salafranca og med den store deltagelse af parlamentsmedlemmer, hr. Marín, næstformand for EU-Kommissionen, og fru Bonino, medlem af Kommissionen. Og sluttelig er det også nødvendigt at prise den omfattende tilstedeværelse af europæisk nødhjælp, ikke fra hver eneste medlemsstat, men derimod fra dem allesammen under ét. Måske kan denne hjælp symboliseres i de rejser, som den spanske kronprins, Felipe de Borbón, den franske præsident, hr. Chirac, og også fru kommissær Bonino har foretaget til området. Disse tre personer er sandsynligvis den bedste måde at afspejle den europæiske nødhjælp, som naturligvis heller ikke vil mangle i fremtiden.

Newens
Hr. formand, landene i Mellemamerika, som blev ødelagt af orkanen Mitch, var allerede hårdt ramt af eftervirkningerne af flere års borgerkrig. Alle disse lande var kendetegnet af en høj grad af analfabetisme, ødelæggende fattigdom og den tyngende byrde af den internationale gæld, hvilket de af os, der har besøgt området, har set. Nu er de blevet ramt af det værste uvejr i dette århundrede, utallige landsbyer, slumbyer, broer og veje er blevet skyllet væk, afgrøderne ødelagt, husdyrbesætninger decimeret, vandforsyningen ødelagt, og mange tusinder er døde. Den Europæiske Union og alle, der har sendt nødhjælp, er værdige til den højeste grad af lovprisning.
De skridt, der er taget for at lette gældsbyrden, er ligeledes af vital betydning. Det vil imidlertid tage mange år at genopbygge økonomierne i de lande, der i alle tilfælde var ramt af desperat fattigdom. Vi er nødt til se i øjnene, at der er et presserende behov for ikke blot et moratorium for afbetalingen på gælden, men ligeledes eftergivelse af gæld. Honduras og Nicaragua bliver aldrig i stand til at betale renterne på det, de skylder, og det er ikke nok at udskyde tilbagebetalingerne. Endvidere må der ikke skæres i den mellem- og langsigtede udviklingsstøtte, navnlig ikke til sociale behov.
Med hensyn til ejerforholdene for landbrugsjord er der alle mulige problemer. Behovet for jordreformer er mere presserende end nogensinde. Den Europæiske Union har længe været dybt engageret i Mellemamerika, f.eks. gennem San José-processen. Vi må fordoble vores hjælpeindsats. Rådet, Kommissionen og Parlamentet bør gøre det lettere at anvende ubrugte midler på vores budget til nødhjælp.
Katastrofen minder os om behovet for en vidtgående international indsats for at begrænse miljøødelæggelserne fra klimaændringer, som ellers vil forårsage stadig hyppigere katastrofer, hvoraf nogle vil være endnu værre end den, vi taler om i aften.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer. Må jeg endnu en gang kort kommentere dette. Først mange tak for den støtte, som her er kommet til udtryk i de forskellige indlæg, og for de mange forslag og overvejelser også fra Parlamentets side, som helt sikkert vil være en tilskyndelse for mig til endnu en gang at gennemgå disse ting med henblik på Ministerrådet (udviklingssamarbejde) den 30.november.
Sammenfattende kan man sige, at der i første række rejser sig spørgsmålet om at koordinere den humanitære hjælp - så vel som genopbygningen og udviklingshjælpen - og her vil vi i første omgang foretage en koordinering mellem partnerne, en opgave, som formandskabet først og fremmest skal løse på stedet. For det andet er det naturligvis ganske væsentligt at komme ind på spørgsmålet om gældseftergivelse. Også det er allerede diskuteret i Rådet (almindelige anliggender). Vi vil først og fremmest tage dette op i Ministerrådet (udviklingssamarbejde), men derudover foregår der naturligvis også forberedelser af en donorkonference. Den 10. 11. december afholdes der en donorkonference i Washington. Her skal det først og fremmest inden for rammerne af Den Interamerikanske Udviklingsbank derudover fastslås, hvilke bidrag der yderligere kan kræves. En yderligere konference er nu fastsat i Stockholm allerede til marts, hvor først og fremmest den langsigtede genopbygning skal forberedes.
Men hensyn til gælden må man naturligvis skelne klart mellem den bilaterale gæld - udviklingslån på den ene side og eksportkreditter på den anden side - og den multilaterale gæld, frem for alt HIPC-initiativerne, som faktisk tilsigter enten at oprette en ny fond, hvilket vi naturligvis fra formandskabets side vil støtte og fremme, eller at trække på fonde, der allerede eksisterer i Verdensbanken, hvilket vi eventuelt vil gå ind for.
Ellers er der i diskussionen berørt alt det, jeg omtalte tidligere. Måske kun et enkelt ord om klima-konventionen. Vi ved alle, at Den Europæiske Union her naturligvis går i spidsen, men at det ikke er let at få alle andre big players med.

van den Broek
Også fra min side og på vegne af Kommissionen og den fraværende fru Emma Bonino og Manolo Marín, der sikkert gerne havde været til stede, takker jeg for den store enighed og solidaritet, som vi her sammen har kunnet fremvise med hensyn til den umenneskelige naturkatastrofe, der har ramt så mange mennesker og lande i Mellemamerika. Jeg vil kort komme ind på et par punkter, bl.a. på foranledning af hr. Salafrancas indlæg. Selvfølgelig har Kommissionen ingen kompetence med hensyn til gældsproblematikken, men jeg tror, efter at have lyttet til formandskabet, at det står klart for enhver, at det ikke kan blive ved en humanitær indsats. At der også må gøres noget af det internationale samfund for at lette den enorme gældsbyrde, og hvor det er muligt eftergive gælden under de forhold, der nu er opstået.
For det andet, hr. Salafranca har tidligere peget på dialogen i San José. Jeg husker den endnu længere tilbage, Contadora-processen og lignende. Jeg kan forestille mig, og jeg er overbevist om, at det også gælder for hr. Marín og i øvrigt også for formandskabet, at når situationen i Mellemamerika engang er blevet mere overskuelig, og der er faldet finansielle beslutninger, og der også er kommet et reelt genopbygningsprogram i gang, at der så må tænkes på at iværksætte en dialog mellem Den Europæiske Union og landene i Mellemamerika i denne San-José-kontekst. Det, mener jeg, er en meget konstruktiv idé.

Formanden
Mange tak, hr. van den Broek.
Jeg har modtaget et beslutningsforslag med henblik på at afslutte forhandlingen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen vil finde sted i morgen.

Udviklingen i fredsprocessen i Mellemøsten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Rådet om udviklingen i fredsprocessen i Mellemøsten.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer. Den Europæiske Union har altid fremhævet nødvendigheden af en omfattende, retfærdig og varig fredsordning i Mellemøsten. Grundlaget herfor er bl.a. indeholdt i de relevante resolutioner fra FN's Sikkerhedsråd. I den forbindelse skal nævnes retten for alle stater i Mellemøstregionen til at eksistere inden for sikre, internationalt anerkendte grænser, men også det palæstinensiske folks ret til selvbestemmelse, hvor ingen option bør udelukkes.
Unionen har derfor givet sin fulde støtte til indholdet i Madrid- og Oslo-aftalerne, som har igangsat den fredspoces for Mellemøsten, der for tiden er i gang. Med stigende bekymring har vi imidlertid siden begyndelsen af 1997 måttet iagttage den farlige stilstand i denne udvikling. Denne vanskelige situation imødegik USA og Den Europæiske Union ved at styrke alle deres mæglingsbestræbelser, hvor først og fremmest EU's særlige udsending i Mellemøsten, Miguel Moratinos, flere gange over for konfliktparterne har fremført forslag med henblik på at slå bro over de divergerende holdninger
Den 23. oktober i år nåede man så endelig efter vanskelige forhandlinger mellem ministerpræsident Netanyahu og præsident Arafat frem til at underskrive en aftale i Wye Plantation ved Washington. USA og præsident Clinton, men også kong Hussein, havde en afgørende andel i tilvejebringelsen af denne aftale. Den aftale, der nu er opnået, skulle betyde det længe ventede gennembrud, som skal bringe fredsprocessen i gang igen efter over halvandet års stilstand.
Med deres underskrift har konfliktens parter videreført Oslo-processen med en yderligere israelsk troppetilbagetrækning fra Vestbredden til gengæld for omfattende palæstinensiske sikkerhedsgarantier. De to parter aftalte hurtigt at optage forhandlinger om den endelige status og om ikke at ville gribe til ensidige forholdsregler. USA har med sin indsats for tilvejebringelsen af en aftale påtaget sig rollen som voldgiftsdommer samt endvidere garantifunktioner.
Aftalen i Wye Plantation kan imidlertid meget let komme i fare med den ringe tillid, der for øjeblikket hersker mellem aftaleparterne. Derfor synes det under de givne omstændigheder særligt vigtigt, at begge sider undlader alle ensidige aktioner, som ville kunne præjudicere resultaterne af forhandlingerne om den endelige status. På den anden side er det bemærkelsesværdigt og positivt, at den nuværende israelske regering for første gang ved sin underskrift udtrykkeligt har accepteret princippet om »land for fred«.
Den Europæiske Union har udtrykkeligt accepteret det gennembrud, der er opnået i Wye Plantation, men på den anden side også bemærket, at succes eller fiasko afhænger af en hurtig gennemførelse af aftalen. Det israelske parlaments ratificering af aftalen i går er derfor et overordentligt vigtigt skridt i denne retning.
Den Europæiske Union vil støtte gennemføringen af Wye-memorandummet på alle de områder, hvor den kan yde et konstruktivt supplerende bidrag. Dette angår især aspekter i den israelsk-palæstinensiske interimsaftale, såsom åbningen af lufthavnen og bygningen af havnen i Gaza og den sikre vejforbindelse mellem Vestbredden og Gazastriben. Den Europæiske Union gennemfører allerede nu et antiterrorismestøtteprogram for palæstinenserne og forbereder et yderligere lille tilsvarende program herom som led i den EU/palæstinesiske sikkerhedskomité.
Uafhængigt af fremskridtet i gennemførelsen af aftalen i Wye Plantation udløber den første periode på fem år for EU-støtte til palæstinenserne til årsskiftet. USA har indbudt til en ny donorkonference på ministerplan i Washington den 30. november 1998 for at sikre den fortsatte støtte til palæstinenserne. EU har allerede principielt besluttet også i en yderligere periode på fem år at opretholde det høje niveau for dets støtte til det palæstinensiske folk.
Den østrigske udenrigsminister, dr. Wolfgang Schüssel, har som rådsformand med ledsagelse af Miguel Moratinos, den særlige udsending, og en repræsentant for EU-Kommissionen foretaget en rejse til Mellemøstregionen fra den 12. til den 15. november og her besøgt Jordan, Israel, de palæstinensiske områder, Syrien, Libanon og Ægypten og har her ført politiske samtaler. Formålet med rejsen var at sondere mulighederne for en gennemførelse af Wye Plantation-aftalen. Tidspunktet umiddelbart efter underskriften af den nævnte aftale var særdeles gunstigt for dette formål. Samtalerne med alle regionens parter var meget åbenhjertige og indholdsrige. Det kunne her konstateres, at Den Europæiske Unions rolle i fredsprocessen værdsættes overalt, og at der mange steder er et ønske om et endnu stærkere europæisk engagement, naturligvis ikke mindst også gennem EU's særlige udsending, Moratinos.
I Israel ønsker man dog kun et sådant engagement inden for konkrete samarbejdsområder og ikke på det politiske område, det blev sagt klart. Ikke kun på israelsk, men også på palæstinensisk side er der betydelig indenrigspolitisk modstand mod at gennemføre Wye-memorandummet. Det ser nu som før det ud til, at Israels holdning er ubøjelig i spørgsmålene om Jerusalem, sikkerhedszonerne omkring Jerusalem og i Jordandalen samt angående udbygningen af eksisterende bosættelser. Til gengæld viste Israel vilje til pragmatisk samarbejde med den arabiske side på områderne vand og infrastruktur - f.eks. ved bygning af jernbaner.
Samtalepartnerne i Ægypten, Syrien og Libanon udtalte sig ofte skeptisk om Wye-memorandummet og om Israels vilje til at gennemføre det. Hos palæstinenserne var en vis pessimisme ikke til at overse. Hvad genoplivelsen af de multilaterale komponenter i fredsprocessen angår, som først og fremmest Israel ønsker, udtalte de arabiske samtalepartnere sig imod den, så længe Wye-aftalen ikke er gennemført, og fredsforhandlingerne heller ikke er genoptaget på den syrisk-libanesiske akse.
I lyset af de nye udviklinger, der skabt med aftalen i Wye Plantation, og de indtryk, der er erhvervet under rådsformandens Mellemøstrejse, melder der sig for os med hensyn til fredsprocessen i Mellemøsten for øjeblikket nogle presserende opgaver eller muligheder, som vi bør udnytte eller opfylde for at støtte freden og styrke den europæiske tilstedeværelse i denne region. Således forekommer det at være absolut nødvendigt, at der med henblik på den nævnte forestående donorkonference i Washington den 30. november udarbejdes en fælles EU-holdning, så Unionen kan optråde med vægt.
Da Europa yder ca. 60 % af den økonomiske støtte til palæstinenserne, skal europæerne på dette møde indrømmes en væsentlig indflydelse, som det gælder om at udnytte til vores interesse. Særdeles ønskeligt som en vigtig tilskyndelse til foranstaltninger, der kunne støtte forhandlingerne om den endelige status, forekommer et firepartsmøde mellem Den Europæiske Union, USA, Israel og palæstinenserne. Her kunne man drøfte sådanne støttende foranstaltninger inden for området vand, flygtninge eller også infrastruktur. Lige så værdifuldt ville det være at nedsætte en bilateral arbedjsgruppe mellem Den Europæiske Union og Israel om regionale vandspørgsmål og -projekter.
Unionen bør nu også i øget grad bestræbe sig på at genoplive den syrisk-libanesiske inddragelse, hvor EU's særlige udsending, Moratinos, vil fortsætte sine initiativer. Rådsformanden, udenrigsminister Schüssel, vil den 7. december i Rådet (almindelige anliggender) redegøre for sin Mellemøstrejse og ved denne lejlighed fremsætte yderligere konkrete forslag til en mere effektiv rolle for EU i fredsprocessen i Mellemøsten.
Netop i denne ualmindeligt vanskelige og komplekse proces må vi heller ikke lade os afskrække af de tilbageslag, der gang på gang indtræffer. Vi skal både på det politiske plan og på alle andre områder tage initiativ til, koordinere og støtte så omfattende og konkrete samarbejdsforanstaltninger som muligt. Dermed kan vi bidrage til at skabe tillid, afsvække eksisterende og potentielle konflikter og forhindre, at hele processen går i stå, for en sådan stilstand kunne være begyndelsen til en ny spiral af vold og konfrontationer i Mellemøsten, hvilket vi alle vil forhindre, også i vores umiddelbare egeninteresse.

Swoboda
Hr. formand, fru formand for Rådet, tak for Deres redegørelse. I virkeligheden er der kun få glædelige tegn. Dem skal man absolut anerkende, således netop også ratificeringen i går i Knesset. Hertil må man sige, at der her er foretaget et skridt, selvom der var bombeterror, hvilket for den israelske regering og parlamentet hidtil altid har været en anledning til ikke at foretage sig noget i retning af freden. Men på den anden side knyttes der betingelser til denne beslutning, og så er der regeringens aktion angående Jerusalem, først og fremmest Har Homa. Jeg vil gerne her udtrykke det endnu klarere og tydeligere end rådsformanden måske kan sige det: For os i Europa, i hvert fald for min gruppe, er det fuldstændigt uacceptabelt, at den israelske regering igen og igen forsøger at inddrage alle dele af Jerusalem i den israelske stats territorium. Her må der være mere respekt, også over for den palæstinensiske side og naturligvis også over for de internationale religioner.
For det andet mener jeg, at det er ganske vigtigt - og jeg er i det mindste bekendt med informationer om, at også den arabiske og palæstinensiske side ser sådan på det - at Den Europæiske Union på en vis måde foretager en overvågning også af gennemførelsen af aftalen i Wye Plantation. Vi skal stræbe efter det, vi skal være nøje informeret om, hvad der sker. Således som der allerede sker en overvågning med hensyn til bosættelserne, skal der nu være en overvågning af den faktiske tilbagetrækning. Det er kravet fra min gruppe.
Jeg støtter fuldt ud det, rådsformanden sagde om investeringerne, som vi både vil og skal støtte. Det er Parlamentet også parat til. Selvom det drejer sig om små beløb, vil jeg her henvende mig til kommissæren, for at han kan bringe det videre, så der også gives tilstrækkelig og rettidig støtte til de israelske og palæstinensiske ngo'er, som gør et godt stykke arbejde på tværs af grænserne, først og fremmst ved people to people -kontakt. Hr. kommissær og repæsentanter for Kommissionen, se, hvor lang tid der går hos de forskellige organisationer mellem tilsagn og finansiering. Det er fuldstændigt uacceptabelt.
Det sidste og meget vigtige punkt: Den 4. maj 1999 kommer meget snart, som det ses af kalenderen. Selvom min gruppe fuldt ud anerkender den palæstinensiske sides ret til også ensidigt at erklære sin uafhængighed, hvis der ikke opnås passende aftaler med Israel, bør vi dog alle stræbe efter, at der er aftaler, enten aftaler om uafhængigheden eller aftaler om en udsættelse af denne dato, såfremt Israel anerkender princippet om, at der skal være en palæstinensisk stat. Den Europæiske Union skal i den nærmeste tid arbejde på, at denne dato, den 4. maj 1999, ikke bliver begyndelsen til en ny krise, men at der inden dette tidspunkt foreligger en fælles erklæring om uafhængighed, eller at der, hvis dette sker på et senere tidspunkt, er indgået midlertidige aftaler, og at den israelske regering fuldt ud anerkender princippet om en palæstinensisk stat.

Provan
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren og rådsformanden for deres erklæringer. Jeg er lidt knuget, når jeg tager ordet i dag, for jeg havde håbet, og jeg er sikker på, at mange kolleger havde håbet det samme, at vi ville være meget længere fremme med fredsprocessen i Mellemøsten. Selvom vi glæder os over Yassir Arafats udtalelser om, at han ikke vil bruge vold for at nå sine mål, ser vi alligevel, at volden fortsætter.
Vi må også erkende, at Yassir Arafat har udvist et vist mod ved at arrestere nogle af Hamas-lederne. Det må Parlamentet hilse velkommen som et stort fremskridt. Jeg er også glad for, at Knesset har godkendt Wye-aftalen, og at vi med denne aftale forhåbentlig kan bevæge os hen imod større sikkerhed. Men de endelige statussamtaler er egentlig de vigtigste, vi står over for. Det er af afgørende betydning - og jeg er enig med hr. Swoboda - at starten af maj måned bliver et vendepunkt. Hvis resultatet af den manglende fredsproces og en manglende fredsaftale ved de afsluttende statusforhandlinger bliver en ensidig frihedsdeklaration, vil det være en katastrofe for alle involverede parter. Vi må kæmpe meget hårdt for at sikre, at det ikke sker. Desværre ser vi stadig en vis grad af konfrontation på begge sider. Jeg håber, at vi kan inddrage Syrien, Jordan, Ægypten og Libanon for at sikre, at vi snart kan se begyndelsen på enden af denne skrækkelig konfrontation. Det er her, vi må forsøge at opnå vores resultater.
Det er af vital betydning at få gennemført de eksisterende aftaler. Det understreges i den beslutning, som Parlamentet vedtager i morgen. Vi må vende tilbage til Oslo-aftalerne, og forhåbentlig, da vi nu kan se bevægelse som et resultat af Wye, kan vi vende tilbage til disse aftaler med det samme. Vi må derfor skabe ny dynamik som et resultat af Wye-aftalen, og det er det, vi alle må forsøge at opnå.
Jeg tror, at Israel altid forsøger at diskutere mere med USA end med Den Europæiske Union. Det er en tragedie. Vi får ry for kun at varetage palæstinensernes interesser. Vi må forsøge at fjerne denne opfattelse hos den israelske regering og påpege, at vi forholder os ens til begge parter og på ingen måde tager side.

Bertens
Hr. formand, Den Liberale Gruppe er meget glad for Wye Plantation-aftalen. Clinton-regeringen fortjener ros for sin indsats. Endelig kommer der en positiv melding fra Mellemøsten. Ærlig talt, den slags nyheder er stadigvæk sjælne. Siden Netanyahu blev statsminister, har fredsprocessen, når vi skal være ærlige, mere eller mindre ligget på dødslejet. Det var kun takket være stort pres fra USA, at der kom en aftale i stand. Jeg er enig med hr. Provan i, at USA spiller en rolle, såkaldt proisraelsk, og vi en propalæstinensisk, men det er alligevel amerikanerne, der har trukket israelerne over stregen, sådan ser det i det mindste ud.
Vi er også glade for, at den israelske regering i den sidste ende omend tøvende er gået med til at tilbagegive yderligere 13 %, og at palæstinenserne har accepteret at arbejde nært sammen med amerikanerne om sikkerhedsgarantier. De forfærdelige attentater derefter viser, at israelernes krav om sikkerhed er legitime. Hvis vi ikke tager hensyn til det, bliver der aldrig fred. Menneskerettighedsorganisationerne har med rette peget på, at opretholdelsen af lov og orden ikke i stor målestok må føre til overtrædelse af menneskerettighederne med negative følger for begge parter.
Siden udviklingen den 23. oktober er det klart, at det er nødvendigt konstant at opretholde et eksternt pres for at håndhæve fredsprocessen. Arafats og Sharons udtalelser har kun været benzin på bålet. De ekstra krav fra statsminister Netanyahu, som er taget ud af den blå luft, var uacceptable og ubehagelige, også for os liberale. Også beslutningen om på ny at give tilladelse til at bygge flere huse i Har Homa og Hebron var et forkert signal. Det undergraver den gensidige tillid, der er nødvendig for en varig fred.
Jeg vil gerne spørge kommissæren, hvordan det går med den palæstinensiske lufthavn og med havnen. Kan kommissæren endvidere oplyse, hvordan det står til med hospitalet i Gaza, der er bygget med EU-midler? Hvor meget sandhed er der i rygterne om, at bureaukratiet i Bruxelles bremser åbningen af dette hospital? Jeg beklager, at jeg har stillet disse to spørgsmål lidt for hurtigt, men vi går ind for fred og retfærdighed.

van Bladel
Hr. formand, i Mellemøsten har der i de forløbne dage fundet en krig med ord sted. En krig med ord mellem israelere og palæstinensere, der skal føre til fred. Hr. formand, jeg mener, at man i denne del af verden skal lægge mærke til handlingerne, og så ser jeg mellem linjerne, at man trods alt kommer hinanden nærmere med hensyn til overholdelsen af Wye Plantation-aftalerne. Det er godt, at Parlamentet i dag i en særdebat endnu en gang yder sin kritiske, men positive støtte. Jeg ønsker herfra kollegerne i det israelske Knesset tillykke, fordi de har støttet Wye Plantation-aftalen. Palæstinenserne har også gjort en stor indsats, det har vi alle set. Det bør på længere sigt belønnes. Jeg håber for dem, at de, når det palæstinensiske nationalråd holder møde i Gaza i december, definitivt fjerner paragraffen om ødelæggelse af Israel fra deres manifest.
Hr. formand, planerne om en søhavn i Gaza og en lufthavn får på ny perspektiv. Men jeg har forstået, at det med hensyn til lufthavnen støder på tekniske problemer. Jeg har for nylig været dernede, og jeg har set, at bygningerne er perfekte, men at teknikken mangler. Kan Rådets formand eller kommissæren skabe mere klarhed om de problemer, der findes? EU's økonomiske og finansielle rolle i Mellemøsten er uundværlig og vil vokse dag for dag. I beslutningerne nævnes der specifikke områder, som vi kan støtte. Det er jeg helt enig i. Som næstformand for Underudvalget om Menneskerettigheder vil jeg særligt henlede opmærksomheden på fredsuddannelsen og programmerne for borgere, der har til formål at øge forståelsen mellem israelere og palæstinensere.
Med vores enorme finansielle og mentale indsats i Mellemøsten vil vores indflydelse i området stige. Min gruppe har ingen problemer med det forslag, der stilles i beslutningens punkt 12, særligt om overvågning og om nødvendigt, at EU påtager sig rollen som dommer. Men man går længere og vil også blande sig i fredsaftalernes endelige status, og det finder jeg skaber stor forvirring. For det er en opgave, som USA dels har påtaget sig i Wye Plantation-aftalen. Rådets formand angav også, at Israel helst er fri for denne indblanding, men gerne ser, at vi øger vores indsats på det økonomiske område. Det er forståeligt. Et land, hvis eksistens stadigvæk trues, lader ikke så gerne sin eksistens afhænge af en partner, der med hensyn til udenrigspolitikken ikke kan tale med én stemme. Det kan dette land ikke tillade sig og da bestemt ikke så længe, der ikke eksisterer fredsaftaler med Libanon og Syrien. Hr. formand, det går langsomt i fredsprocessen, men det går alligevel fremad.

Moreau
Hr. formand, Wye Plantation-aftalen er så god, at den kan sætte gang i nogle fredsforhandlinger, som, man ellers kunne frygte, var ved at dø hen. Denne aftale er selvfølgelig af begrænset omfang, da de fleste af de palæstinensiske områder stadig er besatte. Den indeholder nogle skadelige aspekter, såsom den rolle, der er blevet tildelt CIA. Men trods dette udgør aftalen et skridt i den rigtige retning. Og på den betingelse, at aftalen realiseres, kan den føre til positive ændringer i mange tusinder palæstinenseres liv samt til frigivelse af flere hundrede fanger. Knessets godkendelse er en positiv handling. Men ak, de mange ekstremister opbygger forhindringer. Den israelske regering har selv genoptaget en provokerende strategi med nybebyggelser. Dette er hverken i fredens eller i den israelske befolknings interesse. Endnu en gang risikerer man, at denne fredsproces vil blive ødelagt.
Den Europæiske Union må udvise fasthed og bruge alle midler til at handle effektivt for at få realiseret denne aftale samt stoppe alt, der går imod den. Wye Plantation skal ikke betragtes som et slutsted, men som et udgangspunkt, der i Oslo-aftalens ånd skal føre til en holdbar og fredelig løsning samt til en anerkendelse af palæstinensernes ret til deres landområder.

Ullmann
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær. Det er for mig en personlig glæde på min gruppes vegne at lykønske kollegerne i Knesset med deres succesrige vedtagelse af den aftale, der er indgået i Wye Mills mellem premierminister Netanyahu og præsidenten for Den Palæstinensiske Myndighed, Arafat.
Med denne aftale er det præciseret, at Oslo-aftalen, der er blevet krænket gang på gang, og den hermed indledte fredsproces er irreversibel. Men samtidig er det min pligt over for det israelske folk, dets parlament og dets regering at udtale vores dybe bestyrtelse og deltagelse i anledning af nye terroristiske anslag. Jeg gør begge dele i bevidstheden om, at fredsprocessen i Mellemøsten ikke kun er et spørgsmål om udenrigspolitik og Den Europæiske Unions associationsaftaler, så vigtig begge dele end måtte være især som led i Barcelona-programmet.
Ved fredsprocessen i Mellemøsten drejer det sig om et centralt spørgsmål i vores politiske og religiøse kultur. Vi er nødt til at besvare spørgsmålet om, hvor længe det endnu skal lykkes terrorister og fundamentalister på begge sider at påtvinge den civiliserede verden deres dagsorden, idet de vender et grundlæggende krav i den jødiske, den kristne og den islamiske tradition til sin modsætning, nemlig kravet: Du må ikke slå ihjel.

Pradier
Hr. formand, kære kolleger, så påbegynder vi en ny etape i kampen for fred i Mellemøsten. Håbet genopstår, ligesom fugl Føniks genopstod af asken, og alligevel ser hovedpersonerne sandt at sige ikke særligt entusiastiske ud. Man kan ikke ligefrem sige, at de går hinanden i møde med favnen fuld af blomster. Den israelske regering går med meget trætte skridt, presset af USA's præsident og allerede undsagt af halvdelen af sit parlamentariske flertal. Hvad angår palæstinenserne, er de trætte af at blive holdt for nar, så deres tiltro til dialogernes kraft er ikke længere særlig stor. Og dog må de aftaler, der er indgået, hellere blive ordentligt overholdt. Det er vigtigt, at attentater og mord fra alle sider stoppes, at man holder op med at opmuntre ekstremistiske nybyggere til provokation, at man gør en ende på de livstruende handlinger, og at man beslutter sig for at se hinanden i øjnene, lytte til hinanden samt respektere hinanden.
Foruden at henvende os til den israelske regering og de palæstinensiske myndigheder må vi parlamentarikere også henvende os til vores kolleger i Knesset og i det palæstinensiske lovgivende råd. Via disse henvender vi os så til den israelske befolkning, som har givet verden en kultur og åndelighed uden lige, og til den palæstinensiske befolkning, hvor kristne og muslimer blandes i en nation, som er ved at blive født, og hvis fødsel er meget smertefuld. Vær ikke bange, skal vi sige til dem, frygt ikke jeres naboer og heller ikke den verden, der iagttager jer. EU, som desværre mangler diplomatiske initiativer, EU, som alligevel er meget aktiv og tilstedeværende, når det drejer sig om opbyggelsen af dette land, dette broderlige EU vil have jer som reelle partnere.

van Dam
Hr. formand, repræsentanter for Rådet og Kommissionen, i Salmernes Bog siger kong David i salme 122: Bed om fred for Jerusalem. Selvom han skrev dette for 1.000 år siden, er hans bøn stadig aktuel. Gang på gang bryder fredsaftalerne sammen på grund af indbyrdes mistro og gensidig overtrædelse af aftalerne.
Selv efter den for nylig indgåede Wye-aftale mellem Netanyahu og Arafat synes freden i Israel længere væk end nogensinde før. I den forløbne uge blussede striden op på ny i al sin heftighed. Begge parter beskylder hinanden for at overtræde de indgåede aftaler, og måske har begge parter ret. Heldigvis har Knesset i går aftes godkendt aftalen, men desværre er freden dermed ikke inden for rækkevide. Tværtimod, efter det israelske parlaments godkendelse skal aftalens indhold også overholdes. Og det er kun en del af problemet, fordi det først og fremmest er genopretningen af tilliden mellem folkene, der er brug for, og det opnår man ikke ved at indgå en aftale.
Udgangspunkterne for en varig fred i Mellemøsten er efter min mening: sikre og anerkendte grænser for Israel og anerkendelse af det palæstinensiske folks selvbestemmelsesret. Først når de arabiske lande opretter fulde diplomatiske forbindelser med Israel, kan der komme en varig fredsordning i stand. Den Europæiske Union skal indtage en tilbageholdende politisk holdning og i hvert fald koordinere sin politik med USA.
Ved alle fredsforhandlinger er faren for terrorangreb til stede, sådan som vi har set det på et marked i Jerusalem i sidste uge. Terrorisme er den største fare for en varig fredsordning, og den skal bekæmpes gennem internationale aftaler, intensive grænsekontroller og foranstaltninger til bekæmpelse af fattigdom. Hjælpen fra Den Europæiske Union skal fokusere på dette, idet det også skal udgøre en vigtig del af de handelsaftaler, der indgås. Støtten fra Den Europæiske Union skal fremme et nært økonomisk samarbejde på områder som vandforsyning, infrastruktur, turisme og sikkerhed.
Til sidst: Landene i Mellemøsten skal tage aftalerne alvorligt. Kun på den måde kan der opnås resultater. Endvidere skal udenforstående være tilbageholdende, altså også Rådet og Europa-Parlamentet. For et godt forløb af fredsforhandlingerne er det ikke ønskeligt, at Europa-Parlamentet blander sig i spørgsmålet. Det kan i øvrigt ikke optræde neutralt, fordi det tidligere har taget parti for palæstinenserne. Det er kontraproduktivt at beskylde en af parterne, når der er fejl på begge sider.
Jeg indledte med at citere Biblens opfordring til at bede for Jerusalems fred. Kildeteksten bruger ordet »shalom«. Dette ord har mange betydninger, herunder bl.a. det gode, byens sundhed. Lad os søge denne sundhed for vores Mellemøstenpolitik.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, man kan sige om Wye Plantation, at det er som et glas, der enten er halvt fyldt eller halvt tomt. Man kan se aftalen som et fremskridt, men man kan også som jeg føle et ubehag og mene, at aktørerne bare vil trække situationen i langdrag, selvom den allerede har varet ved alt for længe. Wye Plantation er en enklavepolitik, en »bosnisering«, en latterlig aftale, der er omgivet af konfetti.
Men jeg ved godt, at det ikke er let. Det er ikke let, da man skal se virkeligheden i øjnene, hvad angår situationen i Israel. Jeg gjorde i går opmærksom på en nyhed i den fremtrædende venstreradikale avis i min region, La Dépêche du Midi , som var taget fra Sunday Times , og som jeg håber var forkert. I nyheden stod der, at man i israelske laboratorier arbejdede på, og jeg citerer: »produktionen af et etnisk bakteriologisk våben, som indeholder genetisk modificerede mikroorganismer, som rammer arabere og ikke jøder. Det hedder sig, at den hebraiske stats forskere prøver at isolere araberes specifikke gener for at kunne fremstille en virus eller en bakterie, der udelukkende angriber denne befolkningsgruppe«. Jeg håber, at dette bliver afkræftet, og at Sunday Times efter at have fået informationer fra den israelske ambassade vil fortælle os, at alt dette ikke passer.
Men den interne situation i Israel er i øvrigt tragisk, og jeg indrømmer, at Benjamin Netanyahus rolle ikke er nem. Man kan f.eks. i Tel-Avivs store dagblad, Yediot Haronot , læse den store forfatter Seffei Rachlevskys erklæring om, at den kabbalamessianske revolution ser ud til at gå fremad, og jeg citerer Yediot Haronot : »på en hårdhjertet måde for at få kontrol over det forjættede land«. Man kan i øvrigt læse i Tribune juive , at ordføreren for undersøgelsesudvalgene om den stigende racisme og fremmedhad, Jean Kahn, beskriver møderne hos sefardiske jøder i Israel, hvor talerne siger, at Hitler desværre ikke fik afsluttet sit arbejde med ashkenaziske jøderne.
Jeg læser også i den israelske presse, at falashaerne går i optog i gaderne og råber: »Død over de hvide«. Så virkeligheden i Israel er ikke nem: had, optræk til borgerkrig. Den er ikke meget nemmere i Palæstina, hvor Yasser Arafat ikke har særligt meget kontrol over situationen, og hvor hans dage til tider virker talte.
Jeg tror, at man for at komme ud af denne situation må se det hele fra oven og have meget klare idéer. Enten kan man tro på et Storisrael som Milosevics Storserbien og få en borgerkrig. Eller man kan gå ind for en bekendelsesfri Israel- og Palæstinarepublik i lighed med dagens Sydafrika, for der er også muslimer og kristne i Israel, så hvorfor ikke? Endelig kan man tro på et frit Palæstina, der suverænt og levedygtigt benytter sig af den ret til selvbestemmelse, som FN anbefaler. Det er vores gruppes holdning, og vi mener, at dette i det lange løb kunne føre til en israelsk-palæstinensisk forbundsstat, hvis folk udviser besindighed. Men jeg mener ikke, at man ved endnu en gang at klamre sig til latterlige små jordområder kan opnå en endelig fredsaftale.

Caudron
Fru formand for Rådet, hr. formand, kære kolleger, for mit vedkommende vil jeg uforbeholdent og uden omsvøb sige, at jeg som formand for delegationen EU-Israel er utroligt tilfreds med, at Wye Plantation-aftalen er blevet underskrevet. Efter måneders forsumpning og vanskeligheder er denne aftale, der trods to attentater er blevet ratificeret i dag af den israelske regering og Knesset med stort flertal, en større handling. Selvom alt endnu ikke er fastlagt, er det alligevel et nyt skridt på vejen til fred. Vi må ikke glemme, at denne aftale er blevet underskrevet af en israelsk højreregering, der blev valgt på dens program, der var fjendtligt mod Oslo-processen, og dette betyder, at fredsprocessen i dag har en større parlamentarisk støtte end nogensinde før i Israel.
Jeg vil derfor rose Netanyahu og hans regering for deres mod. Jeg vil lykønske Arafat og hans bekendelsesfri gruppe af palæstinensiske ledere, som har udvist modenhed, koldblodig ro og gode evner til at bære det tunge ansvar, som hviler på deres skuldre. Nu skal aftalens indhold hurtigst muligt realiseres i dens fulde omfang af begge parter. Man skal også snarest muligt i gang med den efterfølgende fase, der vedrører den fremtidige palæstinensiske stats endelige grænser og dens forskellige relationer med Israel, Jordan og Ægypten, for ikke at glemme problemet med Syrien. Indtil da er det vigtigt at undgå nye forhindringer, trusler om unilaterale erklæringer fra den ene side og fortsættelse af nye bosættelser fra den anden. Disse nye bosættelser er som tidsindstillede bomber for såvel israelere som palæstinensere.
I sidste uge organiserede De Europæiske Socialdemokraters Gruppe i Bruxelles møder mellem israelere og palæstinensere. Man kunne mærke god vilje fra begge sider, og de var stort set enige om de mål, der skal opnås på langt sigt. Man kunne også mærke, at der er lang vej igen, og mange forhindringer skal overvindes. Men hvem ville i maj 1943, et meget blodigt år for Europa, have troet, at der fem år senere ville blive opfordret til et forenet Europa i Haag, samt at Rom-traktaten, der lagde grunden til EØF og fællesmarkedet, ville blive underskrevet otte år efter dette?
Lad os derfor, kære europæiske kolleger, i lyset af vores nyere historie være tolerante og opmærksomme, og hvad der er endnu vigtigere, når eller hvis der opstår nye vanskeligheder i Mellemøsten, så lad os i stedet for at stille spørgsmålet »Hvis skyld er det?«, spørge os selv, hvad vi kan og bør gøre for at hjælpe israelerne og palæstinenserne med at overvinde forhindringerne og på den måde komme et skridt tættere på freden og samarbejdet.

De Esteban Martin
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, det er beklageligt, at vi blot få uger efter Wye Plantation-aftalernes indgåelse overværer en proces med nedværdigelser og trusler fra begge sider. Selvom parterne i de seneste timer har trukket sig lidt tilbage, vil jeg betegne den som en meget farlig og uproduktiv proces, der finder sted, mens vi i dag glæder os over det israelske parlaments ratificering af denne aftale.
Det er tydeligt, at de største fjender for fredsprocessen i den nuværende situation er de mest radikale fraktioner i begge lejre, som fortsat forsøger at torpedere selv de mindste fremskridt, som både palæstinenserne og israelerne har kæmpet for at opnå. Dette bevises af det faktum, at Netanyahu har haft brug for arbejderoppositionens støtte for at sikre ratifikationen af Wye Plantation-aftalerne, og af de vanskeligheder, som Arafat har med at styre de mest fundamentale og radikale kræfter.
På trods af dette bør vi huske på, at størstedelen af befolkningen, såvel den palæstinentiske som den israelske, åbent støtter fredsprocessen, hvilket er den bedste garanti for, at processen kan komme vel i havn, og jeg håber, at en af disse havne vil være Gaza. I den forbindelse giver Europa-Parlamentet, som det udtrykkes i den beslutning, vi forhandler om i dag, sin fulde støtte til aftalerne fra den 23. oktober og understreger på ny behovet, for at Den Europæiske Union udøver politisk indflydelse i overensstemmelse med den økonomiske og finansielle bistand, som man udfører i området for øjeblikket, især hvad angår anvendelsen af disse aftaler, herunder forslagene til nye formuleringer, som kan bidrage til fredsprocessens udvikling.
Når vi er nået dertil, vil jeg ikke undlade at nævne betydningen af, at begge parter undgår optrapninger af de verbale angreb som dem, vi har set i de seneste dage, med opfordringer til voldsanvendelse, hvilket på ingen måde bidrager til en tilnærmelse af holdningerne og søgningen efter kompromiser, men derimod kun til at øge forvirringen og fortvivlelsen i området og over for omverdenen.
Den israelske regering burde overveje sin bosættelsespolitik, som det er blevet sagt, og tage de nødvendige skridt til at anvende Oslo- og Wye Plantation-aftalerne uden at give efter for presset fra de ultraortodokse kræfter, hvis eneste mål er at sprænge fredsprocessen.
Med hensyn til de palæstinentiske myndigheder bør de koncentrere alle deres anstrengelser om at kontrollere de ekstreme fraktioner, som også er imod fredsprocessen, især hvad angår kontrollen med og forebyggelsen af terroristhandlinger, der er blevet berygtede i de seneste år, og de bør opfylde de sikkerhedsgarantier, som Israel kræver.
I hele denne proces bør EU spille en vigtigere rolle - og jeg glæder mig over de ord og forslag, som den rådsformanden udtrykte i den forbindelse - og ikke kun være økonomisk donor. For øjeblikket fører de 15 medlemsstater en grundig drøftelse om, hvordan man kan gennemføre det efterstræbte mål om at handle som én stemme i internationale spørgsmål, så denne stemme kan være stærk og blive hørt i resten af verden.
Fru rådsformand, hr. formand, jeg synes, at dette er en enestående lejlighed til at lade Den Europæiske Unions stemme høre i fredsprocessen.

Gahrton
Hr. formand, jeg tilslutter mig naturligvis min partifælle hr. Ullmanns opfordring til ikkevold. Netop derfor har jeg reageret kraftigt imod de seneste ugers manglende ligevægt i verdenssamfundets reaktioner på aftalebruddet i Mellemøsten. Over for Irak lagde man op til totale militære repressalier, som ifølge The Washington Post ville have kostet 10.000 irakere livet, hvis de var blevet gennemført. Men når den israelske regering blot nogle dage efter Wye Plantation begynder at løbe fra sin egen underskrift, når Ariel Sharon, den israelske udenrigsminister, opfordrer bosættere til at okkupere palæstinensisk område, hvad sker der så? Ja, ikke meget - det bliver højst til en beslutning her i Europa-Parlamentet.
Nu ønsker jeg ikke for Israel, at det skal behandles som Irak. Jeg ønsker ikke, at titusinder af israelske børn skal bøde med livet for deres lederes synder. Men en eller anden form for politisk og økonomisk pres burde vi vel snart begynde at overveje, hvis vi mener det alvorligt med vores beslutninger om, at palæstinenserne har ret til deres egen stat.

Barón Crespo
Hr. formand, fru formand for Rådet, mine damer og herrer, jeg tilslutter mig dem, som har givet udtryk for deres støtte til Knessets ratifikation af Wye Plantation-aftalen, dog altid med den samme undtagelse: at der er tilføjet betingelser, som på sin vis nærmest er en anklage mod aftalen.
Men det faktum, at der har været en så bred støtte, er et godt tegn på forventninger til fremtiden. Selv reaktionerne på den opnåede aftale er et godt tegn, hvormed jeg mener, at hver part har haft problemer med deres ekstremister, hvilket er det, der plejer at ske, når aftaler, der er lige utilfredsstillende for begge parter, indgås.
I den forbindelse er der et spørgsmål, som jeg synes, det er nødvendigt at gøre opmærksom på, og som er noget, jeg personligt har oplevet: Man kan ikke give terroristerne, ligegyldig hvilken farve de har, muligheden for at stå med nøglen til processen.
Og hr. formand, jeg vil gerne nævne et punkt, som den rådsformand påpegede: Europas rolle. For vi har en øjeblikkelig udfordring. Jeg tror, at det er nødvendigt at forsøge med al mulig tålmodighed at forklare vores israelske venner, at det ikke er en normal fremgangsmåde, at vi, som de ind imellem har sagt det - nu er der vist mere diskretion - blot skal betale og så ikke mere. Jeg tror, at det er Europas ønske at deltage i processen, der er gået fra Venedig via Madrid over Oslo og indtil nu, fordi vi føler os moralsk og politisk ansvarlige, og fordi vi kan bidrage med en masse. Vi kan bidrage med en masse ikke kun i form af penge, men også i kraft af vores egen erfaring.
Og derfor er det efter min opfattelse nødvendigt ikke kun at støtte vores mægler, hr. Moratinos, i hans indsats, men det er derimod også absolut nødvendigt, at Den Europæiske Union styrker sin rolle.

Spencer
Hr. formand, jeg vil gerne takke rådsformanden for hendes erklæring. Det er altid en fornøjelse at lytte til hende. Jeg håber især, at hun vil lade sig inspirere af det, hr. Caudron sagde.
Jeg mener, at vores engagement i denne situation ikke skal være til fordel for den ene eller den anden side, men med henblik på at sikre en vellykket gennemførelse. Vi bør være solidariske over for begge sider set i lyset af de uundgåelige tilfælde af ekstrem terrorisme. Vi bør lægge pres på begge sider for at få dem til at overholde deres forpligtelser, og frem for alt må vi tilskynde begge sider til at tænke, om ikke det utænkelige, så i det mindste de tanker, der er politisk vanskelige.
Ja, vi må spille vores rolle inden for spørgsmål som vand, handel og infrastruktur, hvor vores erfaringer og penge er vigtige, og hvor behovet er så påtrængende. Men jeg vil påstå, at der findes et langt vanskeligere område, hvor vi også kan yde et enestående europæisk bidrag, og det er Jerusalem.
I 50 år har vi i Europa kæmpet med sameksistens i tætbefolkede områder. Vi har lært at være kreative med arven, der består af suverænitet og symboler. Denne europæiske fascination af Jerusalem er ikke noget nyt eller forbigående lune. Til næste år er det 900 år siden, at de kristne hære indtog Jerusalem i øjeblikke af middelalderlig pragt plettet af myrderi. Byen Jerusalem har været central, hellig og vigtig for alle Biblens folkeslag, og vi bør ære denne interesse gennem juridisk og forfatningsmæssig kreativitet af samme slags, som vi har udvist her i Europa i vores egne, hjemlige arrangementer inden for Unionen.
Til alle, der vælger at engagere sig positivt i disse forhandlinger, vil jeg sige, at vi får brug for to store dyder. Den første er, at vi skal have øje for djævlen i detaljen. På en rejse til Ramallah fandt jeg ud af, at vores diplomater skal spise, sove og forhandle med en bykort over Storjerusalem i lommen. De skal passe på hvert eneste ord. F.eks. er en hovedstad i Jerusalem noget andet end Jerusalem som hovedstad eller hovedstaden . For det andet, og det er det vigtigste, skal de besidde en absolut vilje til at sikre et resultat af samme slags, som præsident Clinton viste i Wye Plantation.
Jeg mener, at Den Europæiske Union ikke blot skylder Det Hellige Land en økonomisk investering, men også en intellektuel investering i den endelige status over disse spørgsmål. Det er ikke noget, vi blot kan overlade til vores overbebyrdede formandskab. Det er en udfordring til kreativiteten hos Kommissionen, hos Parlamentet og hos os alle som enkeltpersoner. Jeg håber, at det ikke er for meget at tro, at den 4. maj næste år kan vi måske gentage århundreders bøn »Næste år i Jerusalem« og dermed mene en tusindårig fred i verdens navle.

Delcroix
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, underskrivelsen af Wye Plantation-aftalen har vækket et nyt håb om at komme ud af den aktuelle situation og gøre store fremskridt med hensyn til fred i denne del af verden. Den Europæiske Union bør ved at mobilisere hele sit diplomati gøre alt, hvad den kan for at støtte denne meget skrøbelige begyndelse på en fredsproces. Vi må endnu en gang konstatere, at den civile befolkning i Israel og på de palæstinensiske territorier er ofre for vold uden forbehold, hvis mål det er at afspore ethvert forsøg på forhandlingsløsninger.
I Den Nære Orient og Mellemøsten findes diverse konflikter og særinteresser, der nærer hinanden. Hver konflikt i regionen har sin oprindelse og sine aspekter, og derfor kræves der specifikke løsninger. For at finde frem til disse kræves dog en generel forståelse, og den opnår man kun efter en omfattende analyse, som senere vil kunne føre til en velafbalanceret aftale for hele regionen.
Hvis man prøver at løse hver konflikt separat, er det som at udviske alle historiske, etniske, religiøse og kulturelle karakteristika, som nærer alle nationalistiske og ekstremistiske holdninger. Det ville også være at glemme alle internationale strategier, der omhandler kontrol med adgangen til råstoffer og bevaring af interessesfærer ved hjælp af militære alliancer. Alle de konkrete problemer, der skal løses i denne region, kræver besættelsernes ophør, frigivelse af fanger og sikring af flygtninges fri tilbagevenden, anerkendelse af nationale minoriteters rettigheder, ophævelse af embargoer, ophør af militære aktioner, et organiseret samarbejde mellem regionens lande, normalisering af handel og eksport og en streng kontrol med produktion af og handel med våben.
Det var mit håb, at dette var en af Den Europæiske Unions ambitioner, og at vi havde viljen til at støtte gennemførelsen af en sådan proces, der ville føre til tryghed og samarbejde mellem alle landene i Den Nære Orient og Mellemøsten, hvilket ville være til gavn for alle. EU skulle ligeledes støtte alle initiativer til regionale løsninger, hvilket er nøglen til partnerskabet mellem EU og Middelhavsområdet.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, jeg tror, at den nye aftale fra Wye Plantation er vigtig. Det samme er resultatet af gårsdagens afstemning i Knesset om aftalens gennemførelse. Også det østrigske formandskabs aktiviteter for at understøtte fredsprocessen er vigtige og betydelige, det vil jeg gerne komplimentere Dem for. Samtidig er det imidlertid beklageligt, at denne aftale indgås i USA og i USA's regi og ikke i Salzburg eller Wien i EU-regi. Der er ingen tvivl om, at fredsprocessen ville skride mere fornuftigt og tilfredsstillende frem, hvis Den Europæiske Union var politisk involveret. Samtidig med den omfattende økonomiske og tekniske bistand er der også brug for Den Europæiske Unions varige politiske tilstedeværelse netop nu i det område, som - og her må jeg desværre være uenig med Dem, fru formand - ikke eksisterer. Og grunden til, at det ikke eksisterer, er, at Den Europæiske Unions repræsentation ikke kan foregå udelukkende gennem en udsending, hr. Moradinos, som i øvrigt ikke foretager sig ret meget.
Jeg vil foreslå to handlinger: for det første en opprioritering af Den Europæiske Unions tilstedeværelse ved at vælge en personlighed, som man f.eks. gjorde, da Felipe González blev udpeget til EU-repræsentant i Bosnien. Denne person skal støtte sig til en ekspertgruppe. For det andet en institutionaliseret EU-tilstedeværelse inden for alle processer i forbindelse med gennemførelsen og overholdelsen af selve Wye Plantation-aftalen.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer. Jeg har lyttet med stor opmærksomhed til denne interessante debat og tror, at der her hersker enighed på et væsentligt punkt eller om et væsentligt element, nemlig angående den rolle, den Europæiske Union skal spille i fredsprocessen.
Vi ved, at det vil være meget vanskeligt at gennemføre Wye Plantation, men jeg vil dog gerne endnu en gang fremhæve, at det igen har været en ny begyndelse og et nyt håb. Jeg mener, at det er en ganske væsentlig faktor, at vi, Den Europæiske Union, nu med styrke, tålmodigt, modigt, kreativt, som det også er sagt her, arbejder videre med gennemførelsen og også arbejder videre ved de enkelte konferencer. Jeg har tidligere omtalt donorkonferencen, som skal finde sted nu den 30. november i Washington. Naturligvis ville vi gerne have afholdt den i Wien. Vi tilbød også alt. Vi forhandlede med amerikanerne, vi forhandlede med nordmændene, for tanken var i det mindste at have et medformandskab. Alt dette har vi forsøgt. Desværre var det alligevel ikke muligt for os.
Nu kunne man naturligvis sige, at vi er kede af det, at vi er en lille smule fornærmede over det. Jeg mener alligevel ikke, at det er den rigtige fremgangsmåde. Den rigtige fremgangsmåde skal være at indtræde her som en vigtig faktor, et vigtigt element i fredsprocessen, og hvad er for tiden vigtigere for begge parter end f.eks. at være til stede ved donorkonferencen i Washington og dér fuldt ud udnytte Unionens betydelige rolle.
Vi er ikke i konkurrence med USA - man kunne næsten tale om en skønhedskonkurrence. Det vigtige er, at der sker fremskridt henimod freden. Når det ikke er muligt på anden måde, og den ene part lytter mere til amerikanerne og den anden mere til Den Europæiske Union, må man netop tage affære i fællesskab. Jeg mener, at det er nøjagtigt det, som vi alle skal gøre.
Man skal netop se på, hvor vores specifikke bidrag ligger, og jeg har forsøgt at angive, at det er nødvendigt med en hel række opfølgende initiativer. Den politiske og den økonomiske rolle kan ikke fuldstændigt skilles ad, for også åbningen af lufthavnen er i virkeligheden en særdeles politisk sag, fordi det er det næste skridt. Hvornår mon lufthavnen bliver færdig, hvis den ikke åbnes?
Principielt er det planlagt at åbne lufthavnen den 20. november, altså i løbet af meget kort tid, og det sker i form af en nøddrift. Derefter skal lufthavnen hurtigst muligt færdiggøres, men der er afgivet det politiske signal, at der nu endelig sker noget.
For det andet havnen: Her har udenrigsminister Sharon under samtalerne selv sagt til rådsformand Schüssel, at man i løbet af ca. to måneder kan regne men en yderligere - jeg vil ikke sige - enighed, men med yderligere skridt. Enighed forekommer mig selv måske at være en smule for vidtgående. Man skal være forsigtig her. Hvad der desværre - og med rette - også blev berørt, er naturligvis spørgsmålet om, hvilke virkninger den 4. maj 1999 vil kunne få. Der kunne en alvorlig krise og et nyt udbrud af voldsanvendelse faktisk true, hvis der ikke forinden er indledt forhandlinger, og en sådan krise og en ensidig erklæring og reaktionen herpå dermed kan afværges. Rådet har her allerede indledt interne konsultationer og har også taget kontakt med USA herom.
Det vigtigste, tror jer, er imidlertid, at vi som helhed foretager yderligere konkrete skridt. Efter donorkonferencen er der også fra vores side taget initiativ til et quadrilateralt møde - det har jeg også nævnt tidligere i min redegørelse - hvor netop de fire vigtigste parter, EU og USA, men også Israel og Palæstina fortsat drøfter disse vigtige politiske og økonomiske spørgsmål. Alt i alt mener jeg, at det er et betydningsfuldt nyt skridt på den lange og vanskelige vej mod en fred i Mellemøsten

Spencer
Hr. formand, Kommissionen har en vigtig rolle at spille i denne sag. Jeg finder det utænkeligt, at en mand af så legendarisk veltalenhed som kommissær Flynn ikke føler sig kaldet til at bidrage til afslutningen på denne forhandling. Vil De ikke være venlig at gentage Deres opfordring til ham om at tage ordet?

Dimitrakopoulos
Hr. formand, jeg kan også tilslutte mig hr. Spencers forslag.
Jeg hørte, hvad formanden for Rådet sagde, og jeg er bange for, at der er sket en misforståelse. Jeg kritiserede ikke det østrigske formandskab for, at Wye Plantation-aftalen ikke blev indgået i Wien eller Salzburg. Jeg sagde blot, at jeg ville have det meget bedre, hvis den var blevet indgået i Wien eller Salzburg, og det vil jeg stå ved. Jeg vil benytte lejligheden til at sige, at det østrigske formandskab har gjort og gør et stort arbejde for at støtte fredsprocessen i Mellemøsten. Det vil jeg gerne gøre helt klart.

Flynn
Jeg vil tage ordet ganske kort, da jeg meget nødig vil skuffe hr. Spencer. Jeg takker for hans venlige ord om min veltalenhed.
Jeg har lyttet meget opmærksomt til denne forhandling. Det ser ud til, at den israelsk-palæstinensiske interimsaftale fra Wye River virkelig giver fredsprocessen en meget tiltrængt chance. Vi må erkende, at det skete på et tidspunkt, hvor den var meget tæt på at bryde sammen, så jeg betragter det som en meget betydelig forbedring. Det er rent faktisk det eneste værktøj til at støtte freden i Mellemøsten, som det internationale samfund råder over i øjeblikket. Og netop fordi det er den bedste chance for den skrantende fredsproces, må den have vores fulde støtte. Vi glæder os meget over, at Knesset for nylig har taget de nødvendige skridt.
Der ligger måske endnu mange forhindringer foran os endnu med hensyn til aftalen, men der bør ydes både politisk og økonomisk støtte til alle parterne for at bevare fremdriften. Det er den væsentligste ting, der er kommet ud af forhandlingen. Men når alt kommer til alt, er selve gennemførelsen nøglen til det hele. Jeg er helt enig i det, hr. Spencer selv fremførte med stor veltalenhed. Han sagde, at det kræver fingerspidsfornemmelse hos de mennesker, der er på stedet, at tage hensyn til alle de signaler, der kan forekomme i denne meget følsomme del af verden. Jeg har selv besøgt området og ved udmærket, hvordan et forkert ord brugt på det forkerte tidspunkt kan ødelægge alt. Det må man bestemt tage hensyn til.
Vi kan yde et bidrag. Vi bør fokusere vores indsats på en række områder med stor virkning. Der er blevet nævnt nogle stykker. Det er interessant, at man nævner hospitalet. Hospitalet ligger der; det er tomt. Palæstinenserne har tilsyneladende ikke mulighed for at drive det lige nu. Men Kommissionen har sendt et administrationshold ned for at få det i gang. Så det er en positiv udvikling, som vi kan støtte.
Med hensyn til lufthavnen sagde Israel, at den vil være klar til brug i denne uge. Vi må nu vente og se, hvad der sker i løbet af de kommende par uger, om det løfte kan holdes.
Hvad angår havnen, er der stadig problemer med adgangsvejene. Dem skal der findes en løsning på. Man må forstå, at selve anlæggelsen alligevel bliver forsinket med tre eller fire år. Så her ligger der nogle forhindringer.
Men det, vi har hørt her, er, at der er enighed om, at vi ønsker at give dette en chance, og vi står helt og holdent bag det østrigske formandskab og fru Ferrero-Waldner på grund af alt det, man har gjort for at få det til at ske. Kommissionen vil helt sikkert forfølge samme mål.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Jeg har modtaget tre beslutningsforslag, fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.30.
(Mødet udsat kl. 19.40 og genoptaget kl. 21.00)

Strukturfondene (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelsen af forhandling under ét om strukturfondene.

Hernández Mollar
Fru formand, Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har ydet et værdifuldt bidrag til betænkningen af hr. Hatzidakis og fru McCarthy. Vi befinder os i et afgørende øjeblik, hvor vi skal fastlægge fremtiden for Den Europæiske Socialfond, eftersom det nye mål 3, som foreslås i forordningen, kun gælder for Den Europæiske Socialfond, og dens indsats er knyttet tæt sammen med udviklingen af de nationale beskæftigelsesplaner. Vi ser positivt på den forenkling og koncentration, som sammenlægningen af de nuværende mål 3 og 4 i mål 3 i de kommende syv år har bevirket. Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og ligeledes Udvalget om Regionalpolitik taler for det horisontale princip, fordi det hænger sammen med karakteren af det nye mål 3, der støtter politikken til udvikling af de menneskelige ressourcer i forvaltningen af resten af målene, og fordi dets tilknytning til de nationale beskæftigelsesplaner sikrer iværksættelsen af aktive politikker på hele Unionens område og ikke kun i de regioner, der ikke er omfattet af mål 1 og 2, som Kommissionen foreslår, hvorved de mest velstående områder i de mindst udviklede regioner, som henhører under mål 3, diskrimineres.
I udvalget har vi også udtalt os om nødvendigheden af, at planlægningen og gennemførelsen af strukturfondene i alle henseender samt fremme af princippet om lige muligheder sikres, men på en afbalanceret måde. Det er rigtigt, at der på arbejdsmarkedet er store forvridninger på bekostning af kvinder og handicappede.
Jeg ønsker også at fremhæve, fru formand, hr. kommissær, at vi er enige i, at ressourcerne skal anvendes effektivt, men i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender - og som jeg forstår det, også i Udvalget om Regionalpolitik - mener vi, at Kommissionens forslag til automatisk at frigøre bevillinger er for stramt, og vi mener, at man bør bevare den privilegerede karakter af strukturfondenes bevillinger. Det vil sige deres karakter af udgiftsmål og ikke af udgiftsloft. Og eventuelt omfordele de uudnyttede bevillinger til andre regioner i medlemsstaten, hvilket Udvalget om Regionalpolitik også selv har foreslået.
Med hensyn til EF-initiativerne er det endelig vigtigt, at der skelnes mellem EF-initiativernes interventioner og mål, og det er også nødvendigt, at Kommissionen udtaler sig om de kriterier, den agter at foreslå for den nye generation af initiativer, som der står i betænkningen.

Napoletano
Fru formand, jeg tror, at der i debatten her i dag har været en væsentlig overensstemmelse mellem Kommissionens retningslinjer og Parlamentets holdning med hensyn til koncentreringen, forenklingen, effektiviteten og partnerskabet. Jeg mener dog, at der i Parlamentets holdninger er nogle punkter, som Kommissionen bør tage højde for under en debat, der skal finde sted i den ånd, hr. Hänsch mindede om i morges, og ikke under en dialog, hvor den ene part har én holdning, og den anden part går den modsatte vej.
Det forekommer mig, at vi er nået frem til en vigtig enighed om principperne. I dag skal vi så forbedre visse punkter. Det lader til, at Kommissionen allerede er villig til at tage forslaget om reserven op til fornyet overvejelse. Man gør sig nogle overvejelser om programmerne på Fællesskabets initiativ, hvor Interreg naturligvis skal være hovedprogrammet, men vi lægger lige så meget vægt på fastholdelsen af Urban-programmet som på en bedre fastlæggelse af byernes rolle i forordningerne, både i mål 1 og i de andre fællesskabsinitiativer, såsom Interreg-programmet.
Med hensyn til mål 2 kan sammenhængen med statsstøtten nås på to måder, nemlig enten ved hjælp af en større fleksibilitet eller også ved at bede konkurrencen om at tage højde for, at der, hvor strukturfondene griber ind, opstår der et spørgsmål, og de to planer bør således om muligt falde sammen. Det er dog strukturindgrebet, der henleder opmærksomheden på, at det er nødvendigt med en lempelse i forbindelse med en vis forsinkelse og et vist problem i dette område.

Cushnahan
) Fru formand, jeg ville gerne have holdt dette indlæg på et generelt plan, men på grund af den seneste udvikling i mit eget land vil jeg koncentrere mine bemærkninger om vores fremtidige strategi. Jeg er sikker på, at kommissæren er bekendt med den irske regerings beslutning om at inddele Irland i to regioner: 15 distrikter fra Irlands vestlige og midterste del og nær grænsen, herunder to distrikter i min egen valgkreds, Kerry og Clare, som skal betegnes som regioner under mål 1. De resterende 11 distrikter betegnes som en overgangsregion under mål 1.
Jeg kan forstå, hr. kommissær, at De allerede har gjort det klart over for den irske regering, at denne strategi ikke vil resultere i ekstra støtte til Irland. De har under alle omstændigheder besluttet at lade Eurostat afgøre en eventuel godkendelse af de nye regioner på baggrund af den statistik, der er til rådighed. Kan De bekræfte, om det er sandt, at Eurostat i løbet af de næste par dage vil fremlægge nye tal med de økonomiske indikatorer for 1996-1997? Hvis tallene viser en dramatisk fremgang i Irlands økonomiske resultater, som jeg frygter, vil der så ikke være fare for, at en større del af de nyudnævnte regioner under mål 1 ikke længere er kvalificerede? Vi vil ligge over grænsen, og vores nuværende strategi vil ikke kunne føres ud i livet.
Ved anvendelse af bruttonationalproduktet som kriterium overvurderes Irlands reelle position. Bruttonationalproduktet omfatter multinationale virksomheders fortjenester, der ikke bliver i vores økonomi, og jeg vil gerne anmode Kommissionen om at lade dette indgå i vurderingen af spørgsmålet om Irland. Det vil være mere retfærdigt at anvende bruttonationalindkomsten som kriterium.
Endelig vil jeg gerne anmode Kommissionen om at klarlægge overgangsstatussen i forbindelse med mål 1. Vil ændringen i samfinansieringen fra 75 % til 50 % få samme konsekvenser for både EUGFL-projekter og projekter under ESF og EFRU? Hvordan vil situationen være i forbindelse med præmieudbetalinger pr. dyr? Vil niveauet af præmieudbetalinger pr. dyr under mål 1 gælde under mål 1 i overgangsregioner?

Howitt
Fru formand, jeg vil gerne takke kommissærerne for deres tilstedeværelse og opmærksomhed under denne maratonforhandling, men jeg er bange for, at jeg har brugt min begrænsede tid til at tale om Kommissionens misforståelser: først vedrørende den rigtige form for koncentration og forenkling. Indgrebene i forbindelse med Fællesskabsinitiativet går lidt for vidt. Kommissionen kan ikke bare sige, at beløbene er for små i forhold til den hermed forbundne administration. Sig det til befolkningen i min region, der har brugt ECU 30 millioner - GBP 25 millioner - inden for de seneste fem år. Mindre programmer, der er målrettede, kan faktisk fungere bedre.
Når vi støtter initiativet vedrørende byområder, vil vi ikke høre om dobbeltarbejde. Hvad med de 60 % af befolkningen, der bor i små og mellemstore byer, hvad med innovation, transnationale forbindelser? Der kan skræddersys et nyt Fællesskabsinitiativ til at imødekomme disse behov. I forbindelse med mål 2 skal vi gøre os klart, at støtte til de fattigste regioner ikke er ensbetydende med støtte til de fattigste mennesker. Lad os hjælpe med at bekæmpe fattigdom: ét program, én region, men målrettet mål 2-støtte inden for den region, der er under NUTS III-niveau.
Med hensyn til spørgsmålet om tjenester er en ledig bankkasserer eller hotelreceptionist lige så arbejdsløs som en ledig fabriksarbejder. Jeg hilser velkommen, at Kommissionen har støttet vores indlæg om dette, men reglerne er stadig uklare.
Det var forkert af Kommissionen at udelukke miljømyndighederne fra at deltage i beslutningsprocessen. Og der skal være lige stor respekt for principper om antidiskrimination i forbindelse med regional støtte og social støtte.
Endelig vil jeg gerne i forbindelse med det spørgsmål, som jeg selv har været ordfører for, nemlig retningslinjerne, have kommissærens forsikring om, at retningslinjerne vil blive offentliggjort i slutningen af året, og at de ikke vil blive brugt til at pålægge ændringer af lokale projekter i sidste øjeblik. Det vil vise, hvor stort Kommissionens engagement i virkeligheden er. Lad os acceptere, at vi har en forpligtelse til at forhandle denne pakke til tiden. Alt andet vil betyde forsinket støtte, korte tidsfrister og forhastede projekter i de næste syv år. Vi har mulighed for at undgå dette her og nu. Vi må reagere nu.

Imaz San Miguel
Fru formand, samhørighedspolitikken er et solidaritetsinstrument for de ugunstigt stillede områder. De regioner, der har førsteprioritet til støtte, er i henhold til Kommissionens definition dem i mål 1, dem med en indkomst, der er under 75 % af det europæiske gennemsnit. Denne definition tager udgangspunkt i selvstyrende områder eller regioner. Proceduren kan synes retfærdig, men der kræves en ændring. Der er distrikter, der uden at være regioner har objektive behov, og deres indkomst er desværre under det fastsatte niveau. Derfor er det påkrævet, at der findes naturligvis begrænsede undtagelser, således at disse distrikter hører ind under mål 1 og har ret til at modtage støtte. Der er adskillige i Den Europæiske Union. Jeg kan give Dem et eksempel: I Baskerlandet er der et distrikt, der består af venstre del af Nervión og Ayala. Det har 350.000 indbyggere med en indkomst, der ligger under 75 % af det europæiske gennemsnit, en ledighed på over 20 %, en socioøkonomisk struktur, der hurtigt skal genoplives, og desuden er det et område, der er nabo til to selvstyrende regioner, som i dag hører ind under mål 1, Castilien-León og Cantabrien.
En inddragelse af venstre del af Nervión og Ayala i mål 1 ville således ikke skabe en ø på det europæiske kort over støttede områder. Det ville være en solidaritetsgerning over for indbyggerne og nødvendigt for at genoprette investeringerne og den økonomiske aktivitet i distriktet og dermed skabelsen af arbejdspladser. Det er derfor nødvendigt at overveje muligheden af gøre undtagelser på mål 1-området, således at de objektive og konkrete støttebehov får plads i strukturfondene på trods af politiske og administrative begrænsninger.
Og der er et andet punkt i Kommissionens forslag, som vi bør ændre. Støtten til uddannelse og beskæftigelse i det nye mål 3 kan gå tabt for mål 2-områder: industriområderne. Det ville være fuldstændig meningsløst. Hvor er uddannelse af mennesker, af menneskelige ressourcer, mere vigtig end i områder med industriel omstilling? Kun med en sådan ændring kan Baskerlandet i lighed med andre europæiske industriområder blive ved med at modtage omkring ESP 8 milliarder om året.
Jeg håber, at afstemningen i Parlamentet i morgen falder ud til fordel for udnyttelsen af denne fond til uddannelse i mål 2områder, altså i de områder, der er i gang med industriel omstilling. For hvis det noget sted i Europa er nødvendigt med uddannelse for at sikre beskæftigelsen, er det de steder med en høj ledighedsprocent, hvor man gør en stor indsats for industriel og teknologisk omstilling.

Pérez Royo
Fru formand, mit indlæg drejer sig om forslaget til forordning vedrørende strukturforanstaltningerne inden for fiskeri. Og i forbindelse med denne forordning er det i princippet umuligt ikke at have en kritisk holdning. En kritisk holdning, der er berettiget på grund af den situation, som fiskerisektoren befinder sig i i øjeblikket, og på grund af de forslag, der fremsættes i denne forordning, omend de ikke er særlig konkrete.
Det er vigtigt at understrege - det ved De udmærket - at den fælles fiskeripolitik i øjeblikket næsten udelukkende hviler på strukturfondene. Og i den forbindelse er det umuligt ud fra såvel et kvantitativt som et kvalitativt synspunkt ikke at have en kritisk holdning.
Fællesskabets fiskerisektor undergår i øjeblikket store forandringer for at overleve og være konkurrencedygtig i en globaliseret økonomi. De foranstaltninger, der gennemføres, kræver, at der bevilges midler nok til finansiering af de forskellige aspekter af den fælles fiskeripolitik: bevarelse og beskyttelse af ressourcerne, internationale aftaler, markeder, strukturforanstaltninger, sociale forhold osv.
En utilstrækkelig finansiering ville være ensbetydende med nedlæggelsen af en livsvigtig sektor i kystområderne, der er arbejdskraftkrævende både for fangst- og forarbejdningssektorens vedkommende, og nedlæggelsen ville medføre store offentlige udgifter. Ud fra en kvantitativ synsvinkel er der en række usikkerheder, som vanskeliggør dens fremtid.
Og ud fra en kvalitativ synsvinkel - jeg slutter nu - er der noget, som gentagne gange er blevet nævnt i Fiskeriudvalget: skabelsen af en ny strukturpolitik, hvor den horisontale karakter på fiskeriområdet forsvinder. Fiskeriet kræver en forordning eller i det mindste et specifikt mål med horisontal karakter, og det kræver, at der findes et retligt enhedsinstrument, en fond som den eksisterende FIUF, der skal styrkes og inspireres af de kriterier, som Kommissionen fastlægger i forslaget til oprettelse af en fond til udvikling af landdistrikter. Det er det, vi beder om, fru formand, i vores ændringsforslag.

Porto
Fru formand, i diskussionen om samhørighedsfonden har ændringsforslagene om, at lande, der har tilsluttet sig euroen, ikke mere skal have adgang til denne fond, fået en så fremtrædende plads, at det retfærdiggør, at vi koncentrerer vores opmærksomhed om dem. Det er forslag uden nogen rimelig begrundelse, eftersom det drejer sig om en strukturfond, der retter sig mod en reel konvergens for de lande, der har en BNI pr. indbygger under 90 % af EU's BNI pr. indbygger.
Da denne konvergens ville blive alvorligt påvirket af den restriktive politik, som den nominelle konvergens krævede, er det forståeligt, at der i alles interesse er blevet givet en yderligere støtte til den reelle tilnærmelse. Behovet for en tilnærmelse af de mere tilbagestående lande slutter dog ikke med deres indtræden i euroen. Det er faktisk en midlertidig mekanisme - som det er blevet sagt her i dag - men eftersom den ikke mere vil fungere, når de 90 % er nået (den er altså forbigående), er disse mere tilbagestående lande altså derudover nødt til at videreføre en besparelsespolitik, der er bestemt af deres stabilitets- og vækstpagt.
Den foreslåede fjernelse af fonden ville i øvrigt have den paradoksale konsekvens at straffe dem, der har opfyldt betingelserne for overgang til euroen, og præmiere dem, der med en mindre streng politik ikke har evnet at gøre det.
Men ud over disse væsentlige årsager er det vores troværdighed, der står på spil i forhold til en traktat, der hævet over enhver tvivl fastsætter betingelserne for adgang til fonden: en BNI pr. indbygger under 90 % af EU's BNI og et program for nominel konvergens. Det er en traktat, som vores Parlament uden forbehold har støttet på dette punkt, og som er blevet ratificeret af alle landene i Unionen. Hvordan ville vi politikere - i dette tilfælde medlemmerne af Europa-Parlamentet - tage os ud, hvis den uden nogen som helst begrundelse - i dette tilfælde imod Kommissionen - ikke blev overholdt på vores initiativ?
Traktaterne skal overholdes, lige som vi skal holde vores ord, ikke kun af landene mod syd, men også af landene mod nord, der jo i øvrigt forståeligt nok har spillet en afgørende rolle i deres udformning.

Izquierdo Collado
Fru formand, fru kommissær, hr. kommissær, vi diskuterer en del af Agenda 2000, der særligt berører den europæiske personlighed, for den drejer sig direkte om samhørigheden.
Jeg har lyttet til mange talere ved denne forhandling, og, nok fordi de er påvirkede af den korte tid, vi råder over, har de måske givet et indtryk, som jeg ikke er enig i, for de har forsøgt at sige til Kommissionen, at dens forslag ikke er sammenhængende. Jeg vil sige det modsatte - og dermed udnytte den korte tid, jeg har til rådighed - og det er, at vi har modtaget nogle virkelig positive dokumenter fra Kommissionen, som er præget af samhørighedprincippet og har givet os mulighed for at arbejde, og dem er vi ved at forbedre. Men jeg er ikke så indbildsk, at jeg tror, at vores ændringsforslag forbedrer Kommissionens tekster. Jeg mener, at samfundet er komplekst, og at vores ændringsforslag muligvis komplicerer Kommissionens tekst. Og det er nødvendigt, for vi er parlamentarikere og repræsentanter for borgerne, men det sker på bekostning af, at det tekniske og taktiske niveau i Kommissionens tekst falder.
Jeg er dog klar over, at De i Kommisionen har været positive og modige. Modige ved at skabe strukturen for samhørighed, modige ved at foreslå Samhørighedsfonden og finde frem til den retlige erklæring, modige ved at foreslå en afbalanceret og sammenhængende bevilling til Samhørighedsfonden.
Jeg beder Dem om, fru kommissær - og Dem specielt - at De i forbindelse med rammeforordningen forsøger at sende os et nyt dokument, der netop inddrager den frugtbare debat, De har haft med Parlamentet, og som jeg ved, De har med Rådet. Det ville være fint, hvis denne forordning - som der allerede har været masser af dialog omkring - blev erstattet af en anden, som var sidste hånd på værket i den frugtbare dialog, vi har haft.

Sisó Cruellas
Fru formand, den finansieringsramme for transeuropæiske net, som Kommissionen har foreslået for perioden 2000-2006 er næsten en fordobling i forhold til den for perioden 1995-1999. Jeg glæder mig over denne forøgelse af finansieringsrammen, men det bør bemærkes, at perioden 2000-2006 er længere end den foregående, at tallene bør sammelignes i faste og ikke løbende størrelser, og at investeringerne i infrastruktur i Unionen er faldet fra 1, 5 % af BNP til 0, 9 % i de seneste år.
Derfor mener jeg, at tallet relativt er lige så lavt som det, der fremgår af Rådets forordning, som vi nu ændrer, og som jeg var ordfører for. Og allerede på det tidspunkt sagde jeg her i Parlamentet, at den planlagte finansieringsramme for transeuropæiske net kun udgjorde 0, 6 % af finansieringsbehovene for de infrastrukturer, der var planlagt for perioden 1994-1999. Vi befinder os i en lignende situation, til trods for at rammen fordobles i løbende størrelser, og der er derfor stadig en stor modsætning mellem behovet for en ægte fællesskabspolitik for infrastruktur og de midler, Unionen stiller til rådighed.
Og da jeg også har været ordfører for udtalelsen om Samhørighedsfonden, vil jeg ikke undlade at fremkomme med følgende betragtning. I henhold til reglerne vil en medlemsstat, som modtager støtte fra Samhørighedsfonden, hvis den ikke opfylder konvergenskriterierne for f.eks. offentlig gæld og offentligt underskud, få frataget støtten. Sådan er reglerne. På den anden side er der dem, der fastholder - og vi har hørt indlæg om det i dag - at hvis en medlemsstat, som modtager støtte fra Samhørighedsfonden, har opfyldt konvergenskriterierne, skal den fratages støtten. Det vil sige, at enhver medlemsstat, hvad enten den opfylder konvergenskriterierne eller ej, bliver straffet med ikke at få, hvad den er berettiget til fra Samhørighedsfonden. En sådan absurditet gør enhver kommentar overflødig.
Jeg kan blot tilføje, at holdningen hos det midlertidige udvalg, der blev nedsat for at iværksætte Samhørighedsfonden, ikke var sådan. Og jeg har kendskab til sagen, for jeg havde æren af at være medlem af det midlertidige udvalg.

Darras
Fru formand, det dokument, der fremlægges for os i dag, er resultatet af mange timers debat og mange kompromiser. Det er udarbejdet af vores to medordførere, McCarthy og Hatzidakis, som jeg gerne vil takke for deres indsats.
Til trods for at vi er enige i det overordnede indhold i denne betænkning, der tilslutter sig de principper om koncentration, forenkling og decentralisering, som Kommissionen foreslår, kan vi ikke stemme for den endelige beslutning.
På trods af betænkningens positive punkter - horisontal anvendelse af mål 3, bibeholdelse af Urban-initiativet, i hvilken forbindelse der for første gang tages hensyn til de små og mellemstore byområder, nødvendiggørelse af et nyt initiativ til imødegåelse af den økonomiske og sociale krise, der får beskæftigelsen til at falde, og omfordeling af den af Kommissionen planlagte resultatreserve - forbliver vores udtalelse negativ.
For så vidt angår mål 1, er vi enige i, at støtten i første omgang skal tildeles de udviklingsforsinkede regioner. Vi går ind for en konsekvent overholdelse af kriteriet om de 75 %. Vi kan ikke på nogen måde acceptere, at midler fra EUGFL's garantisektion, der anvendes til mål 2-formål, opfattes som ikkeobligatoriske udgifter. Endelig ser vi en afvisning af vores ændringsforslag 46, der med henblik på at opretholde gennemsigtigheden kræver sikkerhed for en ikkediskriminerende anvendelse af strukturfondenes midler i de berørte regioner som værende til skade for vores demokrati.
Derfor, fru formand, stemmer den franske socialdemokratiske delegation ved Europa-Parlamentet ikke for denne førstebehandling.

Pirker
Fru formand, fru kommissær, hr. kommissær. Det er et ganske vigtigt mål i Rådets forordning, at midlerne i Fonden for Regionaludvikling i stort omfang skal anvendes til beskæftigelsesfremmende foranstaltninger. Det er efter min mening særdeles vigtigt, og det var også emnet for vores diskussion i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender.
Jeg vil gerne plukke et par væsentlige punkter ud, som vi i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender var enige om, ubetinget skulle realiseres. For det første ved vi, at nye mønstre for arbejdets udformning, for arbejdets organisation og fleksible modeller normalt også fører til mere beskæftigelse. Men vi ved også, at disse fleksible modeller meget ofte ikke kommer til anvendelse, bl.a. ofte fordi små og mellemstore virksomheder ikke er i stand til at anvende disse modeller. Derfor ønsker vi at støtte eksempler på, hvordan sådanne nye, fleksible modeller også kan anvendes i mindre virksomheder.
Det andet punkt er, at mange små og mellemstore virksomheder ikke har råd til at gennemføre teknologioverførslen, at overføre alt det, der udvikles, til deres egen virksomhed. Mit forslag skulle være at oprette innovationsbørser, hvor innovative unge iværksættere kan få den relevante viden, de relevante vejledninger til at skabe unge job i nye virksomheder.
Lad os for det tredje overveje, at der overalt ved alle projekter, og det fra begyndelsen af, også skal ses på, hvordan de menneskelige ressourcer kan udvikles optimalt i denne sammenhæng. Det fjerde punkt var en sag, der angik os alle. Ved planlægningen af de støttede infrastrukturforanstaltninger skal der tages særligt hensyn til de handicappedes behov. Der var endnu mange punkter, men jeg mener, at det er de væsentligste punkter, som ville kunne bidrage til af skabe mere beskæftigelse, og jeg beder om, at man gennemfører disse punkter, som vi har vedtaget enstemmigt.

Langenhagen
Fru formand, mine damer og herrer fra Kommissionen. Det er lige netop en uge siden, at jeg i min hjemby, Cuxhaven, Tysklands vigtigste fiskeriby, arrangerede en konference om reformen af strukturforanstaltningerne inden for fiskerisektoren. Den kritik, der blev fremført fra den regionale fiskeribranches side, var udtryk for en stor bekymring, som for øjeblikket hersker i fiskerisektoren. I december 1992 enedes Det Europæiske Råd i Edinburgh om princippet om, at områder, der er afhængige af fiskeri, skal modtage en privilegeret støtte inden for rammerne af strukturpolitikken. Dette princip overholdes nu ikke mere af Kommissionen i den nye strukturfondsforordning. Den delvise omgruppering til landbrugsfonden truer med igen at bringe fiskerisektoren i en direkte konkurrencesituation til landbruget. Især dette aspekt medførte meget stor uro på min konference.
Ifølge Kommissionens planer er det fortsat sådan, at de samme foranstaltninger i de forskellige målområder støttes fra forskellige kasser, idet mål 1-områder vil være entydigt bedst stillet. Er Kommissionen i den forbindelse klar over, at bedrifter fra en mål 2-region vil overveje at udvandre for at etablere sig i mål 1-regioner, ene og alene på grund af det forhold, at de dér får bedre betingelser?
Vi må vel afstå fra vores oprindelige krav om et særligt mål 4 for landdistrikterne, som særskilt skulle omfatte de områder, der er afhængige af fiskeri, men vi har brug for en ensartet strukturstøtte af horisontal karakter for at sikre målene i den fælles fiskeripolitik. Kun dét er det rigtige udgangspunkt. Vi må ikke bare gå over til næste punkt på dagsordenen. En forkert beslutning undergraver yderligere tilliden til Den Europæiske Union på dette følsomme område. Dét må ikke blive resultatet af den nye europæiske strukturpolitik.

Viola
Fru formand, fru kommissær, ærede kolleger, Parlamentet står i dag over for det første skridt i reformen af de strukturfonde, der vil få betydning for de 15 medlemsstaters samhørighedspolitik indtil år 2006. Jeg tror, at det hele vil ændre sig væsentligt efter denne dato, såvel den fælles landbrugspolitik som tilrettelæggelsen og administrationen af strukturfondene og af Samhørighedsfonden.
Med hensyn til administrationen af den periode, der fører os direkte til Unionens udvidelse, foreslås vi i de finansielle overslag at fastholde de 0, 46 % af BNI for budgetkategori 2 på papiret, mens Kommissionen faktisk lover os en koncentrering og en forenkling, som reelt vil føre til en betydelig indskrænkning af kortet over regionerne og af den procentdel af den europæiske befolkning, som vil være omfattet af mål 1 og 2.
Hvis de 0, 46 % virkelig var 0, 46 %, var denne koncentrering måske forståelig. Men sådan forholder det sig ikke, da fondene til samhørighedspolitik også vil blive brugt til at finansiere førtiltrædelsen og således reducerer den udgiftsprocentdel, man planlagde i Edinburgh og stadfæstede i Agenda 2000 for de 15 medlemsstaters samhørighedspolitik, med et halvt point.
Hvad fællesskabsinitiativerne angår, er reduktionen fra 13 til tre acceptabel, såfremt de tilbageblivende fællesskabsinitiativer virkelig har en merværdi i forhold til de allerede eksisterende fonde og virkelig har den transeuropæiske regionalkarakter, der burde ligge til grund for den slags initiativer.
Jeg bifalder henvisningen til, at det med hensyn til den generelle forordning om strukturfondene ikke er muligt at knytte denne til konkurrencepolitikken. I betænkningerne om den generelle forordning og om Den Europæiske Fond for Regionaludvikling er det af særlig betydning, at der henvises til ønsket om at medtage økriteriet både i mål 1 og i fællesskabsinitiativerne, idet der inden for det nye Interreg-program navnlig tages højde for et nyt samarbejdsområde, som klart rettes mod samarbejdet mellem øerne.
Ved at vedtage disse forslag ved førstebehandlingen viser Parlamentet, at det er konsekvent i forhold til tidligere afstemninger - som flertalsefstemningen om min betænkning - og i forhold til Amsterdam-traktaten, der i sin grundlæggende artikel om samhørighedspolitik foreskriver, at alle europæiske øregioner skal regnes med til de mest ugunstigt stillede regioner.
Endelig vil jeg sige, at jeg håber, at Kommissionen vil rette sig efter den konsekvens, som Rådet og Parlamentet har udvist lige fra Amsterdam.

Ojala
Fru formand, allerførst vil jeg takke fru Jöns for hendes fortræffelige arbejde. Jeg vil nemlig tale om socialfonden. Jeg vil gerne specielt fremhæve tre ting fra Beskæftigelsesudvalgets fremstilling. Som det første, nødvendigheden af at gøre socialfondens virke til en del af realiseringen af de fælles beskæftigelsesretningslinjer. Dette er jeg enig med Kommissionen om. For det andet, er der styrkelsen af kvindernes situation, og for det tredje, socialfondens mulighed for at være med til at realisere Amsterdam-traktatens artikel 13, eller diskriminationsartiklen. Udvalget foreslår, at man foretager en ændring af artiklen, og tilføjer en konstatering af, at fonden skal befordre bekæmpelsen af diskrimination på baggrund af køn, race, etnisk oprindelse, tro eller overbevisning, handicap, alders- eller kønsbestemte faktorer. Jeg håber virkelig, at Kommissionen vil tage dette forslag fra udvalget alvorligt. Det er nemlig overordentlig vigtigt, da en diskriminationsforebyggende artikel uden ressourcer kan ende med kun at være tomme ord. Jeg håber, at Kommissionen virkelig forstår udvalgets hensigt.

Botz
Fru formand, kommissærer. Et af de vigtigste mål for denne reform er koncentration. Hvis man vil nå dette mål, skal de eksisterende midler koncentreres om, altså fordeles på de virkeligt trængende regioner. Jo flere regioner, der indplaceres i denne højeste støttekategori i mål 1, enten fordi man ikke vil acceptere 75 %-tærskelen eller finder omveje til ikke at skulle acceptere den, desto mere bidrager man til, at vi opfylder denne vigtige fælles målsætning dårligt.
Det er ikke acceptabelt, hverken med henblik på det nuværende Fællesskab af 15 lande eller med henblik på den kommende udvidelse. Efter min mening er udfasing, således som Kommissionen har foreslået det, i sig selv en fair måde at behandle de regioner på, der har nået niveauet på 75 %. Hvis man vil tydeliggøre dette med et eksempel, ville en region, der i 1999 når op på 74 %, således modtage maksimal støtte i yderligere seks år og derefter til sidst blive omfattet af denne udfasningsprocedure frem til år 2011.
Hvis jeg må sige det sådan: Når man får en så god behandling, kan man ikke med god samvittighed påstå, at der er mangel på solidaritet i EU, tværtimod. Jeg skal minde om, at vi i dag har haft besøg af en højtstående gæst, en præsident for en af de stater, som her står foran døren. Når det engang kommer så vidt - jeg ved naturligvis ikke, hvornår det sker, det er der ingen af os, der ved - at Republikken Polen under medlemskabet når 75 %-kriteriet, håber jeg, at vores polske venner til den tid ikke vil insistere på at skulle forblive på den maksimale europæiske støtte i væsentligt mere end 12 år fra dette tidspunkt at regne. Lad mig derfor endnu en gang afslutningsvis drage en konklusion: Vi bør virkelig som parlament endnu en gang overveje - og jeg håber, at beslutningen i morgen også fører til dette reultat - at vi virkelig bør fastsætte et klart, eksakt kriterium, en definition af kriteriet for at tilhøre mål 1.

Formanden
Mange tak, fru kommissær. Det var uden tvivl påkrævet og nødvendigt, selvom vi dermed har overskredet taletiderne flere gange. Faktisk var der sammenlagt kun afsat 20 minutter til begge talere. Men jeg har ikke afbrudt Dem, fordi jeg anså den udførlige redegørelse for absolut rimelig.
Fru McCarthy vil stille endnu et spørgsmål.

McCarthy
Fru formand, det er meget enkelt. Kommissionen gav udtryk for, at den ville ændre sit forslag vedrørende resultatreserven. Betyder det, at vi skal forvente en ændret forordning eller simpelthen et ændret forslag vedrørende resultatreserven? Jeg vil gerne minde Kommissionen om, at vi - selvom vi er villige til at drøfte resultatreserven - ikke har initiativret. Vi vil gerne have fælles beslutningstagning, vi vil gerne foreslå vores egen resultatreserve, men det er ikke vores opgave. Det er Kommissionen, der skal fremlægge et gennemtænkt og brugbart forslag.

Wulf-Matthies
Fru formand, fru McCarthy, vi vil endnu ikke udarbejde et rigtigt lovgivningsforslag, men et papir, som vi gerne vil diskutere med Rådet og Parlamentet. Jeg mener, at det er hensigtsmæssigt, at vi, før vi nu udvikler et nyt forslag til lovgivning, først diskuterer med hinanden om, hvor vi så vidt muligt kan mødes. Vi vil i så fald også overtage mange værdifulde forslag fra Parlamentet, for jeg har bemærket, at De er parat til at acceptere grundidéen med reserven.

Flynn
Fru formand, først vil jeg gerne takke fru Jöns for hendes meget grundige betænkning om vores forslag til Rådets forordning om Den Europæiske Socialfond.
Vi er enige om næsten alle væsentlige punkter i Kommissionens forslag til fremtidig drift af Den Europæiske Socialfond, vigtigheden af at forebygge og bekæmpe arbejdsløshed og den vigtige forbindelse mellem Socialfonden og den europæiske beskæftigelsesstrategi. Jeg vil i denne ånd med glæde acceptere ændringsforslag 4, 8, 11 og en del af ændringsforslag 14, der forstærker disse punkter.
Jeg ved også, at Parlamentet er betænkelig ved Kommissionens forslag om, at mål 3 - Socialfondens største aktivitet - kun skal gælde uden for mål 1- og 2-områder. Denne bekymring deles af mange medlemsstater. Ved nærmere eftertanke accepterer vi derfor, at mål 3 skal intervenere med mål 2-områder i fremtiden.
Men vi skal stadig fastlægge, hvordan det skal køres. Vores oprindelige forslag på dette område er baseret på forenkling og fleksibilitet. Vi skal sikre, at alternative arrangementer baseres på samme kriterier.
Vi er også enige om behovet for et stærkt partnerskab inden for strukturfondene. Det er meget vigtigt for Den Europæiske Socialfond, som fokuserer på integration, udvikling af menneskelige ressourcer og inddragelse af lokale organisationer. Jeg hilser betænkningens anerkendelse af betydningen af lokal udvikling og inddragelse af ikkestatslige organisationer velkommen.
Jeg vil med glæde acceptere ændringsforslag 12, den første del af ændringsforslag 38 og ændringsforslag 63, som klarlægger vigtigheden af partnerskaber, især inddragelsen af ikkestatslige organisationer i fordelingen af mindre tilskud fra formidlende organisationer.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke alle for den fortsatte støtte til vores forslag i artikel 4(3) i forordningsudkastet om, at mindst 1 % af Socialfondens bevillinger skal anvendes til et sådant tiltag.
Vi møder nogen modstand fra medlemsstaterne i Rådet, der gerne vil udvande det til det meningsløse. Parlamentet har helt klart en bedre forståelse for jobskabelsespotentialet i forbindelse med lokal udvikling og lokal, social kapital. Vi vil alle gøre vores bedste for at fastholde bestemmelserne i forordningen om Socialfonden, og jeg håber, at De fortsat vil støtte os på dette væsentlige punkt. Det er interessant, at vi har fået over 600 ansøgninger i forbindelse med et pilotprojekt, som vi har påtaget os. Det sætter tingene i perspektiv, og jeg håber, at skeptikere noterer sig det.
Af hensyn til vigtigheden af lige muligheder for mænd og kvinder går jeg ind for ændringsforslag 6, som klarlægger strukturfondenes mål i forbindelse med lige muligheder for mænd og kvinder. Jeg går også ind for principperne bag ændringsforslag 19 og 60 om yderligere foranstaltninger til at fremme kvinders deltagelse, men der skal udarbejdes en tydeligere formulering.
Den generelle forordning understreger tydeligt princippet om, at der på alle områder skal tages hensyn til aspekter omkring lige behandling af mænd og kvinder i alle Socialfondens interventioner.
Som følge heraf er ændringsforslag 47, der omhandler lige muligheder på evalueringsniveau, allerede dækket af den generelle forordning og derfor unødvendig. Jeg er glad for, at der er bred støtte til de fem politikområder, som vi har foreslået i artikel 2 i forordningen.
Ændringsforslag 15 - første del - og ændringsforslag 17, 18 og 19 er i tråd med Kommissionens hensigt, og jeg støtter dem med glæde. Ligeledes glæder jeg mig over klarlæggelsen af artikel 3 - støtteberettigede aktiviteter - ændringsforslag 21 og 24 og i princippet ændringsforslag 23, 27 og 31.
Der er imidlertid tre hovedgrupper af ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan acceptere. Jeg vil komme med en kort forklaring. Den første gruppe omhandler tilbagevendingen til målgruppeprincippet i det nuværende mål 3. Det ville naturligvis være et tilbageskridt for os. Hovedprincipperne bag vores forslag til den nye Socialfond er forenkling og fleksibilitet. Hvis der fastlægges bestemte målgrupper i starten af en syvårig periode, vil det medføre udelukkelse af andre grupper og fratage Socialfonden fleksibiliteten til at intervenere for at støtte andre sårbare grupper, som måtte dukke op under programperioden. Det er faktisk det stik modsatte af mainstreaming-princippet, som vi har forsøgt at fremme. Jeg kan derfor ikke acceptere den nye artikel 1(2) i ændringsforslag 14 og 58, anden del af ændringsforslag 15 og ændringsforslag 39.
Lad mig imidlertid slå fast, at disse grupper fortsat vil modtage støtte. Socialfonden skal støtte mere omfattende tiltag til bekæmpelse af uligheder i forbindelse med adgang til arbejdsmarkedet. Jeg går ind for ændringsforslag 3 (første del), der understreger dette, og jeg går ind for ændringsforslag 7 under forudsætning af, at forslaget omformuleres. Den anden større ændring, som Kommissionen ikke kan gå ind for, findes i ændringsforslag 20. Heri fastsættes det, at mindst 15 % af alle interventioner skal være i forbindelse med tilpasning og lige muligheder for mænd og kvinder. Det betyder ikke, at vi ikke lægger stor vægt på disse to spørgsmål. Faktisk foreslår vi 15 % som vejledende tal i begrundelsen og fastsætter i forordningen, at der skal lægges særlig vægt på disse to områder.
Fastsættelsen af et tal i artikel 4 vil imidlertid fratage medlemssstaterne den nødvendige fleksibilitet til at reagere på behov, som er identificeret ved hjælp af deres ex ante -evalueringer og nationale handlingsplaner for beskæftigelse inden for de årlige beskæftigelsesretningslinjer.
Endelig er der den tredje gruppe af ændringsforslag, der omhandler teknisk assistance. Det er et faktum, at omfanget af teknisk assistance er defineret inden for forordningen og ikke af budgetmyndigheden.
Som konklusion kan jeg fastslå, at jeg ikke har problemer med at acceptere 19 ændringsforslag. Det drejer sig om ændringsforslag 1, 2, 3 (første del), 4, 6, 8, 11 og 12 (første del), 14 (anden del), 15 (første del), 17, 18, 21, 24 og 34 (første del), 38 (første del), 45, 52 og 63. Endvidere går jeg principielt ind for yderligere seks ændringsforslag under forudsætning af, at de omformuleres. Det drejer sig om ændringsforslag 7, 19, 23, 27, 31 og 60. Jeg håber, at jeg har givet en fyldestgørende forklaring på, hvorfor Kommissionen ikke kan acceptere de øvrige ændringsforslag.
Socialfondens grundlæggende interesse er mennesker - disse menneskers beskæftigelse, uddannelse og muligheder på arbejdsmarkedet. Jeg mener derfor, at det er vigtigt, at Europa-Parlamentet har et væsentligt input i forbindelse med denne forordning. Jeg har sat stor pris på samarbejdet med fru Jöns og Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, og jeg ser frem til et fortsat tæt samarbejde i fremtiden.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Flynn.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.30.

Den fælles landbrugspolitik - EUGFL
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler:
B4-0702/98 af Colino Salamanca for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter til Rådet om Agenda 2000 - reform af den fælles landbrugspolitik; -B4-0703/98 af Colino Salamanca for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter til Rådet om Agenda 2000 - reform af den fælles landbrugspolitik; og betænkning (A4-0405/98) af Görlach for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets forordning om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) (KOM(98)0158 - C4-0297/98-98/0102(CNS)).

Colino Salamanca
Fru formand, først vil jeg byde formanden for Rådet velkommen. Tak fordi De kom i aften. Jeg synes, at det er et godt eksempel for fremtidige Råd.
Med hensyn til Rådet vil jeg fremføre vores bekymring over den måde, hvorpå emnerne i Agenda 2000 behandles. Af formandskabets program fremgår det, at De forventede aktivt at fortsætte forhandlingsprocessen. Og sandheden er, at hvis man stoler på det, der fremgår af det seneste referat fra Rådet fra den 19. og 20., kan man blive i tvivl om, hvorvidt Rådet virkelig fortsætter denne aktive forhandling. Det siger jeg, fordi jeg har haft lejlighed til at læse referatet fra det sidste rådsmøde, hvor De lavede en liste over de vigtige punkter for hver af de sektorer, der skal undergå reformer, og den læsning får ikke en til at tro på, at vi en dag finder frem til en løsning. Jeg har f.eks. læst om de overvejelser, Rådet gør sig i forbindelse med den horisontale forordning, og De nævner som vigtige punkter behovet for at integrere miljøfaktorer, behovet for at justere støtten, behovet for at fastsætte et loft over den direkte støtte og behovet for at se, hvordan de budgetmæssige ressourcer omfordeles. For at gøre dette arbejde ville det oprigtigt talt være tilstrækkeligt at læse forordningen om dette. Det giver en fornemmelse af, at der nu er gået 4-5 måneder, og det eneste, Rådet har gjort, er at læse forordningerne. Vi mente sandelig, at der burde være sket mere på de 4-5 måneder. Vi kan oven i købet konstatere, at Rådet stadig diskuterer, hvorvidt forordningen om vin er eller ikke er med i reformen af Agenda 2000. Jeg troede, at det var afklaret, og at vi alle var enige om, at vi arbejder med Agenda 2000 med vinen indbefattet.
På Deres seneste Råd har De i hvert fald konkluderet, at De nu kan begynde at undersøge løsningsmulighederne. Det er meget fint. Jeg vil især gerne vide, hvornår De regner med at slutte drøftelserne, for jeg mener, at efter fem måneder skulle man være nået længere, især hvis vi vil holde aftalen for Det Europæiske Råd i Wien i december, og især således at vi som planlagt til marts er i stand til at fremføre vores holdning til emnerne i Agenda 2000.
Hvad angår Kommissionen - og jeg vil også takke hr. Fischler for hans tilstedeværelse - vil jeg sige, at der er et spørgsmål, der på en eller anden måde forstyrrer debatten: den berømte samfinansiering. Spørgsmålet opstod ikke fra begyndelsen - det opstod midt i debatten - og det har på en eller anden måde kompliceret emnet. Jeg mener, at det er nødvendigt med flere oplysninger. Når der f.eks. tales om 25 % af støtten, hvilken støtte refereres der til? For der er masser. Støtte til tobak, til humle, præmier pr. får, støtte i henhold til reformen fra 1992. Det ville være godt at få afklaret disse emner, så debatten kan skride frem. Og også at få afklaret, om samfinansiering skal være ens for alle, når der - som De ved fra den undersøgelse, Kommissionen har lavet - er berørte lande, som hører ind under gruppen af samhørighedslande, og når det ikke på basis af deres fremtoning synes, som om det er dem, der betaler gildet i en situation, der er skabt andre steder, som det er tilfældet med budgetsaldoerne.
Og det andet spørgsmål, der skal fremhæves i forbindelse med Kommissionen, er, at De for nylig har gjort undersøgelserne fra Bonn og Amsterdam gældende, om følgerne af reformen for 1999. Jeg synes, at de er gode - jeg vil ikke forsøge at vurdere dem, for jeg har ikke fuldstændig indsigt i dem - men der er en oplysning, som jeg har lagt mærke til: den mulige nedgang i beskæftigelsen, som kan opstå, samtidig med at landbrugernes indkomst bevares. Det er en alvorlig oplysning, for der var allerede i 1992 en stor nedgang i beskæftigelsen. Det ville være godt at finde ud af, hvilke foranstaltninger vi kan træffe for at undgå det.
I henhold til mine oplysninger er beregningerne og skønnene rene fremtidsvisioner. Nogle gange svarer de til resultaterne og andre gange slet ikke. Men noget, der synes rigtigt, er oplysningen om, at ledigheden ifølge undersøgelsen kan stige med 2, 23, 7 %. Hvis det blev sådan, ville det være vigtigt at vide, om De har planer om at styrke afsnittet om udvikling af landdistrikterne. Jeg mener, at hvis dette skøn kan blive virkelighed, er det påkrævet, at vi med endnu større styrke kan iværksætte landbrugspolitikkens anden søjle, altså udviklingen af landdistrikterne. Vi burde have et regelsæt klar, som giver os mulighed for at klare en situation, som ellers vil komme bag på os. Derfor mener jeg, at det ville være godt, om vi overvejede muligheden af at fremme udviklingen af landdistrikterne - ikke blot med hensyn til landbrugsemner men også andre emner - for at kunne markere de reformer, der nu er under behandling.

Görlach
Fru formand, efter at kommissær Wulf-Mathies' grundige tale har givet os lejlighed til at diskutere det ene eller det andet udenfor, kan vi måske indhente noget af tiden igen, så alle talere når at komme til i aften.
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi har jo alle sat store forhåbninger til Kommissionens reformforslag. Det er hævet over enhver tvivl, at den samlede pakke, også sammenlægningen af flere direktiver til et enkelt for landdistrikterne og deres udvikling, indeholder virkelig vidtgående forslag og også nye idéer. Men - og det må jeg straks tilføje - målt i forhold til forslagenes overskrifter og også i forhold til det, der redegøres for, er det ikke alle overskrifter, der stemmer overens med det, der er trykt med mindre typer. Vi skal passe på, at vi ikke vækker forhåbninger, som derefter ikke kan opfyldes ved gennemførelsen.
Jeg skal nu i koncentreret form komme ind på de nye forslag angående udvikling af landdistrikterne. Vi har naturligvis alle i adskillige år været præget af diskussionen om, at udvikling af landdistrikterne i virkeligheden - som også Kommissionen har sagt det - skal være den anden søjle i landbrugsproduktionen ved siden af den klassiske, omend reformerede landbrugspolitik. Jeg minder om den fremragende konference, som Kommissionen dengang afholdt i Cork, selvom man ved, at når man sådan sidder sammen og også har lov at drømme sig lidt ind i fremtiden, er det ikke ikke det hele, der kan gennemføres. Således havde vi jo forhåbninger om noget større. Det har ikke altsammen kunne indfries med de konkrete forslag.
Jeg ved også, at det er vanskeligt, men jeg mener, at Kommissionen ved en række af forslagene i alt for høj grad har haft Rådets saks i tankerne med henblik på medlemsstaternes mangfoldighed. Naturligvis skal man sørge for, at man får et flertal, men enhver fagforening vil begynde med et krav på 6 %, hvis den ønsker en lønforhøjelse på 3 %. Hvis man starter debatten med det mulige kompromis, skal man ikke undre sig, hvis man bliver presset yderligere ned netop i den landbrugspolitiske diskussion med mangfoldigheden af interesser.
Jeg vil gerne komme ind på artikel 31, for dér ligger jo det centrale punkt, som skal besvare spørgsmålet: Hvor langt kan vi i støtten tage hensyn til mulighederne for landdistrikterne? Naturligvis er det centreret omkring landbrugssektoren som krystalliseringspunkt - jeg siger bevidst landbrugssektoren og ikke kun landbrug - det er uklart formuleret. Vi ved ikke rigtigt, hvor det fører hen. Vi har også hørt mange udtalelser fra Dem, hr. kommissær. Det beroliger os så igen. Men jeg mener, at det skal formuleres mere klart. Det skal siges mere klart, hvad vi vil gøre, og der skal også være et bedre perspektiv for de midler, der står til rådighed for os i fremtiden. Vi som parlament kan ikke være tilfredse med, at vi holdes hen indtil den konkrete udformning som led i gennemføreslsesbestemmelserne.
I lovteksten kan man ikke formulere alt en detail , det ved jeg også godt. Det er jo endda det, jeg kritiserer i en helt række ændringsforslag fra mine kolleger i Parlamentet. Mange gode detaljer kan man ikke indføje i en lovtekst, men en smule mere klarhed bør der dog være. Når det så præciseres i gennemførelsesbestemmelserne, hvad der egentlig kan gøres, bør vi også, hvis det er muligt, finde en form, hvori Parlamentet også kan inddrages uden om skrevne traktater i en goodwillaktion fra Kommissionens side.
De to søjler er endnu ikke søjler. I hvert fald er den anden søjle »udvikling af landdistrikterne« endnu ikke en søjle, det er stadigvæk temmelig tyndt, dette sarte træ. Det må vi gøde godt, for at det kan få en lige så tyk stamme som den første søjle. Her har vi stadigvæk forbandet meget at gøre. Parlamentet ved, at Kommissionen er på rette vej, men hvilken vej er endnu ikke ganske klart afstukket. Lad os i fællesskab forsøge at gøre denne vej tydeligere og måske også finde en måde til at gøre det begribeligt for de mangfoldige medlemsstater, at ved udvikling af landdistrikterne drejer det sig ikke kun om at finansiere aktiviteter, der ligger fjernt fra landbruget, men at det i sidste ende kommer landbruget selv og landbrugssektoren til gode, hvis landdistrikterne stabiliseres.

Molterer
Fru formand, mine damer og herrer. Det glæder mig i anledning af denne mundtlige forespørgsel om landbrugsdelen i Agenda 2000 at kunne fortsætte den dialog med Europa-Parlamentet, som jo er begyndt i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, efter min mening på en meget positiv måde. Jeg vil i betragtning af taletiden forsøge i meget komprimeret form at redegøre for de fremskridt, som Rådet (landbrug) har opnået ved sonderingerne med henblik på at omsætte Kommissionens forslag til retsakter.
Jeg vil koncentrere mig om de vigtigste politiske problemstillinger, som vil udgøre kernen i de fremtidige drøftelser. Jeg skal gøre Dem opmærksom på, at nogle spørgsmål her naturligvis skal forstås med forbehold af drøftelserne i Rådet (landbrug) i næste uge, idet der i dette Råd skal forsøges at udarbejde et klart politisk standpunkt som bidrag til Det Europæiske Råds møde i Wien.
De ved også, at det er formandskabets hensigt umiddelbart efter resultatet af det næste Råd at gå ind i en ny drøftelse med Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter.
Vi er alle bevidste om den udfordring, som Agenda 2000 som helhed er, og især også om den særstilling, den fælles landbrugspolitik indtager i denne forbindelse. Det er i landbrugsministrenes kreds efterhånden almindeligt anerkendt, at den reformproces, der blev påbegyndt i 1992, skal fortsættes, uddybes, tilpasses og suppleres. Denne nødvendighed følger både af de interne vanskeligheder i landbruget og også af de nye eksterne udfordringer, som f.eks. den forestående WTO-runde eller udvidelsen. Det er derfor vores pligt som politisk ansvarlige for landbruget at handle hurtigt i fælles ansvar for at udforme den fælles landbrugspolitik og dermed give forhandlingerne på internationalt plan en bestemt retning. Dette udgangspunkt er efter min opfattelse i hvert fald det bedste sammenlignet med et koncept, som ville bestå i at afvente for derefter som konsekvens heraf at måtte træffe beslutninger, som ville blive påtvunget os enten på grund af en forværring af markedssituationen på den ene side eller på den anden side af vores partnere i tredjelandene.
På basis af dette synspunkt går vi ud fra en række punkter, som de fleste kolleger har tilsluttet og kan tilslutte sig, og som skulle muliggøre, at vi under tilfredsstillende betingelser og i landbrugets og forbrugernes klart definerede interesse kan gennemføre den ambitiøse plan om en reform af den fælles landbrugspolitik. Jeg tænker her i første række på den europæiske landbrugsmodel, som yderligere bør udbygges, denne model for et landbrug, som på den ene side skal være multifunktionelt og på den ande side bæredygtigt og konkurrencedygtigt. Det skal dermed være et landbrug, som omfatter hele det europæiske område, inklusive de regioner, der har specifikke problemer. Denne europæiske model er ikke ny for Dem, for den er også inspireret af Parlamentet. Denne model er blevet bekræftet i konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Luxembourg.
Vi er endvidere i stor udstrækning enige om, at reformen af den fælles landbrugspolitik skal føre til løsninger, der økonomisk set er fornuftige og bæredygtige samt socialt forsvarlige, som muliggør passende indkomster og et afbalanceret forhold mellem produktionssektorer, producenter og regioner, og som forhindrer konkurrenceforvridninger.
Endelig er det vores faste hensigt at respektere budgetdisciplinen, og vi er praktisk talt enige om den opfattelse, at landbrugsretningslinjen med forbehold af det, den dækker, principielt bør opretholdes som maksimumsgrænse under bibeholdelse af de nuværende beregningsmetoder. I den henseende skal jeg imidlertid gøre opmærksom på, at nogle delegationers holdning til landbrugsretningslinjen og tilbageføring af budgetbyrder fra den fælles landbrugspolitik til medlemsstaterne har ændret sig.
Det Europæiske Råd har i øvrigt selv repræsenteret den opfattelse, at Kommissionens forslag udgør et grundlag for den yderligere reform af den fælles landbrugspolitik. Det betyder, at det med henblik på en afslutning af denne reform vil være nødvendigt med tilpasninger af disse forslag.
I den forbindelse er det nødvendigt, at Det Europæiske Råd i Wien i overensstemmelse med den tidsplan, der blev fastsat i Cardiff, gør betydelige fremskridt med hensyn til hovedkomponenterne i Agenda 2000, for at der senest i marts 1999 kan opnås politisk enighed om den samlede pakke af Agenda 2000. Det østrigske formandskab regner her med EuropaParlamentets særdeles konstruktive samarbejde. Hvad Rådet (landbrug) angår, hr. parlamentsmedlem, er der siden Det Europæiske Råds møde i Cardiff opnået betydelige fremskridt. Rådet har på den ene side afsluttet fasen med at afklare og fastlægge de spørgsmål, der skal stå i centrum af de fremtidige forhandlinger. Dermed kan Rådet gå over til den næste og mere vægtige fase, det vil sige forsøget på at finde løsninger eller mulige optioner angående disse spørgsmål.
Som jeg allerede sagde i begyndelsen af min tale, skal Rådet (landbrug) derfor på sin samling i næste uge vedtage en rapport til Det Europæiske Råds møde i Wien. Målet er at afspejle de generelle retningslinjer, der hidtil er fremgået af arbejdet, og de væsentlige fremskridt, der er opnået siden Cardiff, samt også klarlægge de spørgsmål, hvor medlemsstaterne stadig har stærkt divergerende opfattelser.
Efter min opfattelse skal det også præciseres, at efter Det Europæiske Råd i Wien skal forhandlingerne fortsættes i et meget hurtigt tempo. Da jeg går ud fra, at køreplanen for behandlingen af Agenda, således som den er fastat af Det Europæiske Råd i Cardiff, også bliver overholdt, anser jeg det for hensigtsmæssigt, at der så hurtigt som muligt opnås enighed i de spørgsmål, der stadig er uafklarede, for at der på Rådets (landbrug) møde i marts kun skal forhandles om et meget begrænset antal centrale politiske spørgsmål, hvis løsning, som De kan forestille Dem, kan påvirkes af udviklingen i forhandlingerne om andre aspekter af Agenda 2000, herunder især de finansielle betingelser. Med henblik herpå ville det være særdeles nyttigt, at Europa-Parlamentets foreløbige betænkninger foreligger rettidigt. Jeg konstaterer i den forbindelse med stor tilfredshed, at dette i løbet af kort tid vil være tilfældet for en ramme i denne reform, som er særlig vigtig, nemlig udviklingen af landdistrikterne.
Hvad reformen af de fælles markedsordninger for korn, oksekød og mælk angår, skal jeg minde om, at Rådets (landbrug) møde i november var af den opfattelse, at det udgangspunkt, der blev anvendt allerede i 1992, herunder især en reduktion af prisstøtteforanstaltningerne, kombineret med direkte kompensationsstøtte og med ledsageforanstaltninger, i generel henseende fortsat gælder. Rådet mente endvidere, at det her skal undersøges fra sag til sag med inddragelse af alle disponible interne og eksterne saglige informationer, om udgangspunktet er rimeligt i forhold til den specifikke situation, og først og fremmest hvilke proportioner disse kombinationer af foranstaltninger hver især skal have. I lyset af det arbejde, der her har fundet sted, viser det sig imidlertid, at disse spørgsmål om rimelighed vurderes forskelligt af medlemsstaterne.
Der er egentlig temmelig bred enighed om, at dette udgangspunkt bør anvendes i agerdyrkningssektoren, med forbehold for omfanget af interventionsprisreduktionen og størrelsen af udligningsgodtgørelsen. Angående oksekød anses dette udgangspunkt ligeledes af et stort flertal af delegationerne for brugbart, også her med forbehold for omfanget af interventionsprisreduktionen og størrelsen af udligningsgodtgørelsen. Nogle delegationer betvivler imidlertid, at en ægte styring af udbuddet er mulig alene ved hjælp af dette udgangspunkt, og anbefaler, at der også fastsættes specifikke foranstaltninger til styring af udbuddet, hvilket ville betyde en lavere reduktion af interventionsprisen.
Hvad mælkeprodukterne angår, ligger delegationernes holdninger langt fra hinanden. Nogle medlemsstater mener, at dette udgangspunkt, især sænkning af priserne, ikke er nødvendigt ved den nuværende markedssituation. Andre anser omvendt en grundlæggende ændring af systemet for uundgåelig.
Disse forskellige opfattelser er også en følge af de modstridende holdninger, som delegationerne har til spørgsmålet om mælkekvotens fremtid. Mens et flertal af delegationerne ønsker at bibeholde denne kvote, anmoder nogle medlemsstater om at afskaffe den i år 2006. Der var en række detailspørgsmål til de enkelte markedsordninger, som vi gerne yderligere kan redegøre for under diskussionen.
Med hensyn til reformforslaget til den fælles markedsordning for vin, som blev fremsat i juli, foretages der for tiden den tekniske undersøgelse for derefter hurtigt at kunne bestemme de centrale spørgsmål på politisk plan. Jeg kan derfor på nuværende tidspunkt endnu ikke give Dem et detaljeret overblik over medlemsstaternes holdning.
Men jeg vil gerne sige to bemærkninger, fordi jeg mener, at de er vigtige. På grundlag af den hidtidige diskussion og også den orienterende udtalelse i Rådet i september kan det konstateres, at medlemsstaterne generelt anser det nuværende forslag fra Kommissionen for et betydeligt bedre diskussionsgrundlag end forslaget fra 1993/94. Især det mere fleksible koncept og de generelle målsætninger vurderes generelt som et klart fremskridt.
Jeg fastholder desuden, hr. parlamentsmedlem, fordi De har stillet spørgsmålet, at dette forslag skal betragtes som en bestanddel af den samlede pakke som led i reformen af den fælles landbrugspolitik og som led i Agenda 2000. For derfor at nå dette mål er det nødvendigt at opnå fremskridt så hurtigt som muligt. Det ville være til meget, meget stor hjælp - jeg retter denne appel til Parlamentet - at udtalelsen om dette forslag vedtages så hurtigt som muligt, for at vi også fra Rådets side kan gøre fremskridt.
Meget, meget betydelige fremskridt er der opnået på området udvikling af landdistrikterne. Det drejer sig her om et spørgsmål, der er yderst vigtigt for fremtiden for vores landmænd og for landdistrikterne som helhed. Formandskabet har derfor også viet sit uformelle møde i St. Wolfgang til dette emne. Der er fuld enighed i Rådet om, at der tilkommer politikken til udvikling af landdistrikterne en grundlæggende rolle som den anden søjle i den fælles landbrugspolitik. Delegationerne er i det store hele også indforstået med det integrerede koncept, der er anbefalet med henblik på denne politik. Ligeledes er der en meget bred enighed om de mål, der skal forfølges med den støtte, der ydes til udviklingen af landdistrikterne. Desuden var der også en positiv reaktion på idéen om at udbygge skovbruget og i øget grad inddrage det i pakken af foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne, selvom jeg ikke skal lægge skjul på, at medlemsstaterne stadig har forskellige opfattelser angående omfanget af enkelte af disse foranstaltninger, fordi dette område jo i væsentlig grad hører under medlemsstaternes kompetence.
Diverse vigtige spørgsmål skal behandles mere indgående, før de kan afklares endeligt. Efter min opfattelse er det især følgende: for det første arten af de specifikke foranstaltninger, som kan gennemføres. Det drejer sig her om spørgsmålet om, hvorvidt disse foranstaltninger kun skal angå aktiviteter i forbindelse med landbrug i alle dets multifunktionelle aspekter, eller om der også kan tages multisektorale interventioner i betragtning til støtte af landdistrikterne uden for de landbrugsmæssige aktiviteter i snævrere forstand.
For det andet: Den af Kommissionen foreslåede forbindelse mellem udligningsgodtgørelsen til ugunstigt stillede områder og overholdelse af bestemte miljøforskrifter kommenteres af talrige delegationer således, at udligningsgodtgørelsen i første række skal være et socioøkonomisk instrument til udligning af de naturlige ugunstige forhold.
For det tredje endelig spørgsmålet om finansieringskilderne og især Kommissionens forslag om at flytte foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne fra EUGFL's udviklingssektion til EUGFL's garantsektion.
Hvad finansieringsforordningen angår, er det klart, at drøftelserne herom logisk set først kan bringes til afslutning i en senere fase, først og fremmest også i lyset af forhandlingerne om andre dele af Kommissionens forslag, som skal give sig udslag i finansforordningens bestemmelser.
Om min opfattelse af spørgsmålet om de horisontale forordninger følgende: Disse forslag udgør fornyelser, som skal undersøges meget, meget intensivt, før de i praksis kan blive til fælles politiske retningslinjer.
Hvad hensynet til miljøpåbud angår, er der almindelig enighed om nødvendigheden af at støtte miljømål, hvilket i øvrigt svarer til den europæiske landbrugsmodel, som alle organer ønsker at udvikle. Men det skal stadig undersøges nøje, hvordan disse mål skal nås. Især rejser der sig spørgsmålet om, hvorvidt det skal ske som led i den fælles markedsordning eller eventuelt på basis af specifikke miljørammeordninger.
Hvad de kriterier, der er knyttet til beskæftigelse af arbejdskraft, angår, er medlemsstaternes holdninger delte, både principielt og vedrørende de nærmere omstændigheder. Det drejer sig åbenlyst om et meget følsomt emne, som stadig behøver en vis undersøgelse.
Endelig angående den degressive udformning, afhængigt af bedriftens størrelse, af det samlede beløb for den hjælp, der modtages af en bedrift: Her skal det konstateres, at delegationerne har forskellige opfattelser, idet flere delegationer principielt er indforstået eller er åbne over for maksimumsbeløbet, mens nogle delegationer på nuværende tidspunkt stadig afviser Kommissionens udgangspunkt.
Jeg håber i al korthed at have redegjort for det nuværende resultat af arbejdet i Rådet (landbrug) og om udsigterne for det videre forløb i forbindelse med landbrugsdelen i Agenda 2000.
Jeg er fortrøstningsfuld og tror, at denne dialog vil bidrage til at fremme de overvejelser, som også finder sted inden for Deres institutions rammer. De kan være forvisset om, at det østrigske formandskab er parat til at yde det bidrag, der er nødvendigt for at overholde tidsplanen fra Cardiff og dermed nå til en afslutning i maj 1999, også i landbrugssektorens interesse, som behøver klarhed over de fremtidige perspektiver. Tak.

Formanden
Mange tak, hr. minister.
Kære kolleger, jeg har netop regnet efter, og mødet vil fortsætte til kl. 24.00. Den taletid, der er fastsat til de enkelte talere, er udmålt sådan, at vi kun kan klare det, hvis De alle er meget disciplinerede og holder sig til taletiden og så vidt muligt endda sparer lidt på den. I den forbindelse vil jeg gerne stille et spørgsmål til kommissær Fischler. De skulle egentlig have ordet nu og så endnu en gang i tilslutning til forhandlingen. Kunne De holde Deres indlæg til sidst, eller vil De tale nu?

Fischler
Fru formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer. Først den gode nyhed: Jeg behandler det hele i fællesskab, så behøver jeg ikke tage ordet endnu en gang til sidst. Men jeg vil gerne takke for lejligheden til denne forhandling her i dag.
Jeg har tænkt mig, at jeg vil dele mit indlæg i to dele. Først vil jeg kommentere den mundtlige forespørgsel fra hr. Colino Salamanca og derefter komme ind på betænkningen af hr. Görlach. Men før jeg gør dette, vil jeg gerne sige hjertelig tak til alle ordførere og til alle, der har talt eller har udarbejdet arbejdsdokumenter, for deres arbejde.
Hvor står vi i reformdebatten? Situationen i diskussionen i Rådet har rådsformanden netop udførligt redegjort for, det behøver jeg ikke gentage. Kun én ting vil jeg endnu en gang understrege: Vi behøver reformen, og vi behøver den nu. Vi behøver også en virkelig reform. Med en halv reform, en skinreform eller en reform light når vi under ingen omstændigheder de mål, vi har sat os, og som Parlamentet også har krævet. Problemerne i Asien og også Ruslands krise gør, at der efterhånden ikke er mange, der tvivler på nødvendigheden af en reform og grundlaget for en reform af den fælles landbrugspolitik. Vores antagelser angående udviklingen på verdensmarkedet er for optimistiske, hedder det, oven i købet hyppigt fra de samme mennesker, som endnu for kort tid siden kritiserede vores vurderinger som alt for pessimistiske.
Lad mig derfor sige det tydeligt: Der er ikke sket nogen væsentlig ændring i de antagelser om udviklingen af udbud og efterspørgsel på mellemlangt og langt sigt, som ligger til grund for vores forslag. Udgangspunktet for vores reform er kun blevet bekræftet af de nye undersøgelser, vi har iværksat. En stigning i forbruget især i de asiatiske nyindustrialiserede lande, forbundet med beskedne muligheder for at øge den derværende produktion, vil stimulere handlen med landbrugsprodukter og priserne på verdensmarkedet.
Selvom der på kort sigt er lagt en dæmper på den økonomiske vækst som følge af problemerne i Asien og Rusland, vil den langsigtede udvikling ikke ændres væsentligt. Der vil altså absolut være muligheder for vores landbrug, hvis vi er parate til at slå ind på reformkursen. Og hvis vi ikke gør det? Ja, for kornmarkedet viser vores analyse, at uden en ændring af vores politik stiger interventionslagrene fra 14 millioner t i dette regnskabsår til 51 millioner t henimod slutningen af år 2005. I oksekødssektoren bekræfter vurderingerne ligeledes det presserende reformbehov. Uden reform skal man i midten af det næste årti regne med et overskud på 1½ millioner t.
I mælkesektoren er situationen ganske vist mindre dramatisk, men med den nuværende mælkepolitik kan EU's mælkeindustri ikke profitere af de forventede gunstige udviklinger, især ved osteeksporten. Jeg anser det derfor for uundgåeligt, at Fællesskabet forfølger et langsigtet perspektiv og ikke lader sig irritere af kortsigtede problemer. Hertil kommer, at det i hvert fald er uomgængeligt nødvendigt at bringe egne markeder i orden ved en reform.
Vores tre principper for reformen er uændrede. For det første skal vi videreudvikle den europæiske landbrugsmodel, idet vi klart forbedrer vores landbrugssektors konkurrenceevne. For det andet skal vi integrere multifunktionaliteten i vores landbrugssystem for at styrke den europæiske landbrugsmodel. Markedsreformerne skal derfor ledsages af en mere aktiv udviklingspolitik for landdistrikterne, og det skal ske overalt i Fællesskabet. Af hensyn til sammenhængen og for at undgå konflikter bør udvikling af landdistrikterne og markedspolitik også forbindes stærkere med hinanden, ved at finansieringen af udviklingen af landdistrikterne uden for mål 1-områderne afholdes af EUGFL's Garantisektion. For det tredje har landbrugspolitikken fortsat brug for en sikkerhedsmargen for at kunne reagere på uforudsete udviklinger selv efter en bedre markedsorientering.
Netop de seneste økonomiske kriser har vist, at verdensmarkedet ikke kun giver interessante eksportmuligheder, men også rummer en vis risiko, som vores landmænd må indstille sig på. Men i særligt vanskelige år, f.eks. ved klimakatastrofer eller sammenbrud af store markeder, skal landmændene kunne stole på Fællesskabets solidaritet.
Hr. Colino Salamanca har været inde på, at i diskussionen om finansieringen af Fællesskabets politik spiller rapporten om egne indtægter for tiden en større rolle. I den forbindelse vil jeg gerne gøre Dem opmærksom på, hr. parlamentsmedlem, at der findes en liste, hvori alle betalinger, som er omfattet af beregningerne, er nøje opført. Den er udarbejdet af Generaldirektorat 19. Jeg har allerede stillet den til rådighed for enkelte parlamentsmedlemmer. Jeg sender den gerne til Dem.
Vi har med denne rapport ikke ønsket andet end at skabe og fremlægge et objektivt diskussionsgrundlag om, hvilke principielle optioner der eksisterer for bedre at kunne styre ubalancer i budgettet. Det vil sige, at samfinansieringen for det første ikke er den eneste mulige løsning, men det betyder også, at vi først vil fremlægge et forslag, når der findes en klar politisk vilje hertil i medlemsstaterne. Men jeg vil ikke udelukke, at der i løbet af diskussionen også yderligere kan udkrystalliseres helt andre aspekter. Således har nogle medlemmer her i Europa-Parlamentet allerede gjort det klart, at det f.eks. kunne blive nødvendigt at skabe en ny ligevægt mellem markedspolitik og politikken til udvikling af landdistrikterne.
Men én ting vil jeg dog advare Dem mod, nemlig mod den fejlagtige antagelse, at vi kan klare budgetproblemerne ved, at vi giver afkald på en reform og nøjes med kosmetiske operationer. For en lille reform ville berøve landmændene deres fremtidsperspektiver. En sådan strategi ville være et farligt selvbedrag og ville gå ud over landmændenes evne til at klare sig i fremtiden. Hvis vi ikke nu bestræber os alvorligt på at nå til enighed så hurtigt som muligt, er der fare for, at det finansielle råderum begrænses så stærkt især fra anden side, at reformerne senere skal gennemføres uden de kompensationsforanstaltninger, der er mulige nu. Spørgsmålet er, om vi ønsker det, eller om De ønsker det?
Agenda-forslagene, sådan som de foreligger i dag, forudser foranstaltninger til indkomststøtte, og den frygt, der fra organisationspolitisk side fremføres angående forslagenes indkomstmæssige virkninger, er på ny blevet gendrevet. I mellemtiden foreligger der nemlig udførlige analyser fra to universiteter, hvori forslagenes økonomiske virkninger er blevet undersøgt. Disse undersøgelser er de mest omfattende, bredeste, men også mest uafhængige undersøgelser, som hidtil er blevet iværksat i denne forbindelse.
Modsat mange landbrugsorganisationer har de to universiteter ikke anvendt statiske, men dynamiske modeller, som også tager højde for afhængigheder mellem de enkelte produktionssektorer, omkostningsbesparelser og den forventede strukturudvikling. Følger man antagelserne i disse modeller, kommer man til det resultat, at sektorindkomsten nominelt stiger svagt frem til 2005. Tager man på den anden side yderligere højde for den sandsynlige strukturelle udvikling, skulle indkomsten pr. landmand også reelt udvikle sig klart positivt.
Hr. Colino Salamanca har spurgt, hvilke strukturelle udviklinger der ligger til grund for disse undersøgelser. Jeg må gøre Dem opmærksom på, at de gennemsnitlige nedgangsprocenter for antallet af bedrifter var større før reformen i 1992 end efter reformen i 1992, og jeg må gøre Dem opmærksom på, at for den periode, der er omfattet af vores planlægning, er den forventede nedgang pr. år i gennemsnit lavere, end den har været i gennemsnit i den sidste periode.
Afslutningsvis skal jeg understrege, at det udmærket kan vise sig at være nødvendigt at ændre forslagene for at skabe mulighed for en beslutning. Men her er det nødvendigt, at vi fuldt ud opretholder de selvvalgte reformprincipper. Og dermed kommer jeg til betænkningen af Görlach. Ved at de politikker, der hidtil har bestået af mange enkelte bestanddele, sammenlægges, og ved en presserende nødvendig udvidelse af aktiviteterne i landdistrikterne til et sammenhængende hele vil vi gøre udviklingen af landdistrikterne til den anden søjle i den fælles landbrugspolitik og samtidig væsentligt forenkle forskrifter, procedurer og støttekriterier. Hr. Görlach har ret i, at den anden søjle endnu ikke er så stærk som den første søjle, men vi - i hvert fald fra Kommissionens side - er absolut parate til at deltage i arbejdet på, at den bliver så stærk som muligt.
Deres ændringsforslag, mine damer og herrer, gør det også klart, hvilke betænkeligheder der findes i Parlamentet. Jeg håber, at jeg i den påbudte korte tid kan fjerne de fleste af disse betænkeligheder eller i det mindste kan præcisere, hvor og hvorfor vi har forskellige opfattelser. Det vigtigste mål for politikken til udvikling af landdistrikterne er at gøre det muligt at udarbejde sammenhængende programmer i hele Fællesskabet. Hertil behøver vi en ramme, som for det første er fleksibel nok til at tage højde for de forskellige behov og det rige potentiale i Europas landdistrikter, som for det andet muliggør et integreret udgangspunkt for planlægningen, og som for det tredje sikrer en positiv udvikling af et bæredygtigt land- og skovbrug. Jeg hilser det velkomment, at disse hovedmål støttes af ordføreren.
De foreliggende ændringsforslag kan groft sagt inddeles i tre grupper. Nogle af de foreslåede ændringer sigter mod en ændring af kernen i vores forslag og er derfor i konflikt med vores grundlæggende overvejelser. Således skal med en række ændringsforslag programmerne til udvikling af landdistrikterne uden for mål 1- og mål 2-områderne alene begrænses til landmændene. Selvom vi anerkender landmændenes centrale rolle, kan landmændene imidlertid ikke alene sikre landdistrikternes levedygtighed. Hvilke muligheder har så f.eks. søskende til den, der overtager gården? Er udvandring deres eneste udvej? Af disse grunde har vi i artikel 31 foreslået at udvide foranstaltningerne til fremme af udviklingen af landdistrikterne. Men valget af prioritering bør overlades til medlemsstaterne eller regionerne. Jeg er sikker på, at ordføreren, hr. Görlach, her deler min opfattelse.
Et yderligere spørgsmål, som rører ved grundlaget for den foreslåede forordning, tages op i nogle ændringsforslag, som beskæftiger sig med landbrugsmiljøforanstaltningerne. Efter Kommissionens mening drejer det sig her om et centralt element i vores forslag. Derfor er dette også den eneste del, som skal være forpligtende for hele Fællesskabets område. Men for disse foranstaltningers troværdighed er det nødvendigt, at de virkelig bidrager til at forbedre miljøet.
Især to af de ændringsforslag, der foreligger i dag, nemlig 55 og 56, ville imidlertid i væsentlig grad forringe de foreslåede landbrugsmiljøforanstaltninger. Et af forslagene ville bevirke, at alle landmænd, som driver ekstensivt landbrug, automatisk skulle modtage miljøpræmier, uden af nytten for miljøet overhovedet blev undersøgt. Dette kunne få til følge, at landbrugsmiljøforanstaltningerne kommer i konflikt med udligningsgodtgørelserne og ekstensiveringspræmierne som led i den fælles markedsordning. Jeg minder her netop om de betænkeligheder, som blev fremsat i sidste måned under forhandlingen om betænkningen af Iversen.
Med det andet ændringsforslag, som ville være uforeneligt med vores forordningsforslag, skal der indføres en støtte til markedsføring af regionale produkter. Jeg har intet imod denne gode tanke. Den bliver også taget op af os, nemlig på et andet sted, men venligst ikke som led i landbrugsmiljøkapitlet.
Det overvejende flertal af ændringsforslagene er i overensstemmelse med kommissionsforslagets grundlæggende udgangspunkt, som i øvrigt også støttes af Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter. Ved de fleste forslag drejer det sig om forslag til redaktionelle forbedringer. Jeg er klar over, at som ved enhver lovtekst er der også her et og andet, der kan og skal forbedres. I de fleste tilfælde er formuleringerne dog fra Kommissionens side valgt omhyggeligt for at gengive ganske bestemte politiske målsætninger. Jeg er derfor i dag endnu ikke i stand til ganske enkelt at overtage ændringsforslagene uden indgående undersøgelse. Man må ikke glemme, at også nuancer undertiden kan være vigtige.
Mange forslag understreger eller gentager blot spørgsmål, som der allerede er taget højde for. Hvad spørgsmålet om en maksimumsgrænse for støtte angår, må vi undersøge, med hvilken støttestørrelse den respektive ønskede virkning opnås, og samtidig sikre, at der leveres en passende modydelse. Hvor som helst det er muligt, har vi foreslået en forhøjelse af støttebeløbene til forskellige foranstaltninger, f.eks. ved etableringsstøtte for unge landmænd. Der eksisterer imidlertid efter vores mening ingen berettigelse for yderligere generelle forhøjelser.
Endelig er der en række ændringsforslag - 22, 27, 31, 35, 38 og 65 - som omhandler medlemsstaternes eller Kommissionens kompetencer. Hvis vi mener det alvorligt med subsidiaritet, bør vi ikke i EU-lovtekster optage spørgsmål, som lige så godt kan løses på nationalt eller regionalt plan. Først og fremmest skal spørgsmålet om, hvilke myndigheder eller institutioner der skal høres om programtilpasningen, virkelig ikke afgøres på europæisk plan. Men Kommissionen vil undersøge, om den kan tage visse tanker op i gennemførelsesbestemmelserne.
Hvad Kommissionens kompetencer angår, tager jeg absolut den udfordring op at fremlægge gennemførelsesbestemmelserne i løbet af seks måneder. Dog kan jeg ikke overtage ændringsforslaget i den form, det nu foreligger i, for vi har til hensigt at udarbejde gennemførelsesbestemmelserne snarest muligt efter, at Rådet har vedtaget forordningen. Hvad den interinstitutionelle ligevægt angår, er jeg ikke i stand til at ændre Kommissionens forpligtelser og kompetencer. Det ligger uden for forordningsforslagets anvendelsesområde. Men vær forvisset om, at jeg vil holde Parlamentet særdeles nøje ajour med situationen ved forberedelsen af gennemførelsesbestemmelserne og udviklingen af programmerne.
Afslutningsvis kan jeg konstatere, at det er opmuntrende, at kommissionsforslagets vigtigste mål anbefales i betænkningen, og jeg håber derfor, at Parlamentet støtter grundtrækkene i vores politik til udviklng af landdistrikterne, således som de foreligger i vores forordningsforslag.

Fantuzzi
Fru formand, først vil jeg gerne lykønske vores kollega Görlach for hans betænkning. Han har lagt meget overbevisning for dagen i dette emne, hvilket er i overensstemmelse med den opmærksomhed, som vores gruppe altid har vist politikken for landbrugsstrukturer og landdistrikter.
Vi er kede af, at denne anden søjle i den fælles landbrugspolitik i virkelighed stadig er noget vaklende på trods af bekendtgørelserne og de store erklæringer i Cork. Forenklingen af procedurerne for landbrugsudviklingsprogrammerne er naturligvis et pænt skridt i den rigtige retning, og regionernes nye rolle samt styrkelsen af partnerskabet er også vigtig, men det største af alle problemer er stadig finansieringsrammen, der er meget ringe, og som svarer til 10 % af alle udgifterne til den fælles landbrugspolitik. Det betyder, at landdistrikternes værdier - denne vigtige fysiske og menneskelige kapital, som Europa råder over - stadig i stor udstrækning vil blive styret af den sædvanlige markedspolitik. Ved siden af markedspolitikkens stærke midler og instrumenter ligner vores stakkels landbrugspolitik noget, der bare har en ledsagende rolle.
Jeg frygter i den forbindelse, at det berettigede forsøg på at udvide landbrugspolitikken til at omfatte et større område, der ikke er lige så knyttet til en rent landbrugsmæssig sammenhæng - som kommissæren mindede om - risikerer at skabe nogle forhåbninger og forventninger overalt, der ikke vil blive indfriet. Vi vil ikke have mulighed for at stille de mange landbrugssamfund, der ønsker at gøre brug heraf, tilfreds. Jeg tror, at dette er et tegn på de vanskeligheder og den usikkerhed, som denne reform af den fælles landbrugspolitik fortsætter med; en reform, som efterhånden har været bekendtgjort i alt for lang tid. Og med vores forslag til beslutning om landbrugsreformen i Agenda 2000 forsøger vi netop at gøre en indsats i den sammenhæng.
Der var to bekymringer, som fik os til dette. For det første var der bekymringen for, at udviklingen i krisesituationen på de internationale markeder fører til en standsning af reformen, mens man venter på bedre tider. Vi mener i stedet, at man bør fortsætte i en fast rytme og overholde den tidsplan, der var fastlagt for beslutningerne til næste forår. Desuden skal man heller ikke udvande denne reform alt for meget og lave en slags kunstig reform - som kommissæren sagde - navnlig ikke med hensyn til de innoverende aspekter i den horisontale forordning, som blev udråbt til at være en lejlighed til at genskabe borgernes positive syn på den fælles landbrugspolitik og retfærdiggøre den hermed forbundne støtte og tankegang. Disse aspekter risikerer efter min mening at forsvinde lidt for meget i horisonten.
Hr. Görlach har ret. Hvis Kommissionens forslag også på dette område havde været lidt mere modigt og i lidt mindre grad rettet mod en subsidiaritet, der er lidt for bekvem, tror jeg ikke, at det ville være kommet så vidt. Men nu skal vi fortsætte, vi må absolut ikke lukke af og forsvare tingene, som de er. Jeg tror, at en europæisk forskansning vil være være et meget dårligt signal til de øst- og centraleuropæiske lande, som desværre stadig må se dagen for deres optagelse rykke længere væk.
Den anden bekymring er den, som denne debat om samfinansiering af indkomststøtten vækker hos mig. Hr. kommissær, jeg værdsatte Deres større forsigtighed ved det sidste møde med Landbrugsudvalget, for den tankegang med nettosaldi på budgettet - der ikke har noget som helst at gøre med de egentlige spørgsmål om reformen af den fælles landbrugspolitik - risikerer faktisk at fremkalde en virus, der er farlig for hele den europæiske konstruktion, og jeg håber ikke, at alt dette fører til et nyt dødvande for reformen. Vores budskab - eller i det mindste det budskab, vi har forsøgt at sende med dette forslag til beslutning - er, at det er en god ting at lægge kortene på bordet og også lade landbruget komme til orde, da det ikke bare skal være et passivt vidne til beslutninger, der bliver truffet hen over hovedet på det. Hvis man ønsker at benytte debatten om budgetmidler til at tale om udgifter og således om den fælles landbrugspolitik, er det helt i orden, men så skal det være med henblik på den fælles landbrugspolitiks problemer som sådan, det vil sige en ulige fordeling af dens goder, hvilket også formanden for Revisionsretten mindede om her i salen i går.
Det er efter min mening ikke rimeligt at rejse en ideologisk mur mod den renationalisering, som medfinansieringen ville medføre, og at betragte denne som det onde selv. Jeg mener dog, at det er lige så forkert at lade en rent regnskabsmæssig tankegang være dominerende med hensyn til den ligevægt, samhørighed og solidaritet, som den nye fælles landbrugspolitik skal indeholde, og det i endnu højere grad end den gamle. Lad os således gå i gang med debatten og forhandlingerne inden for disse rammer. Jeg tror, at det vil være det bedste for alle parter.

Cunha
Fru formand, jeg vil gerne komplimentere formanden for Rådet og kommissæren. Og hr. Görlach for hans fremragende betænkning.
Hvad er de store spørgsmål, som optager Europa-Parlamentet, og som har fået det til at rejse denne mundtlige forespørgsel? Det er nok at betragte betænkningen om reformens generelle forhold, som Parlamentet vedtog i juli, og som jeg selv udarbejdede, Rådets erklæring fra november 1997 samt erklæringerne fra Det Europæiske Råd i Cardiff og det østrigske formandskabs erklæring for nylig. Jeg skal nu nævne, hvad de vigtigste spørgsmål er.
For det første: vise klogskab og mådehold i prisreduktionen, særlig inden for mælke- og oksekødssektoren;
for det andet: bibeholde interventionsordningerne, om end under mere fleksible og operationelle former;
for det tredje: sikre en mere ligelig behandling af forskellige produktioner, landmænd og områder for således at opnå, at den fælles landbrugspolitik endelig kommer til at bidrage til den økonomiske og sociale samhørighed inden for det europæiske landbrug;
for det fjerde: sikre en større intern ligevægt inden for den fælles landbrugspolitik gennem en styrkelse af landbrugsudviklingens såkaldte anden søjle. Det er faktisk uforståeligt, at man næsten ikke har ændret på de bevillinger, der går til denne ekstremt vigtige søjle, når ca. 10 % af retningslinjens ressourcer ikke anvendes;
for det femte: bevare et vist antal landmænd inden for et område, hvilket er vanskeligere i de mindre gunstigt stillede, fjerntliggende og meget fjerntliggende områder, da disse er i større risiko for afvandring og ørkendannelse.
Hvis reformen af den fælles landbrugsordning faktisk, sådan som det er blevet foreslået, begrænser sig til prisreduktion og kompensation på grundlag af indekseret produktivitetsstøtte, vil vi lave en reform, der kun er til gavn for de mest effektive landmænd. Det ville imidlertid være i flagrant modstrid med den politiske målsætning om at forsvare den europæiske landbrugsmodel og landbrugsområdernes levedygtighed. Målsætninger, som Kommissionen og Rådet altid er gået ind for og til stadighed har gentaget. Vi skal altså holde os væk fra politisk hykleri.
Efter at der er gået 15 måneder fra præsentationen af Agenda 2000 og syv fra, at dens forslag blev ført ud i livet, ser vi ingen tegn på fremskridt trods kommissærens og formand Jacques Santers indsats. Og som om dette ikke var nok, kommer nu forslaget om medfinansiering og forgifter hele debatten om den fælles landbrugspolitik. Vi ønsker ikke at undgå denne debat, vi ønsker ikke at flygte fra den, men denne debat går ud langt over spørgsmålet om den fælles landbrugspolitik, og vi må tage den på et passende tidspunkt og ikke nu. Der råder nemlig i Europa-Parlamentet bred enighed om den fælles landbrugspolitik, men spørgsmålet om finansieringen må på dette tidspunkt ikke få lov til at forgifte vores forhandling og ikke få lov til at splitte os.

Mulder
Fru formand, jeg vil gerne byde velkommen til især formanden for Rådet, Østrigs landbrugsminister og hans mange medarbejdere, som er til stede her i aften. Det er et godt tegn for det østrigske formandskab. Jeg vil gerne ønske hr. Görlach tillykke med hans betænkning. Jeg tror, at det er en god begyndelse for landbrugspolitikken i Europa, som også min gruppe anser for at være nødvendig. I fremtiden skal det forsvares som en del af den blå æske, efter min mening især på internationalt plan. Mens vi på denne side af Atlanterhavet er i gang med en grundig reform af den landbrugspolitik, som efter vores mening er nødvendig, kommer der fra den anden side af Atlanterhavet helt andre signaler, hvor forståeligt det end må være. Der stiger støtten pludselig kraftigt. Det ville være interessant, hvis Kommissionen engang analyserer, om denne ekstra hjælp passer enten i den blå eller i den grønne æske, og giver resultatet til Parlamentet? Landdistriktspolitikken i Europa skal i fremtiden, som jeg allerede har sagt, klart puttes i den grønne æske. Det er en uadskillelig del af den fremtidige europæiske landbrugspolitik, som skal betales fra kategori 1.
Det store problem med indtægtsstøtten i fremtiden vil være, at når landene i Central- og Østeuropa er medlemmer, vil de utvivlsomt også anmode om indtægtsstøtte. Det bliver virkeligt svært. Det vil ikke være til at betale, og så kommer den fælles landbrugspolitik virkelig i fare. Jeg er altså tilhænger af samfinansieringen under strenge betingelser. Samfinansiering kun, når der ikke opstår renationalisering, når medlemsstaterne forpligtes til at betale, og hvis de ikke gør det, vil der blive iværksat kraftige sanktioner. Det vil ikke overraske Dem, at jeg endnu en gang vil slå et slag for kvalitetspolitikken for landbrugsprodukter. I min betænkning for et par måneder siden angav jeg allerede nøjagtigt, hvordan det skal være, og jeg vil gerne, at det østrigske formandskab bringer dette frem i de kommende diskussioner.

Poisson
Fru formand, hr. minister, som kommissæren for et øjeblik siden meddelte som svar på den protesterklæring, der er kommet fra flere medlemsstater, der bidrager til Fællesskabets budget, har Kommissionen netop udarbejdet en beretning om den Europæiske Unions egne ressourcer med henblik på igen at bringe medlemsstaternes bidrag i balance.
Kommissionen fremlægger tre muligheder, herunder national samfinansiering af den direkte støtte til landbruget på 25 %. Dette forslag er måske tillokkende ved første øjekast, da en sådan omfordeling trods alt ville have en vis virkning for de medlemsstater, der har en landbrugssektor, der er mindre end gennemsnittet. På kort og mellemlangt sigt risikerer en national samfinansiering imidlertid at tynge de nationale budgetter for andre medlemsstater, som f.eks. Frankrig, som ville være forpligtet til at øge landbrugsbudgettet markant, hvilket er i modstrid med den udgiftskontrolpolitik, der er nødvendig for at sikre en vellykket indførelse af euroen.
Endelig udgør national samfinansiering en reel fare for den økonomiske solidaritet mellem medlemsstaterne. I tilfælde af alt for stor ubalance mellem de 15 medlemsstater kan man frygte, at der vil opstå et Europa i to tempi - et Europa for de rige medlemsstater og et Europa for de fattige medlemsstater. Jeg er imod national samfinansiering. Kommissionens forslag udgør en alvorlig trussel mod den fælles landbrugspolitik og kunne meget vel blive begyndelsen på landbrugets gennationalisering og - på længere sigt - dets forsvinden.
Den omsiggribende og fordægtige afvikling af den fælles landbrugspolitik vil uigenkaldeligt sætte spørgsmålstegn ved den europæiske enhed, da den fælles landbrugspolitik er den første fælles politik, der i de seneste 50 år på trods af de landbrugsmæssige maratonløb har været i stand til at vække denne følelse af samhørighed og solidaritet, der præger vores Europæiske Fællesskab. Reformen af den fælles landbrugspolitik, som er en helt klar nødvendighed, må ikke blive den sprængladning, der får vores Europa til at falde sammen.

Jové Peres
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, for det første mener jeg, at Cunhabetænkningen - en flot betænkning - har demonstreret selvmodsigelserne, ubalancerne og virkningerne af reformen fra 1992. Jeg synes, at det er forkert, at Kommissionen foreslår os Agenda 2000 uden at have opfyldt sin forpligtelse til at fremlægge en rapport, der evaluerer virkningerne af reformen fra 1992.
Hr. kommissær, det er ikke tilstrækkeligt med rapporter fra universiteter, for Kommissionens politiske ansvar forpligtede Dem til over for Parlamentet at give en objektiv vurdering af virkningerne af den foregående reform for at iværksætte en god debat. Det var et af Kommissionens store ansvar.
Kommissionen har begrænset sig til at fremsætte sektorielle reformforslag i mangel af et samlet projekt, og de reformer, den foreslår, er i store træk prisnedsættelser, der ikke kompenseres delvist med direkte indkomststøtte, og en generel erstatning af interventionsopkøb med støtte til privat oplagring.
Med henblik på udviklingen i den internationale finanskrise havde det også været ønskeligt at anvende mere specifikke analyseinstrumenter i forbindelse med disse foranstaltninger og de virkninger, som den internationale krise kan have på disse spørgsmål.
Endelig vil jeg på min gruppes vegne lykønske hr. Görlach og gøre opmærksom på udviklingen af landdistrikterne, hr. kommissær, for hverken de instrumenter eller finansielle foranstaltninger, der er blevet beskrevet i Kommissionens forslag, er tilfredsstillende, og de kan under ingen omstændigheder kompensere for de negative virkninger af resten af forslagene vedrørende samfundet og økonomien i landdistrikterne.
Jeg vil tilføje nogle betragtninger vedrørende samfinansieringen. Det, der foreslås, er ikke en solidarisk politik, for de rigtige økonomiske politikker - politikkerne for det indre marked og den fælles handelspolitik - afspejles ikke i budgettet. At fremlægge tingene som et spørgsmål om nettosaldoer er derfor upassende og meget lidt præcist. Her kan man måske fornemme en medlemsstats indflydelse, og Kommissionen bør være mere generøs og ikke lade sig påvirke.
Tillad mig at fremkomme med en sidste betragtning: Det, der sker med Agenda 2000, er et eksempel på et institutionelt spil inden for europæiske rammer. Det er meget vigtigt at overholde tidsplanerne, men det er lige så vigtigt at tage de rigtige beslutninger på en hensigtsmæssig måde og med passende debatter og gennemsigtighed.

Graefe zu Baringdorf
Fru formand, hr. kommissær, der er brugt mange penge inden for landbrugsområdet, og man kan jo prøve at forestille sig, at alle de penge, som i fortiden er tilflydt landbrugsområdet, var gået til den anden søjle, således som vi diskuterer det her.
Hr. kommissær, det er ikke til at forestille sig, hvilken udvikling i positiv betydning der kunne have fundet sted i landdistrikterne, hvor mange arbejdspladser der kunne have været skabt og bevaret, hvor megen udvikling vi kunne have tilskyndet til også i de områder, der er tilknyttet landbruget. Når man tænker på, hvor megen innovation der er opstået som følge af de spæde programmer, vi har, og de spæde beløb, der er blevet tildelt Leader-programmer og ledsageforanstaltningerne, kan man nogenlunde vurdere, hvilken virkning disse programmer kunne have haft, hvis de havde været udstyret med den fornødne kapital.
Stadigvæk er dét, den anden søjle índebærer, kvalitativt set særdeles fornuftigt, men kvantitativt beskedent udstyret. Her bør vi vise mere mod, og frem for alt på de andre områder, på de klassiske landbrugsområder, ved støttepræmierne, som gives til gengæld for prissænkning, tænke kvalitativt og tænke i økologiske og sociale baner, så der kunne ske en tilnærmelse og fastlægges en retning, så disse midler også på et eller andet tidspunkt strømmer ind i det, som i dag kaldes den anden søjle, og som derefter om fem, 10 år - man bør måske ikke sætte tallet for lavt - kunne blive den første søjle.
Hvis vi anvender disse finansielle midler, som vi råder over, fornuftigt, hvis vi ikke lader dem forsvinde i finansministrenes kanaler, har vi store muligheder. Jeg beder Dem, hr. minister, hr. kommissær, om at vise mere mod og om at være lidt mere offensive ved Deres optræden i offentligheden, når det gælder om at forklare, hvilke store muligheder der ligger i denne retning. Deres hjemland leverer her gode referencer og gode eksempler.

Barthet-Mayer
Fru formand, hr. kommissær, hr. formand Molterer, jeg skal begrænse mig til to punkter. For det første hører man tit, at den fælles landbrugspolitik har nået de mål om selvforsyning, der blev fastsat i Traktaten. Derefter begynder man straks at tænke på overproduktion, svind, braklægning, fald i landbrugskurserne osv., og alligevel må det siges, at alt dette ikke giver et korrekt billede af virkeligheden. Unionen mangler visse produktioner, som den sagtens selv kunne påtage sig. Vi importerer 70 % af proteinerne til husdyravl, men også 50 % af al honning og en stor del af vores citrusfrugter, fisk, træ og endda får, mens de kriseramte landdistrikter på samme tid forbliver uudnyttede.
For det andet er det, for så vidt angår budgettet, ikke et fald, men en stigning i støtteudbetalingerne, der skal til, uden at de opløses i hypotetiske samfinansieringsordninger, der fremmer national regnskabsegoisme på bekostning af Unionens grundlæggende solidaritetsprincipper. Reformen skal sikre en ligelig fordeling af produktionerne mellem de forskellige regioner, de klimatiske områder og medlemsstaterne. Reformen skal afvise en prioritering af intensiveringspolitikken. Reformen må ikke have som dens fornemmeste mål at tilfredsstille de multinationale selskaber inden for landbrugsfødevareindustrien.
Det er forståeligt, at de europæiske borgere ikke længere vil finansiere et så fordærvet system. Der findes en landbrugsmodel på europæisk plan. Den hviler ikke blot på Unionens evne til at eksportere eller på en generel sænkning af priserne. Den hviler på landbrugets multifunktionalitet og de mange forskellige egne, som vi skal forstå at anvende i forbindelse med perspektiverne om en vedvarende og human landbrugsmæssig udvikling, der kan skabe arbejdspladser.
Om vi skal deltage på verdensmarkedet? Ja selvfølgelig, men ikke på bekostning af vores medborgere og deres sundhed og ikke på bekostning af deres miljø! Også det er den pris, vi må betale for vores europæiske konstruktion. Også det er den pris, vi må betale for en Europæisk Union, der fungerer som en troværdig og respekteret partner med en klar identitet i forbindelse med internationaliseringen.

des Places
Fru formand, forslaget til forordning om støtte til udvikling af landdistrikterne fra EUGFL vedrører hele den eksisterende ordning, der drejer sig om mål 5A i strukturfondspolitikken.
Efter min mening er Kommissionens forslag ikke realistisk, og det tager ikke højde for de negative økonomiske virkninger, som reformen af den fælles landbrugspolitik i 1992 havde for landbruget. Den vilde jagt på udbytte, produktivitet og udvidelse for at opretholde en indtægt, der ikke længere giver mulighed for at foretage økonomisk rentable investeringer, er et slående eksempel.
Vores gruppe har såvel i udvalg som i plenum fremlagt en række ændringsforslag, der medtager alle landbrugets økonomiske sektorer i støtteordningen, hvorved den ekstensive produktion bevares, og hvorved der kompenseres for ekstraomkostninger i forbindelse med landbrugsvirksomhed i ugunstigt stillede områder.
Mange af disse ændringsforslag er allerede blevet vedtaget af forskellige flertal i Udvalget om Landbrug, hvilket således både over for Kommissionen og Rådet påpeger den betydning, vi tillægger udviklingen af landdistrikterne som et led i bestræbelserne på at opnå stabilitet i det europæiske samfund.
For så vidt angår finansieringen af den fælles landbrugspolitik, er vi imod enhver form for samfinansiering af en fælles politik fra medlemsstaternes side - alene ud fra artikel 2 i Rom-traktaten, som omhandler det økonomiske solidaritetsprincip. Endvidere ville bestemmelserne for gennemførelse af en national samfinansiering af disse kompensationer, som ville være obligatorisk i det første stykke tid, meget hurtigt blive valgfri og være op til de enkelte lande. Fru formand, gennem hele dette forslag til forordning sætter jeg spørgsmålstegn ved Kommissionens hensigter. Vil I virkelig bevare en fælles landbrugspolitik, den eneste eksisterende ud over den fælles fiskeripolitik? I modsat fald må det siges, at medlemsstaterne uden videre får mulighed for igen at nationalisere landbrugspolitikken og dermed selv forsvare egne interesser.

Garot
Fru formand, angående reformen af den fælles landbrugspolitik, der især i Kommissionens øjne blev pålagt os af udenrigspolitiske hensyn, bør det nu være klart, at udviklingen på internationalt plan med krisen i Asien og Rusland skal give os et mere realistisk forhold til eksportperspektiverne for vores landbrugsprodukter. Vi skal passe på med at være for optimistiske på det punkt.
På samme måde bør udvidelsen med landene i Mellem- og Østeuropa underkastes en meget omhyggelig undersøgelse. Det skal være klart, at en sådan udvidelse ikke må ende med at udvande vores fælles politikker og herunder især den fælles landbrugspolitik.
Det er i øvrigt ikke uden interesse for os europæere at betragte USA, der i dag igen er tvunget til at øge den offentlige støtte til landbruget. Dette er endnu et argument, der beviser værdien af vores fælles landbrugspolitik og vores europæiske landbrugsmodel over for Verdenshandelsorganisationen (WTO).
Men jeg vil også gerne henlede opmærksomheden på mere interne aspekter i forbindelse med den forestående reform. Vores landbrugspolitik har behov for igen at blive retfærdiggjort over for forbrugerne med hensyn til produktkvalitet, over for skatteyderne med hensyn til ligelig fordeling af Fællesskabets midler og over for vores medborgere med hensyn til sikring af den regionale balance og fremme af en vedvarende udvikling.
Det handler frem for alt om at få en sammenhæng i vores fælles landbrugspolitik, sådan som Cunha-betænkningen anbefaler det. Ud fra dette synspunkt vil jeg gerne advare mod initiativer i retning af og positive holdninger over for en samfinansiering af den fælles landbrugspolitik fra medlemsstaternes side, da et sådant tiltag, hvis det gennemføres, vil sætte spørgsmålstegn ved princippet om økonomisk solidaritet, som er en af grundstenene for den fælles landbrugspolitik. Det ville ligeledes medføre en gennationalisering af landbrugspolitikken, for fra det øjeblik hvor de nationale parter skal stemme om midler til de nationale landmænd, hvordan skal det så kunne undgås, at de meget hurtigt vil komme til at gøre det ud fra nationale kriterier?
Derfor kan jeg ikke sige god for denne idé om samfinansiering, og jeg vil anmode mine kolleger om at udvise årvågenhed i denne henseende.

Schierhuber
Fru formand, mine damer og herrer. Også jeg vil gerne første takke ordføreren for hans samarbejde og vilje til kompromis.
En betænkning om finansiering af foranstaltninger med henblik på landdistrikterne er ikke kun særdeles vanskelig at tackle på grund af dens enorme mængde af ændringsforslag, men også på grund af de forskellige behov, som medlemsstaterne har. Udvikling og fremme af landdistrikterne er en mærkesag for mig, da jeg er overbevist om, at Europa med sin mangfoldighed kun har en fremtid ved en målrettet og effektiv støtte også af landdistrikterne.
Jeg beder derfor kollegerne om forståelse for, at jeg her i Parlamentet igen og igen udtaler mig til fordel for landdistrikterne, men jeg anser det for et særdeles vigtigt emne, som fortjener til stadighed at blive trukket frem og gjort forståeligt for alle borgere.
Ud over regionalpolitikken spiller landbrugspolitikken en vigtig rolle i udviklingen af landdistrikterne. Mens regionalpolitkken med alle de midler, der står til rådighed for den, koncentrerer sig om at støtte landbefolkningen og infrastrukturen af små og mellemstore virksomheder, står EUGFL's landbrugspolitik til rådighed for landbruget. Denne fond skal nu sammen med de regionalpolitiske foranstaltninger først og fremmest stå til rådighed for landbrugsmæssige behov og krav. Jeg anser dette udgangspunkt for en integreret politik for landdistrikterne for særligt vigtigt, men vil i den forbindelse gøre opmærksom på, at der skal sørges for, at midlerne udnyttes effektivt. Med andre ord: Foranstaltninger, som først og fremmest angår landbruget, skal finansieres af denne fond, mens foranstaltninger, som ganske vist angår landdistrikterne, men overhovedet ikke har nogen sammenhæng med landbrug og landdistrikternes multifunktionalitet, egentlig snarere bør støttes inden for regionalpolitikkens rammer.
Jeg glæder mig også over det positive forslag om god faglig praksis. For landmændene skal den gode faglige praksis egentlig være grundlaget for deres arbejde i landbrugsbedrifterne. Alle ydelser, som derudover leveres til fordel for miljø, dyrevelfærd, landskabspleje og for samfundet generelt, skal godtgøres separat.
Jeg minder blot om Kommissionens politik, som går i retning af en stadigt videregående liberalisering af priserne, hvorfor det for vores landmænd er så meget vigtigere, at de får mulighed for endvidere at opnå en indkomst også via supplerende ydelser.
Naturligvis går jeg stærkt ind for gennemsigtighed i produktionskæden, for en miljøvenlig produktion og for et højt dyrevelfærdsniveau. Men disse ydelser skal for landmændene dækkes af en passende indkomst, for at vi også i fremtiden kan have en europæisk model for vores landbrug.

Anttila
Fru formand, hr. ordfører, hr. kommissær, målsætningen i Agenda 2000 muliggør EU's udvidelse mod øst. Samtidig ruster man sig til de kommende WTO-forhandlinger. På topmødet i Edinburgh vedtog man en tidsplan for Agenda 2000. ELDR-gruppen ønsker at forcere reformaftalen inden for den fastsatte tidsplan.
Omkostningerne ved en udvidelse er vurderet for forsigtigt. Den globale økonomiske situation er blevet svækket, og derfor er planen for finansiering af udvidelsen ændret. Den nye situation fik da også Kommissionen til på egen hånd at udarbejde en rapport, hvori man som én løsning foreslog en delvis nationalisering til finansiering af landbrugsudgifterne. Denne nationale finansiering af en fælles landbrugspolitiks udgifter er allerede nu hverdag i f.eks. Finland. Finland fik retten til på nationalt plan at finansiere støtte bl.a. i overgangsperioden for at hjælpe det finske landbrug til at blive integreret i EU's fælles marked. Fællesfinansiering af miljøstøtten er også et faktum.
Den nationale finansiering af landbrugsudgifterne bør være nøje reguleret, således at medlemslandenes landmænd får en ligeværdig behandling. Netop når man arbejder i et fællesmarked med meget forskellige forhold, har man brug for at give fordele til de mindre produktive områder gennem en fælles landbrugspolitik. Derfor burde man også i reformen af Agenda 2000 yderligere accentuere de svage produktionsområders behov, således som Luxembourg-beslutningen også forudsætter. Jeg håber, at man vil tage mere hensyn til disse behov fremover.
Reformen af Agenda 2000 kalkulerer stadig med den samme andel af producenternes marked, hvilket er et meget alvorligt problem for de svage produktionsområder. Den direkte støttes andel af den finske landmands indkomstsammensætning er allerede blevet for stor. Agenda 2000 gør kun situationen værre. Jeg spørger så. Hvorledes bevarer vi motivationen til at forsøge sig med landbruget som næringsvej?
Skovbrugsstøtten i Agenda 2000 er formuleret yderst uklart, og det er derfor svært at skitsere, hvad den betyder f.eks. finansielt. ELDR-gruppen modsætter sig desuden en udvidelse af støttepolitikken inden for de skovbrugssektorer, som findes inden for frihandelsområdet.

Hyland
Fru formand, det er ikke muligt inden for den tid, der er til rådighed, at drøfte de mange udfordringer, som europæisk landbrug står over for, eller landbrugets rolle som central del af landdistrikternes infrastruktur. Det er heller ikke muligt at foretage en økonomisk evaluering af denne rolle.
Trods gavmild EU-støtte, og det anerkender jeg, er familiebrug ved at forsvinde fra landdistrikterne. Aldersfordelingen hos landmænd bliver mere og mere skæv, og unge mennesker ser ikke længere på landbrug som en holdbar karriere. Hvordan skal den europæiske model med familiebruget så overleve? Hvad vil konsekvensen være for levnedsmiddelsikkerhed og -kvalitet på langt sigt, for ikke at tale om landmændenes rolle som forvaltere af miljøet?
Jeg vil gerne sige til de politikere, der ser landmænd som et legitimt mål for at fremme deres egne politiske karrierer med stemmer fra befolkningen i byerne, at de udviser en stor mangel på forståelse for den enestående rolle, som landbruget spiller i forbindelse med en bredere national politik og EU-politik. De lukker øjenene for det faktum, at levnedsmidler under nuværende omstændigheder produceres med marginal indtjening - og i mange tilfælde med en indtjening, der er lavere end produktionsomkostningerne.
I Irland er der helt klart en krise på kort sigt for producenter af fåre- og oksekød, som ikke kunne være forudset på tidspunktet for reformen i 1992. Den russiske økonomis sammenbrud og problemerne i forbindelse med BSE er blot nogle af de problemer, der har påvirket vores oksekødsektor.
På længere sigt og i forbindelse med Agenda 2000 må vi sikre, at familiebrug og deres individuelle foretagender støttes inden for de tilgængelige budgetressourcer. Større kommercielle foretagender bør ikke have lov til at lægge beslag på støtte, der efter min opfattelse burde gå til familiebrug.
Som konklusion støtter jeg fuldt og helt holdningen om, at der ikke bør være nogen samfinansiering af den fælles landbrugspolitik. Jeg er klar modstander af renationalisering.

Lindholm
Fru formand, jeg vil gerne ønske hr. Görlach tillykke med en god betænkning, hvor han påpeger, at udviklingen af landdistrikter risikerer at havne mellem to stole, det vil sige, at den mere eller mindre spilles væk, fordi der i henhold til Kommissionens forslag ikke længere bliver tale om et enkelt mål. Spørgsmålet er, om man har foretaget en ordentlig konsekvensanalyse.
Det er vigtigt at støtte og tilskynde til vekselvirkningen og gensidigheden mellem landsbyer og større byer, de udgør nemlig hinandens ressourcer. Udviklingen inden for landbruget - og her er EU medskyldig - har medført, at det for mange mennesker er umuligt at have familiebruget som hovedbeskæftigelse og eneste indtægtskilde. Det må ofte kombineres med anden beskæftigelse, hvis folk skal kunne blive boende på landet. Dette er særligt tydeligt i de tyndt befolkede områder. Støttekriterierne må derfor ændres. Ellers vil kun de større enheder kunne klare sig fremover, mens de små, miljøvenlige landbrugsenheder ikke vil have nogen fremtid. Det vil føre til fortsat affolkning og dermed til en pinefuld død for småbyer og landsbyer, da det er de små og mellemstore landbrugsenheder, der holder landsbyerne i live. Der er således behov for fleksibilitet i EU's landbrugspolitik, hvis vi ønsker levende landsbyer.

Nicholson
Fru formand, jeg vil gerne starte med at lykønske ordføreren. Vi har alle stor respekt for ham i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og i Parlamentet.
Udvikling af landdistrikter betegnes i øjeblikket som en anden søjle for landbrug. Jeg spørger mig selv, om denne søjle vil være til nogen nytte. Den eneste måde, man kan styrke landbruget på, er ved at give tilstrækkelig støtte til landdistrikterne. Jeg er meget bekymret for, at den anden søjle vil skabe en endog større ujævnhed inden for Den Europæiske Union. Det vil give store svagheder, hvis det kun er tiltagene i forbindelse med landbrug og miljø, der er obligatoriske. Det giver medlemsstaterne mulighed for at vælge til egen fordel, og det er måske ikke i landets bedste interesse, især ikke for de mennesker, der er afhængige af jorden som indtægtskilde.
Som foreslået kan det i øjeblikket inden for udviklingen af landdistrikter ikke lade sig gøre at løse de alvorlige problemer, som landdistrikterne i hele Den Europæiske Union står over for. Det vil ikke medføre beskyttelse af familiebrugsstrukturen, som vi har inden for Unionen. Landmænd over hele Europa spørger sig selv, hvorhen de skal gå, hvad de skal gøre, og hvad de har gjort forkert. Det er os i Kommissionen og Parlamentet, der har ansvaret. Det er os, der skal vise vejen frem. Det er os, der skal sikre, at der er en vej frem. Desværre er der i forbindelse med dette forslag ikke nok støtte til familiebrugsstrukturen inden for Fællesskabet.

Hardstaff
Fru formand, vi må inden for Parlamentet prioritere en reform af den fælles landbrugspolitik for det 21. århundrede meget højt. Hr. Görlach har udarbejdet en fremragende betænkning om Kommissionens forslag til udvikling af landdistrikter og har fremlagt et mindre antal praktiske ændringsforslag for at bringe dem på linje med Corkerklæringen, som Kommissionen har nedtonet en del.
Disse ændringsforslag er udarbejdet i bevidstheden om, at betingelserne for landbruget i det 21. århundrede vil være langt mindre arbejdskraftsintensivt og langt mere mekaniseret inden for næsten alle sektorer. Det er derfor yderst vigtigt at se udvikling af landdistrikter som en støtte til yderligere jobskabelsesmuligheder i landdistrikter og ikke blot inden for landbrugsog levnedsmiddelforarbejdning, selvom disse beskæftigelser stadig vil være væsentlige elementer i sådanne områder.
Det var derfor en skuffelse, at Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter fremlagde mange yderligere overdetaljerede ændringsforslag for at støtte landmændene frem for den bredere udvikling af landdistrikter. Vi er ikke landmændenes udvalg, og vi har en forpligtelse til at se ud over personlige interesser og tænke på de borgere, der lever i landdistrikter, og som ikke kan finde arbejde inden for landbruget.
Jeg håber, at Parlamentet vil afvise størstedelen af ændringforslagene, så vi i Parlamentet viser en realistisk og konstruktiv holdning i forbindelse med tilpasning af den europæiske landbrugsmodel for nye økonomiske og sociale betingelser som fastsat i den fælles beslutning fra vores kolleger, hr. Fantuzzi og hr. Graefe zu Baringdorf. Ifølge dem er de væsentligste faktorer bæredygtig udvikling, produktion af kvalitetslevnedsmidler, forbrugersikkerhed, beskyttelse af miljøet og biodiversitet, dyrevelfærd og udvikling af landdistrikter. For at opnå det sidste må vi have programmer som Leaderprogrammerne til at assistere mindre foretagender i udviklingen af nye arbejdspladser inden for højteknologi, turisme, traditionelt håndværk og i forbindelse med miljøfremmende projekter. Ikke blot inden for mål 1 og 2, men overalt, hvor landmiljøet er plaget af stor arbejdsløshed og social fattigdom.

Gillis
Fru formand, jeg har lyttet nøje og deltaget aktivt i mange forhandlinger om de store spørgsmål i Agenda 2000. Jeg er helt enig i, at Unionen skal planlægge sin kurs for fremtiden. Men forslagene til reformen af den fælles landbrugspolitik er baseret for meget på foranstaltninger til at mindske omkostningerne i forbindelse med udvidelse østpå og til at imødekomme presset fra USA gennem WTO.
Det er helt tydeligt, at der er en stærk tendens til at reducere landbrugspriser til de priser, der eksisterer på verdensplan og på østeuropæisk plan for at spare penge. Denne tendens medfører, at landmænd i EU må sælge deres produkter til en pris under produktionsomkostningerne og hente en del af indkomsten ved delvis kompensation. Det er ikke holdbart og bør ændres. Systemet er allerede under voldsom kritik fra landmænd, da beløbene for disse udbetalinger bestemmes efter prisen på landmændenes produkter og af nogle opfattes som almisser. Faktisk brugte De selv ordet støtte, hr. kommissær. Revisionsrettens beretning i denne uge er et godt eksempel. Den skabte i hvert fald store overskrifter om, at landmændene nærmest var kriminelle.
Systemet virker også afskrækkende på unge mennesker, der gerne vil have en karriere inden for landbruget. Den miljømæssige fordel af deres forvaltning, energi og uddannelse går også tabt. Jeg kan ikke finde nogen begrundelse for Kommissionens optimistiske idé om, at landbrugsindtægterne vil stige, medmindre det sker på bekostning af et stort fald i antallet af landbrug. Forslagene vil koste yderligere EUR 6 milliarder og gøre landmændene endnu fattigere.
Jeg vil gerne appellere til Kommissionen om at modificere disse forslag og finde andre løsninger. Landmændene i mit eget land må allerede leve med en stor indkomstnedgang. Oksekødpriser er 40 % lavere end for to år siden. Priser for svin og får skraber bunden.
Til slut vil jeg gerne anmode Kommissionen om endnu en gang at undersøge, hvorfor levnedsmiddelpriserne til forbrugerne ikke er faldet i takt med landbrugspriserne.

Boogerd-Quaak
Fru formand, hr, kommissær, ærede minister, jeg mener, at det er yderst vigtigt, at vi, som foreslået i betænkningen af hr. Görlach og i Kommissionens forslag, udvikler en bred politik for landdistrikterne. Hvorfor skal vi udvikle denne politik? Det er allerede sagt flere gange her i aften: fordi vi har brug for nye økonomiske bærere på landet. I den forbindelse vil jeg fremhæve to aspekter, som ikke er blevet nævnt ofte i aften. 80 % af befolkningen bor i byer. Jeg tror, at man på landet skal være klar over, at man ved udviklingen af landdistriktspolitikken skal sætte en udvikling i gang, som retter sig mod befolkningen i byerne. Det forstår jeg bl.a. ved en bred landdistriktpolitik.
Desuden vil jeg gerne have opmærksomheden rettet mod kvinderne på landet. De er ofte en stærk motor for fornyelse. Langt større fornyelser end dem, som vi ser fra mændenes side. Jeg vil gerne, at de får et skulderklap i forbindelse med denne landbrugspolitik.

Lambraki
Fru formand, vi er enige i, at det er nødvendigt med en reform af den fælles landbrugspolitik som resultat af de nye økonomiske omstændigheder og af den uheldige måde, den har fungeret på indtil nu. Vi siger ja til en reform. En reform, der mindsker skævhederne mellem landene, mellem regionerne og mellem landmændene, en reform, der bidrager til en miljøvenlig udvikling i landdistrikterne, en reform, der støtter landbrugsbefolkningen i vores lande. Derfor støtter vi også de foranstaltninger, der foreslås i Agenda 2000, som går i denne retning og stemmer overens med grundprincipper som samhørighed og finansiel solidaritet. Men vi er nødt til at gøre opmærksom på, at det mål, der hedder udvikling af landdistrikterne - som det er tilfældet med flere andre målsætninger - mere virker som ønsketænkning, eftersom der ikke er knyttet nogen finansielle midler til det.
At der er behov for en reform af den fælles landbrugspolitik må imidlertid ikke bruges som alibi til at fjerne denne. Derfor kan vi heller ikke støtte forslag som forslaget om samfinansiering, om direkte landbrugsstøtte, som måske opfylder det krav, visse medlemslande har stillet om reduktion af deres nettobidrag til fællesskabsbudgettet, men som fører den fælles landbrugspolitik i retning af renationalisering og sætter spørgsmålstegn ved landbrugsretningslinjens omfang. Samtidig vil en vedtagelse af samfinansiering have en negativ indflydelse på finansieringsstrømmen til strukturfondene, hvad angår de fattigste EU-lande, og således øge de allerede eksisterende skævheder.
Det er min opfattelse, at der er enighed om nødvendigheden af en reform. Dette giver os mulighed for at skride bedre og mere opmærksomt til handling og arbejde os hen imod en fornuftig reform, som landbrugsverdenen har meget brug for.

Filippi
Fru formand, hr. minister, hr. kommissær, ærede kolleger, denne vigtige forhandling skal afsluttes med vedtagelsen af et dokument om reformen af den fælles landbrugspolitik. Jeg håber ikke, at vanskelighederne i forholdet mellem de politiske grupper fører til en forkastelse af de fremsatte forslag. Det ville efter min mening være en alvorlig ting for Europa-Parlamentet, der skal udtrykke sig klart og ikke blot overlade beslutningerne til andre. Det er nødvendigt med en realistisk vurdering. Medfinansieringen kan gøre det muligt at løse den konflikt, der er opstået omkring medlemslandenes nettobidrag til landbrugsbudgettet.
Det, man skal undgå, er en renationalisering af den fælles landbrugspolitik og en formindskelse af den interne solidaritet. Jeg er derfor enig i de forslag, som klart støtter alle disse principper, og jeg vil i den forbindelse gerne opfordre alle kollegerne, og ikke mindst de italienske kolleger, til at stemme konsekvent i morgen.
Kære kolleger, hvis vi ikke her bestemmer, hvilken linje der skal følges, og hvis Rådet ikke snart finder en løsning på problemerne, risikerer vi at overlade beslutningen til andre, f.eks. til ØKOFIN-Rådet, der bestemt ikke går ind for at øge midlerne, hvilket ellers er nødvendigt for at støtte reformen af den fælles landbrugspolitik. Medfinansieringen kan således godt finde sted, når blot kravene om ligevægt og intern samhørighed står fast.

Lindqvist
Fru formand, hr. kommissær, det meste af Europa, 80-90 %, består af landområder. En meget stor del af Sveriges areal består af landdistrikter, men kun en lille del af befolkningen, kun 10-20 %, bor der. Hvis der ikke boede nogen der, ville det halve Sverige være ubeboet. Derfor er det vigtigt for os at støtte udviklingen af landdistrikter og landbruget. Mål 6-støtten skal ind under mål 1, og mål 5-støtten skal ind under mål 2. Kriterierne for denne støtte skal fortsat være de samme.
Landdistrikter, mennesker, natur, marker og vand er ressourcer, som vi skal passe på i Europa. Det er vigtigt at styrke lokalsamfundene, koordinere støtten, målrette uddannelserne, yde støtte til miljø og økologisk landbrug, satse på bioenergi og nye brændstoffer, f.eks. ethanol og methanol, samt på turisme og transport. Alt dette skal dog tage udgangspunkt i de enkelte menneskers egne ønsker, hvis udviklingen af landdistrikter skal foregå på en positiv måde.

Happart
Fru formand, hr. kommissær, hr. minister, Agenda 2000 er helt sikkert et af de emner, der har sat Europa-Parlamentet mest i bevægelse i løbet af de seneste 10 år. De langvarige forhandlinger og det utal af møder, som samtlige Parlamentets udvalg har brugt på emnet, kunne tyde på, at der er tale om et ambitiøst projekt.
Endelig skulle vi, om jeg så må sige, føde Europa, det ideelle Europa, det sted, hvor vores børn skulle kunne leve i fred som frie borgere, fra Atlanten til Ural. Vi ville åbne os mod nye stater, der måske nok var fattige på penge, men rige på håb. Vi var endelig holdt op med at være bange, vi var på vej mod oprettelsen af en europæisk stat. Denne stat skulle blive et intellektuelt fristed, hvor mennesket skulle være i centrum for de politisk og økonomisk ansvarliges arbejde.
Vi overlod det hormonfyldte kød og princippet »profit for hver en pris« til amerikanerne og deres Verdenshandelsorganisation. Vi var modne til den ægte solidaritet, hvor vi, de rige, rakte hånden ud for at give og støtte og ikke for at tage og ødelægge. Det var en drøm, endnu en. I morges, da jeg vågnede, løb det mig ikke koldt ned af ryggen, nej, den var blevet stivfrossen ved tanken om vores opførsel. Vi er igen klar til at give indtryk af, at vi hjælper de fattige, hver især i vores lille medlemsstat, fuldstændig forhærdede af snæversynethed.
Samfinansieringen vil - desværre - på helt legal vis give vores rigeste stater mulighed for at hjælpe f.eks. deres landmænd. Hvis der ikke er en større solidaritetsfølelse i Europa, hvis Agenda 2000 udelukkende har til formål at gøre det muligt at sende de rige staters penge tilbage til dem selv , hvem skal så betale for de fattige i de fattige lande, hvad enten vi taler om landene i Sydeuropa i dag eller om østlandene i morgen? Endnu en gang gør vi det modsatte af det, vi burde gøre. Sikken en skam for vores børn!

Arias Cañete
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, der er ingen, der er i tvivl om, at en reform er nødvendig, og ingen er i tvivl om, at den fælles landbrugspolitik ikke fuldt ud udfylder de funktioner, som traktaten tilskriver den. Når man bedømmer denne politik ud fra dens bidrag til den økonomiske og sociale samhørighed, når kritikken af og til et skandaløst niveau.
Men efter min mening er det mest bekymrende, at en reformproces, som i sig selv er enormt kompliceret især på grund af mangelen på midler til udvikling af landdistrikter, er blevet vævet ind i debatten om Fællesskabets egne indtægter.
I den sammenhæng er det helt sikkert, at Kommissionen har begrænset sig til at fremlægge en rapport med flere valgmuligheder, men erfaringerne i Fællesskabet har vænnet os til at være på vagt over for de rapporter, hvidbøger og grønbøger, som Kommissionen udarbejder. For i den sidste ende vil den mest støttede og velbegrundede valgmulighed i den liste, der fremlægges, med stor sandsynlighed nedfældes definitivt i fællesskabslovgivningen. Og samfinansieringen af den direkte indkomststøtte er ikke blot et brud på princippet om finansiel solidaritet, men også en krænkelse af princippet om tilstrækkelige midler, der er knæsat i artikel F, afsnit 3, i traktaten om Den Europæiske Union. Den er ikke et middel til forbedring af den fælles landbrugspolitiks effektivitet, men en simpel mekanisme til omfordeling af udgiftsbyrden.
Forslagene er helt klart et tilbageskridt og rammer især landene, der er omfattet af økonomisk og social samhørighed, mens de tilgodeser de mest velstående lande med undtagelse af Frankrig og i mindre omfang Danmark. Således opstår det paradoks, at udvidelsen sker på bekostning af samhørighedslandene, hvis andel i kategori 2 reduceres betydeligt, og desuden rammer finansieringsreformen af den fælles landbrugspolitik igen disse lande. Og det sker, hr. kommissær, uden at der tages hensyn til, at den liste over direkte støtte, som Generaldirektorat XIX har anvendt til sine beregninger, er meget kortere end de former for støtte, der betegnes som direkte og underlagt justeringer i den reform, som vi nu tager fat på i henhold til de oplysninger, Kommissionen forelagde i juni i år. Derfor udgør forslagene et endnu større tilbageskridt.

Iversen
Fru formand, den fælles landbrugspolitik blev etableret i 1950'erne, da der blot var seks medlemslande. Så godt som alle erkender, at denne politik ikke er klar til en udvidelse, der vil betyde, at Unionen kommer til at bestå af omkring tyve lande. Kommissionen har forelagt sine forslag til konkrete ændringer i landbrugspolitikken, og vi behandler i øjeblikket i flere udvalg i Parlamentet vores holdning til reformeringen af landbrugspolitikken. Vi kender hovedtankerne: de generelle støtteordninger afskaffes, og de europæiske landmænd må konkurrere på verdensmarkedet, hvor der er ved at ske en omfattende liberalisering. Det vil betyde, at priserne må tilnærme sig verdensmarkedet, og det vil gøre det forbi med mælkekvoter og overskudslagre. Denne udvikling skal ikke ske på bekostning af de landmænd, der vil få svært ved at klare sig i den frie konkurrence. Tværtimod skal den fremtidige landbrugsstøtte være langt mere målrettet. Prisstøtten skal afløses af højere direkte støtte til netop de landmænd, der virkelig har behov for hjælp. Der vil også fortsat blive givet støtte til områder og sektorer, der har særlige problemer.
Den nuværende landbrugsstøtte er baseret på kvantitet frem for kvalitet. Den tager intet hensyn til dyrevelfærd og miljøhensyn og er i virkeligheden efter min mening helt ude af trit med den stigende vægt, de fleste forbrugere lægger på disse værdier. Landbrugspolitikken kan ikke fortsætte uændret, hvis europæisk landbrug skal tage del i konkurrencen på verdensmarkedet. Og den fælles landbrugspolitik sluger i dag over halvdelen af EU's samlede budget, med udvidelsen bliver det endnu værre.
Forbrugerne kræver i stigende grad at få at vide, hvad deres mad indeholder, og hvordan den er produceret. De ønsker naturlige produktionssystemer, der beskytter dyrenes velfærd og ikke skader miljøet. Det er vigtigt at forstå, at vi skal indrette vores fælles landbrugspolitik, så den svarer til tidens krav, både for de nuværende medlemslande og også - og ikke mindst - for de kommende.

Botz
Fru formand, hr. kommissær. Landbrugsvirksomhederne i de østtyske delstater følger som alle andre naturligvis med største opmærksomhed beslutningsprocesserne vedrørende landbrugsreformen. Selvom det endnu ikke er gået op for alle - jeg ved, at det for længst er gået op for Dem - svarer disse virksomheder imidlertid for størstedelens vedkommende til den europæiske landbrugsmodel. De er multifunktionelle, de er bæredygtige, og de er - i det mindste potentielt - konkurrencedygtige. Vi ved alle, at de i de gunstigt stillede områder til dels er særdeles konkurrencedygtige.
Om multifunktionaliteten, især med henblik på fællesbedrifter, som jo dyrker størstedelen af vores arealer, især i områder, der på grund af deres beliggenhed er ugunstigt stillede, vil jeg sige følgende: De er ikke blot multifunktionelle, men - og det er vores vigtigste bekymring, og jeg tror også, at De ved det - i virkelige landdistrikter med en arbejdsløshed mellem 30 % og 40 % som i Mecklenburg-Vorpommern og andre regioner, er de de eneste garanter for de arbejdspladser, der i det hele taget stadig eksisterer. Hvad denne anden søjle angår, som vi alle glæder os til, og som hurtigst muligt skal blive stærk, må vi på ingen måde tillade, at der i forbindelse med rammebetingelserne for den første søjle forsvinder disse sidste garanter for beskæftigelsen i disse regioner.
Jeg tror, at det efterhånden også bliver forstået. Når det nu drejer sig om langsigtede perspektiver, vil jeg gerne helt bevidst bringe de genetablerede familiebrug i en efter vores opfattelse hensigtsmæssig størrelse ind i diskussionen, for de er, hvad størrelse angår, orienteret efter en driftsøkonomisk overlevelsesevne for den næste generation, som skal overtage gården. Også her er forståelsen for Kommissionens degressionshensigter stadigvæk meget beskeden.

Campos
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil begynde med det, som jeg føler mig tættest på i kommissærens erklæring: Vi skal ikke lave en lille reform, men en reform, jeg kunne næsten sige en stor reform.
Problemet her ved århundredets slutning er ikke produktionen. Den har det godt og klarer sig fint i Europa. Fra 1950 til nu er landbefolkningen faldet fra 35 % til 5 %, og produktionen er steget næsten otte gange, og som kommissæren lige har sagt, vil reformen komme til at fjerne endnu flere folk fra landbruget. Hvilket vil sige, at kommissæren vil bruge halvdelen af Fællesskabets budget på et mindretal, og eftersom der hersker en grundlæggende uretfærdighed i hele den fælles landbrugspolitik, vil kommissæren bruge 40 % af Fællesskabets budget på at tilgodese 1 % af de rigeste i Fællesskabet. Hvis 20 % af landmændene får 80 %, kan kommissæren regne efter og se, at 1 % af de rigeste vil modtage 40 % af Fællesskabets budget. For problemet er nemlig ikke produktionen. Problemet er en retfærdig politik til at forsvare landbefolkningen. Og dén politik er ikke omfattet eller diskuteret af Kommissionen. Og det er dén, som det ville være afgørende at diskutere, fordi det problem, som stiller sig i dag, er, hvordan kommissæren eller Rådet vil gøre fuldstændig slut på produktionsstøtten. For den er nemlig i dag en fjende af kvalitet, en fjende af miljøet, en fjende af arbejdet, fordi den produktion, som kommissæren giver mest støtte, er den, hvor der er størst arbejdsløshed - kornproduktionen tager i dag 43 %, og det er den produktion, der bruger mindst arbejdskraft i hele landbruget. Og det er derfor, at den er en kæmpe kilde til arbejdsløshed. Kommissæren forpligter sig ikke over for graduering, loft og retfærdighed. Og det er dette fundamentale spørgsmål om retfærdighed, som vi burde diskutere, fordi produktionen har det godt og klarer sig fint.

Myller
Fru formand, selvom jeg er den sidste taler her i nat, mener jeg ikke, det er en uvæsentlig sag, jeg taler om, når jeg fremdrager de synspunkter, som Udvlaget om Miljø- og Sundheds- og Forbrugerbeskyttelse har fremsat i denne sag. Målsætningerne for landbrugsreformen i teksten for Agenda 2000 går principielt i den rigtige retning, idet de tager hensyn til de beslutninger, som blev truffet f.eks. på møderne i Amsterdam og i Cardiff. Man har som målsætning, at landbrugspolitikken skal gøres mere miljøvenlig og tjene producenternes behov bedre.
I praksis er dette dog ikke lykkedes særlig godt. Problemet er, at Kommissionen overlader disse ting til beslutning på nationalt plan. På nationalt plan beslutter man, hvorvidt miljøspørgsmålet skal bindes til indkomststøtten. Man vil ikke træffe fælles beslutninger. Alligevel er dette en forudsætning for, at vi kan ændre retning. Landbruget er jo, som I ved, en af de værste forurenere af jordbund og vand. Vi når først frem til en virkelig forbedring, når vi får skabt gode fælles regler for landbrugspraksis, som realiserer principperne for en varig udvikling, og når kun de, der følger den gode praksis, kan blive en del af den fælles landbrugspolitik og -finansiering.
Spørgsmålet om, hvad der sker med Den Europæiske Unions fremtidige landbrugspolitik, er blevet drøftet på adskillige topmøder. Ved siden af miljølinjen fra Cardiff må man også fremhæve linjen fra Luxembourg, hvor det blev fastslået, at der også i fremtiden skal drives landbrug overalt i Den Europæiske Union, således også nordpå.

Formanden
Mange tak, fru Myller.
Rådet og Kommissionen har signaleret til mig, at de afstår fra udtalelser, hvis der ikke er yderligere spørgsmål, og det ser ikke ud til at være tilfældet.
Tak til alle, fordi De holdt ud så længe.
Jeg skal meddele, at jeg i henhold til forretningsordenens artikel 37, stk. 2, har modtaget otte beslutningsforslag .
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.30 .
Til sidst skal jeg ikke undlade at takke tolkene for, at de jo har arbejdet meget længere, end det oprindeligt var planlagt.
Kom godt hjem!
(Mødet hævet kl. 0.17)
