
Moretti
Hr. formand, jeg vil fordømme den alvorlige krænkelse af de mest elementære borgerlige og demokratiske rettigheder, som foretages af statspolitiet over for den bevægelse, jeg repræsenterer i Italien. Den har overskredet enhver anstændig grænse. De intimiderende og provokerende handlinger, der iværksættes over for den bevægelse, jeg repræsenterer, viser statens vilje til at træde enhver demokratisk ret under fode. Statspolitiet er aldrig skredet ind med samme beslutsomhed over for den organiserede kriminalitet...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Hr. Moretti, det, De her siger, er ikke til forretningsordenen. De bad om ordet til forretningsordenen, men De taler ikke til forretningsordenen, og jeg kan derfor ikke lade Dem tale videre.

Bedrageribekæmpelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0257/96 af Wemheuer for Budgetkontroludvalget om Kommissionens arbejdsprogram for 1996 om bedrageribekæmpelse (KOM(96)0017 - C4-0117/96); -A4-0263/96 af Theato for Budgetkontroludvalget om opfølgningen af den interparlamentariske konference om bekæmpelse af svig mod fællesskabsbudgettet (23. og 24. april 1996): for en samordnet aktion fra Unionens og medlemsstaternes sideog
mundtlig forespørgsel (B4-0840/96 - O-0179/96) af Theato for Budgetkontroludvalget og Marinho for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender til Kommissionen om konventionen om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser.

Wemheuer
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kommissær Gardin, inden jeg kommer ind på vore enkelte krav, vil jeg gerne sætte denne betænkning ind i en større sammenhæng, også selv om dette i den enes eller andens øjne og ører måske forekommer indbildsk. Vi har i denne uge, og ikke kun i denne uge, talt meget udførligt om, hvilken tilstand Den Europæiske Union befinder sig i. Vi har en forhandling om udvidelse, vi har en forhandling om regeringskonferencen, og vi har - ikke mindst tit med beklagelige undertoner - en forhandling om denne Europæiske Unions fremtidige finansiering.
Vi fører med meget beklagelige undertoner en debat i de lande, der er såkaldte nettobidragydere, og flere og flere borgere spørger ikke kun sig selv: Hvad koster denne Union os? men også: Hvad får vi ud af den? Er vi i fremtiden rede til at betale for den? Alle disse debatter er forbundet med hinanden. Vi har hørt, at en Union kun kan videreudvikles, hvis den også opnår accept blandt borgerne, de 370 mio mennesker, som lever i denne Europæiske Union, men også alle dem, som ønsker at tilslutte sig, og som naturligvs også skal bidrage med noget dertil.
Accept drejer sig ikke kun om hovedet. Formanden har gang på gang henvist til, at vi også skal tale til følelserne, men også den generelle fornemmelse. Vi skal vinde menneskene for Europa. Men når man fører denne debat i en tid, hvor pengene er knappe og der må spares overalt, så rykker dette spørgsmål naturligvis i forgrunden: Hvad koster det alt sammen? Dette spørgsmål er altid forbundet med spørgsmålene: Anvender de så også vore penge sparsommeligt? Er de så korrekte? Er de så nøjagtige, som de burde være? Ikke kun, betaler vi måske for meget, men også hvad sker der med dem? Foregår der da ikke bedragerier overalt i Europa? Man kan jo læse det hver dag i avisen: Bedrageri og korruption, bedrageri i forbindelse med støtte og andre ubehagelige ting, er det ikke en europæisk sygdom?
For det første er spørgsmålet efter min mening naturligvis stillet forkert, fordi bedrageri og korruption desværre ikke er nogen europæiske opfindelser, men sker på alle planer. Vi ved, at det begynder på det kommunale plan og ophører absolut ikke på europæisk plan. Det er en kamp, som vi alle må føre i fællesskab, og hertil har vi brug for offentligheden. Hvordan vinder vi offentligheden for os? Hvordan vinder vi borgerne for os, så de støtter os i denne kamp? Vi vinder dem først og fremmest, ved at vi informerer dem klart om, hvad vi allerede gør nu, idet vi informerer forståeligt og gør det klart, hvor ansvaret ligger, hvem der udøver funktioner, og hvem der måske også undlader at gøre noget.
Fru kommissær, Kommissionen har offentliggjort denne beretning om sine foranstaltninger til bedrageribekæmpelse på alle sprog på Internet. Jeg finder det fremragende og håber, at den fortsætter på den måde. Derved etableres der en offentlighed, som man aldrig kan nå ud til ad papirvejen. Men når vi henvender os til denne brede offentlighed, har vi også behov for særdeles meget mere klare formuleringer i denne beretning, for så bliver den nemlig ikke kun skrevet til et par fagfolk, ikke kun til Budgetkontroludvalget, ikke kun som retfærdiggørelse over for Parlamentet, så bliver den skrevet til 370 mio borgere, og de har så ret til at kunne forstå, hvad der står deri.
Jeg vil ikke nu gentage mine krav i enkeltheder, da jeg har affattet min betænkning så kort, fordi jeg håber, at nogle af de kolleger, som ikke nu kan være netop her, måske alligevel læser denne betænkning. Det tager ikke lang tid, og jeg har forsøgt selv at formulere mig så klart og tydeligt, som jeg kræver af Dem.
Men der er to punkter, som jeg gerne vil fremhæve endnu en gang. For det første er det vigtigt, at arbejdsprogrammet fremover klart er baseret på beretningen fra det foregående år. Derfor mine krav og jeg ved, at De støtter det. Jeg vil være Dem taknemlig for at sammenkoble disse to ting tidsmæssigt. Dette indebærer også, at arbejdsprogrammet indeholder meget tydelige punkter, og at man lige så klart og tydeligt kan kontrollere, om de er blevet overholdt.
Det andet, jeg gerne vil anmode om, og som måske er noget nyt, er følgende: Kommissionen bør i sin beretning ikke kun tage stilling til, hvilke bedrageribekæmelsesprogrammer den har gennemført, dvs. tilbagevirkende bedrageribekæmpelse, men også udtale sig om, hvordan den med henblik på bedrageribekæmpelse kontrollerer sine egne programmer, sin støttepolitik, i de tilfælde, hvor den selv kan formulere det. Jeg vil gerne, at den tager stilling til dette i beretningen. Vi hører gang på gang, også fra kommissær Liikanen og også fra Dem som led i drøftelsen af SEM 2000, at det er vigtigt på forhånd at eliminere incitamentet til bedrageri og ikke kun at kontrollere det bagefter og konstatere bedrageri. Hvis De vil tage stilling til dette, hvis De ikke kun over for os, men også hele den europæiske offentlighed vil aflægge regnskab for, hvad De gør i denne henseende, så vil det bidrage til accept og troværdighed i Den Europæiske Union, og jeg håber så ikke kun på det finansielle, men også på det politiske område, hvilket vi alle har et så indtrængende behov for.

Theato
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, den betænkning, som jeg i dag forelægger for Dem på Budgetkontroludvalgets vegne, har en særlig forhistorie. På Deres initiativ, hr. formand, drøftede medlemmer fra de nationale parlamenter sammen med medlemmer af Parlamentet i april i år, hvordan de europæiske skatteyderes penge kan beskyttes bedre. Denne interparlamentariske konference i Bruxelles var en vigtig og produktiv erfaring for alle parter. Ved afslutningen var man overbevist om og havde vilje til at gøre noget til beskyttelse af Unionens finansielle interesser og at høre op med de gensidige beskyldninger, som der tidligere undertiden har været.
Budgetkontroludvalgets betænkning følger resultaterne af denne konference op og kommer med konkrete forslag til, hvordan de kan gennemføres, helt i overensstemmelse med de ti kriterier til forbedring af bedrageribekæmpelsen, som De, hr. formand, formulerede ved afslutningen af konferencen. Min betænkning nævner de punkter, der skal løses på medlemsstatsplan. Den siger, hvor der er behov for initiativer fra Kommissionens side, og kommer med forslag til et bedre partnerskab mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Noget af det findes også i Kommissionens arbejdsprogram, som fru Wemheuer netop talte om.
Men med hensyn til mange krav og forslag er vi, hvis jeg må sige det sådan, tydeligere og modigere end Kommissionen. Jeg henviser også her til impulserne fra hr. Bontempi, hvis udtalelse fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender vi desværre ikke modtog rettidigt til, at vi kunne stemme om den i udvalget. I en situation, hvor der skal spares overalt, hvor der også skal foretages ubehagelige nedskæringer på Den Europæiske Unions budget, bliver det fuldstændig uacceptabelt, at vi i bedrageribekæmpelsen ofte på en vis måde binder os selv på hænderne.
Misforstå mig venligst ikke: Det forholder sig ikke sådan, at der ikke er sket noget i denne sag i de forløbne år. Det stigende antal afsløringer på alle områder viser absolut, at der gøres en forstærket indsats, navnlig fra Parlamentets og Kommissionens side, men også til dels fra medlemsstaternes side, som jo administrerer ca. 80 % af Unionens midler. Vore underskud ligger andre steder. Hvordan får vi fat i gerningsmændene? Hvordan stiller vi dem for retten, og hvordan ser sanktionerne ud? Det er det afgørende spørgsmål, som vi skal give et svar på. Dette er en afskrækkende virkning og en effektiv forebyggelse betinget af.
Kun i de færreste tilfælde bliver de ansvarlige for bedragerierne også rent faktisk stillet til regnskab. Dette vil ikke virkelig blive ændret, så længe vi i Unionen ikke har gennemgået hele det administrative juridiske og retlige arsenal og afstemt det efter hinanden. Vi har på dette område behov for en harmonisering af de strafferetlige forhold i medlemsstaterne og tilnærmelse af strafferammen, for at der overalt gælder samme retspraksis. Vi har brug for præcise bestemmelser for samarbejdet mellem efterforskningsafdelinger og domstole, ja så kompetente organer som muligt, som f.eks. det italienske bagmandspoliti, Guardia di Finanza , og instanser eller afdelinger i forbindelse med jurisdiktionen. Alt sammen skal gribe ind i hinanden, ellers kan ethvert hul blive til smuthul for den organiserede kriminalitet.
I denne forbindelse bør man også undersøge muligheden for, at der på europæisk plan kunne oprettes en instans, som har mulighed for at indlede retsforfølgningen i forbindelse med strafbare forhold til skade for Unionens finansielle interesser, navnlig i tilfælde, hvor EU-embedsmænd har ladet sig bestikke.
Et andet område er spørgsmålet, hvordan organiserer vi, hvordan organiserer medlemsstaterne bedrageribekæmpelsen? Kommissionens centrale enhed for bedrageribekæmpelse, UCLAF, har bestået sine første duelighedsprøver og opnået gode resultater. Men UCLAF kunne være endnu mere effektiv, hvis den i alle medlemsstater havde tilsvarende forbindelsesled med klare kompetencer og beslutningsstrukturer. Det, vi også desværre for ofte finder i dag, er en spredning af kompetencerne, som også i dag stadig forsvares ærekært. Borgerne forventer ikke kun af os, at vi afslører bedragerier, og at de skyldige stilles for retten. Borgerne forventer også, at vi inddriver de unddragne midler. Hidtil har inddrivelseskvoten i bedste fald ligget på omkring 20 %. Her har vi indtrængende brug for et handlingsprogram med henblik på mere og bedre uddannet personale, og vi skal rydde juridiske hindringer af vejen, f.eks. for korte forældelsesfrister, som gør en inddrivelse umulig.
Endelig skal vi fremover systematisk undersøge vore bestemmelser og forordninger med hensyn til incitamentet til bedrageri og i givet fald ændre dem. Et aktuelt eksempel er støtteordningen til olivenolie. På dette område vil vi i år udbetale over 300 mio ECU mere end de oprindeligt fastsatte 1, 8 mia. Vi er helt klar over, at en betydelig del heraf vil falde direkte i hænderne på svindlere. Her venter vi indstændigt på reformforslag fra Kommissionen. I denne forbindelse må man også minde om Rådets afgørelse vedrørende budgetdisciplin, som udtrykkeligt indeholder mulighed for at udsætte betalingen af landbrugsudgifter, hvis der foreligger en uretmæssig anvendelse af fællesskabsmidler.
En bemærkning til den forestående reform af EF-traktaterne: Her forventer vi af regeringskonferencen, at artikel 209 A, dvs. artiklen vedrørende bekæmpelse af svig, formuleres mere effektivt, dvs. at der skal udarbejdes juridiske virkemidler, der er ækvivalente, effektive, forholdsmæssige og afskrækkende, som det allerede er krævet i Domstolens dom i sag 68/88 om græsk majs. Kampen mod bedragerier bør være forankret som et anliggende af fælles interesse, og lovgivningsbeslutningerne bør fremover træffes i henhold til den fælles beslutningstagning, dvs. med fuld inddragelse af Europa-Parlamentet! Den hidtidige erfaring med fælles beslutningstagning på andre områder viser, at denne procedure ikke kun er en gevinst for demokratiet, men også fører til hurtigere resultater.
Det nøjagtigt modsatte, og hermed kommer jeg til den mundtlige forespørgsel, har Rådet desværre besluttet med hensyn til den strafferetlige beskyttelse af de finansielle interesser, nemlig en international konvention som led i tredje søjle. Denne afgørelse traf Rådet den 26. juli 1995, men indtil i dag er den ikke blevet ratificeret af en eneste medlemsstat. Og hvis jeg er rigtigt informeret, er en sådan ratifikation heller ikke i sigte, og det skyldes også, at stridsspørgsmålet om Domstolens kompetence ikke er afklaret. Åbent er også spørgsmålet om tillægsprotokollen til konventionen, som bl.a. skal indeholde bestemmelser vedrørende bestikkelse. Vi er også i denne forbindelse kommet med vore kritiske bemærkninger og forslag.
Det er beklageligt, at vi i dag ikke har lejlighed til at spørge Rådet om tingenes tilstand, pladserne er desværre ikke fuldt besatte. Men De, fru Gradin, som ansvarlig kommissær er her, og jeg vil gerne minde Dem om det, De sagde i Parlamentet den 15. marts 1995, nemlig at Kommissionen trods Parlamentets advarsler går med til en konvention for at undgå en blokadesituation. Men denne blokadesituation har vi nu, og vi er ved at blive utålmodige. De har Parlamentets fulde opbakning. Det viser de hidtidige afgørelser, og jeg spørger Dem: Hvor længe bliver De ved med at have tålmodighed med medlemslandene? Hvornår kan vi forvente en ratifikation, eller støtter De os med hensyn til det foreslåede direktiv på dette område? Jeg vil være Dem taknemlig for et svar, og jeg mener, at De har vor støtte!

Bontempi
Hr. formand, det udvalg, på hvis vegne jeg tager ordet, har anlagt en meget positiv bedømmelse af fru Theatos betænkning, navnlig fordi hun gennem sine præcise forslag vil give en meget stærk impuls til en aktion, som Parlamentet allerede har støttet i længere tid.
For så vidt angår de forslag, som vort udvalg har fremsat, er der et af generel karakter, som imidlertid forekommer mig vigtigt, og som vedrører spørgsmålet om god lovgivningsskik. Vi risikerer at få en ophobning af forskellige instrumenter på området, navnlig konventioner og protokoller, og endda protokoller og konventioner vedrørende samme emne, som f.eks. korruptionsområdet, med et resultat, som er alt andet end opbyggeligt, og som ikke har nogen virkninger, fordi konventionerne fortsat er døde bogstaver, der kun bidrager til at skabe stor forvirring. Disse instrumenter må samles, og for så vidt angår f.eks. korruptionen anbefaler vi at vedtage ét og kun ét selvstændigt instrument, der kan forene både forfølgningen af krænkelsen af Unionens økonomiske interesser og korruption af fremmede statsansatte. Der er helt klart her et hul i den internationale lovgivning.
Vi skal samtidig rejse et andet spørgsmål vedrørende vore beføjelser på korruptionsområdet. Vi kræver, at korruption udtrykkeligt omtales i den nye traktat som et spørgsmål af fælles interesse. Der er nemlig tale om en forbrydelse, som ligger til grund for alle internationale besvigelser, der er til skade for Fællesskabets budgetter, og som ligeledes danner forbindelsen til den organiserede kriminalitet. Desuden er andre organisationer, som f.eks. OECD og Europarådet, ved at sætte sig i bevægelse.
Jeg mener, at revisionen af traktaten som et hovedpunkt skal omfatte indsættelse af korruptionen blandt emnerne af almindelig interesse. Vedrørende korruptionen vil jeg erindre navnlig kommissæren, fru Gradin, som har engageret sig på dette område, om, at de forebyggende foranstaltninger er lige så vigtige. Jeg mener, at vi må vise megen opmærksomhed over for de forebyggende foranstaltninger og forenklede mekanismer, der er gennemskuelige, forståelige og brugelige.
Det andet punkt, som ligger os meget på sinde, vedrører den anden protokol vedrørende juridiske personers ansvar. Jeg skal ikke sige meget om, hvorfor vi må tage dette op, men det er et nøgleområde. Ansvaret påhviler i stadig videre omfang ikke blot fysiske personer, men juridiske personer eller virksomheder. Det er et vanskeligt juridisk problem, men det må tages op i bevidstheden om, at vi kun med passende sanktioner over for juridiske personer, altså kollektive enheder, kan opnå en bedre afskrækkende virkning over for svig og kriminalitet.
Endelig er der et nøglepunkt, som måske dækker alle de øvrige, og det er den vedtagelse, vi kræver, af en almindelig retsakt, som opfatter hele samarbejdet mellem både domstolene og politiet. Jeg erindrer alle om udleveringsproblemet og forholdet mellem retterne. Forbrydelser begås stadig hurtigere, men behandles om muligt langsommere til trods for vore bestræbelser. Vi må imidlertid gøre os klart, at dette instrument repræsenterer en mulig strategi for fremtiden. Og alt dette er omhandlet i betænkningen. Jeg beklager kun, at tiden ikke har gjort det muligt for os at medtage det, men forbeholder mig mundtligt at fremsætte tre ændringsforslag. Dersom forsamlingen er enig heri, vil det blive muligt til den fremragende betænkning, der er udarbejdet af fru Theato, at føje disse tre punkter, som kan være meget nyttige fra bekæmpelsessynspunktet. Vedrørende forespørgslen slutter jeg mig til de betænkeligheder og øvrige fremmende foranstaltninger, som fru Theato har foreslået.

Tomlinson
Hr. formand, bedrageri er ikke blot en økonomisk forbrydelse, der belaster EU's budget og snyder de europæiske skatteydere. Der er en voksende kræftbyld i Den Europæiske Unions politiske organer. Jeg mener, at det i uforholdsmæssig høj grad underminerer de europæiske borgeres tillid til os og giver unionsmodstandere og regeringer en letkøbt undskyldning for at anklage os for alle mulige synder. Borgernes billede af Unionen gøres mere negativt af antydningerne om bedrageri end af noget som helst andet. Derfor er de betænkninger, vi drøfter her til formiddag, så vigtige.
Først vil jeg gerne lykønske fru Wemheuer for hendes fortrinlige betænkning. Den giver udtryk for en utvetydig, pragmatisk hensigt til at arbejde sammen med Kommissionen i den nye kultur, som man tydeligt kan se i Kommissionen, der sigter mod at bekæmpe bedrageri mere seriøst, end det måske historisk har været tilfældet. Med denne betænkning får vi tilført nogle fornuftige, pragmatiske forslag om, hvad der bør ske i Kommissionens arbejdsprogram og forholdet mellem dette arbejdsprogram og årsberetningen. Jeg håber, at fru kommissær Gradin - som jeg glæder mig over at se her i dag - kan svare positivt på Wemheuer-betænkningen. Det er en positiv betænkning, der er blevet modtaget med enstemmighed i Budgetkontroludvalget, og jeg håber, at Kommissionen vil tage den for, hvad den er - en fornuftig metode til at arbejde sammen om at angribe det tosidede problem, vi står over for.
Og så Theato-betænkningen. Før jeg lykønsker fru Theato, vil jeg faktisk gerne sige tak til Dem, hr. formand, da baggrunden for Theato-betænkningen er Deres indlæg på topmødet i Essen. Med dette topmøde blev der skabt et grundlag for den konference, som samlede alle de parter, der skal samarbejde, hvis kampen mod bedrageri skal blive effektiv. Vi kan ikke forvente, at fru Gradin og UCLAF skal gøre det alene. Som vi ved, bruges 80 % af budgettet af medlemsstaterne, og omfanget af bedrageriet i medlemsstaterne er mindst lige så stort som bedrageriet med de midler, der bruges samlet i Unionens centrum i Bruxelles. Så vi havde denne konference, og fru Theato har udarbejdet en fortrinlig betænkning som opfølgning på Deres initiativ og den afholdte konference, og min gruppe støtter denne betænkning.
Vi skal se disse to betænkninger - fru Theatos og fru Wemheuers - som et sammenhængende svar på et enkelt problem; Wemheuer-betænkningen, der er henvendt til Kommissionen, og opfølgningen på Deres konference, der hovedsagelig sigter mod medlemsstaterne. Medmindre vi alle samarbejder, svigter vi Europas borgere. Bedrageri er ikke alene en forbrydelse. Bedrageri er ikke alene en politisk katastrofe. Der er også den pris, vi alle kommer til at betale i næste måned, når vi skal behandle budgettet. Det er den pris, vi betaler, udtrykt i mulighederne i de politikker, vi ønsker gennemført i Europa, og som går tabt, fordi vi ikke har råd, fordi pengene er blevet suget ud af budgettet.
I kampen mod bedrageri må vi acceptere, at Europas borgere ikke vil betro os yderligere ressourcer, før vi kan bevise, at vi bruger de eksisterende effektivt. Der er det ukomplicerede budskab, der kommer fra disse to betænkninger. Medmindre vi samarbejder, svigter Unionen Europas borgere.

Chanterie
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil begynde med at gratulere de to ordførere, fru Wemheuer og fru Theato, og også Dem, hr. formand, for initiativet til det fælles møde, som vi havde i Bruxelles.
Sidste søndag blev der i Europa-Parlamentet holdt en dag med åbent hus, hvor mere end 12.000 mennesker passerede gennem Europa-Parlamentet og talte med parlamentsmedlemmerne. Eet af de mange spørgsmål, som dukkede op igen og igen, var netop borgernes spørgsmål om denne, jeg vil næsten kalde den storstilede svig, som man har kunnet konstatere finder sted med Fællesskabets penge. Hvad sker der med skatteyderens penge? Hvad foretager Europa-Parlamentet sig for at bekæmpe denne svig? Dette er rent faktisk vore borgeres to spørgsmål.
Gang på gang måtte vi forklare, at det drejer sig om en fælles kamp og om et fælles ansvar, der ligger såvel hos EU-institutionerne som hos de lokale myndigheder. Det er også et spørgsmål, som vi står over for her: hvilken beføjelse har EU? Fru kommissær, jeg vil gerne mere konkret henlede Deres opmærksomhed på en dom fra Retten i Første Instans i Luxembourg, ved De Europæiske Fællesskabers Domstol. I en dom af 24. april 1996, altså fra i år, bekræftede dommerne i Fjerde Afdeling, at der rent faktisk findes en hjemmel, der legitimerer Kommissionens indgriben i forbindelse med bekæmpelse af bedrageri. Jeg ved ikke, om vi allerede nu fuldt ud fatter denne doms betydning? Denne dom udtaler også klart og tydeligt, at Kommissionens rolle i sagen er uundværlig. Uden beføjelser til Kommissionen ville de pågældende uregelmæssigheder simpelthen ikke blive straffet. Dette falder forresten fuldstændig i tråd med opfattelsen i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender.
Jeg vil gerne gå videre - det er faktisk blevet understreget - til de mange konventioner, som vi konfronteres med. Den ene gang kommer de fra Kommissionen, den næste gang fra Rådet og næste gang igen fra formandskabet, og vi kan ikke længere hitte ud af det. Jeg kan godt fortælle Dem, at det ikke er så nemt helt præcis at vide, hvad det er for en konvention, og fra hvilken instans, vi taler om. Konventionerne bliver heller ikke ratificeret senere.
Jeg vil endvidere kort nævne, at samarbejdet mellem de europæiske instanser og de nationale parlamenter ligeledes må forbedres. Jeg vil fortælle Dem om mine egne erfaringer fra et par måneder tilbage. Jeg er selv ordfører for det belgiske parlaments rådgivende udvalg for europæiske anliggender, og dér afgiver jeg betænkning om kontrollen med de finansielle strømme mellem Unionen og Belgien. I denne egenskab organiserede jeg i maj måned i det belgiske parlament en høring om bekæmpelsen af den europæiske svig i Belgien. Dengang var der ikke tale om alvorligt misbrug. Men to måneder senere udkommer en flamsk avis med en rapport fra Kommissionen om tilfælde med storstilet europæisk svig med landbrugsstøtte i Belgien. Denne rapport, fru kommissær, er ikke tilgået hverken det belgiske parlament eller Europa-Parlamentet men dukker til overmål op i avisen. Hvorledes kan vi så udvikle en strategi til fælles optræden. Det er klart, at vi må se at udvikle en strategi, der går ud på gennemsigtighed men også en strategi, der går ud på samarbejde, ellers når vi aldrig frem til noget resultat.

De Luca
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, megen insisteren fra Europa-Parlamentets side med henblik på at give problemet svig en reel fortrinsret i Den Europæiske Unions institutioner har endelig givet sig udslag i de første konkrete resultater. En ny opmærksomhed over for dette problem blev vakt med Rådets underskrift den 25. juli 1995 af konventionen om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser inden for den tredje søjle i Maastricht-traktaten.
En anden vigtig begivenhed har været den interparlamentariske konference om bekæmpelsen af svig, der blev afholdt den 23. og 24. april - således som det også er blevet nævnt her - og har givet anledning til, at vi er blevet bevidste om problemets alvor ved involveringen af de nationale parlamenter, og en vis genlyd i pressen.
Men kan vi hævde, at de resultater, der er opnået, og at de fremskridt, der er sket, har stået mål med de store anstrengelser, vi har gjort os her i Parlamentet? Når vi gør en første status må vi først stille os selv det konkrete spørgsmål, om vi har gjort noget, og hvad vi yderligere har gjort, og hvad vi har gjort bedre. Forordning nr. 307 af 1991 gør det muligt for Den Europæiske Union hvert år at give medlemsstaterne 20 millioner ECU for at hjælpe dem til at udvikle kontrol med gennemførelsen af udgifterne i EUGFL, garantiafdelingen, på deres områder.
Vi må med bitterhed konstatere, at udnyttelsesgraden af denne bevilling i 1994 kun lå på 30 %. Hvordan kan Rådet forklare denne underudnyttelse? Føler medlemsstaterne sig da så lidt engageret i bekæmpelsen af svig inden for landbrugssektoren? Og er Kommissionen for sit vedkommende i stand til at angive, om den i dag råder over en samlet retlig ramme, der beskriver dens undersøgelsesbeføjelser på Unionens område i et reglement? Er disse beføjelser virksomme? Kan de forskellige kontrolforanstaltninger virkelig gennemføres, og med hvilken konkret effektivitet? Har Kommissionen taget hensyn til anmærkningerne i den sidste beretning fra Revisionsretten og de heraf følgende forslag i dokumentet vedrørende de politikker, som jeg forelagde Budgetkontroludvalget, og som dette vedtog med henblik på at råde bod på visse mangler ved den økonomiske gennemførelse af visse interne politiske aspekter.
Hvilke foranstaltninger har Kommissionen truffet på området for procedurerne for udvælgelse af projekter og kontrol med aftaler, der indgås vedrørende de valgte projekter? Og dersom den har truffet sådanne foranstaltninger, gør disse det da muligt at nedsætte antallet af overtrædelser og tilfælde af svig, og særlig mindske risikoen gennem en mere hurtig og mere effektiv kontrol før proceduren?
Hr. formand, kære kolleger, jeg skal ikke føje yderligere til rækken af spørgsmål, der kunne fortsættes. Så stort er det problem, der med rette foruroliger os. Vi må nemlig ikke glemme, at vi som den eneste institution, der er umiddelbart folkevalgt, politisk er ansvarlige for brugen af Unionens offentlige midler. Endnu i dag - og det vil jeg gentage under denne forhandling - stiller jeg stadig det samme spørgsmål, nemlig om bekæmpelsen af svig er et problem om tekniske hjælpemidler, personale eller retsregler? Alene ved brug af de eksisterende midler kunne der opnås mere, dersom der var et større engagement i at anvende disse instrumenter. Det virkelige problem - lad os ikke lægge skjul på dette, kære kolleger - er et problem om politisk vilje. For at handle må man ville handle, men blot at tale om dets betydning, således som Rådet bliver ved med, er absolut utilstrækkeligt.

Kjer Hansen
Hr. formand, endnu en gang har Europa-Parlamentet fremlagt en række initiativer til, hvordan vi kan beskytte EU's finansielle interesser. Vi nøjes ikke med at snakke om, hvordan vi kan begrænse mulighederne for at svindle med EU-midler, vi kommer også med konkrete forslag til EU-lovgivningen for at sikre de nødvendige instrumenter til at bekæmpe svindlen. Samtidig oplever vi imidlertid, at Rådet overhovedet ikke bevæger sig ud af stedet. Rådet er klart ikke i stand til at træffe de nødvendige beslutninger eller til at gennemføre dem. Sagen er vel, at medlemsstaterne slet ikke har den fornødne vilje til at afgive suverænitet for at komme problemet til livs. Det forbliver ved de smukke ord, og den konkrete handling udebliver.
Et godt eksempel på medlemslandenes manglende vilje til at løse problemerne er den manglende ratifikation af konventionen om beskyttelse af EU's finansielle interesser. Til trods for at konventionen blev vedtaget i juli sidste år, har endnu ikke et eneste land ratificeret konventionen. Jeg synes, det er pinligt for EU, og jeg synes, at det i den grad afslører medlemslandenes handlingslammelse. Der er ingen endelig frist for, hvornår konventionen skal være ratificeret, der er ingen sanktioner, der er ingen muligheder for at presse medlemslandene, hvis de vælger ikke at ratificere konventionen, og dermed er der jo ikke noget reelt indhold og et reelt fremskridt i konventionen. Heller ikke mit eget land, Danmark, har ratificeret konventionen. Danmark, der ellers altid har travlt med at råbe højt og kræve en større indsats for at bekæmpe svindlen, gør heller ikke noget i praksis. Jeg oplever det som hykleri, når den ansvarlige minister på det ene møde efter det andet bekræfter og kræver, at der skal ske en større indsats og så samtidig ikke vil gennemføre den fornødne lovgivning. Et afgørende problem er naturligvis hele beslutningsproceduren, hvor vi mangler et ordentligt retsgrundlag for at kunne træffe de nødvendige foranstaltninger.
Afslutningsvis må jeg også appellere til vores kolleger i de nationale parlamenter, for de har jo tilsyneladende heller ikke den store interesse i sagen, ellers ville de kunne presse deres regeringer og i de nationale parlamenter rejse en debat om, hvorfor medlemslandene er så vrangvillige med hensyn til at tage de fornødne beslutninger.

Marset Campos
Hr. formand, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre støtter alle de fællesskabsinitiativer, som kan øge effektiviteten i bekæmpelsen af svig med Fællesskabets midler. Den tilslutter sig således også hr. Wemheuers betænkning og fru Theatos forespørgsel. Vi er ligeledes enige i de ti punkter, De opsummerede ved afslutningen af den interparlamentariske konference om bekæmpelse af svig.
Der er tre aspekter, jeg gerne vil fremhæve vedrørende bedrageri. For det første skal det understreges, at en del af svindelen muliggøres af den neoliberale filosofi og nedvurderingen af den offentlige sektor, som fremmer den aktuelle europæiske politik gående ud på, at alt, hvad der har med markedet at gøre, er positivt, medens det offentliges, statens indgriben nedvurderes og nedtones. Dette indebærer som sagt en svækkelse af de offentlige finanser og af de offentlige tjenesters styrke.
For det andet mener vi, at det er uomgængelig nødvendigt, at regeringskonferencen i forbindelse med revisionen af Maastricht-traktaten indføjer et kapitel, et udtrykkeligt afsnit om strategisk politik, retspraksis, politimæssig og strafferetlig samordning, om ensartet behandling af disse spørgsmål, da det ellers ikke er muligt at skabe forudsætninger for, at befolkningen tager et medansvar for disse problemer. Det er utroligt, at offentlige sammenslutninger, institutioner, tjenestemænd, fagforeninger og arbejdsgiverforeninger også deltager i denne praksis med at tilegne sig offentlige europæiske midler og svindle med fællesskabsbudgettet.
For det tredje er det nødvendigt med større effektivitet fra Europa-Kommissionens side. Jeg har haft den ubehagelige oplevelse at anmelde det spanske bedrageriudvalg vedrørende Den Europæiske Socialfond for visse uregelmæssigheder, og anmeldelsen var oven i købet vedlagt dokumenter fra finansministeriet som belæg. Kommissionen reagerede imidlertid ved at stikke halen mellem benene og sendte sagen tilbage til regeringen under påskud af, at den ikke henhørte under dens kompetenceområde. Det er efter min mening uomgængelig nødvendigt at forene kræfterne i en så vigtig sags tjeneste, som det er, at forbedre kontrollen.

Müller
Hr. formand, mine damer og herrer, i fru Theatos betænkning om resultaterne af den interparlamentariske konference om bekæmpelse af svig læser vi med rette, at »der på denne konference blotlagdes store mangler ved de systemer, der på nationalt plan og fællesskabsplan skal beskytte Unionens finanser«. Forud for disse mangler ved systemerne går imidlertid tydelige mangler i bevidstheden. Det skete jo flere gange på konferencen, at repræsentanter for medlemsstaterne ligefrem fik aha-oplevelser, da de hørte om Parlamentets planer, ønsker og hensigter.
Jeg kan kun håbe, at disse mangler i bevidstheden senest ved regeringskonferencens afslutning i det mindste i en vis grad er afhjulpet. Medlemsstaterne må omsider indse, at en effektiv bedrageribekæmpelse også og frem for alt i forbindelse med de midler, som administreres af medlemsstaterne selv, kun kan lykkes, hvis vi omsider får et effektivt retsgrundlag, foretager de nødvendige harmoniseringer, og Parlamentet i dette spørgsmål får beslutningsbeføjelser. Så længe dette ikke sker, forbliver bestræbelserne overfladiske. Men om denne politiske vilje i det hele taget er til stede hos Rådet, forekommer mig at være tvivlsomt i betragtning af de foreslåede nedskæringer på bedrageribekæmpelsesområdet i det kommende regnskabsår og i betragtning af Rådets dominans under vor forhandling i dag.
Jeg vil gerne kraftigt støtte opfordringen i Wemheuer-betænkningen til, at der foretages en risikoanalyse af direktiver og forordninger. Vi har allerede som led i forarbejdet brug for en undersøgelse af, i hvilket omfang der foreligger et incitament til bedrageri. Intet forekommer vel at være lettere - og det bekræfter vore resultater i Undersøgelsesudvalget om Ordningen for Fællesskabsforsendelse - end netop at fiske i rørt vande i junglen af støtteordninger og godtgørelser. Forenklede standarder og en begrænset støttepolitik er lige så påkrævet som effektive sanktioner for svig til skade for Fællesskabet. Endelig, og det følger også af Undersøgelsesudvalget, bør vi i højere grad sætte fokus på risiciene i forbindelse med den organiserede kriminalitet og hvidvaskningen af penge, og jeg anmoder Kommissionen om, navnlig UCLAF, at give Parlamentet kvalificerede data i denne henseende.
Afslutningsvis, hr. formand, interesserer det mig at få at vide, hvordan De selv om initiativtager til den interparlamentariske konference om bekæmpelse af svig vurderer medlemsstaternes hidtidige resultater og initiativer.

Vandemeulebroucke
Hr. formand, ikke så få mennesker i Europa mener, at Europa slår om sig med penge. Dertil kommer beretningerne om, at en pæn del af det europæiske budget skulle havne i hænderne på mennesker og organisationer, der overhovedet ikke har brug for eller ret til de opkrævede midler.
Jeg er medlem af Landbrugsudvalget, og den, der studerer mekanismen med restitution og interventionsstøtte bare en lille smule, ved, hvad det drejer sig om. Millioner af ecu havner hos professionelle svindlere, forbrydersammenslutninger eller endog hos den organiserede kriminalitet. At det drejer sig om gruopvækkende mange penge, beviser et par eksempler fra kødsektoren selv. I 1994 blev der for eksempel i Italien oprullet en omfattende bedrageriring. Næsten 200 mennesker blev forhørt, 50 blev fængslet og sigtet. De viste sig at være blevet bestukket. I februar 1996 kommer der så en anden sag om kødsvindel i Italien. Men også i andre medlemsstater er man ganske god til at fuske med kød. Tænk bare på de opsigtsvækkende afsløringer vedrørende Goodman International Imperium i Irland. Et særligt undersøgelsesudvalg har mellem 1991 og 1994 undersøgt alle tilfælde af uregelmæssigheder dér. En undersøgelse fra Kommissionen viste sågar, at der i perioden 1990-1992 blev svindlet for 100 millioner ECU bare i Irland. Men også Belgien, mit eget land, holdt sig ikke tilbage. I år blev der her opdaget en gigantisk bedrageriring. Det kød, der i dette tilfælde officielt blev indført i transit, skulle rent faktisk ikke belægges med importafgifter, men kødet blev pakket om i Belgien og udført til andre lande, såsom Frankrig og Spanien. Alt dette skete under anvendelse af forfalskede toldstempler. Senere undersøgelse påviste, at der rundt omkring de anklagede var opbygget et snedigt net med udløbere til slagterier, ejendomsselskaber, stråmænd og hotel- og restaurationsbranchen. Også et irsk slagteri var inddraget i sagen. Revisionsfirmaer var involveret. Der var tale om indviklede finansielle konstruktioner. Dette er kun et par eksempler ud af en gruppe af mangfoldige. Men de illustrerer i mellemtiden, hvor vigtig denne forhandling er.
De to betænkninger, som vi drøfter i dag, fortjener også vor fulde støtte. Mit parti og min gruppe er i det store og hele proeuropæisk indstillet, men i så fald et andet Europa, naturligvis et Europa uden bedragerier. I denne sag ligger hovedansvaret for anvendelsen og beskyttelsen af Unionens penge hos de nationale myndigheder, og dette må nok en gang understreges helt klart. Men også Europa bærer et ansvar. Derfor vil jeg endnu en gang lige minde om de vigtige krav i de to betænkninger. Det absolutte behov for større transnationalt samarbejde, en samlet retlig ramme, hvor domstolssamarbejdet bliver gennemgribende forbedret. Behovet for ændringer i forvaltningsretten, bedre samarbejde også på dette punkt, bedre uddannelsesprogrammer, told- og skattemyndighederne skal inddrages i bedrageribekæmpelsen, alt dette sker i alt for ringe omfang i øjeblikket, og først og fremmest må man også i langt højere grad overveje at inddrage de nye teknologier i kampen mod bedragerierne. Vi synes, at det er to usædvanligt gode betænkninger, som virkelig kommer på rette tid, og derfor vil vi støtte dem.

Lukas
Hr. formand, mine damer og herrer, når man, som det for øjeblikket er tilfældet i Østrig, som led i valgkampen i forbindelse med valget til Europa-Parlamentet møder mange mennesker, så kan man konstatere én ting: Der er næppe noget spørgsmål, der i den grad sætter de europæiske skatteyderes følelser i kog som kendskabet til, at en betydelig del af budgettet går til bedrageri og spild. Der er en direkte sammenhæng mellem den stadig hyppigere modstand mod Den Europæiske Union og kendskabet til dette alvorlige forhold. Bedrageri og spild til skade for fællesskabsbudgettet er naturligvis i første række bedrageri og spild til skade for skatteyderne i medlemslandene. En effektiv bedrageribekæmpelse er derfor frem for alt til gavn for den europæiske skatteyder. Socialt svage statsborgere, som må bringe store ofre, for at deres stat kan opfylde Maastricht-kriterierne, har absolut ingen forståelse for, at forbryderiske enkeltpersoner eller institutioner beriger sig indirekte på deres bekostning.
Bedrageribekæmpelsen skal prioriteres meget, meget højt som led i fællesskabspolitikken. Instrumenterne dertil skal tilvejebringes og det med hensyn til retsregler, apparatet til bedrageribekæmpelse og frem for alt tilvejebringelse af grundlagene for samarbejdet. En effektiv kontrol er nødvendig. Men bedragerierne skal frem for alt straffes på det strengeste. Der skal indføres en fælles, ensartet, effektiv og afskrækkende sanktionspolitik. Det skal også forhindres, at medlemsstater under påskud af subsidiaritetsprincippet forsøger at unddrage sig en effektiv kontrol. Det ville være et uacceptabelt misbrug af subsidiaritetsprincippet. Den, der modtager penge fra fællesskabsbudgettet, skal også underkaste sig den nødvendige kontrol. Dog skal forebyggelsen af bedrageri stå i forgrunden. En regional støttepolitik, som fordeler midlerne i småportioner, åbner døren på vid gab for korruption. En støttepolitik, som derimod konsekvent og effektivt stiler mod og følger klare mål, er også i meget mindre grad udsat for risikoen for svind, korruption og bedrageri.

Blak
Hr. formand, før jeg kom til Parlamentet, var jeg ivrig læser af kriminalromaner, og jeg ynder at se krimiserier og -film i fjernsynet. Nu behøver jeg blot at gå på arbejde for at opleve svindel for milliarder. Jeg anklager regeringerne i Europa for meddelagtighed i svig i det omfang, at de ved, hvor meget svindel der foregår, men vælger at se den anden vej. Hvis vi skal bekæmpe svindel med EU-midler og sikre, at de anvendes effektivt, må det nødvendigvis ske på internationalt plan. Svindlen stopper ikke ved nationale barrierer. Svindlen nyder i mange tilfælde godt af, at de nationale instanser samt EU's kontrollører i forsøget på at bekæmpe svindlen bremses af nationale barrierer, der opretholdes af Europas regeringer under påskud af, at de værner om suverænitet. Hvis vi kan komme international svindel til livs blot ved at afgive en smule suverænitet, så gerne for mig. Dette til trods for de danske forbehold. I sidste uge beskrev min kollega og landsmand, Kirsten Jensen, de danske forbehold som politiske nødvendigheder, men de kan være hæmmende for EU-samarbejdet, og hun har ret. Det samme har fru Kjer Hansen. I 10 år under en borgerlig regering i Danmark blev der ikke gjort det fjerneste. Jeg synes derfor, at det er utrolig flot, når den danske statsminister tør stå frem og meddele, at han er parat til at udvide det internationale samarbejde inden for EU med hensyn til kriminalitetsbekæmpelse. Det kunne en række af de øvrige EU-landes statsoverhoveder lære en del af.
Det handler helt konkret om, at EU's kontrollører skal have mulighed for at komme ind overalt og forfølge sager overalt. Kriminaliteten stopper ikke ved de nationale grænser. Kriminaliteten kender ingen grænser. For at kunne bekæmpe kriminaliteten må vi samarbejde fra regeringsniveau til kontrollørniveau på tværs af landegrænserne. Det handler om at samarbejde mod det fælles mål: at bekæmpe international svindel med EU-midler. Det er noget, borgerne kan forstå. Det er derfor, at denne sag er så vigtig.

Bardong
Hr. formand, mine damer og herrer, fru Gradin, i Parlamentet lykkes det os gang på gang at skildre yderligere nye tilfælde af bedrageri. Det lykkes os også, at disse opfanges af medierne, som beretter om dem. Men det, som vi virkelig skal præstere, er at finde et effektiv metode imod det. Vore bestræbelser i den henseende ænses knap nok i de internationale medier. Men man må dog også klart indse, at der er grunde dertil.
Det er allerede sagt flere gange, at der findes betydelige mangler i kampen mod bedragerierne, betydelige mangler i kampen for beskyttelsen af Fællesskabets finansielle interesser, mangler hos Fællesskabet og hos medlemsstaterne.
Europa-Parlamentets anstrengelser - det ved vi - er jo ikke uden resultat, men ofte er de uden virkning. Det, vi virkelig har brug for, er en samlet strategi. Vi må ikke lade os forlede til i de enkelte betænkninger altid kun at komme ind på detaljer. I modsat fald bliver der ikke taget hensyn til vore bestræbelser.
Artikel 209 A til beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser, som foreskriver, at medlemsstaterne til beskyttelse af Fællesskabets interesser træffer de samme foranstaltninger som til beskyttelse af deres egne interesser, er ikke tilstrækkelig og gennemføres heller ikke. Vi har brug for konkrete forslag, og vi har ikke kun brug for en sektorbestemt aktion. Hvor godt konventionen måske end kunne hjælpe, så er den imidlertid svag, og jeg er af den faste overbevisning, at vi heller ikke om fem eller flere år vil have fået ratificeret denne fællesskabskonvention eller tillægsprotokollen.
Det, vi virkelig har brug for, er et fællesskabsdirektiv, og i den forbindelse drejer det sig om fælles strafferetlige forhold og ens retsforfølgelse, om fællesskabsorganernes deltagelse i straffesagerne. Det er det mindste.
Jeg personligt takker fru Theato og fru Wemheuer mange gange for deres betænkninger, som har bidraget til denne fælles bevidstgørelse. I fru Wemheuers betænkning finder jeg især det krav vigtigt, at sammenhængen mellem arbejdsprogrammer, risikoanalyse og årsberetning skal gøres mere klar, og at Kommissionen i disse beretninger meget klart skal anføre en eventuel mindre videreudvikling af lovgivningsgrundlagene.
I hvert kan vi kun have en forebyggende eller afskrækkende effekt i denne kamp - og uden dette er det hele meningsløst - hvis vi virkelig modigt, også ud over banderne, spiller mod medlemsstaterne og mod Rådet. Skal det holde os tilbage! Men så siger vi også med al klarhed, hvem der holder os tilbage.

Rosado Fernandes
Hr. formand, fru kommissær, Europa-Parlamentet har i den senere tid spillet en vigtig rolle i bekæmpelsen af svindel med fællesskabsmidler, det har med alle midler forsøgt at ændre billedet af Europa som en gennemhullet si, der lader alt passere og dermed skaber usikkerhed såvel hos forbrugerne som investorerne.
Sådan som Europa er skruet sammen, for så vidt angår kontrol med forsendelser og kontrol med varer, indgyder det ingen tillid. For på grund af den manglende vilje i medlemsstaterne er det meget vanskeligt at kontrollere alt, hvad der sker på fællesskabsniveau. Europa-Parlamentet har med fru Theatos, fru Wemheuers, hr. Tomlinsons og mange andres indsats gjort vældige fremskridt med hensyn til at klarlægge ansvarsområder og tage stilling til, hvilke foranstaltninger der bør træffes.
Efter den interparlamentariske konference den 23. og 24. april er der fastlagt regler for de aktioner, der skal påbegyndes, der er fastlagt regler om ansvars- og kompetencefordeling, der er mulighed for intervention på såvel fællesskabsplan som nationalt plan, der findes udtømmende lovbestemmelser, som præciserer sanktionsog kontrolformer, retsforfølgning og inddrivelse af uretmæssigt udbetalte penge.
Men vil medlemsstaterne samarbejde? Vil Kommissionen reelt kunne indtræde som civil part i medlemsstaterne? Vil disse reelt samarbejde? Vil de være sig problemerne bevidst - efter min mening nej - for så vidt som momsprovenuet ikke i særlig stor grad er blevet anvendt til edb? Er de rede til at påtage sig et ansvar for velfærdet og opretholdelsen af en vis forretningsmoral? For selv i tyvenes univers er der nogle regler, der skal overholdes. Og i øjeblikket er der ingen regler overhovedet i Europa! I mit land, Portugal, ser vi kvæg dukke op overalt uden den mindste sundhedsmæssige, finansielle eller skattemæssige kontrol.
Man må således spørge, hvornår det reelt vil lykkes at få medlemsstaterne til sammen med Kommissionen og Ministerrådet at tage et ansvar for, hvad der sker på deres respektive territorier? Hvis der ikke findes et æresbegreb blandt de hæderlige, vil æren fortsat befinde sig i tyvenes lejr.

Costa Neves
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, ud over at takke hr. Wemheuer og fru Theato for deres fremragende betænkninger, som fremover vil være en obligatorisk referenceramme, vil jeg fremhæve tre aspekter. Dette problem må i sagens natur involvere alle, såvel Den Europæiske Union generelt som hvert enkelt medlem af Europa-Parlamentet, såvel medlemsstaterne som de regionale og lokale myndigheder. Kort sagt alle borgere. Og indsatsen skal være permanent, man kan aldrig læne sig tilbage i den tro, at alt, hvad der er at gøre, nu er gjort. Bedrageribekæmpelsen vil blive mere effektiv i takt med, at aktionerne på de forskellige niveauer bliver mere effektive og integrerede, lige fra unionsplanet til lokalplanet.
I den forbindelse er det af særlig stor vigtighed, at konventionen om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser ratificeres med henblik på at sikre en fælles aktion i kampen mod svindel og en effektiv arbejdsdeling under respekt for subsidiaritetsprincippet. På baggrund af den indhøstede erfaring i forbindelse med gennemførelsen af strukturfondene i relation til regionalpolitikken, hvor der rent faktisk ikke kan konstateres øget svindel, er jeg overbevist om, at det, der skal gøres, er at forenkle procedurerne, mindske bureaukratiet og springe nogle sagsbehandlingsfaser over. Komplicerede forretningsgange er en yderst frugtbar grobund for øget svindel og korruption. Forenkling af processerne er derimod den bedste forudsætning for at bekæmpe disse fænomener. Men før en sådan forenkling bliver en realitet, er der stadig meget, der skal gøres.

Amadeo
Fru formand, i sin omhyggelige redegørelse anfører fru Theato en række foranstaltninger, der kan give den politiske vilje til bekæmpelse af bedragerier til skade for fællesskabsbudgettet form og effektivitet ved at styrke harmoniseringen af de eksisterende regler og samarbejdet mellem Fællesskabets og de nationale myndigheder. Fru Theatos forslag er en forløber for indsættelsen i traktaten af et retsgrundlag, der muliggør en lovgivning mod svig ved at forudse en procedure med fælles beslutningstagning og indførelse af et sæt retsregler, hvorved medlemsstaterne forpligtes til at beskytte Fællesskabets økonomiske interesser foruden deres egne.
Harmoniseringen af de eksisterende regler skal ske på både administrativt niveau, dvs. for så vidt angår sanktionerne og kontrolforanstaltningerne, og på lovgivningsniveau ved en hurtig ratificering af konventionen om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser, der blev vedtaget i 1995, samt undertegnelsen af de to ledsagende protokoller, hvoraf den ene angår den strafferetlige forfølgning af offentligt ansatte, der har gjort sig skyldige i korruption, og den anden ansvaret for ikke blot de offentligt ansatte, men tillige for medlemmer af de nationale styrende organer.
Dette er ganske vist alt sammen fortjenstfuldt, men vi skulle gerne holde fødderne på jorden, idet vi er overbevist om, at selv Kommissionen ikke virkelig tror på, at konventionen af 1995 vil kunne ratificeres af samtlige regeringer i Fællesskabet på grund af de objektive vanskeligheder ved at forene den politiske vilje i samtlige 15 lande. Denne ratifikation viser sig vanskelig, først og fremmest fordi der til den er knyttet de to tillægsprotokoller, som ikke blot vedrører offentligt ansattes ansvar, men tillige ansvaret for medlemmer af offentlige forsamlinger, institutioner og regeringer. Vi mener, at det ville være mere oprigtigt og ærligt, hvis Kommissionen undersøgte iværksættelsen af et fællesskabsinstrument, der kan fungere som norm for Det Europæiske Fællesskab med henblik på den endelige iværksættelse af bekæmpelsen af besvigelser mod Fællesskabet.

Perry
Fru formand, vi har igen og igen under denne forhandling hørt, hvordan borgere i hele Europa ønsker, at kampen mod bedrageri skal have øverste prioritet. Jeg kan fortælle, at de mennesker, jeg repræsenterer i Hampshire og på Isle of Wight, bestemt tilslutter sig dette.
Men nu skal vi jo ikke overdrive. Jeg har undertiden under denne forhandling haft indtryk af, at Den Europæiske Union er det eneste organ, der er ude for bedrageri. Lad os lige huske på, at de nationale stater også har problemer. Vi skal alle deltage i kampen mod bedrageri, uanset hvor det sker.
Jeg vil gerne lykønske Kommissionen med det arbejde, den har gjort med at fremskynde sin indsats og også lykønske Parlamentets formand med, at han med sin store autoritet har medvirket til gennemførelsen af Parlamentskonferencen.
Vi kan alle huske de gammeldags western-film, hvor banditterne galopperer over statsgrænsen, mens sheriffens folk er nødt til at bremse hårdt op på den anden side. Er vi virkelig kommet meget længere? Vi skal have formidlet budskabet om, at vi skal kunne komme over de nationale grænser, og ratificeringen af konventionen er bestemt en meget høj prioritet.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på to måder, vi måske kan skabe forbedringer på. Den ene er gennemsigtighed, som andre medlemmer har sagt. Hvis offentligheden ved, hvor pengene bruges, kan de fungere som vore øjne og ører. Kommissionen har allerede indført en hot-line. Hvis offentligheden har informationer, kan de bruge denne hot-line meget mere.
Og vedrørende samarbejde - samarbejde mellem Fællesskabet og de nationale regeringer og indbyrdes mellem de nationale regeringer. Jeg kan fortælle Parlamentet, at den britiske regering bestemt tager dette behov for samarbejde meget seriøst. Den britiske ministerpræsident har bedt mig om være formand for en arbejdsgruppe bestående af medlemmer af Underhuset, dette Parlament og Overhuset, så vi i fællesskab kan se på problemerne med bedrageri og undersøge, hvordan vi kan forbedre kontrollen med Fællesskabets udgifter på nationalt plan.
En britisk ministerpræsident henvendte sig engang til Fællesskabet for at bede om at få sine penge tilbage. Hvis vi ikke får løst dette problem, er det ikke blot en ministerpræsident fra en enkelt medlemsstat, der beder om at få pengene tilbage, det er alle borgerne, der beder om at få alle deres penge tilbage. Derfor skal vi have løst dette problem.

Martinez
Fru formand, fru Theatos og fru Wemheuers betænkninger er meget spændende: svindel, korruption, organiseret kriminalitet, jakkesætskriminalitet. Man skulle tro, at det var referatet af den socialistiske internationale.
Der er selvfølgelig de spændende beretninger fra Revisionsretten, dommene fra EF-Domstolen, svindel med olivenolie, med korn, med udgifter, med indtægter, med skibe, som lastes gennem forenden for at blive losset gennem agterenden, så man kan få udbetalt støtte mellem de to, Rotterdams havn. Det er alt sammen meget spændende. Det skal forhindres. Måske burde man helbrede, angribe årsagerne og først og fremmest de nationale årsager, Grækenland og Portugal, der snyder med nationalregnskabet, når de skal beregne deres BNI.
Men var der ikke noget med en mødesal i Europa-Parlamentet? Var der ikke en formand, der underskrev den underligste kontrakt, et kvarter før hans mandat udløb? I Europa-Kommissionen, som har tilladt momssvindel? De, der har fjernet grænserne! Som har tilladt svindel med sygdomsbefængt mel? De, som har fjernet grænserne! Var der ikke en herre ved navn Andriessen, som i 1992 underskrev en hemmelig aftale ved navn Blair House om nedlæggelse af den mikroskopiske grænsekontrol, der gjorde det muligt at afsløre amerikanernes svindel med kornsubstitutterne? Var der ikke en fru Scrivener, der startede med at sige »Min kære Franz, hvis ministrene nogensinde finder ud af, at du har underskrevet en hemmelig aftale osv....«? Som forårsager et årligt tab på fællesskabsbudgettet på 25 mia ecu gennem den generelle toldpræferenceordning? Som hvert år forårsager et tab på 850 ecu pr. ton bananer, der importeres, til gavn for det multinationale selskab Chiquita? Er det ikke Europa-Kommissionen, der gør det?
Selv om de generelle toldpræferencer har deres retsgrundlag i artikel 113 eller artikel 130 W, finder disse ting ikke desto mindre sted. Hvem har ikke læst bogen af trotskisten Gérard de Celis, journalist ved det belgiske radio og tv, som hedder »Privé de public«, og som angiver de datoer, tidspunkter og restauranter, hvor de højtstående embedsmænd i Kommissionen, ministrene, og repræsentanterne for de multinationale selskaber mødes og forhandler om bortsalget af de offentlige virksomheder! Denne bog findes virkelig!
Sandheden er, at De ønsker at udnytte svindelen til at gå videre med den europæiske integration. De ønsker en fællesskabsret. De underskrev i øvrigt en konvention om retligt samarbejde og politisamarbejde i 1995. Hvornår får vi Fællesskabets FBI? Den belgiske minister Van der Biest kunne blive den nye Herbert Hoover som chef for FBI, og hr. Gonzales og hr. Tapie kunne sandsynligvis blive tekniske konsulenter.
Sandheden er, at det største svindelnummer, det er Den Europæiske Union! De har frastjålet befolkningerne deres frihed, deres uafhængighed, deres arbejde, deres valutaer, deres demokrati. De har gennemført den største ødelæggelse i menneskehedens historie, ødelæggelsen af den nationale suverænitet! Så De kan lige så godt tage skridtet fuldt ud, og anbringe Kommissionen i Palermo!

Gradin
Fru formand, kampen mod bedrageri og organiseret kriminalitet står nu højt på Unionens dagsorden. På topmødet i Firenze blev det slået fast, at disse spørgsmål skal prioriteres højt. Både på det store Østersømøde i Visby og på den interparlamentariske konference om bekæmpelse af svig mod fællesskabsbudgettet, som Europa-Parlamentets formand jo tog initiativ til, understregede man nødvendigheden af en forstærket indsats. Det irske formandskab lægger endvidere stor vægt på narkotikabekæmpelsen. Og nu er også handel med mennesker til seksuel udnyttelse kommet højt på dagsordenen.
Jeg er enig med mange af talerne i, at vi må have bedre redskaber at arbejde med, hvis vi skal klare de store udfordringer, der ligger i dette arbejde. Dagens forhandling her i forsamlingen har vist, at Parlamentet og Kommissionen i vid udstrækning er enige om, hvordan kampen skal føres. Det er vigtigt, at vi arbejder sammen om at tilvejebringe et sikrere og tryggere Europa. Vi må eksempelvis kunne garantere skatteyderne, at deres penge havner i de rigtige lommer og bruges fornuftigt. Vi må også kunne føre en mere effektiv kamp mod den organiserede kriminalitet, som ikke kun med stor dygtighed tilraner sig penge fra Den Europæiske Unions fonde, men også fortsat med held giver sig af med narkotika- og menneskehandel, bedrageri og hvidvaskning af penge.
Det understreges i fru Theatos betænkning, at den igangværende regeringskonference må ændre forudsætningerne for arbejdet på søjle 3-området. Det er jeg fuldstændig enig med hende i. Som De ved, har Kommissionen da også foreslået, at samtlige områder under søjle 3 bortset fra strafferet og politisamarbejde overføres til søjle 1. Derefter ville man også på disse områder skulle anvende Unionens medbestemmelsesprocedure, hvorved Parlamentet til fulde ville blive inddraget i arbejdet. Regeringskonferencen bliver med andre ord nødt til at fastlægge et retsgrundlag for bekæmpelsen af svig, ikke alene mod Unionens egne midler, men også mod medlemsstaternes. Jeg tilslutter mig derfor forslaget i beslutningen om at etablere så bredt et retsgrundlag som muligt. Beslutninger om, hvordan bekæmpelsen af svig, bedragerier og kriminalitet skal foregå, bør træffes med kvalificeret flertal og være underlagt medbestemmelsesreglerne. Desuden bliver det efter alt at dømme nødvendigt i den nye traktattekst at henvise til det påkrævede i, at beskyttelsen mod svig er lige stærk i hele Unionen.
Jeg har foreslået mine kolleger i Kommissionen, at man lader svig mod EU's midler indgå i et større kapitel om indre og retlige anliggender under søjle 1. Det har de øvrige kommissærer givet deres tilslutning til, og som næste skridt skal den interparlamentariske konference tage stilling til det. Vi har gjort store fremskridt i svigbekæmpelsen, men det er nødvendigt med en bedre støtte i EU-traktaten, hvis den virkelig skal være effektiv.
Endvidere har vi i årsberetningen om bedrageri mod Unionens midler for 1995 kunnet påvise, at der er sket fremskridt. Fru Wemheuers betænkning, som jeg takker for, opmuntrer os i vore bestræbelser for yderligere at strukturere og forbedre denne beretning. Jeg har allerede lovet Parlamentets Budgetkontroludvalg, at vi fremover ikke vil offentliggøre to beretninger. Arbejdsprogrammet og årsberetningen vil næste år blive offentliggjort samtidig. For at gøre årsberetningen mere tilgængelig og læselig vil vi gøre den kortere og mere koncis, da den ofte benyttes som referencemateriale af offentligheden og pressen. Derfor er det ikke rimeligt at overlæsse den med en lang række ekstra oplysninger. Samtidig er der nogle forslag i fru Wemheuers betænkning, som der er grund til at undersøge nærmere. I den forbindelse vil jeg gerne tilføje, at nogle af fra Wemheuers forslag vedrørende forvaltningen af EU's midler vil blive tilgodeset i Kommissionens projekt SEM 2000, dvs. »Sound and Efficient Management«-projektet.
Der er indledt et intensivt arbejde for at forbedre forvaltningen af EU's midler. Heri indgår forbedring af revisionen og kontrollen, ligesom EU-bestemmelserne skal gennemgås med henblik på at gøre dem så svigsikre som muligt - et forebyggende arbejde, med andre ord.
Jeg vender nu tilbage til nogle vigtige punkter i fru Theatos betænkning om opfølgningen af den interparlamentariske konference, som har haft en stimulerende effekt på den fortsatte bekæmpelse af svig i EU. Jeg er sikker på, at de nationale parlamentarikere også rejste hjem med ny viden, og at dette vil føre til resultater i deres egne parlamenter.
Konferencen har fået en direkte betydning for den igangværende lovgivningsproces i Rådet. Finansministrene traf eksempelvis på deres samling i juni måned en meget vigtig principiel afgørelse om kontrol på stedet, dvs. »on the spot controls«. Denne afgørelse er i øjeblikket til behandling i Parlamentet, og den forordning, som der er tale om, repræsenterer et betydningsfuldt skridt fremad på flere områder. Der indføres for første gang et retligt bindende system - en forpligtelse til at beskytte skatteydernes penge på samme måde i samtlige medlemsstater. Konferencen mundede ud i en række meget praktiske forslag fra Parlamentets formand, hr. Hänsch. Fru Theatos betænkning bygger på disse forslag. Jeg synes, det er en glimrende betænkning med mange interessante forslag, som der er grund til, at både Kommissionen og Rådet studerer nærmere og mere indgående.
Jeg har allerede været inde på det fundamentale og væsentligste spørgsmål vedrørende ændringerne i søjle 3. Derudover agter jeg at komplettere forordningen om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser med bestemmelser om sektorbestemte sanktioner og kontrolforanstaltninger. Hvad dette angår, har Kommissionen indledt et omfattende forberedende arbejde. Vi skal navnlig undersøge, om medlemsstaterne efterlever det nye princip om, at beskyttelsen mod svig skal være lige stærk i samtlige medlemsstater. Jeg regner med, at forslaget herom vil blive fremsat under det kommende nederlandske formandskab i begyndelsen af næste år.
I Parlamentets beslutning opfordres medlemsstaterne til snarest muligt at ratificere konventionen om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser. Det forholder sig jo sådan, at denne konvention er en forudsætning for, at vi for alvor kan gøre noget ved svigen og vide, at svindlerne retsforfølges på lige fod i samtlige medlemslande. Som mange af Dem har påpeget, har intet land endnu ratificeret konventionen, selvom den har ligget på regeringernes bord et helt år. Jeg har erfaret, at man har påbegyndt processen i nogle lande, og at det irske formandskab agter at føre en alvorlig drøftelse med de øvrige regeringer. I øvrigt synes jeg, at problemerne vedrørende ratificeringen af konventionen sætter søjle 3-samarbejdets mellemstatslige karakter i relief, sådan som det allerede er blevet påpeget under forhandlingen. Vi bliver nu tvunget til at operere med konventioner, som først træder i kraft efter en langtrukken ratifikationsprocedure, hvis de i det hele taget træder i kraft. Det var vi sluppet for, hvis der i Maastricht-traktaten var blevet fastsat en mere formålstjenlig beslutningsprocedure for søjle 3. På regeringskonferencen drøfter man faktisk et meget interessant forslag fra det irske formandskab om dette problem. Parlamentets beslutning kommer derfor på det rigtige tidspunkt før det ekstra topmøde i Dublin.
Medlemsstaterne er allerede begyndt at oprette særlige antisvigafdelinger med en bred faglig kompetence. Jeg er enig i, at disse bør have deres modstykke i Kommissionen, både i retslig og i administrativ forstand. Derfor har jeg forståelse for ønsket om, at UCLAF tildeles en mere specifik status og større vægt i sit arbejde i forhold til medlemsstaterne. Kommissionen og medlemsstaterne bør samarbejde mere om at få bugt med svigen. Det er baggrunden for, at vi har fremsat forslag om en protokol om øget juridisk samarbejde.
Afslutningsvis, fru formand, vil jeg gerne sige endnu et par ord om den igangværende regeringskonference. Det drøftes nu i Kommissionen, hvordan det tidligere principforslag om ændringer i søjle 3 skal følges op. Vi agter at fremsætte et samlet forslag, der tager sigte på at garantere alle mennesker frihed, sikkerhed og retfærdighed. Narkotika, korruption og international kriminalitet udgør en alvorlig trussel, som kræver en samlet front af modforanstaltninger. Dette er navnlig vigtigt, når man betænker den store, og voksende, foragt for politikere, der omgærder os rundt omkring i Europa. Sammen må vi derfor genopbygge tilliden hos borgerne og opfylde deres krav om sikkerhed og tryghed.

Theato
Fru formand, lad mig sige hjertelig tak på Budgetkontroludvalgets vegne, men også på egne vegne. Endvidere tror jeg også på Parlamentets vegne, da der jo ikke er stillet nogen ændringsforslag til betænkningerne. Det betyder, at vi ligger på linje med hinanden, fru Gradin! Deres opmuntrende ord og Deres klare udtalelser giver os også fortsat mod til at arbejde sammen her. Det vil lykkes os, det er jeg overbevist om.

Formanden
Som afslutning på denne forhandling har jeg modtaget et forslag til beslutning fra Budgetkontroludvalget og Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender (B4-1009/96).
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Valget i Bosnien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om valget i Bosnien.

Papoutsis
Fru formand, mine damer og herrer, på Europa-Parlamentets opfordring har Kommissionen indvilget i at afgive en redegørelse om valget i Bosnien, selv om emnet ikke var opført på dagsordenen for plenarmødet.
I dag vil vi nøjes med at informere på grundlag af de oplysninger, vi har fået indtil nu, og som aftalt vil Kommissionen ikke besvare spørgsmål.
De officielle resultater af valget bekræfter, at hr. Izetbegovic også bliver leder af det nye tredelte præsidentskab for Bosnien-Hercegovina. Hr. Zubak skal repræsentere kroaterne og hr. Krajisnik serberne. Resultaterne af valget blev som forventet. Men desværre bekræfter de de nationalistiske tendenser og vanskeliggør muligvis de muslimske flygtninges tilbagevenden til den serbiske republik i Bosnien.
Ved valget skulle også vælges medlemmer af det nationale parlament, de regionale parlamenter og ledere af de lokale samfund.
Valget blev fulgt af over 1000 internationale observatører, som dækkede mere end 3000 valgsteder. EuropaParlamentet deltog med 16 observatører, som støttedes af Kommissionens delegation i Sarajevo. Tre af Kommissionens funktionærer bistod koordinatoren for observatørerne, hr. Van Thijn, med hans arbejde. I denne forbindelse er jeg nødt til at fremhæve den midlertidige valgkomites bidrag til valgets forberedelse og gennemførelse, og ligeledes OSCE's samt alle de øvrige deltagende observatørers bidrag.
Set ud fra en teknisk synsvinkel har der ikke været så mange problemer, og takket være IFOR's meget mærkbare tilstedeværelse var der ingen uro af betydning. Imidlertid benyttede kun få personer sig af muligheden for at vende tilbage til deres hjemegn for at stemme. Det krævede, at de skulle krydse grænsen mellem de etniske samfunds territorier. Der var oprettet særlige ruter og transportmuligheder til lejligheden med det formål at beskytte dem, der kom for at stemme, men desværre sejrede frygten. Mange borgere fra BosnienHercegovina mødte dog op på valgstederne for at stemme - også på trods af vanskelige vilkår.
Det er muligt, at der har været kritik fremme med hensyn til ytringsfriheden i tiden op til valget. Oppositionspartiernes og de tre etniske gruppers adgang til medierne var ikke helt tilfredsstillende. SDA, HDZ og SDS var de toneangivende i valgkampen. Derfor kan vi kun nødtvungent tale om et politisk neutralt klima, som var en af Dayton-aftalens betingelser.
Af denne årsag er vi enige med de internationale observatørers leder, hr. Van Thijn, i at dette valg var det første led i overgangen fra de heftige og voldelige sammenstød til demokratiske fremtidsperspektiver for BosnienHercegovina. Den tid, der begynder nu, bliver meget vanskelig. Nu må institutionerne blive mere funktionelle, en ny centralregering må dannes, og alle partierne må udvise samarbejdsvilje. Dette sker ikke uden et stærkt og samordnet internationalt pres og international støtte.
De lokale valg, der skal afholdes, bliver en vigtig kontrol, en slags prøveklud. Som bekendt finder de sted den 30. november, selv om det slet ikke er sikkert, at alle de organisatoriske krav, heriblandt den nye valgliste, vil være opfyldt i tide. Det var de oplysninger, som Kommissionen kunne give Parlamentet på dette møde.

Wilson
Fru formand, jeg vil gerne undskylde på vegne af hr. Imbeni, der skulle have talt her i dag. Han har måttet tage hjem i al hast.
Der var mange forskellige valg: Valget til præsident for hele landet, valget til præsident for Srpska-republikken, valget til præsident for føderationen og så de regionale valg. Kommunalvalget blev udskudt.
Disse valg var enestående. De var enestående, fordi de blev tilrettelagt og afholdt af udlændinge - af os. Der har været nogle specifikke klager. Nogle valgsteder lå i nærheden af kirkegårde, henrettelsessteder eller minefelter. Der har været klaget over, at 15-20 % af dem, der ønskede at stemme, ikke kunne komme til det, fordi de ikke var opført på valglisten. Vreden forsvandt dog, da man enedes om, at et valgsted kunne forblive åbent i alle samfundene, indtil man havde undersøgt klagerne.
Så tillykke til arrangørerne og Den Europæiske Unions mission. Et godt stykke arbejde er blevet gjort under meget vanskelige omstændigheder; det var ikke perfekt, men det var godt.
Det største problem var, at mere end 50 % af befolkningen ikke bor i de hjem, de boede i for fem år siden. En fjerdedel af befolkningen bor i andre lande. En tredjedel er blevet forflyttet og bor i andre dele af BosnienHercegovina.
Borgerne kunne stemme på tre måder: Enten på deres nuværende bopæl, pr. brev, eller de kunne rejse derhen, hvor de boede tidligere, og stemme der. Denne rejse skete under beskyttelse af I-for-tropper.
For at sikre, at ingen stemte to gange - for i det fleste tilfælde kunne de stemme alle steder - fik de påført et mærke på deres finger. Jeg fandt kun en person, der forsøgte at stemme to gange, en gammel kvinde på ca. 80 år. Jeg mener, at folk respekterede valgprocessen. Vi får klager fra bosnierne over, at serberne ikke tillod folk at stemme pr. brev osv., men da deres kandidat sikkert bliver den første præsident, bliver disse klager måske ikke så voldsomme fremover.
Alt taget i betragtning må vi respektere resultaterne. Det er kun et lille skridt i freds- og genopbygningsprogrammet. Hvad skal vi gøre nu? Der er fire henstillinger. For det første skal tropperne blive der - I-for skal blive der. Det fremmer stabiliteten. Vi skal ikke hente dem hjem, før landet er mere sikkert. Vi har lært den lokale befolkning, hvordan de seks millioner miner i jorden afmonteres. Besøg landet, men træd aldrig uden for asfalten.
For det andet vil der blive afholdt kommunalvalg, sandsynligvis i november, men måske først næste år. Jeg vil gerne bede om at få sendt en observatørenhed af sted, for vi kan få større problemer med disse valg end de andre. Ingen blev dræbt på valgdagen, hvilket er sjældent i det land. Men borgmestrene og de lokale kommunalmedlemmer har utrolig stor magt. Valgene til kommunalbestyrelserne bliver meget vigtige. Dem skal vi overvåge.
For det tredje skal vi på en eller anden måde have skabt forbindelse mellem alle de forskellige organisationer i landet. Vi skal have en slags paraply, der varetager kontakt og koordinering mellem dem. De samarbejder, men det er noget, der kan forbedres.
For det fjerde skal vi have et særligt hjælpeprogram. De får hjælp nu, men den skal koordineres.
I Srpska, der er blevet etnisk udrenset, var politikken en anden. I føderationen stemte alle i henhold til de nationale grænser. De har rent faktisk stemt dem ind, som vi i første omgang anklagede for at være årsag til problemet. Valgene har ikke bragt demokrati med sig. Kampagnen var ikke fri og retfærdig, fordi medierne ikke var upartiske. På valgdagen havde folk valgfrihed, men ikke adgang til fri oplysninger.
Alle de tre store partier er autoritære. Vi må spørge os selv, om bistanden i fremtiden skal være betinget af bedre holdninger og borgernes rettigheder. Jeg er sikker på, at vi kommer til at drøfte dette emne i fremtiden.

Pack
Fru formand, som leder af den ad hoc-delegation, der rejste til Bosnien som valgobservatør, vil jeg gerne sammenfatte det, vi i fællesskab kan konstatere i forbindelse med disse valg.
Da der i Bosnien-Hercegovina hverken er bevægelsesfrihed eller informationsfrihed, kan dette valg ikke måles med vore målestokke. Ordene free and fair vil De følgelig savne i forbindelse med vurderingen. Oppositionspartierne havde de største vanskeligheder med at gøre opmærksom på sig selv, da især fjernsynet i den serbiske og i den kroatiske del ikke gav dem mulighed for at præsentere sig selv. Derfor forløb valgkampen ensidigt.
Med hensyn til selve valgdagen kan det konstateres, at valget forløb uden problemer i de etnisk rene områder. Hvad enten det var takket være fornuft hos de ledende partier eller den anden etniske gruppes manglende tilstedeværelse, men ganske givet også takket være IFOR's tilstedeværelse. De fejl, som vi alle måtte konstatere, var ikke så ubetydelige, som vi hidtil har hørt her. Fejlene lå imidlertid hovedsagelig hos OSCE, som skulle forberede valgene. Den mangelfulde valgforberedelse med hensyn til flygtningenes stemmeafgivelse i deres nuværende hjemkommuner i føderationen til deres gamle områder i den nu serbiske del af Bosnien, medførte til dels kaotiske forhold for tusinder af flygtninge. Jeg kunne se dette med egne øjne. Problemer var der også for de muslimske flygtninge, som vovede at overskride den såkaldte demarkationslinje for at stemme i de områder, hvor de boede før, i den nuværende Republika Srpska. De blev bevidst holdt tilbage af serberne, således at mange ikke kunne afgive deres stemme. OSCE's registrering af vælgerne var utrolig mangelfuld i hele Bosnien. Indtil 20 % af menneskene var ikke registreret. Dette kunne kun afhjælpes de steder, hvor vælgerne havde bevægelsesfrihed til at kunne klage over det hos den lokale valgkomité. Dette blev de flygtninge, der kom over grænsen, imidlertid forhindret i at gøre af serberne. De havde ikke bevægelsesfriheden til at kunne begive sig til den lokale komité. Men den største fejl var efter min opfattelse OSCE's beslutning om ud over de to valgmuligheder, der var fastsat, nemlig enten at stemme dér, hvor man bor nu, eller dér, hvor man boede ifølge folketællingen i 1981, at tilvejebringe en tredje valgmulighed. Men havde nemlig lov til at afgive sin stemme, hvor man ønskede. På papiret hed det, hvor man havde til hensigt at bo, hvilket ingen behøvede at kontrollere. Det medførte nationalistiske manipulationer fra alle sider og til en stabilisering af den etniske deling som f.eks. i Brcko, hvor 80 % serbere afgav deres stemme, selv om dette område i 1991 var næsten rent muslimsk! Gudskelov vil dette ikke være tilladt under kommunalvalgene, som af denne grund var udsat, ellers havde aggressoren sejret over hele linjen.
Vi appellerer til OSCE om at tage ved lære af fejlene og at forberede valgene i slutningen af november bedre! At kun omkring 20 % fordrevne muslimer afgav deres stemme i de områder, hvor de tidligere boede, skyldtes også til dels, at de dér kun kunne stemme på en serbisk præsidentkandidat. Hvor vanskeligt måtte det ikke være for dem f.eks. i Priedor eller Srebrenica at stemme på den direkte eller indirekte ophavsmand til massakren dér.
På PPE-Gruppens vegne vil jeg dog sige, at alternativet til at afholde disse valg havde været, at en stadig mere uholdbar tilstand ville vare ved, en tilstand, hvor de dominerende nationale eller nationalistiske partier fortsat havde haft det afgørende ord uden legitimation. Disse valg kan være begyndelsen på en mulig og nødvendig demokratisering. Også begyndelsen på en vanskelig integration af de etniske grupper, som efter 9 måneders våbenhvile ingen fred har, som stadig må føle fjendskab, ja endog had. Men for første gang vil der være en demokratisk opposition, da der var stemmer til oppositionen. For første gang er der et præsidentråd, hvor de tre repræsentanter for de etniske grupper må dele magten. Vi får at se, om dette lykkes. Da alle etniske grupper har deltaget i disse valg, er der imidlertid chance for, at samarbejdet i fælles institutioner gør det muligt at opbygge demokratiske strukturer, og der omsider også igen kan udvikles et civilt samfund.
Naturligvis er der fortsat fare for, at Bosnien-Hercegovina falder fra hinanden, hvilket Dayton-aftalen jo ikke har afvendt, men tværtimod endog har fremmet som følge af den strikte opdeling af landet og den territoriale belønning af aggressoren. Men, mine damer og herrer, uden disse valg havde faren været betydelig større. For at de nyetablerede demokratiske strukturer i det fortsat usvækkede fjendskab - forståeligt efter den netop afsluttede krig - virkelig fører til demokrati, at våbenhvilen i Bosnien-Hercegovina kan resultere i en virkelig fred, hertil er der fortsat behov for støtte fra den internationale fredsstyrke samt vor tilstedeværelse og bistand. Jeg giver kollegerne ret i, at bistanden skal koordineres bedre. Det duer ikke, at der dér arbejder utallige organisationer ved siden af hinanden. Men vi har som Parlament knyttet betingelser til denne bistand, og vi skal så være opmærksomme på, at disse betingelser overholdes. Men der er også behov for, at krigsforbryderne hurtigt arresteres, navnlig Karadzic og Mladic. Og hvis det er sandt, at Karadzic afgav sin stemme i Pale i lørdags, så kan jeg kun spørge, om det virkelig var i overensstemmelse med vor opfordring til IFOR om snarest muligt omsider at anholde ham.

Girão Pereira
Fru formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, det er min opfattelse, at der hersker udbredt enighed i dette spørgsmål, såvel vedrørende kommissærens oplysninger som vedrørende de oplysninger, der blev givet af repræsentanterne for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe og Det Europæiske Folkepartis Gruppe. Jeg vil derfor nødvendigvis komme til at gentage nogle aspekter, hvor der i forvejen hersker enighed, men jeg vil gerne i sammenfattende form gennemgå de aspekter, jeg finder særlig vigtige.
For det første skal det understreges, at det var nyttigt og vigtigt, at valgene blev afholdt. Selv om de måske var lidt for påvirket af den amerikanske støtte, var det i realiteten et første skridt på vejen. Vi må, som det er blevet sagt, ikke begå den fejl at udsende det budskab, at der var tale om fuldstændig frie valg. Selv om de teknisk set var frie - der var rent faktisk betingelser til stede for at stemme frit på trods af manglen på stemmesedler og valglister og manglende fri bevægelighed - er det en realitet, at i perioden op til valget var de politiske betingelser for afholdelse af virkeligt frie valg ikke til stede, idet alle valgkomiteerne var afhængige af de store flertalspartier, og medierne stod i de samme partiers tjeneste, der var klart tale om manipulation.
Men, som en repræsentant for et oppositionsparti sagde, «intet vil blive som før«, hvilket vil sige, at oppositionen og de moderate partier vil få en stemme, og det er vigtigt for fremtiden i dette område af Europa.
Lad os se nærmere på bestemte aspekter og refleksionselementer. Det er således som tidligere nævnt af afgørende betydning, at IFOR-fredsstyrken forbliver i landet. Uden IFOR vil krigen begynde igen. Uden IFOR vil de demokratiske institutioner ganske givet ikke fungere. Der var først tale om et år, men nu erkendes det, at der nok bliver tale om mere end et år.
Den næste overvejelse drejer sig om Den Europæiske Unions image, der er dårligt, endog meget dårligt. Den Europæiske Union får skylden for alt, hvad der er sket, på trods af den i redegørelsen omtalte humanitære bistand. Den Europæiske Union havde ingen fælles politik, fordi medlemsstaterne førte bilateral politik i overensstemmelse med de historiske strategiske interesser, og sandheden er, at Den Europæiske Unions image er ekstremt dårligt.
Det er allerede blevet nævnt, at krigsforbryderne nødvendigvis skal dømmes, og dette kan jeg helt tilslutte mig. Hvis de ikke bliver straffet, vil det internationale samfund indirekte ratificere denne form for kriminalitet, og der vil ikke blive lagt vægt på den. At isolere Den Serbiske Republik forekommer mig at være farligt. Den fremherskende tendens til at isolere Den Serbiske Republik er farlig, for så vidt som det kan skabe yderligtgående holdninger, som vil kunne true freden i det omhandlede område.
Til sidst en bemærkning til det, der i redegørelsen blev sagt om Unionens humanitære bistand. Jeg er enig i, at den humanitære bistand må tages op til revision, ikke alene bistanden til Bosnien, men Den Europæiske Unions humanitære bistand som helhed. Jeg vil slutte med et budskab om håb: noget er begyndt på ny. Hvis de demokratiske institutioner fungerer, mener jeg, som en repræsentant fra et oppositionsparti udtrykte det, at det er det samme som at få lagt taget på, når man bygger et hus. Taget er de demokratiske institutioner: hvis de fungerer, vil det være muligt at løse flygtningeproblemet, problemet med tvangsforflyttede, ja alle de etiske problemer. Jeg mener, at vi bør udsende et budskab om håb og udtrykke påskønnelse af organiseringen, som var upåklagelig, og ligeledes af formanden for Europa-Parlamentets delegation, som også arbejdede upåklageligt.

Bertens
Fru formand, for god ordens skyld, jeg var ikke en del af observatørkorpset, men jeg var ganske rigtigt i Bosnien en uge før på næsten samtlige de steder, hvor man forventede problemer.
I teknisk forstand, det er allerede blevet nævnt, kan man give valget i Bosnien, i al fald under disse omstændigheder, et bestået. Det er blevet klart, at organisatorerne, og også OSCE, har gjort deres bedste. Hvorfor skulle de i grunden ikke også det? Men valget forløb således også temmelig fredeligt, og dette er en vigtig ting efter så mange år med krigsterror. Bortset fra tekniske problemer i forbindelse med registreringen har de mennesker, der har stemt, efter al sandsynlighed gjort det demokratisk. Men der er også mange, der ikke har kunnet stemme eller ikke kunne stemme dér, hvor de gerne ville stemme. Gennem intimidering, jo stadigvæk, og misinformation blev der sørget for, at grænsen mellem områderne også var en ægte grænse. Det har fru Pack redegjort for i meget klare vendinger. Kun meget små grupper af muslimer tog af sted for at stemme i Republikken Srpska. Og der, hvor de begav sig til stemmeurnerne i det andet område, blev de konfronteret med pøbel og talstærkt politi, der ventede på dem.
De nødvendige betingelser for valget er således ikke opfyldt. Det er almenviden; uden blandt andet fri personbevægelighed og adgang til de uafhængige medier har det således ikke været muligt at føre en ægte og demokratisk kampagne.
Nu, hvor den etniske udrensning egentlig er blevet gjort officiel og er blevet legitimeret, må vi sige, at dette er en trist konklusion af dette valg. Opdelingen af Bosnien er faktuelt en kendsgerning, de facto en kendsgerning. Spørgsmålet er, om stærke institutioner i den bosniske enhedsstat kan gøre denne deling ugjort. Kan vi presse et multietnisk system ned over hovederne på folk, der har vendt sig fuldstændig bort herfra.
Vi må få det bedste ud af det, som vi nu engang har. Hvad skal vi nu gøre? Hvad vil vi råde til? I al fald er IFOR fortsat nødvendig, det er allerede blevet sagt flere gange her til formiddag. Folk vil have ro. Det kan jeg godt forstå. Men måske kan vi også yde et bidrag ved det kommende valg, ikke valget til kommunalbestyrelserne ved udgangen af november, men ved valget om to år. Lad os da sørge for, at de uafhængige medier, især fjernsynet bliver til at få adgang til, således at man ved, hvad man stemmer for, og at man ved, hvad fremtiden vil blive.

Pettinari
Fru formand, hr. kommissær, min gruppe er helt bevidst om den politiske betydning af disse første valg til den lovgivende forsamling og præsidentvalget i Bosnien. Men jeg vil dog understrege, at disse valg givet ikke er den endelige løsning på de problemer, som fortsat består i området, og at foreningen af Bosnien på grund af dets interetniske karakter givet ikke er sikret ved disse valg.
Valgene risikerer paradoksalt nok at blive en boomerang , fordi de kan bevirke en yderligere udkrystallisering af de etniske delinger af landet og en legitimering af de mest yderliggående holdninger i det bosniske politiske spektrum. Dette bevises netop ved den betydelige tilslutning, som forventes til den serbisk-bosniske kandidat, som står Karadzic' holdning meget nær, dvs. holdninger, som indtages af en teoretiker, der går ind for en etnisk adskillelse, og i visse henseender og med de nødvendige forskelle sikrer Izetbegovic' sejr end ikke Bosniens integritet, fordi hans valgkampagne blev ført netop på grundlag af en blanding af persondyrkelse og nationalisme, som vi finder potentielt farlige.
Men der er dog positive sider, som vi ikke må undervurdere. Jeg hentyder herved bl.a. til de positive resultater for de demokratiske kræfter, som netop kræver etnisk sameksistens, den sameksistens, som er blevet sat på en hård prøve i de fire krigsår. Det gode resultat, der opnåedes af den bosniske førsteminister Siladic, giver anledning til forhåbninger, fordi den viser, at der er modsatrettede kræfter i det bosniske samfund.
Endelig ønsker min gruppe at understrege en anden side af det bosniske spørgsmål, som rangerer lige med den institutionelle stabilitet i Bosnien. Jeg tænker her på de programmer for økonomisk genopbygning af landet, som Unionen efter vor opfattelse fortsat bør finansiere. Der bliver ikke fred uden udvikling. Og det er netop med den økonomiske genopbygnings alen, vi skal måle Kommissionens og Rådets politiske vilje til tillige at fremme den sociale og civile genopbygning af et land, hvori en krig har trådt Den Europæiske Unions grundlæggende værdier under fode.
Dette aspekt er afgørende for en bosnisk løsning og efter min mening prøvestenen for Den Europæiske Union, der mange gange har været for sent på den og ofte har spillet en marginal rolle, netop i krigens afgørende øjeblikke.

Tamino
Fru formand, også jeg vil straks understrege, at de valg, vi har overværet som delegation, fra et strengt formelt synspunkt er forløbet korrekt. Man skønner, at der har været problemer på 3 % af valgstederne. Men jeg vil understrege, at disse valg kun formelt har været korrekte, fordi vi tillige må betragte de samlede forhold, der var opstået efter den militære konflikt på socialt niveau, den samlede politik under valgkampagnen og under valgene. Vi må ikke være blinde for, at en af de fejl, som har undergravet muligheden for afvikling af demokratiske valg, allerede findes i Dayton-aftalerne, fordi man herved faktisk har knæsat det resultat, der var opnået ved våbnene.
På denne måde har man uundgåeligt fremmet de nationalistiske kræfters vækst, og følgelig var resultatet fra et politisk synspunkt afgjort på forhånd, og det eneste problem var at finde frem til, hvor stor en sejr de tre nationalistiske partier procentvis havde vundet. Det er af denne grund, at vi må fordømme de forhold, der førte til manglen på lige muligheder og demokrati under valgkampagnen. Først og fremmest bestod problemet i, at informationsorganerne hverken var frie eller uafhængige. I denne forbindelse skal det også understreges, at vi i Den Europæiske Union har finansieret bistand med henblik herpå, en bistand, som ikke har givet de resultater, vi håbede på, og jeg mener - og det siger jeg også på de Grønnes Gruppes vegne - at der bør iværksættes en undersøgelse af grundene til, at disse resultater aldrig blev opnået.
Dette gælder også for fremtiden, idet alle de former for bistand, der ydes til genopbygningen, skal vurderes omhyggeligt, eftersom selv humanitær bistand er blevet udnyttet af de siddende magthavere og nationalistiske kræfter, også som pressionsmiddel under valgkampagnen for at opnå større tilslutning. Under disse omstændigheder var der ikke sikret lige muligheder.
Jeg vil yderligere understrege et andet aspekt vedrørende flygtningene og de vanskeligheder, disse møder ved deres tilbagevenden til hjemlandet, den manglende frie bevægelighed, og at retningslinjerne for demokratiseringen er blevet til egentlige grænser. På baggrund af alt dette kan vi ikke hævde, at disse valg har været frie og demokratiske. Vi kan højst sige, at de kan være et første skridt i retning af demokrati, men på bestemte betingelser, nemlig at der i dette øjeblik findes et politisk engagement på internationalt niveau, i Den Europæiske Union og i Europa-Parlamentet i at få den udvikling, der har vist sig med disse valg, gjort til en positiv mulighed for dialog mellem parterne. Som Europa-Parlament og fra de internationale organisationers side må vi følgelig sikre en også militær tilstedeværelse, der opretholder en ikke-krigssituation, og for så vidt angår bistanden skal denne være til fordel for uafhængige informationsorganer og et socialt og kulturelt netværk for en dialog, for at de forestående kommunalvalg, som lykkeligvis er blevet udsat, fordi modul P2 ville have været til hinder for et virkelig demokratisk system og knæsat en yderligere spaltning af Bosnien, kommer til at foregå under bedre garantier for demokrati og lige muligheder.

Hory
Fru formand, observatørgruppens rejse, som fandt sted under fru Packs ledelse, mellem ruiner og i den største håbløshed mellem befolkningsgrupper, hvis flertal, desværre, tilsyneladende ikke vil leve sammen og i et generelt klima af intolerance, vold, totalitarisme, religiøsitet, og tilmed rammes de tre store regioner i Bosnien af korruption, omend i forskelligt omfang. På den baggrund kunne vi konstatere, at afstemningen teknisk set var gennemført korrekt, men politisk set var den lidet tilfredsstillende.
Rent teknisk blev afstemningen gennemført korrekt på trods af nogle få hændelser, som efter min mening blev blæst uforholdsmæssigt op, og på trods manglerne ved en valgkamp, som vi ikke selv var vidne til. Der var ikke tale om trusler, om vold, ingen åbenlys svindel i større omfang under valghandlingen, navnlig takket været observatørernes tilstedeværelse.
Politisk set blev de to risikomomenter ved denne afstemning bekræftet. Det første spørgsmål var, om flygtningene kunne passere demarkationslinjen for at stemme i de områder, som de var fordrevet fra, og det var ikke tilfældet. Det andet spørgsmål var, om de demokratiske oppositionspartier i de forskellige zoner kunne true de store nationalistiske partiers dominans. De blev i realiteten marginaliseret. Disse to risikomomenter var imidlertid forudset i Dayton-aftalen, hvilket understreger - og det gør vi måske ikke nok ud af - de vestlige landes og Den Europæiske Unions ansvar i forbindelse med krisens udvikling i Jugoslavien.
I dag er der en reel fare for en opsplitning af landet. Bosnien kan betragtes som værende på randen af den værst tænkelige situation. Paradoksalt nok kommer håbet fra Beograd, idet tilstedeværelsen af en kandidat, som accepteres af Beograd, har hindret en serbisk ekstremist i at blive præsident for Bosnien-Herzegovina, hvilket ville have været helt uudholdeligt.
Vi må klynge os til dette spinkle håb og handle på fire områder. For det første: uanset hvor kunstigt og konfliktskabende det måtte være, må vi for enhver pris bevare Bosnien-Herzegovinas uafhængighed og territoriale integritet.
For det andet må vi måske nuancere vores bedømmelse af hovedpersonerne og under alle omstændigheder støtte de grupper, der ønsker at gennemføre Dayton-aftalerne loyalt.
For det tredje må vi kræve - som De har hørt, er alle observatører enige om dette - at IFOR forbliver i Bosnien, idet dette er den eneste garanti for stabilitet i den nuværende situation.
Endelig må vi kræve, at kommunalvalgene udskydes, idet de ikke kan afholdes under de nuværende tekniske omstændigheder. På disse betingelser, og kun på disse betingelser, bliver det værst tænkelige ikke sandsynligt eller sikkert.

Wiebenga
Valget har været omstridt, både på forhånd og også senere. Teknisk, som allerede nævnt, på grund af problemer med registreringen, men for eksempel i det valgdistrikt, hvor jeg var observatør, kunne man også se plakater med Radovan Karadzic. Politisk var valget omstridt på grund af den begrænsede bevægelsesfrihed og den begrænsede ytringsfrihed, og strategisk var det omstridt på grund af, at den faktiske opdeling af landet blev legitimeret, næsten legitimeret. Alligevel må vi leve med resultatet af valget i Bosnien. Det er allerede blevet nævnt, teknisk forløb det alt i alt slet ikke så dårligt, og strategisk set er den faktiske opdeling af Bosnien jo ikke opstået på grund af valget, men på grund af Dayton-fredsaftalen, og denne fredsaftale var dengang nødvendig for at få våbnene til at tie. Better ballots than bullets , som englænderne siger, kunne man høre rundt omkring. Hellere stemmesedler end kugler. Og det er en måske lidt tyndbenet retfærdiggørelse af den omstændighed, at vi må leve med resultatet.
Bosniens fremtid ser mørk ud. De bosniske serbere har fået meget i deres Republik Srpska. Deres egen præsident og deres eget parlament, og dette forekommer mig ikke så heldigt for sammenhængen i landet. I det nye Bosniens statspræsidium er der nu blevet valgt to potentielt separatistiske co-præsidenter, nemlig den bosnisk-serbiske co-præsident og den bosnisk-kroatiske co-præsident.
Krigsforbryderne, nu taler jeg om fremtiden, skal anholdes nu. Valget er overstået, og IFOR er stadig til stede. Det varer ikke så meget længere, og spørgsmålet er, hvad der derefter skal ske med troppestyrkerne. Og til slut, det vigtigste er: hadet må forsvinde, men det må bosnierne selv sørge for.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.

Afstemning
Formanden
Efter anmodning fra formændene for de politiske grupper vil alle de planlagte forslag herunder beslutningsforslagene vedrørende den politiske situation i Tyrkiet blive sat til afstemning under denne afstemningstid.

Todini
Fru formand, hvis jeg har forstået det ret, skal der her i formiddag alene stemmes om spørgsmål til og med den tyrkiske politik, hvorfor afstemningen om børn skal udsættes til et tidspunkt, hvor mange af kollegerne ikke vil være til stede. Det forekommer mig, at et så vigtigt spørgsmål absolut skal sættes under afstemning her i formiddag, hvor kollegerne er til stede.

Formanden
Hør nu her, jo hurtigere vi kommer i gang, jo længere kommer vi med afstemningen.

Castellina
Fru formand, i går fandt der en uregelmæssighed sted ved, at en betænkning blev skudt frem for andre, og den fastlagte orden således blev ændret. Jeg ser gerne, at der i dag rådes bod på denne uregelmæssighed ved fornyet forelæggelse af hr. Hermans, hr. Barzantis og fru Tongues betænkninger før fru Thyssens.

Formanden
Kære kolleger, jeg kan forsikre Dem for, at vi fortsætter med afstemningen mindst til og med beslutningsforslagene om Tyrkiet. Når vi kommer så langt, vil jeg spørge Dem, om De ønsker at fortsætte.

Mezzaroma
Fru formand, Europa-Parlamentet ofrer ingen opmærksomhed på, at en gammel og syg statschef udsættes for krænkelser i disse dage, samtidig med at man vanhelliger kirkerne her i Frankrig. Jeg ønsker, at Europa-Parlamentet indtager en solidarisk holdning over for en statschef og tillige kirkeoverhoved.

Augias
Fru formand, jeg taler på hr. Barzantis vegne, idet han undskylder sit fravær over for Dem og kollegerne, idet han uforudset måtte tage af sted. Der er tre punkter, jeg vil fremhæve. For det første er der blevet fordelt et rettelsesblad på alle sprog, der betragtes som en integrerende bestanddel af teksten, og som der følgelig skal stemmes om sammen med den øvrige del af denne. Derefter er der to vigtige rettelser, som man skal tage i betragtning. Den første vedrører punkt 26, hvori det i den originale tekst hedder »problemi legati alla titolarità dei diritti«, hvor ordet »titolarità« er blevet oversat ved ejendomsret til mange sprog. »Titolarità dei diritti« er naturligvis forskellig fra ejendomsretten, og man skal derfor tage det italienske udtryk »titolarità dei diritti« i den originale tekst i betragtning.
Det sidste punkt er, at der i punkt 9 er en indskudt sætning, som skal betragtes som slettet. Man skal som følge heraf stemme delt om dette afsnit for at slette denne sætning, som står midt i det hele.

Formanden
Vi får se, når vi kommer så langt. Jeg vil bede Dem tage ordet igen og stille et mundtligt ændringsforslag, for jeg kan ikke acceptere det her ved begyndelsen af afstemningen.

Pasty
Fru formand, jeg vil gerne have, at vi byder velkommen til en delegation fra Quebecs parlament, som har taget plads på tilhørerpladserne.

Formanden
Jeg byder Dem velkommen.

Sakellariou
Fru formand, på vegne af stilleren af dette fælles beslutningsforslag vil jeg gerne stille et yderligere mundtligt forslag. Efter punkt A skal der indføjes følgende:
»der henviser til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols kendelse for nylig om menneskerettighedssituationen i Tyrkiet«

Formanden
Er der indsigelse mod denne tilføjelse?

McMillan-Scott
Fru formand, i princippet er det i disse sammenhænge meget uklogt at acceptere mundtlige ændringsforslag, deres kvaliteter ufortalte. Jeg håber, at Parlamentet ved denne lejlighed kan enes om ikke at acceptere et mundtligt ændringsforslag. Jeg beklager, hr. Sakellariou, men jeg mener ikke, det er til nogen nytte at bringe sagen frem på dette tidspunkt.

Formanden
Kære kollega, jeg har sørget for at spørge formændene for de politiske grupper, og de syntes at være indforstået. Men som enkeltperson har De naturligvis ret til at modsætte Dem, at det mundtlige ændringsforslag sættes til afstemning. Artikel 124 er netop beregnet på en sådan situation. Er det tolv medlemmer, der gør indsigelse mod, at det mundtlige ændringsforslag sættes til afstemning?
(Der gjordes ikke indsigelse mod afstemning om det mundtlige ændringsforslag)
(Det fælles beslutningsforslag vedtoges)

Todini
Fru formand, jeg vil stille følgende mundtlige ændringsforslag, idet jeg skal oplyse, samtlige de politiske grupper og bl.a. tillige den irske rådsformand, der var til stede her i salen i går, har været gunstigt indstillet over for dette ændringsforslag.
Det lyder som følger: «forsyne EUROPOL med midler til at sikre en aktiv søgning efter kilder til kriminalitet ved udveksling af erfaringer og særlige oplysninger, bl.a. ved oprettelse af egnede databanker vedrørende personer, som har sig skyldige i pædofili«.

Formanden
Findes der tolv medlemmer, der gør indsigelse mod afstemning om det mundtlige ændringsforslag?
Kære kolleger, denne situation er forudset i artikel 124.

Roth
Vi støttede ikke forslaget, da det, forslagsstilleren sagde, ganske enkelt ikke passer. Der var under forhandlingen i går særdeles mange til stede, og der blev ikke behandlet nogen mundtlige ændringsforslag. Vi har nu hørt om det for første gang, og derfor mener vi ikke, at det er muligt at tillade dette forslag.
(Der gjordes indsigelse mod afstemning om det mundtlige ændringsforslag)

Banotti
Fru formand, jeg var til stede under hele forhandlingen i går, og jeg kan derfor sige, at fru Todini rent faktisk sagde, at hun ville stille et mundtligt ændringsforslag. Hun sagde ikke, hvad det drejede sig om, men hun meddelte helt sikkert, at det ville blive stillet under denne dags forhandling.

Formanden
Dette er ikke nogen forhandling. Artikel 124 er helt entydig. 12 medlemmer modsætter sig, at det mundtlige ændringsforslag sættes til afstemning, og det tages derfor ikke i betragtning uanset vores mening om ændringsforslagets indhold.

Todini
Fru formand, jeg vil gøre opmærksom på, at det mundtlige ændringsforslag, jeg har fremsat her i dag, også står skrevet i referatet, og at den irske rådsformand, gentager jeg, var absolut enig i dette mundtlige ændringsforslag. De medlemmer, der har stemt imod, må bære hele det politiske ansvar.

Formanden
Vi vil ikke drøfte det indholdsmæssige, eftersom forretningsordenen er helt entydig på dette punkt.
(Det fælles beslutningsforslag vedtoges)

Falconer
Fru formand, forvirringen skyldes den måde, De udøvede Deres formandsfunktion på. Mit indlæg til forretningsordenen har været fremført længe og er som følger: Det er ved at blive en meget ubehagelig tradition her i Parlamentet, at medlemmerne stiller mundtlige ændringsforslag. Hvis man ønsker at stille et ændringsforslag, så bør det overvejes på forhånd, og det bør fremføres skriftligt, så alle kan tage stilling til det. Jeg beder Dem derfor forelægge sagen for Præsidiet, så det kan undersøge, om vi skal acceptere mundtlige ændringsforslag som sidstnævnte talers. Det var ganske unødigt og overflødigt. Hvis ændringsforslaget er noget værd, bør det indgives skriftligt før afstemningen.

Formanden
Hr. Falconer, De ved lige så vel som jeg, at Parlamentets Præsidium ikke kan ændre forretningsordenen, det kan kun Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Det er en skriftlig bestemmelse, og i dette tilfælde anvender jeg blot forretningsordenen.

Caudron
Dette flerårige program for SMV er i sin nye udformning kendetegnet af større klarhed og kan give os mulighed for at skabe de nødvendige forudsætninger for udviklingen af SMV i Den Europæiske Union.
Man må jo huske på, at i disse krisetider er det i højere grad SMV end de store koncerner, der skal skabe de nye arbejdspladser, og det er også tilfældet.
Vores kollega Thyssen har således skabt ret bred enighed om indholdet i sin betænkning, hvis overordnede filosofi vedrører en forbedring af de administrative og økonomiske betingelser for udviklingen af SMV i et informationssamfund, hvor den dominerende faktor er bestræbelserne på at skabe optimal konkurrenceevne.
Der findes dog stadig bekymringsvækkende ting, og rundt omkring hører man, at beløbet på 180 mio ecu til 3 år er for højt.
Det tror jeg ikke. Jeg vil endda påstå, at beløbet er et absolut minimum for det, der skal gøres for de europæiske SMV.
Jeg minder om, at Parlamentets Udvalg om Økonomi og Valutaspørgsmål har forkastet visse ændringsforslag vedrørende undersøgelsesprojekter inden for dette program for at stille det størst mulige beløb til rådighed for virksomhederne.
Og hvordan forholder det sig så? Vil man endelig forstå, at Unionen går sin undergang i møde, hvis den ikke tager markante initiativer til fordel for beskæftigelsen, og hvis den fortsætter med at leve gennem sine sterile diplomatiske udtalelser?
Rådet må løse sin opgave over for Unionens borgere, som forventer håndgribelige løsninger på håndgribelige problemer.

Gasòliba i Böhm
Jeg skal hermed tilkendegive, at min gruppe stemmer for fru Thyssens betænkning om det flerårige program for små og mellemstore virksomheder, og jeg vil gerne rette en tak til fru Thyssen for denne betænkning, som endnu en gang viser hendes store kendskab til denne vigtige økonomiske sektor.
Jeg gør opmærksom på SMV'ernes rolle i den europæiske økonomi som den mest dynamiske virksomhedssektor med hensyn til jobskabelsespotentiale og tilpasning til de nye krav i en åben, global økonomi. Kommissionen har tilstræbt at styrke SMV'erne gennem flerårige programmer, hvoraf vi på dette plenarmøde behandler det tredje.
Jeg må desværre sige, at jeg er bekymret for gennemførelsen af dette program, jeg henleder opmærksomheden på nødvendigheden af at undgå en rutinepræget gennemførelse heraf. I de senere år har jeg bemærket en mangel på dynamik og en overdreven bureaukratisering i Kommissionens ansvarlige tjenestegrene, som ikke sørger for, at Kommissionens aktioner slår igennem i SMV'erne hurtigt nok. Der er heller ikke fundet en løsning på på spørgsmålet om adgang til finansiering på rimelige vilkår for SMV'erne, idet der fortsat anvendes et tildelingssystem, som ikke gør det muligt for SMV'erne præcist at lokalisere lånemulighederne på grund af den form, der anvendes ved tildelingen af midlerne. For at afhjælpe disse forhold er det nødvendigt med en mere dynamisk og effektiv indsats fra Kommissionens tjenestegrene i gennemførelsen af aktionerne og forslagene under det tredje flerårige program for små og mellemstore virksomheder i Den Europæiske Union.

Titley
Fru formand, som ivrig tilhænger af små virksomheder glæder det mig at stemme for denne betænkning.
Det glæder mig, at Kommissionen fokuserer på at begrænse bureaukratiet for de små virksomheder, gøre det lettere for dem at modtage økonomisk støtte og klare de problemer, de har med at inddrive betalinger fra de store virksomheder (hvilket også er på tide), men jeg glæder mig især over støtten til igangsættere.
Uddannelse er nøglen til succes for både ledere og arbejdskraft. Uddannelsestilbud til små virksomheder skal dog omhyggeligt skræddersys til deres behov.
En sådan uddannelse findes blandt andet i MBA-kurset for små virksomheder i Bolton Business School i min valgkreds, som jeg iværksatte i sommer. Den måde, denne skole udnytter offentlige og private ressourcer til små igangsættere, burde tjene som model for andre ordninger andre steder i EU.
Det er naturligvis op til os i Parlamentet at sikre, at Kommissionens forslag bliver til virkelighed, da de små virksomheder har så stor betydning for vor økonomiske fremtid.
Betænkning af Herman
Cushnahan
Informationssamfundet har ændret de internationale kommunikationssystemer. Det lover store fordele for fjerntliggende områder som Irland, hvor kommunikationsudgifterne har bremset den økonomiske udvikling. Takket være enorme fremskridt i den tekniske udvikling fjernes disse ulemper nu.
Fremkomsten af informationssamfundet har skabt mulighed for direkte adgang til regeringsbeslutninger på lokalt, nationalt og europæisk plan. Det kan kun forbedre demokratiet og åbenheden i det europæiske samfund.
Desværre misbruges det bedst kendte globale informationssystem, Internet, på et vigtigt område. Der er utrolige mængder af pornografisk og voldeligt materiale på Internet. Pædofile opretter netværk til udveksling af information og for at trække børn ind i deres beskidte verden. Det må stoppes. Folk, der offentliggør pornografisk materiale på Internet, bør være underlagt straffeloven. Vi skal have indført normer for at hindre misbrug af Internet, for det kommer lige ind i vore hjem og kan let nå børnene.

Wolf
Vi har som Grønne støttet denne betænkning, efter af den i plenum på væsentlige punkter er blevet forbedret. Men jeg vil gerne endnu en gang benytte lejligheden til at konstatere her, at »handlingsplanen« i form af en »meddelelse« efter vor overbevisning ikke udgør den nødvendige ramme for en overordnet samfundspolitisk debat om tendenserne og alternativerne ved gennemførelsen af »informationssamfundet«. Vi holder fast ved: Det er fortsat nødvendigt med et direktiv, som sætter Kommissionens mange særdirektiver ind i en kohærent sammenhæng!
På grundlag af Gomes-proceduren er der kommet en alt i alt væsentlig mere afbalanceret udtalelse fra EuropaParlamentet i stand end ved tidligere lejligheder, med hensyn til at udtale sig om en overordnet problematik. Man må dog stadig håbe, at Kommissionen (og også Rådet) forstår, at der her kontroversielt skal udkæmpes og træffes en række samfundspolitiske afgørelser. Det drejer sig om meget mere end om marketing og tilvejebringelse af accept, for tilskikkelser, som i forvejen ligger fast. Vi vil således ikke opgive håbet om, at det alligevel lykkes os i dette spørgsmål i Parlamentet og udenfor i den europæiske offentlighed at føre en diskussion »by contradictory argument« om disse fremtidsspørgsmål!
Betænkning af Barzanti
Montesano og Baldarelli
Som medlemmer af Europa-Parlamentet finder vi, at vi har pligt til at tilkendegive den største bekymring for de europæiske kulturværker, som, dersom de betragtes som varer på linje med andre forbrugsvarer, står i alvorlig risiko for at visne bort eller blive standardiserede. Vi er overbevist om, at Europas kulturelle holdning går via en klart udtalt politisk vilje til ikke at give efter for de former for handelsmæssig pression, som betragter kunstværker på linje med brændevinsflasker.
Med Kommissionens Grønbog af juli 1995 synes der gjort et fremskridt. Med forhandlingen her i formiddag synes også Europa-Parlamentet at bevæge sig i retning af at tilkendegive denne »politiske vilje« i klare ord. Det er, som om en mekanisme, der i lang tid har stået stille, nu på ny begynder at bevæge sig. På Europas kunstneres vegne vil vi udtrykke vor tak for det arbejde, der er udført af Kommissionen og Europa-Parlamentet, særlig for hr. Barzantis fremragende betænkning.
Hvad angår det yderst ømtålelige emne, der består i beskyttelse af ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder, er det ikke længere tilstrækkeligt blot at tilkendegive en politisk vilje. Vi må straks arbejde på at indhente en forsinkelse i fastsættelsen af regler. Der kræves et direktiv til harmonisering af de nationale lovgivninger, og som særlig er udtryk for mod til at underbygge tre fundamentale principper, nemlig:
A. Også i et meget liberaliseret marked er kunstværker en undtagelse. De skal beskyttes ved omstrukturering og regulering af samtlige sider af ophavsretten og de ophavsretsbeslægtede rettigheder. Uden regler vil der altid være en risiko for, at værkerne gøres til almindelige varer til meget alvorlig skade for hele Europas kultur.
B. Ophavsretten skal altid beskyttes med udgangspunkt i de former og midler, hvormed kunstværker udtrykker sig. Man kan ikke længere tolerere forskelsbehandling af musikere og ophavsmænd til film eller mellem udøvende kunstnere og skuespillere, eller værre, mellem skabere af software og ophavsmænd til litterære værker, teater- eller filmværker. Ved det nye direktiv skal man bestræbe sig for at gøre rettighederne ensartede på grundlag af beskyttelsen af værkets originalitet.
C. Enhver udsendelse eller opførelse for publikum af et originalværk er reelt også en form for udspredelse, og retten til at udsprede et værk er en af ophavsrettens grundlæggende bestanddele. Vi finder, at dette begreb bør udtrykkes med hele den kraft, som ligger i et fællesskabsdirektiv. Det ville i sandhed være en epokegørende revolution, dersom det lykkedes at regulere et af de mest hæslige aspekter ved den europæiske kulturindustri.
Vi vil slutte med at udtrykke de europæiske kunstneres påskønnelse over for Kommissionen og vore kolleger her i Parlamentet af det arbejde, der hidtil er gjort. Vi forventer i løbet af meget kort tid efter denne begivenhed i Parlamentet at se det nye direktiv løbe af stabelen og håber på en større og mere konstant involvering af kunstnerne, forfatterne og de udøvende kunstnere i Europa i alle beslutningsfaserne.
Betænkning af TongueDarras (PSE) og Bernardini (PSE), skriftlig. (FR) Jeg knytter min kollega François Bernardini til min stemmeforklaring, fordi vi har arbejdet sammen om dette spørgsmål.
Vi støtter Carole Tongues fremragende betænkning fuldt ud.
I informationssamfundets og de nye kommunikationsteknologiers tidsalder er det kun rimeligt at ville bekræfte og forsvare de offentlige audiovisuelle tjenesters rolle.
De kanaler, der leverer den offentlige tjeneste, har den væsentlige opgave at informere, uddanne og underholde borgerne. Netop fordi de ikke behøver at tage hensyn til seertal, har de mulighed for at levere en bred vifte af programmer, der vil være af interesse for alle borgere og få dem til at deltage i den eftertragtede europæiske samfundsmodel.
De offentlige tv-selskaber må kunne påtage sig opgaven med offentlig tjeneste i fuld uafhængighed, og derfor må Den Europæiske Union fortsat betragte al offentlig finansiering som legitim for de offentlige tv-stationer, naturligvis i det omfang de opfylder deres forpligtelser vedrørende offentlig tjeneste. Denne finansiering kan således ikke sammenlignes med statsstøtte, som er forbudt i henhold til Rom-traktaten fra 1957. Konkurrencebestemmelserne skal her fortolkes intelligent og fleksibelt.
De offentlige tv-selskaber er garanter for en fri kommunikation af høj kvalitet, der er tilgængelig for alle, og som respekterer de forskellige kulturer. De bidrager til gensidig oplysning og forståelse, de udvikler tanken om det europæiske statsborgerskab og er i sidste ende vores demokratis vogtere.
Det er grunden til, at de kan forsvares i et audiovisuelt miljø i stadig udvikling.

Gallagher
Med de mange nye, privat sponsorerede tv-kanaler har den offentlige tvtjeneste undergået store, dramatiske ændringer i de seneste år. Men for fremtiden skal den offentlige tv-tjeneste kunne yde borgerne så brede tjenester som muligt. I takt med at den kommercielle konkurrence bliver hårdere og de kommercielle kanaler mere ens i deres forsøg på at få markedsandele, er de offentlige tv-tjenester den bedste måde at fastholde et så bredt sortiment for borgerne som muligt på.
Jeg støtter opfordringen til, at offentlige tv-tjenester skal have adgang til at transmittere store sportsbegivenheder. Europa-Parlamentets Udvalg om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier gør ret i at insistere på, at uddrag af sportsbegivenheder eller andet, der er af særlig værdi og interesse for seerne, og som betalings-tv har eneret på at sende, skal kunne sendes af tv-tjenester, der er gratis og til rådighed for alle.
Jeg deler bekymringen over, om det europæiske samfund kan udvikle sig til en opdeling i »informationsrige« og »informationsfattige« i takt med, at adgangen til informationer bliver dyrere og med udviklingen af betalings-tv og betalingsudsendelser. Offentlige tv-tjenester skal stadig være tilgængelige for alle borgere. Jeg er enig i, at kabel- og satellittjenester skal forpligtes til at medtage offentlige tv-tjenester i deres ydelser.
Konkluderende vil jeg sige, at offentlige tv-tjenester kommer under stigende pres fra markedskræfterne i takt med, at betalingsudsendelser og andre ydelser køber flere programmer og sportsbegivenheder, men der skal nås en god ligevægt mellem private og offentlige tjenester i denne sammenhæng.

Holm
Denne initiativbetænkning om public service-tv er god.
Dog er det beklageligt, at det så mange steder i betænkningen udelukkende drejer sig om at styrke EU's kulturelle identitet og interesser, eksempelvis »tjener europæernes kollektive interesser« (punkt 19), «vigtige europæiske spørgsmål« (punkt 22), «cirkulationen af europæiske programmer« (punkt 28), «afspejler den samfundsdebat, der foregår i alle Den Europæiske Unions medlemsstater« (punkt 30), «fortrinsvis at sende europæiske værker« (punkt 33) og »fremme øget europæisk vægtning« (punkt 46).
Der er faktisk en verden uden for EU, og hvis vi mener det alvorligt, når vi taler om at bekæmpe fremmedhad, racisme og udstødelse, burde vi have interesse i også at gøre os bekendt med andre landes og kontinenters produktion.
I den forbindelse tænker jeg ikke på USA, men snarere på eksempelvis Indien, som er en stor filmnation, samt Rusland, den arabiske verden og Afrika.

Lulling
Jeg stemte ikke for den betænkning, som Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier fremlagde om de offentlige tv-tjenesters rolle i multimediesamfundet, fordi de tanker, der anbefales i betænkningen, ville skabe alvorlig konkurrenceforvridning. De ved jo, at der i den seneste tid er blevet indbragt mange klager for Kommissionen vedrørende statsstøtte til offentlige tv-tjenester af den årsag, at det inden for tv-sektoren i Europa bliver stadig vanskeligere at skelne mellem »offentlige tv-tjenester« og »kommercielt fjernsyn«. Sammenblandingen af rollerne bliver stadig tydeligere, for de offentlige virksomheder har reageret på konkurrencen ved at programlægge ud fra stadig mere kommercielle hensyn, mens de kommercielle stationer er underlagt adskillige nye regler og forpligtelser.
I lyset af tankerne i Tongue-betænkningen må man advare mod en forøgelse af de offentlige udgifter, der vil skabe endnu større konkurrenceforvridning og true skabelsen af arbejdspladser i den private sektor.

Vieira
Når vi stemmer for Tongue-betænkningen, skyldes det først og fremmest vores tro på, at offentlige tv- og radiotjenester er et afgørende bæremedie for udbredelse af kendskabet til et givet lands mest karakteristiske problemstillinger.
Konceptet offentlig tjeneste kan ikke begrænses til kultur, sport, fritid, sundhed og uddannelse, men bør også omfatte videnskab, miljø, teknologisk innovation og de økonomiske aktivitetsområder, som berører befolkningen mest direkte; og det må desuden tage sigte på alle landets borgere, uanset hvor langt borte de befinder sig, også når det drejer sig om grupper af borgere bosat i et andet land.
Det er ligegyldigt, om offentlige tv- og radiotjenester varetages af en eller flere specielle kanaler eller stationer eller af private operatører mod betaling for de præsterede tjenesteydelser, eller om de finansieres af staten alene eller tillige gennem reklame. Det er staternes pligt at sikre denne tjeneste!
Det er efter vores mening selvindlysende, at Europa må have flere forskellige offentlige tv- og radiotjenester og ikke én enkelt, europæisk tv-tjeneste. Et godt eksempel på dette - siger vi med en vis stolthed - er RTP Internacional, et eksempel par excellence på en national offentlig tv-tjeneste, som betjener et stort samfund af portugisiske emigranter.
Det er afgørende vigtigt med et tæt samarbejde mellem alle offentlige tv-tjenester, navnlig omkring behandlingen af fælles problemer, der vedrører såvel Europa som resten af verden.
Kort sagt bør der være ét enkelt koncept for offentlig tv-tjeneste, men udmøntningen af det kan antage mange former, afhængigt af hvilke målgrupper der sigtes mod. Efter vores mening er det vigtigste at opfylde hovedmålet, nemlig at sikre eksistensen af offentlig(e) tv- og radiotjeneste(r)!

Wolf
Vi som Grønne glæder os over og støtter Carole Tongues stærke indsat for en stærk offentlig radio- og tv-tjeneste, som er i stand til varigt at producere samfundsmæssig kommunikation og kulturel selvudfoldelse som væsentlige offentlige goder.
I den forbindelse er det særligt vigtigt for os, at
opkrævningen af de dertil nødvendige radio- og tv-licenser sikres og på ingen måde hæmmes eller trues af en privatøkonomisk orienteret konkurrencepolitik på det audiovisuelle område, og at-vigtige begivenheder inden for den såkaldte massekultur fortsat ikke bliver genstand for privat erhvervelse og kommerciel udnyttelse, dvs. at f.eks. vigtige sportsbegivenheder fortsat kan sendes ukodet og af offentlige tjenester.Vi støtter selvfølgelig navnlig nogle vigtige formuleringer fra De Grønnes side, f.eks. med hensyn til radio- og tv-begrebet, som siden foråret 1996 er indgået i Parlamentets beslutninger.
Beslutning om Tyrkiet
Antony
Fru formand, vi glæder os over, at aftalen om toldunionen med Tyrkiet er blevet udsat.
Vi minder om, at vores kollega Jean-Thomas Nordmann i denne sal har sagt, at man ikke måtte tage håbet fra Ankara, og man forudsagde, at ved at vedtage denne aftale om Tyrkiets integration ville man undgå en muslimsk sejr i Istanbul.
Men muslimerne vandt, og Tyrkiet vil snart undergå samme forvandling som Sainte-Sophie, en tidligere kirke, som allerede er omdannet til museum, og som snart vil få en skæbne som moské.
Europa er ganske vist ikke en kristen klub, som fru Tansu Ciller påstod, idet hun gjorde hr. Attalis ord til sine, men vi kan konstatere, at hele vores åbningspolitik kun har medført en styrkelse af det muslimske favntag om Tyrkiet, samtidig med at landet praktiserer en fuldstændig uacceptabel imperialisme på Cypern, overtræder sine borgeres rettigheder og menneskerettighederne. Det var vores erklæring, fru formand.

Cars
Fru formand, jeg stemte for beslutningsforslaget om Tyrkiet, fordi jeg mener, at Tyrkiet krænker menneskerettighederne i særdeles mange henseender. Jeg beklager imidlertid den manglende balance i beslutningen. Bl.a. finder jeg det urimeligt, at man omtaler drabet på nogle personer på den græsk-cypriotiske side. Dette finder jeg ikke urimeligt i sig selv, tværtimod. Det urimelige består i, at man ikke samtidig nævner, at noget tilsvarende er overgået nogle tyrkiske borgere på Cypern. Det mener jeg er en mangel på balance. Vi må turde foreholde begge parter, at de skal udvise respekt for liv og menneskerettigheder.

Caudron
Jeg vil gøre det klart allerede fra begyndelsen for at undgå enhver misforståelse af mine tanker og udtalelser: Tyrkiet er et stort land, som har særlig betydning på det globale, geopolitiske skakbræt. Det er et mægtigt land. Landet er Europas allierede og skal fortsat være det, og vi må gøre alt, for at dette sker. Denne virkelighed er et vigtigt element, når man ønsker at forstå den seneste udvikling i vores forhold til Tyrkiet og de beslutninger, der blev truffet for nogle måneder siden. Den er også forklaringen på vores skuffelse og uro i dag. Det er disse forhold, der forklarer og retfærdiggør vores faste holdning med hensyn til fremtiden.
Jeg var medlem af det blandede parlamentariske udvalg for associeringen EØF-Tyrkiet mellem 1989 og 1994 og kunne således iagttage udviklingen i vore samtalepartneres mentalitet, som imidlertid inden for fem år var gået fra et varmt og gentaget ønske om at komme med i Unionen ledsaget af nærmest patetiske hensigtserklæringer om demokrati, til en krævende, hård og undertiden aggressiv holdning som reaktion på vores tvivl med hensyn til menneskerettighedssituationen. Det skal siges, at islam havde gjort fremskridt i mellemtiden, og Sovjetunionen var faldet fra hinanden, hvilket gav ny næring til Tyrkiets drømme om en dominerende stilling i regionen.
Det var situationen, da man i slutningen af 1995 forud for de tyrkiske parlamentsvalg startede en »fantastisk overbevisningsmaskine« for at få os til at acceptere toldunionen og godkende den i Europa-Parlamentet: henvendelse fra ambassadører og konsulater, telefonopringninger fra ministerier, masser af løfter vedrørende menneskerettighederne og demokrati til kurderne.... og endda Cypern. Og endelig det endegyldige og slående argument: «Hvis toldunionen ikke bliver vedtaget, risikerer vi, at fundamentalisterne kommer til magten!«
Vi vedtog toldunionen og for mange af os var det »med fødder så tunge som bly«. Skulle vi vente med at vedtage unionen til løfterne var opfyldt? Eller skulle vi vedtage unionen for at gøre det muligt at opfylde løfterne? Vi traf et valg... det forkerte!! Den politiske undertrykkelse i Tyrkiet er værre end nogensinde; fængslerne er fulde; der er ikke sket indrømmelser over for kurderne; der er forekommet nye morderiske provokationer på Cypern. Og den største skuffelse, efter valget afbrød det verdslige højre samarbejdet og Tansu Ciller - som i december bad os om hjælp til at bekæmpe fundamentalismen - anbragte en erklæret fundamentalistisk muslim, hr. Erbakan, på premierministerposten.
Det er således klart i dag, at de politiske forudsætninger, som Europa-Parlamentet tog hensyn til ved godkendelsen af toldunionen, ikke er gældende længere! De er blevet fjernet af Tyrkiet selv. EU må således blokere for alle bevillinger under finansprotokollen EU-Tyrkiet og alle bevillinger under MEDA-programmet. Jeg vil tilføje, at EU også bør gennemgå forudsætningerne for gennemførelsen af toldunionen. I dag er det faktisk vores eneste middel til at tvinge Tyrkiet til at overholde sine forpligtelser og dermed på længere sigt det eneste og sidste middel vi har til at hjælpe Tyrkiet med at forblive et stort verdsligt, demokratisk, fredeligt og allieret land på grænsen til Europa.
Er det ikke for sent? Kan det stadig lade sig gøre? Jeg ønsker at tro det, og jeg er sikker på, at kun ved at udvise en fast holdning kan vi stadig få det gennemført.

Dillen
Under drøftelsen af, hvorvidt der skulle indgåes en toldunion med Tyrkiet eller ej, hørte man her i Europa-Parlamentet mere end een naiv stemme. Ja, man kunne kritisere Tyrkiet for mangt og meget. Men man burde vise Tyrkiet tillid. Og det konkrete tegn på denne nødvendige tillid var toldunionen. Engang i hus så skulle alt nok gå bedre. Toldunionen blev vedtaget, men intet blev forandret eller forbedret. For de naive var det forgæves møje. Den, der er i besiddelse af bare et gran sund fornuft, vidste dette på forhånd. Den, der er i besiddelse af bare et gran politisk realitetssans, kunne uden videre forudse dette, uden frygt for at tage fejl. At lade sig spise af med en sludder for en sladder kendetegner ikke den skarpsindige statsmand. Nå ja, man kan og kunne vente sig meget af en hel del europæiske politikere, men politisk klogskab indgår ikke i dette »meget«.
Når dette er sagt, så må og skal det understreges, at der absolut ikke er een eneste europæer, der ønsker et spændt forhold mellem Europa og dettes nabo, Tyrkiet. Vi ønsker gode forbindelser med alle vore naboer, altså også med naboen Tyrkiet. Men for det første må Tyrkiet forblive en nabo. Hverken mindre men heller ikke mere. Og for det andet må vi insistere på, at gode forbindelser først bliver mulige, når der kommer en ende på besættelsen af europæisk område, nemlig af en del af Cypern. Vedvarende besættelse og tyrkisk masseindvandring til Cypern giver kun anledning til eet eneste krav: bort med toldunionen.
Beslutning om Irak
Gahrton
Fru formand, Den Grønne Gruppe stemte naturligvis for beslutningsforslaget om Irak. Det er klart, at man stærkt må fordømme de irakiske styrkers indtrængen i Kurdistan, men man må også samtidig kritisere USA's indgriben. Det er ganske vist yderst berettiget at forsvare kurdernes interesser og at bidrage til forsøgene på at fjerne Saddam Husseins regime. Men vi er ikke overbevist om, at det skal ske gennem ensidige amerikanske foranstaltninger, uden at der foreligger en klar beslutning fra FN.
Der er ingen tvivl om, at Saddam Husseins regime er et af de værste på kloden. Jeg har selv haft mulighed for at besøge Irak et betydeligt antal gange i Saddam Husseins regeringstid, og selv når jeg sammenligner med størsteparten af de andre diktaturstater, som jeg har besøgt, er Irak noget ganske særligt. Det er det eneste land, hvor man aldrig træffer et eneste menneske, ikke engang i enrum eller midt ude i ørkenen, som vover at ytre et eneste kritisk ord mod Saddam Hussein.
Vi har naturligvis stemt for beslutningen, men beklager, at vore ændringsforslag ikke blev accepteret, navnlig forslaget om, at der burde tages initiativ til en international konference om løsning af det kurdiske problem. Dette gamle problem må løses og det på en måde, som giver kurderne den rimelige selvbestemmelse, som alle folk bør have ret til.

Cushnahan
De seneste begivenheder i Irak har igen vist manglerne i Den Europæiske Unions udenrigs- og sikkerhedspolitik. Medlemsstaterne har reageret forskelligt på denne krise. Det Forenede Kongerige støttede De Forenede Staters aktion; andre har været ambivalente, og endnu flere var yderst utilfredse med den amerikanske regering.
Regeringskonferencen må sætte en stopper for denne latterlige tingenes tilstand. Vi skal ændre processerne og procedurerne og nå frem til en sammenhængende udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det kan vi bedst gøre ved at afskaffe forpligtelsen til at gennemføre enstemmige afstemninger på dette område. Det kan hindre en enkelt medlemsstat (eller et lille mindretal) i at blokere for en effektiv politik i en given situation.
Selv om uenige medlemsstater ikke skal tvinges til at acceptere den vedtagne politik, vil de imidlertid ikke have ret til at gøre noget, der underminerer flertalsholdningen.
Reformer af denne art kan medvirke til at skabe en situation, hvor EU kan udøve samme slags indflydelse i geopolitiske anliggender, som den for indeværende udøver i globale økonomiske sager.
Beslutning om børnemishandling
Antony
Fru formand, flertallet her i Parlamentet har grædt mange krokodilletårer i den sidste tid, idet man glemmer, at man systematisk ved flere lejligheder har stemt for ægteskab mellem homoseksuelle. Vi ved jo, hvilken skæbne de kan udsætte de børn, som de ikke kan sætte i verden, for. Det er også sandt, at Parlamentet aldrig har tøvet med at afvise forsøgene på at vende tilbage til den moralske orden, men derimod foretrækker den umoralske uorden.
Og hvad kan vi konstatere? I avisen Libération fra i dag et forsvarskrift fra hr. Thierry-Meyssan, som fra GrandOrient de France og med sit Réseau Voltaire har tilrettelagt den mest utrolige hadekampagne og anti-kristelige racisme mod pavens besøg i Frankrig. Her er hr. Thierry-Meyssans Réseau Ornicar med al sin pædofilpropaganda på Internet. Her i France-Soir - det driver man ikke klapjagt på, det er politisk korrekt! - hr. Duvert, ven med hr. Matzneff, som praler af kun at elske med børn på 5 eller 6 år! Hans bog er netop kommet ud i alle boghandlerne. Hvordan kan man så undre sig over de ulækre foreteelser i Dutroux-netværket i Belgien, der havde så tæt tilknytning til pastor Doucet i Frankrig? Hvordan kan man undre sig, når man overalt, også i Libération , reklamerer for tidsskriftet Charlie Hebdo, hvis vigtigste medarbejder Patrick Font, netop er blevet fængslet for pædofili.
Så det er altså krokodilletårer her i dag! Frimurerne er herrer over Parlamentet, og det er dem, der slår på hadets trommer, for alle individets sunde friheder skal undertrykkes i dag, men de pædofile derimod behandler man meget varsomt her i Parlamentet!

Hallam
Fru formand, jeg vil gerne støtte afstemningen om pædofili. En af de ting, jeg imidlertid er skuffet over i den beslutning, man endelig er nået frem til, er, at vi kun ganske overfladisk nævner ordet »familie« i punkt 1, hvor vi henviser til de modige familier, der har været ofre for børnemisbrug i Belgien.
Det er på tide, at vi i Vesteuropa accepterer, at det bedste forsvar for børn mod pædofilisvøben er at forstå, at pædofili er rettet mod de mest sårbare børn. De mest sårbare børn er dem, der ikke kan drage fordel af et stabilt, kærligt hjem. Nu er det på tide, at vi siger, at vi må gøre noget for at tilskynde folk til at bo sammen med deres børn; at vi gør det klart, at alle børn har ret til to forældre, der elsker dem, fra de bliver født, og helt til de bliver voksne. Det er på tide, at Europa indser, at medmindre vi ser meget omhyggeligt på den måde, vi strukturerer vore hjem og familier på, kommer vi til at bøde for det.

Caudron
Som så ofte før i vores samfund er det de varme sager i medierne, der får os til at reagere. Er det beklageligt eller glædeligt? Vi må beklage det, for dette unævnelige fænomen er ikke nyt, og hidtil har tavshedens lov været fremherskende. Imidlertid må vi glæde os over det, fordi vi endelig synes at beskæftige os med det, men vi må fra nu af sørge for hele tiden at være på vagt og være målrettede med hensyn til de uacceptable fysiske og psykiske overgreb på børn.
Sexturisme har længe været et kendt fænomen, som man fordømmer, men ikke bekæmper. Hvordan skal man forklare denne manglende kampvilje? Der er efter min mening mange svar på det spørgsmål, og de er måske ilde hørt, men en dag må de frem. Denne udnyttelse af mennesker, de mest skrøbelige mennesker, til seksuelle formål bør få os til at indtage en ubøjelig og besluttet holdning.
Vi skulle blive klar over, at små børn, fra Vesten, fra Europa, var ofre for alle disse perversiteter, før vi reagerede. Det er en skam, og det er temmelig sent, for sent for dem, der lider i øjeblikket, men vi bør give os selv alle muligheder for at beskytte de potentielle ofre, børn over hele verden.
FN må gennemføre strenge foranstaltninger for at fordømme og fjerne dette fænomen. På europæisk plan må Europol træffe de nødvendige foranstaltninger. Det Europæiske Råd må enes om at indføre strengere sanktioner over for alle europæiske borgere, der udøver disse skrækkelige perversiteter. Unionen må handle hurtigt for at hjælpe de lande, der af økonomisk nød udnytter børn til disse uværdige formål.
Det er ikke nok at fordømme. Vi må handle! Lytte til foreninger, forældre, der ved, hvordan disse skammens markeder fungerer, og som kæmper hver dag. Vi skal turde ramme alle dem, der lever af dette her, uanset om de befinder sig i gaderne i Sydøstasien eller i de europæiske hovedstæder.
Vi skal lytte til konklusionerne af Stockholm-kongressen og iværksætte handlingsprogrammet. I dag skammer jeg mig lige som mange andre over, hvad mennesker kan finde på. I dag og for fremtiden tror jeg på den menneskelige natur og dens evne til at handle.

Cushnahan
De forfærdende, tragiske hændelser i Belgien har gjort os opmærksom på behovet for at beskytte vore børn mod internationale pædofiliringe og kriminelle, der er involveret i handel med sex.
Vi står her over for et internationalt problem, og derfor må vi reagere i overensstemmelse hermed. Især Europols rolle skal styrkes, navnlig i form af, at der skal skabes en database over savnede børn, og der skal oprettes et register over kendte pædofile. Uanset hvilke beføjelser der er tale om, skal Europol have dem for at forhindre en gentagelse af de beskidte, depraverede hændelser i Charleroi.
Den Europæiske Union skal også gøre noget for at bekæmpe børnesexturisme. Den enkelte medlemsstat skal sikre, at dens love er tilstrækkelige til, at dets egne borgere kan retsforfølges for at have deltaget i denne onde handel, uanset i hvilken del af verden de har opfyldt deres perverse behov. Misbrug af Internet til fremme af pornografi, herunder børnepornografi, skal undersøges og hindres.
Nu er tiden inde til handling - ikke mere snak.

Dillen
Det fuldendte samfund har aldrig eksisteret og vil aldrig komme til det. Der har altid været og vil altid være kriminalitet. Dette er ingen grund til at acceptere menneskelig uformuenhed og endnu mindre til at præke en laden stå til. At slippe alle tøjler forvolder imidlertid afgørende og vedvarende skade på samfund, familie og individ:
Når alle religiøse målestokke forsvinder (og så oven i købet via såkaldte progressive gejstlige selv); når sædelige normer havner på lossepladsen; når eftergivenheden bliver drevet ud i sin yderste konsekvens; når slaphed er trumf; når alt-er-muligt og alt-er-tilladt antager de mest afsindige former; når anstændighed bliver latterliggjort og anset for gammeldags og udslidt; når værdier som orden, tugt, indre værdighed, disciplin, selvbeherskelse og andre bliver mistænkeliggjort; når familien bliver undergravet; når undervisningen bliver løsrevet fra sine høje opdragelsesværdier; når afvigelser bliver bortforklaret; når ordenshåndhæveres optræden bliver stækket; når retten gør ofret til skyldig og den skyldige til offer; når al stræben mod sædelig og åndelig elite bliver udskreget som fascistisk.
Så, ja så ligger vejen vidt åben for alle forbrydelser og perversiteter. Så, ja så er ikke bare den direkte skyldige ansvarlig, men så er det ansvarlige samfund medskyldigt, meddelagtigt.

Feret
Forslaget til fælles beslutning vedrørende mindreårige voldsofre er belagt med gode hensigter, men man overser det væsentlige. Man overser, eller ønsker at overse, det tunge ansvar, der ligger på den belgiske justitsminister, som løslod den pædofile Dutroux i modstrid med indstillingen fra den offentlige anklager.
Denne minister, som i øjeblikket sidder i EF-Domstolen i Luxembourg, er ikke genstand for nogen form for retsforfølgning eller andre sanktioner. Melchior Wathelet er imidlertid vaneforbryder hvad angår disse alvorlige fejl.
I juni 1990 løslod minister Wathelet ved hjælp af et fortroligt notat til statens sikkerhedspoliti 215 indsatte, der var idømt lange straffe for røveriske overfald, men også voldtægt, selv om de i henhold til loven skulle udvises til deres hjemland, Maghreb. Melchior Wathelet har selv indrømmet, at flere af dem har begået nye forbrydelser, mens andre er forsvundet i den blå luft.
Vi er ved at kvæles i indignation over, at mine kolleger fra Flandern, Bruxelles og Wallonien, som har indgivet dette beslutningsforslag, tier om den åbenlyse skyld, der ligger hos den tidligere justitsminister, der havde for vane at begå sådanne kriminelle handlinger.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Kampen mod vold mod mindreårige må foregå på alle niveauer og føres såvel af den enkelte som af medlemsstaterne og på internationalt plan. Vold kan aldrig accepteres! Vi har derfor stemt for beslutningen, men understreger, at vi tager afstand fra de punkter, der drejer sig om Europol.
Kampen mod pædofili og vold mod mindreårige føres bedst gennem et udvidet mellemstatsligt politisamarbejde inden for rammerne af Interpol.
Vi vil gerne slå fast, at udviklingen af dette samarbejde også bør involvere lande uden for EU og eksempelvis omfatte politiet i de baltiske stater og i lande i Sydøstasien.

Sjöstedt
De tragiske begivenheder i Belgien har sat fokus på spørgsmålet om seksuelle overgreb mod børn. Efter min mening er alle former for seksuelle overgreb mod børn er kriminelle og fuldstændig uacceptable. Der er brug for stærke og samordnede internationale foranstaltninger for at forhindre seksuel udnyttelse af børn i Europa og i andre dele af verden.
Derfor stemmer jeg for beslutningsforslaget, selvom jeg mener, at man kan vedtage mange andre foranstaltninger end sådanne, som udelukkende tager sigte på at styrke EU's tredje søjle.
(Mødet udsat kl. 13.25 og genoptaget kl. 15.00)

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende forslag til beslutning:
B4-0994/96 af Bertens for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om situationen i Cypern; -B4-1024/96 af Kaklamanis m.fl., for Gruppen Union for Europa om mordet på de to græsk-cyprioter på Den Grønne Linje; -B4-1039/96 af Hatzidakis og Oomen-Ruijten for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om mordet på to unge græsk-cyprioter på Cypern; -B4-1043/96 af Aelvoet m.fl., for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om drabene i Cypern; -B4-1058/96 af Puerta m.fl., for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om de tyrkiske besættelsesstyrkers mord på to græsk-cyprioter; -B4-1073/96 af Avgerinos m.fl., for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om besættelsesmagternes overlagte mord på to ubevæbnede unge græsk-cyprioter på Cypern.
Bertens
Den Liberale Gruppe er dybt rystet over de mord, der fandt sted sidste måned under en fredelig demonstration for en genforening af øen. Der må gøres alt for at forhindre situationen i at eskalere. Den tyrkiske regerings adfærd synes at pege i retning af, at den netop er ude på en sådan eskalering. Vi må her på det skarpeste fordømme, at den tyrkiske regering finansierer, at der overføres væbnede »Grå Ulve« for at stabilisere situationen på Cypern. Den tyrkiske regering henter forbrydere fra Tyrkiet, fordi tyrkisk-cyprioterne ikke var til at spænde for den tyrkiske vogn. Vi må kræve af den tyrkiske regering, at de skyldige i disse overfald bliver arresterede og stillet for retten.
Denne episode gør det nok en gang klart, at Unionen må kæmpe for at iværksætte en fredelig løsning på Cypern-spørgsmålet. For gud ved hvilken gang opfordrer jeg derfor Rådet til at sætte en fælles aktion igennem vedrørende Cypern. Fred og stabilitet i Europa er dog en af målsætningerne for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Det irske formandskab har gjort en god begyndelse ved at udnævne en ekstra særlig repræsentant, ambassadør Heaslip, men der er brug for mere. Et af elementerne i dette mere er et øget pres på Tyrkiet, der nu åbent vedstår at stille nationale midler til rådighed til destabiliseringen af Cypern. Vi må holde fast ved en udelt anerkendelse af øen. Fortsat tilkendegive vor modstand mod den ulovlige tyrkiske besættelse og fortsat bruge FN's resolutioner som ledetråd for vor adfærd.
Vi må i gang. Jeg opfordrer alle konfliktens parter til at holde hovedet koldt og fortsætte deres kamp for en fredelig løsning. Unionen må i den forbindelse hjælpe det kommende medlem af Unionen, Cypern. Dette er vore internationale traktatfæstede forpligtelser.

Hatzidakis
Hr. formand, hele Europa og hele verden så, hvor brutalt Isaak og Solomos blev dræbt af tyrkere i august. Jeg finder det derfor overflødigt at komme nærmere ind på disse begivenheder.
Det, jeg gerne vil påpege, er, at det ikke er nok at udtrykke Parlamentets beklagelse og heller ikke foragt, hvad angår disse begivenheder. Hvis vi hele tiden nøjes med at udtrykke beklagelse, kommer vi aldrig ud af blindgyden, og Tyrkiet vil også hovere, fordi vi har tilladt de tyrkisk-cypriotiske myndigheder at hente mordere til Cypern fra Tyrkiet - for det er, hvad »De Grå Ulve« er. Og fordi vi har tilladt en minister i den selvbestaltede tyrkisk-cypriotiske regering - landbrugsministeren - at myrde Solomos, som sammen med Isaak ikke gjorde andet end at kræve genoprettelse af lov og orden på denne ulykkelige ø.
Alt dette har kunnet ske på grund af vor egen sløvhed, så at sige. Den Europæiske Unions sløvhed. Derfor vil jeg også sige, at denne drøftelse er meningsløs, hvis den ikke bliver optakten til Den Europæiske Unions aktive engagement i genoprettelsen af normale forhold og international legitimitet i området.
Europa-Parlamentet har i dag på trods af den kedelige holdning, Rådet udtrykte i går - jeg beklager at måtte sige det - sendt det signal til Tyrkiet, at »vi ikke er indstillet på at støtte jer, når menneskerettighedssituationen forværres og jeres adfærd bringer stabiliteten i området i fare«.
Med denne forhandling skal vi sammen med Kommissionen sende endnu et signal: «tro ikke, at de tragiske begivenheder på Cypern betyder mindre pres for at få en løsning på Cypern-problemet. Tro ikke, at disse drab betyder, at der sættes en stopper for Cyperns optagelse i Den Europæiske Union, tværtimod. Disse begivenheder er endnu en grund til, at Den Europæiske Union skal engagere sig aktivt i Cypern-problemet, og til at vi bekræfter afgørelsen om indledning af optagelsesforhandlinger med Cypern, en udvikling, som kan blive den udløsende faktor for en løsning på Cypern-spørgsmålet«.

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, De Grønne beklager, at den nu allerede 22 år gamle krise på Cypern igen har ført til sammenstød, der har kostet menneskeliv. Mordet på to unge græsk-cyprioter udført af den tyrkiske besættelseshær af paramilitære fordrer ikke kun en skarp fordømmelse men kræver også, at de ansvarlige for denne udåd bliver fundet.
Vi er også af den opfattelse, at mordet på den tyrkiske soldat må opklares, fordi der er også blevet myrdet en person på tyrkisk side. Tilbagetrækningen af de tyrkiske tropper er en condtitio sine qua non for at skride til en afmilitarisering af øen. Vi mener, at tiden med henblik på forhandlingerne om Cyperns tiltrædelse til EU virkelig er inde til at sige, at der må gøres alt for at skabe et gennembrud i den blokerede situation. Et gennembrud der bør tilbyde begge befolkningsgrupper på Cypern sikkerhedsgarantier. Det må der således virkelig investeres i på kort sigt. Dette kommer ikke bare af sig selv. I hele 22 år har man nu kludret i det, og uagtet international fordømmelse, FN-resolutioner og så videre er intet forandret. Hvis det ikke reelt lykkes Den Europæiske Union at presse således på, at der skabes en politisk løsning, så får man en situation, hvor et eventuelt medlem af Unionen er delvist besat. Dette er en politisk uholdbar situation.

Rothe
Hr. formand, i sommer måtte vi bestyrtet og chokeret tage de frygtelige hændelser på Cypern til efterretning. Efter 22 års folkeretsstridig tyrkisk besættelse af mere end en tredjedel af det cypriotiske territorium er der sket en optrapning af volden, som næppe var anset for mulig. Fejlagtigt blev der i første omgang i visse medier formidlet det indtryk, at det drejede sig om et sammenstød mellem samfundene. Men kendsgerningen er den, at ubevæbnede græske cyprioter, som i stødpudezonen demonstrerede mod landets deling, blev konfronteret med en massiv tyrkisk militær magt og medlemmer af den fascistiske ungdomsorganisation »De Grå Ulve«, som organiseret var bragt til stedet.
65 mia lire blev stillet til rådighed fra den tyrkiske statskasse til denne ekstremistorganisations rejse. Det var således ikke græsk- og tyrkisk-cyprioter, der havde sammenstød. To unge ubevæbnede cyprioter blev myrdet af medlemmer af netop denne terrorgruppe og en tyrkisk besætningsofficer, andre blev hårdt kvæstet.
På min gruppes vegne fordømmer jeg på det skarpeste disse afskyelige handlinger. For enhver retsstat ville opsporing, anholdelse og forfølgelse af gerningsmændene være en selvfølge. På det nordlige Cypern, som ikke er nogen stat og endnu mindre en retsstat, udnævnes en af gerningsmændene til landbrugsminister. Det er helt utroligt!
Disse frygtelige hændelser på Cypern siger ikke noget om det indbyrdes forhold mellem de to etniske grupper. Græsk- og tyrkisk-cyprioter har ret til at kunne leve sammen med hinanden, og det ønsker de også. Den Europæiske Union opfordres til at gøre alt, hvad det står i dens magt - og det vil sige mere end hidtil - for at bringe Cyperns besættelse til ophør og opnå et forenet Cypern.
Allerede i juni sidste år opfordrede Europa-Parlamentet Rådet til at vedtage en fælles aktion vedrørende Cypern. På min gruppes vegne bekræfter jeg endnu en gang meget kraftigt dette krav. Så sent som i formiddags fordømte Europa-Parlamentet Tyrkiet også med hensyn til krænkelsen af menneskerettighederne og folkeretten på Cypern og vedtog at blokere de finansielle midler til Tyrkiet.
Nu opfordres Kommissionen og Rådet indtrængende til helt entydigt at gøre det klart for den tyrkiske regering, at bedre forbindelser med Den Europæiske Union også er betinget af en løsning på Cypern-problemet.

Ephremidis
Hr. formand, dette dobbeltmord og de mange sårede borgere, heriblandt to soldater fra FN-styrken på Cypern, overrasker både offentligheden og Parlamentets medlemmer. Jeg finder ingen anledning til overraskelse, eftersom der er tale om mord, om organiseret kriminalitet, som skal støtte den tanke og dyrke troen på, at øens to samfund ikke er i stand til at leve fredeligt side om side, selv om de har gjort det i århundreder.
Og hvorfor nu det? For at retfærdiggøre den de facto- deling, som blev gennemtvunget, da øen blev invaderet og besat for over 20 år siden, og legitimere - hvis det overhovedet er muligt - denne besættelse.
Det er her, alle de begivenheder, som vi vil se mange flere af i fremtiden, udruges. Men bag den tyrkiske chauvinismes skammelige, sataniske og djævelske plan ligger også andre kræfters planer. F.eks. er det blevet afsløret, at amerikanske organer har foretaget undersøgelser og har planer om deling af Cypern - og ikke kun Cypern, men også Det Ægæiske Hav - så de kan kontrollere det delte område, kontrollere de olieforekomster, som de regner med findes, samt kontrollere de veje, ad hvilke olien transporteres fra Sortehavet, Kaukasus, Det Kaspiske Hav, og hvor den ellers kommer fra.
Derfor er beslutningsforslaget på en måde godt nok, selv om vi finder det utilstrækkeligt, fordi det ikke afslører og protesterer mod disse fordækte planer. Alligevel er det et skridt, og vi vil stemme for det.

Pinheiro
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen har med den dybeste bekymring fulgt forværringen af den politiske situation i Cypern som følge af gentagne sammenstød mellem de to befolkningsgrupper, der som nævnt resulterede i drabet på to civile græsk-cyprioter og efterfølgende i drabet på en tyrkisk-cypriotisk soldat. Efter de tragiske begivenheder i august udsendte Den Europæiske Union en erklæring, hvori den appellerede til alle parter om at indstille fjendtlighederne og beklagede de såkaldte tyrkisk-cypriotiske sikkerhedsstyrkers meningsløst voldelige fremfærd. Kommissionen understregede for sit vedkommende, at denne type begivenheder ikke vil få nogen indflydelse på Den Europæiske Unions indgåede forpligtelser over for Cypern, og at tiltrædelsesforhandlingerne vil blive indledt seks måneder efter regeringskonferencens afslutning. Kommissionen agter ligeledes at fortsætte sin informationskampagne om Den Europæiske Union over for det tyrkisk-cypriotiske samfund for at informere om fordelene ved en tiltrædelse af Den Europæiske Union og om de principper og regler, der i denne forbindelse skal overholdes. Disse aktiviteter er først og fremmest rettet mod medlemmer af det tyrkisk-cypriotiske samfund og gennemføres såvel på øen som uden for denne. Hvad angår den politiske løsning af Cypern-problemet, vil Den Europæiske Union fortsat støtte den mæglingsmission, som FN's generalsekretær har iværksat med henblik på at finde en global løsning, og mere præcist hans bestræbelser på at etablere et grundlag for genoptagelsen af dialogen mellem de to samfunds ledere. At det er presserende nødvendigt at finde en løsning, blev endnu en gang understreget af de seneste tragiske begivenheder, der fandt sted på øen. Tilstedeværelsen af præsident Klaridis, min kollega Van den Broek og medlemsstaternes udenrigsministre ved åbningen af FN's 51. Generalforsamling vil ganske givet frembyde en god lejlighed for alle interesserede parter til at drøfte de seneste begivenheder på Cypern og atter få sat gang i fredsprocessen.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende forslag til beslutning:
B4-1010/96 af Maij-Weggen m.fl., for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om situationen i Burundi; -B4-1015/96 af André-Leonard m.fl., for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om Burundi; -B4-1019/96 af Pradier for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om situationen i Burundi; -B4-1033/96 af Carnero González for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om Burundi og statskuppet i Burundi den 25. juli 1996; -B4-1038/96 af Baldi m.fl., for Gruppen Union for Europa om Burundi; -B4-1045/96 af Aelvoet og Telkämper for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om Burundi; -B4-1074/96 af Sauquillo Pérez del Arco m.fl., for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om Burundi.
Berend
Hr. formand, mine damer og herrer, der i de seneste to måneder endnu en gang blevet vendt fuldstændig op og ned på den politiske situation i Burundi. Statskuppet den 25. juli har vist, at det er altafgørende for den burundiske hær at bevare den absolutte magt, også selv om landet derved går til grunde. Min gruppe mener, at vi skarpt bør fordømme dette kup. Vi viser dermed det burundiske folk vor støtte til dets bestræbelser på at opbygge et demokrati og skabe orden i dets land, der er lagt øde af borgerkrig.
Det må aldrig kunne betale sig at gennemføre et kup. Derfor bør vi også give udtryk for vor støtte til de 7 afrikanske lande, som med deres embargo ønsker at forhindre en internationalisering af denne uret. Det eneste effektive håb for Burundi er imidlertid, at alle stridende parter sætter sig til forhandlingsbordet uden forhåndsbetingelser. I denne henseende gælder vor særlige opmærksomhed den tanzaniske præsidents bestræbelser på at udføre denne opgave.

André-Léonard
Hr. formand, efter tutsi-officerernes statskup hersker der nu forholdsvis rolige tilstande i Bujumbura. Situationen er desværre ikke den samme i landdistrikterne, hvor guerillaen hærger og umuliggør NGO'ernes arbejde uden for hovedstaden.
På trods af eks-præsident Nyereres utrættelige bestræbelser har man ikke fundet nogen løsning på krisen i Burundi. Der er en beklagelig mangel på vilje til national forsoning. Hr. Ajello har imidlertid fortsat forhandlingerne med de ekstremistiske styrker, hvilket synes at støtte det synspunkt, at der bør indsættes en international væbnet styrke. Denne stødpudestyrke, der også skal omfatte afrikanske tropper, bør gøre det muligt at undgå en tragedie i Burundi som den, der fandt sted i Rwanda i foråret 1994.
Men vi spørger virkelig os selv, hr. formand, om der er en chance for, at vore beslutninger bliver hørt. Vi håber imidlertid, at der kommer en dialog i gang, så vi undgår et nyt blodbad.

Pradier
Hr. formand, det er alligevel forfærdeligt, at vi nu har vedtaget omkring ti successive beslutninger om et land, der netop er blevet offer for et statskup. En af de første reaktioner må naturligvis være at undlade at anerkende de nye lederes autoritet.
Den anden væsentlige reaktion kunne være, eller bør være, at stramme embargoen, navnlig vedrørende alle strategisk vigtige varer. Jeg tænker navnlig på brændstof, våben og ammunition, for hvad resten angår er det oftest befolkningen, der betaler prisen for en embargo. Her bliver det de væbnede styrker.
Den tredje reaktion skyldes, at massakrerne fortsætter, og i den sammenhæng kan man kun sige, at en ny etape er blevet påbegyndt med det planlagte drab på Gitegas ærkebiskop Ruhuna, som var en fredens mand, en modig mand, som alle ekstremister var interesserede i at få fjernet.
I øjeblikket bør vi i hvert tilfælde udøve pres for at få gang i forhandlinger mellem alle de involverede parter, også dem, der i øjeblikket har grebet til våben. Det er således nødvendigt, at den fredsbevarende styrke - som der var indgået en principaftale om i Arusha - er parat til at gribe ind og faktisk bør gribe ind allerede nu. Kun gennem en omfattende ændring af de vigtige statslige myndigheder kan der etableres fred i dette land.

Baldi
Hr. formand, kære kolleger, de selektive folkedrab, som fortsat begås i Burundi, også efter det militære kup den 25. juli i år, der bragte Pierre Boyoya til magten, er uden tvivl ønsket af nogen, som ønsker at sætte denne befolknings vilje og intelligens ud af spillet.
Til trods for, at det internationale samfund udfolder enhver bestræbelse for at søge at genindføre demokratiet og sikre freden og den nationale forsoning i de forskellige lande i området omkring de store søer, bliver situationen stadig mere dramatisk. Vi er dybt chokerede over drabet den 9. september på ærkebiskoppen over Gitega, J. Ruhuna, og andre ofre.
Det statskup, der er gennemført af Boyaya, og som er blevet fordømt af samtlige regeringer, fandt, hvor utroligt det end lyder, sted i samme øjeblik, hvor OAU med støtte og økonomisk bistand fra Den Europæiske Union og FN havde besluttet at intervenere for at søge at løse denne dramatiske situation.
Der kræves et klart indgreb, idet der på enhver måde mangler sikkerhed i landet, og idet dette, at man kan handle ustraffet, danner grundlaget for konflikten, som af nogle betragtes som alene bundende i et etnisk had mellem hutuerne og tutsierne. Det stærke råb om hjælp og det desperate skrig fra flere egne i landet er henvendt til os og anmoder os om at fastsætte økonomiske sanktioner og en fuldstændig embargo, herunder en våbenembargo, i samtlige områder omkring de store søer, og sådanne nødråb kan vi ikke sidde overhørige, og der må følgelig indføres en våbenembargo.
Men mange spørgsmål står ubesvaret hen. Hvorfor afholdt man sig fra den militære indgriben, der var besluttet i Arusha af OAU, hvor Burundi var til stede? Hvorfor dræbes folk, der tilhører bestemte politiske grupper? Hvorfor har der hersket en sådan usikkerhed, og hvorfor har man kunnet handle ustraffet i over 30 år? Hvorfor lykkes det, hvis der er politisk vilje til at løse denne situation, ikke at vende tilbage til en retsstat? Og endelig, hvorfor lykkes det ikke ved hele samfundets bestræbelser at skabe de ændringer, som er afgørende for en tilbagevenden til demokratiske tilstande uden brug af magt?

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, jeg glæder mig meget over, at det forslag til beslutning, der foreligger fra Europa-Parlamentet, er klart, langt klarere end Rådets meddelelser og forskellige regeringers udtalelser - jeg henviser til Frankrig, Belgien og andre. Den store forskel er, at Europa-Parlamentet har modet til at sige, at det fordømmer statskuppet, og for det andet, at Parlamentet ikke nøjes med at udtale at ville give støtte til Nyerere, men at man også udtaler at ville give støtte til embargoen. Dette er absolut nødvendigt, hvis man vil have krammet på magthaverne i Burundi i dag. Hvis man undlader dette, stikker man sig selv blår i øjnene. Jeg mener derfor, at der ligger en appel i dette her, nemlig at embargoen må føre til, at de to parter igen sætter sig til bordet for at blive enige om et forslag til deling af magten, fordi kun hvis der bliver enighed om fordelingen af magten mellem tutsier og hutuer, vil der kunne blive fred i Burundi.

Sauquillo Pérez del Arco
Hr. formand, jeg ønsker at stille et mundtligt ændringsforslag til det beslutningsforslag, vi skal stemme om. Det drejer sig om punkt 7, hvori det hedder, at Europa-Parlamentet konstaterer, at Nationalforsamlingen er genindsat og forbuddet mod politiske partidannelser ophævet, hvilket er et første, men utilstrækkeligt, skridt hen imod genetablering af forfatningsmæssige tilstande. Dette punkt bør udgå, for det første fordi det - ifølge oplysninger fra demokratiske politiske kræfter i Burundi - er usandt, at forbuddet mod politiske partidannelser er ophævet. Der er tale om et forsøg på at vinde oppositionsparlamentarikerne for styret. For det andet, og det er et helt afgørende problem, er der kun én måde, hvorpå forfatningsmæssige tilstande kan genetableres efter et statskup. Og det er ved at give den ulovligt tilegnede magt tilbage til den forfatningsmæssige, demokratisk valgte og retmæssige indehaver, og i øjeblikket er denne person præsident Ntibantunganya, som har søgt tilflugt i en vestlig ambassade, medens hans familie har forladt landet.
Enhver anden løsning end at genindsætte de kuppede myndigheder i magten eller at gennemføre frie valg - som f.eks. den mere end tvivlsomme genindsættelse af Nationalforsamlingen - er ikke andet end et klodset forsøg på at legitimere det statskup, som vi tager afstand fra. Nationalforsamlingen er genindsat - og her citerer jeg ordret fra kupstyrets kommuniké - inden for den institutionelle overgangsordnings retlige rammer. Det er efter min mening yderst sigende, hvad kupstyret selv anfører vedrørende genindsættelsen af Nationalforsamlingen.
I Europa har vi en tendens til, når det drejer sig om Afrika, at acceptere demokratiske fiktioner som en uundgåelig skæbne. Hvis vi bifalder arrangementer som dette, hvor en diktator forsøger at manipulere med institutioner, der anses for demokratiske, vil vi bidrage til at forlænge listen over lande med regimer af den slags, som vi fordømmer i Europa, men som vi kynisk accepterer i Afrika.
Jeg foreslår derfor, at punkt 7, som det er formuleret i det fælles beslutningsforslag, udgår.
Jeg gør desuden opmærksom på, at Europa-Parlamentet i næste uge får lejlighed til at hævde de principper, vi her slår til lyd for, på anden måde end ved blot at vedtage beslutninger, nemlig i forbindelse med mødet i Den Paritetiske Forsamling AVS-EU. Jeg håber og anmoder om, at Burundi bliver repræsenteret ved legitime parlamentariske repræsentanter - med mandat fra valget i 1993 - og ikke ved diplomatiske udsendinge fra et styre, som Den Europæiske Union ikke bør anerkende.
I Burundi finder der en massakre sted i den etniske udrensnings navn, det samme begreb som udløste interventionen i Bosnien. I Burundi er der siden statskuppet den 25. juli, hvor Buyoya tiltog sig magten, blevet myrdet mere end 7.000 mennesker, heriblandt ærkebiskoppen, Joachim Ruhuna, som jeg har den ære at have kendt, og med hvem jeg har drøftet situationen i Burundi. Volden i Burundi er ikke blevet mindre, den er tværtimod øget. Den eneste løsning er at støtte Julius Nyerere, de afrikanske ledere og OAU i deres bestræbelser på at finde en løsning på den alvorlige krisesituation i Burundi og i de andre lande omkring de store søer.

Formanden
Mange tak, fru Sauquillo.
Jeg har som altid lyttet til Deres indlæg med stor interesse, men må henlede Deres opmærksomhed på, at i henhold til forretningsordenen skal Deres mundtlige ændringsforslag stilles i forbindelse med afstemningen, der, som jeg vil meddele ved forhandlingens afslutning, finder sted i eftermiddag kl. 17.30.

Andrews
Hr. formand, i går hørte vi formandskabet for Den Europæiske Union bortforklare hændelserne i Irak og Tyrkiet. Jeg er ikke i tvivl om, at Kommissionen og Unionens formandskab i dag er klar over, at Parlamentet ikke længere ønsker at bortforklare situationen i Burundi.
Tragedien i Burundi fortsætter med en total tilsidesættelse af menneskerettighederne, vilkårlige henrettelser og massakrer på tusindvis af mennesker over en længere periode. Der er ingen embargo mod våbeneksport til regionen. Fru Baldi og andre medlemmer af min gruppe har sammen med mig opfordret til en våbenembargo i dette område på grund af de mange drab og overtrædelser af menneskerettighederne, som er ganske forfærdelige.
Jeg har personligt stor tillid til kommissæren og hans evne til at opnå ting i Kommissionen, og jeg har bedt ham om at arbejde for sådan en embargo i regionen. Jeg vil også bede kommissæren om igen at overveje hele situationen i forbindelse med Den Afrikanske Enhedsorganisations ønske om at intervenere direkte i situationen for at skabe fred og stabilitet i det omfang, det er muligt.
Den vedvarende ustabilitet i Burundi og optrapningen af kampene skal stoppes, og Den Europæiske Union kan ikke længere stå uden at tage stilling, men skal forsøge at finde en løsning på dette problem. Hr. kommissær, et særligt problem er en våbenembargo - ikke alene i Burundi - men lad os begynde med Burundi, og lad os så se på, hvordan vi kan kontrollere de våben, der kommer fra Den Europæiske Union, som bidrager til den forfærdelige, triste situation, vi ser i Burundi, Rwanda og andre regioner.

Bertens
Hr. formand, Den Liberale Gruppe fordømmer statskuppet i det ustabile Burundi. Statskuppet har ført til en yderligere optrapning af volden. Der er et presserende behov for en stabil og demokratisk øvrighed, som omsider kan få genoprettet kontrollen med hæren og få de skyldige i voldshandlingerne stillet for en dommer. Derfor må en dialog med alle parter i gang så hurtigt som muligt - det har fru Aelvoet allerede peget på.
Derfor hilser vi, de liberale, også det pres fra verdenssamfundet, som bliver lagt på det nye styre, velkomment. Dette pres burde også omfatte en våben- og ammunitionsembargo. Dette er også et minimum for at forhindre situationen i at eskalere igen. Denne embargo må naturligvis også gælde for Zaire, som af al magt må bevæges til at indstille sin støtte til de ekstremistiske bander.
Verdenssamfundet må ikke fortsat se til. Der kommer kun noget positivt ud af mæglingsbestræbelserne, hvis der indsættes en international interventionsstyrke for Burundi. Boutros Ghalis forslag kan nu hurtigt blive ført ud i livet set i lyset af, at en række afrikanske lande har vist, at de er parate til at yde et bidrag til denne troppestyrke. Derfor opfordrer jeg Rådet til at anmode de europæiske medlemmer af Sikkerhedsrådet om at støtte denne idé.

Amadeo
Hr. formand, Alleanza Nazionales delegation er enig i beslutningens indhold og vil følgelig stemme for den. Men vi spørger dog, hvor effektiv den kan blive, dersom Den Europæiske Union ikke bagefter taler med én stemme og reagerer kollegialt på de menneskelige tragedier, der udspiller sig næsten overalt i verden.
Det er min opfattelse, at de afrikanske folk, efter at deres ledende personligheder havde opgivet de kommunistiske utopier, og i tilsyneladende skuffelse over det politisk-kulturelle budskab, der kommer fra vesten, i farlig grad er ved at glide over i forhold, hvorunder de enkelte stammer bekriger hinanden.
Hertil skal føjes, at den talerstol, hvorfra vi udsender fordømmelser og giver lektioner i disse princippers navn, begynder at vakle en smule efter de tragedier og de etniske opsplitninger, der er sket i selve Europas hjerte, og splittelsesforsøget fra Lega Nords side i Italien kan måske også netop gå i denne retning.
En smule realisme og konkret handling kan derfor ikke skade. Og hvad kan vi medlemmer af EuropaParlamentet realistisk foretage os? I næste uge samles Den Paritetiske Forsamling AVS-EU i Luxembourg, og netop i denne sammenhæng kunne vi træffe de økonomiske gengældelsesforanstaltninger, som måske vil give bedre resultater end tusinde højtlydende proklamationer.

Pinheiro
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen er selvsagt dybt foruroliget over situationen i Burundi og beklager endnu en gang de voldshandlinger, der finder sted, i dette tilfælde navnlig mordet på ærkebiskoppen i Gitega. Vi deler de ærede medlemmers synspunkt, at kun befolkningen selv kan løse problemerne i Burundi. Der må indledes forhandlinger mellem alle de stridende parter med henblik på at etablere et stabilt system, der tilgodeser alle de etniske grupper, og det er vigtigt, at vi fortsætter med at opfordre alle parter til at bringe kampene til ophør og indlede fredsforhandlinger.
Kommissionen har ved flere lejligheder understreget, at den er rede til at gøre alt, hvad den kan, for at støtte genopbygningen i Burundi i samarbejde med nabostaterne, internationale organisationer og andre donatorer. Vi overvejer muligheden af at bidrage til finansieringen af udsendelse af freds- og menneskerettighedsobservatører, der vil være en vigtig foranstaltning som led i fredsprocessen. Vi vil desuden fortsat deltage i bestræbelserne på at få indledt en national dialog og genindføre forfatningen og retsordningen, og desuden vil Kommissionen udarbejde en pakke foranstaltninger til genopbygning og udviklingsstøtte, så snart omstændighederne tillader det.
Efter at Kommissionen ved forskellige lejligheder har opfordret til, at Organisationen for Afrikansk Enhed og subregionale organisationer spiller en aktiv og prioriteret rolle i drøftelserne om problematikken i Afrika syd for Sahara, har vi nu udnyttet muligheden for at støtte den gruppe lande, som på deres møde i Arusha traf en række vigtige og efter min mening modige beslutninger om genetablering af forfatningsmæssige tilstande. Den Europæiske Union støtter således utvetydigt de retningslinjer, der er udstukket af de afrikanske statschefer i regionen, og den proces, de har igangsæt. Unionen udmønter sin støtte dels i form af erklæringer og dels gennem den store indsats, der gøres af Den Europæiske Unions særlige udsending i de store søers område, hr. Aldo Ajello.
Jeg vil desuden gerne understrege, at på trods af de frygtelige ting, der sker i Burundi, er der dog visse tegn på håb. Jeg skal ikke undlade at meddele Parlamentet, at jeg på en vis måde fandt det opmuntrende at få at vide, at indbyrdes stridende burundiske grupper i Rom har haft nogle indledende kontakter gennem Comunidade de Santo Egidio, som spillede en afgørende rolle i fredsprocessen i Mozambique. Der er som sagt tale om indledende kontakter, men det er dog et lys for enden af tunnelen, og det modarbejder klart nok ikke udviklingen af den mere formelle proces, men må betragtes som en sideløbende og sandsynligvis komplementerende og frugtbar proces.
Jeg gør endvidere opmærksom på, at spørgsmålet om embargo mod våbensalg nu er blevet drøftet ved forskellige lejligheder. Kommissionen har aldrig lagt skjul på, at den er positivt indstillet til en sådan embargo, men det skal dog påpeges, at som følge af de sanktioner, der nu pålægges, er våbenhandel i øjeblikket praktisk tal umulig, for så vidt som der ikke er mulighed for nævneværdig fysisk bevægelighed over grænserne. Jeg mener imidlertid, at dette er et punkt, der på FN's Generalforsamling og de møder, der formodentlig i næste uge vil finde sted i New York, må tages op dels med FN's generalsekretær, dels med vore nordamerikanske partnere og selvfølgelig med vore afrikanske partnere; det er et dagsordenspunkt, der vil blive gjort til genstand for omfattende drøftelser, og jeg håber, at denne arbejdsuge i New York vil resultere i fastlæggelsen af nye retningslinjer og en fælles holdning. Afslutningsvis skal jeg understrege, at Europa-Parlamentet endnu en gang har sat fingeren på et ømt punkt i forbindelse med visse aspekter af Burundi-problemet, og det vil glæde mig meget, om det foreliggende forslag til beslutning bliver vedtaget.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende forslag til beslutning:
Permanent international straffedomstol
B4-0992/96 af Bertens og de Vries for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om oprettelse af en permanent international straffedomstol; -B4-1021/96 af Dell'Alba m.fl., for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om oprettelse af en permanent international straffedomstol; -B4-1042/96 af Kouchner for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om oprettelsen af en permanent international straffedomstol; -B4-1050/96 af Aglietta m.fl., for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om oprettelse af en permanent international straffedomstol; -B4-1059/96 af Sierra González m.fl., for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om oprettelsen af en permanent international straffedomstol; -B4-1060/96 af Lenz m.fl., for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om en international domstol for forbrydelser mod menneskeheden; Indonesien
B4-0997/96 af Gredler m.fl., for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om situationen i Indonesien; -B4-1011/96 af Moorhouse m.fl., for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om den voksende undertrykkelse i Indonesien; -B4-1031/96 af Ribeiro m.fl., for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om menneskerettighederne i Indonesien; -B4-1041/96 af Vandemeulebroucke m.fl., for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om menneskerettighedssituationen i Indonesien; -B4-1048/96 af Telkämper m.fl., for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om situationen i Indonesien; -B4-1075/96 af Newens m.fl., for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om menneskerettigheder i Indonesien; Alexander Nikitin
B4-0995/96 af Eisma m.fl., for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om arrestationen og den fortsatte varetægtsfængsling af Alexander Nikitin og retssagen mod ham; -B4-1020/96 af Mamère for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om den russiske sikkerhedstjenestes (FSB) arrestation af og proces mod Alexander Nikitin; -B4-1036/96 af González Álvarez for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om Alexander Nikitin; -B4-1046/96 af Hautala m.fl., for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om Alexander Nikitin; Rumænien
B4-1057/96 af Vinci m.fl., for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om forfølgning af homoseksualitet i Rumænien; -B4-1063/96 af Ripa di Meana m.fl., for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om skærpelsen af straffene mod homoseksuelle i Rumænien; -B4-1081/96 af Dupuis og Pradier for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om den forværrede diskrimination af homoseksuelle i Rumænien; Colombia
B4-1049/96 af Müller m.fl., for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om krænkelse af menneskerettighederne i Colombia; -B4-1053/96 af González Álvarez m.fl., for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om menneskerettighederne i Colombia.Vi indleder forhandlingen med punktet oprettelse af en permanent international straffedomstol.
Permanent international straffedomstol

Bertens
Hr. formand, Den Liberale Gruppe har altid vist sig som en stærk tilhænger af oprettelsen af en permanent international straffedomstol. Universelle menneskerettigheder må forsvares internationalt, og overtrædelser må straffes internationalt. De internationale ad hoc-domstole vedrørende Rwanda og det tidligere Jugoslavien gør et godt stykke arbejde, men tiden er inde til nu at skride permanent til værket, til at oprette et permanent organ. Den tid, der stedse går til spilde ved oprettelsen af en ad-hoc-domstol, kan således vindes ind, og måske er det oven i købet billigere.
Heldigvis gør man betydelige fremskridt, og den forberedende komité til udarbejdelsen af statutten har afsluttet sit arbejde og anmodet om, at der inden udgangen af 1998 indkaldes til en diplomatkonference med henblik på at konstituere straffedomstolen. Der venter imidlertid stadig et stort arbejde forude, og Unionen må spille en ledende rolle her.
For at kunne gøre den størst mulige indflydelse gældende må Unionen så hurtigt som muligt nå til enighed om behovet for at oprette en sådan retsinstans og sørge for en samlet optræden på De Forenede Nationers Generalforsamling. Dér må Unionen plædere for en fornyelse af den forberende komités mandat, og over for Generalforsamlingen må den insistere på, at der rent faktisk indkaldes til en diplomatkonference inden udgangen af 1998.
Hvis medlemsstaterne optræder samlet, kan de få stor indflydelse. Det ved vi. Det er grundtanken bag den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som enhver er enig i. Lad så medlemsstaterne for en gangs skyld omsætte dette i praksis, og dette må da i al fald bestemt gælde, når det drejer sig om at beskytte de universelle menneskerettigheder og straffe forbrydelser mod menneskeheden.

Dell'Alba
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg lægger stor vægt på denne forhandling og denne vilje fra Parlamentets side til for første gang i tre år med høj røst at kræve, at Den Europæiske Union, således som den har gjort det allerede fra begyndelsen, gør sig til forkæmper for en proces for indførelsen af den internationale straffedomstol.
Kommissær Pinheiro, De ved meget vel, at der i FN på de forberedende møder om fastlæggelsen af Den Europæiske Unions stilling bl.a. på dagsordenen naturligvis står spørgsmålet om denne domstol. FN's fjerde komité vil nemlig i november blive opfordret til at udtale sig om to spørgsmål, der er forelagt af det forberedende udvalg. Det ene gælder fornyelsen af mandatet til at afslutte arbejdet med statutten, mens det andet, som er et meget vigtigt politisk spørgsmål, vedrører den beslutning, som skal træffes i år på den 51. generalforsamling om, at konferencen under alle omstændigheder skal indkaldes i 1998.
Parlamentet kræver derfor af Den Europæiske Union, det irske formandskab og Kommissionen - og det er derfor jeg henvender mig til Dem, hr. kommissær i håb om et positivt svar - at alle, naturligvis inden for deres egne kompetenceområder, skal gøre alt, hvad der muligt for at harmonisere Unionens indstilling og sørge for, at de 15 lande kan komme til at tale med én stemme.
Når vi har ønsket denne forhandling og at fremlægge dette beslutningsforslag, skyldes det, at enhver af os ved, at mindst to lande endnu har forbehold, og der er tale om to lande, der har været med til at nedsætte ad hocdomstole, og som for i hvert fald den enes vedkommende endog har fremmet tanken om den faste domstol. Dette bekymrer os, men vi håber på, at Rådet med Kommissionens bistand virkelig vil træffe denne vigtige beslutning.

Müller
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er under denne forhandling interesseret i spørgsmålet om Parlamentets troværdighed. Vi træder i skranken for en international straffedomstol, men var desværre ikke inden sommerpausen i stand til at stille finansielle midler til rådighed for det nødvendige arbejde i forbindelse med domstolen - som for øjeblikket er ved at foretage en efterforskning af krigsforbrydelserne i det tidligere Jugoslavien. Hvis Parlamentet virkelig ønsker, at der finder en international retsforfølgning sted af denne form for krigsforbrydelser og forbrydelser mod menneskeligheden, så kan vi heller ikke unddrage os det finansielle ansvar for sådanne projekter. Jeg beder derfor om, at Parlamentet som led i Notenboom-proceduren såvel som på det fremtidige budget for 1997 støtter de forslag fra Gruppen De Grønne og ARE-Gruppen, som kræver bidrag til arbejdet i Den Internationale Domstol i forbindelse med det tidligere Jugoslavien. Hvor er vor troværdighed, hvis vi ganske vist ønsker en sag i politisk henseende, men på den anden side hæmmer den, ved at vi ikke stiller midlerne til rådighed.

Pettinari
Hr. formand, jeg håber på samme måde som hr. Dell'Alba, at man med virkelig høj røst vil kræve denne militærdomstol indført, fordi vi i modsat fald risikerer blot at stille krav uden at blive hørt. Jeg finder, at det internationale samfund skal indføre denne faste domstol for straffesager, der kan påkende forbrydelser mod menneskeheden. Vi må kæmpe mod det forhold, at folk, der begår folkedrab, kan gøre dette retligt og politisk ustraffet. F.eks. i det tidligere Jugoslavien og i Rwanda er den menneskelige værdighed og grundlaget for den civile sameksistens ikke blot en verdensomfattende jurisdiktion med både en domstol og internationale dommere det eneste, der kan sikre retfærdigheden. Derfor bør Rådet og Kommissionen foretage en fælles aktion efter reglerne i Maastricht-traktaten, for at Europa kan komme til at støtte det udvalg i FN, der forbereder indførelsen af denne straffedomstol.
Jeg vil herom sige og beder Kommissionen bemærke, at mit land, den italienske regering, allerede har stillet sig til rådighed som vært for den diplomatiske konference.

Banotti
Hr. formand, et kort øjeblik troede jeg, at vi var blevet glemt. På vegne af min gruppe og fru Lenz, der desværre ikke kunne være til stede, vil jeg udtrykke vor totale støtte til denne beslutning. Jeg mener, at vi skal have en konsekvent holdning til disse internationale krigsforbrydelser, og de, der har begået dem, må ikke kunne skjule sig.
Jeg vil også gerne personligt sige, at det glæder mig meget, at der i beslutningen tages afstand fra dødsstraf. Uanset den dom, domstolene afsiger over disse mennesker, mener jeg ikke, at en dødsdom er det rigtige. Jeg føler, at det er nødvendigt at sige dette på nuværende tidspunkt, fordi mange har talt for en genindførelse af dødsstraffen for visse forbrydelser, og det glæder mig overordentlig meget, at der i beslutningen netop tages afstand fra noget sådant.
Indonesien.

Costa Neves
Hr. formand, hr. kommissær Deus Pinheiro, kære kolleger, med dramatisk hyppighed ser Europa-Parlamentet sig nødsaget til at kritisere og fordømme Indonesiens totale mangel på respekt for menneskerettighederne. For hver gang sagen tages op, er situationen blevet yderligere forværret, og ikke alene i Østtimor. Hvad mere skal der ske, før våbensalget, bl.a. fra Den Europæiske Unions medlemsstater, til Indonesien ophører? Her drejer det sig ikke om politisk pragmatisme men om levering af undertrykkelsesmateriel. Og hvad skal man mene om alle de udtalelser, man på det ene møde efter det andet kan høre om nødvendigheden af at overholde menneskerettighederne og tilkendegivelserne af Den Europæiske Unions store respekt for disse rettigheder? Europa-Parlamentet gør ret i igen og igen at fordømme situationen i Indonesien. Men enten overtager Den Europæiske Union som helhed Europa-Parlamentets holdning, eller også vil den anseelse, som denne institution efter min mening fortjener, gå fløjten. Hvornår vil der blive fastlagt en fælles holdning, som får virkelige konsekvenser for de politiske og økonomiske forbindelser?

Moorhouse
Hr. formand, det er med stor sorg, at jeg igen tager ordet her i Parlamentet vedrørende den udtalte mangel på demokrati og menneskerettigheder i et tredjeland, nemlig Indonesien. I Indonesien er der bragende økonomisk fremgang, og landet er medlem af den vigtige Sammenslutning af Stater i Sydøstasien, ASEAN.
Men som vi alle ved, især de af os, der deltager i disse forhandlinger, er sådanne kreditiver ingen garant for demokrati eller overholdelse af menneskerettighederne. Det unødvendigt voldelige angreb på det indonesiske demokratiske partis hovedkvarter bare et par dage efter ASEAN-ministermødet i Jakarta er endnu et eksempel på regeringens forsøg på at undertrykke enhver opposition mod dens regime i Indonesien. Ved denne lejlighed blev 90 personer såret og mere end 180 arresteret; de fleste er stadig i fængsel. Det demokratiske folkeparti, der er et andet oppositionsparti, er også blevet kriminaliseret, og mange af dets tilhængere er i fængsel. Aktivister for demokratiet bliver holdt isoleret for at have deltaget i fredelige aktiviteter. Det kan vi ikke tillade.
De indonesiske medier er blevet bedt om at være på vagt over for kommunistisk propaganda. Journalister bliver forulempet af sikkerhedstropperne, og der hersker en atmosfære af censur.
Vi mener ikke, at vi som gruppe kan lukke øjnene for undertrykkelsen i Indonesien. De demokratiske strukturer findes, og der skal gøres alt for at bevare dem. Jeg gør navnlig opmærksom på punkt 8 i vor fælles beslutning, hvor vi opfordrer Kommissionen til at sikre, at oprettelse af handelsrelationer med ASEAN skal være betinget af overholdelse af menneskerettighederne, og vi vil gerne have kommissærens kommentarer hertil.

Ribeiro
Hr. formand, den igangværende kamp for demokrati i Indonesien har gjort styrets repressive karakter endnu mere synlig, og det er i dag umuligt at ignorere denne kendsgerning. Det er nu nødvendigt at hindre, at den indonesiske økonomis voksende betydning og de med denne dynamik forbundne interesser tjener som røgslør for en politisk situation, som det internationale samfund ikke kan fingere uvidenhed om. På den anden side er det ganske logisk, at der i en beslutning om menneskerettighederne i Indonesien ikke henvises til menneskerettighederne i Østtimor. Men det er dog nødvendigt at erindre om, at det samme politiske styre, som krænker sin egen befolknings menneskerettigheder, med sin tyve år lange militærbesættelse i endnu højere grad krænker den timoresiske befolknings menneskerettigheder, og at en af de menneskerettigheder, som det indonesiske styre træder under fode, er retten til selvbestemmelse for et folk, der i realiteten er offer for folkedrab. Det må vi aldrig glemme, og for vort vedkommende vil vi ikke undlade at gøre opmærksom herpå ved enhver given lejlighed.

Macartney
Hr. formand, da det tidligere hollandske Ostindien blev til Indonesien, glædede det mange af os, at vi derved kom et skridt længere i retning af afkolonialisering og demokrati. Men nu er denne drøm og vision bristet! Bandung-konferencen, der var synonym for frigørelse, forekommer at ligge århundreder tilbage, for det, vi har nu, er et undertrykkelsens regime. Beviset herfor er ikke alene angrebene på landets egne borgere, men den fortsatte afvisning af selvbestemmelse, ikke blot på Østtimor, som mange kolleger allerede har talt om, og som Parlamentet har understreget mange gange, men også i Vest-Papua og Vest-Irian-Jaya.
Vi skal bede Kommissionen, når den presser på over for Indonesien for at få indført menneskerettigheder, hvilket vi går ud fra, at den vil, om at lade disse særlige afvisninger af den demokratiske ret til selvbestemmelse stå øverst på dagsordenen, så disse områder, når Indonesien langt om længe vender tilbage til demokratiet, kan gøres fri, nøjagtig som Katalanien og Baskerlandet drog fordel af, at demokratiet blev indført i Spanien.

Telkämper
Hr. formand, efter det, vi senest har hørt fra Indonesien, kan det konstateres: Dette er ikke nogen demokratisk stat, og dette er ikke nogen stat, hvor menneskerettighederne respekteres. Den 27. juli blev det indonesiske demokratiske partis, PDI, hovedkvarter stormet af militær og paramilitære styrker: 5 dræbte, 24 forsvundne, 149 kvæstede, det er mindst det antal, det gik ud over. Vi er oprørte over, at fredelige demonstranter fra demokratibevægelsen også blev forfulgt i dagene derefter. Mindst 100 personer blev ifølge de tal, vi har, vilkårligt arresteret og er underlagt anti-subversionsloven. Der findes ingen ytrings- og pressefrihed, tværtimod, journalisterne forfølges også.
Indonesien har ikke tilsluttet sig den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder. En konvention mod tortur findes ikke, og derfor nærer vi de største bekymringer. Vi kræver derfor tre ting: For det første løsladelse af de arresterede, for det andet det, som vi altid har krævet med hensyn til Øst-Timor og Irian Jaya, nemlig indstilling af enhver militær bistand fra Europa, og for det tredje inddragelse af menneskerettighederne i de handelsmæssige forbindelser med ASEAN. EU har indgået handelsaftaler uden at tage menneskerettighedsspørgsmålet op. Det skal Kommissionen igen ændre. Her skal menneskerettighederne respekteres. Det er vor forpligtelse.

Newens
Voldelig undertrykkelse af en fredelig bevægelse for demokratiske reformer i Indonesien med efterfølgende anholdelser, restriktioner for journalister, sårede og dræbte er noget, som Parlamentet må reagere på. Dette er ikke en enkeltstående hændelse, der strider mod den indonesiske regerings vanlige politik. Parlamentet er gentagne gange gået på barrikaderne for at bekæmpe overtrædelser af menneskerettighederne, som den indonesiske regering har været ansvarlig for.
Det værste inden for de seneste år er invasionen af Østtimor, hvor en tredjedel af befolkningen menes at være dræbt. Men der er desværre mange andre eksempler på den indonesiske regerings omfattende, åbenlyse overtrædelser af menneskerettighederne.
Europa-Parlamentet skal derfor kræve alle leverancer af våben og militærudstyr permanent standset, og der skal gøres mest muligt for at tvinge den indonesiske regering til at standse sin politik med at knuse enhver opposition. De, der er i fængsel af rent politiske grunde, herunder Muchtar Pakpathan, skal frigives, og det skal også gælde for fængslede fra Østtimor og Irian Jaya. Retsforfølgelsen af Megawati Sukarnoputri skal indstilles.
Medmindre der sker en ændring, skal de indonesiske myndigheder forstå, at deres totale tilsidesættelse af internationale standarder for menneskerettigheder får betydning for det økonomiske og politiske forhold mellem Europa og den indonesiske regering, og Rådet og Kommissionen bør omhyggeligt overveje, hvad der kan gøres fremover.
Vi ønsker det bedst mulige forhold til Indonesien, men det kan vi kun få på grundlag af en betragtelig forbedring af menneskerettighedssituationen. Vi skal sikre, at dette budskab går klart igennem over for den indonesiske regering.

Barros Moura
Hr. formand, endnu en gang hersker der bemærkelsesværdig enighed mellem de politiske grupper om nødvendigheden af at kræve overholdelse af menneskerettighederne i Indonesien og konkrete foranstaltninger fra Den Europæiske Union og dens medlemsstaters side. Også ved andre lejligheder har Parlamentet kritiseret og fordømt det indonesiske styres alvorlige krænkelser af såvel sin egen befolknings menneskerettigheder som menneskerettighederne i andre dele af regionen. I den forbindelse er det hyppigst nævnte eksempel den ulovlige militærbesættelse af Timor. Det nye i situationen er, - som det fremgik af begivenhederne i juli, der vidner om interessante udviklingstendenser -, generaliseringen af protesten og fremkomsten af en omfattende demokratisk bevægelse med troværdige ledere for en autentisk opposition, som anfægter de anvendte fremgangsmåder og - vil jeg håbe - selve eksistensen af Suhartos diktatoriske og repressive styre. Det er derfor tvingende nødvendigt, at Den Europæiske Union ikke bidrager til at holde dette styre ved magten, hvilket ville være ensbetydende med at udskifte principper og værdier med forretninger.

Maij-Weggen
Den fælles beslutning om den voksende undertrykkelse i Indonesien angiver, at man i vide kredse i Parlamentet forholder sig meget kritisk til en række sider af den indonesiske politik. Jeg siger en række sider, fordi vi ved, at Indonesien på en række områder også fører en ordentlig politik. Men desuagtet forholder det sig således, at det står skralt til med overholdelsen af menneskerettighederne i landet og ligeledes med landets demokratiske lødighed. Når jeg tænker på rænkerne mod fru Megawati Soekarnoputri og hendes demokratiske parti, hvilke egentlig umuliggør en demokratisk opposition i Indonesien, når jeg tænker på, at Muchtar Pakpathan, lederen af SBSI-fagforbundet, er blevet arresteret, når jeg tænker på det store antal politiske fanger, når jeg tænker på de raids , der fandt sted for nylig, og når jeg så derudover tænker på den skamplet, der fortsat klæber til Indonesien i forbindelse med Timor-spørgsmålet, så må vi egentlig slå fast, at den indonesiske regering ikke rigtig gør fremskridt på dette punkt, ja, vi må tilmed slå fast, at situationen snarere forværres.
I dag, mener jeg, er det især fru Magawatis og hr. Pakpathans sag, der indtager en central plads i denne beslutning. Det drejer sig for os i første instans om at give hende en bedre position ved at bakke hende op, og det drejer sig for os om at få disse fagforeningsrepræsentanter fri, i øvrigt sammen med andre mennesker.
Dette betyder også, at beslutningen indeholder et par punkter, som ikke har noget med sagen at gøre i øjeblikket, og som måske ikke er så velgennemtænkte og fornuftige. Jeg tænker på punkt 7, men navnlig også på punkt 8. Hvis vi måske kunne få disse sløjfet fra beslutningen, så håber jeg egentlig, at denne beslutning vil kunne regne med et bredt flertal, og det burde kunne tvinge den indonesiske regering til eftertanke. Hvis et så bredt flertal her i Europa-Parlamentet trækker i alarmklokken, så tør vi dog håbe på, at den indonesiske regering vil lytte efter og handle i overensstemmelse dermed.

Girão Pereira
Fru formand, hr. kommissær, de seneste begivenheder i Indonesien, der er omhandlet i forslaget til beslutning, er en yderligere bekræftelse af, at de, der i årenes løb har fordømt situationen i Østtimor, har ret. Vi mener, at Kommissionen og især det irske formandskab vil kunne spille en stor rolle i den nuværende situation. Dels ved at tage hensyn til den fælles holdning, der nu er fastlagt i Rådet, og bringe bestemmelserne heri i anvendelse i enhver relevant sammenhæng, som f.eks. på De Forenede Nationers 51. Generalforsamling og på Det Europæiske Råds møde som afslutning på den irske formandsperiode, sådan som det også skete i Madrid i 1995. Dels ved hver gang, det er muligt, at medtage spørgsmålet om Østtimor blandt de aktuelle internationale spørgsmål, som Den Europæiske Union viser særlig interesse. For det tredje ved at støtte og fremme aktioner med sigte på at anvende disponible ressourcer til forbedring af menneskerettighedssituationen i Timor, og endelig ved at udarbejde en hvidbog med vidnesbyrd om og dokumentation for menneskerettighedskrænkelserne i Østtimor.
Alexander Nikitin.

Eisma
Jeg er glad over, at vort initiativ til at få denne sag sat på dagsordenen for forhandlingen om uopsættelige spørgsmål får så bred en støtte fra mine kolleger. Europa-Parlamentet bebrejdes regelmæssigt, at det for ofte drøfter det samme emne, men ak, når vi taler om Nikitin, miljøaktivisten i Rusland, så ser det desværre ud, som om det er nødvendigt at debattere denne sag her for tredje gang inden for ti måneder. Fordi uagtet to tidligere uopsættelige beslutninger fra Parlamentet og skridt fra Kommissionens side i Moskva, ser det ud, som om Alexander Nikitins situation kun er blevet værre. Det er ikke uden grund, at Amnesty International har erklæret at ville betragte ham som politisk fange. Vi må ikke glemme, at Nikitin ved udarbejdelsen af sin rapport udelukkende gjorde brug af offentlige kilder. Der er i dette tilfælde således overhovedet ikke tale om offentliggørelse af hemmelige oplysninger, der kan bringe staten i fare. Det er uantageligt, at en person i et land, der notabene er medlem af Europarådet, sidder i fængsel af politiske årsager. Af disse grunde burde Nikitin efter en retfærdig proces ved en civil domstol sættes på fri fod. Jeg håber, at Kommissionen vil tage sig særligt af denne sag, og at den igen vil henvende sig til de russiske myndigheder. Jeg afventer Kommissionens svar med stor interesse.

Dupuis
Fru formand, Nikitin-sagen er vigtig af to grunde.
Der er rent faktisk tale om politisk forfølgelse fra de russiske myndigheders side over for en tidligere officer, der har opfyldt sin pligt som russisk statsborger og europæisk borger uden at afsløre den mindste militære hemmelighed.
Hvad har hr. Nikitin gjort? Han har fordømt tilstandene på de nukleare anlæg på Kola-halvøen: en veritabel atomskraldespand. Langt mere end en trussel, en reel fare, enorm, som ikke er begrænset til Skandinavien, men som gennem Barentshavet spreder sig til et langt større område. En sag, der kræver et møde hurtigst muligt i det blandede parlamentariske udvalg Rusland-EU og naturligvis en omgående løsladelse af Alexander Nikitin.

González Álvarez
Fru formand, Europa-Parlamentet må i stigende grad rette opmærksomheden mod den stadige forværring af menneskerettighedssituationen i Rusland. I den sag, der er emnet for det foreliggende forslag til beslutning, er en miljøforkæmper blevet arresteret alene for at have deltaget i udarbejdelsen af en rapport om forureningen af havet omkring Kola-halvøen.
Parlamentet vedtog allerede i februar en beslutning om Alexander Nikitin, og desuden har Amnesty International, De Forenede Nationers menneskerettighedshøjkommissær og Helsinki-komitéen, erklæret ham for samvittighedsfange. Efter min mening bør Parlamentet kræve, - ikke længere blot anmode om, - men kræve løsladelse af denne mand, der sidder fængslet alene af den grund, at han har taget sin borgerpligt alvorligt. Både miljøet i Europa og - i særdeleshed - i Rusland ville have det langt bedre, hvis alle borgere tog pligten til at beskytte vort miljø alvorligt. Jeg opfordrer således Europa-Parlamentet til at understrege sit krav om løsladelse af hr. Nikitin, hvis helbredstilstand desuden er stærkt forværret.

Hautala
Fru formand, Alexander Nikitin-sagen er meget vigtig for os, eftersom han har deltaget i arbejdet med EU's TACIS-programmer i samarbejde med Bellona-organisationen. Nikitin er af Amnesty International blevet erklæret som politisk samvittighedsfange, og han er desuden den første samvittighedsfange efter det kommunistiske systems sammenbrud i Rusland.
Dette er Amnesty Internationals holdning. Amnesty International har gennemgået de kapitler, som Nikitin har skrevet i Bellonas rapport og har konstateret, at de baserer sig på offentlige dokumenterede kilder. Vi har virkelig ikke nogen grund til at se igennem fingre med denne sag.
Nu er det også aktuelt at drøfte, hvem der fortjener vores årlige Sakharovpris, og jeg håber, at man i de forskellige politiske grupper vil overveje Nikitin. Han kan i oktober-november idømmes så meget som op til 25 års fængsel, og nu bør man virkelig gøre noget. Det kan være, at det er for sent ved årets slutning.
Afslutningsvis vil jeg nævne, at Globe-miljønetværket, som også har mange medlemmer her i Parlamentet, ønskede at rejse til Murmansk på Kola Halvøen for at undersøge disse ting, som Bellona og Alexander Nikitin har skrevet om, dvs. problemet med den radioaktive stråling.
Desværre blev rejsen, som skulle afholdes i slutningen august, ikke til noget i denne omgang, da man ikke fik etableret et godt samarbejde med de lokale myndigheder. Spørgsmålet er aktuelt, og jeg håber, at parlamentsmedlemmerne får lejlighed til at sætte sig ind i de sager, som Alexander Nikitin uden grund er arresteret for.
Rumænien.

Sierra González
Fru formand, på baggrund af oplysningerne om, at der i forbindelse med en revision af strafferetten i Rumænien er fremsat forslag om, at homoseksualitet kan straffes med fængsel i op til fem år, bør Kommissionen og Rådet tage skridt til at kræve, at menneskerettighederne overholdes i Rumænien. Rettigheder, der i det foreliggende tilfælde krænkes af bestemmelser, der ud over at være diskriminerende, tillige er udtryk for værdidomme, der tager sigte på at kriminalisere dem, der ved deres valg af levemåde afviger fra det normale, hvilket er noget, der altid sker, når individets autonomi ikke respekteres. Europa-Parlamentet må kræve, at Rumæniens regering efterlever sine løfter til Europarådet om total afskaffelse af forfølgelse af homoseksuel adfærd.

Müller
Fru formand, mine damer og herrer, med beslutningen om at fastsætte en straf på op til 5 års fængsel for homoseksualitet har det rumænske parlament i mine øje bragt sig i miskredit. Enten er det rumænske parlament intetanende om de europæiske menneskerettighedsstandarder, eller det har, hvilket jeg formoder, bevidst villet straffe alle dem, som på grund af deres seksuelle observans er udsat for forfølgelse i Rumænien, og i øvrigt alle dem, som i dette land arbejder for en tilnærmelse til Den Europæiske Union.
Begge dele kan efter min opfattelse ikke accepteres og understreger kun, hvor nødvendig en demokratiseringsproces i institutionerne i Rumænien er. Vor reaktion skal komme her og nu! Det er absolut nødvendigt at øge presset, da der nemlig er mulighed for, at denne truende fængselsstraf muligvis som led i forligsproceduren eller på baggrund af forfatningsdomstolens undersøgelse rent faktisk afværges, og at der ikke sker en kriminalisering af homoseksualitet.
Jeg vil gerne understrege, at jeg udtrykkeligt glæder mig over, at formanden for Rumæniens delegation i det blandede parlamentariske udvalg allerede har tilkendegivet over for os, at han agter at opføre dette punkt på dagsordenen for vort næste møde i delegationen.

Dupuis
Fru formand, dette forslag til beslutning er særlig vigtigt, og jeg mener at vide, at den rumænske regering ikke blot betragter det som sådan, men også som opportunt. Det er faktisk på tide, at det rumænske parlament, eller i det mindste medlemmerne af visse fraktioner, der har specialiseret sig i tvivlsomme bestemmelser som den, vi beskæftiger os med i dag, forstår, at initiativer af denne art ikke blot strider mod de konventioner, som Rumænien frivilligt har tiltrådt, men også mod de værdier, der danner grundlaget for Den Europæiske Union, som Rumænien ønsker at blive medlem af.
Afslutningsvis mener jeg også, at denne episode og andre af samme art bør få alle Parlamentets medlemmer til at fordoble anstrengelserne for, at Den Europæiske Union endelig får en forfatning, hvori disse grundlæggende rettigheder nedfældes.

David
Fru formand, jeg er medlem af Delegationen for Forbindelserne med Bulgarien og Rumænien. Da vi for et par måneder siden var i Rumænien, må jeg sige, at jeg var oprørt over ledende politikeres holdning til homoseksualitet. Men nu er jeg dybt rystet over, at det rumænske Deputeretkammer ønsker at indføre endnu skrappere, alvorligere straffe for homoseksuelle forhold mellem voksne. Det er fuldstændig uacceptabelt i et samfund, der påstår, at det er civiliseret.
Som vi alle ved, ønsker Rumænien at blive et fuldgyldigt medlem af Den Europæiske Union. Unionen kræver ofte - og med rette - at Rumænien og lignende lande indfører et program for liberalisering af deres økonomi. Det er vigtigt. Men jeg mener, at det er lige så vigtigt, at disse lande, hvis de ønsker at blive medlemmer af den europæiske familie, indfører mere demokrati, de skal udvikle deres civile samfund og frem for alt udvikle deres menneskerettigheder og forbedre dem radikalt.
Jeg håber, at det er det budskab, vi sender til den rumænske regering i dag, højt og tydeligt.

Pettinari
Fru formand, hr. kommissær, jeg mener, at ethvert menneske har en grundlæggende ret til fuldstændig frit at give udtryk for sin seksualitet i fuld frihed over for sin partner, uanset hvilket køn der er tale om. Det er som følge heraf vigtigt - således som min gruppe gør det - stærkt at fordømme den skændige beslutning, der er truffet af det rumænske parlament om bekæmpelse af homoseksualitet blandt voksne, der bringer et hvilket som land på kanten af civilisationen.
Vi kræver her og nu, at præsident Iliescu nedlægger veto med loven. Dette er muligt og kan ske i medfør af den rumænske forfatning. Jeg understreger nemlig, at homoseksualitet og heteroseksualitet skal være socialt, økonomisk og politisk ligestillede. I denne retning har Europa-Parlamentet udtalt sig i de forløbne år.
Jeg kræver, at Kommissionen påtager sig at indskærpe Rumænien de forpligtelser, landet har påtaget sig i forbindelse med indtrædelsen i Europarådet, hvoriblandt netop var forpligtelsen til at afskaffe forskelsbehandling af homoseksuelle. Lad os dog gennemføre de beslutninger, der allerede er truffet!

Van Dijk
I 1995 blev 60 mennesker kastet i fængsel i Rumænien på grund af homoseksuelle handlinger, og de nye lovforslag forværrer situationen og er virkelig skandaløse og i strid med enhver eksisterende folkeretlig lovgivning på menneskerettighedsområdet. En meget modig homobevægelse, «Accept«, har i den seneste tid forsøgt at skabe ændringer i homoseksuelle mænds og kvinders situation i Rumænien. Hvis lovændringen går igennem i sin nuværende form, kan disse mennesker umiddelbart arresteres, fordi også homoseksuelle mænds og kvinders ret til at organisere sig simpelthen bliver forbudt.
Jeg retter da også en indtrængende appel til Kommissionen om at gøre alt for at beskytte den rumænske homobevægelse mod det rabiate og vulgære bøssehad, der hersker i Rumænien. Et sådant land skal ikke påregne at kunne blive medlem af Den Europæiske Union. De eksisterende støtteforanstaltninger til den rumænske regering må afbrydes.
Colombia.

Müller
Fru formand, jeg kan godt huske, da hr. Samper for ca. to år siden var i Parlamentet og forsikrede os om, at han ville gøre alt for at skænke respekten for menneskerettighederne i hans land mere opmærksomhed og vinde mere anerkendelse herfor.
Jeg har fået forelagt et tal, som blev offentliggjort af »Brød til verden«, en kirkelig organisation i Forbundsrepublikken, og ifølge hvilket der i 1995 blev myrdet mere end 30.000 mennesker. Nu ved jeg, at situationen i Colombia er yderst kompliceret, men jeg kan ikke tolerere, og det kan Parlamentet heller ikke, at der fortsat ikke er blevet taget afgørende skridt til en effektiv beskyttelse af menneskerettighederne, frem for alt oprettelsen af et menneskerettighedskontor i Colombia. Det mangler regeringen så afgjort at få oprettet. Jeg beder Parlamentet om at vedtage og give delegationen denne beslutning med på vejen og på ingen måde i forudilende lydighed holde vor politiske holdning til menneskerettighedssituationen i Colombia for os selv.

González Álvarez
Fru formand, vores gruppe har i flere måneder forsøgt at få vedtaget en beslutning om menneskerettighederne i Colombia, hvor et meget stort antal bønder er forsvundet eller myrdet.
Vi går absolut ind for, at narkoafgrøder afskaffes, men de skal afløses af erstatningsafgrøder. Man kan ikke fratage bønderne deres eksistensgrundlag uden at stille dem et andet i sigte, og det er præcist dette problem, der i det skjulte er ved at skabe en veritabel borgerkrig. Vi er vidende om, at flere familier er blevet udvist fra Bellacruz-plantagen; vi ved også, at det menneskerettighedskontor, der skal etableres under FN's auspicier, endnu ikke fungerer, og nu frygter vi, at heller ikke det foreliggende forslag til beslutning bliver vedtaget.
Det ville være af største betydning, om Europa-Parlamentets delegation ved sit besøg i Colombia kunne henvise til en enig beslutning fra Europa-Parlamentet, hvori der redegøres for dettes syn på menneskerettighedssituationen i Colombia og usikkerheden omkring de colombianske myndigheders holdning, idet der har været forlydender om, at de agter at gennemføre en modreform og indsætte hæren i kriminalpolitiets funktion. Vi vil finde det dybt beklageligt, hvis den foreliggende beslutning ikke vedtages, og delegationen således ikke kan henvise til Europa-Parlamentets enige opbakning.

Camisón Asensio
Fru formand, vi har indgående studeret det foreliggende forslag til beslutning, og oprigtig talt finder vi langt størstedelen af det fornuftigt. Også vi er yderst bekymrede over det generaliserede voldsklima i Colombia.
Men på den anden side indeholder forslaget også tvivlsomme dele. For vort vedkommende tvivler vi således på, at det på indeværende tidspunkt vil være hensigtsmæssigt at drøfte og analysere, hvordan det går med kampagnen til udryddelse af kokaafgrøder.
Men den egentlige årsag til, at vores gruppe ser sig nødsaget til at afvise forslaget, er af proceduremæssig art. Det er så oplagt ikke et opportunt tidspunkt at forelægge det på, og derfor kan vi ikke støtte det. Som den foregående taler sagde, er det jo i næste uge, at Europa-Parlamentets delegation aflægger besøg i Colombia, hvor den skal mødes med regeringen, oppositionen, Kongressen, generaladvokaten og ikke-statslige organisationer. Det ville være mest logisk at afvente delegationens rapport, før vi vedtager en beslutning. Vi må huske på, at det er et officielt besøg, som Parlamentet aflægger, og at et af hovedformålene hermed er at verificere de kritiserede forhold. Hvis vi vedtog en beslutning i dag, ville vi være i gang med at fastsætte sanktioner i stedet for at verificere de påklagede forhold.
Det må endvidere ikke glemmes, at Parlamentet og nogle af Europa-Kommissionens tjenestegrene ved gentagne lejligheder har udtalt ønske om, at kampen for udryddelse af kokaafgrøderne intensiveres. Alt i alt er det efter vores mening absolut inopportunt at vedtage en beslutning på indeværende tidspunkt.

Pinheiro
Fru formand, jeg skal forsøge så kort som muligt at besvare eller i hvert fald at kommentere alle de emner, der berøres i indlæggene. Jeg vil starte med spørgsmålet om oprettelse af en permanent international straffedomstol, hvor jeg, ud over de andre relevante argumenter, der er fremført, vil sige, at eksemplerne med oprettelse af ad hoc-domstole vedrørende det tidligere Jugoslavien og Rwanda viser, at ad hoc-løsningen ikke er den bedste, for så vidt angår tid og omkostninger. Men endnu vigtigere end omkostningerne er spørgsmålet om effektivitet. Eksistensen af en international straffedomstol med en veldefineret statut og et velafgrænset, konkret anvendelsesområde vil ganske givet have en vigtig præventiv virkning på nogle af de forbrydelser mod menneskeheden og menneskerettighederne, som vi er vidne til i forskellige dele af verden. Derfor går Kommissionen stærkt ind for oprettelsen af en sådan international straffedomstol, og derfor har den i løbet af de sidste to-tre år ydet 3, 5 mio ECU til oprettelsen af ad hoc-domstole vedrørende det tidligere Jugoslavien og Rwanda.
Fru formand, mine damer og herrer, hvad angår menneskerettighedssituationen i Indonesien, er det desværre et spørgsmål, der dukker op igen og igen, og derfor kan spørgsmålet om Østtimor risikere at blive en kliché, fordi intet har ændret sig, og der ikke er sket nogen forbedring af situationen. Men nu da manglen på demokrati og krænkelserne af de indonesiske borgeres menneskerettigheder, navnlig for fagforeningsrepræsentanter og oppositionspolitikere, er blevet synlig for enhver, bliver spørgsmålet efter min mening endnu mere akut. Derfor er denne beslutning, som ligger på linje med andre beslutninger, der er vedtaget i Rådet, og som også Kommissionen har erklæret sin tilslutning til, vedrørende respekten for menneskerettighederne, ikke alene i Indonesien men generelt, og vedrørende den indflydelse, der kan udøves gennem de politiske og økonomiske forbindelser med Fællesskabet, afgjort en vigtig beslutning, som jeg håber, at Rådet og Kommissionen, ligesom jeg selv gør, vil tage behørigt hensyn til.
Fru formand, vedrørende spørgsmålet om Alexander Nikitin i Rusland har Kommissionen selvfølgelig taget skridt over for de russiske myndigheder og fulgt begivenhederne på nært hold gennem de relevante kanaler. Som det blev sagt i et af indlæggene, mener også jeg, at de bestemmelser, som Rusland skrev under på i forbindelse med tiltrædelsen af Europarådet, afgjort er et af de stærkeste argumenter for at kræve, at de russiske myndigheder løslader hr. Nikitin. Som det ligeledes blev sagt, kan miljøbeskyttelsen ikke alene overlades til kommissioner, NGO'er, selv de mest velvilligt indstillede, eller til Europa-Parlamentet. Alle borgere må i deres egenskab af borgere gøre en fælles indsats for at bevare miljøet. Hr. Alexander Nikitin har opfyldt sin pligt som verdensborger og europæisk borger, og derfor må vi være solidariske med ham.
Hvad angår spørgsmålet om homoseksuelles rettigheder i Rumænien, glæder det mig at kunne meddele, fru formand, mine damer og herrer, at vi har fået kendskab til en note offentliggjort i går af den rumænske regering, hvori det pålægges justitsministeren at sørge for, at Deputeretkammeret og Senatet overholder Europarådets adfærdskodeks fuldt ud, navnlig artikel 200 i den rumænske straffelov. Det kan måske tolkes således, at vi nu ser de første resultater af Deres indsats, mine damer og herrer, og - sagt i al ubeskedenhed - af Kommissionens mere tilbageholdne indsats. Vi må håbe, at dette snarest får positive følger.
Hvad angår Colombia, tilslutter Kommissionen sig som bekendt den opfattelse, som også fru González Álvarez gav udtryk for, at det ikke er nok at bekæmpe og udrydde kokaproduktionen, det er også nødvendigt at stille landbrugerne et alternativt eksistensgrundlag i udsigt. Det er en af grundene til, at der inden for rammerne af den generelle præferenceordning er bevilget nogle efter vores mening vigtige supplerende faciliteter, ikke alene for Colombia, men også for andre lande i Andesområdet. Det er også af denne grund, at Colombia har en høj prioritet på budgetposten for demokratisering og fremme af menneskerettighederne i Latinamerika. Endvidere er det - ud over den manglende respekt for menneskerettighederne, der er konstateret på forskellige områder - grunden til, at Kommissionen har besluttet at finansiere udsendelsen af fem observatører, der på stedet skal vurdere menneskerettighedssituationen, observatører, som henhører under FN's menneskerettighedshøjkommissærs sekretariat, som er ved at blive etableret i Bogotá under FN's auspicier, men finansieret af Kommissionen og den spanske stat. Vi må håbe, at disse eksperters rapport kan forsyne os med præcise oplysninger, ikke alene om Santa Cruz-spørgsmålet, men også om de andre spørgsmål, som bør gøres til genstand for en nærmere vurdering.

Eisma
Fru formand, det er kun til forretningsordenen, når man sidder her i midten, bag i salen, så kan man ikke se nogen screen . Må det være mig tilladt at bede Dem, om De ikke nok så hurtigt som muligt kunne placere en fjernsynsskærm også her, således at også vi, der sidder her, kan følge med i, hvorledes arbejdet skrider frem. En ekstra fjernsynsskærm her bagved skulle være alt nok. Jeg har allerede bedt om det for to måneder siden. Skulle det være for dyrt for Parlamentet, så har jeg heller ikke noget imod selv at tage et apparat med og installere det dér. De må selv bestemme. Bare det bliver ordnet.

Formanden
Tak, hr. Eisma. Vi vil undersøge situationen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende forslag til beslutning:
B4-0999/96 af Pailler m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om fjernelse af indvandrere »uden papirer«; -B4-1023/96 af André-Léonard og Nordmann for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om indvandrere, der opholder sig illegalt i landet; -B4-1040/96 af Lalumière for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om racefordomme og udvisningen af ulovlige indvandrere; -B4-1047/96 af Roth og Cohn-Bendit for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om fjernelse af indvandrere »uden papirer« fra Saint Bernard-kirken i Paris; -B4-1061/96 af Palacio m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om udvisning af ulovlige indvandrere; -B4-1065/96 af Van Lancker m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om praksis ved udvisning af illegale immigranter; -B4-1066/96 af Dury for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om udvisningen af familien Vangu; -B4-1069/96 af Pons Grau m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om udvisning af 103 illegale indvandrere.
Pailler
I går modtog vi de mennesker, som man nu kalder indvandrere »uden papirer«, og som nogle foretrækker at kalde illegale indvandrere for at retfærdiggøre det, der ikke kan retfærdiggøres: den franske regerings økser, der smadrer døren til de kirker, hvor de havde søgt tilflugt. Ingen hensyntagen, vilkårlig sagsbehandling, tilsidesættelse af retten til familiesammenføring osv. Både kvinder, børn og mænd havde ansigterne tildækket. De var her for at aflægge vidnesbyrd, forklare sig og bekæmpe love som Pasqua-lovene, som gør indvandrerne til illegale, som gør mennesket til et jaget dyr, som gør »de andre« til fjender.
Nogle fortalte om deres tilknytning til Frankrig og Europa efter mange år, hvor de havde arbejdet, betalt skat, studeret, kort sagt levet, her. Henri Leclerc, formand for menneskerettighedsligaen og fremtrædende advokat, introducerede tanken om at indføre begrebet integrationsformodning i vores lovgivning. Selv om elektrochokket kom fra den franske regering, vedrører spørgsmålet allerede - eller kommer snart til at vedrøre - de fleste af medlemsstaterne. I går fik vi beskrevet indvandrernes situation: den er allerede meget alvorlig i Nederlandene, Tyskland og endnu mere i Det Forenede Kongerige, Spanien og Portugal ud over de lovliggørelser, der er foretaget i de to sidstnævnte lande.
Det er beklageligt, på trods af den vellykkede dag i går - som viser Parlamentets anerkendelse af disse mænd og kvinder - at mange af vore kolleger ikke vovede at møde dem ansigt til ansigt. Ville de så have misbilliget dem, kaldt dem tomme navne som »illegale« eller »lovovertrædere«? Det humane og det værdige var til stede i Europa-Parlamentet i går.
Europa må tage skridtet fuldt ud og overholde sine egne principper og værdier, vi må øge hjælpen til landene i Syd, bidrage til udviklingspolitikkerne uden indrømmelser over for diktatorer. Heller ingen indrømmelser over for Le Pen og andre, der taler med had i stemmen og giver indvandrerne skylden for alle onder. Alt for ofte er vore lande blevet et risikofyldt sted for de fremmede. Lad os sørge for, at de igen bliver modtaget, som det sig hør og bør.

Nordmann
Fru formand, et af kendetegnene ved vores Parlamentet er, at man kan underskrive kompromisændringsforslag under de uopsættelige spørgsmål samtidig med, at man holder en tale, der er i diametral modsætning til ånden i kompromiset. Det har vi netop været vidne til.
Selv vil jeg forsvare kompromiset. Jeg vil forsvare det, for det er et fornuftigt kompromis, som ikke angriber regeringer i navngivne medlemsstater, og jeg mener - for nu at sige tingene ligeud - at den franske regering gjorde ret i ikke at lade en situation trække ud, som kunne have udviklet sig dramatisk. Hvad ville der ikke være sket, hvis en af de sultestrejkende var død! Den franske regering undgik at komme i en situation som med Bobby Sands, og det er udmærket.
Det betyder ikke, at lovgivningen er perfekt; ingen lovgivning er perfekt. En lovgivning er i stadig udvikling. De franske love fra 1993 satte en stopper for forskellige former for misbrug. De har måske skabt uholdbare situationer og problemer for enkeltpersoner, som må undersøges fra sag til sag. Men tingene skal ses i deres rette perspektiv, og man må huske på, at en uberettiget tilstedeværelse ikke i sig selv giver nogen rettigheder. De indvandrere, der befinder sig illegalt i landet, kan imidlertid ikke sidestilles med lovovertrædere som tyve eller drabsmænd. De skal behandles på en lempelig og human måde, og det er heldigvis det, der sker i Frankrig.
Lad os glemme sammenblandingen og forvirringen og sammen forsøge at se på, hvordan samarbejdet mellem regeringerne kan gøre det muligt at løse - eller bidrage til at løse - problemerne med den illegale indvandring, som vedrører os alle, og som ikke må overlades til de yderliggående.

Leperre-Verrier
Lidenskaben er ikke altid den bedste rådgiver. Men hvordan kan man undgå at blive stødt over, hvordan man i Frankrig har behandlet dem, man kalder indvandrere »uden papirer«.
Hvordan kan man tillade, at man i et såkaldt demokratisk land lader brutaliteten træde i stedet for dialog og kollektiv hjemsendelse i charterfly bruges som indvandrerpolitik? Det er således et principielt problem, der tegner sig i Frankrig i dag. Brugen af Pasqua-lovene har ofte haft dramatiske konsekvenser, for under dække af kampen mod illegal indvandring har de medført, at en række indvandrere, som hidtil lovligt har befundet sig i landet, har mistet deres opholdsret og dermed befinder sig i en ulovlig situation.
Den nye lovgivning, som vi så ofte har fordømt, retfærdiggør på ingen måde den voldsomme undertrykkelse af disse indvandreres demonstration. Jeg vil gerne tilføje, at nogle af de udviste blev forfulgt og arresteret, da de vendte tilbage til deres hjemland. Alt sammen i strid med de grundlæggende tekster om menneskerettigheder; jeg nævner for god ordens skyld: flygtningestatus, princippet om familiesammenføring eller forbud mod kollektiv udvisning, principper, som alle findes i den europæiske menneskerettighedskonvention.
Vi må reagere imod denne sammenblanding af indvandrere »uden papirer« og illegale indvandrere, immigration og ulovligt ophold. Vi ved, at det er at åbne døren for racisme og fremmedhad. Dette bevises af visse udtalelser om raceforskelle. Så kære kolleger, vi må være på vagt!

Wolf
Fru formand, som tysker i min generation har jeg uddraget én historisk lære: Det må aldrig igen være sådan, at besiddelsen eller den manglende besiddelse af papirer bliver til et spørgsmål om liv eller død, at papirerne bliver vigtigere end menneskene. Det må ikke være sådan nogen af de steder, hvor vi har politisk indflydelse. Jeg vil ikke nu sætte den franske stat i gabestok og anklage den. Det er derimod et fælles problem, som alle vore bureaukratier har en tilbøjelighed til at få, fordi bureaukratierne naturligvis altid hellere har med papirer at gøre end med mennesker og derved så træder grundlæggende menneskerettigheder under fode.
I en situation, hvor vi alle som Europæisk Fællesskab er et indvandringsland, er der én ting, der må være klar, nemlig at de juridisk uklarheder, som så uundgåeligt opstår, med regelmæssige mellemrum justeres gennem legalisering, at alle, som bor her, uanset hudfarve og pas har garanti for samme menneskerettigheder. Det må være klart, at vi fører en menneske- og borgerrettighedspolitik, som har det enkle mål at vende tilbage til begyndelsen af den franske revolution, hvor spørgsmålet om statsborgerrettighederne, citoyennité , ganske enkelt var spørgsmålet: Hvem bor og arbejder i området? Det er i dag desværre et næsten utopisk mål, men det vil vi opnå.

Hernández Mollar
Fru formand, det, vi her skal behandle, er et yderst følsomt spørgsmål, som vækker bekymring i Unionens medlemsstater og i den europæiske offentlige opinion. Indvandrerstrømmen til Europa - de økonomiske og politiske aspekter heraf - skaber stærke spændinger og giver anledning til stor debat i de berørte lande, navnlig i de lande, der udgør Fællesskabets ydre grænse, og som i særlig grad søges af mennesker, der ofte under desperate forhold flygter fra arbejdsløshed eller politisk forfølgelse.
Men i demokratiske lande som de europæiske skal regeringernes handlemåde naturligvis være i overensstemmelse med den lovgivning, som de i medfør af internationale konventioner og traktater og deres egne parlamenters love har forpligtet sig til at håndhæve. Og love er til for at blive overholdt, og de skal overholdes, ikke alene af regeringer og domstole, men også af borgerne i almindelighed. Og det er, hvad regeringerne i Frankrig og Spanien har gjort.
Uafhængigt af dette tror vores gruppe på og arbejder for et frit Europa, hvor de grundlæggende menneskerettigheder overholdes, ikke alene dets egne borgeres rettigheder, men også rettighederne for de mennesker, der banker på vores dør og beder om asyl og økonomisk hjælp, og den fordømmer på det kraftigste dem, der ud fra racistiske og fremmedhadske motiver ønsker at afvise udlændinge. Men det er på den anden side også givet, at problemerne kræver en løsning, og at lovene fastsætter nogle regler og normer for sameksistens. De individuelle rettigheder kræver en individuel behandling. Den Europæiske Unions medlemsstater giver asyl på grundlag af artikel 1 i Genève-konventionen om flygtninges retsstilling som beskyttelse mod forfølgelse på grund af race, politisk overbevisning, religion, nationalitet eller tilhørsforhold til en etnisk gruppe. Ud over retten til at nyde beskyttelse har asylsøgerne ret til ophold, oversættelsesbistand og juridisk rådgivning samt ret til en basal bistandshjælp i overensstemmelse med socialstatens principper.
Indvandring af økonomiske årsager er straks et andet problem, idet Europa har en høj arbejdsløshed og desværre ikke kan modtage hele strømmen af personer fra tredjelande, der presser på ved vore grænser i deres søgen efter arbejde og mad. Der må efter min mening føres en aggressiv politik for at hjælpe de lande, hvorfra denne indvandring stammer, og f.eks. de seneste associeringsaftaler med de nordafrikanske lande går i denne retning. Men på samme tid må man forfølge de mafiaorganisationer, som udbytter asylsøgerne ved mod en klækkelig betaling at råde dem til at omgå loven og til at destruere deres papirer for således at hindre, at deres nationalitet kan identificeres, hvormed det stort set bliver umuligt at tilbagesende dem, og disse mafiagruppers identitet kan let identificeres, fru formand.

Van Lancker
Fru formand, kære kolleger, Frankrig er naturligvis ikke noget særtilfælde, men den måde, hvorpå den franske regering denne sommer med magt lod mennesker uden papirer fordrive fra l'Eglise Saint Bernard, chokerede alligevel en hel del mennesker. Knipler, tåregas og spillen med musklerne er ikke noget svar på problemerne men derimod et bevis på, at vore vestlige lande, og ikke kun Frankrig, uagtet alle menneskerettighedskonventioner, udviser en forfærdende mangel på menneskelighed, og at de oven i købet ikke har noget som helst sammenhængende syn på immigration.
Det er rigtigt, hr. Nordmann, at medlemsstaterne har ret og endog pligt til at træffe afgørelse om fremmedes opholdsret, men dét på en demokratisk manér. Derfor må Europa-Parlamentet fortsat kæmpe mod Rådets praksis, der går ud på via henstillinger om asyl, immigration og udvisning at føre en skrap restriktiv politik, der unddrager sig enhver demokratisk kontrol, hvadenten det nu er fra de nationale parlamenters side, eller fra Europa-Parlamentets.
Illegale, kære kolleger, er en retlig konstruktion. De skabes ved lov, af højreorienterede og - desværre også - af venstreorienterede regeringer, der vanskeliggør opholdsret og familiesammenføring og derved bevirker, at dem, der tidligere havde papirer, i dag ikke længere er i besiddelse af sådanne. Vi hævder stadig, at immigration kan standses fuldstændigt, den er blind for krig og vold, som ikke ser, at der hersker sult og udbytning i verden, hvilket driver mennesker på flugt. At kriminalisere mennesker uden papirer er vand på racistiske og fremmedhadske partiers mølle.
For et par måneder siden offentliggjorde en belgisk journalist, Chris De Stoop, en bog »Tag vasketøjet ind«, hvori han har skildret de dramatiske livsvilkår for mennesker uden papirer: på flugt, ofte også for højreekstremistiske bander i Tyskland, for politiet eller for domstolene, ingen ret til sundhedspleje, ingen ret til tag over hovedet, ingen undervisning til børnene, ingen indtægt og derfor et nemt bytte for grå arbejdsformidlere og bolighajer. Han beskriver også, hvorledes vore regeringer behandler disse mennesker: tilbagesendelser i bundter via private rejsebureauer i Belgien, Sverige og Tyskland; indespærring i forvaringscentrer under usle omstændigheder uden noget som helst privatliv eller nogen ret til besøg, uden oplysning om deres skæbne og endog ofte uden mulighed for frivilligt at vende tilbage.
Også mennesker uden papirer, kære kolleger, har ret til sundhedspleje, til undervisning til deres børn og til en menneskeværdig behandling. Deres situation må undersøges sag for sag, på en retfærdig og gavmild måde. De bør kun kunne sendes tilbage, når deres sikkerhed og reintegration er sikret. Vi må uopholdeligt se at få bragt situationen i orden for de mennesker, som allerede har opholdt sig her i årevis, eller som ikke kan vende tilbage.
Fru formand, kære kolleger, min gruppe glæder sig over, at der nu endelig kommer en sådan beslutning, forhåbentlig med støtte fra alle demokratiske partier. Vi kræver en realitetsforhandling. Denne problematik er for alvorlig til, at den kan betragtes som færdigbehandlet i en uopsættelig beslutning.

Dury
Fru formand, først og fremmest vil jeg gerne sige til hr. Nordmann, at der ikke blot er tale om at give udtryk for vores tilslutning til kompromiset, at få det offentliggjort, så alle kan læse det, og så ikke mere. Vores indlæg tjener også som forsvar for vore synspunkter, som nødvendigvis kan tilpasses omkring dette kompromis.
Mange i Europa, og især i mit land, har været chokerede over den franske ordensmagts og regerings holdning over de mennesker, der betegner som »uden papirer«. Det, der måske har styrket vores følelse af, at det er nødvendigt med en fælles indsats i Europa, er også den solidaritet, der er strømmet imod disse mennesker. Vi er blevet klar over, at der i vore lande stadig findes mænd og kvinder, der uden tvivl levede uden problemer, men som reagerede ud fra nogle bestemte værdier, såsom respekt for menneskets værdighed, respekt for børnene, som vi har talt meget om i de seneste dage, vore opmærksomhed over for alle de mennesker, der kommer til vores lande, i den tro, at det er deres eneste håb, men som også flygter fra en virkelighed med vold, problemer med overhovedet at overleve og økonomiske problemer.
Der har i høj grad været tale om lovgivning, og vi må sige, at vi skal leve i retsstater, og jeg vil endda sige i en europæisk retsstat. Det er naturligvis nødvendigt med regler, fordi de også indebærer en demokratisk garanti, men lovgivningen er også noget, der er i stadig udvikling, den følger situationens udvikling og følger undertiden også efter.
Hvis jeg ser på en af de ting, jeg har kæmpet for, den fri abort, er den belgiske lovgivning ikke blevet ændret i årevis. Det, vi ønsker, er, at lovgivningen følger med den situation, folk lever under, det vil sige, at de grundlæggende rettigheder overholdes. Det, jeg ville ønske for alle, der kommer her og appellerer til vores sociale solidaritet, er, at de bliver anerkendt, når de er integrerede, at deres børn beskyttes, at deres familier ikke splittes op, og at Europa er et solidarisk Europa, der forsvarer bestemte værdier.

Miranda de Lage
Fru formand, mange tusinde borgere opholder sig ulovligt i Unionens medlemslande, og hver dag ankommer der nye mennesker fra andre lande. De kommer fra lande med væbnede konflikter eller med katastrofale socioøkonomiske forhold.
Til trods for vores rigdom er vi ikke i stand til at give et humanitært svar på disse grænsesituationer, og vi har heller ikke en fælles indvandringspolitik. Vi sætter himmel og jord i bevægelse for at undgå udførsel af radioaktivt og andet giftigt affald, hvilket er udmærket, men vi reagerer ikke ligeså kraftigt for at undgå massiv udvisning af illegale indvandrere. Vi kender til de steder, hvor affaldet bliver placeret, men vi mangler pålidelige oplysninger om de udvistes skæbne, og ydermere udnyttes argumentet om de illegale indvandrere til at puste til fremmedhadske og racistiske følelser.
Den franske og spanske regerings seneste beslutninger om udvisning af illegale indvandrere tjener hverken til at sætte et eksempel eller til at løse noget som helst problem. For så vidt angår Spanien, må jeg beklageligvis gøre opmærksom på, at operationen foregik i al hemmelighed. Man undgik at underrette de institutioner, der overvåger disse borgeres retssikkerhed, selv om nogle af dem var i gang med at behandle asylansøgninger. De 103 indvandrere blev fordelt på forskellige afrikanske lande - ikke alle kom tilbage til deres oprindelsesland - de ankom i militærfly under påvirkning af beroligende midler, som de fik under rejsen, og der var ikke indhentet tilstrækkelige garantier for deres retssikkerhed i modtagerlandene.
Spanien har undertegnet alle de internationale aftaler og protokoller om beskyttelse af menneskerettighederne, den spanske forfatning er fremskridtsvenlig og tolerant, der findes rent faktisk en udlændingelov - som er blevet kritiseret - men heller ikke denne er blevet overholdt.
Det forekommer ikke at være for meget at kræve, at retsordenen i det mindste respekteres, og at der i Den Europæiske Union fastlægges fælles politikker, der kan bringes i anvendelse på denne type situationer. Det er min overbevisning, at Europa-Parlamentet vil bidrage til at nå disse mål.

d'Ancona
Fru formand, jeg ville gerne sige til Dem og til ledelsen her i Europa-Parlamentet, at Unionens medlemsstater, den ene efter den anden, i de seneste år har gjort det stedse vanskeligere at komme ind her som lovlig flygtning. Via uklare begreber som »sikkert trejdeoprindelsesland« eller »sikkert tredjeland« opstod en situation, som ofte har skabt et spændt forhold mellem os og internationalt indgåede aftaler og til princippet om non-refoulement , som vi har ophøjet til noget helligt.
Via alt dette er det ganske rigtigt lykkedes os at få stedse færre lovlige flygtninge ind de seneste år, men samtidig dermed er antallet af ulovlige steget. Det er på høje tid, at Kommissionen, så vel som Rådet, omsider gør sig tanker om, hvad vi egentlig gør ved dette problem. At de omsider gør noget ved spørgsmålet om, hvorledes vi deler dette problem i stedet for at skubbe det over på de andre. Hvorledes vi kommer fra en »burden shifting« til en »burden sharing«.
Det, som man tydeligvis også er blevet enige om uden aftaler, er, hvorledes man befrier sig fra de ulovlige. Dette sker på en stadig mere forkastelig og en stadig mere umenneskelig måde. Det er efter min opfattelse en skændsel, at man handler således i denne såkaldt »civiliserede« del af verden. Men det er godt, og det stemmer mig optimistisk, at vi i dag drøfter dette problem med hinanden. Jeg betragter det som et indledende skridt til den forhandling, som vi skal have her i november om minimumsgarantierne for asyl, som jeg selv er ordfører for. Jeg håber naturligvis, at vi så ligeledes kan blive enige indbyrdes om en retfærdig, menneskelig behandling af alle dem, der er fordrevet fra hus og hjem.

Camisón Asensio
Fru formand, som svar på nogle af de tilkendegivelser, der er kommet frem her i eftermiddag, må jeg opfordre til sammenhængende tale, i den forstand at man siger hele sandheden og ikke kun den halve; i modsat fald vil man forfalde til fordrejninger, og det er den direkte vej til sekterisme og i sidste instans demagogi.
Jeg anser det for min pligt at give en reel og objektiv fremstilling af situationen - og det vil jeg bestræbe mig på. Jeg finder det tilstrækkeligt at citere nogle presseoverskrifter om tildragelser, der har fundet sted i Spanien (og jeg beskæftiger mig kun med Spanien): I El Diario de Melilla kunne man den 11. juli 1992 læse følgende: «Reservepolitistyrker vil tvinge afrikanerne til at forlade lejren«. Og dagen efter: «Reservepolitistyrker fjernede med magt afrikanerne fra centraladministrationens provinskontor«; «36 indvandrere arresteret på politistationen«; «En anden gruppe blev udvist til Marokko gennem pigtrådsafspærringen«; «Omkring hundrede afrikanere fanget på samme tidspunkt - juli 92 - mellem Spanien og Marokko«; «CEAR indbringer Spanien for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol«, og så fremdeles.
Jeg erindrer afslutningsvis om, at på det omhandlede tidspunkt, 1992, var Spaniens regering ikke den samme som den nuværende.

Guinebertière
Fru formand, alle medlemsstaterne, som en af vore kolleger sagde for lidt siden, står i dag over for problemerne med den massive indvandring af mennesker, der ikke så meget flygter fra politiske diktaturers forfølgelse - det bliver heldigvis sjældnere og sjældnere - men fra de økonomiske forhold, der gælder i deres hjemland.
Vore medlemsstater, heriblandt Frankrig, har en lang tradition for at modtage politiske flygtninge og forventer også at videreføre denne tradition. Det er en moralsk såvel som en menneskelig pligt. En immigrationspolitik giver imidlertid anledning til pligter og rettigheder.
Hvilke situationer er menneskelig set vanskeligere end det illegale ophold? Disse mennesker, der har forladt deres eget land, deres egne omgivelser, finder de det Eldorado, som de søger, i deres illegale tilstedeværelse? Bestemt ikke. Vi må derfor kæmpe imod ethvert forsøg på at opretholde disse situationer samt en forvridning af asylretten gennem brug af utilstedelige politiske pressionsmidler.
En automatisk legalisering af de illegale indvandrere ville uundgåeligt føre til to situationer, som ingen ønsker. Den første ville være en himmelråbende uretfærdighed imod de mennesker, der i henhold til bestemmelserne selv er taget tilbage til deres hjemland, idet de respekterede den stats suverænitet, som de ønskede at komme til. Den anden ville være at gøre vores lande en bjørnetjeneste, idet denne forvridning af asylretten uundgåeligt ville føre til, at nye befolkningsgrupper ville kaste sig ud i dette uudholdelige eventyr.
Kære kolleger, vi løser ikke de illegale indvandreres problemer ved at samle dem i foreninger. Vores pligter er nogle andre. Vi må hjælpe de lande, der har problemer i øjeblikket. En del af løsningen findes uden tvivl i Unionens udviklingspolitik. Fællesskabets programmer er en reaktion på disse spørgsmål. De drages ofte i tvivl her i denne sal. Lad os støtte Den Europæiske Udviklingsfond, PHARE og TACIS, lad os støtte MEDAprogrammet, hvor der er tale om økonomisk bistand, der er knyttet til støtte til demokratiet, hvilket vil give alle disse mennesker mulighed for at leve lykkeligt i deres hjemlande.
Loven er lavet af mennesker for mennesker, og hvis den er ufuldstændig, må vi arbejde aktivt for at videreudvikle den, men vi må ikke udnytte menneskers elendighed til at lave politik. Jeg ønsker i øvrigt heller ikke at se Europa-Parlamentets plenarsal forvandlet til en talerstol, hvor man fordømmer en af medlemsstaterne. Talerne burde holde sig til den europæiske politik.

Mohamed Alí
Fru formand, jeg var ikke klar over, at det at bedøve folk for at sende dem tilbage til deres oprindelsesland - som i det omhandlede tilfælde netop ikke var deres oprindelsesland - er at overholde loven i Spanien, som det er blevet sagt her. Et faktum, som det spanske indenrigsministerium har indrømmet. I Spaniens tilfælde er der i øvrigt rigelige indicier på, at ikke alene menneskerettighederne, men også udlændingeloven er blevet krænket.
Jeg vil under alle omstændigheder takke de forskellige politiske grupper for at have gjort det muligt, at vi som led i den aktuelle og uopsættelige debat kan drøfte situationen for de »papirløse« i Europa. De hændelser, der i de seneste måneder har fundet sted i visse af Den Europæiske Unions medlemsstater, viser klart, at vi står over for et fænomen af mere omfattende dimensioner end det rent nationale. Melilla og Paris er blot to eksempler, og det kræver ikke den store intellektuelle indsats at forestille sig andre inden for den nærmeste fremtid. Medlemsstaterne indfører stadig mere restriktive love udlændinges adgang til indrejse og opholdsret på deres område, og Genève-konventionens bestemmelser om familiesammenføring, asylret og fri bevægelighed krænkes konstant. Indførelsen af sådanne love vil medføre en væsentlig forringelse af situationen for mange indvandrere, og at en stor del af dem gøres til »papirløse« og dermed fratages den borgerstatus, som de, - ganske vist som andenrangsborgere - forbigående har haft efter i lang tid at have opholdt sig i de pågældende lande.
På denne baggrund påhviler det Den Europæiske Union at udvikle en demokratisk retsorden, som kan beskytte disse mindretal, og at skabe betingelser for, at medlemsstaterne behandler problemerne i en oprigtig dialog med støtteorganisationerne for disse grupper.

Berthu
Fru formand, vi må tage ved lære på mange måder af de mange begivenheder vedrørende udvisning, eller forsøg på udvisning, af illegale indvandrere, der har præget nyhederne i forskellige europæiske lande i sommerens løb.
Først og fremmest har vi kunnet konstatere, at det altovervejende flertal i offentligheden ventede en human adfærd fra myndighedernes side, men ligeledes at loven blev overholdt. Hvorfor skulle jeg overholde loven, hørte vi igen og igen, hvis andre er fritaget for det? Dette spørgsmål rummer det principielle problem med borgernes accept af samfundspagten, en accept, der kun kan opnås, hvis alle ved, at de demokratiske spilleregler overholdes. Men regeringernes fremmeste menneskelige pligt er gennem denne pagt at bevare det samfund, hvoraf deres beføjelser udspringer.
Anden lektion, det er menneskeligt set meget vanskeligt at udvise personer, selv uden de krævede papirer, der har opholdt på en stats område gennem længere tid, for de har naturligvis knyttet visse forbindelser, også familiemæssige. Når en illegal indvandrer derimod anholdes ved en grænse eller tæt ved grænsen, er der næppe nogen psykologiske problemer knyttet til udvisningen.
Alle eksperter fortæller os, at personer, der uden papirer overskrider grænsen, ved udmærket, at det er ulovligt. De tager alligevel chancen. Hvis det mislykkes, er det selvfølgelig uheldigt, men ikke traumatisk. Derfor må kampen mod den illegale indvandring først og fremmest føres ved grænserne. Grænsen er naturligvis ikke noget mirakelmiddel, men det er altid lettere at anholde de illegale indvandrere på dette tidspunkt frem for senere, når de har spredt sig ud i samfundet. Det ville derfor være beklageligt, hvis man endeligt opgav den faste eller mobile grænsekontrol også ved de indre grænser.
Endelig den tredje lektion. De illegale indvandrere skal garanteres en behandling, der respekterer deres menneskelige værdighed, og som i øvrigt også er i overensstemmelse med de internationale forpligtelser, vi alle har indgået, men samtidig skal man undgå ydelser, der kan virke som en tilskyndelse til nye illegale indvandringsforsøg.
Det bedste, jeg kan gøre i denne forbindelse, er at henvise til Rådets henstilling af 22. december 1995, hvor man blandt mange andre glimrende ting foreslår, at med hensyn til en offentlige ydelse til indvandrerne, og jeg citerer, «vil den først kunne indrømmes, når det er blevet undersøgt, om den pågældende eller hans familie er berettiget til den pågældende ydelse under hensyn til deres opholds- og arbejdssituation«. Der bør naturligvis tages højde for undtagelser fra denne bestemmelse af tvingende humanitære årsager, for eksempel hvis ansøgerens helbred er alvorligt truet. Vi mener imidlertid ikke, at behovet for uddannelse kan udgøre et tilstrækkeligt tungtvejende humanitært argument til at undlade at udvise en illegal indvandrer, hvilket bizart nok synes at blive foreslået i det forslag til beslutning, vi skal stemme om.

Vanhecke
Fru formand, den temmelig opsigtsvækkende udvisning af et par snese ulovlige indvandrere har kendeligt chokeret Parlamentet. Skønt jeg må nu nok sige en passant, at jeg stadigvæk har vanskeligheder med at nøjes med at udlede graden af Parlamentets choktilstand af tonen i beslutningerne på papiret og slet ikke længere at drage nogen konklusioner af det temmelig massive fravær, når beslutningerne drøftes.
Men nu til sagens indhold: ingen kan dog benægte, det gælder i al fald i det franske tilfælde, som det her i første instans drejer sig om, at alle menneskeligt og retligt ansvarlige procedurer er blevet fulgt. Hvis man skulle lade een gruppe asylmisbrugere blive, fordi denne gruppe tilfældigvis holder en kirke besat, så åbner man døren for alle mulige former for asylmisbrug, som, når det kommer til stykket, kun kommer til at gå ud over det yderst lille mindretal af ægte flygtninge.
Jeg må endvidere ærligt sige, at jeg i og for sig personligt heller ikke er så glad for de opsigtsvækkende udvisninger. Men det skyldes ikke, at jeg ikke skulle anse dem for nødvendige. Tværtimod. Men det skyldes, at bag facaden på et par snese udviste ulovlige, som heldigvis er blevet udvist på en både menneskeligt og ledsaget måde, en facade, der må vække det indtryk, at vore regeringer gør noget ved fremmedproblematikken, at der bag denne facade skjuler sig en helt anden virkelighed. En virkelighed med et enormt fremmedproblem, med besatte gader og bydele, med rodløshed og en med denne rodløshed uløseligt forbundet større og mindre kriminalitet.
Jeg beklager på ny at måtte konstatere, at det store flertal af mine kolleger her i Europa-Parlamentet ikke har noget blik for denne virkelighed, for denne nødsituation, som de svageste blandt vore egne befolkninger befinder sig i, når de bliver chikaneret, eller det der er værre, væk fra deres egne gader og bydele.

Lindeperg
Fru formand, aktionen over for indvandrerne »uden papirer« i Frankrig gør det nødvendigt at anskue problemet med den illegale indvandring ud fra et andet grundlag, da det nu er bevist, at den rent repressive holdning er både umenneskelig og ineffektiv. Mens den franske indenrigsminister frem for alt ønskede at demonstrere sin faste holdning, viser det lille antal udviste tydeligt denne procedures begrænsninger. Man bliver nødt til at vælge: respektere retsstaten ved at afstå fra at få befolkningen til at tro, at alle illegale indvandrere skal udvises manu militari eller også anvende metoden fuldt ud. Men i dette tilfælde må man give afkald på retsstaten og forfalde til totalitarisme, som uvægerlig vil føre til anvendelse af de radikale metoder, der anbefales af det yderste højre.
Mange af indvandrerne »uden papirer« i Frankrig er langt fra illegale af egen fri vilje, men er blevet tvunget ind i en ulovlig situation på grund af den absurde lovgivning, myndighedernes modvilje eller en snæver fortolkning af begrebet asylret. Jeg ønsker på ingen måde at slå til lyd for, at alle, der nægtes asyl, skal lovliggøres helt automatisk, men jeg kan konstatere, at selv om antallet af asylansøgninger er faldet til en tredjedel i Frankrig i løbet af få år, er procentdelen af dem, der tildeles asyl, stadig faldende. Ansøgere fra visse risikolande er praktisk taget udelukket fra beskyttelse under Genève-konventionen som følge af en restriktiv tolkning af flygtningebegrebet, som i øvrigt får støtte i en fælles holdning, som Rådet har vedtaget for nylig. Men nogle af disse mennesker befinder sig reelt i alvorlig fare i deres eget land, hvilket Flygtningehøjkommissariatet har bekræftet, hvilket burde føre til en fornyet undersøgelse af deres situation. Denne type problemer er naturligvis ikke enestående for Frankrig, og jeg glæder mig over anbefalingerne i det beslutningsforslag, som vi skal behandle, som sigter på at finde løsninger på europæisk plan.

Pinheiro
Fru formand, mine damer og herrer, Kommissionen har opmærksomt fulgt nyhedsudsendelserne her i sommer, der i nogle medlemsstater var karakteriseret ved beslutninger om udvisning af tredjelandsstatsborgere, der illegalt opholder sig i de pågældende lande. Disse beslutninger såvel som gennemførelsen af dem skabte debat i den offentlige opinion, og Kommissionen gør indledningsvis opmærksom på, at disse foranstaltninger blev truffet af medlemsstaterne under udøvelse af deres nationale beføjelser. Endvidere skal det understreges, at de kritiserede begivenheder ikke, som det er anført i nogle forslag, er et resultat af gennemførelsen af Rådets nylige beslutninger om udvisningspraksis, som ikke har noget med denne sag at gøre.
Kommissionen er ligeledes bekendt med og er også under denne debat blevet gjort opmærksom på Parlamentets kritik af beslutningsprocessen inden for rammerne af samarbejdet om indre anliggender, og Kommissionen har ved flere lejligheder beklaget, at Parlamentet ikke er blevet hørt. Endvidere har Kommissionen kritiseret Rådets anvendelse af tekster, der ikke er juridisk bindende. Kommissionen har altid argumenteret for, at beslutninger på indvandringsområdet skal være bindende og kunne kontrolleres af Parlamentet. Det var af denne grund, at Kommissionen med henblik på regeringskonferencen klart slog til lyd for en europæisering af disse anliggender.
Mine damer og herrer, det substantielle problem, som hermed rejses, og som rækker videre end til de umiddelbare begivenheder, er medlemsstaternes indvandringspolitik. Kommissionen har ved flere lejligheder understreget, bl.a. via en meddelelse til Rådet og Parlamentet og en redegørelse fra min kollega, fru Anita Gradin, her i Parlamentet, at dens approach er baseret på to principper, som der løbende skal tages hensyn til: kontrol med migrationsstrømmene og sideløbende hermed integration af de illegale indvandrere. Det er således uundgåeligt, at der under hensyn til de grundlæggende rettigheder træffes foranstaltninger til udvisning af statsborgere fra tredjelande, der illegalt opholder sig i et givet land. Udvisning er en nødvendig foranstaltning for at bevise staternes vilje til at bekæmpe ulovlig indvandring, men den bør gå hånd i hånd med et stærkt engagement i bekæmpelsen af ulovlig indrejse og en grundig undersøgelse af situationen for tredjelandsstatsborgere, der opholder sig ulovligt i landet og ikke så sjældent befinder sig i en skrøbelig situation. Det skal desuden understreges, at visse fremgangsmåder, som nogle medlemsstater i den allerseneste tid har anvendt til regulering af illegale indvandreres situation, må anerkendes som særdeles positive foranstaltninger.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
Biescas
B4-0967/96 af Puerta m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om katastrofen på campingpladsen »Las Nieves« i Biescas (Spanien); -B4-1013/96 af Sisó Cruellas m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om katastrofen i Biescas (Spanien) den 7. august, hvor 86 mennesker mistede livet, en forsvandt og mange kom til skade, og hvor de materielle tab var store; -B4-1030/96 af Pasty for Gruppen Union for Europa om katastrofen i Biescas (Spanien) den 7. august, hvor 86 mennesker mistede livet, en forsvandt og mange kom til skade, og hvor de materielle tab var store; -B4-1076/96 af Izquierdo Colado og Cabezón Alonso for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om katastrofen i Biescas, (Huesca, Spanien).Oversvømmelser i Spanien
B4-1014/96 af Ferrer og Oomen-Ruijten for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om uvejret i Catalonien; -B4-1025/96 af Sanchez Garcia for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om oversvømmelserne i Valenciaområdet; -B4-1032/96 af Gutiérrez Diaz m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om oversvømmelserne i Maresme-området (Catalonien, Spanien).Skybrud i Grækenland
B4-1035/96 af Teonas for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om de omfattende skader på afgrøder forårsaget af de voldsomme vinde i Pilion-området; -B4-1062/96 af Dimitrakopoulos for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om skaderne i Thessalien-området i Grækenland forårsaget af skybrud og haglvejr; -B4-1079/96 af Lambraki for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om naturkatastrofen efter haglvejret og oversvømmelserne i Thessalien (Grækenland).Farligt affald
B4-0998/96 af Iversen m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om krænkelser af menneskerettighederne og miljøødelæggelser i Sydafrika som følge af handel med farligt affald; -B4-1052/96 af Telkämper m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om krænkelser af menneskerettighederne og miljøødelæggelser i Sydafrika som følge af handel med farligt affald; -B4-1071/96 af d'Ancona for De Europæiske Socialdemokratiers Gruppe om miljøødelæggelser i Sydafrika som følge af handel med farligt affald.Camino de Santiago
B4-1072/96 af Izquierdo Rojo for De Europæiske Socialdemokratiers Gruppe om beskyttelse af pilgrimsvejen til Santiago og den brutale ødelæggelse og aggression mod byen Pazos.Biescas

Marset Campos
Fru formand, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre tilslutter sig fuldt ud alt, hvad der i forslaget til fælles beslutning siges om Parlamentets medfølelse med de pårørende til ofrene for katastrofen i Biescas såvel som anmodningen om hjælp til ofrenes pårørende og de skaderamte og til genoprettelse af området.
Vi vil imidlertid understrege, at det, der gør denne katastrofe endnu mere tragisk, er, at den kunne have været undgået. Vi opfordrer til, at der iværksættes forebyggende foranstaltninger i alle Den Europæiske Unions medlemslande, således at der ikke anlægges campingpladser i farlige områder, og at forholdene på de eksisterende campingpladser tages op til revision med henblik på at undgå, at denne type katastrofer gentager sig. Vi finder det af allerstørste betydning, at Den Europæiske Union reagerer på situationen, i første omgang med at udtrykke sin medfølelse med de pårørende - som jeg sagde tidligere - men først og fremmest med forebyggende fremtidsrettede foranstaltninger, da tusindvis af europæere tager på campingferie om sommeren.

Sisó Cruellas
Fru formand, indledningsvis vil jeg på ny udtrykke min medfølelse og solidaritet med alle de pårørende til ofrene og med alle de andre, der er berørt af den katastrofe, der indtraf i Biescas i Huescaområdet om aftenen den 7. august i år.
Det er en af de største tragedier i Alto Aragóns historie, en katastrofe, der indtraf som følge af et stærkt regnskyl over Limes-bjergene, der fik Arás-kløften til at gå over sine bredder, hvilket ved sammenløbet med den svulmende Betés-flod skabte en rivende strøm af vand, mudder, træer og sten, som rev alt med sig på vejen og til sidst overskyllede den kommunale campingplads »Las Nieves« (Biescas), som den bogstavelig talt jævnede med jorden. Der befandt der sig på daværende tidspunkt flere hundrede campister, og på få øjeblikke blev telte, campingvogne, biler og de personer, der sad i dem, revet med af strømmen, hvorved 86 mennesker mistede livet, én forsvandt og i hundredevis kom til skade i større eller mindre grad.
Når man ser rapporterne med data om de berørte familiers situation, forstår man tragediens hele omfang. Familier, hvor moderen og børnene er døde - og kun faderen er tilbage - eller faderen og børnene er omkommet, og moderen er tilbage, ydermere i en meget vanskelig økonomisk situation; børn, som har mistet deres forældre og nu er forældreløse, forældre, der har mistet alle deres børn, og familier, hvor alle er døde.
De omkomne, tilskadekomne og berørte personer kom ikke alene fra den autonome region Aragón, men også fra andre regioner i Spanien og fra andre af Den Europæiske Unions medlemsstater, hvorfor smerten berører mange europæiske familier. På deres vegne anmoder jeg om plenarforsamlingens støtte. Jeg anmoder om, at De endnu en gang, mine damer og herrer, giver et bevis på Deres medfølelse og solidaritet med dem, der har hjælp behov. Jeg opfordrer kort sagt til, at vi vedtager det foreliggende forslag til beslutning, således at Fællesskabet i allerstørste hast kan yde den størst mulige støtte med henblik på at mildne smerten og den alvorlige økonomiske situation, som nogle af de berørte personer befinder sig i. Den samme anmodning retter jeg til hvert enkelt kommissionsmedlem, og jeg anmoder dem desuden om at vise gavmildhed i forbindelse med opførelsen af midler og forvaltningen af den pågældende budgetpost og fremfor alt om, at de handler hurtigt, da de skaderamte har stærkt brug for øjeblikkelig hjælp.

Izquierdo Collado
Fru formand, også jeg udtrykker min medfølelse og solidaritet med de berørte af denne tragedie. Ligeledes udtrykker jeg anerkendelse af den indsats, der blev ydet af befolkningen i Biescas, Jaca og Sabiñánigo samt af alle de mennesker, der hjalp til i dagene lige efter tragedien, og som alle har vist et storslået eksempel på solidaritet.
Et af hovedformålene med det foreliggende forslag til beslutning er at anmode de europæiske institutioner om at yde en reel, effektiv og tilstrækkelig støtte til ofrenes pårørende og de skaderamte samt til genopbygning af hele infrastrukturen, som led stor skade i forbindelse med den tragiske katastrofe. Også for at opfordre til, at der indføres strengere krav til campingpladsers placering. Den spanske regerings hjælp er utilstrækkelig, og det er absolut nødvendigt, at Den Europæiske Union går ind og yder støtte.

Miranda de Lage
Fru formand, jeg har tænkt mig at beskæftige mig med oversvømmelserne i såvel Cataluña som Valencia-området, men først vil jeg ligesom de øvrige talere udtrykke sorg over tragedien i Biescas og medfølelse med ofrene for den.
Fru formand, hver sommer indtræffer der omfattende naturkatastrofer i Middelhavsområderne: skybrudslignende regnskyl eller altødelæggende brande. Også Valencia-området hærges af disse katastrofer, der nærmest kan kaldes en naturens hævn. Baldiña, Sazor, Marina og Ribera Baja er således for nogle dage siden blevet ramt af yderst alvorlige oversvømmelser, der har ødelagt afgrøder, fabrikker og infrastrukturer. Skaderne beløber sig til flere hundrede millioner pesetas. I disse overslag er ikke medtaget tab af arbejdspladser i landbruget, og i de industrier, som nu må dreje nøglen om.
Overraskende nok har præsidenten for den autonome region, hr. Zaplana, efter en lynvisit på stedet besluttet, at det ikke er nødvendigt at erklære området for katastroferamt. Med mit kendskab til regionen kan jeg ikke forestille mig, hvordan alle disse ødelagte virksomheder og arbejdspladser skal kunne komme på fode igen uden støtte fra det offentlige og uden de skadeserstatninger, det ville være rimeligt at yde til afhjælpning af katastrofens følger.
Oversvømmelser i Spanien

Ferrer
Fru formand, i forbindelse med tabene af menneskeliv og også materielle tab, forårsaget af oversvømmelser, der i det aktuelle tilfælde har ramt Maresme-området i Cataluña samt Valencia-området, udtrykker PPE-Gruppen sin medfølelse med ofrenes pårørende og anmoder om Parlamentets aktive solidaritet med henblik på at afhjælpe virkningerne af oversvømmelserne og at forebygge sådanne katastrofer i fremtiden.
Vi anmoder derfor Kommissionen om i samarbejde med de spanske myndigheder at udarbejde en plan for genopbygning af det ramte område i Maresme, hvor der først og fremmest ydes midler til kanalisering og afvanding for at undgå oversvømmelser, samt til genopbygning af infrastrukturer, boliger og landbrugsbedrifter, som er blevet beskadiget som følge af de skybrudsagtige regnskyl.
Vi henleder opmærksomheden på, at sådanne oversvømmelser er et tilbagevendende fænomen i Middelhavsområdet, og at det derfor er nødvendigt at oprette en særlig budgetpost med henblik på at forebygge og afhjælpe virkningerne heraf.
Hvis Den Europæiske Union forstår at føre en borgernær politik i sådanne katastrofesituationer, det være sig naturkatastrofer eller katastrofer af anden art, er det hævet over enhver tvivl, at det bidrager til at styrke konceptet unionsborgerskab, som er af så stor betydning for videreudviklingen af Den Europæiske Union.
Jeg gentager på denne baggrund Parlamentets anmodning til Kommissionen om at tage hensyn til situationen for de skaderamte og nødvendigheden af at støtte iværksættelsen af foranstaltninger, såvel i Maresme- som i Valencia-området, med henblik på at forebygge sådanne skader fremover.

Novo Belenguer
Fru formand, i dette mit første indlæg vil jeg gerne hilse på alle medlemmerne af Europa-Parlamentet, som jeg først i går blev medlem af som afløser for hr. Isidoro Sánchez, og samtidig takke for den hjertelige velkomst samt udtrykke mit dybtfølte håb om at kunne leve op til den meget venlige modtagelse og give mit beskedne bidrag til vort fælles projekt.
Jeg beklager, at mit første indlæg nødtvungent skal dreje sig om de tragiske begivenheder, der for nylig fandt sted i henholdsvis Biescas (Huesca) og ved den spanske Middelhavskyst. Alle er klar over, at det var en tragedie for hele Den Europæiske Union, da campingpladsen »Las Nieves« i Biescas blev ramt af en katastrofe, hvorved 86 personer mistede livet. Der er, som Kommissionen tidligere har tilkendegivet, et klart behov for en hurtig indgriben fra de forskellige institutioners side.
Men vi må heller ikke glemme situationen i det spanske Middelhavsområde, der år efter år rammes af stærke regnskyl, og som i det aktuelle tilfælde har efterladt Valencia-området i en sørgelig forfatning som følge af oversvømmelser af en så voldsom karakter, som ikke er set i de sidste 14 år. Floder og flodlejer gik over deres bredder, beskyttelsesmure og broer brød sammen, og den indsats, der blev gjort af Civilforsvaret, Røde Kors, brandvæsenet, hæren og politiet var desværre ikke nok til at hindre, at en person forsvandt, og at der forårsagedes omfattende skader. Selv i dag, en uge efter, er det i nogle af områderne umuligt at vurdere skaderne, fordi det er umuligt at få adgang til dem.
På denne baggrund og i betragtning af, at alle de basale infrastrukturer i de berørte områder er stærkt beskadigede - boliger, forretninger, infrastrukturer og landbrugsafgrøder - er det absolut nødvendigt, at der iværksættes hasteforanstaltninger til genopretning af de berørte områder og - hvad der er, om muligt, endnu vigtigere - at der oprettes en særlig budgetpost med henblik på at forebygge og afhjælpe virkningerne af de stærke regnskyl, som år efter år rammer dette område.

Formanden
Hr. Nuovo Belenguer, jeg ønsker Dem tillykke med denne Deres første tale, og jeg byder Dem hjertelig velkommen.

Sornosa Martínez
Fru formand, ligesom i tidligere år har skybrudsagtige regnskyl skabt oversvømmelser flere steder i Middelhavsområdet, Cataluña og Valencia-området med store ødelæggelser af landbrugsbedrifter og afgrøder til følge og, hvad der er endnu mere beklageligt, tab af menneskeliv. I betragtning af, at sådanne oversvømmelser er et tilbagevendende fænomen i Middelhavsområdet, er det nødvendigt, at der oprettes en særlig budgetpost med henblik på at forebygge og afhjælpe virkningerne af sådanne ulykker. Genopretningen og genopbygningen af infrastrukturer, boliger og landbrugsbedrifter kræver store investeringer, for så vidt som tabene har været store. De regionale myndigheder har ikke reageret i tilstrækkeligt omfang, og der må ufortøvet ydes støtte fra de europæiske institutioner. Hvis vi skal undgå igen at skulle udtrykke beklagelse over så mange ødelæggelser og tab, - de materielle tab kan udbedres, men det kan tab af menneskeliv ikke - anmoder vi Kommissionen om i samarbejde med de spanske myndigheder at udarbejde planer med henblik på forebyggelse.

Ephremidis
Fru formand, katastrofen er iøjnefaldende: oversvømmelser, haglbyger og voldsomme storme har ødelagt mange hektar beplantet med æbleplantager i Pilion-området. Der er tale om en afgrøde, som er producenternes eneste indtægt, og katastrofen indtraf nøjagtig 10 dage før høsten.
Lige nu er producenterne »på herrens mark«, de har ikke en krone at leve for og endnu mindre til at få produktionen i gang igen med.
Jeg vil derfor opfordre Parlamentet til at skride til enstemmig vedtagelse af det beslutningsforslag, vi har stillet, og kommissæren til i sit indlæg at fortælle os, om Kommissionen vil gribe til direkte økonomiske støtteforanstaltninger for producenterne samt andre foranstaltninger, så de kan starte produktionen igen.

Trakatellis
Fru formand, i begyndelsen af august blev visse områder i Thessalien ramt af voldsomme haglbyger, især amterne Karditsa, Trikala, Larissa og Magnisia blev ramt. Haglbygerne og naturkræfterne var så voldsomme, at de ødelagde adskillige afgrøder. Jeg kan nævne bomuld, majs og æbler, hvor der var tale om totale ødelæggelser.
Jeg håber, at Parlamentet vil udvise sit sædvanlige engagement og udtrykke sin beklagelse og medfølelse med beboerne i disse områder, samt at Kommissionen og Rådet vil gribe ind med økonomisk assistance til producenterne og til beboerne, så de kan få hurtig hjælp til genoprettelse af skaderne.
Farligt affald

Telkämper
Fru formand, vi har i forbindelse med dette uopsættelige spørgsmål at gøre med et graverende tilfælde med eksport af giftigt affald. Det drejer sig om det britiske multinationale selskab Thor Chemicals, som har eksporteret hundredvis af tons giftigt kviksølvaffald fra Den Europæiske Union, navnlig fra Det Forenede Kongerige, Spanien og Italien, til sit fabriksanlæg i Cato Ridge i Sydafrika.
Udgangspunktet var genbrug, en miljøvenlig affaldsforvaltning. Men i stedet for at blive genindvundet blev materialet ganske enkelt oplagret. Oplagring af giftigt kviksølvaffald, forgiftede slamsøer, 1 dræbt, 20 arbejdstagere, som resten af livet vil være mærket af følgerne af de sundhedsskader, de har været udsat for under arbejdet. Drikkevandet er forurenet, de værdier, der blev målt, ligger 1000 gange over WHO's drikkevandsnorm.
Den offentlige anklager i Natal sigtede i 1993 tre topledere for manddrab. Thor erklærede sig skyldig. Mandela har nu nedsat et undersøgelsesudvalg. Vore krav til firmaet og Den Europæiske Union lyder: Den, der frembringer affald, skal tage sig af bortskaffelsen, dvs. returnering af 470 t til Det Forenede Kongerige, 57 t til Italien og 10 t til Spanien. Navnlig opfordrer vi Sydafrika til at undertegne artikel 39 i Lomé-konventionen. Endvidere henviser jeg udtrykkeligt til punkt 4 i vor fælles beslutning.

d'Ancona
Det er med stor skamfølelse, at jeg siger et par ord om den foreliggende beslutning vedrørende dumpning af farligt affald i Sydafrika. Fordi man skulle dog ikke anse det for muligt, at vi, og en række lande i Unionen, fejer for egen dør og så bebyrder et land som Sydafrika, der jo har problemer nok i forvejen, med en livs- og miljøtruende krisesituation. Man skulle ikke anse det for muligt, at det engelske multinationale Thor Chemicals under falske forudsætninger, det skulle nemlig dreje sig om miljøvenlig affaldsforvaltning, deponerer 5000 tons giftigt affald i Sydafrika og derved fuldt bevidst sår død eller invaliditet blandt mere end 20 mennesker. De bedragne kan imidlertid ikke købe noget for skam. Det eneste, som man i Sydafrika har noget ud af, er, at skidtet hentes tilbage, samt finansiel og teknisk bistand. Og lad os sørge for, at vi aldrig mere bliver medskyldige i en så skandaløs situation.

Eisma
Jeg kan fuldt ud tilslutte mig fru d'Anconas ord, og jeg kunne derved spare Parlamentet et minut i mødetid, men jeg vil alligevel gerne lige pege på, at vi kan lave lige så mange udmærkede miljølove, som vi vil, men så længe virksomhederne blæser på dem, vil denne miljølovgivnings effektivitet være ringe. Heldigvis er der organisationer, der opsporer den slags misbrug og drager den slags uheldige tilstande frem i lyset. Og dette giver os så derefter på vor side lejlighed til at gribe ind over for det. Men så sent som i går stemte Parlamentet om forslag til en forordning vedrørende tilsyn af og kontrol med transport af affaldsstoffer inden for og til og fra Unionen. Episoden med Thor Chemicals, som vi drøfter i dag, peger endnu en gang på behovet herfor. Men lad os ikke glemme: dette er kun eet eksempel, og medens vi drøfter dette, sker det samme mange andre steder, og derfor må vi tilstræbe, at kontrollen med Unionens lovgivning bliver endnu strengere i følge de regler, som vi har, men det kommer an på kontrollen.

Aelvoet
Kære kolleger, skandalen med eksport af giftigt affald har været en generel skandale i forhold til virkelig mange lande i Syden. Men det, der nu i dette øjeblik burde optage os særligt, er, at den sydafrikanske regering under forhandlingerne mellem Den Europæiske Union og Sydafrika om Sydafrikas tiltrædelse til Lomékonventionen anmoder om en undtagelse fra denne konvention, nemlig for at kunne importere og eksportere yderligere giftigt affald. Det er egentlig dette punkt, der virkelig bevirker, at vi i dag er nødt til at behandle dette uopsætteligt for at sørge for, at Parlamentet ved at sige »dette må man ikke acceptere« sender et signal til Kommissionen og naturligvis også til Rådet. Samtidig skal vi også her som Parlament appellere til den sydafrikanske regering og sige: vil I ikke nok afstå fra at anmode om en undtagelse fra artikel 39, som forbyder eksport af giftigt affald, og dette netop inden for rammerne af Lomé-konventionen, som var en forløber, der kom i stand på anmodning fra europæiske og afrikanske parlamentsmedlemmer, som ville give udtryk for, at dette må stoppe.
Camino de Santiago

Izquierdo Rojo
Fru formand, mine damer og herrer, det foreliggende forslag handler om beskyttelse af den europæiske arkitektoniske kulturarv langs den europæiske kulturvej, Camino de Santiago, pilgrimsvejen til Santiago i hjertet af Galicia. Og man skal ikke forsøge at manipulere eller skabe forvirring ved at spørge, om den franske eller portugisiske strækning er mest ægte, for vi taler om selve hjertet af Camino de Santiago i Galicia. Og jeg taler ikke ud fra, hvad jeg har hørt andre sige, mine damer og herrer, jeg har med egne øjne set de yderst alvorlige ødelæggelser, der sker i forbindelse med udvidelsen af landevej N. 550 gennem Pazos mellem Iria og Esclavitud. Det er et alvorligt overgreb mod den europæiske historiske og kulturelle arv. Det er en total arkitektonisk og landskabsmæssig nedbrydning. Det er et brutalt angreb på miljøet og den etnologiske og antropologiske arv.
Lovene overtrædes, såvel de autonome som de nationale, med absolut passivitet fra den galiciske provinsregerings og andre ansvarliges side, som dermed billiger denne ubegrundede vandalisme. Er der måske nogen mening i, mine damer og herrer, at vi på den ene side giver penge til bevarelsen af Camino de Santiago, medens vi på den anden side billiger denne brutale ødelæggelse? Selv ærkebiskoppen af Santiago de Compostela er gået i forbøn for de berørte og de omkringboende.
Fru formand, der findes desuden alternative, bedre og mindre omkostningskrævende løsninger. Dette vejarbejde må hurtigst muligt indstilles og ødelæggelserne ophøre. I modsat fald ville der ske en uoprettelig skade. Vejarbejdet må indstilles, da det medfører brutale ødelæggelser af de europæiske borgeres kulturarv.

Varela Suanzes-Carpegna
Fru formand, mine damer og herrer, med al respekt for indbyggerne i Pazos, Padrón, i min hjemstavn Galicia, som er berørt af arbejdet med udvidelsen af landevej N. 550, må jeg påpege, at det langtfra er sikkert, som der står i forslaget til beslutning, at vejarbejdet indvirker på Camino de Santiago (Jakobsvej), som af Europarådet er erklæret for europæisk kulturvej af første grad og af UNESCO for verdens kulturarv. Det er langtfra sikkert af den yderst simple grund, at Pazos ikke er beliggende ved Camino de Santiago. Den såkaldte »Camino Francés« er den eneste vej til Santiago, der af UNESCO er erklæret for verdens kulturarv og af Europarådet for europæisk kulturvej af første grad - netop her i denne sal i 1986.
Hvis det er således ikke er rigtigt, hvad der siges, må man drage den konklusion, at navnet Camino de Santiago anvendes uretmæssigt i politisk øjemed, og det er en alvorlig sag. Alvorligt for pilgrimsvejen og alvorligt for denne institution, for Europa-Parlamentets troværdighed. Af alle disse grunde er vi, fru formand, mine damer og herrer, imod dette forslag til beslutning.

Pinheiro
Fru formand, i betragtning af det fremskredne tidspunkt skal jeg endnu en gang bestræbe mig på at give en sammenfattende besvarelse af spørgsmålene. Med hensyn til naturkatastrofer, og navnlig de, der ramte Grækenland og Spanien i juli og august, udtrykker Kommissionen atter en gang sin dybe medfølelse med ofrene for disse tragedier. Kommissionen erindrer om, at disse ulykker ligger i forlængelse af andre, som ved årets begyndelse, forårsagede store ødelæggelser i Portugal, Irland, Det Forenede Kongerige og Italien. Endvidere erindrer jeg om, at Europa-Parlamentet opførte budgetposten for naturkatastrofer på budgettet for 1996 med et p.m., og derfor er Kommissionens muligheder for at reagere rettidigt på sådanne ulykker i øjeblikket yderst svage.
I mellemtiden er der blevet anmodet om, at der opføres et bestemt beløb. I alt er der på disse poster i øjeblikket opført en mio ECU, heraf 300.000 til nødhjælp i forbindelse med katastrofer og 700.000 til civilbeskyttelse. De kan hermed danne Dem et billede af, hvor utilstrækkelige midler, Kommissionen råder over til iværksættelse af den slags foranstaltninger, som De efterspørger, og det af grunde, som Kommissionen ikke selv er herre over.
Jeg kan dog tilføje, at Kommissionen er helt åben over for muligheden af sammen med de nationale myndigheder i de enkelte lande at træffe foranstaltninger til genanvendelse af de strukturmidler, der måtte skønnes nødvendige til at afhjælpe katastrofernes negative virkninger på landbrugsproduktionen eller de økonomiske strukturer.
Fru formand, angående spørgsmålet om farligt affald i Sydafrika vil jeg påpege, at ud over de rent tekniske aspekter er det nødvendigt med en nøje vurdering af de hermed forbundne politiske og juridiske spørgsmål. Derfor glæder Kommissionen sig over og støtter præsident Nelson Mandelas initiativ til at iværksætte en undersøgelse med henblik på at klarlægge de forskellige parters ansvar i denne sag. Jeg vil desuden understrege, at de i Parlamentets beslutning omhandlede begivenheder fandt sted før vedtagelsen af Rådets forordning om disse anliggender - udførsel af giftigt affald til lande uden for OECD - og ligeledes før Sydafrika tiltrådte Basel-konventionen. Og medens dette på en vis måde betyder, at det juridiske grundlag for at kræve tilbagesendelse af affaldet er stærkt begrænset, nødvendiggør det på den anden side en afklaring af det politiske ansvar, heri er Kommissionen enig med de ærede medlemmer.
Afslutningsvis gør jeg opmærksom på, at spørgsmålet vedrørende Camino de Santiago, i henhold til subsidiaritetsprincippet, ikke henhører under Kommissionens kompetence, og denne kan derfor ikke udtale sig herom.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.

d'Ancona
Hr. formand, jeg vil på Deres vegne spørge kollegerne, om de ville være rede til at udsætte afstemningen om denne beslutning til næste gang. Vi har haft en forhandling herom. Det ser alt sammen uhyre kompliceret ud. Om kort tid drager en delegation fra Europa-Parlamentet til Colombia, og det er i dette specielle tilfælde, at jeg beder de andre om at udsætte afstemningen til den følgende mødeperiode.

Formanden
Mange tak, fru d'Ancona. De ved, hvor gerne jeg efterkommer Deres anmodninger, men jeg må beklageligvis meddele Dem, at i henhold til forretningsordenen skal det foreliggende forslag sættes under afstemning, og jeg kan således ikke i dette tilfælde efterkomme Deres anmodning.
Fru González Álvarez har ordet til forretningsordenen.

González Álvarez
Jeg har bedt om ordet, fordi jeg mener at kunne huske forretningsordenen lige så godt som De, hr. formand, og jeg husker ikke noget om, at det er umuligt at udsætte afstemningen om forslaget til beslutning til næste mødeperiode. Hvad angår vores eget beslutningsforslag, foretrækker vi, hvis det er muligt, at afstemningen om det, i stedet for at det nu bliver forkastet, udskydes til næste mødeperiode, da vi først og fremmest ønsker, at der vedtages en beslutning om menneskerettighederne i Colombia, og vi vil derfor, om muligt, foretrække at udskyde afstemningen om vort forslag til næste mødeperiode.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, vi havde fremsat en anmodning om ikke at sætte Colombia på dagsordenen, netop af de grunde, som fru d'Ancona har angivet. Men når der nu kommer en anmodning om at udsætte afstemningen, så siger vi »bedre sent end aldrig« og accepterer meget gerne denne anmodning.

Formanden
Mine damer og herrer, jeg kan høre, at man samtidig med, at man har fremsat en anmodning, i det stille har gjort sig visse overvejelser. Desværre er jeg som formand forpligtet til at overholde forretningsordenens bestemmelser, og ifølge artikel 47 om debatter om aktuelle og uopsættelige spørgsmål er der ingen mulighed for at efterkomme fru d'Anconas anmodning. Jeg har derfor ikke anden udvej, mine damer og herrer, end at sætte det foreliggende forslag til beslutning under afstemning.

Robles Piquer
Hr. formand, jeg skal selvfølgelig ikke anfægte formandens beføjelser. Men det er min opfattelse, at plenarforsamlingen suverænt kan træffe afgørelse om et spørgsmål, der vedrører den så direkte som spørgsmålet om, hvorvidt et forslag skal sættes under afstemning eller ej, og at den med en flertalsbeslutning kan vedtage at udskyde afstemningen. Det er den måde, jeg fortolker forretningsordenen på, selv om jeg ganske vist har et ringere kendskab til denne end De, hr. formand; denne fortolkning er i overensstemmelse med det naturlige princip, at parlamentariske forsamlinger suverænt kan beslutte at parlamentere, når de vil, og under den form, de finder bedst egnet.

Formanden
Hr. Robles Piquer, jeg kan som formand ikke være enig med Dem. Forretningsordenen kan ikke ændres i løbet af forhandlingerne. Der kan træffes beslutninger, men ikke foretages ændringer af forretningsordenen. Hvad der derimod er muligt, hr. Robles Piquer, er, at forslagsstillerne tager forslaget tilbage. Men hvis dette ikke sker, mine damer og herrer, vil jeg som formand under overholdelse af forretningsordenens bestemmelser være nødsaget til at sætte forslaget under afstemning. Men inden da skal jeg gøre opmærksom på, at det drejer sig om et forslag til beslutning fremsat af Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet.

Aelvoet
Hr. formand, jeg mener, at Europa-Parlamentet må overholde sin egen forretningsorden. Det kan man ikke bare sådan forandre. For det andet har vi omhyggeligt overvejet tidspunktet, hvorpå vi rejste sagen, og vi er i intet tilfælde rede til at trække denne beslutning tilbage.
(Forslaget til beslutning forkastedes)

Formanden
Mine damer og herrer, vi går nu over til afstemningen om det forslag til beslutning, der er fremsat af Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om det samme spørgsmål, og hvortil der ikke er stillet ændringsforslag.
Opretholder Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre forslaget til beslutning?

González Álvarez
Vi tager ikke vort forslag tilbage af én ganske bestemt grund. Vi har i flere måneder forsøgt at få Parlamentet til at vedtage en beslutning om Colombia og respekten for menneskerettighederne i Colombia. Og som jeg sagde i mit foregående indlæg, var vort formål hermed at give Europa-Parlamentets delegation mulighed for ved sit besøg i Colombia at henvise til, hvad Europa-Parlamentet mener om menneskerettighedssituationen i Colombia. Vi kan ikke tage forslaget tilbage, da vi ikke tror på, at det er realistisk, at der i næste måned fremsættes et forslag om overholdelse af menneskerettighederne i Colombia. Og det er den eneste grund til, at vi ikke kan tage det tilbage, selv om vi ved, at vi vil tabe afstemningen.
(Forslaget til beslutning forkastedes)

Pasty
Hr. formand, til forretningsordenen. En af reglerne her i Parlamentet siger, at personer på tilhørerpladserne på ingen måde må give udtryk for deres følelser. Men der blev klappet på tilhørerpladserne, hvilket De ikke engang bemærkede.

Afstemning
von Wogau
Fru formand, jeg vil gerne i forbindelse med denne afstemning til sidst sige noget helt klart. Det drejede sig her om meget vanskelige kompromiser, som vi nåede frem til. Jeg glæder mig meget over, at kompromisændringsforslagene blev accepteret, selv om det var vanskeligt for mange af os.
Til sidst var der nogle spørgsmål med hensyn til, hvad de to afstemninger rent faktisk har betydet, da der blev stemt to gange i forbindelse med nulsatsen for vin. Jeg ved, at nogle kolleger derfor blev foruroligede. Men vi havde allerede tidligere besluttet, at nulsatsen for vin skulle bibeholdes. Derfor var det ikke nødvendigt derefter at stemme to gange om det. Sådan opstod denne afstemning. Jeg mener, at det er særdeles vigtig at komme med denne præcisering, da jeg ved, at nogle af kollegerne var foruroligede over resultatet af denne afstemning.

Formanden
Hr. von Wogau, hvis De mener, at sammenhængen i afstemningen bevares, så meget desto bedre.

Meier
Fru formand, mine damer og herrer, jeg takker for støtten. Denne betænkning var min sidste i Parlamentet, da jeg ikke længere vil være medlem af Parlamentet efter det direkte valg til EuropaParlamentet. Jeg takker for det gode samarbejde.

Schulz
Fru formand, hr. Bontempi, som desværre ikke kan være her længere, har bedt mig om at forelægge et forslag på hans vegne. Han var ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender. Udvalget har enstemmigt vedtaget visse konklusioner, som vi i dag måtte forelægge som mundtlige ændringsforslag, fordi de ikke var indgivet rettidigt.
Det drejer sig i den forbindelse om konklusion 1d, 2a, 2b og 6b. Fru Theato har - ifølge hr. Bontempi - som ordfører for betænkningen tilsluttet sig fremgangsmåden. Jeg anmoder Dem derfor undtagelsesvis om at tillade og støtte disse mundtlige ændringsforslag, som jeg lige nævnte. Mange tak også til de kolleger, som i begyndelsen var så utålmodige.

Theato
Jeg sagde allerede i formiddags under forhandlingen, at Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder ikke så nogen mulighed for at indgive udtalelsen rettidigt, således at vi ikke - som det efter forskrifterne skulle have været tilfældet - kunne stemme om disse konklusioner i Budgetkontroludvalget som korresponderende udvalg. Jeg er sikker på, at vi ville have vedtaget dem der. Jeg har studeret dem nøje. Der er endnu en konklusion, som jeg imidlertid ikke kan acceptere. De konklusioner, som hr. Schulz lige nævnte, kan jeg acceptere. Men jeg anser det for at være vigtigt at gøre opmærksom på, at dokumentet foreligger, så man ved, hvad man stemmer om. Disse konklusioner, som er relateret til min betænkning, kan man læse, og jeg er som ordfører rede til at acceptere disse konklusioner med nummereringen 1d, 2a, 2b og 6b.

Formanden
Vi har svaret, fru Theato. Der findes to mulige løsninger: enten accepterer vi ordførerens forslag, og så kan vi stemme, hvis ingen gør indsigelse. Hvis De foretrækker at drøfte det endnu en gang, kan vi udsætte afstemningen til i morgen formiddag.
(Da der ikke blev gjort indsigelse, fortsattes afstemningen)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Sjöstedt
Jeg har stemt imod betænkningen. Ikke fordi jeg betvivler Tomlinsons påstande om mangler i budget- og garantiforordningen, men fordi jeg er modstander af, at der skal gives Parlamentet større budgetbeføjelser og indføres en obligatorisk og bindende procedure, hvorefter der ikke udstedes nogen garanti, før Parlamentet er blevet hørt.
Betænkning af von Wogau
Lulling
Fru formand, jeg kan ikke fremsætte denne stemmeforklaring skriftligt, for det, der skete under afstemningen om von Wogau-betænkningen, tjener bestemt ikke Parlamentet til ære.
Jeg stemte imod betænkningen, for tilfældet ville, at vi her med en stemmes flertal besluttede at fravige det, der var blevet vedtaget med stort flertal i både Landbrugsudvalget og Økonomi- og Valutaudvalget, nemlig en henstilling til Kommissionen om at bevare nulsatsen for vin. En enkelt stemme var nok til at få punkt 11, litra c), til at forsvinde, som vi var blevet enige om, fordi nulsatsen blev nævnt der, og det var unødvendigt at nævne den igen i punkt 16.
Desværre forstod en række kolleger ikke, at når punkt 11, litra c), var bortfaldet, skulle man stemme for punkt 16. I strid med det, vi var blevet enige om, findes der nu ikke længere nogen henvisning til nulsatsen for vin i vores betænkning.
Jeg er sikker på, at når tingene nu ser ud, som de gør - som de Gaulle sagde - vil Kommissionen gennemskue situationen. Den vil forstå, at på grund af den lave tilstedeværelse i Parlamentet her i aften, afviste Parlamentet nulsatsen med kun en stemmes flertal. Og jeg er sikker på, at Kommissionen er klar over, at Parlamentets flertal går ind for at bevare nulsatsen. Desværre var alle kolleger ikke til stede ved afstemningen.

Ahlqvist, Andersson, Lööw, Theorin og Wibe
Medlemslandenes syn på alkohol og alkoholpolitik er så forskelligt, at dette efter vor opfattelse skal blive ved at være et nationalt anliggende.
For mange lande er produktionen af vin og øl først og fremmest et landbrugs- og beskæftigelsespolitisk spørgsmål. Alkoholpolitikken er for de nordiske lande et folkesundhedsspørgsmål og et socialt spørgsmål. Den bygger på det princip, at det samlede forbrug skal holdes nede for derigennem at mindske skadevirkningerne. Prisen (reguleret gennem afgiftspolitikken) er sammen med oplysning og tilgængelighed et vigtigt element i denne alkoholpolitik. En høj alkoholpris har også en positiv virkning over for mennesker med et mådeholdent forbrug, idet den afholder dem fra at drikke alkohol alt for ofte.
Efter vor opfattelse kan man umuligt beskrive et »moderat« alkoholforbrug som »gavnligt for helbredet«. Denne påstand savner ethvert belæg. Derimod er der et overvældende bevismateriale, når det gælder de medicinske skadevirkninger. Trafikulykker, arbejdsulykker, børne- og kvindemishandling - ofte forårsaget af personer, der mener, at de har et mådeholdent forbrug - er andre almindelige følger af brugen af alkohol.
For så vidt angår det alkoholpolitiske afsnit i von Wogaus betænkning har vi stemt i overensstemmelse med ovenstående retningslinjer.

Gahrton og Schörling
Vi har som repræsentanter for Miljøpartiet De Grønne stemt imod von Wogau-betænkningen, da vi har den principielle holdning, at afgiftspolitik henhører under medlemsstaternes kompetence. Et eksempel på negative virkninger af EU-fastsatte punktafgifter er luftfartsselskabernes igangværende forsøg i Sverige på - under henvisning til gældende EU-bestemmelser - at få de miljøbegrundede svenske afgifter på flybenzin tilbagebetalt. Desuden mener vi, at den endelige beslutning - ikke mindst på grund af forkastelsen af Den Grønne Gruppes sundhedsfremmende ændringsforslag - ikke i tilstrækkelig høj grad tager hensyn til nødvendigheden af at benytte afgifter til at prøve at begrænse forbruget af såvel tobak som alkohol, som begge bevisligt er til stor skade for folkesundheden.
Betænkning af Meier
Sjöstedt
Jeg har stemt imod betænkningen af Meier, selvom den indeholder mange positive afsnit. Det, der gør den uacceptabel for mig, er forslaget om at gøre de tekniske standardiseringsorganer til EU-organer. Det er en fuldstændig unødvendig foranstaltning; arbejdet fungerer udmærket på de nuværende betingelser og omfatter flere lande end EU-medlemsstaterne. Desuden er jeg modstander af, at myndighedernes indflydelse på standardiseringen skal begrænses, sådan som det fremgår af betænkningen. Hovedproblemet i dag er ikke myndighedernes, men de store private selskabers indflydelse.
Betænkning af Theato
Sjöstedt
Jeg har stemt imod betænkningen af Theato og Budgetkontroludvalget.
Udvalget har ganske uopfordret taget initiativ til en betænkning om opfølgning af den interparlamentariske konference om bekæmpelse af svig mod fællesskabsbudgettet. Betænkningen er mangelfuld, både hvad analysen og den politiske dømmekraft angår. Der gøres overhovedet ikke noget forsøg på at analysere, hvorfor bedragerierne er taget til. Årsagerne skal søges i EU's beslutning om at afskaffe grænsekontrollerne, i den overstatslige landbrugs- og strukturfondspolitik og i floraen af ukontrollerede programmer til gavn for tredjelande. Tilsammen giver disse foranstaltninger næring til samvittighedsløse og kriminelt belastede personers bedrageriske aktiviteter.
Jeg er imod forslaget i betænkningen om at overføre vigtige elementer fra den mellemstatslige søjle 3 til den fælles, overstatlige del af EU-samarbejdet, hvorved de også vil blive underlagt medbestemmelsesproceduren. Netop disse områder er af særlig, vital betydning for medlemsstaterne. Derfor har jeg stemt nej til betænkningen af Theato.

Vieira
Selv om bedrageri ikke er det største problem i Den Europæiske Union, antager det i øjeblikket et hidtil uset omfang. Derfor er det vigtigste i dag at skride til handling og ikke så meget at fremsætte forslag om foranstaltninger, der allerede er iværksat, om midler, der allerede forefindes eller andre gode idéer, som dukker op fra alle sider.
Theato-betænkningen rejser stort set problemerne på en relevant måde, anviser stort set relevante løsningsmuligheder og fremsætter krav om stort set lige så relevant handling. Derfor stemte vi for Theatobetænkningen.
Vi skal dog ikke undlade at henlede opmærksomheden på et aspekt, hvor vi, selv om det ikke er afgørende, må tage kraftigt forbehold. Det drejer sig om ordførerens forsvar for en europæisering af en stor del af den tredje søjle, hvilket der, hvis det kun drejede sig om de aspekter, der har relation til bekæmpelsen af svig, som det ser ud til at være ordførerens hensigt, ikke er noget chokerende i, men som vækker tvivl, da vi ikke mener, at det egentlige problem ligger her. Vi går til enhver tid ind for at bekæmpe svig, men (selv om vi medgiver, at regeringerne selv forsætligt eller uforsætligt kan gøre sig medskyldige i nogle former for svig) går ikke ind for tanken om en europæisering af denne kamp, da vi mener, at det vil være det samme som at udstede en »vandelsattest« til Den Europæiske Union, som om medlemsstaterne ikke havde gjort sig fortjent hertil.
Der kræves samarbejde, afklaring, kontrol, hurtighed og effektivitet i indsatsen for at beskytte Fællesskabets finansielle interesser, bekæmpe svig og den omsiggribende korruption i Europa. Borgerne kræver det, samfundet har brug for det. Om ikke af anden grund så for selvsikkerhedens og selvtillidens skyld. Fru Theato har forstået at formidle dette budskab. Stort set på en god og relevant måde.

Øst-Vest-samarbejdet om energi og nuklear sikkerhed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0242/96) af Adam for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om aktiviteterne i forbindelse med Øst-Vest-samarbejdet om energi og nuklear sikkerhed.

Adam
Hr. formand, nøgleordet i denne betænkning er samarbejde. Inden for de næste 20-25 år vil Den Europæiske Union blive mere og mere afhængig af importeret energi. Efterspørgslen efter olie, kul og gas, men især gas, stiger og kan kun opfyldes af eksterne kilder. Vi forventer, at den stigende efterspørgsel efter gas hovedsagelig vil blive opfyldt af Rusland.
Uden samarbejde er det tvivlsomt, om disse forsyninger er til rådighed, og endvidere ville den indflydelse på den tekniske udvikling i Østeuropa, hvor Den Europæiske Union kan tilbyde meget, blive svækket. I betænkningen har vi søgt at identificere de vigtigste emner og foreslå rammer for Fællesskabets aktioner, som vi har tiltro til, at østlandene vil reagere positivt på.
Da gasimport er af afgørende betydning, stilles der i betænkningen forslag om et fælles center, der skal støttes af Gasprom og Fællesskabet. Det er værd at bemærke, at Gasprom er det største selskab i verden med en årlig omsætning på omtrent USD 200 milliarder. Der er oprettet energicentre i alle de østeuropæiske lande, og det er dér, vi skal forbedre samarbejdet inden for en række aktiviteter. Især vil jeg henvise til at fremme en kultur med energibesparelser og energieffektivitet samt fremme af vedvarende energi.
Desværre er Fællesskabets administrative systemer til støtte for centrene utilfredsstillende. Der findes ikke færre end fire programmer: THERMIE, PHARE, TACIS og SYNERGY. Der kan oven i købet være mere end et kontor i en by. Det er ikke så mærkeligt, at PHARE- og TACIS-programmerne endnu ikke har overbevist Parlamentet om, at prioriteterne søges gennemført på hensigtsmæssig vis.
Betænkningen indeholder hårde ord til Kommissionen i den sammenhæng. I betænkningen tilskyndes der til forslag om udvikling af centrenes rolle i form af, at de får tilstrækkelige økonomiske ressourcer. Der haster. Så sent som for en time siden ringede direktøren for et energicenter til mig og fortalte, at centret lukker ved årets slutning. Sådan tilskynder man ikke til samarbejde. Vi skal naturligvis have en fælles forpligtelse mellem Fællesskabet og regeringen i det pågældende land, hvis det hele skal lykkes. Men overilet handling i forbindelse med lukninger skal undgås. Retfærdigvis bør det nævnes, at Kommissionen allerede er begyndt at gå i den foreslåede retning, og jeg glæder mig over det netop indførte samarbejde mellem direktoraterne. Jeg vil også gerne takke for den hjælp, jeg har fået fra Kommissionen til udarbejdelsen af denne betænkning.
Nuklear energi udgør i østlandene kun omtrent 17 % af elektriciteten, og i de fleste lande er det mindre end faldet i den elektricitet, der er fremstillet siden overgangen til markedsøkonomi. De nukleare anlæg kan derfor i teorien tages ud af brug. Grundene til, at dette ikke er sket, er politiske og økonomiske. Der er en uvilje mod at blive afhængig af importerede fossile brændstoffer, der er ikke penge til at købe dem for. Rusland har lagt en afgift på 20 % på import fra Ukraine, og det tilskynder selvfølgelig ikke til salg af gas eller olie til det land.
Vi må også forstå, at de vestlige landes vurderinger af sikkerheden på de nukleare anlæg ikke altid accepteres af østlandene. Et frugtbart samarbejde mellem Den Europæiske Union og landene i Central- og Østeuropa og det tidligere Sovjetunionen kan kun eksistere, hvis det er baseret på forståelse. Vesten har ikke monopol på klogskab. Vesten kan ikke diktere Østen, hvad de skal gøre. Opbygningen af markedsøkonomier tager tid. Det urimeligt at forvente, at energiproblemet i disse lande i de kommende 20 år vil blive løst gennem energibesparelser, og der kan heller ikke forventes dramatiske stigninger i anvendelsen af vedvarende energi. Der vil fortsat blive brugt nuklear energi, og dette forbrug vil sandsynligvis stige. Russerne arbejder fortsat med udformning af reaktorer. Men betænkningen omfatter dog stramme retningslinjer for økonomisk bistand til denne sektor.
Målet er gennem et industrielt samarbejde at sikre en sikkerhedskultur og sikkerhedsprocedurer, som begge parter kan acceptere. I betænkningen og forslaget ser vi på de emner, hvor et samarbejde er en fordel for både øst og vest. Der findes ikke en mirakelløsning, men Parlamentet anmoder nu Kommissionen om at gennemføre ånden i denne betænkning.

Desama
Fru formand, jeg skal fatte mig i korthed, for i sin indledning har Gordon Adam allerede sagt det, der var at sige om denne fremragende betænkning, hvis betydning er omvendt proportional med antallet af medlemmer, der er til stede for at lytte. Der er tale om et meget tæt dokument, hvor man definerer rammerne for det, der burde være - men som desværre ikke endnu er - Fællesskabets energipolitik over for landene i Central- og Østeuropa og naturligvis især vores store nabo Rusland. Vi hænger alt for ofte fast i teoretiske diskussioner om forsyningskilder til atomindustrien, for atomkraft, imod atomkraft osv.
I hr. Adams betænkning godtgøres det, hvis det skulle være nødvendigt, på en meget nuanceret måde, at et land som Rusland nødvendigvis må sprede sine forsyningskilder, at det ikke udelukkende kan satse på naturgas og endnu mindre på vedvarende energikilder eller blot på energieffektivitet, men at landet derimod fortsat har behov for at udvikle en stærk nuklear sektor. Når man siger atomkraft, tænker vi naturligvis straks på Tjernobyl og dermed på det absolutte behov for sikkerhed. Denne påmindelse om »sikkerhedskulturen«, som vi fortsat må udbrede i Rusland, er naturligvis et væsentligt punkt i hr. Adams betænkning.
Et andet vigtigt punkt: påvisningen af, at vi nu må gå bort fra den overgangsstøtte, vi giver til disse lande. Vi må gå videre til en mere velorganiseret fase, et bedre planlagt samarbejde og sørge for, at programmerne PHARE, TACIS og EBRD-kreditter osv. samles til en overordnet plan, en plan, som vi virkelig har ønsket i flere år, og som det er vores fornemste pligt at udarbejde for nu at bruge et udtryk, som De kender, fru formand.
Alt dette bliver påvist i Adam-betænkningen, han viser også, at der undertiden er langt fra tanke til handling, der er undertiden store forskelle, og her er energicentrenes skæbne et tydeligt eksempel. Det er det, vi må understrege i Gordon Adams betænkning, og jeg opfordrer Kommissionen til at læse den grundigt og til nu at definere de praktiske foranstaltninger for dens gennemførelse.

Ferber
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer.
Jeg vil gerne på PPE-Gruppens vegne komplimentere ordføreren mange gange for hans betænkning om aktiviteterne i forbindelse med Øst-Vest-samarbejdet om energi og nuklear sikkerhed. Det er virkelig en betænkning, man kan være stolt af i forhold til de andre ting, vi behandler her. Den er konkret, konkret nok til de opgaver, der skal klares. Den er afbalanceret, dvs. der foretages en rigtig vurdering af tingene, og den er også omfattende nok til kortfattet at komme ind på alle problemområderne. Vi fra PPE-Gruppen har derfor ikke indgivet nogen ændringsforslag. Vi støtter også de ændringsforslag, der er indgivet af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Vi støtter også De Grønnes ændringsforslag nr. 9, de øvrige kan vi desværre ikke støtte. Ændringsforslagene fra de liberale støtter vi også.
Men jeg vil også gerne komme med et par principielle overvejelser i forbindelse med spørgsmålet. For det første: Enhver ECU, som bidrager til at gøre kernekraftværkerne i Østeuropa mere sikre, er penge, der er godt investeret, og vi bør heller ikke formindske vore bestræbelser. For det andet: Vi skal også acceptere - og de tidligere talere er jo kommet ind på det - at ethvert land selv skal afgøre, hvilke energikilder det anvender. Vi må ikke som europæere i en slags lyksaliggørelse af befolkningen forsøge at gennemføre vore teorier. For det tredje: Vi skal også sørge for, at når et land har besluttet sig for kerneenergi, finder de nødvendige sikkerhedsstandarder anvendelse. Lad mig her henvise til den diskussion, vi havde i forbindelse med kernekraftværket Mochovce. Det er meget lidt hensigtsmæssigt, hvis vi så sætter standarderne så højt, at der i sidste instans anvendes russisk teknologi og ikke europæiske sikkerhedsstandarder. Her gjorde vi os alle en bjørnetjeneste, og måske var det også et vigtigt bidrag til afklaring af det ene eller andet punkt.
Adam-betænkningen viser praktisk gennemførlige veje, og vi bør forsøge alt - og lad mig her blot opmuntre Kommissionen - for at tage dette op med henblik på at leve op til vort ansvar som europæere for hele kontinentet.

Plooij-Van Gorsel
Kære kolleger, hr. kommissær, også jeg vil på Den Liberale Gruppes vegne gratulere hr. Adam med hans betænkning. Aktiviteterne i forbindelse med samarbejdet mellem Østeuropa og Unionen er koncentreret om de østeuropæiske nukleare anlægs sikkerhed. Investeringer i sikkerhed er af afgørende betydning, såvel for befolkningen i Østeuropa som for Unionens borgere. Ulempen ved al den opmærksomhed, man ofrer på den nukleare sikkerhed, er, at der ikke er særlig megen plads til alternativer til kerneenergi. Den Liberale Gruppe er af den opfattelse, at samarbejdet om energisikkerheden kun bliver en succes, hvis vi inddrager alle energikilder i dette samarbejde. Vi vil da også stemme mod ændringsforslag 5 fra ordføreren. Hvis Unionen kun eksporterer nuklear viden og teknologi til Østen, vil de farlige kernekraftværker fortsat bestå og dermed også farerne for borger og miljø.
Den seneste forskning har vist, at Unionen indtager en ledende stilling inden for miljøtekniske og ikke-nukleare energiteknologier. Lad os så også eksportere disse. Det giver allerede nu stor beskæftigelse.
Energiforbruget i Central- og Østeuropa er gået stærkt tilbage som følge af den økonomiske og industrielle tilbagegang. Dette betyder, at usikre reaktorer, såsom dem i Tjernobyl, uden videre kunne lukkes. Men det er mere fordelagtigt for disse lande at drive usikre reaktorer, således at fossilt brændsel kan eksporteres mod hård valuta. Min gruppe gad nok vidst, om det er nødvendigt, at Unionen investerer i sikring af kernekraftanlæg, medens disse lande eksporterer fossilt brændsel. Det var bedre om vi investerede i en mere effektiv og ren anvendelse af fossilt brændsel.
Mit sidste punkt vedrører ændringsforslag 8 fra Den Liberale Gruppe. Det er yderst skuffende, at USA ikke har tiltrådt energichartertraktaten, og vi håber da også, at de vil gøre det inden længe.

Pinheiro
Først vil jeg gerne takke Parlamentet for dets initiativ til at udarbejde en betænkning om samarbejdsaktiviteter mellem Øst og Vest på området energi og nuklear sikkerhed og især hr. Adam, som er kommet med et meget værdifuldt bidrag.
Jeg vil i mit indlæg fokusere på følgende emner: PHARE- og TACIS-programmerne, EF's energicentre, nukleart samarbejde og koordineringen mellem programmerne.
Med hensyn til TACIS- og PHARE-programmerne har Kommissionens tjenestegrene, også selv om politikken måske ikke var tilstrækkeligt gennemarbejdet i de første år, gjort en stor indsats for at nå frem til en bedre koncentration af aktionerne på de vigtigste områder, der har det største behov for en sådan koordinering. Denne proces sker parallelt og samordnet med en øget forståelse i det internationale donorsamfund. PHARE- og TACIS-programmerne er rent faktisk aktive på de fleste af de områder, der nævnes i betænkningen. Der lægges særlig vægt på energibesparelser og dermed forbundne aspekter samt på reformen af de retlige og lovgivningsmæssige rammer for energisektoren, så der kan skabes et gunstigt investeringsklima.
Olie- og gassektoren er på den anden side mere fremgangsrig end andre - det ligger i sagens natur - og i en bedre position, for så vidt angår at skaffe midler fra private kilder. Når det er muligt, bør programmet derfor trække sig tilbage fra sidstnævnte og begrænse aktiviteterne til retlige og lovgivningsmæssige forhold.
Med hensyn til EF's energicentre er jeg fuldstændig enig i betænkningens meget positive vurdering af deres aktiviteter. Som De ved, skulle finansieringen af energicentrene gennem THERMIE-programmet standses ved udgangen af 1995, og centrene bliver midlertidigt støttet under SYNERGY, mens Kommissionen leder efter en bedre løsning for deres fremtid. Kommissionen mener, at den skal tage hensyn til udviklingen af de administrative strukturer i de berørte lande.
I nogle tilfælde er finansieringen overtaget af PHARE- og TACIS-programmerne efter omhyggelig gennemgang og planlægning, mens finansieringen af centre, der ikke har fungeret godt, vil blive afbrudt. Finansieringen af succesrige centre forlænges i passende målestok. Dækningsområdet for disse centres arbejde ændres også med henblik på at øge deres mulighed for at tiltrække investeringer, give dem et regionalt tilsnit og tilskynde til bæredygtighed på langt sigt.
I den nukleare sektor placerer betænkningen, hvilket er meget vigtigt, brug af nuklear energi i en global energipolitisk sammenhæng. Den gør ret i at betragte energidimensionen og ikke kun sikkerhedsaspekterne. Men nu må vi ikke misforstå hinanden. Sikkerheden må ikke undermineres. Vi skal fortsat kræve en forbedring i anlæggene i de berørte lande med henblik på at nå op på et niveau, der svarer til det, vi har i Unionen. Sikkerheden skal være en forudsætning for brug af nuklear teknologi.
Hensynet til de økonomiske og strategiske aspekter af nuklear energi i disse landes energiperspektiver er vigtigt, hvis vi i dag skal finde en langsigtet løsning på sikkerhedsaspekterne. Man er nødt til at erkende disse landes ret til at bruge nuklear energi, hvis det er det, de ønsker. I lyset heraf bør vi hjælpe dem med at definere og indføre strukturer, som sikrer et tilstrækkeligt sikkerhedsniveau. Sådanne strukturer er baseret på en sikkerhedskultur på alle niveauer: Udformning, fremstilling samt drift af udstyr og anlæg. Dette ambitiøse mål når vi ikke med hjælpeprogrammer, der alene er baseret på bistand. De kan medvirke til at sætte gang i processen, men længerevarende industrielt samarbejde baseret på investeringer og fælles interesser er sandsynligvis den eneste måde, hvorpå vi kan sikre den nødvendige overførsel af kompetence.
Hjælpeprogrammerne og især TACIS/PHARE-programmerne skal fortsat være rettet mod de mest kritiske sikkerhedsforhold og også tage hensyn til specifikke problemer i brændstofkredsløbet.
Opmærksomheden skal stadig være rettet mod sikkerhedsaspektet. Projekterne skal også fortsat defineres ud fra et langsigtet perspektiv og en dybtgående udvikling af en sikkerhedskultur i den nukleare industri i de berørte lande. Der skal defineres rammer for offentliggørelse af resultaterne fra programmerne, idet der naturligvis skal tages hensyn til den intellektuelle ejendomsret. De tilgængelige resultater skal bruges bedst muligt.
Endelig skal der, hvor det er hensigtsmæssigt, skabes lånemuligheder til støtte for en global, langsigtet tilgang, der tager sigte på udvikling af partnerskaber og samarbejde mellem EU's industrielle sammenslutninger og de berørte lande. Regler og procedurer skal overholdes, og alle skal følge en stram, åben metodologi i forbindelse med långivning, så det bliver muligt at integrere de specifikke problemer for overgangsøkonomien.
Med hensyn til samarbejdet mellem programmerne er Kommissionen enig i, at der er behov for at forbedre koordineringen mellem de forskellige fællesskabsaktioner på dette område. Her vil jeg gerne nævne, at Kommissionen allerede har gjort en stor indsats for at skabe sammenhæng og koordinering mellem aktionerne. Vi bør se på to former for koordinering: for det første koordinering mellem de fællesskabsprogrammer, der specifikt sigter mod energi, nemlig THERMIE, SAVE, ALTENER og SYNERGY. Målene med disse programmer er forskellige og ofte komplementære. THERMIE sigter for eksempel mod at fremme nye teknologier og SYNERGY mod at forberede mulighederne for et industrielt samarbejde. Ikke alene bliver det muligt at undgå overlapninger, men synergieffekten kan og skal også udvikles.
Den anden form for koordinering er mellem de specifikke energiprogrammer og de generelle programmer for teknisk bistand. Der er stor forskel på teknisk bistand, der i høj grad er styret af efterspørgsel, og synergi, hvor gensidig interesse er et centralt element. Kommissionens tjenestegrene arbejder endvidere tæt sammen og har indført strukturer for at sikre konstant kontakt og undgå overlapninger.
Hr. Adam, jeg vil gerne slutte med igen at takke Parlamentet og især Dem for dette initiativ, der bidrager til et globalt og sammenhængende syn på et emne, der er af største vigtighed for afbalancerede øst-vestforbindelser.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Samarbejde i Østersøregionen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0259/96) af Toivonen for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om Kommissionens rapport om det nuværende samarbejde og samarbejdsperspektiverne i Østersøregionen (KOM(95)0609 - C4-0017/96).
Mine damer og herrer, De ved alle, at såvel Finland som Østrig befinder sig på højdepunktet af valgkampen i forbindelse med valget til Europa-Parlamentet. Derfor har De sikkert forståelse for, at ordføreren, hr. Toivonen, ikke kan være til stede. Til gengæld har hr. Kittelmann erklæret sig rede til at tage ordet her på ordførerens vegne. Men først har fru Stenius bedt om ordet til forretningsordenen.

Stenius-Kaukonen
Fru formand, De sagde, at det er forståeligt, at hr. Toivonen ikke er til stede, eftersom der er valg i Finland. Her er dog finske medlemmer for alle de andre grupper. Det er ikke rimeligt, når formanden udtaler, at det er forståeligt, at man ikke er til stede, når Østersøspørgsmålet behandles forud for et valg.

Kittelmann
Fru formand, jeg glæder mig altid, når kollegialiteten i Parlamentet i særlige tilfælde virkelig ikke svarer til den, man kunne forvente. Det var rettet mod den sidste bemærkning.
Jeg har den ære og den glæde at være stedfortræder for ordføreren, hr. Toivonen, og da jeg selv er PPEGruppens ordfører for eksterne økonomiske forbindelser og personligt også er engageret i denne region, er kollegialiteten med hensyn til at være stedfortræder for ham også berettiget ud fra et sagligt synspunkt.
Vi har altid vidst - men vi har næsten aldrig kunnet udnytte det, fordi diktatur og afsondring gang på gang har forhindret det - at Østersøen har spillet en væsentlig rolle i Europas historie. Vandvejene var hovedforbindelsen for kultur og handel, hvorved havene har fået en yderligere, særlig politisk rolle. Middelhavet er Europas forbindelse til Afrika og Asien. For Europas sikkerhed og handelspolitiske samarbejde er navnlig Atlanterhavet af betydning. Nu efter Sveriges og Finlands tiltrædelse af EU har Unionen fået en ny maritim dimension: Østersøen blev til et indhav i Unionen. Dette nødvendiggør nu også en ny politik i relation til Østersøen.
Jeg er opvokset i DDR, og jeg kan stadig huske, at kommunisterne hele tiden forsøgte ved hjælp af propagandaen om, at Østersøen er et fredens hav, at misbruge mulighederne og chancerne i denne region, og vi bør alle være lykkelige over, og derfor også bevare en smule eufori, at vi har nye chancer og muligheder.
Den betænkning vedrørende Østersøen, som hr. Toivonen forelægger, er opdelt i flere emner: Den økonomiske udvikling og selve demokratiseringen, miljøspørgsmål, infrastrukturudvikling og koordinering af tilvejebringelsen af midler og af samarbejdet. De udenrigs- og sikkerhedspolitiske standpunkter danner baggrund for de økonomiske bemærkninger. Sikkerhed og fred er i sidste instans vor prioritet. Dette vil hr. Poettering efterfølgende sige mere om.
Vor stræben efter sikkerhed og fred i Europa tager på en ny og særlig måde form i Østersøregionen: Unionen har nu for første gang en fælles grænse med Rusland. Dette område, som ligger i skæringspunktet mellem Øst og Vest, har en særlig sikkerhedspolitisk karakter. Ruslands naboskab til EU stiller særlige krav til Østersøen - men det er også en kæmpechance. Den økonomiske integration i denne region er det bedste middel til at sikre freden i Europa.
Vort mål - her er vi vel alle enige - må være Østersøregionens integration i Fællesskabet, og det i såvel politisk som økonomisk henseende. Derfor skal vi kraftigt støtte videreførelsen af de omfattende strukturændringer i de tidligere kommunistiske økonomier i Østersøregionen. Vi ved: Økonomisk vækst og politisk stabilitet er nært forbundet med hinanden. En afbalanceret udvikling af såvel de demokratiske strukturer som den frie markedsøkonomi, som er indbegrebet af demokratiske strukturer, vil udmønte sig i en hurtig stigning i samhandelen. I den forbindelse skal der navnlig henvises til, at etableringen af det baltiske frihandelsområde og muligheden for fri adgang for østeuropæiske produkter til fællesskabsmarkedet er særdeles vigtig, men også samtidig langt det vanskeligste.
Østersøen er en væsentlig del af livet og livsførelsen for befolkningerne i denne region. Den er også en del af finnernes, svenskernes, balternes, polakkernes og tyskernes levestandard. Det er i alles interesse, at miljøproblemerne i denne følsomme region løses. Bistand i forbindelse med nuklear sikkerhed er særdeles presserende, men der findes også mange andre belastninger af naturen og miljøet i dette område. Forudsætningerne for at bevare denne mangfoldige og særlige natur kan bedst sikres ved hjælp af fælles bestræbelser. Fra EU's side findes der mange disponible kanaler med henblik på tilvejebringelse af finansielle midler og bistand, f.eks. de forskellige miljøorganisationer.
De vigtigste infrastrukturprojekter i dette område er forbindelserne til Central- og Vesteuropa, et net til levering af naturgas og olie fra Rusland til Centraleuropa og integrationen af Ruslands indre vandveje i det internationale transportsystem.
I betragtning af de smertefulde strukturtilpasningsprocesser i de baltiske lande skal Unionens bistand til denne region øges. Sammenlignet med de seneste 5 år, hr. kommissær, er stigningen i den bistand, Unionen har bevilget, faktisk meget lille, den udgør kun nogle få procent. Det har ikke lov til at være nok! Samtidig bør de eksisterende nationale og internationale bistandsmidler koordineres mere effektivt.
Lad mig som det sidste endnu en gang minde om de grundlæggende træk ved de økonomiske indhold i EUpolitikken i relation til Østersøen. Det er ganske enkelt ikke tilstrækkeligt kun at beskrive indholdet. Det er også effektivt at træffe foranstaltninger til at udfylde indholdet. Og her nævner jeg det, som Østersøregionen er særlig stolt af i sin tradition gennem århundreder, nemlig subsidiaritetsprincippet.
Subsidiaritet betyder, at erfaringerne gennem århundreder med handel i denne region er en af de væsentligste forudsætninger for, at det ikke kun med hensyn til Den Europæiske Unions bistand, men også støtten til eksisterende erfaringer er vigtigt at gøre en indsats i denne region. Hvis dette lykkes os i fællesskab, vil vi også udnytte den historiske chance, som vi fik til at sørge for, at denne region virkelig bliver en økonomisk stabil region i menneskenes og vor alles interesse i Unionen.

Schroedter
Fru formand, hvis man sammenligner Kommissionens dokument med niveauet for det regionale og lokale samarbejde i Østersøregionen, som hviler på årelange traditioner og selv under den kolde krig var en vigtig brobygger for forståelsen, er det en falliterklæring og står langt tilbage for det nuværende interregionale samarbejde i Østersøregionen!
Når man så også fra Den Europæiske Unions side gør krav på at spille en førende rolle, er dette ganske enkelt latterligt i betragtning af det forelagte dokument!
Det er derfor et centralt krav, at de europæiske foranstaltninger i Østersøregionen underordnes council of baltic sea states og de eksisterende strukturer udnyttes til at udvikle et koordinationscenter for den fysiske planlægning og oplysninger om regionale interventioner, der er afstemt med hinanden.
Regionaludvalget glæder sig over alle udspil med henblik på en regional sammenkobling, som tager udgangspunkt i en deltagelse af regionerne og kommunerne i Østersøregionen. Centraliseringstendenser forkaster vi dog. I denne forbindelse er opremsningen af de finansielle bidrag fra EU - opdelt i de nationale kategorier - et tilbageskridt. Dette er imidlertid også betegnende for behovet for en reform i Kommissionen, for så vidt angår strukturpolitikken i interregional henseende. Trods diverse opfordringer fra Parlamentet er Kommissionen heller ikke i dette dokument kommet med et eneste forslag, som fastsætter en fælles finansiering eller en form med henblik på at gennemføre cross border -projekter eller interregionale projekter. Kommissionen bør ikke rose sig selv for sine generelle proklamationer, for det får vi overhovedet ikke noget ud af! At sælge opremsningen af de finansieringsforanstaltninger, som for længst er vedtaget som led i strukturfondene PHARE og TACIS, som strategi, viser frem for alt, at den ikke har gjort sit hjemmearbejde, og at der indtil videre ikke kan konstateres noget fremskridt ad denne vej.
Derfor appellerer jeg til Kommissionen om at optage Parlamentets forslag og i modelprojekter og som led i en ny budgetkonto - jf. socialdemokraternes ændringsforslag - omsider at udvikle et grænseoverskridende samarbejde til Østersøregionen i Europas interesse.
Jeg vil også gerne gøre opmærksom på, at ændringsforslag nr. 2, 5, 7, 8, 11, 12, 14, 15, 16 og 17 er enstemmigt vedtagne konklusioner i Regionaludvalget, men som det ikke kunne indgive på grundlag af forretningsordenen. Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser har ikke stemt om dem; de bliver så sat under afstemning i morgen på vegne af De Grønne, og jeg beder Parlamentet om ligeledes at følge enstemmigheden i Regionaludvalget.

Poettering
Fru formand, mine damer og herrer, vor svenske kollega Staffan Burenstam Linder har bedt mig om her at redegøre for udtalelsen fra Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, fordi han nemlig i dag er i Letlands hovedstad, i Riga, og der deltager i grundlæggelsen af et fælleseuropæisk juridisk fakultet. Jeg mener, at det er et storartet, meget praktisk bidrag med henblik på at knytte disse stater, i dette konkrete tilfælde Letland, til Europa. Han har bedt mig om at redegøre for udtalelsen, da jeg var ordfører for betænkningen om Europaaftalen med Litauen, hvorfor der - det siger jeg til den kritiske kollega, som før så sig nødsaget til her at udtrykke betænkeligheder i hr. Toivonens tilfælde - også er et indre og ikke kun et politisk engagement.
Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender vedtog den 25. juni 1996 enstemmigt den udtalelse, som hr. Burenstam Linder havde udarbejdet, og gav derved udtryk for, at udvalget viser stor interesse for samarbejdet i Østersøregionen. Hr. Peter Kittelmann henviste lige til samarbejdet i Middelhavsområdet. Jeg mener, at vi som Europæisk Union og medlemsstaterne har en særdeles god mulighed for at fremme freden, sikkerheden og stabiliteten i såvel Middelhavsområdet som i Østersøregionen gennem vor politik.
Den by, jeg kommer fra, en meget lille by i Niedersachsen, tilhørte i lang tid Hansaen i Tyskland, og dette Hanseforbund var i tidligere århundreder den daværende form for samarbejde i Østersø- og Nordsøregionen. Når vi i dag har en ny form for samarbejde i Østersøregionen, bør vi også minde os selv om, at der allerede tidligere i den europæiske historie har eksisteret et sådant samarbejde.
Lad mig sige, hvis De tillader mig denne personlige bemærkning på en måde som en bemærkning på gruppens vegne, at jeg stadig anser det for at være en storartet udvikling, at vi i dag i 1996 kan tale om dette spørgsmål. Hvem havde troet for ti år siden, at vi i dag kunne tage et sådant spørgsmål op?
Samarbejdet i Østersøregionen er af betydning, såvel i det bilaterale som i det multilaterale samarbejde mellem staterne, men det er også vigtigt, at Den Europæiske Union som sådan deltager i dette samarbejde, for at alt det, der gøres fra to eller flere sider, også tilpasser sig den europæiske foreningsproces. Af de samarbejdende stater er Tyskland, Danmark, Finland og Sverige jo medlem af Den Europæiske Union. Polen, Estland, Letland og Litauen ønsker at blive medlem af Den Europæiske Union, og derfor er dette samarbejde så vigtigt.
Jeg vil gerne udtrykkeligt gøre opmærksom på, hvor vigtigt samarbejdet med Rusland er. Vi har enhver interesse i et stabilt Rusland, i en stærk, ydedygtig økonomi, i demokratiske forhold i Rusland. Vi nærer det store ønske, at dette stærke Rusland, som forhåbentlig udvikler sig, altid forbliver åbent, orienterer sig mod den vestlige del af vort kontinent - mod Europa - og ikke falder tilbage til isolation.
Vi bør i de kommende måneder og år via dette samarbejde i Østersøregionen gøre alt for som led i en forberedelsesstrategi at hjælpe de stater, som ønsker at blive medlem af Den Europæiske Union, i form af hjælp til selvhjælp med henblik på at opbygge et stærkt demokrati og gode økonomiske forhold, således at dette kontinent en skønne dag i en forhåbentlig ikke for fjern fremtid bliver til et kontinent med stabilitet, fred og frihed.

Sindal
Fru formand, først vil jeg sige tak for ordet. Jeg vil gøre opmærksom på, at jeg er formand for Delegationen for Forbindelserne med Estland, Letland og Litauen, og det er vel egentlig i den egenskab, jeg har ordet. Jeg vil nævne tre punkter: de mange initiativer, den nukleare sikkerhed og transporten ud af Østersøen.
For det første: Tidligere talere har allerede været inde på de mange positive udviklinger. Her bør nævnes EU's engagement, det baltiske samarbejde, arbejdet i Nordisk Råd, Det Baltiske Råd og de mange former for brancheorienteret samarbejde, bl.a. på energi-, transport- og sikkerhedsområdet. Det er meget væsentligt for mig at pointere, at vi under konferencen i Riga i sidste uge, hvor jeg repræsenterede Parlamentet, sad og trådte vande, som det hedder på dansk. Vi kom ikke rigtigt videre. Årsagen er, at vi nu står i en afgørende fase, hvor vi skal til at gøre tingene mere operationelle, som også tidligere talere har været inde på. Man er glad for tingenes udvikling, men man er også en smule bange eller måske bekymret på en positiv måde. Det er godt med markedsøkonomi, og det går fremad. Men der er også den sociale side at tage hensyn til. Jeg er enig i, at vi skal have tid til at koordinere tingene. Vi bør se på den måde, hvorpå PHARE og TACIS fungerer. Jeg ved godt, at PHARE- og TACIS-folkene er bekymret for det, jeg siger nu. Men tiden er nu inde til at etablere et egentligt Østersøprogram, hvor vi koordinerer tingene på en helt anden måde.
For det andet vil jeg nævne den nukleare sikkerhed. For et øjeblik siden drøftedes Adam-betænkningen, og jeg hørte kommissær Pinheiro tale om sikkerhed og om nukleare forhold. Det er mig magtpåliggende at gentage, hvad jeg før har sagt i salen. Hvis vi ikke løser problemet med Ignalina, som er vores alle sammens problem, så har vi om 5-10 år et endnu større problem end det, vi står overfor i dag.
For det tredje vil jeg nævne transporten. Der tales om Via Baltica og Via Hanseatica. Jeg vil godt advare mod at gøre den samme fejl, som vi lider under i Centraleuropa i dag, nemlig anlæg af en masse motorveje. Vejen ud af Østersøen er vandet; det er de blå bølger, der skal bære den grønne udvikling, det er jernbaner og søfart, der skal satses på.
Til sidst vil jeg nævne sikkerheden. Det er for mig helt klart, at sikkerheden i Østersøen kun kan sikres ved et meget tæt samarbejde med Rusland. Jo nærmere og jo bedre EU koordinerer sit samarbejde med Rusland, jo lettere er det på lang sigt også at skabe sikkerhed i Østersøområdet. Det hænger sammen med NATO, men det hænger også sammen med den bløde sikkerhedspolitik, den økonomiske sikkerhedspolitik. Derfor er vores diskussion også på dette område forbundet med den russiske situation.

Pelttari
Fru formand, Den Botniske Bugt hører også til Østersøen. Jeg vil derfor fremhæve Den Botniske Bugts nordlige område, som betegnes som et af Europas økonomiske vækstområder. Det går på tværs af grænsen mellem Finland og Sverige, og industrien er koncentreret i en bue på 300 kilometer fra Piteå i Sverige via Kemi og Tornio til Oulu og Rahe i Finland.
Selvom området er fjerntbeliggende, findes der meget moderne sværindustri til eksport og ledende knowhow inden for højteknologi. Regionens bruttonationalprodukt vokser klart mere end Finlands og Sveriges. Eksportindustrien i Den Botniske Bugts nordlige område indbringer årligt mere end 18 milliarder mark i eksportindtægter.
Der findes klare europæiske regionalpolitiske argumenter for at udvikle dynamikken i Den Botniske Bugts nordlige område. Ved at tilbyde kvalitativt gode forhold og reelle muligheder for at udvikle erhvervslivet, har man i Finland og Sverige undgået, at befolkningen flygter fra nord til syd.
Hr. formand, jeg vil afslutningsvis understrege, at en eksportindustri året rundt forudsætter udvikling af infrastrukturen. Frem for alt forudsætter det, at det er muligt at bruge søtransport året rundt ved hjælp af isbrydere, men også at EU's forskningsmidler kanaliseres over i især udvikling af højteknologi. Jeg vil igen fremhæve områdets betydning som transitområde fra Finland til området ved Barentshavet og Arkhangelsk.

Sjöstedt
Fru formand, i det store og hele synes jeg, at dette en god betænkning. Min gruppe agter også at stemme for den. Men den vil blive betydeligt bedre, hvis man vedtager flere af de ændringsforslag, som ikke mindst Den Grønne Gruppe har fremsat, da de vil tilføre betænkningen noget meget væsentligt.
Efter den kolde krigs ophør er der, næsten spontant, sket en meget stærk stigning i samarbejdet omkring Østersøen. Hvad der efter min mening gør dette samarbejde unikt, er, at det ikke alene foregår mellem stater, men også mellem ikke-statslige organisationer, byer, regioner, universiteter - tusindvis af bånd forbinder Østersølandene på forskellig vis. Det må være EU's opgave at støtte såvel det allerede eksisterende som det spontant fremvoksende mellemfolkelige samarbejde og ikke automatisk skabe nye strukturer. De grønnes ændringsforslag inkorporerer til en vis grad dette synspunkt i betænkningen.
Flere af landene har sat sig som mål at blive medlem af EU. Det gælder de baltiske stater, og det gælder Polen. Meget indrettes naturligvis efter dette perspektiv. Men det drejer sig ikke kun om, hvordan landene skal tilpasse sig til os . Vi må også spørge os selv, om Den Europæiske Union passer til dem . Egner den sig til et fælleseuropæisk samarbejde? Dette kommer betænkningen ikke så meget ind på, men i ét punkt nævnes det, nemlig betragtning C. Her tales der netop om et fælleseuropæisk samarbejde i forbindelse med Østersøen. Det mener jeg er overordentlig vigtigt, for en varig sikkerhed i vort område kan kun opbygges sammen med Rusland. Behovet for en sådan kolliderer med EU's planer om militarisering, militære beføjelser osv. Vi oplever i dag, hvordan Rusland modsætter sig, at de baltiske lande optages i NATO. Den dag, hvor EU får militære ambitioner, vil Rusland måske også modsætte sig deres medlemskab af EU, og det vil kunne skabe meget negative spændinger i Østersøområdet.
Derfor tror jeg, at et mindre føderalt EU, som ikke har militære ambitioner, men som koncentrerer sig om det nødvendige, har de bedste forudsætninger for at bidrage til stabiliteten i Østersøområdet.

Schörling
Fru formand, jeg vil gerne indledningsvis tilslutte mig alt det, som min svenske kollega netop sagde. Vi støtter naturligvis også Toivonen-betænkningen, dog med det forbehold, at vi gerne ser vore ændringsforslag, som vil gøre den langt bedre, optaget.
Jeg skal på mit halvandet minut kun fremhæve to forskellige punkter. Det første drejer sig om, hvor uhyre vigtigt det er, at der etableres et fælleseuropæisk sikkerhedssystem, som også nødvendigvis omfatter Rusland. I den forbindelse kan de neutrale, alliancefrie lande, som nu er medlemmer af EU, yde et ganske særligt bidrag. Vi anbefaler desuden, at der oprettes et regionalt forum inden for rammerne af OSCE, for, gerne meget hurtigt, at udvirke en demilitarisering af Kaliningrad; dette ville styrke stabiliteten i hele den omliggende region.
Det andet punkt, som jeg gerne vil fremhæve, er, at samtlige lande må bidrage til at forbedre den nukleare sikkerhed i Østersøområdet, herunder til lukningen af de farligste atomkraftværker såsom Tjernobyl og Ignalina. Der må også gøres noget ved den katastrofale situation med hensyn til det militære atomaffald på Kola-halvøen, som jeg betragter som den allerstørste trussel mod Europas fælles fremtid.

Van der Waal
Fru formand, efter forhandlingen sidste år om Kommissionens retningslinjer for behandlingen af De Baltiske Lande, skal Europa-Parlamentet nu udtale sig om en betænkning, som indeholder en oversigt over den udenlandske støtte, der ydes til denne region.
Kommissionens rapport giver en klar oversigt over de forskellige bistandsprogrammer, som bliver gennemført i Østersøregionen. Ved gennemlæsningen kom vi til at tænke på, hvorledes Kommissionen bærer sig ad med at sørge for, at de mange divergerende programmer bliver afstemt efter hinanden, og at der fortsat sikres en sammenhængende politik.
Således som det angives i vor kollega Toivonens betænkning, er Østersøregionen af stor betydning. Forskellige lande i denne region befinder sig såvel politisk som økonomisk i en overgangsproces, som uden udenlandsk støtte er vanskelig at føre til ende. Dernæst forbereder en række lande sig på at tiltræde Den Europæiske Union. Denne stræben fortjener vor støtte såvel ud fra moralske overvejelser som på grund af den kendsgerning, at Østersøregionen geopolitisk set befinder sig i et skæringspunkt mellem Øst og Vest. Forbindelsen til Rusland er i den forbindelse af stor betydning.
For så vidt angår bistandsmetoderne mener vi, således som vi understregede det allerede tidligere under forhandlingen om retningslinjerne, at den mest adækvate form for bistand er at give handlen en bred adgang til Den Europæiske Union.
Ud over samarbejdet på områder som økonomi, miljø og infrastruktur, bør vi navnlig have opmærksomheden henledt på samarbejde mellem Unionen og Østersøstaterne ved bekæmpelsen af den internationale kriminalitet. Man kan tænke på metoderne i relation til narkohandel og den illegale handel med farlige stoffer, medens også menneskehandel og børnepornografi kan angribes målrettet i samarbejde med Østersøregionen.
Alt i alt, fru formand, et samarbejdsprogram som vi gerne vil støtte.

Iivari
Fru formand, i Østersøområdet har man altid kæmpet om det økonomiske, militære og politiske overherredømme. Magtbestræbelserne har sat betingelserne for samarbejdet i området.
Først nu er vi i en situation, der gør det muligt at gennemføre et reelt samarbejde. Målet bør være at respektere staternes suverænitet, at få et fungerende demokrati og markedsøkonomi, at beskytte mindretallenes rettigheder og miljøet samt et samkvem på mange forskellige niveauer mellem nationerne.
I forbindelse med at Europas militære og politiske tvedeling er ophørt, er samarbejdet i Østersøområdet blevet styrket. EU's deltagelse i Østersørådets arbejde giver flere samarbejdsmuligheder. Samtidigt med at der gives støtte til strukturomlægninger i de baltiske lande og Polen, som har søgt om medlemskab, bør man sørge for, at også Rusland forbliver inden for samarbejdet.
Med tiden bør det nordiske samarbejde også omfatte området ved Barentshavet, som har betydelige naturrigdomme, men også strategisk betydning.
De baltiske lande har givet udtryk for deres ønske om at blive medlem af både Den Europæiske Union og NATO. Estland, Letland og Litauens sikkerhedsinteresser bør tages alvorligt. Man bør samtidigt sørge for, at Europa ikke opdeles i interesseområder. Det vil umiddelbart øge spændingen i Østersøområdet.
Det er vigtigt, at der opbygges et nyt europæisk sikkerhedssystem, der er baseret på samarbejde. En væsentlig bestanddel af dette arbejde er udbygningen af NATO's Partnerskab for Fred-program.
Et godt eksempel på dette nye samarbejde er IFOR-styrkerne i Bosnien, hvori der ud over soldater fra NATO også deltager fredsbevarende styrker fra Rusland, de baltiske lande og de alliancefrie lande. Man skal også sørge for, at de enkelte baltiske lande hver især tilbydes lige muligheder for at forhandle om EU-medlemskabet.

Stenius-Kaukonen
Fru formand, tak for Deres opmærksomhed. Jeg vil tilføje til hr. Pelttaris indlæg, at der i EU også er brug for en politik for det arktiske område.
I hr. Toivonens betænkning kræves det, at Unionen skal investere i Østersøregionen som et knudepunkt for det planlagte naturgas- og olienet. Kommissionen har da allerede imødekommet denne udfordring, da den forelagde et ajourført projektkatalog over de transeuropæiske energinet.
Kommissionen foreslår, at Nordic Gas Grid-projektet tilføjes i kataloget, hvilket Parlamentet støttede i foråret. Energiudvalget vil allerede begynde at behandle Kommissionens nye forslag den 30.9.1996.
Jeg håber, at førstebehandlingen i Parlamentet kan afsluttes planmæssigt på plenarforsamlingen i november. Jeg håber også, at de svenske partier i højere grad vil forstå den betydning, som projektet har for hele EU og især for opfyldelsen af Østersølandenes energibehov og i særdeleshed for en øget gasforsyningssikkerhed.

Pinheiro
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne indledningsvis på Kommissionens vegne takke hr. Toivonen for hans betænkning og hans forslag til beslutning om Østersøregionen, der klart viser denne regions store betydning for hele Europa og dens meget aktive deltagelse i det europæiske projekt.
Fire lande i Østersøregionen er medlem af Den Europæiske Union, og fire andre er associeret med Unionen gennem Europaaftaler og dybt engagerede i en samarbejdsproces med henblik på fremtidig tiltrædelse. To lande, Island og Norge, har en tilknytning til Den Europæiske Union gennem aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde og gennem NATO-samarbejdet.
Vi håber, at partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Rusland snarest bliver ratificeret, således at vi også kan styrke vore forbindelser med dette vigtige land, som er et aktivt og fuldgyldigt medlem af De Baltiske Staters Råd.
I april og juni i år før de baltiske landes topmøde i Visby og Kalmar havde Kommissionen lejlighed til over for Parlamentet at redegøre for sit engagement i samarbejdet med Østersøregionen som et middel til at sikre stabilitet og større velstand for befolkningerne i denne region.
På anmodning af Det Europæiske Råd forelagde Kommissionen på de baltiske landes topmøde i Visby i maj 1996 sit »Initiativ for Østersøregionen«, hvori der redegøres for, under hvilken form Unionen støtter samarbejdet i denne region, og hvor der som nævnt er tre hovedområder:
for det første en styrkelse af demokratiet og stabiliteten, herunder en styrkelse af civilsamfundet, fremme af menneskerettighederne og bekæmpelsen af illegale aktiviteter; -for det andet økonomisk udvikling, som er et prioriteret område, hvor vi fortsætter med at udbygge vore bilaterale forbindelser og stimulere udviklingen af forbindelserne mellem de Østersølande, der er i gang med en omlægning til markedsøkonomi, for på denne måde at skabe et udvidet økonomisk område, der kan frembyde bedre økonomiske perspektiver. Dette samarbejdsområde omfatter ligeledes en rationalisering af de lovgivningsmæssige og administrative rammer, udbygning af infrastrukturer og energiforsyning samt fremme af økologisk sunde miljøpolitikker og -fremgangsmåder; -for det tredje fremmer Kommissionens initiativ den regionale udvikling, herunder samarbejdet mellem subnationale regioner inden for det enkelte lands grænser samt de lokale myndigheders aktive deltagelse.Unionens støtte på alle disse områder, som allerede er iværksat, vil blive videreført på grundlag af PHARE- og TACIS-programmerne. Derudover opretholdes adgangen til finansiering fra Den Europæiske Investeringsbank, idet der, når det måtte være hensigtsmæssigt, kan gøres brug af samfinansiering fra andre internationale finansieringsinstitutioner. I den udstrækning, hvor det vil være nødvendigt med en EU-finansiering i EUmedlemsstaternes regioner, vil der blive anvendt bevillinger under strukturfondene, især under INTERREGprogrammet.
Som medlem af Rådet af Østersølande har Kommissionen deltaget aktivt i udarbejdelsen af de handlingsprogrammer, der blev vedtaget på ministermødet i Kalmar i juli i år, og Kommissionens initiativ for Østersøregionen er et supplement hertil. Som formand for Østersørådets Arbejdsgruppe om Økonomisk Samarbejde vil Kommissionen overvåge gennemførelsen af disse to dokumenter. Til det formål vil der blive afholdt ekspertmøder om de vigtigste aktionsområder med henblik på at identificere eksisterende mangler og blokeringer og foreslå løsninger. Kommissionen vil også fremover deltage aktivt i arbejdet i andre instanser af Rådet af Østersølande såvel som i HELCOM.
Ud over de direkte resultater bidrager det regionale samarbejde væsentligt til at genetablere tilliden. Fra dette synspunkt glæder vi os over de mange initiativer og begivenheder i Østersøregionen. Alt i alt kan Kommissionens aktioner kun give resultater, hvis vi støtter de ansvarlige regionale myndigheders politikker og beslutninger. I den forbindelse støtter Unionen fuldt ud styrkelsen af samarbejdet med henblik på at bygge en bedre fremtid for alle folkene i Østersøregionen og dermed for Europa.

Schroedter
Undskyld, fru formand, at jeg forlænger mødet, men sådan kan vi ikke lade Kommissionen slippe. Det var jo alt sammen ting, som allerede er i gang. Det drejer sig jo om et dokument vedrørende strategier. Det drejer sig om strategier, og i den henseende må jeg for det første konstatere, at partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Rusland allerede er undertegnet, og at Rådet skal sørge for, at den nu ratificeres i de enkelte medlemsstater. For det andet ønskede jeg at få at vide, om Kommissionen har reageret på Parlamentets forslag, nemlig at etablere en selvstændig konto, som løser vanskelighederne mellem PHARE og INTERREG og mellem TACIS og INTERREG, samt at indføre modelprojekter med henblik på grænseoverskridende samarbejde, og om dette nu igangsættes i den kommende tid. For det tredje vil gerne vide, om der nu kommer et opfølgningsdokument, hvori man så virkelig tager fat på alle de problemer, der stadig er uløste. Det er ikke tilstrækkeligt kun at rose sig selv og nævne det, man allerede har gjort!

Pinheiro
Fru formand, jeg mener, at jeg klart gav udtryk for, at vi afventer medlemsstaternes ratificering af partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Rusland. Det var, hvad jeg sagde, og som det ærede medlem måske ikke har opfattet korrekt. Kommissionen er sig i hvert fald bevidst, at ratificeringen endnu ikke har fundet sted.
Også hvad de andre spørgsmål angår, mener jeg at have udtrykt mig klart. Kommissionen mener ikke, at en mangedobling af instrumenterne er den bedste vej at følge. Den mener heller ikke, at der bør skabes falske forhåbninger, når der ikke realistisk er mulighed for at indfri dem. En ting er sikker, nemlig at fordelingen af bevillingerne under kapitel IV er et færdigbehandlet spørgsmål. Og følgelig skal enhver forøgelse af bevillingerne til Østersøregionen findes gennem tilpasninger inden for de store poster under kapitel IV, og i det omhandlede tilfælde gennem de programmer, der er vedtaget for dette område, nemlig TACIS- og PHARE-programmerne.
Desuden findes der rent faktisk andre grænseoverskridende fællesskabsprogrammer, som f.eks. INTERREG, og disse vil naturligvis også kunne bringes i anvendelse. Og hvad jeg sagde, var, at vi er rede til at anvende alle de eksisterende vedtagne programmer. Men De får mig ikke til at sige, at vi i øjeblikket vil acceptere nye funktionsmåder, nye programtyper eller nye typer forpligtelser. For så ville jeg højst sandsynligt vildlede Dem. Men jeg er sikker på, at hvis løsninger som de foreslåede realistisk kan gennemføres med det samarbejde, vi har, navnlig med Rådet af Østersølande, og inden for rammerne af de internationale handelsforbindelser med Østersølandene, vil Kommissionen absolut støtte dem. Vort mål har altid været at støtte Østersøregionen, og det er ikke af nyere dato. Hvad dette angår, taler vort curriculum for sig selv, og vi vil også fremover videreføre denne linje.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 20.00)

