Aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelsen fra formanden for Europa-Parlamentets Delegation til Forligsudvalget om tilrettelæggelse af arbejdstiden.
Mechtild Rothe
Fru formand, mine damer og herrer! Som De ved, strandede forligsproceduren vedrørende arbejdstidsdirektivet. I henhold til forretningsordenens artikel 65, stk. 5, skal formanden for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget i denne situation afgive en redegørelse på plenarmødet. Jeg vil således nu afgive en kort redegørelse om udviklingen i forhandlingerne om arbejdstidsdirektivet.
Efter flere triloger og tre møder i Forligsudvalget blev det klart under det sidste møde kort efter midnat og kort før udløbet af fristen, at det ikke ville være muligt at nå til enighed. Europa-Parlamentets delegation havde tidligere med et klart flertal på 15 stemmer for, ingen imod og 5 hverken/eller forkastet Kommissionens sidste forligsforslag. Dette forslag blev ikke accepteret som grundlag for et reelt kompromis. Det blev samtidig forkastet af De Faste Repræsentanters Komité, der var forsamlet i det tilstødende mødelokale. I et brev af 29. april 2009 meddelte de to medformænd for Forligsudvalget Parlamentet og Ministerrådet, at det ikke var muligt at nå til enighed om et fælles udkast inden for den frist, der er fastsat i EF-traktatens artikel 251, stk. 5.
Jeg beklager meget, at det ikke er lykkedes de to institutioner at finde fælles fodslag. Men hvis vi ser på de tre spørgsmål, som parterne var uenige om lige til det sidste - opt-out (undtagelser) fra den ugentlige arbejdstid, betingelserne for rådighedsvagter og flere kontrakter pr. arbejdstager - var holdningerne så forskellige, at det ikke var muligt at nå frem til en aftale, som ville have været i overensstemmelse med Europa-Parlamentets beslutning af 17. december 2008.
Rådet flyttede sig navnlig ikke en tomme med hensyn til spørgsmålet om opt-out. Parlamentet foreslog flere kompromiser, som ville have givet arbejdsgiverne stor fleksibilitet med hensyn til arbejdstiden. Parlamentet var navnlig parat til at samarbejde omkring spørgsmålet om betingelserne for rådighedsvagter, fordi de fleste medlemsstater, i dette tilfælde ni, udelukkende bruger opt-out-muligheden i forbindelse med rådighedsvagter. Et blokerende mindretal i Rådet forhindrede imidlertid ethvert forsøg på at indføre en fravigelse. End ikke et forslag om at fjerne opt-out-muligheden blev accepteret.
Med hensyn til rådighedsvagter har EF-Domstolen fastslået, at rådighedsvagter betragtes som arbejdstid. Selv den inaktive del af rådighedsvagten kan ikke helt eller delvis betragtes som en hvileperiode, som Rådet krævede. Det var også indlysende for Parlamentets delegation, at rådighedsvagter er nødvendige, når det er påkrævet, at arbejdet fortsætter. Rådet var ikke parat til at acceptere dette krav. Hvad er resultatet af dette? Hvis en tjener sidder i en tom restaurant, betragtes dette som en inaktiv del af en rådighedsvagt, som naturligvis vil blive medregnet på en anden måde. Det bør ikke være tilfældet. Parlamentet havde en fleksibel tilgang og støttede også forslaget om en maksimal arbejdstid på 48 timer pr. arbejdstager og ikke pr. kontrakt. Her kunne vi ikke engang blive enige om at fastlægge dette princip i en betragtning.
Det stod klart for Parlamentets delegation, at intet kompromis er bedre end et dårligt kompromis på bekostning af arbejdstagerne. Parlamentet forelagde en lang række forslag for Rådet, indtil vi følte, at vi ikke kunne holde til mere. Der var imidlertid en gruppe i Rådet, der overhovedet ikke var parat til at gå på kompromis. Jeg mener desuden, at Kommissionen på visse områder kunne have forelagt forslag med henblik på at sikre en tilnærmelse mellem Rådets og Europa-Parlamentets holdninger.
I denne valgperiode har Parlamentet vedtaget 389 retsakter under den fælles beslutningsprocedure, hvoraf 24 blev vedtaget ved tredjebehandlingen efter en vellykket forligsprocedure. Dette viser klart, at der er en samarbejdskultur mellem institutionerne. For første gang siden Amsterdamtraktatens ikrafttræden er det ikke lykkedes Forligsudvalget at nå til enighed om arbejdstidsdirektivet. Jeg håber, at den nye Kommission meget snart vil forelægge et nyt forslag, som forhåbentlig vil føre til en aftale.
Endelig vil jeg især gerne takke Forligsudvalgets sekretariat for dets fremragende forarbejde.
Michal Sedláček
formand for Rådet. - (CS) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Jeg vil gerne på vegne af det tjekkiske formandskab redegøre for Rådets holdning til afslutningen af forhandlingerne om revisionen af arbejdstidsdirektivet. Som De uden tvivl er klar over, brugte Rådet fire lange år på drøfte en ændring af dette direktiv, inden det endelig nåede frem til en fælles holdning om indholdet efter nogle meget komplekse forhandlinger.
Et kvalificeret flertal af medlemsstaterne er nået til enighed om at bibeholde den centrale omstridte opt-out-bestemmelse i direktivet, samtidig med at anvendelsesbetingelserne skærpes betydeligt. Rådet ønskede f.eks. at reducere den maksimale ugentlige arbejdstid ved brug af opt-out fra 78 timer til 60 eller 65 timer og foreslog at forbyde undertegnelsen af en opt-out-ordning ved undertegnelsen af en ansættelseskontrakt og at begrænse gyldighedsperioden for arbejdstagerens opt-out-ordning til et år. Rådets formål var at stramme op på anvendelsen af opt-out i medlemsstaterne, men først og fremmest at forbedre beskyttelsen af arbejdstagere, der anvender opt-out-muligheden. Rådet mente, at dets direktivforslag var et velafbalanceret dokument, der fremmede beskyttelsen af arbejdstagerne, og håbede, at det også ville være acceptabelt for Parlamentet, som forventedes at godkende det ved andenbehandlingen.
Siden afstemningen i december sidste år har det tjekkiske formandskab været helt klar over de to institutioners forskellige holdninger til direktivforslaget, men har ikke betragtet forhandlingsproceduren som en prestigekamp mellem de to institutioner. Det har i stedet anlagt en pragmatisk, uideologisk og realistisk tilgang under hensyntagen til situationen på det europæiske arbejdsmarked. Det er en ubestridelig kendsgerning, at opt-out i dag anvendes af 15 af de 27 EU-medlemsstater. Siden januar i år, da Den Tjekkiske Republik overtog formandskabet, har vi ført meget intense forhandlinger på alle niveauer i et forsøg på at finde frem til et muligt kompromis med Parlamentet. Medlemsstaternes første møde om dette spørgsmål blev afholdt i Prag den 13. januar. Der har været afholdt mindst otte uformelle trilogrunder til dato samt tre runder i den egentlige forhandlingsproces. Jeg vil gerne takke Kommissionen, herunder navnlig kommissær Špidla, for dens ekspertbistand og konstruktive tilgang til bestræbelserne på at nå frem til et muligt kompromis om direktivets ordlyd. Rådet var parat til at indgå en aftale og gå på kompromis om den fælles holdning, men på trods heraf er parterne ikke nået til enighed. I løbet af de sidste fire måneder har det tjekkiske formandskab været meget aktivt og ansvarligt og afholdt møder med Parlamentet og forelagt mange kompromisløsninger for Parlamentet om de forskellige spørgsmål i direktivet i et forsøg på at finde en endelig løsning, der er acceptabel for Rådet og Parlamentet.
Jeg vil gerne understrege her i dag, at Rådet har gjort en række indrømmelser for at imødekomme Parlamentets krav, og disse var alligevel ikke tilstrækkelige for Parlamentet. Rådet var f.eks. parat til at se bort fra den fælles holdning og acceptere Parlamentets forslag om, at alle rådighedsvagter rent faktisk bør betragtes som arbejdstid. Rådet gjorde også indrømmelser under forhandlingen om forening af arbejds- og familieliv med hensyn til fristen for ydelse af kompenserende hvileperioder og med hensyn til definitionen af ledende personale, og jeg kunne nævne flere eksempler. Rådet ønskede at nå frem til en aftale med Parlamentet om den centrale opt-out-bestemmelse og var parat til at imødekomme Parlamentets krav og til at acceptere dets øvrige forslag, f.eks. forbud mod at anvende opt-out-muligheden i prøvetiden og fjernelse af de øvre grænser for den arbejdstid, som arbejdstagere med en opt-out-ordning kan pålægges, selv om vi naturligvis følte, at vi handlede imod arbejdstagernes interesser. Vi var endda parat til at acceptere forslaget om at indføre registrering af det faktiske antal arbejdstimer i opt-out. Parlamentet mødte imidlertid ikke engang Rådet på halvvejen.
Jeg vil gerne på vegne af det tjekkiske formandskab understrege, at jeg ærlig talt er ked af, at Parlamentet ikke var parat til at gå på kompromis og til at nå til enighed om et revideret direktiv, som ikke blot medlemsstaterne, men også EU-borgerne har ventet på i fem lange år. En aftale om et revideret direktiv ville bidrage til en bedre beskyttelse af arbejdstagerne, til at løse problemet med rådighedsvagter og hviletid og bane vejen for en gradvis nedgang i anvendelsen af opt-out-muligheden i medlemsstaterne. Parlamentsmedlemmerne i Forligsudvalget ignorerede imidlertid disse forslag. De nægtede at acceptere dem, og de nægtede at acceptere Rådets modforslag og Kommissionens kompromisforslag og fremførte i stedet deres egen ideologiske holdning. Da Parlamentet ikke var villig til at respektere situationen i Rådet og situationen, som den ser ud her og nu, vil det eksisterende direktiv forblive i kraft. Anvendelsen af opt-out-muligheden vil ikke blive begrænset, der vil ikke blive indført overvågning, og arbejdstagerne kan fortsat blive pålagt at arbejde op til 78 timer om ugen. Efter al sandsynlighed vil Parlamentets holdning føre til øget anvendelse af opt-out-muligheden. I dag har to andre medlemsstater tilkendegivet over for Kommissionen, at de agter at indføre opt-out, og dermed er ethvert håb om dens fremtidige afskaffelse svundet yderligere ind. Rådet ønskede at forhindre dette, men Parlamentet ville det anderledes.
Vladimír Špidla
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg beklager virkelig, at Rådet og Parlamentet ikke har kunnet nå til enighed i den afsluttende runde af forhandlingerne om revisionen af arbejdstidsdirektivet. Kommissionen har gjort sit yderste for at finde en kompromisløsning og forelagt en lang række forslag på alle de vigtigste områder for at hjælpe begge lovgivende organer med at komme tættere på en endelig version. I sidste ende stod Rådet og Parlamentet fast på deres forskellige holdninger til den fremtidige udformning af opt-out-bestemmelsen, som ikke kunne forenes.
Jeg forstår og respekterer Parlamentets ønske om at sætte en definitiv stopper for brugen af opt-out-muligheden. Det ville også være den ideelle løsning for mig, og vi indarbejdede dette forslag i Kommissionens ændringsforslag til direktivet i 2005. Efter flere års forhandlinger stod det ikke desto mindre helt klart, at dette element ikke ville fremme en aftale i Rådet, og at det ikke ville være muligt at overvinde det blokerende mindretal. Alt for mange medlemsstater insisterede simpelthen på at bruge den individuelle opt-out og på at bibeholde denne bestemmelse i direktivet. Det var grunden til, at Kommissionen forelagde alternative forslag med henblik på at forbedre den retlige beskyttelse af arbejdstagere, der bruger opt-out-muligheden, og dermed begrænse dens anvendelse i praksis. Kommissionen foreslog desuden indførelse af konsekvent overvågning af anvendelsen af opt-out på nationalt og europæisk plan og indførelse af restriktioner for samtidig anvendelse, hvilket ville have reduceret medlemsstaternes incitament til at anvende opt-out. Jeg er overbevist om, at denne fremgangsmåde i praksis rent faktisk ville have forbedret vilkårene for arbejdstagerne, og ikke mindst på lang sigt øget muligheden for, at medlemsstaterne i sidste ende blev enige om helt at fjerne opt-out-bestemmelsen. Parlamentet indtog den holdning, at den bedste løsning er en fuldstændig afskaffelse af opt-out-muligheden. Jeg respekterer begrundelsen for en sådan beslutning, men jeg har en anden holdning.
Som jeg har nævnt ved mange tidligere lejligheder, er jeg overbevist om, at det fejlslagne forsøg på at nå til enighed om det reviderede forslag er et dårligt budskab at sende til europæiske arbejdstagere og virksomheder, europæiske institutioner og i udvidet forstand Europa som helhed. Det betyder først og fremmest, at problemet med opt-out ikke er blevet løst. Der vil således fortsat blive gjort brug af opt-out under det eksisterende direktiv, og der vil ikke blive fastlagt en dato for ophævelse af opt-out-bestemmelsen. Der vil være et meget begrænset antal restriktioner og ingen specifik evaluering overhovedet. Jeg ved, at mange af Parlamentets medlemmer har påpeget, at arbejdstagerne vil kunne pålægges en arbejdsuge på 65 timer, og jeg har fuld forståelse for disse bekymringer, men faktum er, at det nuværende direktiv giver mulighed for en arbejdsuge på op til 70 timer. Selv om EF-Domstolens afgørelse vedrørende rådighedsvagter og kompenserende hvileperioder ikke vil blive ændret, er jeg for det andet bange for, at den i mange tilfælde ikke vil sikre en bedre beskyttelse af arbejdstagerne i praksis. Mange medlemsstater gør omfattende brug af rådighedsvagter på en række områder, og de har reelle problemer med at efterkomme afgørelserne i SIMAP- og Jaeger-sagerne. Flere og flere medlemsstater er således begyndt at gøre brug af opt-out-muligheden for at løse dette problem. Det drejer sig i øjeblikket om 15 lande, og jeg er bange for, at nu, da der ikke er nogen aftale på plads om rådighedsvagter, vil endnu flere medlemsstater begynde at bruge opt-out for at efterkomme EF-Domstolens afgørelse, da de ikke har noget andet valg. Med et stigende antal medlemsstater, der anvender opt-out, vil det blive langt vanskeligere at nå til enighed i Rådet om at fjerne opt-out-muligheden. Sammenbruddet i forhandlingerne betyder for det tredje, at en række meget væsentlige særlige garantier for arbejdstagere over hele Europa, der i dag anvender opt-out, og som Rådet har accepteret, ikke vil være gyldige og ikke vil træde i kraft. Og endelig er vi også gået glip af muligheden for at forbedre foranstaltningerne med henblik på forening af arbejds- og familieliv og for at fastlægge en klarere definition af de forskellige former for selvstændige erhvervsdrivende. Begge lovgivende organer har imidlertid nu truffet deres afgørelse, og det umiddelbare resultat er, at der ikke vil blive foretaget særlige evalueringer af opt-out-ordninger, hvilket er et krav i det eksisterende direktiv. Jeg respekterer denne afgørelse. Sammen med de øvrige medlemmer af Kommissionen er vi nu nødt til at overveje den situation, der er opstået som følge af lovgivernes fejlslagne forsøg på at nå frem til en aftale.
Jeg vil imidlertid også gerne understrege, at efter fem års forhandlinger, hvor der blev forelagt en række delforslag og gjort mange forsøg på at finde en løsning, blev der ikke fundet en løsning. Det bliver således ikke let at forelægge et nyt forslag, der måske kunne løse situationen på mirakuløs vis. Jeg mener derfor, at det er nødvendigt at revurdere situationen meget nøje med arbejdsmarkedets parter. Først da kan Kommissionen træffe en ny beslutning og ændre strategi.
Hartmut Nassauer
Fru formand, mine damer og herrer! På vegne af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater vil jeg først og fremmest gerne påpege, at det ikke er til gavn for de europæiske arbejdstagere, at forligsproceduren om en ny lovgivning om arbejdstid er strandet, og at den hidtidige lovgivning om arbejdstid fortsat er gældende.
Jeg vil også gerne sige, at det er en myte, at dette udelukkende skyldes Rådet, og at et flertal af medlemmerne i Parlamentet som riddere i skinnende rustning har ofret sig af hensyn til arbejdstagerne. Realiteten er, at det er begge parters skyld. Det er rigtigt, at Rådet ikke flyttede sig en tomme med hensyn til spørgsmålet om opt-out, men flertallet i Parlamentet indtog en lige så ufleksibel holdning ved at insistere på, at en løsning kun var mulig, hvis opt-out-muligheden blev fjernet. Begge parter gled således forbi hinanden som skibe i natten, og resultatet var let at forudse.
De har således forspildt en chance. Det ville f.eks. have været muligt at indføre europæiske bestemmelser om rådighedsvagter, hvori det blev fastlagt, at "rådighedsvagter betragtes som arbejdstid", jf. EF-Domstolens afgørelse. I så fald havde flertallet i Parlamentet været nødt til at rykke sig ganske lidt i forhold til spørgsmålet om opt-out, f.eks. i forbindelse med fastsættelsen af betingelserne for anvendelse af opt-out, som bør være så strenge som muligt, og med hensyn til hvem der træffer beslutningen om opt-out. Arbejdsmarkedets parter skulle have været inddraget. Men intet af dette er sket. Fastholdelsen af kravet om afskaffelse af opt-out-muligheden for enhver pris blev en hellig ko. Dette var den anden side af den uforsonlige adfærd, der betød, at det ikke var muligt at nå til enighed om en ny løsning. Det er en meget beklagelig situation. Det er som sagt ikke i arbejdstagernes interesse.
Alejandro Cercas
for PSE-Gruppen. - (ES) Fru formand! Selv om man bliver tungsindig af udsigtsløse bestræbelser, vil jeg gerne gentage, at opt-out-muligheden bør fjernes, fordi det var hensigten, at den skulle gælde i en tiårig periode - som udløb i 2003 - og det er ekstremt vigtigt, at den fjernes af hensyn til menneskers sundhed, foreningen af familie- og arbejdsliv, hvis vi skal have en diskussion, der er i overensstemmelse med den, vi havde for en halv time siden, og den, der vil følge, hvis de internationale konventioner fra Den Internationale Arbejdsorganisation skal overholdes, hvis den europæiske sociale lovgivning skal gennemføres, hvis arbejdstagerorganisationerne skal beskyttes, og hvis borgerne fortsat skal have tillid til de europæiske institutioner.
Som vores formand påpegede, er der ikke blevet indgået en aftale, fordi alle Rådets forslag har været et tilbageskridt, et tilbageskridt til før det 19. århundrede. Arbejdsmarkedslovgivningen blev reduceret til et bilateralt forhold mellem arbejdstageren og arbejdsgiveren, der ikke var omfattet af love eller bestemmelser, og hvor det eneste, der skulle respekteres, var det såkaldte "frie valg", uden hensyntagen til at der altid vil være en ulige magtfordeling mellem arbejdstageren og arbejdsgiveren.
Det er ikke sandt. Rådet narrer sig selv. Parlamentet har gjort indsigelser. Det har foreslået en lang række forskellige alternativer til løsning af reelle problemer, men det er et ideologisk problem. Rådet ønskede ikke at fjerne opt-out-muligheden. Et mindretal i Rådet ønskede, at opt-out-bestemmelsen, der blev indført som en midlertidig foranstaltning i 1993, blev gjort permanent, og at den med Parlamentets støtte blev foreviget, og det var således op til os at kæmpe for håb og værdighed.
Rådet ønskede ikke at fjerne opt-out-bestemmelsen. Det ønskede blot at give den en overfladisk make-over - og gøre den permanent vel at mærke - og således at ødelægge et af de grundlæggende instrumenter i den europæiske sociallovgivning. Det er sandheden, og det er ikke rigtigt at sige, at der blev stillet forslag om nedsat arbejdstid - Kommissionens og Rådets forslag gav mulighed for en arbejdsuge på op til 78 timer på grund af loftet på 60 eller 65 timer om ugen beregnet som et gennemsnit over tre måneder.
Hold op med at sige usandheder. Hold op med at føre den offentlige mening bag lyset. Indrøm, at Rådet ønskede at gøre en bestemmelse, der var blevet indført som en midlertidig foranstaltning i 1993, permanent, og indrøm, at det ønskede at gøre undtagelsen til reglen.
Rådet foreslog, at det skulle være en fravigelse, jf. artikel 20, en fravigelse og ikke en undtagelse, at det skulle være reglen. Forslaget var desuden samtidig et uhæmmet angreb på EF-Domstolens retspraksis. Lægernes rettigheder og arbejdsvilkår blev forringet. Rådet har aldrig forsøgt at tilnærme sig vores eller Domstolens holdning til kompenserende hvileperioder for læger. Det var et uhæmmet angreb på arbejdstagerne. Hvad mere er, har Rådet beskyldt os for at indtage denne holdning med tanke på valget. Det er en ære at lytte til borgerne og arbejdstagerne.
Vi befinder os i en alvorlig social krise. Der er en meget stor afstand mellem borgerne og vores institutioner. Heldigvis er Parlamentet ikke faldet på knæ for Rådet, og heldigvis vil der blive indvalgt nye medlemmer i Parlamentet. Rådsformandskabet vil blive udskiftet, og der vil sandsynligvis ske ændringer i medlemsstaternes regeringer. De europæiske arbejdstagere har fortsat grund til at håbe. Vi holder fast i det mandat, vi fik den 17. december, og vi vil fortsætte vores kamp.
(Bifald)
Elizabeth Lynne
Fru formand! Vi er naturligvis klar over, at situationen gik i hårknude, men efter min mening er det bedre ikke at indgå en aftale end at indgå en dårlig aftale.
Vi har altid vidst, at det ville være uundgåeligt, men det tog rent faktisk lang tid at anerkende det. Jeg tror, at det mere end noget andet handlede om, at nogle parlamentsmedlemmer ønskede at give deres vælgere indtryk af, at de førte en hård linje.
Da et flertal i Parlamentet stemte for fjernelsen af opt-out-bestemmelsen, var det naturligvis ikke længere muligt at nå til enighed, idet 15 lande bruger opt-out, som vi allerede har hørt.
Jeg støtter opt-out af arbejdstidsgrænsen på 48 timer i arbejdstidsdirektivet, forudsat at det sker frivilligt. Jeg forsøgte at stramme op på denne bestemmelse i udvalget og sikre, at arbejdstageren ikke kunne undertegne opt-out-aftalen i forbindelse med undertegnelsen af ansættelseskontrakten, og at arbejdstageren til enhver tid kunne hæve opt-out-aftalen. Rådet har rent faktisk også foreslået det samme. Det er vigtigt både af hensyn til fleksibiliteten og af hensyn til arbejdstageren og arbejdsgiveren. Hvorfor skulle arbejdstagere ikke have lov til at arbejde over, hvis de ønsker det?
Jeg frygtede desuden, at arbejdstagerne kunne blive tvunget ud i sort arbejde og således ikke ville være omfattet af lovgivningen om sundhed og sikkerhed, herunder maskindirektivet.
Problemet med flere kontrakter og definitionen af selvstændigt arbejde er langt alvorligere. Der sker et langt større misbrug på dette område end med opt-out, men Rådet flyttede sig i realiteten ikke væsentligt på dette område, og Parlamentet pressede heller ikke rigtigt på.
Hvad angår "rådighedsvagter", bør rådighedsvagter efter min opfattelse betragtes som arbejdstid. Jeg var glad for, at Rådet ændrede holdning til dette spørgsmål.
Som jeg sagde, da denne debat blev indledt for fem år siden, bør vi udelukkende fokusere på EF-Domstolens afgørelser i SIMAP- og Jaeger-sagerne. Det vil vi måske gøre fremover og udelukkende fokusere på sundhedssektoren.
Endelig må jeg sige, at jeg er glad for, at vi har bibeholdt opt-out af arbejdstidsgrænsen på 48 timer, især af hensyn til brandmandskabet i Det Forenede Kongerige, der ville have haft yderst vanskeligt ved at sikre beskyttelse, hvis opt-out-muligheden var blevet fjernet, og jeg lykønsker dem med deres kampagne.
Elisabeth Schroedter
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. Špidla! Med tanke på valget ville vi gerne have haft mulighed for at præsentere borgerne i Europa for et arbejdstidsdirektiv med minimumskrav for sikkerhed og sundhed.
Det ville have været vores bidrag til forbedring af arbejdskvaliteten. Med vores beslutning ville vi have fastsat minimumsstandarder og samtidig sikret en vis grad af fleksibilitet, som ville have været en løsning for hospitaler. Rådet har imidlertid blokeret sagen i flere uger, og proceduren er endelig strandet. Desværre er Kommissionen også delvis ansvarlig herfor, fordi den ikke har bidraget til at finde en løsning. Kommissionen lod i sine forslag hånt om arbejdsretten og satte spørgsmålstegn ved forslag, der generelt ville være blevet betragtet som en retlig minimumsstandard. Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance og et stort flertal i Forligsudvalget ønskede ikke at stemme for legaliseret udnyttelse.
Det er velkendt, at den tyske arbejdsminister og socialdemokrat, Olaf Scholz, tilhørte den hårde kerne af modstandere i Rådet. Han ønskede i ramme alvor at indføre opt-out i en langsigtet løsning, som ville gøre det muligt for arbejdstagere at arbejde op til 78 timer om ugen. I Tyskland hævder han at være arbejdstagernes repræsentant, mens han i Bruxelles er talsmand for de medlemmer af Rådet, der er imod de europæiske arbejdstageres interesser. Han har dolket Socialdemokraterne i ryggen.
Ilda Figueiredo
Fru formand! Vi ser positivt på den manglende enighed mellem Europa-Parlamentet og Rådet om ændringsforslag til direktivet om tilrettelæggelse af arbejdstiden, fordi det, der blev foreslået, var værre end det, der er i øjeblikket - både med hensyn til den gennemsnitlige arbejdsdag og rådighedsvagter.
Rent faktisk forsøgte Kommissionen og Rådet at åbne døren for en yderligere nedvurdering af folks arbejde, og det var et angreb på fagforeningernes forhandlingsret og de kollektive overenskomstforhandlinger. Dette ville man have fået ud af at lade simple administrative bestemmelser regulere tilrettelæggelsen af arbejdstiden og betalingen for arbejdet, hvorved man ville sætte rådighedsvagter og retten til hviletid på spil, og det ville være et stort tilbageskridt for 100 års kamp for arbejdstagernes rettigheder.
Forpligtelsen til at give fuld løn for rådighedsvagter, herunder hviletid - det være sig i sundhedssektoren og redningstjenesterne eller i brandvæsenet eller i enhver anden erhvervssektor - er således fortsat gældende i overensstemmelse med gældende ret.
Vi vil fortsat gøre offentligheden opmærksom på arbejdstagernes kamp mod den berygtede opt-out-mulighed og for passende betalingsmæssig påskønnelse af folks arbejde. Vi vil fortsat argumentere for en kortere arbejdsdag uden løntab, hvilket er et vigtigt krav i nedgangstider med henblik på at skabe nye arbejdspladser og reducere arbejdsløsheden. Vi vil også fortsætte med at fremme arbejdstagernes arbejdsmiljø og foreningen af arbejds- og familielivet.
Vi ønsker et ægte socialt Europa, som ikke er glemt efter valget til Europa-Parlamentet.
Derek Roland Clark
Fru formand! Præsident Klaus nævnte den 18. februar, at EU's struktur er et dogme, som modsiger nedarvede erfaringer.
Medlemsstaterne bærer på en arv. De gør tingene på deres egen måde, bl.a. den måde, de arbejder på. Da jeg fremhævede dette på det første samrådsmøde og nævnte, at medlemsstaterne ikke skal tvinges ind i nogen spændetrøje, spurgte et andet parlamentsmedlem faktisk, om jeg burde have været inviteret med til mødet. Det kan man da kalde demokrati!
Det dokument, som kommissæren senere på aftenen fremlagde, omfattede teksten "arbejdstagernes præferencer og behov gør det umuligt at fastsætte en dato for ophør af opt-out-mulighederne" - det er da dejligt at høre et ekko!
Som præsident Klaus sagde, er der stor afstand mellem borgerne og de valgte EU-repræsentanter, men meget mindre afstand i medlemsstaterne, hvilket gør EU udemokratisk. Jeg er enig, og for mit vedkommende insisterer jeg på bedre at repræsentere borgerne. Hvor der i 2004 kun var fire medlemsstater, som ønskede at gøre brug af opt-out-mulighederne, er der immervæk nu 15. Siger det ikke et eller andet? Og nogle parlamentsmedlemmer havde den frækhed at kalde 15 stater ud af 27 for et blokerende mindretal - Parlamentet kan afvise dette!
José Albino Silva Peneda
(PT) Fru formand! To spørgsmål skilte sig ud i denne forhandling, nemlig de såkaldte rådighedsvagter og opt-out-muligheden.
Vedrørende rådighedsvagter vil jeg gerne sige, at vi var meget tæt på et kompromis, men at Rådet i sidste øjeblik af uforklarlige årsager trak i land igen.
Med hensyn til opt-out-muligheden ville Parlamentet aldrig have accepteret den udefinerede generalisering, fordi dette i praksis ganske enkelt ville have betydet en deregulering af arbejdsmarkedet.
Når der i øjeblikket er 15 lande, som benytter sig af opt-out-muligheden, skyldes det, at omfanget af rådighedsvagter ikke er tilstrækkeligt til at opfylde de faktiske behov. Systemet med rådighedsvagter er ikke tilstrækkeligt til at opfylde de faktiske behov, især inden for sundhedssektoren. Dette blev løst i Parlamentets forslag, og det ville ikke have været nødvendigt for så mange lande at gøre brug af opt-out-muligheden. Dette erkendte formandskabet oven i købet under forhandlingerne.
Én ting står helt klart, og det er, at opt-out-muligheden absolut intet har med fleksibilitet at gøre. Fleksibilitet kan fuldt ud opnås ved at sætte referenceperioden til et år som foreslået af Parlamentet i 2005.
Parlamentet har altid kæmpet på dette område, således at vi i det mindste kunne skimte en fremtidig dato, hvor opt-out-muligheden blev afskaffet. Men et blokerende mindretal i Rådet accepterede ikke alene denne opt-out-mulighed, men ønskede også at gøre anvendelsen deraf til reglen frem for undtagelsen. Jeg vil gerne understrege, at opt-out-muligheden blev accepteret i 1993, men som en klar undtagelse.
Ansættelseskontrakter kan ikke sammenlignes med alle andre typer kontrakter, hvor parterne står på lige fod. Arbejdsmarkedsret og forskning i arbejdsforhold findes i Europa, fordi det i lang tid har været accepteret, at den ene af parterne står svagt og derfor skal beskyttes.
Det blokerende mindretal i Rådet ønskede med sin klare ufleksible holdning at gøre en ende på denne beskyttelse, hvilket efter min mening er helt og aldeles uacceptabelt for enhver, der forsvarer de fundamentale værdier, som udgør selve grundlaget for den europæiske sociale model.
Jan Andersson
(SV) Fru formand! Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke mine kolleger i forhandlingsteamet for deres konstruktive samarbejde. Det er beklageligt, at vi ikke nåede frem til enighed. Det skyldes den nuværende situation, nemlig at 15 medlemsstater gør brug af opt-out-muligheden. Der kan meget vel yderligere være nogle stykker, og det er ikke nogen god situation.
Jeg kan også fortælle, at vi gjorde visse fremskridt under forhandlingerne. Hvad angår rådighedsvagter og afspadsering, mener jeg, det er et fremskridt, at vi alle sagde, at rådighedsvagter talte som arbejdstimer. Jeg tror, vi kunne være nået til enighed der. Grunden til, at vi ikke nåede til enighed, var opt-out-muligheden. På den ene side var der Rådet med et blokerende mindretal, som absolut ikke ønskede at fjerne opt-out-muligheden, og på den anden side - og det glemmer man ofte - var der et stort flertal i Europa-Parlamentet, som meget gerne ville af med opt-out-muligheden, fordi den intet har med sundhed og sikkerhed at gøre. Vi medlemmer af Parlamentet gjorde et forsøg, og vi forslog, at Rådet selv burde komme med en dato, hvor muligheden skal ophøre. I sidste ende var vi endda villige til at sige, at vi bare ville fastsætte en dato for yderligere forhandlinger med henblik på at nå frem til en dato, hvor muligheden skal ophøre. Rådet var end ikke villig til at acceptere dette. Det var derefter umuligt at nå frem til noget resultat. Jeg må sige til hr. Sedláček, at det ikke var sådan, at Rådet accepterede alle de betingelser, som Parlamentet havde fastsat med hensyn til betingelserne for opt-out-muligheden. Da vi påbegyndte forhandlingerne den sidste dag blev mere eller mindre alle forslag forkastet. Jeg kan bekræfte, at der rent faktisk er flertal for at fjerne opt-out-muligheden. Der er et stort flertal i Parlamentet og et flertal i Rådet, men desværre er der et mindretal i Rådet, som får lov til at bestemme, at opt-out-muligheden fortsat skal gælde. Dette er utilfredsstillende. Jeg håber, at Kommissionen kommer tilbage, at folk vil acceptere deres ansvar, og at udgangspunktet for et nyt forslag vil være det, som direktivet drejer sig om, nemlig sundhed og sikkerhed for arbejdstagerne, og at opt-out-muligheden derefter vil blive udfaset.
Bernard Lehideux
(FR) Fru formand! Parlamentet og dets ordfører har været tvunget til at forkaste et dårligt kompromis, hvilket de gjorde ret i. Vores delegation har forholdt sig tro mod den holdning, som et meget stort flertal i mødesalen stod bag, og hvor man opfordrede til, at enhver undtagelse vedrørende den lovbestemte arbejdstid i sidste ende skulle fjernes.
Sandheden er imidlertid, at Parlamentet var alene om at ønske, at der skulle ske fremskridt. Repræsentanterne for den europæiske befolkning var gået ud over partiskel for at få sat en stopper for den anakronisme, som opt-out-muligheden er. Vi var alene om at foreslå en ægte kompromistekst, som Rådet så fortræffeligt så bort fra, ligesom Kommissionen gjorde. Rådet og Kommissionen har slået pjalterne sammen med dem, der indædt modsætter sig ethvert fremskridt vedrørende arbejdstagernes rettigheder i Europa.
Det står klart, at formanden for Rådet har nået sine mål. EF-Domstolen tvinger ham til at betragte alle rådighedsvagter som arbejdstid, og han har således ikke mistet noget på den konto. Den opt-out-mulighed, han ønsker, findes stadig i praksis, da modstanden mod fremskridt har gjort, at den kører videre. Mere end nogensinde før vil de nye medlemmer, der bliver valgt til juni, skulle kæmpe for topstyret harmonisering af sociale standarder.
Dimitrios Papadimoulis
(EL) Fru formand! Rådet bærer sammen med Kommissionen det fulde ansvar for fiaskoen med at finde frem til et kompromis, og grunden er ganske enkel. Det er fordi, man insisterede på, at vi skulle acceptere et kompromis, som ville bevare opt-out-muligheden for evigt. Man ønskede at bedrage og ydmyge os og millioner af arbejdstagere ved at gøre en midlertidig undtagelse, som Storbritannien fik i 1993, til en varig, arbejdstagerfjendsk bestemmelse. Et stort flertal i Europa-Parlamentet sagde heldigvis nej. Enhver, som måtte være i tvivl om, hvem der bærer ansvaret, behøver blot at lytte til indlægget fra repræsentanten for det tjekkiske formandskab: dogmatisk neoliberalisme, hårdkogt ideologi, arrogance og et billigt forsøg på at bedrage de europæiske borgere.
Hr. Špidla har ikke ret til at fortolke og anvende EF-Domstolens domme a la carte - han bliver nødt til at anvende EF-Domstolens retspraksis og indlede en overtrædelsesprocedure mod de medlemsstater, som i årevis har undladt at anvende Domstolens domme. Han kan ikke sige, at det vil man ikke, fordi man vil revidere direktivet. Lad det være sagt helt tydeligt, at Parlamentet på ingen måde vil indgå et kompromis, hvor opt-out-muligheden ikke afskaffes.
Edit Bauer
- (SK) Fru formand! Efter de oprindelige forhåbninger om, at vi var tæt på en aftale om det reviderede arbejdstidsdirektiv, er det virkelig beklageligt, at dette ikke var tilfældet. Der er mindst to årsager til, at dette ikke var den bedste betænkning for vælgerne inden EU-valget. Den første årsag er en interessant og uventet udvikling, som finder sted i de nye medlemsstater.
En række investorer, navnlig fra de østasiatiske lande, forsøger ikke alene at indføre den østasiatiske arbejdsmoral, som arbejdstagerne beder om beskyttelse mod i henhold til loven, men bringer et ny fænomen ind på arbejdsmarkedet. De forsøger nemlig at erstatte indenlandsk arbejdskraft med østasiatisk arbejdskraft, som er vant til en anden arbejdskultur og et ubegrænset antal arbejdstimer. I den aktuelle krisesituation med stigende arbejdsløshed bliver det asymmetriske forhold mellem arbejdsgiver og arbejdstager stadig mere tydeligt. Det er derfor så meget desto mere nødvendigt at begrænse arbejdstiden under hensyntagen til behovet for arbejdstagernes frihedsrettigheder.
Det andet problem, beregningen af rådighedsvagter, er fortsat ikke løst og har alvorlige konsekvenser for de nye medlemsstater. Under de givne omstændigheder er vi nødt til at vælge opt-out-muligheden, som vi havde foretrukket at undgå, men uden hvilken vi ikke ville kunne garantere befolkningen grundlæggende pleje. Jeg ønsker ikke at pege fingre, men jeg vælger at tro, at vi i den nye valgperiode vil kunne finde en acceptabel løsning på disse presserende problemer.
Roberto Musacchio
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! Fiaskoen med arbejdstidsdirektivet var uundgåelig. Rådet fastholdt sin provokerende holdning, som vi hørte her i Parlamentet tidligere, ved at ignorere parlamentsafstemningen, hvilket derefter gentog sig ved andenbehandlingen nogle år senere. Det er med det afstemningsresultat, vi stiller os op over for vælgerkorpset - vil jeg gerne sige til fru Lynne - da vi faktisk har et mandat fra vælgerkorpset.
Det foruroligende er selve genstanden for denne ekstremisme. Rådet ønsker at bevare både opt-out-muligheden og den årlige beregning af arbejdstiden. Jeg vil gerne påpege over for kommissæren og Rådet, at man er nået frem til arbejdsugen på 78 timer ved at udskyde den hviletid, der fremgår af den tekst, som Rådet har forsvaret. Der er derfor tale om, at situationen er værre end med det tidligere direktiv. Det er oprigtig talt vanskeligt at forstå, hvilken opfattelse Rådet har af arbejde og arbejdsvilkår, men også dets opfattelse af fagforeninger og kontrakter.
Hvis vi fortsætter med opt-out-muligheden, og hvis vi ikke arbejder hen imod en harmonisering af arbejdsvilkårene, arbejder vi ikke for Europa, men imod Europa, og vi skaber med andre ord vilkår, som svækker den sociale orden i Europa og hindrer EU i at håndtere de reelle årsager bag den aktuelle krise.
Ansvaret for fiaskoen ligger således helt og holdent hos Rådet. Parlamentet har gjort sin pligt.
Juan Andrés Naranjo Escobar
(ES) Fru formand! Erkendelse af en fiasko er det første skridt i retning af, at befinde sig i en position, hvor man kan opnå succes. Samrådet har helt klart været en fiasko, men vi har her i dag chancen for at opbygge en dialog igen.
Det vanskelige bestod ikke i de praktiske omstændigheder ved individuel fravigelse fra den maksimale arbejdsuge på 48 timer, fordi det var præcis for at overvinde denne vanskelighed, at Parlamentet tilbød lange overgangsperioder. Problemet bestod i, at der var yderst forskellige synspunkter, når der var tale om fastlæggelse af en fællesskabsregel med det endelige mål at sikre arbejdsmiljøet. Det efterfølgende problem var også at regulere rådighedsvagterne under overholdelse af Domstolens afgørelser.
Vedrørende hovedproblemet med opt-out-muligheden er det min opfattelse, at det, Rådet tilbød, var juridisk selvmodsigende og frem for alt i modstrid med det, jeg mener, er helt afgørende elementer for et Europa, der ikke kan og skal frasige sig sin sociale dimension uden at miste sin identitet. Det var utænkeligt, at man i fællesskabslovgivningen tillod en generel, varig lov, som gik imod henstillingen fra Kommissionen, der via sin sociale dagsorden indtrængende opfordrer medlemsstaterne til at overholde Den Internationale Arbejdsorganisations konvention. Det var også muligt at nå til enighed ved at handle ud fra et sæt undtagelser og generelle regler. Endvidere kunne vi have gjort brug af bidrag fra sociale aktører, med hvem man, hvis deres uafhængighed ellers bliver respekteret, kan indgå rimelige, effektive aftaler.
Kort sagt indeholdt Parlamentets forslag løsninger, som kunne levere det, virksomhederne har brug for, nemlig fleksibilitet med hensyn til at tilpasse arbejdstiden til forskellige arbejdsbelastningssituationer, fordi det er en kendsgerning, at ikke to brancher er ens, og heller ikke virksomheder inden for den enkelte branche er det, og fordi det, vi har brug for, og det, mit hjemland navnlig har brug for - vi har den triste rekord at være det land med den højeste arbejdsløshed i EU - er, at virksomhederne kan skabe mere beskæftigelse og foretage færre afskedigelser.
Jeg hører til blandt dem, der er overbevist om, at vi har brug en omgående reform af vores socialordninger. Jeg tror også, det fuldt ud er muligt at forene økonomisk effektivitet med håbet om sociale forbedringer og at forene frihed med retfærdighed, hvilket præcis er grunden til, at vi skal fastsætte grænser og sociale minimumsstandarder for samtlige medlemsstater.
Philip Bushill-Matthews
(EN) Fru formand! Når fremtidige generationer skal til at fælde dom over Parlamentet i denne periode og dets arbejde med spørgsmålet om arbejdstid, tror jeg, de vil se på parlamentsmedlemmernes adfærd under trilogprocessen med ren og skær vantro. De vil se, at et direktiv her blev født og passet og plejet i starten af 1990'erne, da socialdemokraterne var den største partigruppe her i Parlamentet, og da venstrefløjen var ved magten i de fleste medlemsstater. Det her var et direktiv, som, uanset hvor velment det er, afspejler det socialistiske standarddogme om, at mennesker ikke kan betros at træffe deres eget valg med hensyn til balancen mellem arbejds- og privatliv, at politikere altid er bedrevidende, og naturligvis at europæiske politikere er allermest bedrevidende. Det her var et direktiv om arbejdstid, som bare aldrig fungerede.
Opt-out-bestemmelsen, der oprindelig var tiltænkt Det Forenede Kongerige, blev en undtagelsesbestemmelse, som 14 andre lande i stigende grad havde brug for at anvende, og vi hørte fra det tjekkiske formandskab i dag, at mindst to andre lande nu tilslutter sig gruppen. Imidlertid kunne 21 ud af 27 lande aldrig få direktivet til at fungere, for så vidt angik deres nationale sundhedstjenester, så Kommissionen kom med forslag om at løse dette.
Vi har et direktiv, som åbenlyst ikke kan gennemføres, og hvad har Parlamentets reaktion været? At folk tager fejl, at medlemsstaterne tager fejl, at Kommissionen tager fejl, og at alle skal tvinges ind i denne spændetrøje, der kun findes i én størrelse, og som simpelthen ikke passer til nogen. Forståeligt nok nægtede Rådet at give efter, fordi medlemsstaternes regeringer ligesom parlamentsmedlemmerne er valgt for at give mennesker flere muligheder, ikke at begrænse deres frihed. I Rådet huskede man imidlertid det, visse parlamentsmedlemmer har glemt.
Så opt-out-bestemmelsen fortsætter p.t. uforandret, men det samme gør problemerne, og bolden bliver nu givet videre til næste hold parlamentsmedlemmer i næste mandatperiode. Jeg håber bare, at vores nye kolleger fra alle politiske grupper vil udvise mere fornuft, vil vise, at de lytter til folk og ikke udsteder diktater til dem, vil skrotte direktivet snarere end at forbyde opt-out-bestemmelsen og vil begynde på en frisk.
Jacek Protasiewicz
(PL) Fru formand, hr. kommissær! Det er en kendsgerning, at vi efter fem års hård indsats for at ændre direktivet om tilrettelæggelse af arbejdstiden i dag må erkende, at fiaskoen efter vores bestræbelser er en realitet. Parlamentet har ikke kunnet nå frem til en forståelse med Rådet og vedtage ny og bedre lovgivning, som ville forbedre arbejdstagernes situation, herunder reduktion af den tilladte maksimale længde for arbejdsugen under forudsætning af arbejdstagers samtykke fra 78 timer til 65 timer.
Jeg beklager at måtte sige - og her har jeg en anden holdning end de foregående talere, navnlig fra venstre side i Parlamentet - at en væsentlig del af ansvaret for denne afslutning ligger hos Parlamentet, som vedtog en urealistisk forhandlingsstrategi. Mange lande i Europa har en talemåde om, at man hellere må nøjes med det, man kan få. Desværre bemærkede jeg under forhandlingerne, at dette stykke folkevid syntes at være gået helt i glemmebogen hos de fleste af mine kolleger, navnlig fra venstre side i Parlamentet.
Jeg vil gerne sige noget, selv om jeg ikke gør det med glæde. Jeg vil over for Parlamentet gerne understrege, at jeg under det første møde i Forligsudvalget foreslog vedtagelse af en kompromistilgang, samtidig med, at det, da de fleste medlemsstater i årevis har anvendt fleksible principper om tilrettelæggelse af arbejdstiden med arbejdstagernes samtykke, ikke var berettiget at forvente radikale ændringer, og at dette evt. kunne føre til fastlåsning af forhandlingerne. Det er desværre det, der er sket, og jeg frygter, at dette blev gjort med den kommende valgkamp in mente og ikke med tanke på de europæiske arbejdstageres interesser.
Stephen Hughes
(EN) Fru formand! Det er virkelig bizart, at Rådet skyder skylden for forhandlingssammenbruddet på Parlamentet. Parlamentet lavede al fodarbejdet, og det udarbejdede alle kompromisforslagene. Sent på dagen kom Kommissionen frem med et kompromisforslag, men Rådet rykkede sig ikke en tomme, så man bør ikke skyde skylden for sammenbruddet på Parlamentet.
Nu hører vi så i aften Philip Bushill-Matthews tale om arbejdstagernes valgfrihed - friheden til at arbejde det antal timer, de ønsker. Jeg vil gerne bede Philip se på situationen i Det Forenede Kongerige, som netop er den medlemsstat, der i længst tid har gjort brug af den generelle opt-out-bestemmelse. Ifølge undersøgelsen over arbejdsstyrken arbejder 3,5 mio. arbejdstagere regelmæssigt mere end 48 timer om ugen. Ifølge selvsamme undersøgelse siger 58 % af dem - næsten 60 % - at de gerne ville arbejde mindre end 48 timer om ugen. 2,2 mio. af disse 3,5 mio. i Det Forenede Kongerige får ingen betaling for det ekstraarbejde, de udfører hver eneste uge. De er ikke helt tåbelige, men tvinges naturligvis til at arbejde i så lang tid og er sat i en situation, hvor de bliver nødt til at arbejde over. Det er virkeligheden i forbindelse med anvendelse af opt-out-bestemmelsen.
Ewa Tomaszewska
(PL) Fru formand! Rådet var opsat på at bevare opt-out-muligheden permanent, og det samme gjaldt en reel forlængelse af arbejdsugen. Rådet udviste ikke nogen som helst fleksibilitet.
Problemet med rådighedsvagter er først og fremmest et problem for dem, der arbejder i offentlige tjenesteerhverv og hovedsagelig inden for sundhedssektoren, hvor udvidelse af arbejdstiden ikke alene indebærer ringere vilkår for læger og sygeplejersker, men også er en trussel mod patienternes sikkerhed og sundhed og desuden lægernes civile ansvar for kunstfejl. Valgfrihed på dette område betød, at der på et hospital i byen Radom i Polen ikke blev ansat nogen, som ikke indvilligede i proceduren. Dette betyder, at valgfriheden ikke findes i praksis.
Opsplitning af rådighedsvagterne i aktive og inaktive dele er et forsøg på at klassificere den tid, der i virkeligheden tilbringes som hviletid i arbejdsgiverens tjeneste - tid tilbragt på arbejdsstedet, og som ikke kan tilrettelægges på egen hånd. I praksis er dette derfor det samme som at stjæle de ansattes tid. Der er ingen grund til, at vi skal acceptere løsninger, vi mener, er skadelige.
Jan Cremers
(NL) Fru formand! Tilbage i 1817 slog den socialt indstillede britiske erhvervsmand Robert Owen til lyd for, at man skulle indføre en arbejdsdag på 8 timer. Efter hans mening kunne alle opnå velstand, hvis folk arbejdede i otte timer, og arbejdet var veltilrettelagt. Det oprindelige initiativ med hensyn til at indføre en arbejdsdag på 8 timer kom derefter i USA for nøjagtig 125 år siden. Vi er af den faste overbevisning i vores demokrati i Det Europæiske Fællesskab, at afkortning af arbejdsugen bidrager til et liv, som er foreneligt med menneskelig værdighed. I de seneste årtier har der heldigvis været større opmærksomhed på, at man skal deles om ansvaret for at arbejde og udføre pleje.
I dette perspektiv er det en stor skam, at vi i Europa stadig skal kæmpe for at begrænse længden af den maksimale arbejdsuge. Når man af arbejdstagere kræver, at de systematisk skal arbejde over, og den ugentlige arbejdstid er lang, ødelægger man arbejdspladser. En række undersøgelser har vist, at Robert Owen havde ret. Når man arbejder mere end otte timer, virker det imod hensigten. I disse tider med stigende arbejdsløshed har flertallet i Rådet og Kommissionen udstukket den helt forkerte kurs.
Michal Sedláček
Fru formand, mine damer og herrer! Dette var efter min opfattelse en meget interessant forhandling. Jeg vil gerne svare kort på nogle af initiativerne. For det første vil jeg gerne sige noget, der ikke er blevet nævnt her, og som skal siges helt ærligt. Det skulle vel ikke forholde sig sådan, at Europa har det højeste niveau for beskyttelse af arbejdstagerne i verden? Jeg tror, dette er tilfældet, så enhver tale om en indsats, der har til formål at nedbryde denne form for beskyttelse, eller en tilbagevenden til det 19. århundrede er ganske enkelt ikke sand. Vi forsøger blot at tilpasse forholdene til den aktuelle økonomi og den globale økonomiske situation. Vi lever ikke i det 20. århundrede. Dette er det 21. århundrede, og vi arbejder - jeg vil helst ikke oplyse om det præcise antal timer - men vi arbejder hele tiden. Prøv at se på denne mobiltelefon, og prøv at se på disse computere. Hver især får vi e-mail hver dag, og det er normalt at vi får dem døgnet rundt. Samtidig er der aldrig nogen, som regner på, hvor mange timer den pågældende i realiteten arbejder. Så det forsøg, vi laver her - vi taler om en form for fleksibilitet - er blot et forsøg på, at få Europa som helhed til at tilpasse sig til den globale konkurrence.
Hr. Nassauer havde ret, da han nævnte, vi bør kunne blive enige om tingene, f.eks. spørgsmålet om rådighedsvagter. Jeg vil gerne sige, at Rådet på dette område har strakt sig ganske langt for at imødekomme Parlamentet og har indvilliget i, at rådighedsvagter skulle betragtes som arbejdstid i modsætning til den fælles holdning, som var en ganske anden. Rådet forslog endda Parlamentet, at man med dette direktiv kun skal regulere spørgsmålet om rådighedsvagter og overlade spørgsmålet om opt-out-muligheden til en anden gang, men Parlamentet reagerede ikke på dette. Hr. Figueiredo sagde, at Rådets forslag har svækket situationen for de mennesker, der arbejder, men jeg vil gerne gentage et grundlæggende punkt. Rådet foreslog en reduktion af antallet af timer ved anvendelse af opt-out-muligheden fra 78 til 60 eller 65 timer, men hr. Cercas afviste dette. Rådet foreslog restriktioner både med hensyn til overvågning og indførelsen af opt-out-muligheder. I Rådet blev vi enige om dette, men det blev stadig ikke vedtaget. Hr. Andersson er muligvis forvirret, når han siger, at Rådet ikke er indstillet på at acceptere Kommissionens kompromisforslag. Tværtimod var det Rådet, der - på sit Corepermøde - vedtog disse forslag. Så det kompromisforslag, der blev stillet af Kommissionen, blev accepteret af Rådet, men ikke af Parlamentet.
Jeg vil også gerne tilføje, at jeg ikke ved, hvem der taler med hvilke medlemmer af offentligheden i EU. Vi taler også med medlemmer af offentligheden i EU, men de fortæller os, de ønsker mere frihed, de ønsker ikke, at nogen skal pålægge dem nye forpligtelser, og de ønsker ikke, at politikere bliver ved med at blande sig i deres private tilværelse. Vi er nu nået frem til 20-årsdagen for fløjlsrevolutionen - årsdagen for kommunismes endeligt i Europa - og folk vil gerne fejre denne begivenhed ved rent faktisk at forsvare deres frihed. De ønsker ikke at få pålagt flere og flere bestemmelser og forpligtelser.
Til hr. Hughes vil jeg sige, at jeg synes, jeg i mit indlæg ganske klart gav udtryk for de punkter, hvor Rådet var rede til at indgå kompromis, så det er helt forkert at sige, at Rådet ikke rykkede sig en tomme. Jeg vil gerne tilføje, eftersom ordføreren udtrykte håb om regeringsændringer i Europa, at jeg næppe kan forestille mig - hvis en sådan ændring skulle ske i Storbritannien - at en konservativ regering ville have et andet syn på disse spørgsmål end premierminister Browns regering.
Jeg vil afslutningsvis blot gerne sige, at vi er særdeles skuffet over ikke at være nået frem til en aftale, men hvis man bliver ved med at nægte at se den daglige virkelighed i øjnene, som er, at 15 ud af 27 medlemsstater gør brug af opt-out-muligheden, og at der på nuværende tidspunkt inden for mange erhverv ikke er arbejdstagere nok til at udføre arbejdet, navnlig i de nye medlemsstater, bliver opt-out-muligheden ganske enkelt nødt til at fortsætte med at være en realitet lige nu. Lad os vende tilbage til dette spørgsmål om 10 år, når situationen i medlemsstaterne evt. ser helt anderledes ud. Lad os skabe betingelserne for, at medlemsstaterne ikke bliver nødt til at gøre brug af opt-out-muligheden, og derefter bliver vi måske overrasket over, hvor hurtigt vi kan nå frem til et kompromis.
Vladimír Špidla
Fru formand, mine damer og herrer! Under forhandlingen blev der fremført argumenter, som er blevet anvendt mange gange før og med god grund. Jeg mener, dette er ganske naturligt, idet forhandlingen har stået på i fem år og har påvirket os alle, og jeg vil gerne takke alle, som har bidraget seriøst. Det er imidlertid fortsat en kendsgerning, at vi ikke nåede frem til noget godt resultat eller noget stabilt resultat, og vi bliver formentlig nødt til at reagere på dette. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, hvor typisk det var, at forhandlingen næppe omhandlede noget som helst andet emne end opt-out-muligheden og i et ret begrænset omfang rådighedsvagterne. Der var f.eks. ingen opmærksomhed rettet mod yderligere hvile, og der var heller ikke fokus på ændringer i forbindelse med bl.a. natarbejde. Praktisk talt alle de ændringer, der gik langt videre end spørgsmålet om rådighedsvagter og opt-out-muligheden, er i et vist omfang blevet taget som gidsel i forhold til de to hovedspørgsmål. I 1993 vedtog man et direktiv, hvor undtagelsen var medtaget. I dette direktiv forudså man visse former for ændringer, men ikke en ændring udelukkende rettet mod opt-out-muligheden, men snarere mod direktivet som helhed. I 2003 fastslog EF-Domstolen, at rådighedsvagter tilbragt på arbejdspladsen tæller som arbejdstimer. Afgørelsen har sin egen logik, og det er efter min opfattelse ganske forståeligt. Siden da er antallet af medlemsstater, der gør brug af opt-out-muligheden, steget markant. Grunden hertil er ganske enkel. I de fleste medlemsstater blev arbejdstimer tilbragt på arbejdspladsen ikke behandlet som reel arbejdstid, og så snart de skulle tælles som faste arbejdstimer, begyndte medlemsstaterne at gøre brug af opt-out-bestemmelsen for at kunne overholde direktivet.
Som jeg allerede har givet udtryk for, er situationen kompliceret og har sin egen indre dynamik. Praktisk talt alle mulige veje fremad har været undersøgt i de fem år, de omfattende forhandlinger har stået på. Jeg tror dog ikke, at vores forhandling er slut endnu, og at det er af afgørende betydning at blive ved med at søge efter andre løsninger, fordi den nuværende situation ikke er tilfredsstillende. Der er en række årsager til, at den er utilfredsstillende, og disse årsager rækker længere end rådighedsvagterne (som jeg personligt betragter som det alvorligste aspekt) og ud over opt-out-muligheden, som helt klart er en væsentlig problemstilling. De øvrige årsager omfatter natarbejde, ekstra ferie og en hel række andre emner, som kan - og efter min mening efterhånden skal - undersøges for at forbedre sikkerheden og den sundhedsmæssige beskyttelse på arbejdspladsen, da det pågældende direktiv vedrører arbejdsmiljø. Tilrettelæggelse af arbejdstiden som udtrykt via direktivet omfatter dette særlige aspekt og ikke alene det generelle aspekt.
De to lovgivende organer har ikke kunnet nå til enighed efter en seriøs og langvarig forhandling, der varede i fem år. Vi er ikke kommet ud af stedet, og vi bliver derfor nødt til at se os om efter en anden vej fremad. Kommissionen er for sin del parat og venter.
Mechtild Rothe
Fru formand! Jeg har bedt om lov til at komme med nogle ret korte bemærkninger, da jeg mener, det er nødvendigt.
Formanden for Rådet, hr. Sedláček, har fortalt, at Rådet accepterede forslaget i begyndelsen af sidste uge. Jeg må sige helt tydeligt, at de oplysninger vi fik i trilogen var helt anderledes. Vi fik oplyst, at Kommissionens forslag ikke ville blive accepteret, at der ikke ville være mulighed for nogen opt-out-mulighed i forsøgsperioden, og at perioden på seks måneder ikke ville blive accepteret. Det blev også gjort klart, at rådighedsvagter ikke ville blive betragtet som en nødvendig videreførelse af arbejdstiden. Vi fik også præcis det samme at vide, som er blevet sagt her, nemlig at der var vilje til at indordne sig. Dette var ikke holdningen i Parlamentet. Jeg vil gerne gøre det klart, at vi faktisk fik disse oplysninger. Problemet kan måske være, at man kom ret sent - ikke før efter midnat - men vi fik altså oplysningerne.
For det andet gav hr. Bushill-Matthews indtryk af, at forhandlingerne var præget af forudindtagne og ensidige holdninger. Jeg vil gerne forklare én ting. Forhandlingsdelegationen bestod af ordføreren, hr. Cercas, formanden for udvalget, skyggeordføreren, hr. Silva Peneda, fra Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater og mig selv. Vi var enige om hvert enkelt punkt. Retningslinjerne her i Parlamentet sikrer, at min gruppe ikke har flertallet i forligsudvalgsdelegationen. Resultatet var ganske tydeligt: 15 stemmer for, ingen imod og fem, som undlod at stemme. Forhandlingen i dag har klart vist, at et bredt flertal i Parlamentet støtter denne holdning. Jeg vil nødig have, at nogen går herfra med indtryk af, at der har været tale om forudindtagne holdninger.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
Csaba Őry  
Jeg beklager, at den lovgivningsprocedure, hvormed arbejdstidsdirektivet skulle have været ændret, endte som en fiasko. Dette understreger den manglende konsensus mellem Rådet og Europa-Parlamentet om et af de centrale arbejdsrelaterede spørgsmål. Rådets forkastelse af den kompromisløsning, som blev bekræftet ved to behandlinger i Europa-Parlamentet og støttet af grupper på tværs af det politiske spektrum på både venstre- og højrefløjen, er kommet lige på det tidspunkt, hvor hele Europa oplever, at et stigende antal arbejdspladser går tabt, store virksomheder står i kø for at give meddelelse om deres afskedigelsesplaner, og stadig flere af skatteydernes penge bruges til at hjælpe banker, som er i alvorlig knibe, og afbøde de skadelige virkninger af den økonomiske krise.
Den negative konsekvens af Rådets vedholdende fastholdelse af opt-out-muligheden var, at de som resultat af samrådsproceduren med Europa-Parlamentet, der endte som en fiasko, heller ikke kunne nå frem til en vellykket beslutning om spørgsmålet om lægernes rådighedsvagter, selv om EU's lovgivere allerede var meget tæt på at være enige og acceptere en kompromisløsning. Hvis man var nået til enighed om dette spørgsmål, ville det have været meget mere gavnligt for hver enkelt part end fortsættelse af det juridiske tovtrækkeri. Selv om ingen bestrider substansen i EF-Domstolens domme, er det alligevel en mærkelig situation, at lægerne til stadighed skal anlægge sag mod institutionernes vogtere for at kunne udøve deres rettigheder.
Det er deprimerende, at Rådet i et år med så mange økonomiske og sociale spændinger som 2009 tilsyneladende ikke har lyst til at løse et af de centrale spørgsmål i forbindelse med regulering af arbejdstiden på EU-plan.
