Mindehøjtidelighed i forbindelse med deportationer i de baltiske stater i 1941
Formanden
Mine damer og herrer! I denne måned fejres 70-års-dagen for de sovjetiske myndigheders massedeportationer fra de baltiske stater, som de havde besat siden 1940. Disse deportationer skulle først og fremmest berøve Estland, Letland og Litauen deres sociale og politiske elite. Videnskabsfolk og repræsentanter for de politiske cirkler blev fjernet, og mennesker, som var berømte for at være fritænkere, blev ligeledes ryddet af vejen. I dag er det vores fælles pligt at værne om mindet om de hundredtusinde af ofre for Sovjets terror i de baltiske stater og i stærke vendinger fordømme det totalitære system og de forbrydelser mod menneskeheden, som blev begået af dets ledere. Litauens, Letlands og Estlands lidelser gjorde, at de fik styrke til og blev fast besluttede på at kæmpe for uafhængighed og at vende tilbage til et forenet Europa et halv århundrede senere.
Jeg vil også gerne minde Dem om, at den 22. juni, om ca. to uger, vil være 70-års-dagen for Hitler-Tysklands angreb på Sovjetunionen. Dette angreb markerede afbrydelsen af deres tidligere alliance og den hemmelige Hitler-Stalin-pagt af august 1939, som splittede Europa. Vi har således en række årsdage, som er vigtige for os at huske, og for Europa at huske, men jeg mener, at tilstedeværelsen af parlamentskolleger fra Litauen, Letland og Estland beviser, at europæerne er i stand til at overvinde modgang og meget spændte forhold, hvorfor vi er meget glade for at have vores parlamentskolleger her hos os, især i dag.
Tunne Kelam
for PPE-Gruppen. - Hr. formand! Tak for de venlige ord om solidaritet.
For 70 år siden blev ca. 50.000 statsborgere fra Litauen, Letland og Estland brutalt deporteret fra deres hjem i de sovjetbesatte baltiske stater. Hvis vi sammenligner dette tal på 50.000 ud af de dengang 5,5 mio. indbyggere i de tre baltiske stater med tallet for Det Forenede Kongerige eller Frankrig, ville de 50.000 baltiske deporterede forholdsmæssigt have svaret til 432.000 borgere deporteret fra Det Forenede Kongerige eller 363.000 personer deporteret fra Frankrig. Heldigvis skete dette ikke i disse lande.
Allerede i maj 1941, som formanden sagde, havde det sovjetiske styre besluttet at rense Litauen, Letland og Estland for antisovjetiske elementer i den politiske og økonomiske elite. De deporterede blev transporteret i kreaturvogne til den yderste nordlige del af Sibirien i Sovjet, hvor de blev udsat for sult, kulde og tvangsarbejde. Mænd blev adskilt fra deres familier og sendt i fangelejre, hvor mange af dem døde eller blev henrettet. Mange steder døde næsten halvdelen af de deporterede.
Deportationerne i 1941 var et knusende slag for det demokratiske civilsamfund. Disse vilkårlige voldshandlinger forårsagede dybe psykologiske traumer hos ofrene, hvilket førte til langvarig frygt, undertrykte følelser, selvcensur og passivitet. Dette førte til følelsen af, at retfærdigheden aldrig ville sejre. For at citere vinderen af Sakharovprisen Sergei Kovalev er der ingen tvivl om, at disse handlinger med moderne terminologi kan betegnes som forbrydelser mod menneskeheden. Derfor giver mindet 70 år efter om de baltiske deportationer anledning til en dybere forståelse af, at Deres fortid er vores fortid og vice versa. Det fulde kendskab til forbrydelserne mod menneskeheden i 1941 bør blive en integreret del af vores fælles europæiske historie.
Mine damer og herrer! Jeg vil gerne takke Dem for al Deres opmærksomhed og solidaritet, som de baltiske lande har set frem til i så mange år.
(Bifald)
Hannes Swoboda
Hr. formand, hr. Kelam, medlemmer fra de baltiske stater, mine damer og herrer! I dag mindes vi i særdeleshed fordrivelserne og massedeportationerne fra de baltiske stater. Disse fordrivelser hører til de mest dystre begivenheder i europæisk historie. Det sidste århundrede er ikke uden grund blevet beskrevet som fordrivelsernes århundrede. Vi viser i dag vores respekt for alle ofrene for disse umenneskelige handlinger.
I denne henseende kræver vi en tilbundsgående undersøgelse af Sovjets historie og navnlig af stalinismens ugerninger. Det Rusland, vi kender i dag, bør ikke opfatte dette som et politisk angreb, men som et tilbud om støtte til at beskæftige sig med sin egen historie, der ligesom de andre europæiske landes historie er karakteriseret af positive såvel som negative tider.
Ligesom vi mindes ofrene fra de baltiske stater, tænker vi imidlertid også på de armeniere, der blev udvist fra Tyrkiet i begyndelsen af sidste århundrede. Vi mindes den såkaldte befolkningsudveksling mellem Tyrkiet og Grækenland. Deportationerne i Europa nåede et højdepunkt især i midten af århundredet som følge af naziregimet og kommunistregimet i Sovjetunionen. Fordrivelserne efter Anden Verdenskrig efterlod også dybe sår, ligesom det var tilfældet med fordrivelserne under krigen i det tidligere Jugoslavien.
Vi må imidlertid ikke glemme, at mange koloniherredømmer også var karakteriseret af fordrivelser. Vi må opfordre til en seriøs debat om de forskellige former for fordrivelser og de formodede grunde til dem. Dette bør også omfatte en undersøgelse af skyld og straf af de skyldige, for så vidt som dette stadig er muligt under alle omstændigheder, ligesom det f.eks. nu er tilfældet med Mlaldič. Det afgørende svar herpå er imidlertid europæisk enhed, navnlig med de uafhængige baltiske lande, og en klar forpligtelse til at fortsætte den europæiske enhedsproces, som endnu ikke er fuldført. Denne historiske opgave er noget, som vi ikke kun skylder os selv, men også, og især, ofrene for de mange fordrivelser, der har fundet sted i Europa. Mange politikere fra alle de europæiske lande, fra øst til vest, har arbejdet på at bringe dette i stand. Et eksempel er Gdańskerklæringen underskrevet af Polens præsident Kwaśniewski og Tysklands forbundspræsident Rau.
Eftersom vi ønsker at tage ved lære af fortiden, skal vi være opmærksomme og holde øje med de tegn på fordrivelser, der foregår, som det f.eks. er tilfældet med romaerne. Vi må afvise alle erklæringer som dem, der hævder, at vi skal sende arabiske immigranter tilbage over Middelhavet i deres både, og vi må forsvare os selv mod dem, der ønsker at sætte en stopper for, at vi har opnået et Europa uden grænser, og som ønsker at vende tilbage til snæversynet nationalisme.
Lad os udtrykke vores dybeste respekt for alle ofrene for fordrivelser og deportationer, men lad os i fællesskab forpligte os til en fortsat europæisk enhedsproces som den eneste reelle garanti mod en politik, der førte til så meget fortvivlelse for mennesker i Europa og udenfor i det forrige århundrede. Det må vi aldrig glemme.
Det må aldrig ske igen. Disse opfordringer blev fremsat straks efter Anden Verdenskrig. De gælder stadig i dag, og det bedste svar på dem er et forenet Europa.
(Bifald)
Leonidas Donskis
Hr. formand! Deportationerne af indbyggerne i de baltiske lande i 1941 var en af de mest dramatiske og tragiske begivenheder i det 20. århundrede. Dette slag mod Litauen, Letland og Estland, deres politiske samfund og civiliserede liv i almindelighed isolerede disse nationer og lande i fem årtier. Det var ligeledes et stort slag mod europæisk solidaritet og europæisk samhørighed. Denne isolation sluttede først i 1991, da det endeligt blev muligt at tale om vendepunktet i de baltiske nationers historie. Det var imidlertid 2004 - året for de baltiske landes tiltrædelse af EU - som virkelig markerede slutningen på delingen af Europa. Den bevidste deportation af den uskyldige civilbefolkning, som regel de bedst uddannede og mest fremtrædende, var en uadskillelig del af Stalinæraens sociale manipulation og kampen mod enkeltindivider og nationer, deres minder og værdighed. På trods af det kan vi slutte med et optimistisk notat. Hr. formand, mine damer og herrer! Den kendsgerning, at vi i dag kan nævne 70-års-dagen for deportationen af uskyldige mennesker i de baltiske lande, og at vi anerkender dette, giver Europa sin værdighed, solidaritet og vores fælles politiske minder tilbage.
Roberts Zīle
Hr. formand! Selv om deportationerne i de baltiske stater den 14. juni 1941 og den anden bølge af deportationer i marts 1949 førte til undertrykkelse af tusinder af uskyldige mennesker og til mange års ydmygelser i Sibirien og i dødslejre, har Europa og den offentlige opinion i hele verden til dato ikke anerkendt denne kendsgerning. Der er gået over 65 år siden Anden Verdenskrig. De onde forbrydelser mod menneskeheden, som blev begået af Hitlers totalitære regime, blev klarlagt og straffet for længe siden. Det stalinistiske regimes folkemord i de besatte østeuropæiske lande tillige med i selve Rusland betragtes imidlertid stadig i nogle moderne politiske cirkler som værende et tema, man gør bedst i ikke at diskutere, og selv EU har ikke helt evalueret dette spørgsmål. Det kommunistiske regimes forbrydelser har rent psykologisk sat sig dybe spor hos befolkningen i de baltiske stater. Det kommunistiske system, for at citere Alexander Solzhenitsyn, var baseret på løgne og terror og var et forkrøblet system, som var uacceptabelt for den menneskelige natur. Det ødelagde menneskers moralske værdier, traditioner, solidaritet og selvtillid. Hvorfor har mine landsmænd stadig behov for at lytte til Moskvas beretning om, at der i virkeligheden ikke var nogen besættelse af de baltiske lande, at de baltiske lande ikke var besat som følge af Hitler (Molotov-Ribbentrop)-pagten, og at det var de baltiske landes socialistiske valg i sommeren 1940? Hvorfor skal jeg, og hvorfor skal mine landsmænd stadig lytte til historien om "befrielse" fra disse deporterede, som var de mest veluddannede og de bedste mennesker i de baltiske stater? Jeg opfordrer derfor Europa-Kommissionen om at yde al mulig støtte til en grundig undersøgelse af det kommunistiske regimes forbrydelser, som justitsministrene i flere medlemsstater har opfordret til, herunder alle de baltiske stater, og afslutte denne ufærdige opgave med at evaluere de totalitære regimers forbrydelser. Tak.
Franz Obermayr
(DE) Hr. formand! I den tysk-sovjetiske ikkeangrebspagt fastlagde Hitler og Stalin deres interesseområder i Centraleuropa, og konsekvenserne for især de baltiske stater var katastrofale. Ligesom i Belarus planlagde Sovjet snart deportation af de baltiske staters mest fremtrædende personer, og den første massedeportation fandt sted natten mellem den 13. og 14. juni. Mennesker blev hentet i deres hjem uden forudgående varsel og uden sigtelse.
I 2002 erklærede det estiske parlament, at deportationerne var en forbrydelse mod menneskeheden. I Estland er den 14. juni national mindedag. Det er en dag, hvor man mindes og sørger, men det er også en dag, hvor man værdsætter det nuværende demokratiske og uafhængige Estland. I Europa og i hele verden henleder den 14. juni opmærksomheden på de små staters og folkeslags ofte glemte lidelser, navnlig i det tidligere Sovjetunionen.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
