Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, det drejer sig om side 15. Jeg var ikke den eneste, der havde et indlæg på dette særlige tidspunkt af dagen, men jeg stillede et meget præcist spørgsmål. Jeg ville ønske, at svaret var lige så præcist. Jeg spurgte om, på hvilket grundlag de personer, der var til stede i tilhørerlogen, havde fået tildelt denne plads? Derefter kunne jeg, som enhver anden, se fjernsynsbilleder, hvor jeg kunne konstatere, at ingen af dem havde noget »gæstekort«. Får jeg et svar? Hvis ja, hvornår?

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, jeg husker episoden, for jeg var også til stede, ligesom de fleste andre medlemmer, da De stillede spørgsmålet. Jeg er ikke i stand til at give Dem et svar på nuværende tidspunkt. I eftermiddag er der møde i Formandskonferencen, og jeg skal gøre den opmærksom på Deres anmodning, så De kan få et svar.

Falconer
Jeg skal fatte mig i korthed. Jeg er ikke kommet for at tale om arbejdere, der har forsøgt at forsvare deres levebrød. Jeg er her for at se på et spørgsmål om nogle, der har stjålet fra arbejderne.
I går rejste jeg spørgsmålet om Robert Maxwells modbydelige billede i galleriet udenfor. Jeg bad dengang om en forsikring om, at formanden og kvæstorerne ville undersøge sagen. Kan De fortælle Parlamentet, hvorfor Robert Maxwells billede stadig hænger uden for salen? En velkendt svindler har stadig sit billede i ramme uden for salen!

Formanden
Hr. Falconer, parlamentsbetjentene er allerede blevet anmodet om at foretage det fornødne.

von Habsburg
Hr. formand, jeg har blot en anmodning i forbindelse med episoden i går. Jeg anmoder Dem om også at kræve, at de film, der blev optaget deroppe af episoden, bliver vist. Jeg har hørt, at der vises to ting på filmen: For det første, at en hel gruppe mennesker med hævet knytnæve afsynger Internationale. At der blev sunget, hørte jeg selv, men jeg var ikke helt klar over, hvad det var. For det andet, at en til tv udtalte, at man rent faktisk ville have et andet Europa! Det bør endvidere kontrolleres, om det er rigtigt eller ej. Jeg håber ikke, det er rigtigt!

Formanden
Hr. von Habsburg, jeg må indrømme, at jeg er overrasket over, at De med Deres store viden ikke engang hørte Internationale! Men man lærer jo hele tiden nyt.

McIntosh
Hr. formand, jeg vil blot gerne lige støtte, hvad hr. von Habsburg har sagt. Han rejste en række spørgsmål over for formanden i går for at spørge, hvorfor vore gæster i logen ikke blev eskorteret ud af salen, da artikel 101, stk. 3, var blevet overtrådt, så vi kunne have fortsat afstemningen i fred. Jeg vil gerne bede om et svar. Hvornår tror De, det svar kommer?

Formanden
Fru McIntosh, De vil få opklaret dette, når De får et svar efter Formandskonferencens møde i eftermiddag.

Crawley
Tak, hr. formand. I går blev en af vore kolleger nævnt ved navn og bedt om at forlade salen. Denne handling blev ikke gennemført. Kan formandskabet, der mødes nu og skal mødes senere i denne uge, være så venlig nu at give en status for Parlamentets bestemmelser om kolleger, der ved navns nævnelse bliver bedt om at forlade salen? Hvis disse kolleger ikke forlader salen, hvor meget gælder vore regler her i Parlamentet så?

Formanden
Fru Crawley, jeg er sikker på, at både Præsidiet og Formandskonferencen i eftermiddag vil behandle den situation, der opstod i går, og vi må se, hvilke konklusioner de når frem til.

Pasty
De kan være sikker, hr. formand, jeg skal nok gøre det kort. Jeg vil bare svare fru Crawley, at det punkt, hun rejser, vil blive undersøgt sammen med fru MacIntosh's punkt om ikke-anvendelsen af artikel 101, stk. 3, da de to udgør en helhed. Jeg vil bare komme med en yderligere information til Parlamentet. Med hensyn til de beklagelige, mere end beklagelige hændelser, der fandt sted i går, har jeg erfaret, at en bus tilhørende Parlamentet, indregistreret i Luxembourg, var blevet bestilt af en politisk gruppe til at hente de besøgende, der var i tilhørerlogen, i lufthavnen i Entzheim. Jeg vil gerne have bekræftet denne information og have at vide, hvem der har givet tilladelse til at arrangere en demonstration i selve Parlamentet.

Formanden
Hr. Pasty, der bliver et møde i eftermiddag, hvor De sikkert vil få lejlighed til også at stille andre spørgsmål.

Guinebertière
Mit indlæg går i samme retning som hr. Pastys. Men for at svare fru Crawley, ønsker jeg også - da det er registreret i protokollen, at formanden bad om, at tilhørerlogen blev rømmet - at man stiller spørgsmålet, hvorfor denne rømning ikke fandt sted? Hvad skal man gøre i sådanne tilfælde?

McGowan
Hr. formand, jeg mener, det er meget vigtigt, at vi tager reglerne og procedurerne meget alvorligt, og det hjælper, hvis de medlemmer her, der har oplysningerne, vil kaste lys over situationen. Men er det virkelig passende, at et parlament skal høre på synspunkter og søge og få informationer fra folk som hr. Pasty, der er en velkendt bedrager og dobbeltafstemmer her i salen, og som igen spilder vor tid med procedurespørgsmål?

Formanden
Jeg vil ikke tillade en debat af denne art, og jeg vil opfordre til, at man under ingen omstændigheder kommer med karakteristikker af andre medlemmer.

Mezzaroma
Hr. formand, den eneste måde at løse alle problemerne på ville være at nedsætte et undersøgelsesudvalg, eftersom episoden i går er et problem, der i højeste grad skader europaparlamentsmedlemmernes anseelse, og et problem, der givetvis vil opstå igen. Jeg anmoder derfor indtrængende om, at der nedsættes et undersøgelsesudvalg, således at sagen kan blive fuldt belyst.

Formanden
Formandskonferencen holder møde i eftermiddag, og jeg er overbevist om, at Præsidiet også vil behandle disse spørgsmål.
(Protokollen godkendtes)

Aftaler med Georgien, Armenien, Aserbajdsjan og Kasakhstan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende fire henstillinger:
A4-0026/97 af Hoff for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender vedrørende forslag til Rådets og Kommissionens afgørelse om indgåelse af partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Georgien på den anden side (KOM(96)135-5872/96 - C4-0320/96-96/0092(AVC)); -A4-0024/97 af La Malfa for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender vedrørende forslag til Rådets og Kommissionens afgørelse om indgåelse af partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Armenien på den anden side (KOM(96)136-5871/96 - C4-0319/96-96/0093(AVC)); -A4-0025/97 af Lambrias for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender vedrørende forslag til Rådets og Kommissionens afgørelse om indgåelse af partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Aserbajdsjan på den anden side (KOM(96)137-5870/96 - C4-0318/96-96/0094(AVC)); -A4-0069/97 af Lalumière for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Rådets og Kommissionens afgørelse om indgåelse af partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater og Republikken Kasakhstan (7804/95 - C4-0344/95 og C4-0360/95-94/0221(AVC)); og følgende seks betænkninger:
A4-0081/97 af Kittelmann for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om de økonomiske og handelsmæssige aspekter af partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Georgien på den anden side; -A4-0038/97 af Kittelmann for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om forslag til Rådets afgørelse om Det Europæiske Fællesskabs indgåelse af interimsaftalen mellem Det Europæiske Fællesskab, Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab og Det Europæiske Atomenergifællesskab på den ene side og Georgien på den anden side om handel og handelsanliggender (KOM)96)322-8890/96 - C4-0566/96-96/0180(CNS)); -A4-0031/97 af Kittelmann for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om de økonomiske og handelsmæssige aspekter af partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Armenien på den anden side, der skal erstatte handels- og samarbejdsaftalen med USSR, som de formelle samarbejdsbestemmelser i øjeblikket er baseret på; -A4-0064/97 af Kittelmann for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om forslag til Rådets afgørelse om Det Europæiske Fællesskabs indgåelse af interimsaftalen mellem Det Europæiske Fællesskab, Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab og Det Europæiske Atomenergifællesskab på den ene side og Republikken Armenien på den anden side om handel og handelsanliggender (KOM)96)321-8891/96 - C4-0686/96-96/0179(CNS)); -A4-0082/97 af Schwaiger for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om de økonomiske og handelsmæssige aspekter af partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Aserbajdsjan på den anden side; -A4-0099/94 af Chesa for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om de økonomiske og handelsmæssige aspekter af partnerskabsaftalen mellem Den Europæiske Union og Kasakhstan.
Hoff
Hr. formand, den 22. april 1996 undertegnedes i nærværelse af præsidenten for Republikken Georgien, Edvard Shevardnadze, partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem Den Europæiske Union og Georgien. Efter Den Europæiske Unions opfattelse udgør dette partnerskab et langsigtet tilsagn - således står der i aftalen - som vil knytte befolkningerne i Den Europæiske Union og i Georgien nærmere sammen i løbet af næste generation. Desuden skal det dermed naturligvis opnås, at georgierne integreres i den politiske og økonomiske verdensorden.
Denne partnerskabs- og samarbejdsaftale omfatter en vigtig del med økonomiske og handelsmæssige bestemmelser og en ganske betydelig politisk del. I den politiske del understreges det, at samarbejdet mellem de to parter er baseret på fælles værdier. Det er derfor også af meget stor betydning, at konsolidering af demokratiet og overholdelsen af menneskerettighederne er blevet fastsat som en principiel betingelse for samarbejdet mellem de to kontrahenter. Netop hvad Georgien angår, må det erkendes, at der siden uafhængigheden, men først og fremmest efter de politiske uroligheder i 1993 er gjort store fremskridt i forbindelse med den demokratiske reformproces. Politisk set hersker der således for tiden civil fred i Georgien.
Det eneste ømme punkt er imidlertid fortsat de manglende politiske løsninger på kriserne i Abkhasien og Sydossetien, løsninger, som ville gøre det muligt for Georgien at få sin territoriale integritet tilbage og komme ud af de flygtningeproblemer, som disse konflikter har givet anledning til. Derfor skal Den Europæiske Union og også OSCE for fremtiden bestræbe sig yderligere på at nå frem til en fredelig løsning af disse konflikter.
I økonomisk henseende skal det konstateres, at efter det kommunistiske systems sammenbrud i det tidligere USSR er produktionen faldet drastisk. I årene mellem 1991 og 1994 faldt produktionen til ca. en tredjedel af bruttonationalproduktet for 1991; derudover forekom der i denne periode inflationsrater på helt op til 15 000 % om året. Men med genoprettelsen af freden og konsolideringen af det demokratiske politiske system har også den økonomiske reform fået fodfæste i landet. Georgien kunne således i 1996 notere en vækst i bruttonationalproduktet på ca. 15 % og inflationen begrænsede sig i dét år til ca. 25 %.
Den nye partnerskabs- og samarbejdsaftale er en tilnærmelse af Georgiens økonomi til Den Europæiske Unions, og det vil være af stor betydning for Georgiens fremtidige udvikling. Det kan naturligvis forventes, at med denne aftale vil handelen mellem Georgien og Unionen øges betydeligt, men derudover har Den Europæiske Union forpligtet sig til at bidrage finansielt og som rådgiver til den økonomiske reform, til genopbygningen og til en bæredygtig udvikling i Georgien. Derudover vil imidlertid også europæiske virksomheders investeringer i Georgien gå yderligere i vejret.
Desuden vil Georgien i betragtning af sin geografiske beliggenhed kunne danne bro for handelen mellem Den Europæiske Union og de andre transkaukasiske og centralasiatiske stater. Georgien skal derfor ikke betragtes isoleret, men konsolideres også i regional sammenhæng, hvor det kan udgøre og for tiden allerede er en betydelig stabilitetsfaktor. Det er bemærkelsesværdigt, at der allerede nu er udarbejdet adskillige projekter om anlæggelse af eller genoptagelse af driften af jernbanenet, olieledninger og andre transportnet. Også i den sammenhæng kan partnerskabsaftalen blive af stor betydning.
I bevidstheden om, at partnerskabs- og samarbejdsaftalen vil muliggøre en politisk og økonomisk styrkelse af Georgien og dermed en konsolidering, vil jeg gerne på vegne af Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender henstille til Parlamentet at stemme for denne aftale. Vi kan være sikre på, at med dette samtykke vil forbindelserne mellem Den Europæiske Union og dette traditionsrige land få ny kvalitet inden for rammerne af et langsigtet perspektiv.

Kittelmann
Hr. formand, kære kolleger, i alt væsentligt har fru Hoff allerede indledt det, jeg kan videreføre. Også Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser anmoder Parlamentet om at stemme for den foreliggende partnerskabsaftale og interimsaftalen. Vi skal alle i fællesskab hele tiden bestræbe os på - når vi taler om lande som nu om Georgien og bagefter om Armenien og Aserbajdsjan - ikke at give efter for fristelsen til at opfatte disse lande som identiske problemkomplekser.
Transkaukasien er en region, og det er naturligt, at der her er tale om tre uafhængige suveræne stater, som er særdeles lydhøre, og hver enkelt af dem skal anskues differentieret ud fra hver enkelts specifikke problemer. Jeg siger det, fordi jeg ofte får det indtryk, at der ofte også i parlamentariske drøftelser kan iagttages en form for løftet pegefinger ledsaget af råd, ingen har anmodet om, eller af henvisninger, som ikke altid er gavnlige.
Vil man bedømme situationen i Georgien rigtigt, bliver man nødt til - som fru Hoff også sagde - at tage til efterretning, at for befolkningen i Georgien er overgangen fra et kommunistisk system til en demokratisk samfundsorden ikke altid lige nem at forstå, fordi det tidligere USSR i meget stort omfang støttede Georgien økonomisk på baggrund af dets geografiske beliggenhed. I forhold til andre regioner gik det dette land relativt godt, og derfor var kommunismens sammenbrud og landets søgen efter nye strukturer og de nye demokratiske muligheder, en markedsøkonomi indebærer, forbundet med meget vanskelige ledsagefænomener. Naturligvis spiller forholdet til Rusland endnu i dag en stor rolle for Georgien, navnlig af psykologiske grunde. Den tidligere storebror kan heller ikke i dag lade være med at øve indflydelse dér, hvor det ikke kommer ham ved. Man bliver endvidere nødt til, hvis man vil forstå Georgien, at rette blikket mod det abkhasiske befolkningsmindretal, som i 70'erne havde en overproportional betydning i relation til det georgiske befolkningsmindretal.
Udviklingen af demokratiske institutioner i hele Georgien er en af de muligheder, Den Europæiske Union har for at yde basisbistand, og det sker. Her skal vi naturligvis også holde os den snævre forbindelse med menneskerettighederne for øje. Det arbejde, FN, OSCE og Den Europæiske Union har gjort, har allerede nu haft en stabiliserende virkning og det vil være med til at bidrage til, at der i Georgien på lang sigt kommer fornuftige gode forhold, for så vidt som den enkelte borgers forhold til det, der præsteres, til personlig succes, også vil bidrage til, at de demokratiske strukturer styrkes.
Vi skal hele tiden gøre os klart, at netop i disse lande er økonomisk bistand, der fører til et godt resultat, forudsætningen for at gøre demokratiske strukturer levedygtige. Det, vi nu ser i Albanien og andetsteds, er konsekvensen af økonomiske fejlgreb. Folk, som endnu ikke er øvede i demokrati, og partier, som stadig øver sig på demokrati, er afhængige af økonomisk succes. Partnerskabsaftalens og interimsaftalens betydning ligger i, at vi i Georgien yder hurtig bistand!
Det er overordentlig vigtigt, at vi holder os for øje, at Armenien nu med store anstrengelser forsøger at få både finansiel og sikkerhedspolitisk støtte fra Rusland, Frankrig og Tyskland samt fra Verdensbanken, at der er skabt et godt juridisk miljø for privatiseringen af statsforetagender, at privatiseringen af landbruget skrider hurtigt frem og at privatiseringen af små virksomheder for ca. 90 %'s vedkommende var afsluttet ved udgangen af 1996. Alt dette medfører, at mange problemer i Georgien er omdannet til noget positivt, og det er nu også op til os at bistå politisk. Så er jeg sikker på, at vor politiske vilje vil bære frugt i dette land, for nu er der brug for hjælp til selvhjælp.

La Malfa
Hr. formand, ærede kolleger, overgangen fra kommunistiske politiske regimer til demokratiske institutioner på det politiske plan og til markedssystemer på det økonomiske område skaber helt klart enorme problemer.
Disse problemer har været store i alle de lande, der tidligere hørte under Sovjetunionen. Men også en række lande i Central- og Østeuropa - Polen, Ungarn, Den Tjekkiske Republik, Slovakiet osv. som havde politiske statslige strukturer og faktisk forholdsvis udbyggede markedsøkonomiske institutioner, er stødt på store problemer; for de sidstnævnte har processen med frigørelse fra sovjetstyret dog på en måde været ensbetydende med en genskabelse af den nationale identitet.
Det samme har ikke været - og er stadig ikke - tilfældet med de lande, der i egentlig forstand tilhørte Sovjetunionen, f.eks. de transkaukasiske lande, som vi drøfter her i formiddag. Disse lande er blevet selvstændige ofte uden at have haft en historie som stat eller uden en præcis historie som stat i nyere tid; lande som Georgien og Armenien har en meget gammel kulturel tradition, men har siden 1989 genopdaget deres identitet. Idet de for første gang bestræber sig på at opbygge en markedsøkonomi og en stat, gennemlever disse lande enorme problemer, som vi bør forsøge at forstå.
Kollegerne Hoff og Kittelmann har vedrørende Georgien mindet om, at Europa såvel geopolitisk som økonomisk har en strategisk interesse i at fremme udviklingen i disse lande. I den forstand er det rigtigt at indgå samarbejdsog partnerskabsaftaler; i den forbindelse skal jeg henvise til den glimrende betænkning, hr. Carrère d'Encausse har udfærdiget vedrørende alle landene i dette område, og som udgør et referencepunkt for Europa-Parlamentet med hensyn til problemerne i disse lande.
Af de tre lande er Armenien i en vis forstand det land, der har de største problemer som følge af mangelen på naturressourcer, til forskel fra Aserbajdsjan, som råder over olieressourcer, og på grund af sin geografiske beliggenhed: sammenklemt som i en enklave og uden adgang til havet; og med et århundredgammelt, stærkt problematisk forhold til Tyrkiet, der blev stærkt forværret ved begyndelsen af dette århundrede - som bekendt blokerer Tyrkiet endnu i dag handelen og relationerne med Armenien, en situation vi håber snart får en ende - er Armenien et land, der befinder sig i en vanskelig situation, også på grund af forholdet til Aserbajdsjan, der er besværliggjort af det gamle problem omkring Nagorno-Karabach.
På denne baggrund har samarbejdsaftalen stor betydning. Armenien har en ny ledende klasse i forhold til sovjetstyret. Der har naturligvis udspillet sig både positive og knap så positive begivenheder: ved valget i 1995, som Europa-Parlamentet fulgte, konstaterede vi en række uregelmæssigheder, bl.a. udelukkelsen af et stort parti fra deltagelse i valgkampen; vi måtte desværre konstatere tilsvarende og måske endnu alvorligere problemer i forbindelse med præsidentvalget i 1996, der var genstand for mange forbehold fra observatørernes side og mange protester fra oppositionen; det bør dog nævnes, at situationen for nylig er blevet normaliseret.
Betydningen af disse aftaler, angående hvilke Europa-Parlament forhåbentlig i dag vil afgive en samstemmende udtalelse, har ikke kun en økonomisk dimension, der er særdeles vigtig, men betyder især meget for den politiske dialog, der vil gøre det muligt for Europa og Europa-Parlamentet at følge udviklingen inden for spørgsmålet omkring de politiske og civile rettigheder, pressefriheden osv. meget nøje, dvs. opretholde en vedvarende kontakt, som vil kunne fremme udviklingen af demokratiske institutioner, som i stadig højere grad rodfæstes i bevidstheden hos befolkningen i disse lande.
Hr. formand, ærede kolleger, på denne baggrund håber jeg, Europa-Parlamentet i dag vil afgive en samstemmende udtalelse vedrørende partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Republikken Armenien.

Kittelmann
Hr. formand, kære kolleger, Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser anmoder også for Republikken Armeniens vedkommende om Deres samtykke både til partnerskabs- og samarbejdsaftalen og til interimsaftalen.
Den økonomiske situations politiske miljø i Armenien er blevet stærkt forværret i de sidste år. Opløsningen af USSR, hvor den armenske økonomi tidligere indtog en fortrinsstilling og tillige af politiske og geografiske grunde fik overproportional støtte i forhold til andre lande, fordi den havde sine leverandører af råstoffer samt sine aftagere i regionen, gjorde sin virkning.
Krigen med Aserbajdsjan og de heraf følgende ødelæggelser medførte afsavn og en høj grad af isolation. Efter omfordelingen af kortene, efter at man vedtog at gå over til markedsøkonomi og indføre privatøkonomi, er samfundets situation vedvarende blevet bedre.
Det ses naturligvis også her - og det er vigtigt for os at se det - at samfundet som helhed på grund af rystelsen, på grund af alle disse begivenheder har befundet sig og stadig befinder sig i en relativ labil situation med få konsoliderede demokratiske strukturer, i en situation, hvor der til dels i selve landet gøres indsigelser mod visse forandringer og fornyelser med deraf følgende mistillid hos potentielle investorer.
Man bliver som noget væsentligt nødt til at gøre sig klart, at de demokratiske strukturer også i Armenien er under udvikling og at det i forbindelse med de dårlige økonomiske forhold falder de demokratiske partier svært at formulere fælles mål, hovedsagelig det, der i vore demokratier er opnået gennem årtiers eller århundreders øvelse. Over for Armenien skal man være fair i sin bedømmelse. Dette land har brug for vor støtte. Men vi bliver nødt til også at tage hensyn til den særlige situation. Også her gælder det, at overdrevne belæringer ikke nytter noget. Vi skal derimod med tolerance og et vist mål af solidaritet følge udviklingen i dette land.
Energikrisen har naturligvis også medført, at landets økonomiske situation er overordentlig vanskelig. Den økonomiske blokade og et forbenet bureaukrati, som ikke er særlig motiveret, man kunne måske sige den tidligere kommunistiske slendrian - det siger jeg kun en passant - gør udviklingen overordentlig vanskelig.
Nagorno-Karabakh-konflikten er stadig på dagsordenen. Den har kostet mange kræfter og har stadig en negativ indflydelse på udviklingen i dette land og den politiske stabilitet. Det er at håbe, at den våbenstilstand, der er indført, også fører til en løsning af konflikten, en løsning, som der for tiden ikke er udsigt til, hvilket naturligvis medfører enorme problemer også for landets økonomiske situation.
Hvis den positive udvikling, som nu er inden for rækkevidde, hvis den demokratiske udvikling, som stabiliserer sig, fortsætter på den måde, hvis vi yder vor bistand ikke kun verbalt, men konkret, hvis de internationale hjælpeorganisationer styrker det lille land Armeniens traditionelle selvbevidsthed ved, at vi bliver synlige på stedet, og hvis vi i forbindelse med de hundreder af problemer, som Den Europæiske Union desforuden skal ordne, husker på, at der her er et land, som i særlig grad er henvist til vor bistand, yder vi et væsentligt bidrag. Gennem partnerskabsaftalen, som for os ganske vist finansielt er af betydning, men i forhold til dette lands problemer kun er en dråbe i havet, skal vi opfylde de forpligtelser, vi har påtaget os.
Til slut vil jeg anmode Dem om, at vi benytter denne partnerskabs- og samarbejdsaftale til at give også den politiske ledelse og de demokratiske kræfter som helhed mod til i en vanskelig situation ikke at afvige fra kursen mod demokratisk udvikling. Det er det væsentligste bidrag, vi kan yde til Armeniens udvikling.

Lambrias
Hr. formand, jeg anbefaler Europa-Parlamentet at afgive samstemmende udtalelse om partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Aserbajdsjan, idet jeg dog samtidig præciserer, at jeg under ingen omstændigheder kan tilslutte mig principperne i den skruppelløse, egennyttige politik, som sædvanligvis kaldes »realpolitik«. Tværtimod mener jeg fortsat, at selv om man tjener de mest indlysende gensidige økonomiske interesser, bør samarbejdet afbrydes, hvis det ignorerer åbenlyst umenneskelige forhold og er med til at opretholde ufrie systemer.
Der er ingen tvivl om, at Aserbajdsjan har mange problemer af mange forskellige årsager. Man kan på ingen måde sige, at det lever op til vore forbilleder med hensyn til værdier og principper. Det åbne sår, Nagorno-Karabagh, midt i Aserbajdsjan, flygtningesituationen, den økonomiske situation i et af de reelt rigeste lande på grund af dets olieproduktion gjorde et skuffende indtryk på vor ad hoc-delegation under dens besøg i landet, hvor den måtte konstatere, hvor dårligt demokratiet fungerer i landet.
Alligevel kan Udvalget om Udenrigsanliggender give sit samtykke til partnerskabsaftalen, da vi på trods af de mangelfulde forhold, der stadig er i landet, og på trods af det uløste problem med Nagorno-Karabagh - selv om der gøres en international indsats for at løse det med Minsk-gruppen, uden at det er lykkedes at finde en endelig løsning - alligevel nærer et begrundet håb om, at vi kan opnå visse fremskridt, nu da Aserbajdsjan heldigvis har opgivet sin voldelige undertrykkelsespolitik. Drivkraften er vor overbevisning om, at vi, selv om Aserbajdsjan har haft en mindre gunstig skæbne end de to andre transkaukasiske stater, Georgien og Armenien, bør se på det som et samlet problem, som fr. Carrère d'Encausse så rigtigt har gjort opmærksom på, og føre en gensidigt supplerende politik over for disse tre stater, der ligger i et strategisk og økonomisk værdifuldt område i udkanten af Europa. Dette er også, hvad der foreskrives i den aftale, der undertegnedes for et år siden i Luxembourg, og det er nu på tide at bringe denne i anvendelse, hvis vi ønsker alsidige forbedringer i Aserbajdsjan og et samarbejde mellem de tre forpinte transkaukasiske stater.
Derfor giver Udvalget om Udenrigsanliggender sin enstemmige, samstemmende udtalelse til Kommissionen og Rådet og anbefaler medlemsstaterne at gøre det samme, for EU-staterne bør også ratificere denne aftale. Imidlertid holder vi, og må vi blive ved med at holde, et vågent øje med udviklingen i dette ud fra en strategisk synsvinkel så interessante område i Transkaukasien, både indtil der sker en gradvis, fremadskridende normalisering af forholdene, og indtil der sker en reel demokratisering i landet. Med dette for øje giver vi i Udvalget om Udenrigsanliggender vor samstemmende udtalelse.

Schwaiger
Hr. formand, kære kolleger, Aserbajdsjan er et potentielt rigt land. Oliereserverne i Det Kaspiske Hav er større end Saudiarabiens, og også dets industri, landbrug og tjenesteydelsessektor rummer gode muligheder for udvikling. Men det lider under følgerne af krigen og tillige af de miljøskader, som er forårsaget af en uansvarlig olieudvinding i USSR i de forgangne årtier, og det lider også under det uløste problem, som udgøres af 1 million flygtninge. Landet ligger næsten uden for Den Europæiske Unions dør; Den Europæiske Union er jo i færd med at udvide sig mod øst og vil måske om nogle år kun være skilt fra det af Sortehavet og Kaukasus.
Europæiske investorer er mere end velkomne i landet og efterspørges især til olieindustrien, det dertil hørende materiel, transportvæsenet og byggeindustrien, som er ved at udvikle sig. Aserbajdsjan giver dem allerede nu i stigende grad de nødvendige rammebetingelser for lovende investeringer. Men en afgørende forudsætning for at overvinde den økonomiske krise er planlægning og udbygning af transportvejene via Georgien til Europa samt af energinettene til olien og de produkter, der udvindes deraf. I den forbindelse skal alle muligheder undersøges med henblik på deres rentabilitet og miljøvenlighed.
EU's bilaterale partnerskabsaftaler - vi har allerede hørt det i detaljer - med de tre transkaukasiske republikker Armenien, Aserbajdsjan og Georgien bygger på nødvendigheden af regionalt samarbejde og regional udvikling. Det drejer sig om hverken mere eller mindre end et omfattende regionalt politisk tiltag, som for Den Europæiske Union sammenføjer de økonomiske og finansielle aspekter, integrerer den humanitære bistand, som er betydelig, og ikke lader den politiske dialog, som jo står til vor rådighed, ude af betragtning.
Navnlig gennem et øget samarbejde mellem Aserbajdsjan og Georgien og tillige Armenien, hvis det vil, kan de umådelige oliereserver i Det Kaspiske Hav anvendes til eksport til Europa og den øvrige verden, men også til forarbejdning på stedet. Først dermed åbnes døren til Europa rigtigt i økonomisk henseende. Det regionale økonomiske samarbejde kan imidlertid samtidig bidrage til at fjerne de politiske spændinger i denne region. Med bestræbelsen på tilslutning til de transeuropæiske net og de øvrige transport-, energi- og kommunikationsstrømme bliver således samarbejdet med Europa først muligt. Politisk drejer det sig om en stabilisering af disse tre stater, som naturligvis nu som tidligere medlem af USSR er i færd med dybtgående at omforme deres samfund, deres økonomi og tillige deres politiske beslutningsorganer.
Europa kan som fredelig partner i et samvirke med Rusland og Tyrkiet - og ikke imod dem - bevirke en del. Sortehavet og Bosporus er de centrale forbindelseslinjer i den sammenhæng. Europa ligger endvidere langt nok borte til politisk ikke at kunne optræde som en dominerende faktor. Det ønsker det naturligvis heller ikke. Men Europa er meget efterspurgt som ærlig mægler med henblik på økonomisk fremskridt og fredeligt samarbejde. Vi europæere har med det franske formandskab inden for rammerne af OSCE's Minsk-gruppe en udmærket mulighed for at virke for en snarlig fred mellem Armenien og Aserbajdsjan i og omkring Nagorno-Karabakh. Det vigtigste er her at få fjernet sporene af den krig, der nu er forbi. Blokader skal ophæves - vi har netop talt derom - besættelsen af fremmed territorium ophæves og flertalsbefolkningens autonomi og selvbestemmelse i den omstridte region sikres.
Flygtningene skal kunne vende tilbage til deres hjemstavn, og hvis det ikke er muligt, bosættes i nye områder. Boliger, arbejdspladser og sociale institutioner til i alt 1, 3 millioner mennesker i Aserbajdsjan, Armenien og Nagorno-Karabakh skal opbygges fra grunden. I den forbindelse skal Den Europæiske Union være særlig opmærksom på nødvendigheden af også at sørge for steder, hvor multietniske familier kan bo. Modelprogrammet Fizuli, regionen omkring Fizuli, byer og landsbyer, som er fuldstændig ødelagte, skal genopbygges først og fremmest med støtte fra Den Europæiske Union. En ny infrastrukturakse mellem den transkaukasiske region og Mellemasien skal udvikles omkring udbygningen af transportforbindelserne og energi- og kommunikationsnettene. Vor støtte skal navnlig gå til TRACECA-projektet, som sammenfatter alle disse bestemmelser.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi støtter aftalen med Armenien af flere grunde. For det første er Armenien det land, som lider mest under opløsningen af det tidligere USSR. For det andet har det til dato ikke overvundet følgerne af jordskælvet i 1988 og for det tredje kender vi alle de vedvarende stridigheder om Nagorno-Karabakh.
Alligevel finder vi det uforståeligt, at der i aftalen ikke tilstræbes en løsning for - ifølge en udtalelse fra USA's energiministerium - et af de værste kernekraftværker, der er i drift i verden, nemlig Medzamor. Alle ved det. Kommissionen har jo selv fastslået det i protokollen og tillige sagt: Vi kan som EU ikke stiltiende se på, at dette kernekraftværk igen er blevet sluttet til nettet.
Det er naturligvis helt klart, at Armenien skal have energi et eller andet sted fra, det ved vi alle, og der er for tiden ikke nogen løsning af den simple grund, at nabolandene hele tiden afbryder tilførslen af gas. Det må nu være vor opgave som union at sørge for, at tilførslen af gas sikres, men vi kan ikke så at sige være blinde på det ene øje og se på, at Medzamor kører videre. Det går ikke, for Medzamor er vel at mærke en større fare for os end Tjernobyl.
Jeg mener, vi har to opgaver, nemlig omgående at sørge for, at tilførslen af gas kommer i gang igen og at Medzamor nedlukkes. Det er, hvad udvalget ønsker.

Formanden
Fru Bloch von Blottnitz, jeg lod Dem med vilje overskride taletiden. Jeg har flere gange i denne forsamling givet udtryk for, at ingen medlemmer er i stand til at udtrykke deres tanker på en værdig måde med en taletid på et minut, og for mit vedkommende er dette det eneste punkt, hvor jeg tillader mig selv at afvige fra den strenge overholdelse af reglerne, som jeg forsøger at praktisere på alle andre områder.

Lalumière
Hr. formand, jeg vil allerførst undskylde, at jeg ikke var til stede i Parlamentet, da De gav mig ordet for lidt siden.
Min betænkning for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender vedrører Kasakhstan. EuropaParlamentet opfordres faktisk i dag til at afgive samstemmende udtalelse om partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Kasakhstan på den anden.
Jeg skal kort erindre om, at denne aftale blev undertegnet den 23. januar 1995, men at vi i to år - to år! - har syltet proceduren med samstemmende udtalelse på grund af den politiske situation i dette land, der blev anset for at være for utilfredsstillende. Interimsaftalen, som vi godkendte den 19. april 1996, er derimod trådt i kraft for nogle dage siden. Det er således på tide igen at undersøge, om vi i dag kan give grønt lys til hovedaftalen. Dette spørgsmål om politisk belejlighed blev omhyggeligt undersøgt af Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender på fem møder, hvor det sidste blev afholdt den 27. februar i år.
I dag er Udvalget i stand til at forelægge en række argumenter. Kasakhstan er ganske vist endnu ikke et demokrati, der overholder menneskerettighederne, sådan som vi ønsker det. Observatørerne, f.eks. Amnesty Internationals observatører, er temmelig strenge. Landet har dog vist sin vilje til at tilnærme sig Europa og har i den forbindelse indledt et vist antal reformer, der imødekommer de krav, der er anført i partnerskabsaftalens såkaldte »demokratiske klausul«. Der blev således afholdt valg i december 1995. Det var ikke fejlfrit, men det fandt sted. Siden har det nye parlament vedtaget et antal love, først på det økonomiske område derefter på det civile og politiske område. Året 1997 tegner sig desuden som et meget produktivt år, hvad angår det lovgivningsmæssige arbejde. Der skal forelægges 65 lovforslag i parlamentet. De vedrører navnlig den kasakhiske befolknings rettigheder og rettighederne for de meget talrige mindretal, der er temmelig anerkendte og respekterede i landet: Mindretalsgrupper som russere (38 % af befolkningen), men også tyskere, ukrainere, usbekere, tartarer, uigurer, belarussere, koreanere, aserbajdsjanere og endog polakker. Trods meget store økonomiske vanskeligheder og lige så store sociale problemer - ofte udbetales der ikke lønninger og pensioner - er den politiske situation samlet stabil. Det er rigtigt, at præsident Nazaebaev - som forfatningen giver meget betydelige beføjelser - ikke er villig til at tolerere stridigheden, selv om der eksisterer en politisk opposition, der ser ud til at konsolidere sig. Det drejer sig om oppositionsbevægelsen Hazamat, der er opbygget omkring det socialistiske parti og oppositionsbevægelsen Respublika, der er domineret af det kommunistiske parti.
Den temmelig gunstige udvikling, der således understreges af observatørerne, burde gøre det muligt for os at godkende denne partnerskabsaftale. Det glæder jeg mig over. Selv om Kasakhstan ligger langt væk fra os og ikke er særlig kendt af de fleste europæere, er det et vigtigt land, også i denne centrale del af Asien. Indelukket mellem to stormagter, Rusland og Kina, og tæt ved den turbulente og skrøbelige zone mellem Sortehavet, Det kaspiske Hav og de sydlige tidligere sovjetrepublikker - Kirgistan, Usbekistan, Turkmenistan og Tadjikistan - indtager Kasakhstan en væsentlig strategisk stilling. Den balanceakt, som præsident Nazaebaev behændigt kaster sig ud i mellem alle parter, vil ikke være uden indflydelse for denne del af verden og indirekte for os. I særlig høj grad når Kasakhstan stadig har yderst vigtige nukleare baser på sit område. Det er den tredjestørste atommagt i verden, selv om denne slagstyrke er underkastet eksklusiv kontrol fra den samlede ledelse i Moskva.
På det økonomiske plan er Kasakhstan ikke i nogen god situation. Der har været et fald i BNP på 58 % mellem 1991 og 1997, men der findes betydelige rigdomme i undergrunden, der burde kunne gøre det til en vigtig partner i fremtiden. Det drejer sig navnlig om olie- og naturgasressourcer.
Til sidst, hr. formand, af disse vanskelige årsager, henstiller Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender i dag og efter to års observation og overvejelse til, at der stemmes til fordel for denne partnerskabs- og samarbejdsaftale.

McCartin
Hr. formand, jeg har udarbejdet udtalelsen for Budgetudvalget om aftalen med Aserbajdsjan. Emnet for min udtalelse var virkningen af denne aftale på Fællesskabets budget. Ved første blik ser det ud til, at virkningen vil være temmelig ringe. Disse virkninger kommer gennem tab af indtægter, gennem forøget import fra denne region, eller hvis de skulle påvirke fødevarelagrene gennem landbrugseksport eller omkostningerne ved eksportrestitutioner. Kommissionen har ikke givet os oplysninger om de budgetmæssige omkostninger, men det ser ud til, at de bliver meget små.
Vi må tænke på, at Aserbajdsjan har 7, 5 mio indbyggere. Deres økonomi er blevet forværret i en fire til fem år indtil sidste år, bruttonationalproduktet faldt med mellem 15 % og 20 % om året og ligger i dag på $400-500 pr. capita. Det er indlysende, at et land i denne økonomiske situation ikke vil kunne have nogen stor handel.
Tilsyneladende går mere end halvdelen af deres eksport til det tidligere Sovjetunionen og Iran, og omkring 20 % af import og eksport til Den Europæiske Union. Den samlede import er på omkring $1, 5 mia, og eksporten noget mindre end dette. Det er klart, at dette land befinder sig i en meget svag handelsposition og vil påvirke finanserne meget lidt bortset fra de direkte overførsler, der er indeholdt i TACIS-programmet, og som ikke har noget at gøre med det emne, jeg behandler.
Budgetudvalget glæder sig meget over denne aftale og håber, at den vil tjene til at forbedre den politiske og økonomiske situation; at den vil udvikle sig til et punkt, hvor den kan bidrage meget til Aserbajdsjans økonomiske og politiske velfærd. Vi håber også, at den vil blive frugtbar fra vort synspunkt.

Formanden
Jeg vil gøre en undtagelse og give ordet til hr. Chesa. Vi begyndte temmelig tidligt i dag, og jeg er bange for, at flere medlemmer ikke var klar over dette. Jeg vil dog anmode ordførerne om at overholde tiden, da jeg ikke har i sinde at give dem ordet, efterhånden som de dukker op.

Chesa
Hr. formand, det er den fjerde partnerskabs- og samarbejdsaftale med de kaukasiske stater, som vi i dag gennemgår.
Disse aftalers karakter er grundlæggende ændret, for det drejer sig nu om partnerskab og samarbejde og ikke længere bare om handelsforbindelser. Denne partnerskabsaftale med Kasakhstan, der er indgået for en startperiode på ti år, omfatter indledning af en politisk dialog, et kulturelt samarbejde samt betydelige aftaler inden for den økonomiske og handelsmæssige sektor.
På det handelsmæssige plan indrømmer parterne hinanden mestbegunstigelsesbehandling for alt, der vedrører toldafgifter, bestemmelser vedrørende fortoldning, transit, oplagringer og omladning samt betalingsmetoder og overførsel af disse betalinger. Reglerne for køb, salg, transport, distribution og vareanvendelse på det indre marked tager højde for de grænser, der er pålagt af GATT til fordel for udviklingslandene og de nye betingelser for Republikken Kirgisistans forbindelser med nabostaterne.
Hvad angår det økonomiske samarbejde, vedrører aftalen følgende sektorer: Den økonomiske og sociale udvikling, udvikling af menneskelige ressourcer, støtte til virksomheder - privatiseringer, investeringer og udvikling af de finansielle tjenesteydelser - landbrug og fødevarer, energi og det civile nukleare samfund, transport, turisme, miljøbeskyttelse og regionalt samarbejde. Kasakhstan og Den Europæiske Union forpligter sig til at etablere et tæt samarbejde om fælles værdier, og unionen giver således sin støtte til disse nye uafhængige staters selvstændighed, suverænitet og territoriale integritet for at medvirke til at bevare fred og stabilitet i Europa.

Van den Broek
Mange tak for Deres anerkendende ord. Jeg er meget glad for, at jeg i dag har lejlighed til sammen med Parlamentet at drøfte de aftaler, som vi har opnået med de transkaukasiske lande og med Kasakhstan, fordi disse aftaler, disse partnerskabs- og samarbejdsaftaler udgør en fast plan for Den Europæiske Unions forbindelser med disse lande i det tidligere Sovjetunionen, og fordi denne faste plan også vil tjene som retningslinje for udviklingerne i vore forbindelser med disse lande, i hvert fald i de kommende 10 år. De ved, at Den Europæiske Union også er den største og vigtigste internationale donor for Kaukasus og Centralasien, siden disse lande er blevet uafhængige. Alene for de fire lande, som i dag drøftes, planlægger vi indtil 1999 endnu 720 mio ECU som gaver. Dette beløb er bestemt til teknisk bistand, og hvad Kaukasus angår, hvor det er nødvendigt, til fødevarehjælp og humanitær bistand. Men selvfølgelig kan Den Europæiske Union ikke udelukkende optræde som bistandsyder. Vi må føre en sammenhængende politik for både politik, handel og samarbejde, og vi må i lige så høj grad stræbe efter sammenhæng mellem de midler, som vi anvender på den ene side og forsvaret eller varetagelsen af vore medlemsstaters interesser på den anden side. Denne sammenhæng lader sig udmærket realisere, tror jeg, ved hjælp af disse parnerskabs- og samarbejdsaftaler.
En af de primære interesser er, at vi må hjælpe disse lande i deres udvikling mod stabile uafhængige demokratier med tætte forbindelser med Europa. Aftalerne er udtryk for vor støtte til uafhængigheden, suveræniteten og den territoriale integritet for hver af vore partnere.
Det bliver stadig tydeligere, at ustabilitet i Kaukasus kan udgøre en trussel for hele regionens sikkerhed. Jeg vil her endnu en gang henvise til det, som NATO's generalsekretær, Xavier Solana, sagde derom under sine nylige besøg i Kaukasus og Centralasien. For at tilvejebringe denne stabilitet er både økonomisk og politisk handling nødvendig.
Jeg tror, at præsident Shevardnadze i Georgien talte på vegne af alle lande i området, da han sagde til os, at tiden er inde til at gå fra en periode med humanitær bistand over til en periode med varig økonomisk udvikling og samarbejde, og at stabilitet for disse lande på længere sigt kun kan opnås på denne måde. I mellemtiden er vi klar over, at der i hele det kaukasiske område er vedvarende politiske konflikter, som alvorligt kan true stabiliteten. Alle ordførere i formiddag har talt om det, vi tænker på konflikten omkring Nagorno Karabakh, som allerede i så lang tid har krævet en løsning, og for hvilken der i Minsk-processen og i OSCE-processen allerede i lang tid er søgt efter en løsning. Men vi ved også, at stabiliteten i Georgien i høj grad bestemmes af udviklingerne i Abkhasien og Ossetien.
Kort sagt, det er nødvendigt fortsat at følge også disse udviklinger meget nøje, men vi er klar over, at netop indgåelsen af disse brede samarbejdsaftaler i virkeligheden også kan være et bidrag til undgåelsen af destabilisering og konsolidering af en stabil situation.
Hr. formand, det er i sig selv overraskende, men også opmuntrende at se, at til trods for disse politiske konflikter, som stadig eksisterer, og som foruden økonomiske konsekvenser også har humanitære følger, hvad enten det nu er flygtningeproblematikken i Aserbajdsjan eller de økonomiske konsekvenser, som også Armenien lider under som følge af den vedvarende konflikt med Nagorno Karabakh, er den virkelige overgang til en markedsøkonomi kommet i gang nu fem år efter disse landes uafhængighed. Resultaterne deraf indtil nu må godt nævnes: Georgien har skønsmæssigt opnået en økonomisk vækst på mere end 10 % sidste år. Den armenske økonomi har for andet år i træk opnået vækst, og også i Aserbajdsjan er tilbagefaldet i 1996 vendt, og der er udsigt til en endnu hurtigere udvikling, hvis produktion af off-shore oliefelterne i Det Kaspiske Hav kommer i gang senere i år.
Kasakhstan har ført en drastisk privatiseringspolitik og regner med en vækst på 2 % i 1997, bl.a. gennem en stigning i handel og investeringer på 10 %. Og i alle fire lande, som drøftes i dag, synes der at være dæmmet nogenlunde op for inflationsbølgen, som for blot to år siden alvorligt truede dem. En sådan økonomisk genoplivning må støttes gennem styrkelse af forbindelserne med Europa, og aftalerne og også interimsaftalerne giver grundreglerne herfor: mere bilateral handel baseret på Verdenshandelsorganisationens principper. Det giver også vore investorer de nødvendige garantier. I løbet af de kommende år og i hvert fald så længe aftalerne stadig gælder, kan disse lande udvikle sig til vigtige underleverandører for Europa og til vigtige afsætningsmarkeder for vort erhvervsliv.
Den Europæiske Union arbejder selvfølgelig også gennem sit TACIS-program på at fremme forbindelserne mellem Europa, Kaukasus og Centralasien. Mange initiativer er taget via disse programmer. Jeg nævner blot de programmer, som vedrører f.eks. transport, TRACECA-projektet, energi, INOGATE-projektet, det vil sige vort projekt for forvaltning af rørledninger, og projekter til stimulering af handelen, f.eks. hjælp til disse landes tiltrædelse af Verdenshandelsorganisationen og til gennemførelsen af deres internationale forpligtelser såsom tilpasning af deres lovgivning til Den Europæiske Unions lovgivning.
Disse projekter skal ikke blot forbedre og styrke de bilaterale forbindelser med Unionen, men også stimulere samarbejdet mellem de nye uafhængige stater. For, hr. formand, De ved, at Kommissionen har den opfattelse, at regionalt samarbejde er et væsentligt element af disse landes bestræbelser på at erstatte de gamle økonomiske strukturer fra sovjetperioden med moderne markedsorienterede strukturer.
For de tre mindre kaukasiske lande må dette være en fundamental målsætning i betragtning af, at de uden regionalt samarbejde vanskeligt kan realisere alle deres udviklingsmuligheder. En sådan samhørighed er en kraftig drivfjeder for den politiske stabilitet i området. Desuden er med henblik på en stærk, varieret privat sektor, frem for alt hvis der er mange vestlige virksomheder deriblandt, et juridisk system påkrævet, som forsvarer og også gennemfører deres rettigheder.
Disse økonomiske processer udgør samtidig en stimulering for opbygningen af retsstaten. Det fører mig videre til det punkt, som også praktisk taget alle ordførere har talt om, nemlig kvaliteten af demokratiet i de lande, som i dag drøftes. Vi har at gøre med lande, der, som vi alle ved, har en fuldstændig anden tradition på dette område end vore lande. Men om disse lande kan vi ligeledes sige, at deres tradition også er forskellig fra andre sovjetrepublikkers tradition. Vi vil bestemt heller ikke påstå, at der overalt scores højt med hensyn til demokratiets principper, retsstaten og beskyttelsen af menneskerettighederne, og at vi allerede kunne tale om en konsolideret situation. Nej, arbejdet er langtfra afsluttet. Men spørgsmålet er, hvordan vi bedst kan bidrage dertil. Det er vor overbevisning, at til trods for de mangler, som vi stadig ser, fortjener en opmuntringspolitik klart prioritet her. Vi mener, at netop gennem disse samarbejdsaftaler, som på et bredt område bringer os i nær dialog med disse lande, kan også målet med hensyn til styrkelse af demokratiet og retsstaten bedst fremmes. Jeg er glad for, at jeg i ordførernes indlæg har kunnet mærke, at i en vis forstand også udvalgene og ordførerne anbefaler at følge denne kurs i dette tilfælde og i overensstemmelse hermed også at konkludere, at disse partnerskabsaftaler skal indgås.
Ved at undertegne disse aftaler har vore partnere accepteret denne faste plan for deres fremtid. De værdier, som kommer til udtryk i præamblen og i de almene principper, har de overtaget. Det er den forpligtelse, som det drejer sig om. Jo tidligere vi er i stand til at få disse partnerskabsaftaler til at træde i kraft, desto tidligere tror jeg også, at dette løfte kan opfyldes.
Hr. formand, jeg siger til sidst lige som svar på fru Bloch von Blottnitz' bemærkning og spørgsmål, at situationen omkring den nukleare sikkerhed i forbindelse med reaktoren i Medzamor i Armenien tages op i dialogen med Armenien, og at der også via TACIS-hjælpeprogrammet arbejdes på at garantere denne reaktors nukleare sikkerhed, selv om vi gerne havde set, at lukningen af denne reaktor var planlagt på en tidligere dato, end det nu viser sig at være muligt. Vi fortsætter bestemt med at lægge vægt på dette.
Må jeg slutte og takke ordførerne og også dem, som har talt på de særlige udvalgs vegne, mange gange for deres ikke blot grundige, men også spændende betænkning og navnlig også for den positive indstilling, som de har afgivet med hensyn til indgåelsen af disse aftaler med disse lande i Kaukasus og med Kasakhstan.

Alavanos
Hr. formand, inden kommissæren går, vil jeg stille et spørgsmål i egenskab af formand for Europa-Parlamentets delegation for de tre kaukasiske stater. Kommissæren sagde mange vigtige og væsentlige ting, og vi er alle enige heri. Mit spørgsmål lyder: når nu området er af så stor betydning for Den Europæiske Union, hvorfor har Kommissionen så kun en delegation i Georgien? Hvorfor har Den Europæiske Union ikke en officiel delegation i Aserbajdsjan og Armenien, når lande som mit eget, Grækenland, har ambassader i disse stater?

Van den Broek
Jeg har lyttet opmærksomt til spørgsmålet, og jeg kan blot sige, at jeg er fuldstændig enig med hr. Alavanos i, at det er rent budgetmæssige og logistiske grunde, som i øjeblikket hindrer os i at have repræsentationer i alle nye uafhængige republikker i det tidligere Sovjetunionen. Jeg er ærlig talt glad for, at vi har kunnet åbne en delegation i Georgien. Vi vil gerne gøre dette også i andre lande, som vi også tillægger stor værdi, og i samtalerne med Budgetudvalget gør vi naturligvis også rede herfor. For i år tror jeg ikke, at der står nogen udvidelser med delegationer på programmet. Jeg håber, at der åbner sig nye muligheder til næste år, men så får jeg også konkurrence fra andre republikker i det tidligere Sovjetunionen. For i Kasakhstan har vi en repræsentation i Alma Ata, men f.eks. i Usbekistan, som også udtrykkeligt har anmodet om, at der hurtigst muligt oprettes en delegation, har vi endnu ikke nogen. Vi gør vort bedste.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, jeg har lige et spørgsmål mere, for det var en beslutning fra Energiudvalget. Mener De ikke, hr. kommissær, at hver en krone, som vi gennem TACIS investerer i Medzamor, på forhånd er en tabt krone, fordi værket ikke kan gøres mere sikkert? Det har jo været lukket og er så blevet sat i drift igen. Det skete, fordi tilførslen af gas fra naborepublikkerne svigtede. Den blev simpelthen afbrudt. Ville det så ikke være bedre, om vi koncentrerede hele vort initiativ om at få tilførslen af gas i gang igen? Så kunne Medzamor nemlig nedlukkes igen. Det ligger jo oven i købet i et område med risiko for jordskælv. Ville det ikke være bedre, om vi satte hele vor energi og alle vore penge ind på det end på at reparere noget, som ikke kan repareres?

Rübig
Hr. kommissær, er der en tidsplan for nedlukningen af kernekraftværket?

Van den Broek
For at begynde med det sidste spørgsmål, den tidsplan, som Armeniens regering i øjeblikket anvender, forudser lukning i år 2007. Vi synes, at det er sent, og vi har kraftigt opfordret til en tidligere lukning, og jeg siger til fru Bloch von Blottnitz, at man må gøre begge dele. Hvis lukning af dette atomkraftværk ikke hører til mulighederne på meget kort sigt, så kan vi i hvert fald også gøre os bestræbelser på at øge den nukleare sikkerhed yderligere der, hvor det kan lade sig gøre. Men jeg ved, at det grundliggende problem med denne reaktor er, at den ligger på en brudflade, hvor der kan forekomme jordskælv og lignende, og det er noget, som man naturligvis ikke let kan forhindre med TACIS-programmet. Jeg gentager således, at alt, hvad vi kan gøre for at begrænse denne risiko, også ved at fremskynde lukningsfristen, det vil vi gøre, også ved at lægge vægt på de alternative energiprogrammer.

Jöns
Hr. formand, kære kolleger, jeg taler her som næstformand i delegationen til Transkaukasien, men vil indlede med at takke alle ordførere meget, meget hjerteligt for deres betænkninger og virkelig gratulere dem med dem. De understreger endnu en gang den store betydning, vore partnerskabsaftaler har for op- og udbygningen af disse staters økonomi samt for videreudviklingen og konsolideringen af de endnu nye demokratiske strukturer.
Men demokrati skal også i Transkaukasien betyde, at alt bliver gjort for at sikre den sociale fred i selve disse stater. Det betyder, at alle borgere skal have tag over hovedet, nok at spise og et arbejde. Frem for alt skal der være ytringsfrihed. Dermed er jeg nået til det, som jeg i dag endnu en gang vil henlede alles opmærksomhed på. Det drejer sig om overholdelsen af ytringsfriheden og af menneskerettighederne. I Georgien har vi så godt som ikke noget problem med disse ting. Det er ligefrem en glæde at tale med de unge kolleger i Georgiens parlament om deres arbejde, situationen i Georgien og vore indbyrdes forbindelser. I den forbindelse forbavses vi alle igen og igen over de hurtige fremskridt, Georgien har gjort under den demokratiske op- og udbygning af sine strukturer.
Men på andre områder er der problemer, navnlig i de to andre transkaukasiske stater. Medens olien i Aserbajdsjan lover økonomisk opsving for den nærmeste fremtid, er det kun få givet at få del i demokratiet. Klantænkning og den nepotisme, der er resultatet heraf, bestemmer både den økonomiske og den demokratiske udvikling. Landet regeres autokratisk, regeringspartierne og landets præsident Aliev bestemmer ikke kun diktatorisk de politiske retningslinjer, men de bestemmer også efter forgodtbefindende den i forvejen svage oppositions handlemargen.
Vi bør som Europa-Parlament ikke kun overlade overvågelsen af overholdelsen af menneskerettighederne til Helsinki-komiteen og Amnesty International. Deres arbejde er uvurderlig vigtigt, men også vi har et ansvar her. Det krigeriske opgør om Nagorno-Karabakh mellem Aserbajdsjan og Armenien bruges af armenierne som påskud til at undertrykke oppositionen. I den forbindelse støtter præsident Ter Petrossian sig til det tidligere USSR's love, som på Gorbatjovs tid bragte ham selv i fængsel. I dag benytter han disse love til at forbyde nogle partier.
Der verserer således f.eks. igen og igen processer i Armenien, som man uden tvivl kan betegne som politiske. Det gælder til dels også for den såkaldte Dro-proces. Her har man fundet en gruppe skyldig i terroraktioner og dømt den i overensstemmelse hermed. Helt uden grund forsøgte man imidlertid inden da at sætte denne gruppe i forbindelse med vort socialistiske søsterparti Dasjnak. Ja, man gik endog så vidt, at man hævdede, at Drogruppen havde handlet efter ordre fra Dasjnak. Det blev ganske vist heldigvis tilbagevist af Armeniens højesteret som uholdbart og forkert, hvormed Dasjnak er helt rehabiliteret. Dog spørger jeg, hvor bliver den fornyede tilladelse af til Dasjnaksoution og de sammenslutninger og organisationer, der virkelig står den nær?
En anden proces er derimod stadig ikke afsluttet, den såkaldte 31-proces. Den vedrører 31 kendte oppositionspolitikere. De deltog alle i en stor protestdemonstration mod manipulationer ved præsidentvalget i september sidste år i Armenien. Medens de, der havde arrangeret demonstrationen, takket være det store internationale pres igen er på fri fod, fortsætter processen mod de 31 politikere. Ifølge rapporter fra Amnesty International sidder de fortsat fængslet under umenneskelige vilkår.
Endvidere er jeg bekymret over Armeniens politiske, økonomiske og militære afhængighed af Rusland. Rusland leverer mange livsvigtige varer til Jerevan og har en hær i Armenien samt militære flybaser, som også befinder sig ved grænsen ind til Tyrkiet. Jeg forstår naturligvis godt, at Armenien gør alt for at forbedre sin økonomiske situation. Det var ikke uden grund, at vi som Europa-Parlament den 17. januar opfordrede Tyrkiet og Aserbajdsjan til at lempe den økonomiske blokade. Jeg vil imidlertid gerne endnu en gang understrege: Økonomisk nød må ikke tjene som undskyldning for udemokratisk adfærd! I januar redegjorde vi endnu en gang klart for vor holdning til de transkaukasiske republikker, da vi vedtog d'Encausse-betænkningen. Vi ønsker, at den økonomiske udvikling i Armenien, Aserbajdsjan og Georgien foregår inden for rammerne af en social markedsøkonomi og med respekt for miljøet og menneskerettighederne. Det var blot det, jeg i dag ønskede at understrege endnu en gang.

Konrad
Hr. formand, mine damer og herrer, kære kolleger, krige, gammelkommunister og kontrol fra Kremls side er de faktorer, der prægede de kaukasiske republikkers første år efter USSR's sammenbrud. Først nu er det gradvis ved at lykkes for Georgien, Armenien og Aserbajdsjan at få fodfæste økonomisk og politisk. En varig positiv udvikling vil imidlertid først komme i stand, når de etniske konflikter er bilagt, som i princippet også er en arv fra USSR. Men der kæmpes da ikke mere mellem Armenien og Aserbajdsjan, våbnene tier. Det forholder sig imidlertid således, at Moskva først gav næring til disse konflikter for dernæst at kunne optræde som mægler og få indflydelse. Planen lykkedes. I dag er Rusland igen den førende magt i Kaukasus, Tyrkiet måtte i hast skrinlægge sine planer for dette område, og Armenien er i forvejen i højere grad end sine kaukasiske brødre afhængig af Ruslands bistand. Forholdet til Tyrkiet er ikke normalt, det ved vi. Tyrkerne støtter den sprogligt og etnisk beslægtede azeri-befolkning i krigen om Nagorno-Karabakh, og derudover har Ankara lukket grænseovergangene til Armenien. De vil i første omgang forblive lukkede.
Konflikten om Nagorno-regionen, der ligger på Aserbajdsjans territorium, er dog dette lands tungeste inden- og udenrigspolitiske og tillige finansielle belastning. Regionalpolitisk indgår Karabakh-konflikten også i det internationale pokerspil om olien i Det Kaspiske Hav. Som et aktiv - og det er vigtigt, at vi også anfører det i denne debat - skal man imidlertid opføre de 3, 7 mio indbyggere, som med en meget høj grad af etnisk homogenitet sammen kan deltage i opbygningen af landet. Dette land er jo etnisk mere homogent end samtlige naboer i regionen.
Selv om Armenien geografisk er en del af Asien, føler armenierne og i øvrigt også georgierne sig inderst inde som europæere. Også det religiøse bånd til Orienten er armenierne fremmed, de er for flertallets vedkommende kristne og tilhører enten den armensk-apostolske eller den ortodokse kirke. Armenien spillede lige som Hviderusland i samspillet mellem de i sin tid 15 sovjetrepublikker - også det er vigtigt, når man ser på dette land - en teknisk orienteret særlig rolle; det gælder navnlig inden for kemi og tekstilforarbejdning, og det er givet også et punkt, man skal være opmærksom på i samarbejdet.
Partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Armenien støtter et tæt samarbejde med de europæiske institutioner. Et af aftalens mål er en gradvis tilnærmelse af Republikken Armenien til det åbne internationale system. Det gælder både inden for politik og økonomi. Den Europæiske Union støtter med denne aftale Armeniens suverænitet og dermed også stabiliteten i denne region.

Carrère d'Encausse
Hr. formand, partnerskabs- og samarbejdsaftalerne, som vi i dag taler om, har et fælles punkt: De vedrører lande i den sydlige periferi af det tidligere Sovjetunionen, hvis udmeldelse af det sovjetiske system skete gennem en vanskelig proces, selv om disse vanskeligheder var forskellige.
I Transkaukasus, for jeg vil gerne tale om de fire lande, var baggrunden for selvstændighed krigen i Karabakh, der udkæmpedes mellem Aserbajdsjan og det armenske mindretal, hvilket naturligvis ikke kunne undgå at påvirke nabolandet Armenien, der blev delt af sine brødre ved de kunstige territoriale arrangementer i 1922. I Georgien ødelagde Abkhasiens separatistvilje, støttet og manipuleret af Rusland, republikkens territoriale integritet. I den østligste del af Centralasien var Kasakhstan i 1986 gået ind i en voldsom konfrontationsfase mellem de to nationale hovedgrupper, der bor i republikken: Kasakherne og russerne.
Resultatet af denne forstyrrede udmeldelse af kommunismen er selvmodsigende: 20 % af Aserbajdsjans territorium er i dag besat af armenerne fra Karabakh; det er resultatet af krigen. Flygtningene har måttet flygte fra krigszonerne, og de kan ikke komme tilbage til deres hjem. Deres armod er frygtelig i Aserbajdsjan, Georgien og selv i Armenien. I Kasakhstan ønsker russerne, der er blevet andenrangs borgere at tage af sted trods præsident Nazarbaevs forsonende holdning. Deres andel af befolkningen er faldet fra 45 til 36 %. Den anden del af billedet er dog mere fortrøstningsfuld. Våbenhvilen er ikke blevet brudt i Karabakh i to år, og gruppen fra Minsk vil genoptage sit arbejde med at forsøge at ændre våbenhvilen til en endelig fred. Det er ikke enkelt. I Georgien er situationen også afspændt mellem georgiere og abkhasere, og man håber allerede, at flygtningene efterhånden vil kunne vende hjem igen. I Kasakhstan bestræber kasakherne sig endelig på at berolige det russiske samfund og overbevise det om, at det, under forudsætning af at det accepterer de sproglige begrænsninger, kan forblive i et land, der har behov for dets kompetencer.
Når jeg i lang tid har gjort opmærksom på disse fire landes vanskelighed med at få et selvstændigt liv, er det for at understrege, at de først og fremmest lider under, at der lever så mange nationale og kulturelle samfund på deres territorium, der er blandet på betingelser, der tidligere blev pålagt dem af det sovjetiske system. De etniske fjendtligheder mellem befolkningerne i Transkaukasus og Kasakhstan er ganske vist frugten af en lang historie, men tættere på os er de resultatet af et bevidst projekt fra den sovjetiske magt, der ved at komplicere de interetniske forbindelser og ved at provokere fjendtligheder tilsigtede de voldsomheder, som vi i dag endnu har virkningerne af, og som havde til hensigt lettere at sikre kontrol over befolkningerne i yderområderne. Herfra stammer naget, fjendtlighederne og tragedierne inden for staterne og en adfærd, som vores demokratiske tradition har vanskeligt ved at forstå. Befolkningerne i disse lande, der er dømt til at leve sammen inden for grænser, der ofte kun er lidt i overensstemmelse med deres fortid og deres ønsker, må lære tolerance og rimelig behandling af mindretallene.
De fem år, der er gået siden deres selvstændighed, udgør en temmelig kort periode til at lære demokratiets værdier og respekten for andre. På det tidspunkt, hvor vi vurderer resultatet på dette område, må vi medregne en tragisk historie, som er deres fælles karakteristiske egenskab. Vi må medregne de kriser, der har fulgt deres udtræden af sovjettiden. Vi må medregne de fremskridt, de har gjort, selv om vi beklager - jeg har hørt det, og jeg er enig med alt det, der er sagt - deres utallige krænkelser af de demokratiske normer. Jeg beder Dem, kære kolleger, når De bedømmer dette land, om at have et klarsyn, der tager højde for en frygtelig fortid, og som også tager højde for deres fremskridt og deres forhåbninger.
Disse lande har alle behov for Den Europæiske Unions hjælp og opmærksomhed. Når de er tilknyttet unionen ved de aftaler, der diskuteres her, vil de gå fremad, med vores støtte og den moralske autoritet, som disse aftaler vil give os, på den vej, som de allerede er slået ind på, og hvor de vil nå til vejs ende. Europa skal give sig selv midlerne til at kræve af disse lande, til gengæld for partnerskabet, at de bifalder ikke alene den hjælp, som vi overøser dem med, men også alle det demokratiske livs principper. Ved at handle således ved Irans, Tyrkiets, Afghanistans og Kinas grænser vil vi udvide demokratiets område, og vi håber, at det også her vil kunne vinde terræn.

Goerens
Hr. formand, Europa-Parlamentet skal således udtale sig om en række partnerskabsog samarbejdsaftaler med Georgien, Armenien, Asarbajdsjan og Kasakhstan.
Min gruppe vil ikke undlade at stemme for disse aftaler, hvis mål er at danne grundlag for et stadig tættere samarbejde på det økonomiske, handelsmæssige og politiske område og ved indledning af en dialog, der er det navn værdigt. Jeg vil også gerne lykønske alle ordførerne, der har udtrykt sig om dette emne.
De pågældende aftaler skal fremme udviklingen i de omtalte områder og vedrører lande, der, omend i forskellige grad, bestræber sig på at overkomme de hindringer, der endnu findes mod overgangen eller snarere overgangene: Overgangen fra planøkonomi til markedsøkonomi, overgangen fra det totalitære politiske system til demokrati og statsret. Starten er givet. Den ofte famlende udvikling viser dog den skrøbelige og usikre karakter af det spor, man er gået ind på.
En ting er sikker - det er en overbevisning, jeg har fået i forbindelse med mine forbindelser med de lande, der stadig for nylig led under de kommunistiske diktaturer - disse lande vil ikke kunne komme ud af det selv. For at understrege den møjsommelige karakter af den økonomiske forandring for eksempel vil jeg for øvrigt gerne citere Lech Walesa, som skal have sagt følgende: «Man kan let forandre et akvarium til fiskesuppe, forandringen af en fiskesuppe til akvarium hører derimod ind under miraklerne. Det samme gælder overgang fra planøkonomi til markedsøkonomi«. Med det vil jeg sige, at ikrafttrædelsen af partnerskabs- og samarbejdsaftalerne kun udgør en nyttig ramme, men den er ikke i stand til alene at garantere de igangsatte reformers uigenkaldelige karakter. Man må gå videre. Alt taler for en mobilisering uden fortilfælde af vores teknologiske, videnskabelige, endog pædagogiske og menneskelige ressourcer, for disse bestræbelser kan accelerere bevægelsen mod mere demokrati, ret, økonomisk og individuel frihed og også mod mere selvstændighed. Der skal absolut iværksættes alt for at mangedoble udvekslingerne. Det er en opgave for eksperterne.
Vi har en betydelig arbejdsløshed i vores lande, herunder en intellektuel arbejdsløshed. Vi oplever et tab af videnkapital, som vi let ville kunne bruge til genopbygning af disse lande. Det er ikke tilstrækkeligt at forbedre disse landes makroøkonomiske parametre, man må også sørge for, at bonden, advokaten, skomageren, butiksindehaveren, hotelejeren samt de små og mellemstore virksomheder kan finde vejen til større frihed og mere uafhængighed på det økonomiske plan. Det samme gælder for forandringerne på det demokratiske område. Desværre tillader den taletid, jeg har tilbage, mig ikke at afslutte min tale.

Alavanos
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at de tre kaukasiske stater er Asiens port til Europa, hvor gamle kulturer mødes og blandes; i dag er det skæringspunkt og træfpunkt for kristendommen og islam. Det er lande belastet af en fortid, og som befinder sig midt i voldsomme regionale konflikter. På denne baggrund er der, som alle medlemmerne og kommissær Van den Broek helt korrekt har gjort opmærksom på, brug for en stabil, konsekvent og dynamisk tilnærmelsespolitik fra Den Europæiske Unions side.
Her må vi træde meget varsomt, og det gælder især Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne rose alle ordførerne; men vi må passe på, at denne mangfoldighed af henstillinger, denne konkurrence mellem Udvalget om Udenrigsanliggender og Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser ikke kommer til at betyde, at Parlamentet står med en række forskellige beslutninger, der modsiger hinanden, så vor intervention og vort engagement ikke bliver overbevisende, ikke bliver konsekvent og ikke bliver stabilt, og så de tre stater tror, at nogle af os holder med Aserbajdsjan og er imod Georgien og andre er venner med Rusland og fjender af Georgien eller omvendt. Dette er en svaghed, som vi ser gentaget her i dag, og jeg tror, vi skal passe meget på. En anden svaghed, som vi også skal passe på, skyldes budgetmangler, og det er manglen på EU-kontorer i dette område, som har kolossale muligheder, men også er en tikkende bombe. Når alle multinationale virksomheder har kontorer i Aserbajdsjan, og når lande med så små muligheder som Grækenland har ambassader i Aserbajdsjan og Armenien, kan Den Europæiske Union efter min mening ikke bare blive væk, hvis den ønsker at engagere sig på denne måde. Kommissæren nævnte - og dette er meget vigtigt - at Den Europæiske Union er den største finansielle bidragyder i området. Dette får mig imidlertid til at tænke på Albanien. Vi må ikke glemme, at Albanien er et typisk eksempel på et land, som har modtaget en omfattende finansiel bistand, og her var vi i den samme situation. Derfor mener jeg, at vi ud over den finansielle støtte er nødt til at intervenere for at løse de regionale konflikter, især i dag, hvor Minsk-initiativet tilsyneladende er gået i stå.

Schroedter
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, De taler først og fremmest om den transkaukasiske regions betydning for Europa. Men dermed beskrives nøje karakteren af partnerskabs- og samarbejdsaftalerne, som ganske vist teoretisk bygger på partnerskab, men har en iøjnefaldende hang til først og navnlig at være af stor betydning for Den Europæiske Unions medlemsstater og deres interesser i regionen.
Den faktiske situation, det stadium, den demokratiske udvikling er på og viljen til den, det stadium, statsborgernes rettigheder er på, opbygningen af en fri demokratisk jurisdiktion, evnen til at klare flygtningestrømmene i regionen og det, at Armenien og Aserbajdsjan er i krig med hinanden, bliver mere og mere til biting. Et ligeberettiget partnerskab betyder imidlertid, at hele befolkningen kan være med.
Den Europæiske Union skal først og fremmest bidrage til stabilitet og udvikling i disse regioner og ikke kun vise sin egen interesse i regionens olie og en sikker korridor til olieledningerne. Regionen har i første omgang brug for fred, for at der overhovedet kan foretages investeringer, bygges infrastruktur og laves tilslutning til nettene. Dertil hører netop først og fremmest, at der i CSCE-aftalen bidrages til en reduktion af regionens militære potentiale, for kun på den måde kan helhedsstrategier overhovedet komme til at virke.
Partnerskabs- og samarbejdsaftalerne kunne her være et vigtigt element, det er helt rigtigt, for så vidt som de omsættes afbalanceret til gensidig fordel og i et reelt partnerskab og virkelig tager sigte på regionens behov. Det ser meget forskelligt ud. I Georgien ser vi de første tegn på, at den politiske situation er ved at stabilisere sig. Den anden regering forsøger at holde konflikterne i Sydossetien og Abkhasien nede, selv om der stadig ikke er nogen institutionel løsning.
Helt anderledes er situationen mellem de krigsførende parter Armenien og Aserbajdsjan. Dér har vi en frontlinje, som deler Aserbajdsjan. På begge sider af den har begge parter opstillet mange tropper, og en del af Aserbajdsjan er besat med armenske Karabakh-tropper. Den grænse, der er, er frontlinjen og ikke den internationalt anerkendte grænse, og en enkelt gnist er nok til, at kampene blusser op igen.
OSCE's krav om en fremskyndelse af processen med henblik på en fredelig bilæggelse ud fra organisationens princip, nemlig det centrale krav om en autonom region med den højeste grad af selvstyre inden for Aserbajdsjans internationalt anerkendte grænser, fik ikke Armeniens samtykke. Det irske formandskab overtog derimod OSCE's statement med alle krav. De vanskelige samtaler netop om Nagorno-Karabakhs status er siden gået i stå. Det betyder for ca. 1 mio flygtninge, at de skal udholde et ophold, som allerede har varet i fem år, i lejre, telte, lerhytter og godsvogne og at det forlænges på ubestemt tid.
FN's krav om hjemsendelse af alle flygtninge kan ikke gennemføres inden for en overskuelig tid. Hvis Europa i denne situation går ud fra sikre tredjelande, gør det sig blot illusioner. UNHCR har over for mig bekræftet, at hverken den politiske eller den juridiske situation overhovedet taler for et sikkert tredjeland, især da ikke i Armenien og Aserbajdsjan.
En fredsaftale er en forudsætning for et økonomisk samarbejde. Det går slet ikke, eller vil De bringe investeringerne til Nagorno-Karabakh gennem Latchin-korridoren? Derfor mener jeg, at vi skal etablere en forbindelse mellem ratificeringen og notificeringen af aftalerne og fredsaftalen, dvs. det skulle virkelig være forudsætningen, og kun således er det muligt, at også vi støtter en kohærent, ansvarsbevidst, udenrigspolitisk handlemåde. En økonomisk handlemåde er i denne situation en illusion!

Souchet
Hr. formand, de partnerskabsaftaler, som vi gennemgår i dag, udgør et klart, sammenhængende og positivt politisk signal til de unge kaukasiske republikker. De stemmer overens med sikkerhedsinteresserne på kort og lang sigt i Den Europæiske Unions lande. Kaukasus er ikke verdens ende, det ligger for vores dør, hvilket indebærer direkte indvirkning på vores sikkerhed. Derfor er vores gruppe tilfreds med at se, at spørgsmålene om miljøsikkerhed, nuklear sikkerhed, bekæmpelse af organiseret kriminalitet og narkotikahandel omfattes af disse aftaler.
På længere sigt skal vores mål være at medvirke til at en varig stabilisering af situationen i denne region. Uden at ville overdrive deres rolle kan disse partnerskabsaftaler hjælpe med hertil og først ved at støtte suverænitet og uafhængighed hos hver af disse unge republikker, der lige er blevet suveræne og uafhængige efter det sovjetiske systems sammenbrud, og som er særlig knyttet hertil.
Samtidig med at vi opfordrer til det vanskelige regionale samarbejde, skal vi dog kunne respektere hver enkelt stats specifikke egenskab og identitet. Forskellene er betydelige: To af dem har en kristen tradition og europæisk kultur; visse har fjernet deres tidligere kommunistiske ledere, og andre har bevaret dem under nye former efter ofte suspekte valg. Samlet kan aftalerne dog medvirke til at begunstige rodfæstelsen af den demokratiske praksis og udviklingen af markedsøkonomien i samfund, der står over for betydelige overgangsvanskeligheder - Hélène Carrère d'Encausse erindrede om det for lidt siden. Disse vanskeligheder berettiger fra vores side iværksættelsen af visse former for hjælp, forudsat at den, hr. formand, virkelig er effektiv, og at dens formål ikke paradoksalt er at udligne de frygtelige virkninger af de blokpolitikker, der føres mod visse af disse stater af nogle af vores regionale partnere.

Truscott
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere alle ordførerne for deres udmærkede betænkninger, som dækker interimsaftalerne og partnerskabs- og samarbejdsaftalerne med de tre transkaukasiske stater Armenien, Aserbajdsjan og Georgien og den centralasiatiske stat Kasakhstan.
Naturligvis har Parlamentet allerede vedtaget fru Carrère d'Encausses betænkning om Transkaukasien, der dannede baggrund for partnerskabs- og samarbejdsaftalerne med tre ud af fire af de lande, vi behandler i dag. Jeg vil gerne takke hende varmt for hendes tidligere bidrag til dette emne.
Vi har naturligvis at gøre med to forskellige regioner i verden i denne debat - Transkaukasien og Centralasien. Disse regioner er meget forskellige, selv om de har visse karakteristika til fælles: Begge har udgjort dele af det tidligere Sovjetunionen og har arvet en ødelagt kommandoøkonomi og et politisk system, der har været undergivet Moskva. Kasakhstan, Aserbajdsjan og i mindre grad Georgien og Armenien er stærkt påvirkede af det forhold, at de ligger nær ved Det Kaspiske Hav, og i særdeleshed er de afhængige af udnyttelse og transport af olie. Alle fire lande søger at hævde deres uafhængighed af Moskva, samtidig med at de i forskellig grad samarbejder med SNG. I en vis udstrækning er det formålet med interimsaftalerne og de dertil knyttede aftaler, at de skal støtte disse landes uafhængighed og hjælpe med overgangen til markedsøkonomi og demokratisk udvikling.
Det er vigtigt, at EU opbygger forbindelser med sådanne lande, der ligger i en vigtig geopolitisk region. Kasakhstan ligger mellem Rusland og Kina og nær Iran og det politisk ustabile Afghanistan. Georgien, Armenien og Aserbajdsjan ligger mellem Det Kaspiske Hav og Det Sorte Hav med både Iran, Tyrkiet og Rusland som nære naboer.
Konflikten mellem Armenien og Aserbajdsjan om Nagorny Karabakh og kampene om Abkhasien i Georgien gør dette til en ustabil region.
Den økonomiske og demokratiske udvikling i tre af de fire lande har været svag. Som det fremgår af fru Hoffs betænkning, har kun Georgien med den tidligere sovjetiske udenrigsminister Eduard Shevardnadze ved roret haft held til at afholde frie og retfærdige valg og modstå en bevægelse i retning af autoritære metoder.
Vi har set svindel ved valgene i Armenien og Aserbajdsjan, mens præsident Nazarbajev i Kasakhstan har krænket landets forfatning og kuet oppositionen. Disse lande må forbedre deres standard med hensyn til demokrati og menneskerettigheder.
Jeg er enig i det, fru Lalumière har sagt om det upassende ved den form, de samarbejdsaftaler, disse lande skal underskrive, har i øjeblikket. Det er vildledende at give det indtryk, at EU og Parlamentet støtter niveauet for demokrati og menneskerettigheder i Kasakhstan, Armenien og Aserbajdsjan.
Så når vi vedtager alle disse betænkninger, håber jeg, at Parlamentet fortsat nøje vil overvåge situationen i de pågældende lande. Ved at udvikle nærmere forbindelser med disse fire lande må Den Europæiske Union arbejde hen imod at udvikle velstand, fred og demokrati.

Bernard-Reymond
Hr. formand, kære kolleger, da Sovjetunionens blykappe er smeltet, kan vi komme med en konstatering og formulere et krav.
Konstateringen er, at vi i Transkaukasus såvel som mange andre steder genfinder næsten de samme problemer med nationaliteter, grænser, mindretal og etniske og religiøse forskelle, som fandtes tidligere. Af og til kommer for øvrigt hertil arven med opdelinger, der blev praktiseret af USSR som for eksempel i Nagorno Karabakh.
Kravet er at behandle denne situation i en helt ny ånd for at bringe varige løsninger. Det er i den sammenhæng, at den blandede aftale vedrørende Armenien indgår, og som man anmoder os om at godkende i dag. At give dette land mulighed for at styrke sin selvstændighed, at udvikle sit demokrati, at åbne sig mere mod det internationale liv, at orientere sig mod markedsøkonomien, at variere sine økonomiske strømme, der hidtil har været centreret for eksklusivt omkring det tidligere USSR, at opnå ophævelse af blokaden, derefter udvikle et solidt og tillidsfuldt regionalt samarbejde med nabolandene, det er målene i denne aftale, som jeg godkender.
Jeg håber, at Europa vil bruge sin indflydelse, for at det kan blive sådan, og især således at Armenien får den handelsfrihed, der er et af fundamenterne for folks rettighed, der navnlig gør det muligt at lukke et farligt atomkraftværk, og som også udgør en absolut nødvendig betingelse for en vedvarende fred i denne region.

Ephremidis
Hr. formand, jeg har et par bemærkninger. Vi drøfter her 3-4 stater i Transkaukasien, lige så mange eller flere i Centralasien, og det gør vi under ét og på meget kort tid. Jeg vil gerne sige, at forhandlingen er alt for overfladisk tilrettelagt, som om den drejede sig om døde ting, som man kan behandle ens, og ikke om befolkninger med gamle og nye kulturer, med kulturelle, religiøse, økonomiske og sociale traditioner. De kan ikke puttes ned i den samme form, i den samme forhandling. Og denne dårlige tilrettelæggelse af forhandlingen leder mig frem til min anden bemærkning. Samtlige de betænkninger og henstillinger, vi har hørt fremlagt, har, på trods af ordførernes gode hensigter, et fælles karaktertræk. Hvad er så det? De afslører et formynderi, en trang til at belære, som den rige onkel, der vifter med pengene og fortæller, hvordan man skal opføre sig, ellers er der ikke noget at hente. Og jeg vil tilføje, at vi ikke har taget ved lære, i hvert fald ikke af eksemplet med det på alle måder langt mindre land, Albanien, hvor disse metoder har ført til den nuværende situation, som i den grad har bragt Fællesskabets og den amerikanske parts metoder under håndteringen af disse såkaldte nye demokratier frem i rampelyset i al deres latterlighed. Min tredje bemærkning er - for ikke at være for negativ - at vi er nødt til at gå forsigtigt frem, vi er nødt til at have en strategi, og vi er nødt til at se på disse lande, disse befolkninger på et ligeværdigt grundlag; vi er nødt til at respektere deres værdighed og deres historie, hvis vi vil etablere samarbejdsforbindelser og givtige aftaler med dem. Ellers vil det se ud, som om vore eller ordførerernes hensigter i virkeligheden dækker over en fællesskabspolitik, der har til hensigt at udplyndre disse lande og etablere neokolonialistiske bånd og forbindelser; og prisen vil disse befolkninger og de europæiske befolkninger komme til at betale.

Van der Waal
Hr. formand, de foreslåede aftaler med republikkerne Transkaukasus og Kasakhstan stiller os over for et vanskeligt dilemma. Den politiske stabilitet, respekten for de fundamentale menneskerettigheder og demokratiseringsprocessens fremskridt vækker store bekymringer. Dertil kommer, at fredsdrøftelserne om de etniske problemer i dette område ikke giver særlig lovende perspektiver. Vi er bange for, at så længe der ikke er fundet nogen løsning på disse politiske problemer, kan der ikke forventes ret meget af de foreliggende aftaler.
Desuden er det usandsynligt, at landene som følge af, at de økonomiske reformer forløber møjsommeligt, kan opfylde de forpligtelser, som følger af traktaterne. Det rejser spørgsmålet, om mindre ambitiøse traktater alligevel ikke ville have været bedre.
Den eneste grund til alligevel at gå med til de foreliggende aftaler, er den overvejelse, at et mere snævert samarbejde mellem Unionen og de transkaukasiske republikker og Kasakhstan kan stimulere reformprocessen. Erfaringer, der er gjort i forbindelse med aftaler med f.eks. Tyrkiet og Hviderusland, har imidlertid lært os, at vi ikke må overvurdere Unionens evne til at justere i denne henseende. Jeg har derfor spurgt mig selv, om det ikke ville være bedre at afvente et politisk mere gunstigt tidspunkt for ratificeringen af aftalerne. Efter kommissærens indlæg mener jeg imidlertid, at der ikke er ret mange gode argumenter for udsættelse.
Hvad angår aftalernes indhold, vil jeg til sidst lige understrege betydningen af nogle miljøaspekter. Beskyttelsen af olie- og gastransporterne gennem de forskellige rørledninger, bekæmpelse af forureningen af Sortehavet og Det Kaspiske Hav samt lukningen af atomkraftværket i Medzamor i Armenien fortjener al opmærksomhed.

Camisón Asensio
Hr. formand, som formand for Delegationen for Forbindelserne med Centralasien og Mongoliet vil jeg tilkendegive vores støtte til den samarbejdsaftale med Kasakhstan, der i dag er til behandling. Vi mener efter bedste overbevisning, at denne aftale vil hjælpe den unge republik til at konsolidere sit nye demokrati, at udvikle sin økonomi og fuldføre overgangsprocessen til en markedsøkonomi. Som andre har påpeget, mener heller ikke vi, at situationen i Kasakhstan endnu er tilfredsstillende med hensyn til beskyttelsen af frihedsrettighederne, respekten for menneskerettighederne og den demokratiske udvikling. Men det er på den anden side også hævet over enhver tvivl, at der er taget nogle positive skridt, som skaber et vist håb om, at man nu er slået ind på den rette vej, som tillader at iværksætte aftalen. At forsinke den vil risikere at få en kontraproducerende virkning, da det kan øge risikoen for tilbageslag.
For Den Europæiske Union har denne republik en stor strategisk betydning, og stabilitet er af den allerstørste interesse. Man må ikke glemme, at der er tale om verdens tredjestørste atommagt, et land, som råder over store mine-, energi- og tekstilressourcer - og også rumfartsanlæg-, som ligger på grænselinjen mellem islam og kristendom, og som har et stort mindretal af tyrkisktalende og af russisk- og polsktalende. Området ligger i realiteten ikke så langt fra Den Europæiske Union, da Tyrkiet og Østeuropa fungerer som nærliggende og naturlige adgangsveje til Den Europæiske Union.
Opsummerende, hr. formand, skaber aftalen de bedste betingelser for en gensidig udvikling af de økonomiske og kulturelle forbindelser. Nu må man blot bede til, at de politiske forhold i Kasakhstan gør dette muligt.

von Habsburg
Hr. formand, kære kolleger, denne drøftelse om de fire stater og de aftaler, vi skal træffe afgørelse om, er af afgørende betydning. Det gælder ikke kun i økonomisk, men netop også i politisk henseende, for denne region vil for fremtiden få en ganske særlig betydning. Den har vigtige råstofreserver, navnlig olie, sandsynligvis væsentlig mere, end man regner med i dag. Den, der får denne region som ven, vil altid være bedre stillet end den, der mister den som ven.
Det andet er naturligvis spørgsmålet om islam navnlig i to af disse stater. Der er jo to kristne og to islamiske stater. De to islamiske stater bebos hovedsagelig af tyrkiske befolkninger, som desuden står på udmærket fod med tyrkerne. Jeg bliver derfor nødt til igen en gang helt klart at sige: Vor politik over for Tyrkiet er af en kortsynethed, der tager vejret fra en. Vi har brug for dette land. Vi har absolut brug for det, fordi det i det islamiske område betyder alternativet til visse kræfter, som er meget farlige. At tyrkerne forstår det, er helt klart. Jeg har i den sidste tid været i Tyrkiet nogle gange. Jeg ved bestemt, hvor mange mennesker der netop fra disse to islamiske stater i dag er i Tyrkiet, hvor de uddannes. Jeg vil næsten sige, at der ret beset er to nationer, som giver os et eksempel, hvad udviklingsbistand angår, nemlig tyrkerne og kineserne. Tyrkerne, fordi de primært og på afgørende vis yder udviklingsbistanden til menneskene, dvs. omsider giver disse folk de strukturer igen, som det russiske herredømme i sin tid røvede fra dem, og kineserne, fordi de navnlig i Afrika holder deres udviklingsbistand på menneskenes niveau og ikke støtter kæmpeprojekter som visse andre stater, som så ofte ikke just bringer dette kontinent nogen velsignelse. Vi bliver derfor nødt også at tænke politisk med hensyn til disse to stater. Vi bliver nødt at samarbejde med Tyrkiet her, for det er Europas interesse på lang sigt.
Men hvad de to kristne stater angår, nemlig Georgien og Armenien, vil jeg gerne først om Georgien kort sige følgende: Det er helt givet rigtigt, at vi støtter Georgien og at vi finder sammen med Georgien, men det skal ikke betyde, at vi viser den russiske gauleiter i Georgien, nemlig hr. Sjevardnadze, tillid. Denne mand blev nemlig i sin tid sat ind mod den af det georgiske folk frit valgte Gamsakhourdia, der senere blev myrdet. Jeg tager mig jo også lidt af Georgien, jeg sidder også i bestyrelsen for menneskerettighedsgruppen for Georgien, og jeg kan fortælle Dem, at der begås de alvorligste overtrædelser af menneskerettighederne. Det bliver vi nødt til at understrege gang på gang. Man er lidt for naiv i spørgsmålet om menneskerettigheder. Man ser overtrædelser visse steder og andre steder ikke. Og i Georgien burde vi få øje på dem.
Hvad angår Armenien, ved jeg, at mange kritiserer præsident Ter Petrossian. Man må imidlertid ikke glemme, hvad denne mand har gjort for Armenien, hvorledes han har opbygget dette land. Derfor har vi også en interesse i at have gode forbindelser med Armenien på dette grundlag og især også benytte vor indflydelse til omsider at få Armenien og Asserbajdsjan til at nå til enighed på en måde, der tager hensyn til de to staters legitime interesser og således, at det desuden ville gøre det muligt at sørge for orden i en region, som vi har interesser fælles med.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg takker for ordet. Jeg kunne ikke for lidt siden komme med udtalelsen fra Budgetudvalget om interimsaftalen mellem Den Europæiske Union og Armenien. Jeg vil gerne gøre det nu efter det, hr. McCartin sagde om partnerskabsaftalen. Han har meddelt Budgetudvalgets stilling, der har afgivet en positiv udtalelse. Han er kommet med de kommentarer, der er blevet hørt af vores kolleger.
Naturligvis har Budgetudvalget afgivet en positiv udtalelse om interimsaftalen. Det har gjort det enstemmigt på mit forslag. Det har fra Kommissionen i forhold til det, der er nævnt i den skriftlige udtalelse, fået de tal, det ønskede. I betragtning af at den generelle partnerskabsaftale krævede samstemmende udtalelse fra Parlamentet og betydningen af interimsaftalen, glædede Udvalget sig således over, at Rådet hørte Parlamentet.
Jeg vil personligt tilføje, at jeg er enig i de bemærkninger, der er formuleret om Armeniens betydning for Den Europæiske Union.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.
(Mødet udsat kl. 11.36 og genoptaget kl. 12.00)

Falconer
Hr. formand, jeg vil bare gerne komplimentere Præsidiet, fordi de har vist sig så oplyste, at de har fjernet fotografiet af Robert Maxwell fra parlamentsbygningen. Det er bare en skam, at det tog dem 24 timer at gøre det.

Formanden
Hvor er det trist, at De måtte modificere Deres ros.

Hallam
Hr. formand, jeg vil gerne anmode de britiske konservative, i særdeleshed hr. Cassidy, om her under afstemningstiden at undlade at gøre obskøne gestus rettet mod folk i tilhørerlogen.

Formanden
Det er jeg sikker på, at hr. Cassidy gerne vil love.

Cassidy
Hr. formand, naturligvis må en gestus være obskøn, for at hr. Hallam kan tro på den.

Velkomstord
Formanden
Det er mig en stor glæde at kunne byde velkommen til en delegation fra det litauiske parlament, Seimas , under ledelse af dets formand, hr. Racas.
Han ledsages af den litauiske viceudenrigsminister, hr. Rinkunas. Delegationen besøger Strasbourg for at møde sine kolleger i Europa-Parlamentet og har haft møder i går og i dag. Den associationsaftale, som Den Europæiske Union og Litauen har underskrevet, og som vil bringe Litauen på lige fod med de andre associerede stater i dets forhold til Den Europæiske Union, venter stadig på ratifikation i tre af medlemsstaterne. Da Parlamentet via Oostlander-betænkningen har efterlyst en politik om ligebehandling af alle associerede stater, håber vi at ratifikationsprocessen snart vil blive afsluttet, så at Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU/Litauen kan etableres.
Hr. formand og kolleger, vi byder Dem velkommen til Parlamentet.
(Bifald)
Afstemning
Liese
Hr. formand, mine damer og herrer, Udvalget om Udvikling og Samarbejde går i denne betænkning ind for, at ud over andre meget vigtige foranstaltninger til bekæmpelse af narkotika skal også udviklingspolitikken benyttes til at give befolkningerne legale alternativer. Vedtagelsen i udvalget var enstemmig, og derfor er det meget vigtigt, at vi nu ikke på grund af unøjagtigheder i teksten umuliggør Kommissionens og Rådets accept.
Jeg anmoder derfor om en rettelse til ændringsforslag nr. 5. Her drejer det sig om, at også andre af Fællesskabets finansielle midler og Den Europæiske Udviklingsfond kan anvendes til den alternative udvikling. Udvalget vedtog det således: andre af Fællesskabets finansielle midler, så kommer i parentes ALA, og så kommer Den Europæiske Udviklingsfond, for Kommissionen gør med rette opmærksom på, at Den Europæiske Udviklingsfond ikke er et fællesskabsinstrument, men et instrument, vi har i fællesskab med AVS-landene. Jeg anmoder om, at det gøres klart i protokollen i overensstemmelse hermed, for at ikke dette vigtige ændringsforslag, som er kernen i betænkningen, af denne grund i sidste instans afvises af Kommissionen.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Liese
Hr. formand, det drejer sig om ændringsforslag nr. 5. Jeg har hørt, at nogle grupper har vanskeligheder med dette ændringsforslag, fordi ordet »lande« står deri. Jeg vil derfor som mundtligt ændringsforslag foreslå, at ordet »lande« udgår. Så står der i ændringsforslaget kun: «Organisationer, som godkender eller fremmer tvungen abort og sterilisation samt barnemord som foranstaltninger til at kontrollere befolkningstilvæksten, er udelukket fra fællesskabsbistanden.« Så er ordet »lande« udgået.

Formanden
Er der nogen, der protesterer mod dette mundtlige ændringsforslag?

Wolf
Hr. formand, der findes faktisk lande, som billiger denne praksis og officielt følger den. Så skal der også i henvendelsen til dem stå lande. Blot at skrive »organisationer« og skjule sig bag, at vi om fornødent kunne henregne også lande under denne kategori, forekommer mig ikke at være adækvat.
(Det mundtlige ændringsforslag forkastedes)
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Formanden
Hr. Falconer vil have mig til at komplimentere hr. Donnelly for vedtagelsen af hans betænkning.

Sakellariou
Hr. formand, mine damer og herrer, siden i går har vi haft besøg af kolleger, parlamentsmedlemmer fra ti middelhavsstater, som mødte os første gang inden for rammerne af EuroMiddelhavspartnerskabet og processen omkring konferencen i Barcelona. I de meget interessante samtaler, vi har ført, kom der fra kollegerne flere konstruktive forslag til denne betænkning, hvis integrering ville have suppleret og beriget min betænkning.
Jeg har forklaret kollegerne, at vor forretningsorden desværre ikke giver nogen mulighed for at stille ændringsforslag i sidste øjeblik, men vil fastholde, at jeg er enig i en del af de betænkeligheder, kollegerne har vedrørende denne betænkning. Vi vil nu alligevel stemme om betænkningen.
Ændringsforslag nr. 6:

Sakellariou
Hr. formand, jeg har talt med kollegerne fra PPE-gruppen, fordi dette ændringsforslag kan misforstås. Vi vil gerne føje et mundtligt ændringsforslag til i slutningen af punkt A. Jeg læser det op:
»... og erkender den sammenhængende opfølgning, som er blevet foretaget af de forskellige formandskaber efter Italien...«.
(DE) Det var det hele. Hvis kollegerne kan stemme for dette ændringsforslag, kan vi trække det andet ændringsforslag tilbage og så stemme således.
(Ændringsforslaget blev taget tilbage)
Ændringsforslag nr. 13:

Sakellariou
Hr. formand, jeg ved ikke, hvorfor kollegerne fra Det Liberale Parti har stillet dette ændringsforslag. Det drejer sig jo kun om at lade en sætning fra dette punkt udgå, nemlig netop den vigtige sætning, hvori det hedder, at der skal oprettes en atomfri zone i Middelhavsområdet. Vi kunne også gøre det ved særskilt afstemning.
Ændringsforslag nr. 11:

Bianco
Hr. formand, jeg vil foreslå at supplere termen »restaurere« med »vedligeholde« og at udvide udtrykket »udbrede kendskabet til historiske værker« med termen »arkæologiske«.
(Det mundtlige ændringsforslag vedtoges)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Schäfer
Hr. formand, jeg anmoder om, at i ændringsforslag 11, stk. 2, medtages den foreliggende tekst til beslutning, idet fem ord udgår. De har alle teksten liggende foran Dem. Jeg læser den nu op i den ændrede udgave:
»forkaster ethvert forslag om i traktaten at opremse et stort antal betingelser, der skal opfyldes, for at artikel 7 A træder i kraft, der fastsætter den frie bevægelighed for personer; kritiserer kraftigt, at denne tekst ikke bestemmer nogen rolle for Europa-Parlamentet og Domstolen; «

Brendan Donnelly
Jeg forstår, at der kommer afstemning med navneopråb om ændringsforslag nr. 11. Det forekommer mig at være en yderst relevant betragtning med hensyn til, om vi bør acceptere dette mundtlige ændringsforslag. I princippet vil jeg være imod, nogen sinde at acceptere et mundtligt ændringsforslag, som så fører til en afstemning med navneopråb. Det forekommer mig, at afstemning ved navneopråb påkalder parlamentsmedlemmernes politiske ansvar på en måde, der er usædvanlig, og det bør vi underrettes om. Man kunne endog argumentere for, at en anmodning om afstemning ved navneopråb under artikel 119, stk. 1, kun drejer sig om ændringsforslaget, sådan som det er trykt og forelagt for os og ikke kan bruges på et mundtligt ændringsforslag.

Formanden
Er Den Liberale Gruppe parat til at trække sin anmodning om afstemning ved navneopråb tilbage?

Brinkhorst
Jeg vil gerne svare hr. Schäfer. Jeg forstår, at det drejer sig om et mundtligt ændringsforslag til ændringsforslag nr. 11 stillet af Den Liberale Gruppe. Det erstatter hele punkt 8, ikke bare andet afsnit. Kan De bekræfte det? Hvis det er tilfældet, og hvis Den Socialistiske Gruppe støtter ændringsforslag nr. 11 fuldt ud, så er vi parat til at trække anmodningen om afstemning ved navneopråb tilbage. Hvis han kun ønsker at erstatte anden del af punktet, så vil vi fastholde vor anmodning.

Formanden
Det erstatter hele punktet.

Brinkhorst
Så trækker vi vor anmodning om afstemning ved navneopråb tilbage.

Maij-Weggen
Hr. formand, med henblik på at informere denne forsamling ordentligt, ville det være godt, hvis den, som stiller dette mundtlige ændringsforslag, endnu en gang præcist ville sige, hvad han så udelader, for det er mit skøn, at det er kritik af det nederlandske formandskab. Det er naturligvis en politisk kendsgerning.
(Det mundtlige ændringsforslag vedtoges)
Ændringsforslag nr. 14:

Formanden
Bare for sjov, så ønsker fru Van Dijk at stille et mundtligt ændringsforslag.

Van Dijk
Hr. formand, ikke bare for sjov, men fordi der hersker uklarhed, jeg tror ærlig talt ikke for medlemmerne af Parlamentet, men frem for alt for de udenforstående, om ændringsforslagets indhold: Hvad har det nederlandske formandskab nu præcist fjernet? Derfor vil jeg gerne foretage en tydeliggørelse i ændringsforslaget, og så lyder det:
»modsætter sig på det kraftigste og tager afstand fra det nederlandske formandskabs forslag om fra antidiskriminationsartiklen, som var foreslået af det irske formandskab, at fjerne begreberne seksuel orientering, alder og handicap«.
(Det mundtlige ændringsforslag vedtoges)
Før den endelige afstemning:

Van Dijk
Hr. formand, jeg har drøftet dette med forskellige grupper. Vi kunne desværre ikke vide dette inden udløbet af fristen for at stille ændringsforslag, men det viste sig, at det nederlandske formandskab var fraværende under forhandlingen, og under forhandlingen fremgik det, at alle var temmelig rystede herover. Jeg foreslår Dem - og De har også denne tekst liggende foran Dem - derfor at tilføje et punkt, som lyder:
»beklager stærkt, at Rådets formandskab ikke var til stede under forhandlingen onsdag om regeringskonferencen, og fordømmer formandskabets tydelige mangel på interesse for de synspunkter, som fremsættes af Europa-Parlamentet«.
(Det mundtlige ændringsforslag forkastedes)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Colom i Naval
Hr. formand, afstemningen om Tillich-betænkningen er fastsat til i eftermiddag, og jeg vil gerne henlede opmærksomheden på en fejl. I punkt 10 står der: «Anser det for vigtigt, hvis medlemsstaterne ønsker...«, men i stedet for medlemsstaterne skal der stå Rådet, som juridisk set ikke er det samme. Jeg mener, at de ansvarlige tjenestegrene bør tale med ordføreren og rette denne fejl, før betænkningen sættes under afstemning.

Anastassopoulos
Hr. formand, jeg er ked af at måtte sige det, men da jeg spurgte Dem, hvor lang tid De regnede med, at afstemningen ville tage, sagde De 5-10 minutter. Den tog 15-20 minutter, men det var ikke så meget det. Det er ved at blive sædvane - vi har også set det i denne uge - at afstemningerne varer til kl. 13.30 eller 13.45. Dette finder jeg uacceptabelt. Vi har sagt 117 gange, at afstemningerne skal slutte kl. 13 eller kl. 13.10 eller måske 13.15, men ikke senere. Hvis der er så mange afstemninger, må de begynde kl. 11.30. Jeg vil bede Dem forelægge min bemærkning for Parlamentets formand og for Formandskonferencen, for jeg tror ikke, at medlemmerne bryder sig om også at få forsinket frokost, når de arbejder 12-15 timer om dagen.

Formanden
Det er Formandskonferencens opfattelse, at nu hvor vi har fastlagt et bestemt begyndelsestidspunkt for afstemninger, bør vi ikke ændre det. Hvis vi ændrer tidspunktet, skaber det problemer.

Provan
Hr. formand, jeg har to ting, jeg gerne vil sige. Det forekommer mig forbløffende, at en politisk gruppe kan stille et ændringsforslag og så anmode om en opdelt afstemning om deres eget ændringsforslag, hvilket vedrørte ændringsforslag nr. 9 ved den endelige afstemning. Kunne Præsidiet ikke se på det? Det fører til en masse forvirring.
For det andet beundrer vi alle Deres ledelse. Vi beundrer alle formænd, der komplimenterer ordførerne. Men der en masse betænkninger, der kommer til Parlamentet med et enormt antal ændringsforslag. De ordførere, der får kortfattede betænkninger frem til Parlamentet, som ikke tager en masse afstemningstid, fortjener komplimenter, men det gør nogle af de andre måske ikke.

Verwaerde
Jeg vil gerne lykønske min kollega, Jean-Thomas Nordmann, med hans indstilling ved andenbehandling for Udvalget om Udvikling og Samarbejde vedrørende støtte til demografiske politikker og programmer i udviklingslandene.
Det skal bemærkes, at denne tekst blev vedtaget enstemmigt af Udvalget om Udvikling og Samarbejde, og at Europa-Parlamentets ændringsforslag prisværdigt erindrer om forpligtelserne fra Kairo-konferencen især ved at bringe Fællesskabets økonomiske støtte op på 300 millioner ECU inden år 2000 til demografiske programmer i udviklingslandene.
For øvrigt har Parlamentet forpligtet sig til at præcisere, hvem der var de kompetente udvalg for hver stor region, nemlig for AVS-landene, Middelhavslandene og landene i Latinamerika og Asien. De demografiske programmer kan kun iværksættes på anmodning og med deltagelse af de pågældende stater, men de er i dag det eneste middel for de demografiske eksplosioner. Det er derfor, at jeg udtaler mig til fordel for hr. Nordmanns indstilling.
Indstilling af Linkohr (A4-0084/97)
Holm
Allerede ved førstebehandlingen af denne betænkning var jeg kritisk over for, hvordan de nye forskningspenge til fjerde rammeprogram skulle anvendes. Som medlem af Miljøpartiet finder jeg ikke forslaget om, hvordan pengene skal anvendes, godt. Bl.a. afsætter man for mange penge til de gamle transportformer i stedet for at investere i forskning i økonomisk og økologisk bæredygtige transportformer. Jeg har i et forsøg på at opnå en vis forbedring på dette punkt fremsat tre ændringsforslag, som jeg naturligvis stemmer for.
Jeg er imidlertid skeptisk over for at give flere penge til forskningen i det hele taget. Ifølge svenske undersøgelser er der intet belæg for, at forskning på EU-plan skulle have større værdi end forskning i medlemslandene. Det bedste ville være, at EU-medlemsstaterne anvendte pengene til forskning i hjemlandet (herunder til de internationale forskerudvekslinger, som universiteterne allerede i dag gennemfører) eller til at støtte den grundlæggende uddannelse
Betænkning af Alan Donnelly (A4-0552/97)
Caudron
Jeg havde i går et indlæg for at udtale min støtte til Kommissionens meddelelse og det væsentlige i Donnelly-betænkningen.
Det er på dette område såvel som mange andre nødvendigt med en egentlig europæisk industripolitik. Jeg støtter en øget forskning og også fremadskuende undersøgelser, men der skal mere til for at udvikle produktionen, for at bekæmpe den illoyale konkurrence og den sociale dumping.
Renault-sagen afæsker os et svar, men klagerne er ikke tilstrækkelige. For at bevare fabrikkerne er det nødvendigt, at der er nogle biler, der skal fremstilles, og at der er købere til dem.
Til slut gentager jeg: Europa må ikke pålægge sig selv nogle regler, som dets konkurrenter ikke pålægger sig selv, især på området for direkte eller indirekte offentlige koncentrationer og interventioner, uanset om det er i USA eller i Japan.
Det store liberale markeds Europa viser sine begrænsninger og risikerer i dag at dræbe selve den europæiske idé, hvis man ikke går over til det politiske og sociale Europa, det industrielle Europa og beskæftigelsens Europa. Det er det grundlæggende problem, som Renault rejser og ikke et problem om form ej heller om metode.

Rübig
Imod, da ny juridisk ramme unødvendig. Det er nødvendigt at slutte de i tiltrædelsestraktaten aftalte overenskomster og de af kommissær Bjerregaard lovede review-procedurer, som allerede vedtaget af Parlamentet.
Betænkning af Langen (A4-0040/97)
Lindqvist
Jeg har stemt for betænkningen, men er imod forslaget om at bygge et net af pipelines mellem de europæiske fabrikker. Noget sådant ville, både set fra et sikkerheds- og fra et miljøsynspunkt, være alt for risikabelt. I det hele taget burde betænkningen i højere grad have fremhævet den kemiske industris ansvar for miljøet, navnlig for så vidt angår dens affald.

Wolf
Europa står virkelig ved en skillevej. Enten går det videre ad den neoliberale deregulerings vej, som f.eks. Molitor-gruppen har peget på, eller det slår virkelig ind på vejen til udvikling i stor målestok af en selvstændig økologisk og social fremtidsevne.
Her er der brug for politiske afgørelser: om en bæredygtig industripolitik, som fortjener dette navn - og ikke anser den industrielle produktion for at være fabrikanternes privatsag. De økologiske forudsætninger og virkninger hører i lige så høj grad med til produktionsprocessen, som de ansatte med deres evner, deres initiativ og deres ansvarsfølelse hører med til enhver virksomhed - og ikke må betragtes som en masse, der efter behag kan manøvreres og skiftes ud.
Spørgsmål om økoskatter, afgifter for visse belastende stoffer (f.eks. klor), sanering af fortidens synder, udnyttelse på lang sigt af stoffer og produkter er fortsat vigtige emner på dagsordenen - selv om Europa-Parlamentet i denne betænkning endnu ikke har fundet en klar linje.
Kun på den vis kan så også modsætningen mellem en bæredygtig samfundsmæssig rationalitet og en blot og bar driftsøkonomisk måde at anskue tingene på overvindes, noget som kommissær Bangemann tilsyneladende stadig ikke er rede til sådan rigtig at forstå.
Betænkning af Katiforis (A4-0030/97)
Wolf
De maritime erhverv er i teorien et fremragende eksempel på noget enkelt, som alligevel er vanskeligt at gennemføre: på en på længere sigt fremtidsdygtig komponent i et mobilitets- og produktionssystem, som holder sig inden for de økologiske grænser, der er sat for menneskeheden, og samtidig fremskynder det sociale fremskridt, som formår at fravriste historien en mening. Desværre er i praksis det modsatte tilfældet: Den alt for langvarige dominerende stilling, som den økonomiske politiks neoliberale model har haft, har i hele verden anrettet varige ødelæggelser på dette område: Den internationale handelsflåde er forældet og lever på ingen måde op til dagens tekniske standard med hensyn til sikkerhed mod ulykker og miljøsikkerhed; den maritime arbejdskultur er på grund af praksis med bekvemmelighedsflag og den racistiske hierarkisering i høj grad gået rabundus; skibsfarten i kystnære farvande og skibsfarten ad indre vandveje, som kan forsvares økologisk og socialt, trænges tilbage af konkurrence fra lastbiltransporten, der virker som dumping; havne- og kystbyernes potentiale som hjemsted for produktion, navnlig videreforarbejdning, udnyttes på ingen måde fornuftigt.
Midlerne til at komme bort fra denne forkerte kurs er kendt og tages for tiden op af hr. Katiforis i form af konkrete forslag. Vi har brug for globale løsninger, men vi skal ikke vente på dem. Europa kan og skal gå forrest her - gennem en mere aktiv rolle f.eks. i IMO, men tillige gennem egne strenge bestemmelser, hvor dette er nødvendigt. Det, USA og Japan gør, skal EU også gøre, fra havnestatskontrol over strengere bestemmelser vedrørende sikkerheden i de skibe, der anløber europæiske havne, til bestemmelser om skibsfart i kystnære farvande.
Betænkning af Morgan (A4-0325/96)
Posselt
Hr. formand, jeg har i forbindelse med ændringsforslag 20 stemt anderledes end mange af mine kolleger, nemlig for fru Morgans initiativ, fordi jeg mener, at pleje af mindretalssprog, som hun her gik ind for som et særligt anliggende, er af meget stor betydning. Vi går ind for tanken om beskyttelse af mindretal og fremme af mindretal i hele verden i vore beslutninger. Som princip går vi også altid ind for det i vort katalog over krav til regeringskonferencen nu, heldigvis. Jeg er imidlertid af den opfattelse, at vi så også bliver nødt til at gøre det, når der er tale om konkrete beføjelser internt i EU, om lovgivning og praktiske foranstaltninger. Det nytter ikke noget at gå ind for et princip og så ikke omsætte det detaljeret. Derfor er jeg fru Morgan meget taknemmelig for det, hun her tog med, og vil gerne støtte det fuldt og helt.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af Morgan, der først og fremmest handler om befolkningens uddannelse i brugen af informationsteknologien. Betænkningen henviser til, at den rivende udvikling inden for informationsteknologien meget let kan føre til nye uligheder i samfundet som følge af forskellig adgang til de nye informations- og kommunikationsteknologier. De eksisterende sociale skel i samfundet vil dermed blive større med risiko for, at der vil ske en yderligere marginalisering af allerede dårligt stillede grupper.
De danske socialdemokrater opfordrer kraftigt til, at der tages initiativer til at udbrede kendskabet til informationsteknologi i uddannelsessystemet, således at man undgår en marginalisering af særligt udsatte grupper. Det er kun ved uddannelse og efteruddannelse i brugen af informationsteknologi, at alle får lige adgang til informationssamfundet. De danske socialdemokrater har dog et kritikpunkt med hensyn til betænkningen, idet man fuldstændigt undgår at omtale kvinders situation i informationssamfundet. Hvis der ikke henledes særlig opmærksomhed på kvinders muligheder for uddannelse og efteruddannelse i informationssamfundet, kan det frygtes, at kvinder kobles fuldstændigt fra, når det gælder udviklingen inden for informationsteknologien.

Leperre-Verrier
Jeg vil gerne allerførst anføre, at min gruppe uden mindste tøven vil stemme for fru Morgans betænkning. Som jeg sagde under forhandlingen, mener vi faktisk, at denne betænkning udgør en betydelig grundsten for den europæiske uddannelsespolitik, og vi har værdsat mange af de forslag, der er blevet stillet.
For selv om man må betragte informationssamfundet som et positivt element i udarbejdelsen af en moderne uddannelse, skal man ikke desto mindre passe på: Kampen mod skolemæssig fiasko og indskrænkning af ulighederne må forblive vores prioriteter, og det er ikke sikkert, at multimedieudviklingen altid medvirker til gennemførelsen af disse mål.
Vi vil også gerne benytte denne forhandling til at meddele vores beklagelse over at konstatere, at denne overvejelse om uddannelse, der endnu en gang er fundamental for de unge europæeres fremtid, har været genstand for to forhandlinger: Hvidbogen om det kognitive samfund i går med fravær af den kommissær, der tog initiativ hertil, fru Cresson, og denne betænkning af Morgan, som kommissær Bangemann er formynder for.
Denne helt kunstige dualitet er desværre ikke uventet, da den svarer til den for øvrigt fuldstændigt anfægtelige splittelse af disse betænkninger under hensyn til to separate juridiske grundlag, uddannelsen på den ene side og informationssamfundet på den anden.
Jeg tror ikke desto mindre, at det for sammenhængen i vores arbejde ville være godt at betragte uddannelseskravet som ét udeleligt krav.
Henstilling fra Undersøgelsesudvalget (A4-0054/97)
Berthu
Hr. formand, den fremragende beretning fra Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om Ordningen for Fællesskabsforsendelse viser de afgørende fejl, der er begået i løbet af de sidste ti år i opbygningen af Europa.
Denne ordning for fællesskabsforsendelse, der er etableret for at gøre det muligt for varerne fra tredjelande, der kommer ind på vores territorier, frit at bevæge sig uden at betale nogen told- eller importafgift, inden de når frem til bestemmelsesstedet, er i dag forvansket af skattesvig, der koster milliarder ECU for statskassen i medlemslandene og for Fællesskabets finanser.
Hvorfor denne svig? Undersøgelsesudvalget har allerførst påvist en række tekniske årsager forbundet med et gammeldags system, der er baseret på papir og ikke EDB, og som ikke har haft held med at imødegå den store udvikling af handelen. Men det viser også navnlig, at fjernelsen af de indre kontroller i Unionen gør bedrageri meget lettere, da en ladning kan rejse gennem hele Europa, uden at noget land får kendskab til den, og uden at nogen, hvis den forsvinder, kan vide, i hvilket land overtrædelsen er begået.
Derfor konkluderer beretningen med rette, at: «Kommissionen har ikke vedtaget en fremsynet holdning i gennemførelsen af det indre marked, som blev anført af principperne om liberalisering og ingen kontrol«. Beretningen tilføjer, måske med en falsk naivitet, at denne manglende fremsynethed hos kommissærerne er uforståelig. I virkeligheden er den efter min mening fuldstændig forståelig, da det for dem drejede sig om for enhver pris at gøre dogmet med fjernelse af kontrol gældende.
Men det er klart i dag og under afventning af måske andre systemer, der endnu ikke eksisterer, at de indre toldafgifter stadig er hensigtsmæssige, navnlig for at styre vareforsendelsen. For øvrigt anbefaler beretningen fra Undersøgelsesudvalget, der ikke vover at foreslå genoprettelse af kontrollerne ved de indre grænser, og hør nu efter, jeg citerer: «at ændre toldgangen for at muliggøre sporadiske kontroller i hele Den Europæiske Unions territorium«. Et kønt fremskridt, der har afskaffet kontrollerne ved de indre grænser, og som vil mangedoble dem alle andre steder.
Lad os slutte med endnu en gang at lykønske medlemmerne af Undersøgelsesudvalget med deres intellektuelle hæderlighed og med at ønske, at Europa-Parlamentet tager initiativ til andre undersøgelser af samme art omkring problemet med grænserne, for eksempel hvad angår svig med fællesskabsmomsen.

Caudron
Hr. Kellett-Bowmans betænkning, der er et resultat af arbejdet i Undersøgelsesudvalget, som jeg er medlem af, har til formål at definere de problemer, man støder på ved gennemførelsen af Ordningen for Fællesskabsforsendelse, der er etableret på Den Europæiske Unions territorium og udvidet til Schweiz, landene i EØS og Polen, Tjekkiet, Slovakiet og Ungarn. Den foreslår også foranstaltninger til forbedring af forsendelsesordningens funktion. Det er et godt arbejde svarende til Undersøgelsesudvalgets arbejde.
Det skal erindres, at fællesskabsforsendelse muliggør midlertidig ophævelse af toldafgifterne, forbrugsafgifterne og momsen, indtil disse betales på varernes bestemmelsessted.
Fællesskabsforsendelse er helt klart absolut nødvendigt for det indre markeds funktion, men det er nødvendigt at bekæmpe svig over grænserne og afbøde tabet af indtægter, der siden 1990 beløber sig til adskillige milliarder ECU. Denne svig kan ikke tolereres.
Efter forslag fra Undersøgelsesudvalget foreslår Europa-Parlamentet derfor hurtigst muligt at overføre forsendelsesordningen på EDB, at udvikle et system til fysisk kontrol på hele Den Europæiske Unions territorium og at skabe en specifik juridisk ramme med en »gensidig anerkendelse af beviserne«, et retsligt »centralkontor« og en fælles funktion af de nationale toldtjenester. Jeg godkender disse forslag.
Europa-Parlamentet mener, at dette problem med kontrol af svig skal udgøre et debattema med Schweiz og et forhandlingstema med landene i Central- og Østeuropa samt Cypern og ikke at forglemme toldunionen med Tyrkiet.
Endelig har Undersøgelsesudvalget glædet sig over, at Kommissionen accepterer ikke længere at udvide forsendelsesordningen inden reformen og indkøring på EDB af den. Udvalget er også glad for, at det er lykkedes at få afsat de nødvendige ressourcer til dette projekt i Den Europæiske Unions budget.

Gahrton, Holm og Schörling
Det er logisk, at der på EU-plan finder et samarbejde sted mellem de nationale toldforvaltninger om bekæmpelse af bedrageri. Miljøpartiet De Grønne i Sverige har været og er modstandere af indførelsen af det indre marked, der, som undersøgelsesudvalget nævner i sin beretning, automatisk fører til bl.a. toldbedrageri. Vi ser med stor alvor på dette og mener, at de nationale toldforvaltninger i EU må samarbejde for at forhindre smugleriet.
Derimod er vi fuldstændig imod oprettelsen af den fælles ramme for toldforvaltningerne på EU-plan, som bl.a. er omhandlet i henstilling 1, og som omtales adskillige gange i undersøgelsesudvalgets dokumentation.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater vil gerne takke udvalgets formand og ordfører for et fantastisk arbejde i Undersøgelsesudvalget. Betænkningen beviser, at forsendelsessystemet er kørt næsten i sænk, og at Europa oversvømmes af en benhård kriminalitet, som aldrig er set før.
Takket være betænkningen har politikerne og Kommissionen fået øjnene op for problemet, hvor mange har gået med skyklapper på.
Den danske skatteminister har sendt os et brev og takker udvalget for det fine arbejde, der er gjort, og han har tilbudt Kommissionen, at Danmark kan fungere som pilotland for det datasystem, som ønskes gennemført for at forbedre forsendelsessystemet og stoppe det misbrug, der finder sted.
Betænkningen beviser, at mellemstatslige løsninger ikke klarer problemet.

McCartin
Hver enkelt borgers velfærd her i Den Europæiske Union er afhængig af en sikker og effektiv administration af det indre marked og import- og eksportsystemet, for så vidt angår de store mængder af varer, der bliver handlet og transporteret hver dag. Parlamentets beslutning om at undersøge, hvordan dette system virker i detaljer, er derfor fuldt berettiget.
Vi har konstateret, at systemet er belastet og ikke er i stand til effektivt at håndtere den store varemængde. Desuden har man fundet et forholdsvis lavt, men alligevel uacceptabelt, niveau af svig og uregelmæssigheder. Men i betragtning af det antikverede system, der er i brug, er det et mirakel, at der er så forholdsvis lidt svindel.
Enhver form for svindel og uregelmæssigheder er uacceptabel og tvinger os alle til at betale mere i skat. Tabet af én container med cigaretter koster os, efter hvad der siges, £800000 i tabte indtægter. Indtil 15 % af cigaretmarkedet i visse medlemsstater bliver forsynet fra den sorte børs. De ekstra skatter, vi må betale for at kompensere for disse tab, løber op i adskillige milliarder pund hvert år.
Naturligvis har problemet med det utilstrækkelige transitsystem for godstransport i Europa ikke noget at gøre med eksistensen af Den Europæiske Union. Det meste af den voksende mængde af handel ville være kommet under alle omstændigheder og ville have vist systemets manglende evne til effektivt at udrette noget. Det, der synes at være sket, er, at ansvaret for systemet ikke er klart defineret, og at både EU og de enkelte medlemsstater i en vis udstrækning har negligeret problemet.
Jeg støtter derfor fuldt ud Undersøgelsesudvalgets henstilling om at forbedre ordningen for fællesskabsforsendelse.
Vi må overføre kontrolsystemerne til edb, gøre dem mere effektive og reducere bureaukrati og forsinkelser ved de ydre grænser. Disse foranstaltninger er nødvendige under alle omstændigheder og vil hjælpe med til at eliminere svig fra systemet, særlig hvis de, som vi foreslår, bliver støttet af stikprøver og gensidig anerkendelse af bevismateriale.

Rübig
Som allerede i mit indlæg på plenarforsamlingen giver jeg mit samtykke til betænkningen fra Undersøgelsesudvalget. Jeg vil imidlertid gerne som en advarsel gøre opmærksom på, at den skriftlige udfærdigelse af samtlige protokoller også kan misbruges som brugsanvisning - næsten som håndbog - til svig med tolden. Derfor kræver jeg, at man for fremtiden overvejer, hvorledes sådanne uønskede resultater kan forhindres.

Schlechter
Jeg vil allerførst lykønske formanden for Undersøgelsesudvalget, hr. John Tomlinson, og ordføreren, hr. Kellett-Bowman, for det fremragende arbejde, de har udført i løbet af de seneste 15 måneder.
I de 7 år, jeg har haft lejlighed til at følge Parlamentets arbejde, er der faktisk aldrig før blevet gennemført et parlamentsarbejde af så stor betydning, som betænkningen om svig over for fællesskabsbudgettet.
Det, jeg beklager lidt, er, at udvalget, samtidig med at det søger kompromiser, ikke har spillet eller ikke har villet spille den rolle, der påhviler det, nemlig som drivkraft for udviklingen af Det Europæiske Fællesskab. På et tidspunkt, hvor hele verden taler om indførelsen af euroen som fælles europæisk valuta, viger vi tilbage for spørgsmålet om en europæisk toldadministration, der desværre er meget nødvendig.
Når man tænker på, at ifølge visse forsigtige beregninger tabes der hvert år adskillige milliarder francs, der på kort sigt risikerer at svække den tillid, som de europæiske borgere endnu har til fællesskabsinstitutionerne.
Det er også rigtigt, at årsagerne til ondet er mange: Ond tro hos modtagerne af fællesskabspengene, utilstrækkelig kontrol på såvel nationalt som fællesskabsniveau, vanskeligheder i forbindelse med beviset og iværksættelse af effektive sanktioner, men også mangler og upræcise vendinger i fællesskabsteksterne.
En anden ting, jeg gerne vil konstatere, er den manglende vilje til udvikling i medlemslandene, hvad angår fællesskabsretten. Men efter min mening skulle man få medlemsstaterne til at sørge for, at overtrædelse af fællesskabsreglerne indebærer de samme straffe eller sanktioner.
Jeg mener faktisk, at man må give Fællesskabet en kompetence på strafferetsområdet: At kunne give ensartede straffe, der på hele fællesskabsterritoriet straffer overtrædelser af dets regler.
Den gensidige retshjælp, som den anvendes i dag, er ikke virkelig et instrument til bekæmpelse af svig over for fællesskabsbudgettet. Kommissionen kan ikke bruge den og kan ikke virkelig kontrollere den. Med hensyn til svig er Den Europæiske Union offer, men den er afhængig af medlemsstaternes gode vilje for at blive informeret.
Enhver positiv aktion på dette område er kun mulig, hvis medlemsstaterne og borgerne virkelig bliver bevidste om, at pengene fra Bruxelles er ikke de andres penge.

Sjöstedt og Svensson
Der er, i og for sig, al mulig grund til at blive imponeret over det store arbejde, som det midlertidige undersøgelsesudvalg har udført for at kortlægge de omfattende bedragerier i forbindelse med forsendelserne.
Vi er da også på flere punkter enige i beskrivelsen af manglerne i den kontrol, som de nationale toldmyndigheder skal foretage.
Vi er imidlertid uenige i de dragne konklusioner, og i de henstillinger, som udvalget fremsætter. Navnlig vender vi os imod de løsninger, som går ud på at styrke toldkontrollens centralistiske struktur, eksempelvis forslaget om at etablere en fælles ramme, «således at nationale toldforvaltninger kommer til at fungere som en enkelt enhed«. På den igangværende regeringskonference er der udbredt skepsis med hensyn til at fratage medlemsstaterne suveræniteten over toldkontrollen. Denne skepsis deles af den svenske regering.
Ifølge Unionens egne praktiske erfaringer med overstatslig styring, f.eks. i forbindelse med den fælles landbrugspolitik, strukturfondene og de forskellige programmer for Central- og Østeuropa, lader en sådan styring adskilligt tilbage at ønske, når det gælder effektivitet og kontrol for at forhindre bedrageri.
Bedrageriproblemerne må i stedet løses ved at styrke de nationale toldmyndigheder, ikke mindst på personalesiden, og ved at bringe et udvidet samarbejdet i stand mellem samtlige stater i Europa. Europa er større end Den Europæiske Union.
Albanien
Posselt
Hr. formand, jeg har til slut alligevel stemt imod det fælles beslutningsforslag, selv om nogle af de værste ændringsforslag blev forkastet af den socialistiske fløj. Det, der imidlertid generer mig, er betragtning D. Jeg er ikke af den mening, at det tjener freden i Albanien, om man netop nu så at sige destabiliserer præsident Berisha. Jeg er af den mening, at man skal presse ham til kompromiser, og han indgår også kompromiser. Men nu at destabilisere hans position ville være det farligste, man for øjeblikket kunne gøre i Albanien. Det ville nemlig umuliggøre fredsprocessen i lang tid fremover.
Det andet, jeg gerne vil sige, er, at der er meget hykleri i denne debat. Vi har her ofte bestræbt os på at mobilisere midler og andre former for støtte til Albanien. Det er altid stødt på modstand i Rådet og i enkelte medlemsstater - navnlig Grækenland - og det, der nu generer mig, er, at man, efter at frugterne af denne forkerte adfærd nu er der, peger fingre ad et folk, som har været isoleret i årtier, og forventer, at det skal opføre sig som et demokrati, der har eksisteret i århundreder. Desuden er det sådan, at de, der har gjort mindst for dette land og som har blokeret for fællesskabsstøtte til landet, nu er de ivrigste til at pege fingre ad dette land. Vi kunne dér med relativt få midler have skabt en model i et lille land. Det har man undladt, og derfor vender jeg mig imod hykleriet!

von Habsburg
Selv om PPE-forhandlerne gjorde sig store anstrengelser og forbedrede teksten, kan heller ikke jeg stemme for kompromiset, da det ikke er i overensstemmelse med kendsgerningerne. Der antydes stadig en skyld hos den demokratisk valgte præsident Berisha, en patriot og demokrat, der på afgørende vis bidrog til, at hans folk blev befriet for det kommunistisk-totalitære åg.
Sandheden i Albanien er, at den sydlige del var et tilholdssted for mafiaen, som sammen med KGB i vidt omfang kontrollerede pyramiderne. Det, der skete, var ikke en folkelig opstand, men en iskoldt planlagt operation, en organiseret forbrydelse, som skal forhindre en af Sali Berisha forberedt aktion, som skulle sætte de kriminelle elementer ud af spillet. Deres kraft ligger ikke mindst i, at de får stor hjælp fra den anden side af grænsen.
Det er derfor på ingen måde i Europas interesse, at disse elementer, der betegner sig som socialdemokrater, selv om de har afvist den socialistiske internationale, på ny gør det albanske folk til slaver.
Betænkning af Sakellariou (A4-0027/97)
Carlotti
Hr. formand, kære kolleger, Barcelona-konferencen i november 1995 fremkaldte et stort håb hos alle dem, der drømmer om et egentligt Euro-Middelhavspartnerskab.
Denne konference, der var en væsentlig politisk handling i et forsonet Middelhavsområde, udgør dog kun et udgangspunkt. I dag er der stadig meget, der skal gøres, og der skal stadig gøres en stor indsats.
Hr. Sakellarious betænkning understreger nødvendigheden af at gå videre hurtigere, hvis vi ikke vil have, at EuroMiddelhavspartnerskabet ikke bliver mere end et frihandelsområde.
Den betænkning, som vi i dag får forelagt, insisterer i den retning på de retningslinjer, der skal følges, og de nødvendige foranstaltninger, der skal træffes.
I forbindelse med det politiske og sikkerhedsmæssige partnerskab nødvendiggør overtrædelsen af visse deltagere i konferencen (Tyrkiet mod Grækenland og Israel mod Libanon) af princippet med overholdelse af den territoriale integritet udarbejdelse af aftaler om forebyggelse af konflikter. Forslaget om at gøre Middelhavsområdet til et atomfrit område skal tages i betragtning ved den næste Euro-Middelhavskonference.
For at indsatsen med stabilitets- og sikkerhedspagten i Middelhavsområdet skal lykkes, er det dog også nødvendigt med nogle andre elementer. Landene på den sydlige side af Middelhavet skal nå op på et højere leveniveau ved at erstatte udviklingshjælpen med overførsel af know-how.
Spørgsmålet om vand i dette område er yderst grundlæggende. Oprettelsen af et Euro-Middelhavsvandagentur, der er ansvarligt for alle opgaver vedrørende vandforsyning i Middelhavsområdet, kunne muliggøre en løsning af konflikterne på dette område.
Endelig vil vi fastholde nødvendigheden af, at der opstår et demokratisk rum mellem de to sider af Middelhavet. Hidtil er gennemførelsen af ideen om en tilnærmelse mellem de forskellige parlamenter forblevet virkningsløs!
Et egentligt parlamentarisk område i Middelhavet må se dagens lys. Også på dette område er der stadig meget at gøre.
Ideen om et parlamentarisk Middelhavsforum må allerede nu gå videre end idéstadiet for at gøre det muligt at opbygge et egentligt demokratisk handelsområde med gensidig forståelse.

Izquierdo Rojo
Jeg tilslutter mig helt og fuldt tanken om at give den proces, som er indledt med Euro-Middelhavskonferencen i Barcelona, en parlamentarisk dimension, og endvidere vil jeg fremsætte nogle kommentarer til betænkningen:
Den første Euro-Middelhavskonference markerede starten på en ny etape i forbindelserne mellem Middelhavstredjelandene og Europa. Et »før« og et »efter«. Det var nødvendigt at iværksætte en ny politik, for selv om Det Europæiske Fællesskabs Middelhavspolitik allerede havde eksisteret i tyve år, havde dets rent merkantile og ulige handelspolitik med kolonialistiske undertoner gjort den til en fiasko.
Det væsentligste ved den første Euro-Middelhavskonference i Barcelona var således måske, at den indebar en ændring i fremgangsmåderne og i opfattelsen af Euro-Middelhavsforbindelserne: fra da af blev disse lande opfattet som partnere og associerede med EU; baseret på forbindelser, gensidige aftaler inden for rammerne af principperne om gensidighed og association med henblik på en fælles indsats og fælles mål.
Det er derfor uomgængelig nødvendigt at overholde disse regler. Vi må rette opmærksomheden mod, hvordan vi skal gøre tingene! Vi må passe på, at denne betænkning ikke giver anledning til den fortolkning, at EuropaParlamentet træffer ensidige beslutninger uden vore partneres forudgående tilslutning og samtykke. Som Kommissionens næstformand, hr. Manuel Marín, sagde i går, skal Euro-Middelhavsprocessen nu konsolideres, det er et prioriteret mål, som ligger forud for etableringen af nye instanser.
Endelig må vi udvise den fornødne klogskab med hensyn til den territoriale angrebsvinkel: hver enkelt partner må have sit eget rum af forbindelser ud over det fælles net, og uden at nogen kommer til at føle sig i periferien eller udstødt. Vi må ligeledes vogte over Middelhavsområdets territoriale integritet, der utvetydigt er defineret ved natur, geografi, kultur og historie.

Poisson
Man kan kun være enig med hr. Sakellarious betænkning, der i vid udstrækning opfordrer til et fællesskabspartnerskab med Middelhavslandene med hensyn til sikkerhed, stabilitet og økonomi.
Jeg har læst betænkningen meget omhyggeligt, og jeg konstaterer, at der i kapitlet »økonomisk og finansiel operation« mellem linjerne forekommer en vilje til at ændre den fælles landbrugspolitik. Dette indtryk bekræftes i begrundelsen, hvor hr. Sakellariou åbent foreslår os en reform af den fælles landbrugspolitik og en hurtig liberalisering af handelen med landbrugsprodukter.
I nogen tid, må jeg konstatere, har enhver eller næsten enhver betænkning i Parlamentet været et påskud for at reformere den fælles landbrugspolitik mere eller mindre underforstået.
Hvis der skal være en reform, skal den ikke behandles af korte artikler i mere eller mindre fjerne betænkninger. Denne søjle skal behandles selvstændigt ved en grundig overvejelse i det mest kompetente udvalg i den forbindelse, nemlig Landbrugsudvalget.
Jeg vil dog gerne advare dem her, der slår til lyd for en hurtig reform. Vi har lige fejre 40-årsdagen for Romtraktaten, og vi må huske på, at den fælles landbrugspolitik sammen med EKSF var den første søjle i den europæiske konstruktion.
Lad os stadig være fornuftige og påpasselige, lad os ikke være så forhastede med at sløjfe vores fælles landbrugspolitik og sælge ud af den; den er en ekstraordinær samhørighedsstyrke for vores 15 medlemsstater.

Santini
Blandt de mange positive fremtidsperspektiver, der udspringer af betænkningen vedrørende Barcelona-konferencen, er der én, som nok må give anledning til bekymring hos en særlig sårbar gruppe af europæiske borgere, nemlig landbrugerne.
Fremtidsperspektivet er eksplicit beskrevet i begrundelsen, medens det fremgår mindre klart af selve forslaget. Der er tale om en passus i stk. 14 i kapitlet »Økonomisk og finansielt partnerskab«, hvor der tales om skabelsen af en frihandelszone inden år 2010. Gennemførelsen af denne målsætning afhænger af strukturreformer inden for de forskellige økonomiske politiker - først og fremmest inden for landbrugspolitikken. Det anføres, at »der ikke vil blive nogen frihandelszone, hvis der ikke sker en hurtig liberalisering af handelen med landbrugsprodukter, navnlig fra tredjelande i Middelhavsområdet«.
Men det er rigtigt at understrege betydningen af meget nære relationer mellem Middelhavslandene, og der har allerede gennem nogle år eksisteret bilaterale aftaler med en række tredjelande i Middelhavsområdet, i kraft af hvilke markederne i Den Europæiske Union reelt har været tilgængelige for sidstnævnte. Det er vigtigt ikke gå for vidt, både hvad angår beskyttelsen af Fællesskabets markeder og liberaliseringen i forhold til tredjelande.
Landbruget i tredjelandene i Middelhavsområdet er yderst konkurrencedygtigt i forhold til landbruget i fællesskabslandene såvel med hensyn til afgrødernes sæsonmæssighed som forskelligartethed. Dertil kommer, at tredjelandene er begunstigede af et langt lavere omkostningsniveau, for så vidt angår arbejdskraft, jord og dyrkningsmetoder.
Regeringskonferencen
Berthu
Hr. formand, da jeg ikke sårer mange mennesker, vil jeg tillade mig at komme med min stemmeforklaring mundtligt.
Parlamentet har for første gang diskuteret en ny idé, der blev lanceret på regeringskonferencen, nemlig muligheden for styrkede samarbejder, dvs. samarbejder, der ikke systematisk ville omfatte de femten medlemmer af Unionen, men som skulle organiseres afhængigt af behovene eventuelt med et begrænset antal deltagere. Det er det, min gruppe for at være mere vidtgående foretrækker at kalde differentierede samarbejder eller variabel geometri.
Men det, der er bemærkelsesværdigt, er, at denne idé, der kunne ende med et mindre stift, mindre helhedsbetonet Europa, der er bedre tilpasset hver enkelts specielle karakter og således nærmere ved borgerne, bliver modtaget med en ekstrem mistillid af Europa-Parlamentet og med mange restriktive betingelser.
Parlamentet hager sig fast i begrebet med en enhedsudvikling i en fælles institutionel ramme indtil et punkt, der bliver en karikatur, eftersom man ville gå så langt som at proklamere Europa-Parlamentets ret til helt og holdent at have fælles beslutningstagning for den lovgivningsmæssige ramme og de administrative udgifter for det differentierede samarbejde, mens dette pr. definition kun ville samle visse medlemsstater og ikke alle.
Vi mener, at man med sådanne metoder under påskud af at indføre klausuler i traktatens fleksibilitet vil have held med at overbebyrde de bureaukratiske procedurer, der vil hindre alt og øge stivheden endnu mere.
Derfor har min gruppe til Udvalget om Institutionelle Spørgsmål indgivet en hel række ændringsforslag, der skal kunne medføre en egentlig fleksibilitet. Vi mener, at det differentierede samarbejde skal besluttes meget frit af partnerne kun med forbehold af ikke at modsige traktaten og ikke skade de medlemmer af Unionen, der ikke deltager.
Den organisation, som dette samarbejde vil få, skal også være meget fri, dvs. uden tvungen indblanding fra fællesskabsinstitutionerne med forbehold af en eventuel koordinering i Rådet.
Disse forslag forekommer os at kunne medvirke til at afslutte den aktuelle blokering ved at erstatte samarbejdsinstitutionerne i Europa udelukkende med den tjeneste, borgerne har behov for og ikke den føderalistiske ideologi.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi mener grundlæggende, at EU skal være et samarbejde mellem selvstændige stater. Det foreliggende beslutningsforslag går desværre stik imod vor holdning. Det taler for øget anvendelse af kvalificerede flertalsafgørelser i Rådet og for en forøgelse af Europa-Parlamentets indflydelse. Noget sådant vil blot føre til, at det i det enkelte EU-medlemsland bliver endnu mere uklart, hvem der er ansvarlig for de politiske beslutninger. Vi mener, at det er de nationale parlamenter, der skal være den højeste besluttende forsamling i hvert enkelt medlemsland.
Derfor kan vi umuligt stemme for denne beslutning. I øvrigt skal vi blot konstatere, at der er gået stærk inflation i den stadige strøm af beslutninger, som denne forsamling vedtager i forbindelse med regeringskonferencen og før og efter de topmøder, der med jævne mellemrum afholdes i Den Europæiske Union.
Lindqvist (ELDR), Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Gahrton og Holm (V), Bonde og Sandbæk (I-EDN), skriftlig. (SV) Forslaget betyder en yderligere uddybning af EU-samarbejdet fra et i det væsentlige mellemstatsligt samarbejde til en føderalistisk statsdannelse. En udvikling i denne retning er for os helt uacceptabel. Derfor har vi stemt imod forslaget.
Hvis der indførtes fælles regler, der indebar, at samtlige medlemmer af Europa-Parlamentet fik den samme løn, ville det betyde en kraftig lønforhøjelse til de svenske medlemmer, navnlig hvis - som Parlamentets formand foreslog på en pressekonference under et besøg i Sverige - den fælles løn blev fastsat som en procentdel af eksempelvis dommerlønningerne ved EU-Domstolen. Desuden ville det efter al sandsynlighed forsinke en løsning for så vidt angår de regler for godtgørelse af rejseudgifter, der vækker størst anstød, såsom dem, der lægger business class til grund for beregningen, selvom der er gode muligheder for at rejse væsentligt billigere.
Det ville være naturligt at begynde med at ændre de godtgørelsesregler, der vækker størst anstød, eksempelvis for rejseudgifter, således at der ikke udbetales godtgørelser, som overstiger de faktisk afholdte udgifter.

Marinho
Jeg kan ikke stemme for denne beslutning på grund af punkterne om udvidet samarbejde.
Uanset nytten af punkt 17-27, ganske særligt punkt 26, går de i retning af recentrering og begrænsning, og opstiller et sæt betingelser, inden for rammerne af hvilke et udvidet eller fleksibelt samarbejde kan accepteres, og en sådan accept forekommer mig at være farlig af følgende grunde, som jeg summarisk vil redegøre for:
1 - I sig selv er fleksibilitetskonceptet i strid med integrationskonceptet og kan vanskeligt forenes med en institutionel enhedsramme, idet der gives mulighed for at etablere decentraliserede og uafhængige institutioner pr. foranstaltning uden for fællesskabsrettens regi, hvilket er karakteristisk for folkeretten.
Der vil pr. definition være lige så mange institutionelle beslutningsordninger som samarbejdsområder mellem medlemsstater, hvilket er i strid med det fællesskabsretlige princip om fælles institutioner, i forhold til hvilke medlemsstaterne, det organiserede civile samfund og borgerne har rettigheder og pligter.
Fleksibelt samarbejde er det samme som at åbne op for en retlig desintegrering og vil resultere i, at Unionen bliver en diplomatisk international organisation, som intet har at gøre med et Europa opbygget på grundlag af fællesskabsretten, hvis overholdelse sikres af Kommissionen og Domstolen i Luxembourg.
2 - Kommissionens rolle som traktaternes vogter bliver uklar, det bliver usikkert, hvordan det forholder sig med dens initiativmonopol og ikke mindst hvilken rolle Europa-Parlamentet skal spille i beslutningsprocessen.
3 - Det er i øvrigt med hensyn til Europa-Parlamentets rolle i et fleksibelt Europa, jeg nærer de største tvivl. Medlemmerne har pr. definition ét eneste og udeleligt mandat, som de har fået af vælgerne - selv for de lande, som efter Maastricht anmodede om opting out , har disse undtagelsesbestemmelser aldrig hindret repræsentanterne for out -lande i at stemme om politikker, som ikke forpligtede dem. Men hvis opting out bliver reglen, og in -landene kan organisere sig inden for rammerne af forskellige retsområder, er det indlysende, at Parlamentet vil blive opsplittet, for så vidt angår lige og identiske beføjelser. Der vil være lige så mange mandater og kompetenceområder, som der er samarbejdsområder, hvilket vil resultere i et Europa-Parlament med konstant variabel geometri og medlemstal. Denne vej er for risikabel og vil på sigt anfægte selve Parlamentets eksistensberettigelse.
4 - Med indførelsen af muligheden for et fleksibelt samarbejde vil der ske det samme, som der i dag sker i forhold til Schengen-aftalen, nemlig at Europa-Parlamentet ikke vil få nogen som helst indflydelse på politikker, der defineres inden for en anden ramme end fællesskabsrammen. Anliggender inden for rammerne af et udvidet samarbejde vil være eksterne anliggender for Europa-Parlamentet. Denne vej kan vanskeligt forenes med et Fællesskab, hvor beslutningerne - mange eller få - konfirmeres ved demokratisk afstemning, og det vil være ensbetydende med igen at etablere et Europa, hvor alle beslutninger træffes langt fra borgerne.
Af alle disse grunde, fordi fleksibilitet ødelægger Unionens retssystem og accentuerer beslutningernes teknokratiske karakter, fordi fleksibelt samarbejde er en ren foræring til dem, som anser det europæiske engagement for at være uhåndterligt, stemmer jeg imod denne beslutning om fleksibelt samarbejde. Parlamentet og dets medlemmer har ikke ret til at lukke øjnene og lade, som om de intet ved.

Souchet
Hvis Parlamentet ville, kunne det komme med et nyttigt bidrag til den absolut nødvendige omfattende reform af det nuværende institutionelle system i Den Europæiske Union. Kvaliteten af det arbejde, der er blevet gennemført af vores to første undersøgelsesudvalg om kogalskab og ordningen for fællesskabsforsendelse viser, at Europaparlamentsmedlemmerne, når lejligheden byder sig, kan vise fornuft, kompetence og opmærksomhed over for realiteterne og ihærdighed med hensyn til at finde sandheden.
Hvad afslører disse to beretninger for os? De påviser på en gribende og meget konkret måde det dramatiske sidespor, de europæiske institutioner er kommet ud på siden midten af 1980'erne: Fællesskabssystemets gennemtrængelighed til interesserne fra lobbyerne, til skade for borgernes interesser; omfanget af bedragerifænomenet, der strukturelt udskilles af det overnationale institutionelle system; generel uansvarlighed med mangel på enhver demokratisk kontrol hos Fællesskabets aktører.
Kan Parlamentet drage læren af sine egne undersøgelser? Det burde logisk talt heraf udlede nødvendigheden af hurtigst muligt at korrigere sidesporene af et sådant omfang; de forklarer for en stor del vores befolkningers uvilje mod den europæiske konstruktion. Hvordan? Ved at ophøre med at presse på med en uendelig vækst af et egentligt »institutionelt uhyre«, der er mere og mere fjernt og kompleks, mere og mere uigennemsigtigt og ukontrollabelt, men derimod advokere målrettet for en reel og kontrolleret subsidiaritet.
Men hvad konstaterer vi? Parlamentet tager slet ikke sine egne observationer i betragtning, der navnlig vedrører Kommissionens mangler med hensyn til at bestemme sin indstilling til regeringskonferencen. Alle de sidespor, den registrerer, bliver tværtimod lige så mange påskud til at berettige en styrkelse og en fremskynding af den samlede fællesskabsgørelse, der betragtes som mirakelløsningen på alle problemerne. Efter at have gjort opmærksom på ødelæggelserne fra Kommissionens bureaukrati anbefaler Parlamentet straks styrkelsen heraf. Denne skizofrene selvmodsigelse mellem de relevante analyser, når Parlamentet forespørger, og de upassende henstillinger, når det forhandler, forhindrer Parlamentet i at være en troværdig styrke med hensyn til institutionelle reformforslag.
Det er på høje tid, at Parlamentet giver afkald på de magiske formler og den ideologiske dogmatisme. Der er ingen, der ville kunne forstå, at Parlamentet ikke seriøst går i gang med at rette op på de sidespor, som den selv har registreret. Regeringskonferencen giver det en enestående lejlighed hertil. Ved at basere sig på det meget alvorlige undersøgelsesarbejde, det har påbegyndt og ved at drage konkrete konklusioner heraf kan Parlamentet medvirke til at korrigere de skævheder, som den europæiske konstruktion er kommet ind i og at føre den på rette spor igen i overensstemmelse med grundlæggernes ånd og den aktuelle forventning hos vores befolkninger. Hvis dette arbejde ikke udføres i anledning af regeringskonferencen, vil vores institution påtage sig et tungt ansvar, for hvis sådanne sidespor fortsætter, er det selve ideen med Europa, der risikerer at blive bragt i fare.
(Mødet udsat kl. 13.45 og genoptaget kl. 15.00)

Velkomstord
Formanden
Kære kolleger, jeg vil gerne byde hr. minister Eddison Zvobgo fra Zimbabwe, som har taget plads i tilhørerlogen, velkommen. Hr. minister Zvobgo er ansvarshavende koordinator i komiteen til parlamentarisk reform i Zimbabwe. Han besøger Europa-Parlamentet for at lære vort arbejde og vor arbejdsmåde at kende. Vi ønsker ham hjertelig velkommen og håber, at han herfra får mange impulser med hjem.

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende fem forslag til beslutning:
B4-0199/97 af Colajanni og Colom i Naval for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om genoptagelse af forhandlingerne om Tibets status; -B4-0220/97 af Bertens og Larive for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om forhandlingerne mellem Kina og Tibet; -B4-0240/97 af Dupuis og Dell'Alba for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om indledningen af forhandlinger uden forhåndsbetingelser mellem regeringen i Beijing og Tibets eksilregering; -B4-0258/97 af Aglietta m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om forhandlinger mellem Kina og Tibet om Tibet-spørgsmålet; B4-0261/97 af Moorhouse m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om Tibet.

d'Ancona
Fru formand, i denne uge er i Genève FN's Menneskerettighedskonventions fyrretyvende møde åbnet, som vil vare til omkring midten af april. De ved måske, at Amnesty International med henblik på dette møde har udarbejdet en rapport, hvori en række lande nævnes, hvor menneskerettighederne i de forløbne år er krænket mest systematisk og alvorligst. Desuden har Amnesty i denne rapport - det er meget interessant - fremlagt en række forslag om hvordan Europa-Parlamentet, hvordan Kommissionen og Europarådet i fællesskab kunne udvikle en europæisk menneskerettighedspolitik. Jeg taler nu frem for alt om de lande, som Amnesty nævner ved navn.
Det vil ikke overraske nogen her, at vi blandt de lande, som strukturelt, systematisk og konstant krænker menneskerettighederne, støder på Kina. Det er således også berettiget, at vi i Europa-Parlamentet konstant henleder opmærksomheden herpå. Det forholder sig ikke således, at man kan sige: Vi har allerede ofte talt derom, skal vi nu gøre det igen. Netop derfor må vi gøre det hver gang igen, desværre. En af de måder, hvorpå den kinesiske regering manifesterer sig som undertrykker, vedrører behandlingen af Tibet. Og også det har været taget op her adskillige gange, fru formand, og i eftermiddag igen, fordi vi her i Forsamlingen udtrykkeligt vil støtte Dalai Lamas forslag om at nå frem til en samtale om fremtiden. Vi håber, at der også vil blive lagt vægt på dette tilbud i Genève, således at der måske ad denne vej kan komme en samtale i gang mellem parterne. For, fru formand, kære kolleger, det er, hvad der i øjeblikket er nødvendigt for at gøre en ende på denne udsigtsløse situation i Tibet. En samtale mellem den kinesiske regering og Tibet.

Bertens
Fru formand, i det forløbne år har vi set en intensiveret terrorkampagne fra de kinesiske myndigheders side mod tibetanerne. For hundrede og syttende gang. At have et foto af Dalai Lama blev endda erklæret strafbart, og snesevis af munke er derfor arresteret. Kampagnen mod Dalai Lama og hans tilhængere, som antager mange former, er i den forløbne tid igen blusset voldsomt op. Tibetanerne fratages næsten alle deres fundamentale menneskerettigheder. Verden ser på, hvordan de kinesiske myndigheder stadig holder Panchen Lama fanget. Og hvorfor?
Dalai Lama reagerer med ikke-vold og opfordrer til forhandlinger. Disse opfordringer fortjener vor støtte. Han kræver ikke uafhængighed, han vil kun have kulturel og religiøs autonomi, frihed. Denne gang har Dalai Lama tilmed gjort den indrømmelse, at uafhængigheden ikke er nogen forhåndsbetingelse. Unionen skal benytte sine kontakter med de kinesiske myndigheder til at bringe dialogen i gang.
Vi håber, at Kina vil indse, at vejen med undertrykkelse ikke virker. Det gælder ikke blot for Tibet, det gælder også for Xinjiang. Kinas nye ledere må forstå, at de gennem denne politik ikke blot bringer det internationale samfund, men også deres egen befolkning i harnisk mod sig. Derfor støtter min gruppe i dag dette beslutningsforslag med al mulig medfølelse.

Dupuis
Fru formand, jeg tror, at mine kolleger tilstrækkeligt har understreget betydningen af denne beslutning, der kræver åbning, ja forhandling mellem myndighederne i Peking og den tibetanske eksilregering.
Jeg mener, at kompromisteksten til trods for en meget dårlig start er tilfredsstillende. Der er dog stadig en ting, der skal forbedres: Jeg mener ikke, at vi i en tekst fra Europa-Parlamentet kan begrænse det tibetanske folks forhåbninger om en kulturel og religiøs selvstændighed. Dalai Lama var meget klar i den forbindelse under sit besøg i Parlamentet: Det skal handle om en fuld og hel selvstændighed, selv om Dalai Lama af hensyn til en dialog med de kinesiske myndigheder var parat til at give afkald på forsvars-, sikkerheds- og udenrigspolitiksektoren. For resten, og jeg mener, at det er meget vigtigt at understrege det, skal tibetanerne være i stand til at regere sig selv uden indblanding fra de kinesiske myndigheder.
Jeg mener, at sagen er specielt hastende. Man ved i dag, at tibetanerne allerede er i mindretal i deres eget land; der skal således handles hurtigt, og jeg tror, at denne beslutning går i den rigtige retning, men Rådet og medlemsstaterne burde begynde seriøst at blive aktive i De Forenede Nationer, således at spørgsmålet om dekolonisering og selve beskyttelsen af det tibetanske folk endelig blev taget i betragtning og behandlet af det internationale fællesskab.
Jeg takker alle mine kolleger og især James Moorhouse og vores liberale venner for, at det er lykkedes for os alle sammen at ændre retningen i denne beslutning, og jeg håber, at den vil blive vedtaget. Jeg opfordrer alle til at stemme for ændringsforslaget, der vil fjerne denne begrænsning af den religiøse og kulturelle selvstændighed. Vi bør være meget klare i den forbindelse, og jeg tilskynder således endnu en gang dem, der endnu ikke har gjort det, til igen at overveje, hvordan de vil stemme med hensyn til dette ændringsforslag.

Moorhouse
Fru formand, dette er på ingen måde det første beslutningsforslag om situationen i Tibet, vi har drøftet. Der foreligger faktisk ikke mindre end elleve tidligere af Parlamentet vedtagne beslutningsforslag fra de sidste ti år om forskellige aspekter af problemet.
Det er et klart vidnesbyrd om, hvor meget vi bekymrer os over situationen for befolkningen i Tibet, en situation, der, som man med beklagelse må konstatere, fortsat forværres; og dette i så høj grad, at der er reel frygt for, at den tibetanske kultur vil blive yderligere nedbrudt. Man kan kun konkludere, at kinesernes mål er at ødelægge den tibetanske kultur.
Det særlig betydningsfulde ved denne debat er, at den blandt andet følger efter Deng Xiaopings død og finder sted tre dage efter årsdagen for den kinesiske besættelse af Tibet. Sammen med Olivier Dupuis sluttede jeg mig til 3000-4000 demonstranter fra hele Europa i Genève i søndags for at markere årsdagen for den første besættelse af Tibet. Det var en klar illustration af den grad af støtte, der er bag den tibetanske sag, og det blev der i høj grad fokuseret på i de internationale nyheder.
Men det afgørende punkt i vore beslutningsforslag, der har et fælles tema, er, at vi nu mener, at vi har mulighed for nye forhandlinger om det tibetanske folks fremtid med en mulig udvikling i retning af selvstyre. Hans Hellighed, Dalai Lama, har antydet, at han ikke vil insistere på fuld uafhængighed, hvis den tibetanske kultur og livsform kan sikres. Så vi føler, at vi bør støtte den nye holdning og håbe, at det virkelig vil ske. Jeg ser frem til Kommissionens reaktion.

Habsburg-Lothringen
Fru formand, først vil også jeg gerne sige, hvor glad jeg er for, at der i Europa-Parlamentet igen en gang bliver talt om problemerne i Tibet. Der er jo alle rede blevet talt om dem ofte nok, og der er sket alt for lidt. Derfor har man simpelthen ikke lov til at holde op med at tale om dem. Vi har i de sidste ti år måttet høre meget om krigeriske opgør og konflikter og kan dog efter min mening uden kynisme slå fast, at en krig, som er rettet imod et folks sjæl og kultur, på længere sigt kan være værre end et rent militært opgør. Men i forbindelse med Kinas adfærd over for Tibet er der netop tale om det førstnævnte. Udøvelsen af den traditionelle religion forhindres i videst muligt omfang og mange af templerne og kulturobjekterne restaureres enten ihjel - hvilket er et særdeles probat middel - eller føres bort til Kina. Om alle de øvrige krænkelser af menneskerettighederne og om torturen vil jeg slet ikke tale, fordi det til dels også er nævnt allerede.
Når man forestiller sig, at der ifølge en undersøgelse, UNESCO har foretaget, over hele verden i løbet af dette århundrede er blevet ødelagt ca. 50 % af vore kulturobjekter på grund af uvidenhed og meget ofte kommunistisk ødelæggelsesmani - jeg tænker f.eks. på Kampuchea - bliver man nødt til klart at erkende, at der her skal sættes en stopper for kinesernes adfærd i Tibet.
Vor beslutning taler om en kulturel og religiøs autonomi. Ud fra min overbevisning, og her tilslutter jeg mig hr. Dupuis, er det langtfra vidtgående nok. Vi skal også tale om Tibets uafhængighed med disse bestemte begrænsninger og om tibetanernes ret til selvbestemmelse. I den forbindelse må vi ikke glemme, at tibetanernes overhoved, Dalai Lama, meget ofte har ladet den kinesiske regering vide, at han var rede til samtaler uden at stille vidtgående politiske krav. Men det er med samme regelmæssighed blevet afvist af den kinesiske regering. Så er vi efter min mening i Europa-Parlamentet nødt til helt klart at tage stilling, navnlig fordi der for øjeblikket i Kina, nemlig i Østturkestan, er ved at opstå en slags andet Tibet over for uighurerne. Så meget desto mere har vi efter min mening virkelig pligt til at gå ind for ret til selvbestemmelse, religionsfrihed og demokrati.

Ephremidis
Fru formand, dette beslutningsforslag er ikke udarbejdet af kristne under inspiration af Helligånden, men under inspiration af Hans Hellighed Dalai Lama, som han kaldes i forslaget. De udtalelser, der er kommet, afspejler tendensen og forsøget på at løsrive Tibet, skære et stykke af Den Kinesiske Folkerepublik, fordi man påstår, at Tibet er besat af Kina. Tibet har i århundreder været, er stadig, og vil fortsat være en uadskillelig del af Kina. Har beslutningsforslagets ophavsmænd ikke tænkt på, at hvis deres planer, deres fantasier nogen sinde går i opfyldelse, vil det medføre en destabilisering af hele området? Tager de udgangspunkt i, hvad Hans Hellighed Dalai Lama hævder, f.eks. da han som repræsentant for det tibetanske folk mødtes med Europa-Parlamentets Politiske Udvalg, og jeg spurgte ham, hvordan og i hvilken egenskab han kunne udtale sig på det tibetanske folks vegne, hvortil han svarede: «Du skal vide, at jeg udtaler mig i den teoretiske og praktiske reinkarnations navn«. Og se nu, hvor de oplyste medlemmer af Europa-Parlamentet, ophavsmændene til beslutningsforslaget, også lader sig inspirere af reinkarnationens ånd og kommer med disse påstande.
Jeg vil stemme imod beslutningsforslaget, da det på ingen måde fremmer forholdet mellem Det Europæiske Fællesskab og dette store land, dette store marked, men tværtimod besværliggør tingene og fremmer amerikanske og japanske multinationales indflydelse. Dette er, hvad de gør med deres beslutningsforslag. Har de mon slet ingen mistanke selv? Eller ligger der suspekte interesser bag?

Amadeo
Fru formand, efter min mening bør Europa-Parlamentet i forbindelse med det tibetanske folks kamp for menneskerettighederne anerkende det fanatisk medmenneskelige engagement, de italienske radikale og det transnationale radikale parti udvider.
Uden deres ihærdighed og konstante interesse over for det, der sker i Tibet, ville denne tragedie sandsynligvis ikke have den fremtrædende plads, den har både i Italien, i Europa og i FN. Det er en kamp, der under alle omstændigheder har vist, hvor engageret og solidarisk det italienske højre er, og det i en sådan grad at en lang række borgmestre i forbindelse med en nylig solidaritetskampagne anbragte det tibetanske flag på rådhusets balkon, og den så stærkt hånede Berlusconi/Fini-regering var den første i Europa, der modtog Dalai Lama, der lever i eksil.
Når dette er sagt, er det også klart, at vi vil stemme for det fælles beslutningsforslag, da vi er overbeviste om, at den eneste måde at hjælpe den tibetanske befolkning på er på enhver måde og i alle internationale fora at kræve af den kinesiske regering, at den opgiver sin arrogante holdning og magtmisbruget, og at den endelig respekterer de grundlæggende rettigheder, hvilket gør det muligt for det tibetanske folk at bevare sin identitet og dermed sikre sin overlevelse.

Vanhecke
Fru formand, de uhyre talrige krænkelser af menneskerettighederne og folkenes rettigheder i det kommunistiske Kina, foretaget af det kommunistiske Kina, har egentlig gjort landet til næsten et fast punkt på dagsordenen under den aktuelle og uopsættelige debat. Uden at have den mindste ambition om at være fuldstændig, minder jeg alligevel om de særdeles mange timer, som vi allerede har brugt på situationen på de kinesiske børnehjem, den politiske terror mod Taiwan, problemet med Hongkong og selvfølgelig også spørgsmålet om Tibet.
Hvad Tibet angår, vedtog vi her i Parlamentet i de forløbne år ikke mindre end ti beslutningsforslag. Hr. Moorhouse talte til elleve, det er også muligt, og hver gang med nogenlunde de samme klager i de samme vendinger. Dette bliver således det ellevte eller det tolvte beslutningsforslag. Jeg er bange for, at også dette vil gå samme vej hos de kinesiske despoter som alle tidligere beslutningsforslag, nemlig i skraldebøtten. Selv om jeg således vil være med til at vedtage det foreliggende beslutningsforslag, kan jeg ikke lade være med at sige, at vi som Parlament, i betragtning af Pekings åbenbare uvilje, selv kunne foretage nogle yderligere skridt, som måske godt kunne mærkes i det kommunistiske Kina.
Jeg konstaterer f.eks., at de europæiske milliardmidler, som dengang var til rådighed til at finansiere modstanden mod det såkaldte apartheidsregime i Sydafrika, i dag ikke er til rådighed til at hjælpe det tibetanske folks retfærdige modstand.
Jeg konstaterer, at Parlamentet af skræk for Pekings reaktion stadig ikke knytter nogen virkelige parlamentariske forbindelser med et land som Taiwan eller selv med den tibetanske eksilregering. Jeg konstaterer også, at den røde løber særdeles regelmæssigt rulles ud for de kinesiske kommunister i Europa og her i Parlamentet.
Mine damer og herrer, kære kolleger, det er selvfølgelig i mine øjne ikke på denne måde, udelukkende med en protest på papiret, at vi vil vinde blot det ringeste gehør i Peking, tværtimod.

Ullmann
Fru formand, det drejer sig i denne sag om menneskerettigheder og det tibetanske folks ret til selvbestemmelse. Ingen heller ikke Den Kinesiske Folkerepublik har ret til at begrænse menneskerettighederne efter sin egen filosofi eller sin egen kultur eller endog sætte dem ud af kraft. Derfor skal Europa-Parlamentet med alle midler - som den, der havde ordet før mig, allerede har sagt - gå ind for det tibetanske folks rettigheder og ret til selvbestemmelse. En ting er naturligvis klar: Den Europæiske Union og dermed også Europa-Parlamentet kan kun udlægge ret til selvbestemmelse således, som den er defineret i Helsinki-dokumenterne, af hvilke det fremgår, at retten til selvbestemmelse ikke indebærer nogen ret til vilkårligt at ændre grænser, fordi det berører andre befolkningers ret til selvbestemmelse.
Da det forholder sig således, skal vi gå ind for retten til selvbestemmelse som det tibetanske folks kulturelle ret og menneskeret. Derfor støtter jeg kravet i Europa-Parlamentets beslutning om, at spørgsmålet om Tibet sættes på FN's dagsorden.

Marín
Fru formand, mine damer og herrer, en af konstanterne i Den Europæiske Unions politik over for Kina har været den betydning, der tillægges menneskerettighederne. Derfor er Kommissionen dybt engageret i forbedringen af situationen i Tibet og deler de ærede medlemmers bekymring desangående. Kommissionen fordømmer ethvert forsøg fra de kinesiske myndigheders side på at undertrykke udtryks- og trosfriheden og beklager den nuværende situation i Tibet.
Den Europæiske Union har - som De ved - konstant rejst spørgsmålet om menneskerettighederne i Tibet og den religiøse dimension af den tibetanske identitet i den bilaterale dialog med Kina, såvel på det politiske område som på menneskerettighedsområdet, og det har den også gjort i internationale fora. Og Den Europæiske Union agter at fortsætte bestræbelserne på at skabe de behørige betingelser for en konsolidering af konstruktive og positive forbindelser med Kina.
Med hensyn til Tibet har Den Europæiske Unions traditionelle strategi været at forsøge at fremme en direkte dialog, direkte forhandlinger mellem de kinesiske myndigheder og det tibetanske folks repræsentanter, herunder selvfølgelig Dalai Lama. Den Europæiske Union har ved flere lejligheder tilkendegivet sin bekymring over den af Dalai Lama udpegede efterfølger, Panchen Lamas skæbne, både i form af særlige skridt og en institutionaliseret dialog. Den Europæiske Union har - som De ved - til enhver tid krævet garantier for Panchen Lamas sikkerhed og frihed, og det vil den blive ved med.

Formanden
Tak, hr. kommissær Marín.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende seks forslag til beslutning:
B4-0198/97 af Colajanni og Terrón i Cusí for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om den israelske regerings godkendelse af byggeplanerne i Jerusalem; -B4-0219/97 af Bertens og Vallvé for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om nye bosættelser i Østjerusalem og de israelsk-palæstinensiske forbindelser; -B4-0224/97 af Aelvolet m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om fredsprocessen i Mellemøsten; -B4-0233/97 af Pradier og Vandemeulebroucke for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om den israelske politik vedrørende etablering af nye bosættelser; -B4-0248/97 af Wurtz m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om Østjerusalem; -B4-0264/97 af Provan m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om fredsprocessen i Mellemøsten.
Díez de Rivera Icaza
Fru formand, kære kolleger, de 6.500 boliger som den israelske regering nu har givet tilladelse til at opføre i det arabiske Østjerusalem, indvarsler ganske givet, fru formand, en usædvanlig alvorlig krise i den yderst komplekse fredsproces, som vi alle har støttet og stadig støtter.
I Oslo-aftalerne er det underforstået, at Jerusalems endelige status bør drøftes under tredje fase i de israelskpalæstinensiske forhandlinger, og at alle parter indtil da afholder sig fra handlinger, der har til formål at ændre deres stilling i Østjerusalem. Derfor ser selv Israels trofaste og gode venner med bekymring på det skridt, hr. Netanyahu nu har taget, og vi tilslutter os det foreliggende forslag til beslutning, hvori det understreges, at den konservative regering ikke bør lade dette byggeprojekt i Østjerusalem fortsætte.
Regeringens beslutning bidrager kun til at nedbryde det allerede opnåede i den yderst vanskelige fredsproces, og den kan risikere - hvad Gud forbyde - at udløse en ny strøm af konflikter og voldshandlinger, som det vil være vanskeligt af bringe til ophør.

Bertens
Fru formand, fredsprocessen må overvinde mange forhindringer endnu. En aftale om Hebron er ganske vist opnået, men der er nu igen nye forhindringer.
Den israelske regerings beslutning om at bygge et nyt kvarter i Østjerusalem var uklog. Selv om beslutningen ikke strider imod ordlyden i Oslo-aftalerne, strider den imod ånden i disse aftaler.
Forhandlingerne om Jerusalem, som udgør en del af den sidste fase af hele processen, vil i sig selv være vanskelige nok. Den israelske regering må forstå, at denne beslutning også for den selv på længere sigt kan gøre mere skade end gavn. Den europæiske resolution i Sikkerhedsrådet blev endnu ramt af et amerikansk veto, men også der vokser ufreden. Israel leger med ilden. For øvrigt må det også over for den palæstinensiske præsident, Arafat, gøres klart, at heller ikke hans holdning hjælper fredsprocessen. Han må ikke gyde olie på ilden ved at true med den palæstinensiske stats ensidige uafhængighedserklæring. Europa-Parlamentet må heller ikke lade sig rive med i ensidige erklæringer. Netop nu, hvor Unionen spiller en rolle i fredsprocessen, må Europa-Parlamentet også opføre sig ansvarligt og afbalanceret.

Taubira-Delanon
Fru formand, den israelske regerings beslutning indgår i en særlig sammenhæng. Denne beslutning er for øvrigt mest alvorlig, fordi den er beslægtet med andre, måske mindre opsigtsvækkende, foranstaltninger, der vidner om den samme vilje til at ødelægge fredsaftalerne.
Denne sammenhæng, det er allerførst teksterne: FN-resolutionerne nr. 242 og 338, der meget klart udelukker enhver nyerhvervelse af territorierne med magt samt resolutionerne fra Europa-Parlamentet, navnlig fra november 1996, og Rådets seneste erklæringer.
Oveni alt dette er der historien og dens lære. Der er denne regions symbolske magt for hele verden. Der er også andre eksempler, som Sydafrika, hvor betydelige mænd forsøger at komme uden om vanskelighederne med en blodig historie gennem dialog og forhandling. Der er især måske nødvendigheden af at proklamere, under hensyntagen til de værdier, som medlemsstaterne i Den Europæiske Union er baseret på, at der er meget mere storsind i at respektere modparten, navnlig den svækkede modpart, end i konstant at foretage magtdemonstrationer.
Vi må bringe vores støtte til selve medlemmerne af det israelske fællesskab, der er bekymrede for de fremtidige forbindelser mellem Israel og palæstinenserne.

Moreau
Fru formand, den israelsk-palæstinensiske aftale om Hebron gav et skub til fredsprocessen og efterlod håb om nye konstruktive initiativer.
Blækket fra denne aftale var endnu ikke tørt, for den israelske regering skabte en ny forhindring for fredsprocessen ved at beslutte at tillade en ny bosættelse med opførelse af 6.500 boliger i det arabiske kvarter Abou Ghneim i Østjerusalem.
Dette projekt har til formål endeligt at adskille den østlige del af Jerusalem fra de selvstændige palæstinensiske territorier. Jerusalem ville således blive totalt afskåret fra Vestbredden. Det er en ulovlig beslutning, da den endelige statut for Østjerusalem skal diskuteres under den tredje fase af forhandlingerne, og da hver part har forpligtet sig til at afholde sig fra enhver handling, der kan ændre situationen i området.
Den israelske regering fra fået støtte fra De Forenede Stater, der har afgivet veto til et beslutningsforslag fra De Forenede Nationer mod bebyggelser, der ændrer status quo, som besluttet i den underskrevne aftale.
Fredsprocessen er således endnu engang i fare. Parlamentet må med fasthed fordømme den beslutning, der er truffet af den israelske regering med medskyldighed fra De Forenede Stater, og få respekteret resolution nr. 242 fra Sikkerhedsrådet i De Forenede Nationer. Vi må kræve af Rådet, at det involverer sig mere i fredsprocessen, og at det bruger alle til rådighed værende midler herunder økonomiske og politiske sanktioner i forbindelse med aftalen med Israel til at få den israelske regering til at gennemføre fredsprocessen og overholde Oslo-aftalerne og resolutionerne fra De Forenede Nationer.

Provan
Fru formand, vi glæder os meget over, at vi har denne mulighed for at drøfte spørgsmålet i dag. Vi befinder os på et stadium i udviklingen af fredsforhandlingerne i Mellemøsten, der giver anledning til stor bekymring. Jeg er sikker på, at der er mange, der er meget foruroligede over at høre, at den israelske regering har besluttet at gå videre med etableringen af bosættelser i Østjerusalem.
Al etablering af bosættelser, særlig i det følsomme område Jerusalem, risikerer at skade fredsprocessen og foregribe de afsluttende forhandlinger, som vi alle gerne ser gennemført med succes. Vi bør derfor opfordre den israelske regering til ikke at gå videre med disse planer, da vi har brug for en mere positiv tendens. Vi kan ikke forvente et positivt resultat af nogen af disse forhandlinger, samtidig med at der træffes beslutninger, der opfattes som konfliktfremmende.
Konfrontation er ikke det, vi tilstræber. Vi vil gerne sikre os, at freden genoprettes og hurtigt kan videreudvikles. Det sker ikke i øjeblikket. Hr. Arafat har besluttet, at han vil bekæmpe, hvad han ser som en vanskelig situation i Østjerusalem. Desuden ser vi i dag endnu værre vidnesbyrd i brevvekslingen mellem Kong Hussein af Jordan og hr. Netanyahu, Israels premierminister. Det er en meget alvorlig udvikling. Hvis man læser korrespondancen, sådan som den er blevet offentliggjort i nogle af aviserne i dag, så er vi på vej i retning af noget virkelig alvorligt.
Jeg håber derfor, at Parlamentet kan støtte det beslutningsforslag, vi har fremlagt. Men beslutningsforslaget må afbalanceres godt og tage højde for, at der er vanskeligheder på begge sider, og at begge sider i sidste instans må bringes sammen og nå til en aftale.

Ullmann
Fru formand, omstændighederne gør, at jeg først på Europa-Parlamentets og min gruppes vegne må give udtryk for min medfølelse med Israels borgere, de berørte familier og tillige landets regering i anledning af den forfærdelige hændelse ved den jordanske grænse, der medførte israelske børns død. Jeg gør det også, fordi jeg opfatter mig selv som en ven af dette land og dets borgere og som del af et folk, som står i en uløselig skyldforbindelse med dette land og dets borgere. Men netop derfor lægger jeg meget stor vægt på, at der ikke må opstå nogen tvivl om, at jeg fuldtud deler Europa-Parlamentets bekymringer over og beklagelse af politikken vedrørende bosættelser i Østjerusalem og derfor også gør de krav, der rejses i beslutningsforslaget, til mine egne.
Tillad mig i den anledning nu at sige noget helt personligt som kristen og som teolog. Jerusalem er tre verdensreligioners by, og den jødiske er uden tvivl roden til alt det, men jeg vil hævde, at det 20. og - det tror jeg - kommende århundreders Jerusalem vil forblive Yad Vashems by, den by, der mindes det mest systematisk planlagte og udførte forsøg på folkemord. Derfor skal denne by have en særlig moralsk autoritet i nationernes fællesskab, dét kan der ikke herske tvivl om. Denne moralske autoritet skal også have politiske konsekvenser, men netop derfor appellerer jeg til staten Israels regering om at stille det spørgsmål og svare sig selv, om bosættelsespolitikken i Østjerusalem er gavnlig for den autoritet, som denne by af den nævnte grund uden tvivl besidder, således som nationernes fællesskab ser det.

De Esteban Martín
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, den israelske regerings beslutning om at skabe et nyt jødisk kvarter i det arabiske Østjerusalem har beklageligvis skabt en forværring i fredsprocessen i Mellemøsten, som er inde i en ømtålelig og vanskelig fase.
Europa-Parlamentet såvel som de øvrige EU-institutioner har gentagne gange ytret sig til fordel for dialog og fred. Derfor og under hensyn til vort ansvar som international aktør bør Parlamentet opfordre parterne til at undgå skridt, som kan risikere at nedbryde den tillid, der er nødvendig for at komme videre med fredsprocessen, og som kan skade resultatet af forhandlingerne om Palæstinas permanente status; så meget mere som Den Europæiske Union for nylig, den 24. februar, undertegnede en midlertidig associeringsaftale med Den Palæstinensiske Myndighed, hvori Den Palæstinensiske Nationale Myndigheds særlige retlige situation vurderes, og der fastsættes en løbetid for aftalen svarende til den i Oslo-aftalerne fastsatte overgangsperiode for indførelsen af selvstændighed.
Europa-Parlamentets hovedmål er og har altid været, som vi gentagne gange har tilkendegivet, varig og stabil fred i området. En absolut nødvendig forudsætning herfor er, at ånden i Oslo-aftalerne nøje efterleves, eftersom dialog er den eneste måde, hvorpå der kan opnås fred.
Den Europæiske Union har ved talrige lejligheder udtalt, at bosættelser i de besatte områder er i modstrid med folkeretten og udgør en betydelig hindring for freden. Vi må betænke, at denne beslutning ikke alene berører politiske, men også menneskelige interesser: interesserne for de borgere, der hindres i frit at kunne gennemføre deres daglige gøremål og navnlig i at komme hen til deres arbejdsplads.
Det skal endnu en gang understreges, at dialog og samarbejde mellem Oslo-aftalernes kontraherende parter er den eneste løsning på de potentielle konflikter i området.
Til sidst vil jeg opfordre hr. Arafat og hr. Netanyahu til, at de til gavn for deres befolkninger prioriterer mildhed og forhandling frem for konfrontation.

Van Bladel
Fru formand, dagens nyheder er triste. Børn, israelske børn, er dræbt på et fredsprojekt i Jordan. Desuden er der presset på fredsprocessen på grund af Israels byggeplaner. Ingen byggeplaner, ingen ny intifada fra palæstinensisk side og heller ingen proklamation af den palæstinensiske stat. Det påvirker aftalerne negativt.
Fru formand, tillad mig at gøre et par personlige bemærkninger om Jerusalem. Indtagelsen af Jerusalem, den østlige del, var følgen af en storstilet aggression udefra. Jerusalem er en by, som appellerer til verdenssamfundet. Siden 1967 må vi konkludere, at der i hele Jerusalem i høj grad er religionsfrihed.
Biblen taler 811 gange om Jerusalem, og det jødiske fællesskab plejede igennem århundreder at sige, måske næste år i Jerusalem. I Koranen forekommer Jerusalem ingen steder. Spørgsmålet om Jerusalem er og bliver, og det er en anskuelse, som jeg har hyldet lige fra begyndelsen, en sag mellem israelere og palæstinensere. I sidste måned så vi her i Parlamentet de to grupperinger på en positiv måde beskæftiget med hinanden. Intervention udefra hjælper ikke. De må selv se at ordne det med hinanden. Og det vil de også gøre. Det har jeg tillid til.

Nordmann
Fru formand, kompromisbeslutningen, der risikerer at blive vedtaget, har flere mangler.
Den første er unøjagtighed. Man kan bebrejde Israel for at have respekteret Oslo-aftalerne for meget og holdt sig for meget til teksten i disse aftaler, men ikke for at overtræde dem. Men ved denne type af unøjagtighed giver vi indtryk af at begunstige en lejr i forhold til den anden, når det er nødvendigt med ligevægt. Denne form for skelen fordobles ved en farlig nærsynethed, for ved at fiksere på et punkt i en proces, der er kompleks og hvor der på begge sider er yderst vanskelige politiske balancer at overholde, underkender man logikken og sammenhængen i hele processen og de vanskeligheder, som både palæstinensernes leder og lederen af den israelske regering må stå overfor.
Fru formand, freden, den er som et smukt maleri: Når det betragtes tæt på, er det farvepletter, men den æstetiske dimension forudsætter, at man træder et skridt tilbage, og så er det, at man ser, at der af og til er skygger, der giver helheden relief og farve.

Van der Waal
Fru formand, de israelske planer om opførelsen af et stort jødisk kvarter, Har Homa, udsættes for kraftig kritik. Psykologisk er denne beslutning faktisk ikke så klog. Juridisk kan der imidlertid ikke indvendes ret meget imod den. Oslo-aftalerne indeholder ikke noget forbud mod opførelsen af et kvarter som Har Homa. Deri er det kun aftalt, at Jerusalems juridiske status ikke ændres, så længe der ikke er indgået nogen definitive aftaler mellem Israel og palæstinenserne derom. Byggeaktiviteter ændrer intet ved Jerusalems officielle status.
Desuden må vi være klar over, at planerne om kvarteret ikke står alene. De er en fortsættelse af på hinanden følgende israelske regeringers politik, der går ud på at forsyne Østjerusalem med en ring af jødiske kvarterer. En beslutning, som skal forstås på baggrund af den kendsgerning, at den vestlige del af Jerusalem blev beskudt fra de omkringliggende bakketoppe under seksdageskrigen.
Desuden må man tage hensyn til den i Israel vidt udbredte opfattelse, at Jerusalem til enhver tid skal forblive staten Israels udelelige hovedstad.
Efter den oprindelige optimisme med hensyn til Hebron-aftalen synes fredsprocessen imidlertid nu at være gået i hårdknude. Tilvejebringelsen af denne aftale gjorde det ikke desto mindre klart, at det er lykkedes Netanyahuregeringen at overvinde uenigheden i Israel med hensyn til fredsprocessen. Den blev vedtaget i Knesset med et bemærkelsesværdigt stort flertal på 87 stemmer for og kun 17 stemmer imod. Der har næppe været tale om protestaktioner mod aftalen.
Alligevel må det ikke glemmes, hvor varsomt den israelske regering skal operere nu, hvor forhandlingerne med palæstinenserne er gået ind i en fase, hvori en række meget følsomme spørgsmål, herunder Jerusalems status, skal løses.
Men også fra palæstinensisk side forekommer der hele tiden udviklinger, som forhindrer forhandlinger med Israel. I strid med gældende aftaler om at løse problemer gennem direkte forhandlinger har de palæstinensiske myndigheder forelagt byggeplanerne for Sikkerhedsrådet. Arafats opfordring til at befri Jerusalem og ensidigt udråbe en palæstinensisk stat lagde en dæmper på Hebron-aftalen.
Desuden er netværket af offentlige institutioner, som Den Palæstinensiske Myndighed udvikler i Østjerusalem, imod Hebron-aftalen, og den kendsgerning, at processen med ændringer i det palæstinensiske nationale charter stadig ikke er fuldendt, har heller ikke en positiv virkning på Israels tillid til Den Palæstinensiske Myndighed.
I for ringe grad er udenforstående klar over, i hvilken kompliceret situation og i hvilken knibe både Netanyahu og Arafat befinder sig med hensyn til hinanden og med hensyn til deres egen befolkning. Under disse omstændigheder bør tredjepersoner indtage en tilbageholdende holdning. For fredsdrøftelsernes fremgang er det derfor heller ikke gavnligt, hvis Europa-Parlamentet hele tiden blander sig i de episoder, som regelmæssigt finder sted mellem Israel og palæstinenserne.

Günther
Fru formand, jeg vil gerne i korthed bede Dem om at overveje, hvad der ville være sket, hvis hændelsen i dag var forekommet for flere år siden. Ud fra Israels fattede reaktion, som på forhånd siger, at det er en enkeltstående hændelse, kan vi egentlig bedømme, at vi allerede kan notere et ganske pænt fremskridt.
Jeg kan heller ikke af Oslo-aftalerne se, at en by med 600 000 indbyggere over flere årtier overhovedet ikke må udvikle sig, og det står intetsteds skrevet, at der kun bygges til israelere og ikke også til palæstinensere.
Som det tredje vil jeg slå fast, at vi dog engang bør tænke på, hvor ængstelige vi var, da den nuværende regering blev valgt samt på, hvilke fremskridt der i mellemtiden er opnået. Det bør vi snarere fremhæve end hele tiden at opkaste os til dommer med løftet pegefinger, for heller ikke Knesset har til dato bebrejdet os noget på grund af punkter, på hvilke vi måske som Europæisk Union har svigtet på vort område.

Marín
Fru formand, mine damer og herrer, Kommissionen tilslutter sig fuldt ud den erklæring, som EU-formandskabet og Ministerrådet fremsatte samme dag, som den israelske regering vedtog byggeplanerne for den nye bosættelse i Østjerusalem. Kommissionen anser bosættelser i de besatte områder for at være i strid med folkeretten og for at udgøre en yderst alvorlig hindring for fredsprocessen.
Den Europæiske Unions holdning til Jerusalems status er klar og utvetydig. Østjerusalem er underlagt principperne i Sikkerhedsrådets resolution 242 om, at erhvervelse af territorier gennem magtanvendelse ikke kan tolereres. Følgelig hverken kan eller bør Unionen acceptere, at Østjerusalem betragtes som henhørende under staten Israels territorium og suverænitet.
De israelsk-palæstinensiske fredsaftaler forbyder udtrykkeligt byggeri af bosættelser inden for eller uden for Jerusalem. Desuden mener Unionen, at den 4. Genève-konvention skal finde fuld anvendelse såvel i Østjerusalem som i de besatte områder. Såvel Ministerrådet som Kommissionen mener således, at den israelske regerings beslutning er yderst negativ og uberettiget på et tidspunkt, hvor fredsprocessen så småt begyndte at komme i gang igen som følge af en række positive foranstaltninger som aftalen om Hebron-protokollen, løsladelsen af palæstinensiske fanger og tilladelsen til, at et større antal palæstinensiske arbejdstagere fik adgang til at bevæge sig ind i Israel.
Jeg gentager, at fredsprocessen befinder sig i en yderst ømfindtlig situation, og at det er nødvendigt, at det spændte forhold afdæmpes, og naturligvis beklager Kommissionen de yderst alvorlige episoder, der i dag fandt sted grænsen til Jordan, hvor en gruppe småpiger beklageligvis mistede livet.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i eftermiddag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende 16 forslag til beslutning:
B4-0191/97 af Cars og La Malfa for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om Kosovo; -B4-0228/97 af Aelvoet m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om situationen i Kosovo; -B4-0263/97 af Lenz m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om Kosovo; -B4-0190/97 af Bertens m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om krænkelse af menneskerettighederne i Argentina; -B4-0247/97 af Miranda de Lage m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om Mapuche-indianernes situation i provinsen Neuquen i Argentina; -B4-0250/97 af Puerta m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om menneskerettighedssituationen for Mapuche-indianerne i Argentina; -B4-0260/97 af Aelvoet m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om menneskerettighedssituationen for Mapuche-indianerne i Argentina; -B4-0262/97 af Salafranca Sánchez-Neyra og Oomen-Ruijten for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om Mapuche-indianernes situation i provinsen Neuquen i Argentina; -B4-0201/97 af Fouque for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om kvinders rettigheder og demokratiet i Algeriet, Tyrkiet og Afghanistan samt den internationale kvindedag; -B4-0235/97 af Leperre-Verrier og Hory for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om tilbageholdelsen af to franskmænd i Afghanistan og anvendelsen af den islamiske lov, Sharia; -B4-0449/97 af Sornosa Mártinez m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om krænkelser af kvinders rettigheder; -B4-0259/97 af Van Dijk m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om den internationale kvindedag og krænkelse af kvinders rettigheder; -B4-0252/97 af Pailler m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om løsladelsen af Leyla Zana (Tyrkiet); -B4-0194/97 af Papakyriazis m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om udvisningen af og retssagen mod A. Brunner; -B4-0192/97 af Ford for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om beskyttelse af indvandrere; -B4-0230/97 af Roth for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om flygtninges forsvinden i Middelhavet.
Kosovo

Tamino
Fru formand, denne debat vedrørende Kosovo ligger i en vis forstand i forlængelse af gårsdagens debat vedrørende Albanien. Allerede i går gjorde mange talere opmærksom på, at den alvorlige situation i Albanien kunne få situationen til at eksplodere på hele balkanområdet, specielt i de områder, hvor der findes et betragteligt albansk mindretal, navnlig i Kosovo og i Makedonien.
Hvad angår det albanske samfund i Kosovo, bør vi endnu en gang understrege, at den serbiske regering udøver en kraftig og uacceptabel undertrykkelse over for dette samfund, som i øjeblikket er udsat for et stærkt pres. Medens den konfliktsituation, der er opstået i Serbien, og som også er vigtig for demokratiet, for så vidt som konflikten heldigvis ikke har resulteret i vold, i realiteten har medført en øget undertrykkelse af de albanske befolkningsgrupper i Kosovo, så er der en tendens til, at konflikten i Albanien fører til anvendelse af våben. Heldigvis har den albanske befolkning i Kosovo indtil nu foretrukket ikke voldelige metoder og passiv modstand under ledelse af Ibrahim Rugova, formand for Democratic League of Kosovo.
Men er det tænkeligt, at dette vil vare ved? Det er indlysende, at de nuværende spændinger kan få alvorlige følger. Derfor understreger vi nødvendigheden af at foretage en demarche over for regeringen i Beograd med henblik på at fremme en dialog og skabe forudsætningerne for genopbygningen af civilsamfundet samt gøre det muligt at åbne et EU-kontor i Pristina.

Lenz
Fru formand, Kosovo er ikke et ukendt begreb i Europa-Parlamentet. Det har i lang tid været en krudttønde, og det har vi også ved flere lejligheder gjort opmærksom på. Den noget roligere situation i Serbien - hvis man kan sige det - har igen bragt Kosovo mere i rampelyset, og det er godt. Befolkningen dér er ved at blive utålmodig. Der er fare for attentater fra Kosovo Liberation Army, de kan ikke udelukkes, selv om lederen af Democratic League of Kosovo stadig bestræber sig på at finde en fredelig løsning. I denne beslutning drejer det sig imidlertid også om et andet punkt, som virkelig ikke må forbigås i tavshed: forholdene i fængslerne med tortur og dødsfald, følger, som en delegation fra Europa-Parlamentet fik at se med egne øjne. Derfor genfremsætter vi i beslutningen vort krav om løsladelse af de politiske fanger, pressefrihed og indledning af en ægte dialog med henblik på at finde en løsning for befolkningen i Kosovo, som har været undertrykt meget længe. Vi opfordrer den serbiske regering til omsider at åbne det kontor i Pristina, som vi længe har ønsket og som Kommissionen også allerede har givet tilsagn om; det er ligeledes et krav fra FN's særlige ordfører for menneskerettigheder, fru Rehn, idet vi skal vise befolkningen, at Den Europæiske Union står ved dens side. Jeg mener, at vi her skal udøve et langt større pres for virkelig at gøre europæernes holdning klar i Kosovo.

Cars
Fru formand, to forskellige faktorer har ændret Kosovo-albanernes situation: den ene er den stadig stærkere serbiske undertrykkelse, den anden består i, at den albanske modstandsbevægelse nu er begyndt at henrette såkaldte kollaboratører. Det har ført til, at albanerne nu er kommet i krydsild fra mindst to sider. En anden udvikling, som formentlig også vil få konsekvenser for Kosovo-albanerne, om end vi ikke i øjeblikket ved, hvilke og hvordan, er de åbne modsætninger, de stridigheder, der finder sted i Albanien, som nu er blevet et af de varme urocentre i Europa.
Denne forhandling og vor beslutning er faktisk et udtryk for, at Parlamentet ønsker, at Rådet og Kommissionen foretager sig noget. Først og fremmest ønsker vi, at der indkaldes til en konference til drøftelse af Kosovospørgsmålet. Vi ønsker, at den aftale, som forhåbentlig vil blive indgået i Amsterdam, kommer til at indeholde en situationsbeskrivelse. En sådan konference løser muligvis ikke alle problemer, men den kan udtrykke vilje til en grundigere undersøgelse af spørgsmålet, således at det på længere sigt bliver muligt at finde frem til en rimelig løsning af Kosovo-spørgsmålet.

Swoboda
Fru formand, jeg kan i alt væsentligt erklære mig enig med fru Lenz, men bliver nødt til at korrigere et enkelt punkt. Der er ikke kun fare for attentater, men der har fundet attentater sted, dvs. at denne form for vold er foregået nøjagtig som volden på den serbiske side, i fængslerne osv. Derfor skal det første krav helt sikkert være, at denne vold skal høre op. Men Kosovo er givet en krudttønde, dét har hun ret i, og vi skal også være klar over, at Kosovo-spørgsmålet kun kan løses inden for rammerne af den samlede situation i Jugoslavien. Derfor vil jeg ganske kort gå ind på følgende fem punkter, som forekommer mig og os som gruppe meget vigtige.
For det første skal der afholdes et gennemskueligt fair valg, dvs. at det valg, der skal finde sted, virkelig skal give alle, alle partier og alle grupper i befolkningen mulighed for at præsentere deres program og deres kandidater. For det andet skal der være love om medierne og der skal først og fremmest etableres en praksis for medierne - dét blev vi ligefrem gjort opmærksom på under vort besøg i Jugoslavien - som lever op til pressefriheden. Krænkelser af menneskerettighederne, det være sig i Kosovo eller andre egne, skal virkelig offentligt frem, så de kan drøftes, for der er mange borgere, som slet ikke ved noget derom, fordi det ofte eller generelt holdes hemmeligt for dem. For det tredje skal Den Europæiske Union og landene og byerne i Den Europæiske Union navnlig støtte de nye kommunalforvaltninger og dermed lade dem vide, at det nye demokrati har Europas fulde støtte. For det fjerde naturligvis også fuld anerkendelse af alle grupperingers menneskerettigheder og navnlig mindretallenes rettigheder. Jeg vil i denne sammenhæng også lige nævne det ungarske mindretal. Som sidste punkt den egentlige løsning på problemet i Kosovo. Her er det vigtigt at gøre følgende klart for alle parter: ophør af vold, deltagelse i samtaler og en løsning i selve Jugoslavien. Når der her tales om en konference, skal alle parter være rede til dialog, og Den Europæiske Union skal lade alle parter vide, at denne dialog skal finde sted i selve Jugoslavien. Vi kan yde bistand udefra, løsningen på problemerne skal findes i selve Jugoslavien.

Hory
Fru formand, når vi taler om Kosovo, vil jeg gerne have, at tingene er tydelige.
Det drejer sig ikke for mig om at drage kvaliteten, selve fortræffeligheden, i tvivl af de hensigter, der ligger til grund for det beslutningsforslag, vi har fået forelagt, heller ikke om at undervurdere alvoren i begivenhederne, der rammer Kosovo på grund af de to samfund, der lever der.
Når jeg ikke selv har ønsket at tilslutte mig denne beslutning, er det af fire årsager.
For det første, hvis ordene har en betydning, forekommer det mig ikke passende at tale, som det gøres her, om apartheid i forbindelse med Kosovo.
For det andet er det ikke længere passende efter min mening at forværre den etniske kløft ved at opfordre til kun at støtte det civile albanske samfund, mens det er hele den civile befolkning i området, der fortjener hjælp og betænksomhed.
For det tredje tiltrækkes vores opmærksomhed altid af tusind overtrædelser af menneskerettighederne i hele verden. Og altid som en besættelse kommer Parlamentet tilbage, på initiativ fra dem, der fører et egentligt korstog, til fordømmelser af Serbien. Jeg mener ikke, at vores resolutioner tidligere har haft en forsonende virkning på Balkan.
For det fjerde - og det er måske det vigtigste - ser den demokratiske dialog med tusind vanskeligheder ud til at indfinde sig i Beograd. Er det tidspunktet at tage dertil og gøre forhindringer og starte en slags antieuropæisk paranoia i Serbien?
Vi må ikke glemme, at der kommer en dag, hvor vi skal integrere Jugoslavien i vores Europa.
Argentina

Bertens
Fru formand, vi må her i dag ikke blot tale om problemer med de oprindelige folk i Argentina, men jeg tror, at hele Argentinas befolkning fortjener vor opmærksomhed.
Med rette lægges der vægt på den oprindelige befolkning. En halv million mennesker fratages den jord, de bor på. På grund af spekulation skubbes de indfødte folk stadig længere væk. Det må der naturligvis komme en ende på. I en intensiv kontakt mellem Unionen og Mercosur skal dette tages op.
Men vi må ikke nøjes med disse indfødte folk. Argentina bærer stadig på fortidens byrde. De juridiske myndigheder er stadig ikke rede til virkelig at medvirke til opklaringen af alle forsvindinger fra junta-årene. De, som kæmper for retfærdighed, intimideres og modarbejdes. De berømte mødre på Plaza de Maya, symbolet på den argentinske byrde fra fortiden, har stadig ingen klarhed med hensyn til deres børns skæbne, og også de modarbejdes.
Demokrati og ytringsfrihed undermineres stadig på en fordægtig måde i dagens Argentina. Kritiske journalister finder endda døden, og der lægges hindringer i vejen for aviser. Aktivister for demokratiet myrdes. Situationen i landet forværres. Disse kendsgerninger benægtes imidlertid af myndighederne. Krænkelser af menneskerettighederne skal straffes, også hvis de begås af medlemmer af de militære styrker; det må man vide i hvert fald i Argentina. Ellers vil der aldrig opstå en demokratisk atmosfære. Repræsentanter for Unionen må henlede den argentinske regerings opmærksomhed på disse ting. Demokrati og respekt for menneskerettighederne er fundamenterne for forbindelsen mellem Unionen og tredjelande. Det gælder også for Argentina.

Miranda de Lage
Fru formand, Den Europæiske Union baserer sit bilaterale samarbejde på respekten for menneskerettighederne. De konditionalitetsbestemmelser, der er indeholdt i aftalerne med Latinamerika, har tjent til at styrke de demokratiske systemer og ligeledes - hvilket er et afgørende aspekt - til at sikre borgernes frihedsrettigheder. Filosofien i disse konditionalitetsbestemmelser er afgørende forskellige fra certificeringsprocedurerne, og de er her ved udgangen af indeværende århundrede det mest positive bidrag, der i globaliseringens tidsalder kan gives til humaniseringen af de internationale forbindelser og styrkelsen af demokratiet.
Når Europa-Parlamentet ved forskellige lejligheder tilkendegiver kritik over misbrug, fejl eller manglende opfyldelse, må denne kritik opfattes som et positivt bidrag til at styrke demokratierne og forsvare de svageste mod uretfærdig og ulige behandling.
Det foreliggende forslag til beslutning om problemer for Mapuche-samfundene skal ses som et positivt bidrag til at løse en anerkendt konflikt, for hvis denne konflikt ikke eksisterede, ville Corporacion Interestatal de Pulmari (CIP) ikke være blevet oprettet for nogle år siden. De mangler, der er afsløret i CIP's forvaltning, de retsprocesser, der er indledt mod indfødte ledere og de fejlfortolkninger af de rettigheder, som tilkommer de retmæssige jordbesiddere, som er kommet for dagens lys, har skabt dyb bekymring i visse samfundssektorer, og også i det argentinske Parlament er rejst kritik med krav om ændring af statutten for CIP.
Afslutningsvis anmoder vi de argentinske myndigheder om fortsat at holde et vågent øje med respekten for alle argentinske borgeres menneskerettigheder og frihedsrettigheder. Europa-Parlamentet har tildelt mødrene fra Plaza de Mayo Sakharov-prisen. Parlamentet opretholder et tæt samarbejde med denne gruppe kvinder, hvoraf størstedelen er ældre, og som fungerer som samfundets erindring om et vanvid, som kostede tusindvis af ofre livet og efterlod megen smerte.
Samdrægtigheden i det argentinske samfund opbygges gradvis under store vanskeligheder og spændinger. At forsøge at benægte at der undertiden finder overgreb sted, hvis ophavsmænd ganske givet skal findes i mindretalsgrupper, som ikke accepterer et pluralistisk og deltagerbaseret demokrati, løser ikke problemet. Ligesom det heller ikke løses ved at begrænse de forfatningsmæssige garantier. Derfor vil vores gruppe støtte alle punkterne i den foreliggende beslutning.

González Álvarez
Fru formand, hr. kommissær, Deres politiske vilje til at sørge for, at konditionalitetsklausulerne om respekten for menneskerettighederne efterleves i forbindelse med indgåelsen af aftaler med Mercosur og aftalen med Argentina. I dag må vi atter fordømme de tre krænkelser af menneskerettighederne, som vi allerede én gang har fordømt. Nemlig drabet på en journalist i januar - José Luis Cabezas - drabet på menneskerettighedsforkæmperen Salvador Aguirre, der stadig er ustraffet, og drabsforsøget mod hans kollega. Vi fordømmer ligeledes fordrivelsen af flere Mapuche-samfund og truslerne mod mødrene fra Plaza de Mayo.
Efter min mening er Kommissionen i en sådan position, at den kan kræve følgende af den argentinske regering: for det første at de omhandlede jorder tilbagegives til Mapuche-samfundene; for det andet at der igangsættes en efterforskning for at finde ud af, hvor truslerne mod mødrene fra Plaza de Mayo kommer fra; og for det tredje at undgå straffrihed i Latinamerika.
Jeg mener således, hr. kommissær, at De er i stand til at lægge pres på den argentinske regering for at få den til at efterforske det omtalte drab på en journalist og drabet på en menneskerettighedsforkæmper, hvis ophavsmand stadig er ustraffet.

Telkämper
Fru formand, kære kolleger, den argentinske regerings behandling af Mapuche-samfundet i Pulmari-regionen er på skændig vis præget af korruption og illegalitet. Det fortjener en påtale, som i den foreliggende beslutning kun er faldet så lempelig ud på grund af PPE-gruppens dæmpende indflydelse.
Vi er bekymrede for Mapuche-samfundet, og vi er ligeledes dybt foruroligede over endnu en ting, nemlig voksende undertrykkelse i Argentina. Det drejer sig om pressen. Pressen har i de forløbne år spillet en uhyre vigtig rolle i landet. Jeg minder om påvisningen af de forfærdelige overtrædelser af menneskerettighederne, der blev begået af soldater i årene med militærdiktatur, eller om opklaringen af argentinske embedsmænds og politikeres skandaløse korruptionsaffærer. Jeg tænker på pressens reportager om opstandene imod regeringens katastrofale økonomiske politik i flere af landets provinser eller på støtten til mødrene på Plaza de Maya, som igen og igen udsættes for trusler.
Forudsætningen herfor er pressefrihed. Men den er i fare. Den 25. januar blev fotoreporteren José Luis Cabezas myrdet, fordi han ville kaste lys over det mørke, der omgiver politikeres kriminelle transaktioner. Det fordømmer vi. Jeg håber, at præsident Menem, når han inden længe kommer til Bruxelles, vil give os oplysninger om begivenhederne.

Lenz
Fru formand, altså, hr. Telkämper, der er nu engang forskel på positiv og negativ pædagogik. Mellem Europa og Argentina er der uden tvivl de tætteste forbindelser, som overhovedet findes mellem kontinenter. Derfor bliver hvert ord, vi siger, også modtaget med særlig lydhørhed i Argentina.
Når vi især helliger de oprindelige folk denne beslutning, folk hvis eksistens man tidligere benægtede, anser jeg det for en ud fra vor indsigt virkelig god og fornuftig ting. Derfor vil min gruppe også støtte dette.
Jeg anser dog ikke forholdene i Argentina for at være så katastrofale, som også hr. Bertens skildrede dem, men vi skal, netop fordi vi er europæere og fordi vi her er mange grupper, øve en positiv indflydelse her og virkelig tale med argentinerne om disse spørgsmål.
Naturligvis er et mord på en journalist forfærdeligt. Naturligvis er også samtalen om bl.a. truslen mod mødrene på Plaza de Maya, som for øvrigt kommer her næsten hver måned og taler med os, en rigtig ting. Blot vil min gruppe kræve særskilt afstemning om dette punkt, fordi den ud fra beslutningens systematik egentlig ikke anser det for rigtigt. Men vi vil sikkert gå ind for beslutningen.
Kvindernes rettigheder i verden

Marinucci
Fru formand, denne mødeperiode indledtes med det meget passende og påskønnelsesværdige indlæg af hr. Gil-Robles vedrørende den internationale kvindedag, og her nogle få timer inden mødeperioden afsluttes, vil jeg tillade mig at vende tilbage til emnet »kvinders rettigheder«. Vores opmærksomhed er rettet mod kvinder i lande uden for Den Europæiske Union, over for hvem Europa-Parlamentet og Den Europæiske Union bekræftede tilsagnet om støtte i forbindelse med debatten og det beslutningsforslag, der blev vedtaget i kølvandet på Beijing-kvindekonferencen, som Kommissionen og Europa-Parlamentet i øvrigt henviser til i forbindelse med de igangværende programmer og initiativer.
Fru formand, hr. kommissær, de omhandlede kvinder er udsat for specielle former for vold, der er knyttet sammen med traditionerne i deres land, en vold, som Den Europæiske Union - også af hensyn til de pågældende landes kultur - bør bidrage til at afskaffe; jeg tænker her på forskellige former for seksuelt misbrug, der er så stærkt ydmygende, at det er svært at beskrive med ord; der er her tale om kvinder og børn, som mishandles, voldtages, sælges til prostitution og udsultes.
De, der deltog i gårsdagens møde i Europa-Parlamentet vedrørende kvindelige flygtninges ret til sundhed, vil med gru have erfaret, at kvinder med deres børn i opsamlingslejrene ligefrem risikerer at dø af sult, fordi de, der deler mad ud - det er altid mænd - ikke anerkender dem som familieoverhoved; kvinder, der udsættes for vold som følge af en fundamentalistisk fortolkning af deres egen religion; kvinder, der med fare for deres liv vedbliver med offentligt at protestere imod krænkelsen af deres rettigheder, nemlig de grundlæggende menneskerettigheder, således som det fastslås i Beijing-platformen.
På et tidspunkt, hvor vi i en lang række fora fejrer den internationale kvindedag, er det over for disse dårligt stillede søstre, vi bør forny og øge engagementet. Ud over alle de former for diskrimination og vanskeligheder, vi selv - Europas kvinder - stadig udsættes for her på tærsklen til det tredje årtusind, udsættes disse kvinder for krænkelser og lidelser, som vi bør fordømme og som vi ikke bør tøve med at gribe ind over for.

Van Dijk
Fru formand, fanatisme, hvad enten det nu er religiøs fanatisme eller fanatisme af en nationalistisk art, fører overalt i verden til krænkelser af menneskerettighederne og frem for alt til krænkelser af kvinders rettigheder. At dette ikke er overdrevet, viser sig af FN's egne statistikker, hvoraf det fremgår, at langt størstedelen af ofre for krænkelser af menneskerettighederne er kvinder og børn. Hvad enten det nu drejer sig om krigssituationer eller andre slags nationalisme eller om religioner, det fører overordentlig ofte til underbevidst eller bevidst undertrykkelse af kvinder. Det fører til forbud og påbud for kvinder. Kvinder må ikke gå på gaden, kvinder må ikke modtage undervisning, kvinder må ikke arbejde, men kvinder må godt sørge for, at deres mænd plejes ordentligt, og at deres mænds børn plejes ordentligt. Det fører til krænkelser og misbrug af kvinder. Det fører endda til seksuel lemlæstelse. Alt dette opretholdes ofte af magthaverne. Der må hurtigst muligt ske et par ting. Kvinders rettigheder skal i meget højere grad inddrages i de internationale og udenlandske forbindelser, som medlemsstaterne, men også Unionen selv, har med andre lande, hvor den slags ting finder sted. Der må komme en anerkendelse af retten til asyl ved forfølgelse på grund af køn. Det er absolut nødvendigt for at hjælpe med at blive af med dette problem. Vi må arbejde meget hårdt, både her og uden for Unionen, på at forbyde seksuel lemlæstelse af kvinder. Derfor er det virkelig nødvendigt, at der i FN's Menneskerettighedskommission udnævnes en særlig observatør, som netop skal følge tilfælde af seksuel lemlæstelse, således at vi også virkelig får en bedre indsigt deri og også virkelig kan gribe ind over for det.

Leperre-Verrier
Fru formand, en dag viet til kvinderettighederne, det er godt, men det ville være endnu bedre, hvis vi havde vished for, at Den Europæiske Union vil slås hele året for kvindesagen i Europa og andre steder. For vi ved det, de første ofre for overtrædelse af menneskerettighederne er kvinderne, for resten i strid med alle internationale aftaler. Vi skylder således os selv at mobilisere os, så at disse diskrimineringer ophører.
Et andet emne, der bekymrer os: De seksuelle lemlæstelser. Unicef anslår antallet af kvinder, der er ofre herfor, i hele verden til 130 millioner. Det er enormt, og det er endnu mere forfærdeligt, at dette tal er stigende. I strid med det ofte fejlagtige indtryk, at kvinderne integreres bedre politisk, økonomisk og socialt, forholder det sig faktisk således, at forholdene for kvinderne ikke engang udvikles eller i hvert tilfælde endnu ikke udvikles tilfredsstillende, men de forværres af og til alarmerende.
Man må først og fremmest være bekymret for udbredelsen af disse islamiske fundamentalistbevægelser, der sætter kvinder ned på linje med umyndige væsener. I den henseende forekommer kvindernes situation i Afghanistan mig særlig afskyelig. Talibanerne, der har taget magten for nogle måneder siden, forbyder dem i Shariaens navn at arbejde, at tage ordet offentligt eller at deltage i offentlige demonstrationer. Det er obligatorisk at bære slør, og som i Middelalderen stenes utro kvinder. Der må således handles hårdt ved fordømmelse, det er rigtigt, men også ved at standse enhver form for samarbejde med dette land, så længe dets borgeres grundlæggende rettigheder ikke overholdes.
For øvrigt må Den Europæiske Union slås for den ubetingede og øjeblikkelige befrielse af Frédéric Michel og José Daniel Llorente, disse to franske statsborgere, der er ansvarlige for Aktionen Mod Sult, og som blev arresteret og fængslet vilkårligt blot med den begrundelse, at de havde deltaget i en frokost med omkring 60 afghanske kvinder. Vi kan ikke tolerere denne vilkårlighed og ej heller den terror, der udøves over for disse kvinder.

Lenz
Fru formand, der er allerede her nævnt mangt et argument, som jeg absolut kan gå ind for. Derfor vil jeg heller ikke gentage alt det. Jeg mener, at vi i Afghanistan har den værste officielle undertrykkelse af kvinder, som for øjeblikket kendes i verden som officiel politik. Dette emne er imidlertid også genstand for den anden beslutning i anledning af den internationale kvindedag.
Der kan ikke ofte nok gøres opmærksom på, hvor skrøbelige kvinders rettigheder stadig er i mange lande. Verdenskongressen om kvinders rettigheder i Peking er slut. Europa bør stå i allerforreste række blandt dem, der bidrager til at omsætte de møjsommeligt tilkæmpede beslutninger, dvs. kampen mod handel med kvinder, piger og børn, mod prostitution, børns arbejde og seksuel lemlæstelse i traditionelle samfund, således som vi stadig finder dem også til dels i Europa, navnlig hos indvandrerne. Kvinder, der en gang udelukket af familien, måske udstødt, er hyppigt fredløse, og det er næsten ufatteligt for vort emanciperede samfund, hvorledes de kan forfølges. Der er imidlertid behov for at fare med lempe for at hjælpe kvinderne og vinde dem for os, for et samfund kan kun ændres indefra. Men vi skal i kontakt med regeringerne gå ind for det, og jeg håber, at kommissær Marín især gør det, for han havde engang i Europa-Parlamentet kvindespørgsmål som sit ansvarsområde over for Kvindeudvalget.

Ribeiro
Fru formand, det burde få os til at rødme af skam, at det i dag, i marts 1997, er nødvendigt at understrege, at kvinders og pigers rettigheder »er en uafhændelig, integreret og uadskillelig del af de universelle menneskerettigheder«. Hvilket kun viser, at de, kvinder og piger stadigvæk ikke universelt betragtes som mennesker.
Det er, hvad der understreges i punkt 1 i det foreliggende forslag til beslutning. Og jeg tilslutter mig denne gentagne understregning, samtidig med at jeg føler stor skam over, at det er nødvendigt.
Ydermere giver de indledende punkter ikke et fuldstændigt billede af situationen. Der mangler meget, navnlig på det sociale plan, på det plan, hvor mennesker, uafhængigt af religion og kulturelle nedarvede traditioner, betragtes som varer, der kan købes og sælges. Derfor er det desværre kun et lille udvalg af de forekommende krænkelser, der tages op i beslutningen.
Jeg må det kraftigste udtrykke min skamfølelse og harme over, hvad der foregår og min solidaritet med ofrene. vedtage. Ikke for at lette min samvittighed men - også! - som en genbekræftelse af et kampmål. Konkret. I dagligdagen.
Leyla Zana

Pailler
Fru formand, fjorten måneder efter at have modtaget Sakharov-prisen i EuropaParlamentet er Leila Zana stadig tilbageholdt i fængslet i Ankara sammen med tre andre kurdiske parlamentsmedlemmer for i sin egenskab af parlamentsmedlem at have krævet kurdernes ret til deres kultur. Leila ville ikke i dag mene, at det var sentimentalt af os blot at erindre om hendes pris og hendes tilbageholdelse. Jeg har bevaret mindet, efter vores møde i fængslet i Ankara og under hendes proces, om en ung kvinde med en utrolig styrke og beslutsomhed. Hendes kamp er også vores, nemlig respekten for demokratiet og de universelle rettigheder. I dag er hun fængslet og vi, europaparlamentsmedlemmer, er afmægtige.
Vi har vedtaget - min gruppe stemte ikke for - toldunionen. Selv om jeg ikke stemte for den, har jeg ønsket at tro på den. Man må dog i dag erkende, og det er hårdt at sige, at vi havde ret. Allerede dagen efter blev angrebene på menneskerettighederne faktisk forværret i Tyrkiet. I dag kan jeg ikke længere besøge Leila Zana, som jeg gjorde det inden toldunionen. Vi har indefrosset aftalerne, hvilket for øvrigt forværrer vanskelighederne for tyrkerne, og menneskerettighederne bliver fortsat sjoflet i dette land, som vi har ønsket tæt på Europa, men hvis regering ikke gør sig nogen anstrengelse og gør nar ad Europa.
Jeg vil gerne slutte med at give ordet til Leila Zana og ved at rapportere det, hun fortalte mig, da jeg besøgte hende i fængslet i Ankara: «Jeg er kurder, og jeg forsvarer min identitet. Jeg mener, at kvindernes rolle er meget vigtig. Som kvinde og som kurder ønsker jeg, at dette blodbad stopper. Ja, at alt dette stopper. Min kamp for menneskerettighederne vil fremme demokratiet i Tyrkiet. Jeg har min fulde fornuft, og det er i dag den pris, der skal betales. Jeg er her for kurderne og for tyrkerne«. Jeg vil tilføje, at hun er der for at vise os, hvad et demokratis værdighed er.

Bertens
Fru formand, den fængslede fru Leila Zana er symbolet på den manglende respekt for ytringsfriheden i Tyrkiet. Hun har ikke begået nogen terrorhandlinger, hun har kun sagt sin mening. I øjeblikket er tre Sakharov-prismodtagere fængslet i deres eget land; det drejer sig foruden Tyrkiet også om Burma og Kina. Det placerer jo det europæiske land Tyrkiet i et mærkeligt selskab. Tyrkiet, et land, hvormed vi har undertegnet en toldunion og har intensive forbindelser, og som også er medlem af Europarådet.
Hvornår vil dette land opfylde sine løfter, i hvert fald i henseende til Europa-Parlamentet i forbindelse med godkendelsen af toldunionen. Fire af de seks kurdiske parlamentsmedlemmer er stadig fængslet. Disse fire skal løslades hurtigst muligt. Hvis premierminister Ciller i begyndelsen af denne uge mente det alvorligt med forbedringen af menneskerettighederne i hendes land, må hun begynde med at løslade de fire kurdiske parlamentsmedlemmer og naturligvis også fru Leila Zana.
At holde parlamentsmedlemmer fængslet er den mest kontraproduktive måde at løse problemer på. Den tyrkiske regering må overtales til at indlede en dialog med de demokratiske kurdiske organisationer. Det er den eneste måde, hvorpå der kan opnås en varig løsning og et godt samarbejde med dette trods alt europæiske land.
Alois Brunner

Papakyriazis
Hr. formand, for kort tid siden, den 30. januar, behandlede og vedtog vi en - efter min opfattelse - grundlæggende erklæring om racisme, fremmedhad og antisemitisme i anledning af 1997, Det Europæiske År mod Racisme. I 1995 mindedes vi 50-året for holocaust; men i dag oplever vi en genopblussen af forsøget på at besudle ofrenes minde ved at benægte dette folkedrab. Mine landsmænd, de jødiske borgere i Thessaloniki, betalte en blodig pris i holocaust, og et enkelt navn står bag udslettelsen af jøderne i Thessaloniki, nemlig Alois Brunner.
Nylige pressemeddelelser i den internationale presse bekræfter, at krigsforbryderen Brunner er i live og gemmer sig i Syrien. Dette beslutningsforslag, som jeg har den ære at fremlægge i dag på min politiske gruppes vegne, kræver, at Rådet gør en konkret og aktiv indsats for at få udleveret Brunner til en retsforfølgelse. For forbrydelser mod menneskeheden kan ikke bare glemmes, og vi i Parlamentet bør slå fast, at ingen krigsforbryder slipper ustraffet. Dette er den højeste symbolske handling, dette er udtryk for vor årvågenhed, det er det indhold, vi lægger i Det Europæiske År mod Racisme, Fremmedhad og Antisemitisme.

Dimitrakopoulos
Fru formand, Alois Brunners fortid er plettet af uskyldige menneskers blod, jøderne i Thessaloniki, der blev ofre for racismen. Vi ser her endnu et eksempel på den syge psyke hos 2. verdenskrigs krigsforbrydere. Selv om der ikke er noget, vi kan gøre for at bringe de døde tilbage, er det en historisk nødvendighed, at retfærdigheden sker fyldest og bidrager til at hele de sår, som Alois Brunners egen historie har forårsaget.
Derfor bør Alois Brunner findes, udleveres og straffes for eksemplets skyld. Dette er et beslutningsforslag, som Det Europæiske Folkepartis Gruppe kan tilslutte sig og opfordre til vedtagelse af.

Van Bladel
Fru formand, i alle gremier i Parlamentet tales der om, hvorvidt beslutningsforslag om uopsættelige spørgsmål har nogen mening eller ej. Hvis der er ét beslutningsforslag om et uopsætteligt spørgsmål, der er formålstjenligt, så er det det beslutningsforslag, som vor kollega fra Den Socialistiske Gruppe har fremsat i dag. Denne sag skulle allerede tidligere have stået på dagsordenen. Brunner var assistent for Eichmann, som var ansvarlig for 125.000 drab og ansvarlig for deportationen af jøder fra Østrig, Grækenland, Jugoslavien og Frankrig.
Fru formand, hvis Syrien er så seriøs, at det vil have gode forbindelser med Europa og vil vise sin gode vilje med hensyn til fredsprocessen, lad så landet udlevere manden.
Kommissær Marin, De kommer meget i området, også i Syrien. Jeg håber, at De tager det ønske, som vi i dag udtrykker, med til den rette adresse. Den sidst kendte adresse var rue Hadat, nummer 7, i Damaskus. Og jeg forventer, at De tager et svar med.
Boat people

Ford
Fru formand, dette beslutningsforslag drejer sig om 282 immigranter, der druknede ud for Grækenlands kyst juledag sidste år. Det var en forbrydelse, enten én, der skyldtes forsømmelighed, eller, hvad der er mere sandsynligt, som blev begået med velberådet hu, da deres båd med forsæt blev vædret og sænket. Der har ikke været nogen grundig undersøgelse af denne forbrydelse mod menneskeheden; den er forsvundet ind i et juridisk sort hul, for myndighederne i Grækenland, Italien, Malta og Ægypten - der alle er involverede i denne overførsel af ulovlige immigranter - har stort set ignoreret problemet. Nogle af de mennesker, der kunne aflægge vidnesbyrd om det, er faktisk blevet deporteret og sendt til Indien af de græske myndigheder og kan derfor ikke aflægge vidnesbyrd.
Desværre er det kun én episode blandt mange: I 1993 anslog menneskerettighedsorganisationen Amsterdam United , at 393 mennesker var døde under forsøg på at komme ind i Den Europæiske Union.
Illegal indvandring er illegal indvandring, men det betyder ikke, at man kan afsige dødsdom. Det, vi har brug for og ønsker, er en koordineret aktion for at opspore og retsforfølge dem, der medvirker til denne forbrydelse, uanset hvor de er, hvad enten det er i eller uden for Den Europæiske Union. Vi har brug for koordineret aktion fra Europol og Europol via Interpol i hele verden, for indtil det sker, vil disse forbrydelser fortsat finde sted, og mennesker vil fortsat få en dødsstraf fuldbyrdet, bare fordi de ønsker at rejse ind i Den Europæiske Union.

Tamino
Fru formand, den episode, hr. Ford netop omtalte, er en af de talrige episoder, der desværre finder sted med regelmæssige mellemrum i Middelhavet og langs med grænserne. Der foregår i øjeblikket en kriminel aktivitet, der bidrager til den ulovlige indvandring gennem en slags pengeafpresning omkring den ulovlige transport af indvandrere. Denne pengeafpresning har også forbindelse til pengeafpresningen over for de ulovlige arbejdere, som er beskæftiget som hushjælp og inden for landbrugs- og byggesektoren, men desværre også inden for prostitution. Det er specielt kvinder og børn, det går ud over. De kriminelle, der er tale om, er uden skrupler, og der bør skrides ind over for disse med passende midler.
På denne baggrund anmoder vi om, at der iværksættes undersøgelser omkring udnyttelsen af disse ulovlige arbejdere; vi anmoder også om, at man behandler disse indvandrere med respekt, og at man slår hård ned på dem, der udnytter den vanskelige situation, disse mennesker, som er vores naboer, befinder sig i. Jeg mener dette punkt bør indgå i dagsordenen på Euro-Middelhavskonferencen, der afholdes den 15. og 16. april på Malta.

Pirker
Fru formand, kære kolleger, jeg vil gerne sige noget principielt: Det Europæiske Folkepartis Gruppe er for debatten om menneskerettigheder, den er for, at enhver tænkelig krænkelse af menneskerettighederne påvises og påtales og at der så vidt muligt træffes forebyggende foranstaltninger, for at noget sådant overhovedet ikke forekommer.
Men debatten om menneskerettigheder må ikke misbruges til kun at bringe emner fra den rød-grønne som regel ideologisk fyldte kasse ind i Parlamentet med det formål her hist eller pist at slå politisk mønt af diverse emner. Det må ikke ske i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, hvor der under rubrikken »menneskeret« af de røde og de grønne stilles krav om ret til sundhed eller ret til social sikkerhed, og da slet ikke i kategorien uopsættelig debat.
Vi er for, at krænkelser af menneskerettighederne påvises, at man bringer emnet på tale og begrænser det dertil. Det Europæiske Folkepartis Gruppe vil derfor stemme imod beslutningsforslag af Roth og Ford, da vi i Parlamentet derved blot påtvinges en ideologisk debat om migrationspolitik og om politisamarbejde i Europa og ud over Europas grænser, hvilket i sidste instans indebærer en risiko for, at vor blikvinkel på vort væsentlige anliggende - Unionens anliggende - nemlig beskyttelse af menneskerettighederne, forrykkes.

Formanden
Egentlig kunne jeg have afbrudt Dem i henhold til artikel 47 i forretningsordenen, fordi De ikke talte om emnet, men her fører en principiel debat. Jeg blev helt glad over, at De til slut alligevel nævnede ordet menneskerettigheder. Det hjalp mig så til ikke at træffe denne afgørelse.
Vi er nu nået til slutningen af debatten. På Kommissionens vegne taler hr. kommissær Marín om alle spørgsmål, som har spillet en rolle i denne debat.

Marín
Fru formand, jeg vil besvare de forskellige indlæg ét for ét og forsøge at gøre det så kortfattet som muligt.
For det første er det med hensyn til Kosovo givet, at situationen i Kosovo er præget af alvorlige krænkelser af menneskerettighederne og permanent undertrykkelse af de legitime politiske ønsker blandt albanerne i Kosovo, og at denne situation fortsat giver anledning til stor bekymring.
På baggrund af den nuværende situation i Albanien risikerer man, at problemet bliver en stadig større kilde til destabilisering. Den Europæiske Unions holdning har altid været at kræve en større grad af autonomi for Kosovo inden for Jugoslaviens internationalt anerkendte grænser. Den har også opfordret myndighederne i Beograd til at indlede en dialog med albanerne i Kosovo i nærværelse af en tredjepart. Jeg beklager ikke desto mindre at måtte sige, at disse bestræbelser endnu ikke er blevet kronet med succes. Der sker fortsat krænkelser af menneskerettighederne, og Beograd fastholder, at Kosovos status er et rent internt anliggende; på samme måde afviser Beograd Den Europæiske Unions anmodning om at etablere et kontor i Kosovo.
Fuld normalisering af forbindelserne mellem Jugoslavien og Den Europæiske Union vil kun være mulig, hvis Beograd fuldt ud respekterer menneskerettighederne og mindretallenes rettigheder og giver dem en nødvendig grad af selvstyre. Den Europæiske Union vil også fremover opfordre de nuværende og de fremtidige myndigheder i Jugoslavien til at gøre fremskridt i den retning, men den må også gøre det klart for albanerne i Kosovo, at den ikke støtter deres ønske om uafhængighed. En virkelig demokratisering i Jugoslavien vil kunne fremme en løsning for Kosovo. Følgelig er Kommissionen i gang med at udarbejde en strategi til fremme af demokratiet, det civile samfund og pressefriheden.
Hvad angår Argentina, har Kommissionen i de seneste år generelt støttet de latinamerikanske landes bestræbelser på at etablere og konsolidere virkelig demokratiske stater, som respekterer menneskerettighederne. Den vil fortsat følge de bestræbelser op, der gøres af såvel det civile samfund som de offentlige administrationer for at udbygge retsstaterne og indføre fuld respekt for menneskerettighederne. Denne strategi er i overensstemmelse med både den bilaterale samarbejdsaftale mellem Den Europæiske Union og Argentina fra 1990 og den seneste aftale mellem Den Europæiske Union og Mercosur-landene fra december 1995, hvori det er fastsat, at en af de fælles værdier, som vore forbindelser skal bygge på, er respekten for menneskerettighederne.
I perioden 1990-1996 ydede Kommissionen 2.200.000 ECU i støtte til en række initiativer, der tog sigte på at udvikle og konsolidere retssttatsprincipper, herunder respekten for menneskerettighederne. Der er bl.a. ydet støtte til sammenslutningen af bedstemødre fra Plaza de Mayo, der som bekendt ved flere lejligheder har modtaget fællesskabsstøtte, især for at bistå dem med at identificere forsvundne børn.
I den senere tid er der desuden ydet 300.000 ECU i støtte til udvikling af et yderst interessant program, som vedrører situationen for fængslede i Argentina. Jeg vil gerne understrege, at vi her har mødt en meget åben holdning fra de argentinske myndigheders side. Hvad angår Mapuche-samfundene i Neuquen-provinsen deler vi Europa-Parlamentets bekymring, og i øjeblikket er situationen følgende: den argentinske regering har ikke afvist en politisk dialog med Kommissionen om dette spørgsmål, tværtimod; den har vedtaget en plan, i henhold til hvilken Sekretariatet for Social Udvikling af Nationen i samarbejde med guvernøren for Neuquen-provinsen og de indfødte den 15. februar nedsatte et udvalg, som skal udarbejde et forslag til løsning på denne konflikt inden for en frist af 90 dage. Det var en positiv løsning. Jeg kan endvidere oplyse, at de argentinske myndigheder straks har forelagt os et projekt til økonomisk og social udvikling af dette område, hvormed der, eventuelt via kapitlet om økonomisk og finansielt samarbejde, kan tages nogle små skridt, og det er i sidste instans dem, der ved vedholdenhed giver resultater.
Endelig kan jeg oplyse, at Kommissionen netop har vedtaget et program til et beløb af 5, 5 mio ECU til fordel for de oprindelige folk i Wiqui Matacos i den nordlige del af Formosa, også dette i samarbejde med de argentinske myndigheder. Det vil sige, at uafhængigt at den pression der måske skal udøves på nogle områder, må det erkendes, at de argentinske myndigheder samarbejder, de giver os lov til at arbejde, og det må ligeledes erkendes, at vi hvad angår Mapuche-samfundene i hvert fald har fået en frist på 90 dage, og at der for andre mindretals vedkommende allerede er igangsat konkrete projekter til økonomisk og social udvikling.
Kvindernes situation i Afghanistan. Naturligvis tilslutter Kommissionen sig fuldt ud Europa-Parlamentets udtalelser, og vi mener, at den kvindediskriminerende ordning skyldes talibanernes ekstreme fortolkning - jeg gentager ekstreme - af islamisk lov.
Der er også en række andre problemer, som har at gøre med den interne situation i Afghanistan, hvor der ikke ser ud til at være mulighed for at etablere et samarbejde med myndighederne, og derfor er det på kort sigt ikke muligt at arbejde uden for NGO'ernes regi. Som følge heraf har jeg kun meget lidt at bidrage med til en konkret løsning ud over blot at tilslutte mig Deres fordømmelse af situationen.
Hvad angår Leyla Zana, har vi naturligvis mange gange over for de tyrkiske myndigheder insisteret på, at der skal træffes væsentlige foranstaltninger til at forbedre hendes situation såvel som situationen for andre medlemmer af DEP, som ligeledes sidder fængslet. Nogle få af dem er, som hr. Bertens sagde, blevet løsladt, men langt fra alle.
Vi understreger til enhver tid nødvendigheden af en forbedring af menneskerettighedssituationen og af en videreudvikling af den demokratiske reform, som blev indledt i slutningen af 1995. Absolut nødvendige reformer, så meget mere som den tyrkiske regering i øjeblikket ansøger om at blive fuldgyldigt medlem af Den Europæiske Union. Vi er bevidste om den åbning, som fru Ciller har signaleret med meddelelsen om inden udgangen af 1997 at udstede en lov om afskaffelse af de eksisterende hindringer for ytringsfriheden i Tyrkiet. Det er en god nyhed. Det er et skridt fremad. Vi mener ikke, at alle problemer hermed er løst, men det peger i retning af det, vi ønsker: permanent og kontinuert udvikling, selv om det sker skridt for skridt.
Hvad angår Alois Brunners tilstedeværelse i Syrien, har Kommissionen henvendt sig til den syriske regering, og det har Ministerrådets trojka også. Hvad jeg kan sige desangående, er, at den syriske regering blankt afviser, at denne krigsforbryder opholder sig i Syrien. Der foreligger presseinformationer, men når vi anmoder om en bekræftelse heraf på formelt diplomatisk plan, får vi altid det svar, at denne krigsforbryder ikke opholder sig i landet.
Når dette er sagt, deler Kommissionen naturligvis den holdning, at krigsforbrydere skal eftersøges og retsforfølges.
Med hensyn til problemet vedrørende Boat People , som hr. Ford og andre medlemmer har rejst, vil jeg indledningsvis sige, at det selvfølgelig er et eksempel på kriminelle organisationers udnyttelse af tredjelandsborgere i forbindelse med organiseringen af ulovlig indvandring. Kommissionen er sig selvfølgelig dette problem bevidst og er enig i, at det er nødvendigt at bekæmpe den ulovlige handel med mennesker og ulovlig arbejdskraft, og at de kriminelle netværk, der tilrettelægger ulovlig transport af indvandrere skal retsforfølges.
Tre punkter i forbindelse med dette spørgsmål: der er truffet adskillige foranstaltninger vedrørende menneskehandel med henblik på seksuel udnyttelse. I januar i år er der vedtaget en fælles aktion vedrørende typificering af de menneskehandlernes fremgangsmåde og forbedring af samarbejdet mellem medlemsstaterne. Der er tilrettelagt et uddannelsesprogram, STOP-programmet, der tager sigte på udveksling af oplysninger og uddannelse i kampen mod ulovlig menneskehandel og seksuel udnyttelse af mindreårige. Og i december 1996 vedtoges en fælles aktion, i hvilken forbindelse mandatet for Europol's Narkotikaenhed udvidedes til at omfatte menneskehandel. Og Unionen, Europol's Narkotikaenhed, har allerede påbegyndt sit virke på dette felt.
For det andet: med hensyn til det mere omfattende problem med kriminelle net, som organiserer ulovlig indvandring, finder der regelmæssig informationsudveksling sted i Rådets korresponderende arbejdsgruppe, som netop hedder Informationscentret, en debat og udveksling af oplysninger om grænsekrydsninger og indvandring. Man er i gang med at tage hele problematikken vedrørende kriminalitet med tilknytning til ulovlig indvandring op til revision. Det forholder sig sådan, at ulovlig indvandring tilrettelagt af kriminelle organisationer er en lovstridig handling, og selv om det kan forekomme at være en trivialitet, skal organiseringen af sådanne net standses, hvis man skal gøre sig håb om at opnå resultater.
For det tredje har Ministerrådet beskæftiget sig med problemet vedrørende ulovligt arbejde udført af tredjelandsborgere, og i den af Ministerrådet vedtagne tekst anføres det, at ulovlig handel med arbejdskraft bør betragtes som en strafbar handling og gøres til genstand for strafferetlig forfølgelse. Sådanne sanktioner skal være effektive og rumme mulighed for at fratage arbejdsgiverne incitamenter i form af ekstrafortjeneste og andre fordele. Det lovgivningsmæssige arbejde, der udføres i medlemsstaterne og af administrationerne er af stor vigtighed, og derfor har vi besluttet - på et område som hr. Ford har stort kendskab til - at lade dette spørgsmål omfatte af budgetposten til bekæmpelse af racisme, fremmedhad og antisemitisme. Formålet hermed er at udforme et politisk svar - det er en gammel debat, som De deltog i for allerede mange år tilbage. Men jeg understreger atter, at ifølge de oplysninger Kommissionen råder over, er der tale om kriminelle net, som hovedsagelig skal bekæmpes gennem kontrol og strafferetlig forfølgelse.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende fem forslag til beslutning:
B4-0197/97 af Morris m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om ikke-spredningstraktaten; -B4-0221/97 af Bertens for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om ikkespredningstraktaten; -B4-0229/97 af Schroedter m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om revision af ikkespredningstraktaten og konventionen om kernevåben; -B4-0241/97 af Dell'Alba for Gruppen Europæiske Radikal Alliance om ikke-spredningstraktaten; -B4-0253/97 af Alavanos m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om ikkespredningstraktaten.
Theorin
Fru formand, udviklingen af masseødelæggelsesvåben, navnlig kernevåben, er en kolossal trussel imod Unionens sikkerhed og den globale sikkerhed i det hele taget. Europa-Parlamentet er stærkt engageret i kernevåbenspørgsmål. Reelt forholder det sig jo sådan, som også Canberra-Kommissionen har fastslået, at der ikke kan være tale om sikkerhed, før samtlige kernevåben er blevet destrueret. Også EU har spillet en aktiv rolle i bestræbelserne for at standse spredningen af kernevåben og i nedrustningsarbejdet. På NPT-konferencen og revisionskonferencen i 1995 besluttede man at forlænge traktaten på ubestemt tid, men det betyder ikke, at aftalen passer sig selv uden en revision, eller at den vil blive forlænget betingelsesløst.
Den forberedende komité (PrepCom) samles i New York den 7.-18. april. På dette møde vil der blive udfoldet væsentlige bestræbelser for at få gennemført en ny, omfattende revision af ikke-spredningsaftalen. Hvert skridt, der tages hen imod kernevåbennedrustning, er naturligvis også en støtte for ikke-spredningsbestræbelserne. Traktatens artikel 6 foreskriver da også, at kernevåbenmagterne skal gennemføre en kernevåbennedrustning.
I beslutningen understreger vi betydningen af Den Internationale Domstols udtalelse om det ulovlige i at anvende kernevåben, Canberra-Kommissionens rapport om en kernevåbenfri verden samt de udtalelser, som en række tidligere generaler og admiraler offentliggjorde i december 1996 om kernevåbenmagternes pligt til i god tro at arbejde for kernevåbennedrustning. Disse udtaler udgør væsentlige bidrag til gennemførelsen af ikkespredningstraktatens artikel 6.
Vi minder om FN's Generalforsamlings resolution om muligheden for i 1997 at indlede forhandlinger, der kan føre til en konvention om kernevåben. Endvidere anmodes Rådet i beslutningen om at fremlægge en række forslag med henblik, dels på en styrkelse af NPT, dels på EU's videre arbejde ved NPT-konferencen i New York, herunder et forslag til en fælles holdning, som vil gøre det muligt at bruge mest mulig tid på de saglige aspekter og på revisionen, såvel af aftalen som af de principper og mål, der ligger til grund for den, et forslag om et nyt formelt system til indberetning af opnåede resultater, et forslag til, hvordan NPT skal gennemføres, og et forslag om, at forberedelseskonferencen i år 2000 udelukkende skal benyttes til at forberede revisionskonferencen, således at man på de tre foregående forberedelseskonferencer kan koncentrere sig om de saglige spørgsmål.
Vi kræver, at samtlige EU-medlemsstater omgående ratificerer traktaten om atomprøvesprængninger og gør fælles sag for at få andre stater til at gøre det samme. Endelig opfordrer vi medlemsstaterne til at støtte, at der i 1997 skal indledes forhandlinger om afskaffelse af samtlige kernevåben.

Bertens
Fru formand, fru Theorin, også mange tak til Dem, De har som min forgænger allerede sagt, hvad jeg kunne have sagt, men jeg vil alligevel sige noget.
Fremskridtene med den nukleare nedrustning er ønskværdig, og derfor er det kommende PrepCom-møde i New York af overordentlig stor betydning. NPT-reformprocessen kan resultere i en dynamisk nuklear nedrustning, og Unionen har spillet en vigtig rolle i opnåelsen af NPT-aftalen i 1995. Rådet må nu gribe chancen for igen at udøve en afgørende indflydelse ved at tale med én stemme under disse forhandlinger og spille en kompromisrolle mellem to ekstremer. Derfor har vi lagt det nederlandske formandskab, også gennem udenrigsminister Van Mierlo, på sinde at lægge stor vægt herpå. Unionen må arbejde for at gøre reformkonferencer velstrukturerede og effektive ved at rette dem mod evalueringen af opfyldelsen af de løfter, som landene afgiver under den internationale forhandlingsproces. Den første opgave er derfor ratificeringen af CTBT og aktionerne med henblik på at gennemføre denne konvention så universelt som muligt.

Schroedter
Fru formand, kære kolleger, det forslag til beslutning, som seks grupper har stillet i fællesskab, indeholder ikke noget, som vi ikke allerede for længst har sagt. Dermed sover Europa-Parlamentet fra de aktuelle udviklinger. Der er ingen tvivl om, at kernevåben internationalt fordømmes. At opretholde den mulige trussel, de indebærer, ja endog at lægge planer om at slå først, afvises allerede selv af generaler, fordi det ikke giver nogen strategiske fordele, men forårsager uendelige lidelser for menneskeheden i generationer og for miljøet.
1997 er året for betydelige skridt inden for atomnedrustningen. På topmødet mellem Clinton og Jeltsin står vidtrækkende forslag om nedrustning af strategiske atomvåben på dagsordenen. Parlamentet skal forlange, at Frankrig og Storbritannien aktivt og for alvor deltager i disse nedrustningsforslag og -bestræbelser.
Hvis Parlamentet vil være troværdigt, har det ansvaret for, at en snigende udhuling af ikke-spredningstraktaten forhindres gennem harmoniseringen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det har ansvaret for, at der stilles krav om nedrustningsforhandlinger nu, og det skal sørge for, at det franske og tyske potentiale ikke pludselig europæiseres og at tys-tys-samtaler med Tyskland eller forsøg på at skabe realiteter på det tysk-franske topmøde ikke bliver sædvane.
Kære kolleger, synes De ikke, at det kan betale sig at kæmpe for et atomfrit Europa som tegn på et fredeligt Europa?

Dupuis
Fru formand, jeg ville ønske, at man også talte om civil atomnedrustning, for ifølge de informationer, der er blevet offentliggjort i de seneste dag i pressen, findes der atomkraftværker, der kun forurener ved lavvande. Det handler her kun om et eksempel blandt mange andre. Også i Japan har man de seneste dage set, at civile atomkraftværker var temmelig farlige. Jeg fokuserer således ikke på den militære atommagt.
Jeg er derimod meget glad for, at kommissær Marín har haft tålmodighed til at blive sammen med os nogle minutter endnu, for i spørgsmålet om nedrustning består et betydeligt problem i at delagtiggøre Indien og Pakistan. Især Indien har en nabo, der ikke stråler af demokrati, men som er voldsomt oprustet: Folkerepublikken Kina, medlem af Sikkerhedsrådet og en af de atommagter, der i det store og hele beslutter rytmen for nedrustningen. Man må absolut inkludere Indien, der har et stort sikkerhedsproblem, hvor 30.000 km2 land stadig er besat af Folkerepublikken Kina, og som ikke befinder sig under forhold, der gør det muligt at diskutere og garantere dets sikkerhed. Da hr. Marín er kompetent for denne region i verden, håber jeg, at han vil få lejlighed til at tage initiativer i den retning.

Günther
Fru formand, til den, der havde ordet før mig, vil jeg sige, at Tyskland ikke har, ikke ønsker og ikke vil få atomvåben. Dét bedes man notere sig. Som medlem af Udviklingsudvalget ser jeg med en vis bekymring, at det synes at være muligt, at visse lande gør besiddelsen eller udviklingen af kernevåben til en slags statussymbol, så at vi, netop hvad angår tærskellandene, bliver nødt til at iagttage udviklingen med særlig kritiske øjne.
Vi er afhængige af den gode vilje hos alle dem, der undertegner sådanne ikke-spredningstraktater og traktater om forbud mod atomprøvesprængninger. Men vi har i intet tilfælde nogen form for midler til at få gennemført overholdelsen af disse traktater. Derfor er jeg glad for henvisningen i den fælles beslutning til, at der skal ske en forøgelse af bestræbelserne i retning af, at landene bliver i stand til virkelig at acceptere en sådan traktat om ikkespredning og et sådant forbud mod atomprøvesprængninger.

Amadeo
Fru formand, angående kernevåben har Enrico Fermi skrevet følgende: «den, der ikke er bange, er ikke normal«. Hermed lod han underforstå, at angsten er fælles eje, og at den kollektive angst er den normale tilstand. Folk ønsker at undslippe denne situation og at blive skånet for angsten for en atomkrig. Det er der mulighed for i dag, nemlig i kraft af ikke-spredningsaftalen, som understøttes af de allerede indgåede overenskomster om revisionstidsplanen samt af principperne og målsætningerne vedrørende nedrustning. Vi anmoder imidlertid Rådet om at udøve det nødvendige pres på medlemsstaterne, for at de også ratificerer aftalen med henblik på undgå atomprøvesprængninger og at påvirke de lande, der endnu ikke har efterkommet kernevåbenmoratoriet, idet man stiller disse lande over for muligheden af en ophævelse af eventuelle løbende samarbejdsaftaler.

Marín
Fru formand, her før det første PrepCom-møde om styrkelse af processen til revision af traktaten, som skal finde sted i New York den 7.-18. april 1997, kan jeg sige, at Kommissionen mener, at Den Europæiske Union skal gøre alt, hvad den kan, for på dette møde at spille en konstruktiv rolle med henblik på at opnå positive resultater i forbindelse med dette første arrangement og lige fra starten få den nye proces til revision af ikke-spredningstraktaten på rette spor. Med henblik herpå mener Kommissionen, at alle de i ikke-spredningstraktaten fastsatte rettigheder og forpligtelser uden undtagelse skal tages op til fornyet overvejelse, da denne traktat er hjørnestenen i den internationale ikke-spredningsordning. Beslutningen fra maj 1995 om principper og målsætninger for ikke-spredning af kernevåben og nedrustning er et vigtigt dokument for en evaluering af gennemførelsen af ikke-spredningstraktaten. Og Den Europæiske Union ønsker at udnytte fordelene ved forbedringen af revisionsproceduren maksimalt.
Med hensyn til de konkrete spørgsmål, som hr. Dupuis stillede mig, er det mit indtryk efter at have ledsaget flere trojkaer under deres besøg i de af Dem omtalte lande, at der ikke kan registreres nogen nævneværdig udvikling hos nogen af de samtalepartnere, De omtalte. Men naturligvis er Den Europæiske Unions holdning blevet lagt åbent frem. Og jeg er alt i alt sikker på, at Den Europæiske Unions medlemmer vil tage hensyn til formålet med denne beslutning, som stort set går i samme retning, nemlig at sikre, at der i forbindelse med den anden proces til revision sker en revision af alle rettigheder og pligter i ikke-spredningstraktaten. Naturligvis vil Den Europæiske Union fremsætte et sådant forslag. Jeg skal dog ikke lægge skjul på, at debatten om dette spørgsmål altid vil være meget, meget vanskelig og kompliceret.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende fem forslag til beslutning:
B4-0200/97 af Apolinário og Colajanni for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om jordskælvet i Iran og nødvendigheden af humanitær bistand; -B4-0243/97 af Pasty og Azzolini for Gruppen Union for Europa om nødvendigheden af humanitær bistand til den iranske befolkning, som er blevet ramt af jordskælv; -B4-0265/97 af Pettinari for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om jordskælvet i det nordlige Iran; -B4-0203/97 af Correia m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om stormene på Azorerne; -B4-0205/97 af Miranda m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om oversvømmelserne i Mocambique.
Jordskælv i Iran

Apolinário
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, Europa-Parlamentet har indtaget en fast, klar og beslutsom holdning og fordømt de iranske myndigheders menneskerettighedspolitik - herunder også forfølgelsen af Salmon Rushdie - som tydeligt kommer til udtryk i de mange krænkelser af menneskerettighederne, i Tsa Qui-fængslet, i international terrorisme, der efter alt at dømme tilskyndes af den iranske regering.
Vi markerer således løbende vores fordømmelse af situationen, men vi ønsker med den nærværende beslutning at tilkendegive vores solidaritet med befolkningen, idet vores kamp og kritik ikke er rettet mod befolkningen, men mod regeringen, og derfor opfordrer vi i den givne situation til, at der gennem humanitære organisationer ydes den fornødne støtte til ofrene for det nylige jordskælv.

André-Léonard
Fru formand, Mocambique, Azorerne og Iran har været ramt af tre naturkatastrofer, og jeg vil gerne her udtrykke min og min gruppes solidaritet med ofrenes familier og de ramte personer. Det siger sig selv, at vi er solidariske med den hjælp, som Unionen giver befolkningerne.
Jeg vil dog også gerne, fru formand, udtrykke min og min gruppes beklagelse over, at der ikke har været nogen aftale om at lade situationen i Algeriet indgå i nødhjælpen. Selv om det ikke drejer sig om en naturkatastrofe, som vi kan gribe ind i, mener jeg, at terrorisme også er en desværre meget tilstedeværende katastrofe i Algeriet. Manglende overholdelse af ytringsfriheden, overtrædelse af menneskerettighederne og terrorisme er stadig til stede i Algeriet, og jeg er ikke enig i hr. Atafs optimisme, som vi har set i dag, når han hævder, at eliminering af terrorismen kun er et spørgsmål om tid.
I mine tidligere indlæg har jeg allerede fastholdt, at pressen har fået mundkurv på i dette land. Men tavsheden vedligeholder undertrykkelsen. Det er således nødvendigt at give pressen ordet, for den lider under den islamiske vold og magtens pres. Hver gang de algierske myndigheder anklages for overtrædelse af menneskerettighederne, reagerer de med kulde. En ting er sikker: Uden den internationale solidaritet ville den uafhængige presse være forsvundet for længe siden i Algeriet.
Til sidst, fru formand, beklager jeg, at Europa-Parlamentet ikke altid har defineret en klar indstilling, hvad angår den algierske problematik. Observation af det næste valg ville medføre et øget engagement fra Den Europæiske Union, men desværre er vi for øjeblikket stadig ikke inviteret hertil. Jeg vover at håbe, at den algierske regering vil revidere sin indstilling, og at vi fortsat kan samarbejde i et roligt og afklaret klima.

Formanden
De har gjort mig helt forvirret, fordi De overhovedet ikke har talt om et emne, der står på dagsordenen.
Uvejr på Azorerne

Correia
Fru formand, i december sidste år blev Azorerne ramt af voldsomme storme, som skabte store oversvømmelser, og som især hærgede øerne S. Miguel, Graciosa og Flores, herunder især havnen i Ponta Delgada og Povoação.
Heldigvis skete der ingen alvorlige personskader. De skønnede omkostninger til genopbygning og reparation af skader beløber sig til over 13 mia escudos. Hvis den portugisiske regering og de regionale myndigheder ikke havde reageret så hurtigt, som de gjorde, såvel som forskellige sektorer i civilsamfundet, ville julen været blevet ikke så lidt mere trist for disse europæiske borgere.
De ulemper, der er forbundet med regionens afsides beliggenhed, hvor der til isolering og strukturel tilbageståenhed ofte føjes ødelæggelser forårsaget af storme, gør det berettiget, at der nu oprettes en særlig fond til afhjælpning af sådanne situationer. Det ville i øvrigt ikke være en helt ny situation, da en sådan fond til afhjælpning af ødelæggelser som følge af katastrofer, højvande og oversvømmelser, er forudset i de nye retningslinjer for fællesskabsinitiativet Interreg.
Den 19. december sendte jeg en skrivelse til Kommissionens formand med anmodning om fællesskabsstøtte til Azorerne. Jeg noterer mig og takker for det positive svar fra hr. Santer, hvori det meddeles, at bevillingerne til reparation af offentlige infrastrukturer og landbrugsinfrastrukturer er øget med 26 mio ECU.
Vi håber, at denne positive indstilling til støtte til Azorerne vil vare ved. Alligevel besluttede vi at genfremsætte dette forslag til beslutning, som vi håber bliver vedtaget for således at manifestere EU's solidaritet med Azorernes befolkning og den regionale regering og for at støtte indføjelsen i traktaten af en særlig ordning for de afsides beliggende områder.
Vi har ikke for vane at udnytte befolkningens lidelser til demagogiske formål. Såvel i Europa-Parlamentet som på Azorerne er vort formål at tjene vore medborgere.

Costa Neves
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg er fra Azorerne. Naturligvis gjorde jeg vedholdende forsøg på at få gjort den omhandlede katastrofesituation til genstand for en beslutning fra Europa-Parlamentet. Det var berettiget på grund af ødelæggelsernes omfang og nødvendigheden af at fortsætte den programmerede investering. Det lykkedes ikke at få den på dagsordenen for plenarmøderne i januar eller februar, og stormene fandt sted i december. Der er noget, der tyder på, at nogle fandt det vigtigere, at jeg indtager en ledende position på Azorerne, end at beslutningen blev vedtaget. Jeg besluttede derfor at fremme andres initiativ og støtte det, selv om forslaget nu er blevet helt harmløst. Det vigtigste er til syvende og sidst, at forslaget vedtages. Befolkningens interesser kommer altid i første række. Det er således et eksemplarisk spørgsmål, som forhåbentlig får dem, der ser ud til at sætte andre aspekter over befolkningens ve og vel, til at rette blikket fremad.
Hvad angår situationen på Azorerne, er der meget, der skal gøres. Det er nødvendigt, at der ydes humanitær bistand til de katastroferamte familier, det er uomgængelig nødvendigt at supplere den allerede ydede støtte. Portugal kan få støtte fra Samhørighedsfonden til finansiering af investeringer på transport- og miljøområdet. Men af uforklarlige grunde har Samhørighedsfonden lige siden den blev oprettet aldrig fundet anvendelse på Azorerne.
Endelig er det afgørende at sikre direkte støtte fra Den Europæiske Union til de landbrugsproducenter, som mistede deres produktioner. Men der er ikke fremsat noget som helst forslag i den retning!

Rosado Fernandes
Fru formand, jeg kommer ikke selv fra Azorerne, men jeg er det eneste portugisiske medlem, som er til stede her i eftermiddag, og jeg vil gerne udtrykke støtte til de to kolleger fra Azorerne, som fortjener en sådan støtte.
Jeg vil gerne henlede Kommissionens opmærksomhed på et problem, som jeg rejste for et stykke tid siden: der kan undertiden være noget komisk over hele den perlerække af ulykker, som præsenteres her, uden at Kommissionen, Parlamentet eller de øvrige europæiske institutioner har en reel mulighed for at vurdere ødelæggelsernes omfang.
Det er på tide at oprette en meteorologisk observationspost for naturkatastrofer af den omhandlede type, som finder sted i lande med tilknytning til Den Europæiske Union. Hver gang et medlem kommer her og redegør for endnu en katastrofe, er det i realiteten meget vanskeligt at måle den pågældende ulykkes virkelige omfang, og mange gange lytter nogle kolleger til de andre med stor mistillid og mener, at de overdriver elendigheden alene med det formål at hente penge til deres egne regioner.
Jeg mener, at behandlingen af denne problematik må antage en institutionel form. Jeg tænker såvel på Azorerne, som Madeira og Moçambique og andre katastrofer, som vil blive præsenteret i dag, idet jeg finder det problematisk at komme og beklage sig ved »grædemuren«, uden at det reelt er muligt seriøst at vurdere omfanget af de skader, der sker rundt omkring.
Oversvømmelserne i Mocambique

Miranda
Fru formand, naturligvis vil også jeg udtrykke solidaritet med Azorerne, og vi har forelagt forslag desangående, men det, der får mig til at tage ordet i dag, er den situation, der er opstået i Moçambique som følge af de oversvømmelser, der for nylig har hærget landet.
Følgerne heraf var tragiske, idet de registrerede regnskyl har medført snesevis af dødsfald og gjort 400.000 hjemløse, hvoraf 25.000 var nødt til at søge tilflugt i nabolandene, meget landbrugsjord med forskellige afgrøder er blevet ødelagt, ligeså infrastrukturer, og der er frygt for udbrud af epidemier såsom kolera og malaria, kort sagt en overordentlig tragisk situation, navnlig i betragtning af, at det drejer sig om et land med et lavt økonomisk udviklingsniveau.
Af ovennævnte grunde ønskede jeg at tage ordet, ikke mindst på baggrund af den særlige appel fra Moçambiques regering, som anslår den nødvendige hjælp til ca. 30 mio dollars, og jeg anmoder derfor Kommissionen om at yde nødhjælp i denne situation og ligeledes om, at Kommissionen - eftersom den er repræsenteret her i salen - giver os en orientering om mulighederne for at gøre noget på dette område.

Marín
Fru formand, hvad angår Iran, deler Kommissionen naturligvis de ærede medlemmers bekymring for ofrene for det jordskælv, der har ramt provinsen Ardebil i Nordiran. Der er modtaget anmodninger fra FN's afdeling for humanitær bistand, det internationale Røde Kors og Røde Halvmåne, og vi har nu gennem ECHO stillet os til rådighed for disse organisationer og er indstillet på at gøre så meget vi kan for at sikre nødhjælp til ofrene for jordskælvet. Vi har endnu ikke modtaget noget konkret svar fra hverken FN, Røde Kors eller Røde Halvmåne, men når dette sker, vil vort svar indlysende nok være positivt.
Hvad angår Azorerne, først en indledende betragtning: det meteorologiske system er i alle medlemsstaterne tilstrækkelig avanceret, og problemet består ikke i at forudsige voldsomme regnskyl eller orkaner, for som bekendt kan orkaner, tyfoner, hagl og regnskyl udmærket forudsiges. Problemet er, at mennesket ikke kan kæmpe imod naturens kræfter, og det derfor er umuligt at undgå naturkatastrofer, som netop af den grund kaldes naturkatastrofer. Jeg kan imidlertid bekræfte, at Kommissionen allerede har truffet en første beslutning om at tildele 26 mio ECU til det operative program for Azorerne inden for fællesskabsstøtterammen for Portugal, hvilket vil sige, at der er etableret en solidaritetsforbindelse mellem moderlandet Portugal og Azorerne, for så vidt som der sker en overførsel af midler fra den kontinentale del af nationen til øområdet. Hvilket vi finder positivt og godt, og midlerne er netop beregnet til at afhjælpe situationen for ofrene for katastrofen.
Hvad angår oversvømmelserne i Moçambique, er vores delegation fuldt orienteret om situationen i de områder i den centrale del af Moçambique, som er blevet ramt af oversvømmelserne. Delegationen i Maputo er i kontakt med de ikke-statslige organisationer i området.
Med hensyn til Den Europæiske Unions handlemuligheder kan der straks gribes ind, idet vi i Maputo råder over counterpart-midler og materiel, som umiddelbart kan mobiliseres med henblik på at afhjælpe den berørte befolknings problemer. Såvel delegationen som Kontoret for Humanitær Bistand (ECHO) oplyser imidlertid, at det er nødvendigt at vente, indtil vandet trækker sig tilbage, før der kan foretages en reel evaluering af skadernes omfang. Der er således ikke noget finansielt problem - de finansielle midler findes - problemet er at kunne komme i gang med arbejdet på stedet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.
Ønsker De ordet endnu en gang, hr. kommissær?

Marín
Vi var færdige ti minutter før tiden.

Formanden
Altså udsætter jeg nu mødet.
Vi begynder så på afstemningen kl. 17.30.
(Mødet udsat kl. 17.20 og genoptaget kl. 17.30)

Afstemning
Tillich
Fru formand, jeg vil kun anbefale Parlamentet at stemme for på den betingelse, at dette forslag suppleres og ud over BSE-Undersøgelsesudvalget tillige Undersøgelsesudvalget om Fællesskabsforsendelse medtages.

Wynn
Jeg håbede, at ordføreren ville slette de sidste ord. Det er retningslinjerne for 1998-budgettet, og de sidste ord lyder: «efterfølgende budgetter«. Vi bør virkelig ikke stemme om disse ord. Det ville være langt bedre, hvis de blev slettet, og hvis ordføreren kunne acceptere dette.

Tillich
Fru formand, jeg er enig med De Europæiske Socialdemokraters Gruppe.
(Bifald, enkelte tilråb) - Ændringsforslag 37
Fabre-Aubrespy
Fru formand, inden afstemningen om dette punkt ville jeg gerne have, at De i Deres egenskab af formand traf en beslutning om at erklære, at afslutningen af dette punkt ikke kan behandles.
Kommissionen i Den Europæiske Union er pålagt at overholde traktaterne. Det er vanskeligt for os at bede den om at overtræde dem. Men vi beder den faktisk om inden årets udgang at forelægge en plan til oprettelse af en egentlig europæisk udenrigstjeneste.
Det er ubestrideligt, at der ikke er nogen bestemmelse i traktaten, der gør det muligt at oprette en sådan europæisk udenrigstjeneste. Denne del af punktet kan således ikke behandles.

Formanden
Vi vidste naturligvis godt, at problemet ville blive rejst. Vores tjenester har undersøgt spørgsmålet, og punktet er antageligt.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Velkomstord
Formanden
Kære kolleger, jeg vil hilse repræsentanterne velkommen for delstatsregeringen i BadenWürttemberg, der er på besøg i Parlamentet.
Jeg vil gerne præcisere, at dette møde indgår i udvekslingerne i forbindelse med den europæiske mediepolitik og udvekslingen af informationer mellem vores institutioner. Jeg ønsker af hele mit hjerte, at dette møde bliver meget udbytterigt navnlig for relationerne mellem Europa-Parlamentet og de regionale parlamenter i Unionen.

Afstemning (fortsættelse)
Torres Marques
Den første betænkning af hr. Tillich var fuldstændig uacceptabel, da traktaternes målsætning om solidaritet og økonomisk og social samhørighed var fuldstændig fraværende.
Også de påberåbte principper, såsom subsidiaritet, som i praksis resulterer i manglende bevillinger til socialpolitikker, som henvises til det nationale plan, og i renationalisering af de fælles politikker samt generelle nedskæringer i alle budgetposterne, var uacceptable.
Takket være de 140 ændringsforslag og Budgetudvalgets fremragende indsats har vi nu en langt mere fornuftig, afbalanceret og europæisk-orienteret betænkning.
Der er følgende hovedårsager til, at jeg stemmer for den således omformulerede betænkning:
Den klare og systematiske bekræftelse af princippet om økonomisk og social samhørighed; -Fjernelsen af henvisningen til subsidiaritetsprincippet; -Udtrykkelig fremhævelse af, at strukturfondene er et vigtigt bidrag til at styrke økonomien i modtagerområderne og til at hjælpe medlemsstaterne med at opfylde konvergenskriterierne, og at revisionen af strukturfondsforordningerne, der skal være gennemført inden den 31. december 1999, tager sigte på rationalisering og forbedring af effektiviteten; -Afvisning af Rådets negative måde at gribe socialpolitikken an på (enstemmighedskravet) og beslutning om at medtage pilotprojekter vedrørende den sociale udstødelse, ældre, handicappede og familien og at styrke politikken til fremme af lige muligheder for mænd og kvinder; -Europa-Parlamentets villighed til at bidrage aktivt til indførelse af en europæisk politik til bekæmpelse af organiseret kriminalitet; -Større vægt på de europæiske borgeres nye behov og fremme i praksis af jobskabelsen, såvel direkte som gennem støtte til SMV.
Van der Waal
En af fordelene ved Tillich-betænkningen er, at den vælger et begrænset antal prioriteter for budgettet for 1998. Frem for alt den vægt, der lægges på en politik til fordel for små og mellemstore virksomheder fortjener anerkendelse. Mulighederne for vækst i beskæftigelsen er størst her. På den anden side synes jeg ikke, at det er rigtigt at vælge adskillige programmer inden for ungdom, undervisning og kultur. Lad den europæiske politik holde sig uden for medlemsstaternes områder.
I betænkningen sættes fingeren endvidere med rette på den voksende kløft mellem forpligtelsesbevillinger og betalingsbevillinger i forbindelse med strukturfondene. Omfanget af de bevillinger, for hvilke der endnu ikke er fundet noget formål, er siden 1986 vokset til snesevis af milliarder. Den i Edinburgh aftalte størrelse af bevillingerne er åbenbart sat alt for højt. Mange projekter opfylder ikke Kommissionens kriterier. Desuden spiller det en rolle, at hver medlemsstat selv skal være med til at finansiere mindst halvdelen af de europæiske subsidier. I år med budgetdisciplin er dette mindre belejligt. I hvert fald skal budgetbeløbene være baseret på realistiske forventninger.
Til sidst landbrugsudgifterne. Også her er streng budgetdisciplin nødvendig. Alligevel går jeg ikke med til punkt 10 i Tillich-betænkningen, hvori der kraftigt opfordres til besparelser gennem ændring af forordningen. I 1992 valgte man et program med forskydning fra prisstøtte til indkomststøtte, hvilket blev fuldført i 1995. Men så må Unionen også være rede til at bære de budgetmæssige følger deraf. Direkte indkomststøtte vejer nu engang tungere på det europæiske budget end støtte af prisen. Den enorme stigning i udgifterne i kornsektoren viser tydeligt dette. Dertil kommer, at indkomsttillæggene er indført som kompensation for prisnedsættelser. Når der allerede nu foretages nedskæringer heri, således som Kommissionen i mellemtiden har foreslået i prispakken for 1997-1998, betyder dette, at tidligere løfter fra Kommissionen ikke indfries.
For nedsættelsen af indkomstsubsidierne i kornsektoren søges en retfærdiggørelse i den nuværende BSEproblematik. I den forbindelse drejer det sig imidlertid om finansieringen af en engangskrise. Derimod vil nedsættelsen af indkomsttillæggene højst sandsynligt være permanente. Efter at have afvejet det hele har jeg stemt imod denne betænkning.
Betænkning af Kittelmann (A4-0031/97)
Carlotti
Siden Antikkens tid har der været tætte forbindelser af kulturel og historisk art mellem Armenien og et vist antal europæiske lande. Også tilstedeværelsen af betydelige samfund af armensk oprindelse i visse medlemsstater, herunder Frankrig, opfordrer til en styrkelse af Den Europæiske Unions partnerskab med Armenien.
Armenien, der er den mindste republik i det tidligere Sovjetunionen har igennem længere tid iværksat økonomiske og demokratiske reformer. Men i en region, der er så ustabil som Transkaukasus, har dette land, der geografisk er en enklave, været under et utåleligt økonomisk pres fra sine naboer (Tyrkiet, Aserbajdsjan). Som understreget af ordføreren må den økonomiske embargo, der er pålagt Armenien på grund af konflikten i Nagorno-Karabakh, absolut ophæves! Selv om udviklingen i den armenske økonomi har været lettet af våbenhvilen siden maj 1994, har regionens politiske ustabilitet haft mange negative virkninger på dette land.
Den nye partnerskabs- og samarbejdsaftale mellem Den Europæiske Union og Republikken Armenien, der er indgået for en periode på ti år, har til hensigt at fremme de økonomiske og sociale reformer og genopbygningen af de økonomiske og handelsmæssige systemer.
Hidtil har Armenien virkelig ikke været Den Europæiske Unions hovedbekymring. Den drejning, som medlemsstaterne har taget, angiver således starten på en ny samarbejdsperiode mellem Den Europæiske Union og Armenien.

Schroedter
De Grønne anser den aktuelle ikrafttrædelse af partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Armenien for en stor fejl og kunne derfor ikke stemme for den. De Grønne går ind for tætte forbindelser mellem EU og Armenien, men Armenien er stadig i krig med Aserbajdsjan. Fredsforhandlingerne kommer ikke ud af stedet. OSCE's krav om en fremskyndelse af den proces, der skal føre til en fredelig bilæggelse ud fra organisationens principper med det centrale krav om en autonom region med den højeste grad af selvstyre inden for Aserbajdsjans internationalt anerkendte grænser fik ikke Armeniens samtykke. Samtalerne om Nagorno-Karabakhs status har siden stået i stampe.
En sammenknytning af partnerskabs- og samarbejdsaftalens ikrafttrædelse med en fredsaftale ville ikke kun have givet den nødvendige tilskyndelse til fredsforhandlinger, men kunne muligvis også have ført til en snarlig afslutning. Denne chance ville de fleste i Parlamentet ikke se og gav således slip på et vigtigt instrument med henblik på lovgivningsmæssige muligheder i et FUSP.
I IGC's udkast skal Parlamentets lovgivningsmæssige beføjelser i forbindelse med internationale aftaler begrænses stærkt. Måske skal det først komme så vidt, inden Europa-Parlamentet forstår, hvilken betydning sådanne tilsyneladende små bidrag kan få for freden i Europa og hvor vidtgående deres virkning er.
De Grønne kritiserer ligeledes, at Rådet har integreret en såkaldt hjemsendelsesklasul i partnerskabs- og samarbejdsaftalernes tekst og således koblet det økonomiske samarbejde sammen med hjemsendelsen af flygtninge, uden at forudsætningen herfor er til stede i landet.
Betænkning af Schwaiger
Schroedter
De Grønne anser den aktuelle ikrafttrædelse af partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Aserbajdsjan for en stor fejl og kunne derfor ikke stemme for den.
Gruppen De Grønne gik principielt ind for en partnerskabs- og samarbejdsaftale med Aserbajdsjan og ser i en gennemførelse baseret på partnerskab absolut en værdifuld bistand til transformationsprocessen, for så vidt som EU's bistand også styres af regionens faktiske behov og ikke tjener egoistiske formål.
Men den kendsgerning, at Aserbajdsjan stadig er i krig med Armenien og en frontlinje går midt gennem landet, bevirker, at 20 % holdes uden for denne bistands velsignelser. Derfor skal der først etableres en fredsaftale med Armenien, herunder ophævelsen af alle økonomiske blokader i regionen. Det betyder imidlertid også, at Aserbajdsjan skal vise interesse for et attraktivt forslag til selvstyre i Nagorno-Karabakh inden for rammerne af de internationalt anerkendte principper og hurtigt lægge et sådant på forhandlingsbordet, så at forhandlingerne kan fremskyndes.
Sammenkoblingen mellem den såkaldte hjemsendelsesklausul og samarbejdsaftalen er på baggrund af den dramatiske situation med fordrivelser i Aserbajdsjan og den ikke-eksisterende juridiske situation, både hvad angår fair jurisdiktion og statsborgerret, et ubilligt krav og ikke foreneligt med FN's flygtningekonvention.
De Grønne bebrejder her Rådet en ubillig sammenkobling, som er præget af egne interesser i afgrænsning. Vi tvivler på, at man kan tage sig det så let, når det gælder om at løse konflikter. Mellem vilje og handling i den europæiske udenrigspolitik for fred på kontinentet er der stadig et stort svælg.
Betænkning af Chesa
Garosci
I den situation, der er opstået efter Sovjetunionens sammenbrud, er det ikke uden en vis interesse, vi retter blikket imod de transkaukasiske lande, herunder især Kasakhstan.
Disse landes særlige geografiske placering, store økonomiske muligheder og råstoffer, men især det klare ønske om at frigøre sig fra Rusland og etablere en social og politisk selvstændighed, fortjener den største opmærksomhed fra Den Europæiske Unions side.
Især Kasakhstan, med hvilket vi i dag håber at få partnerskabs- og samarbejdsaftalen i hus, indtager en særlig plads inden for rammerne af relationerne mellem de nye lande udsprunget af det tidligere Sovjetunionen og Det Europæiske Fællesskab.
Således grænser Kasakhstan op til Rusland og danner bro mod Asien for en lang række lande. Det er desuden en af de største atommagter, og Den Europæiske Union har pligt til at sikre den strategiske kontrol for at opretholde freden i verden.
Vi anmoder Kasakhstan om yderligere bestræbelser og håndgribelige beviser på en fuldstændig overholdelse af menneskerettighederne og de sociale rettigheder, men vi er parate til at foretage en investering i Kasakhstan og de andre kaukasiske landes fremtid, således at der bliver tale om en fremtid med et fuldstændigt demokrati.
På denne baggrund kan og bør Europa fremme de handelsmæssige og kulturelle forbindelser til Kasakhstan.

Forberedelse af et særligt møde i FN's Generalforsamling i juni 1997
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0083/97) af Dybkjær for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om meddelelse fra Kommissionen om: «En fælles platform: Retningslinjer for Den Europæiske Unions forberedelser til De Forenede Nationers generalforsamlings særlige møde i New York i juni 1997 med henblik på revision af Agenda 21 og relaterede resultater fra De Forenede Nationers konference om miljø og udvikling i Rio de Janeiro i juni 1992« (KOM(96)0569 - C4-0656/96).

Dybkjær
Fru formand, netop i disse dage viser to klare eksempler fra det centrale Europa, nemlig Paris og La Hague, at verden langt fra er bæredygtig. Det ene eksempel er de advarselssignaler, der nu rejses i Paris. Bliver forureningen bare en smule værre, vil biler kun kunne køre i Paris hveranden dag. Det andet eksempel er det radioaktive udslip i La Hague. Med andre ord bilforurening af en størrelsesorden vi troede var forbeholdt byer som Mexico og til nød Athen, der jo ligger langt væk - undskyld Grækenland. Den forurening er nu rykket lige ind i Europas centrale nervesystem, ligesom udslippet fra atomaffaldsbehandlingen er af en størrelsesorden, som vi mente var forbeholdt det gamle Sovjetunionen. Det er på denne baggrund, vi skal se dagens betænkning, som handler både om, hvordan vi skal rydde op i egne forhold og dreje udviklingen i en bæredygtig retning, og om, hvordan vi skal øve indflydelse på den internationale scene.
Efter disse indledende bemærkninger vil jeg gerne takke udvalgets medlemmer og også Udvalget om Udvikling for deres arbejde med denne sag. Det er glædeligt, at der har været så bred enighed om en linje, der går ud på en opstramning af det forhandlingsoplæg, som Rådet og Kommissionen har fremlagt. Det er klart, at det øger Europa-Parlamentets gennemslagskraft, og det er der hårdt brug for. Jeg var selv deltager i Rio i 1992 og husker godt, hvordan stemningen var, da konferencen var overstået. Der var bestemt ingen vilde jubelscener, dertil var resultaterne langtfra vidtrækkende nok, men der var dog en vis tilfredshed med vedtagelsen af Agenda 21 og med, at bæredygtig udvikling dermed var sat på den globale dagsorden. Alene det, at staterne lovede hinanden at arbejde konkret i retning af bæredygtig udvikling, var et fremskridt i sig selv. Nu fem år senere må vi desværre spørge os selv, om verdens ledere holdt fingrene krydset på ryggen, da de fremkom med deres løfter.
Som allerede illustreret ved de indledende bemærkninger går udviklingen på en række områder stadig i den forkerte retning. Vi vil ikke betale regningen for måltidet, men sender den videre til de kommende generationer, som så oven i købet får lagt renters rente oveni. Det bliver stadig dyrere at opnå bæredygtig udvikling, jo længere vi venter med at sætte ind. UNGASS' første opgave må derfor være at gøre situationens alvor klar og igen sætte bæredygtig udvikling højt på den internationale dagsorden.
Samtidig skal det understreges, at det er ikke dommedagsprofetier, vi har brug for. Vi skal anerkende de fremskridt, som der trods alt har været. Det fører ikke til noget at indtage den holdning, at opgaven er så stor, at det alligevel ikke nytter noget. Det fører kun til handlingslammelse. Vi skal være fremadrettede, hvilket vil sige, at vi skal være konstruktive, målrettede og realistiske. I sidste ende handler det om politisk vilje, og den kan vi så passende starte med selv at vise. Konkret har det betydet, at Europa-Parlamentet har opstillet et begrænset antal hovedprioriteringer, der viser, hvor vi selv skal sætte ind, og hvor verden først og fremmest må sætte ind, og hvad vi derfor forventer med hensyn til slutresultatet af UNGASS.
EU har et helt særligt ansvar, som vi i øjeblikket ikke lever op til, hverken indadtil eller udadtil. Indadtil er vi stadig langt fra bæredygtig udvikling. Det er klart, at det svækker vores internationale forhandlingsposition, at vi ikke er i stand til at feje for egen dør. Det må vi gøre noget ved bl.a. gennem revisionen af det femte miljøhandlingsprogram. Udadtil har EU ikke støttet udviklingslandene tilstrækkeligt. Det har de andre rige lande ganske vist heller ikke, ja, de er faktisk værre end os, men det er jo ingen undskyldning. Det er i grunden utroligt, at kun tre af medlemslandene lever op til Brundtlands-rapportens anbefaling om at give mindst 0, 7 % af BNP i udviklingshjælp.
Det vigtigste for udviklingslandene er imidlertid at blive integrerede i den internationale økonomi. Bæredygtig udvikling handler ikke kun om miljø, sådan som de rige lande ellers kunne synes at tro. Det handler også om at skabe rimelige udviklingsbetingelser for udviklingslandene. Målet er at forbedre partnerskab mellem de rige og de fattige lande for at fremme en bæredygtig udvikling. Et sådant partnerskab kan kun gennemføres, hvis man anerkender, at forskellige dele i verden har forskellige problemer. I vores del af verden er problemet overforbrug. I andre dele af verden hedder problemet overlevelse. Når ledere fra hele verden alligevel møder op til sådanne internationale konferencer, så er det, fordi der er en begyndende forståelse af, at vi lever i et globalt skæbnefællesskab.
Vores opgave nu i UNGASS bliver således at evaluere, at revurdere, at revitalisere, altså billedligt talt at give processen et spark bagi.

Apolinário
Fru formand, Det Internationale Klimapanel forventer en global temperaturstigning på to grader Celcius i år 2030 og en stigning i verdenshavene på 30-50 cm. Og med et skovtab som i dag på 1 % pr. år vil der i 2030 være et globalt artstab på 5-10 %. Mange dyre- og plantearter vil for altid være gået tabt. Hertil kommer, at i 1960 havde de rigeste 20 % af verdensbefolkningen 30 gange så høj indkomst som de fattigste 20 %. I dag tjener de 60 gange så meget.
I den sammenhæng fortjener den foreliggende betænkning vores uforbeholdne støtte. Jeg vil imidlertid gerne gøre opmærksom på et par ting.
For det første at overførsel af teknologier fra de rigeste til de fattigste lande skal ske med henblik på overførsel af miljøvenlige teknologier og ikke i perspektivet »den brændte jords taktik«.
For det andet er det ikke nok at sige, at vi ønsker et forbedret partnerskab mellem de rige og de fattige lande. Det er også nødvendigt, at de rigeste og dermed mest ansvarlige for den største del af verdens forurening, fejer for egen dør, dvs. fører en politik, der er forenelig med en bæredygtig udvikling.
For det tredje tilslutter jeg mig ordførerens identificering af prioriterede temaer som klimaændringer og en bindende international skovkonvention såvel som hendes udtalelser om handel og miljø, men jeg vil derudover understrege nødvendigheden af at betone, at det er nødvendigt med en fælles politik til bevarelse og beskyttelse af havene, et emne, der er så meget vigtigere, som man nu er langt henne i det internationale år for beskyttelse af havene, og da det i dag er nødvendigt at fastsætte regler for et bæredygtigt fiskeri, der er foreneligt med en global bevarelse af havene.

Liese
Fru formand, mine damer og herrer, PPE-Gruppen støtter fru Dybkjærs betænkning om emnet bæredygtig udvikling. Rio-konferencen har desværre til dato givet meget få virkelig positive resultater. Det skal ændres, og på det punkt er vi heldigvis enige i Europa-Parlamentet. Hvis f.eks. frembringelsen af CO2 internationalt fortsætter således, som det har tegnet til i de sidste fem år, ender det i en økonomisk, humanitær og miljøpolitisk katastrofe. Det argument, der ofte anføres, nemlig at Den Europæiske Union jo slet ikke er i stand til at løse dette problem internationalt, fordi vi naturligvis ikke har ansvaret for 100 % af CO2 -emissionen i hele verden og samme emission øges kraftigt i f.eks. Indien og Kina, nytter ikke, selv om det er et bekvemt argument, når man ikke vil gøre noget.
Hvis vi som vigtige industrinationer ikke kan klare at reducere vor CO2 -emission og emissionen af andre skadelige stoffer, vil de, som i tærskellandene eller i udviklingslandene kæmper for miljøpolitik, ikke have en chance for at sætte sig igennem. Vi bliver derfor nødt til at handle positivt på mønstergyldig vis, og her skal der gøres mere. Men samtidig bliver vi også nødt til at handle intelligent. Jeg siger altid drastisk, at vi ikke skal tilbage til jordhulerne, men at vi skal sætte moderne teknologi ind på at reducere CO2 og andre skadelige stoffer. For kun da kan vi også være et egentligt forbillede, fordi befolkningerne i udviklingslandene jo også gerne vil have velstand, og vi skal vise, at med moderne teknologi er en bæredygtig udvikling, velstand og en skånsom behandling af miljøet mulig.
Jeg mener - og det er jo igen et meget aktuelt emne, Kommissionen behandlede det i går - at der her også er brug for skattemæssige foranstaltninger. Kommissionens forslag om energibeskatning er et svagt forslag, men i det mindste et skridt i den rigtige retning, og Den Europæiske Union bør nu omsider begynde at handle her!

Lindqvist
Fru formand, EU har vel indtil nu først og fremmest været en organisation, der har beskæftiget sig med handel, økonomi, marked og konkurrence. Det er da også udmærket, men nu er det på tide at sætte miljøspørgsmål, sociale spørgsmål og beskæftigelsesspørgsmål højt på dagsordenen, dels fordi det er nødvendigt af hensyn til udviklingen i verden, dels for at styrke vort forhold til den brede befolkning og i højere grad opnå dens tillid. Dette er en fortræffelig betænkning og et godt eksempel på, hvordan man kan sætte fokus på disse spørgsmål.
Jeg havde selv lejlighed til at være i Rio de Janeiro under FN-konferencen om miljø og udvikling. Jeg deltog ikke på nogen måde på regeringssiden, idet jeg repræsenterede dels en ikke-statslig organisation, nemlig amtsrådet for Stockholmsregionen, dels en miljøorganisation ved navn Folkebevægelsen mod Atomkraft i Sverige. Det var en fantastisk oplevelse, og jeg føler i høj grad presset fra konferencen for, at den skal føre til noget positivt. Jeg mener, at konferencen var et gennembrud, men fortrinsvis i forhold til opinionen. Når det gælder konkret handling, har resultaterne været temmelig ringe. I mange henseender er det tværtimod gået tilbage, bl.a. på de områder, som Rio-konferencen netop søgte at fremme; det gælder spørgsmålet om biologisk diversitet og klimaspørgsmålene. Dette må vi nu ændre på!
Betænkningen indeholder en lang række gode forslag, som må gennemføres, hvis vi skal være troværdige i omverdenens øjne i miljøpolitisk henseende. Jeg vil gerne fremdrage et par eksempler og pege på nogle positive forbilleder. Agenda 21 er jo blevet fulgt i mange lande. Som et eksempel kan jeg nævne, at man i Sverige har prøvet at anvende programmet i kommunerne, således at hver enkelt indbygger i en kommune har fået mulighed for at arbejde med miljøspørgsmål på lokalt plan. Vi har vedtaget en konkret Agenda 21-plan for Østersøen og er kommet et stykke vej i arbejdet. Det er, som det påpeges i betænkningen, nødvendigt at højne ambitionsniveauet forud for konferencen i New York. Desuden bør EU, dvs. vore egne medlemslande, naturligvis gå foran med et godt eksempel, således at vi i det mindste opfylder mindstekravene i de miljødirektiver, som vi selv vedtager. Hensynet til miljøet må indarbejdes på alle de områder, som vi kan påvirke - det gælder alt fra transport og energi til forbrug, handel og kontakter med ulande. Forslagene om bindende international miljølovgivning og om en international miljødomstol er virkelig gode.
Andre punkter, som jeg gerne vil fremhæve, er: alternative drivmidler, bioenergi i stedet for kernekraft, udvidet miljømærkning og produktansvar, der påhviler producenten - alt dette er noget, der gør det lettere for det enkelte menneske selv at træffe miljømæssige valg, hvilket er den bedste måde at styrke miljøet på. Spørgsmålet om kuldioxidafgiften må løses, og kommuners, amters og staters indkøb skal tage hensyn til miljøet.
EU kan blive et stærkt instrument til fremme af miljøudviklingen i EU og den omliggende verden. Dette er en god betænkning. Det afhænger i høj grad os, om arbejdet skal bære frugt.

González Álvarez
Fru formand, jeg er ikke vant til at have ordet i fire minutter, og jeg ved derfor ikke, om jeg skal bruge dem alle. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse tilslutter sig fru Dybkjærs betænkning og de ændringsforslag, som andre politiske grupper har stillet. Ordføreren foreslår også selv ændringer i sin betænkning, som også vil bidrage til at forbedre den endelige tekst.
Vi er enige i nogle væsentlige aspekter i hendes betænkning. For det første spørges der, om der reelt er opnået fremskridt siden Rio-topmødet i 1992, f.eks. med hensyn til konventionen om klimaændringer og konventionen om biologisk diversitet. Og vi kan kun give hende ret i hendes konklusion, at vi nu er endnu længere fra en virkelig bæredygtig udvikling end i 1992. Det er ligeledes korrekt, at Den Europæiske Union bør deltage yderst aktivt i De Forenede Nationers kommende topmøde.
Det er formodentlig korrekt, som ordføreren siger, at EU ikke nyder den troværdighed, den burde, da de mål, som Den Europæiske Union i sin tid opstillede, ikke opfyldes. Endvidere må man gøre opmærksom på, at det vil være meget vanskeligt, for ikke at sige umuligt, at nå frem til at begrænse CO2 -emissionerne på 1990-niveauet - et vigtigt spørgsmål, som i øjeblikket er til debat i Miljøudvalget. Også Kommissionen erkender, at emissionerne ikke vil kunne begrænses, men tværtimod vil stige.
Ordføreren kræver desuden, at miljøaspekter skrives ind i traktaten, hvilket vi finder helt afgørende. I de sidste mange år er der blevet opfordret til, at miljøpolitikken integreres i alle de europæiske politikker: i landbrugs- og industripolitikken og i den økonomiske politik osv., men det er endnu ikke sket. Vi er derfor enige med ordføreren i, at det er nødvendigt at opstille nogle præcise målsætninger, at konkretisere disse mål og udarbejde en plan til at virkeliggøre dem.
Før jeg slutter, vil jeg understrege noget meget vigtigt i betænkningen, et nøglespørgsmål på Rio-topmødet, som også i dag er et nøglespørgsmål. Det drejer sig om den manglende overførsel af ressourcer fra den første til den tredje verden. Ordføreren gengiver nogle illustrative tal og understreger, at i 1960 havde de rigeste 20 % af verdensbefolkningen 30 gange så høj indkomst som de fattigste 20 %, medens denne andel var fordoblet i 1995, således at de rigeste nu tjener 60 gange så meget. Hvis det ikke lykkes at vende denne udvikling, vil det være meget vanskeligt at opfylde målsætningerne fra Rio og revitalisere dem på De Forenede Nationers kommende topmøde.
Jeg håber, at fru Dybkjærs betænkning bliver vedtaget ved afstemningen i morgen, da det vil være en slags platform for Den Europæiske Unions forenede deltagelse i FN's Generalforsamlings særlige møde, UNGASS, med henblik på revision, tilskyndelse og revitalisering af Rio-målsætningerne.
I realiteten forholder det sig sådan, at hvis vi gik mere i detaljer med fru Dybkjærs betænkning, måtte vi overveje en anden økonomisk model og en anden forbrugsmodel. For hvis den første verden ikke nedsætter sit forbrug og fremmer den tredje verdens muligheder for at øge sit forbrug og nå op på et overlevelsesniveau, vil vi meget vanskeligt kunne tilføre disse målsætninger fornyet vitalitet.
Den Europæiske Union må i samarbejde med ikke-statslige organisationer og lokale og regionale myndigheder spille en afgørende rolle på det kommende FN-topmøde.

Breyer
Fru formand, også Gruppen De Grønne gratulerer fru Dybkjær med hendes betænkning og hilser den velkommen. I Rio påtog industrilandene sig hovedansvaret for den globale miljøkrise og for at få rettet den økologiske fejludvikling op. Denne indsigt er til dato ikke blevet fulgt op af handling. Det er allerede blevet sagt her. Miljø- og udviklingspolitikken stagnerer, ja vi er endog nødt til at tale om et roll back i miljøpolitikken. Heller ikke EU har påtaget sig nogen lederrolle. EU måler ikke sine foranstaltninger i forhold til naturvidenskabelige behov, men i forhold til industriens vilje til kompromis. Det gælder naturligvis også for medlemsstaterne. I Forbundsrepublikken forhindres energibeskatningen f.eks. med det argument, at den hører ind under Bruxelles' ansvarsområde, og argumentet fra Bruxelles lyder, at den hører ind under USA's og Japans ansvarsområde.
Vi konstaterer: Glansen fra Rio er borte. Nu viser virkeligheden sig. Og virkeligheden viser, at vi hverken har en biodiversity -konvention, en biosafety -protokol eller en klimaprotokol. Mødet i Kyoto finder sted til december, og vi ved stadig ikke, om det dér vil lykkes os at vedtage en klimabeskyttelsesprotokol. Også skovkonventionen ligger langt ude i fremtiden. Den kunne man ikke en gang blive enig om i Rio.
Vi bliver derfor nødt til igen at sætte emnet bæredygtig udvikling øverst på den globalpolitiske dagsorden. UNGASS i New York skal vise klare politiske retninger. Disse retninger skal være: Vi har brug for en forpligtende omsættelse af Agenda 21. Agenda 21 har stadig for mange uforpligtende bestemmelser. Vi har her virkelig brug for bestemmelser, der forpligter, for indførelse af miljøpolitiske minimumsstandarder i verdenshandelen, en forpligtende rammekonvention om klimaet og en biodiversity -konvention, som også omfatter en klima-biosafety beskyttelsesprotokol samt en konvention om beskyttelse af skovene. Jeg håber, det lykkes denne gang på UNGASS, for ellers har Rio ikke ført til noget. Ellers sættes vi år tilbage i den miljøpolitiske debat.

Blokland
Fru formand, jeg vil begynde med at takke både Kommissionen og ordføreren, fru Dybkjær, for deres stimulerende fremgangsmåde med henblik på at gøre UNGASS-konferencen i slutningen af juni 1997 til en succes. Det er særdeles nødvendigt, for begejstringen over Agenda 21, som blev udarbejdet i 1992 i Rio, ebber ud. Det har naturligvis at gøre med den kendsgerning, at det nu drejer sig om at nå frem til konkretisering af en bæredygtig udvikling. Der skal opstilles mål, tidsplaner skal overvåges, tidligere løfter skal opfyldes. Kort sagt, den hårde kamp for begrænsning af miljøskader i både industrilande og udviklingslande skal føres.
Og det skal ske på baggrund af faldende interesse for miljø og udvikling. Andre emner, såsom arbejdsløshed og besparelser for at opfylde ØMU-kriterierne, konkurrerer også om regeringernes og offentlighedens opmærksomhed. Det er åbenbart vanskeligt at fastholde opmærksomheden for sager med en lang løbetid såsom miljøbeskyttelse og udvikling. Derfor er det tvingende nødvendigt, at der igen gives en kraftig impuls til miljøet. Vi har ikke blot brug for en god og stærk politik med henblik herpå, men også mennesker, ledere, som er i stand til offentligt at give denne politik form og indhold. Ledere, som med deres personlighed kan virke begejstrende og være rede til også at holde længe ud. Fru Brundtland har gjort det i lang tid. Hendes rapport har givet en bemærkelsesværdig kraftig impuls til, at der tænkes over bæredygtig udvikling. Nu hvor vi er kommet til gennemførelsen af Agenda 21, vil udholdenheden spille en rolle. Vil de vigtigste spillere være i stand til at give Agenda 21 en konkret udformning?
Jeg mener, at Kommissionen og ordføreren har nedfældet en række gode prioriteter. Der er behov for en fleksibel FN-organisation med bedre arbejdsstrukturer og flere penge. Men der er frem for alt behov for beslutsomhed i alle lande for at nå de opstillede mål. Jeg tænker her frem for alt på klimapolitikken. New York vil være en vigtig forberedelse til konferencen i Kyoto. Kommissionen lægger med rette vægt herpå.
Det er glædeligt, at det er lykkedes det nederlandske formandskab at nå til enighed om målet for CO2 -reduktionen for 2010. Selv om der er brug for meget mere end en reduktion på 15 %, har vi nu i hvert fald enighed inden for Unionen. Der skal gøres alt for at få De Forenede Stater overtalt til også at fremkomme med en reduktionsprocent. Jeg tror, at den form for byrdefordeling, som vi nu har fundet inden for Europa, også kunne udformes for verden som helhed. Det er derfor logisk, at de største forbrugere skal bære de tungeste byrder. De Forenede Stater forbruger groft sagt en fjerdedel af al energi om året. Det skaber forpligtelser over for resten af verden. Jeg håber helhjertet, at De Forenede Stater påtager sig en ledende rolle på miljøområdet. Først da ville UNGASS blive en virkelig succes.

Pollack
Hr. formand, De Europæiske Socialdemokraters Gruppe støtter fru Dybkjærs betænkning. Vi står over for en situation, hvor de rige lande ikke har vist tilstrækkelig vilje til at nå de mål, man enedes om i Rio, hverken gennem deres egne handlinger eller ved at hjælpe den tredje verden. Arter og levesteder, i særdeleshed skove, går stadig tilbage over hele verden, og dette understreger det presserende behov for en aftale om en skovkonvention.
Kommissionens meddelelse er forudsigeligt forsigtig, og Europa må føre an ved FN's generalforsamling ved at opfordre til et mere vidtrækkende program, i særdeleshed for at kræve bindende miljølovgivning og mål for miljøet. Vi bør se mere omhyggeligt på spørgsmålet om overtrædelser og på gennemførelsen af de eksisterende multilaterale miljøaftaler. Generalforsamlingen er et skridt på vejen til konferencen i Kyoto i december om klimaforandringer, og klimaforandringer frembyder fortsat en enorm udfordring. Der synes ikke at være meget initiativ i retning af at ændre status quo. Det er derfor af afgørende betydning at presse på for at få en aftale om en formindskelse af drivhusgasserne og et mål for CO2 -reduktionen på 20 % inden år 2010 med mere senere hen.
Den eneste måde, hvorpå vi kan begynde at skabe et partnerskab med fattige lande, er ved at vi selv viser et godt eksempel, så at vi i Europa bør arbejde hen imod at nå denne reduktion i år 2005. Vision og lederskab er ting, der mangler i øjeblikket, når det gælder at møde den globale miljøudfordring, og vi har brug for begge dele ved begge disse konferencer.
Endelig må Parlamentet formelt associeres med Den Europæiske Unions delegation til disse konferencer, og jeg ser frem til en forpligtende udtalelser herom fra Kommissionen.

Valverde López
Hr. formand, der skulle gå fem år, før mange af dem, der kritiserede organiseringen, afviklingen og resultaterne af Rio-konferencen i 1992, og tilmed organiserede et parallelt forum, i dag må erkende, at de vedtagne målsætninger på ovennævnte konferencen fortsat er en endog meget vigtig reference for de kommende tiår. Jeg havde den ære at repræsentere Europa-Parlamentet på Rio-topmødet, og det glæder mig, at der nu kan konstateres en sådan konvergens, og at det i dag erkendes, at der var tale om en historisk milepæl, hvor det på verdensplan erkendtes, at bæredygtig udvikling og miljøbeskyttelse var komplementære og ikke modsatrettede begreber.
Jeg mener nok, at der er sket langt flere fremskridt, end det anerkendes her i dag. Jeg anerkender den prisværdige indsats og engagement, som fru Breyer og andre kolleger lægger for dagen, selv om de ser temmelig sort på det hele. Efter min mening må vi også se lidt grønt på det.
Der er imidlertid et spørgsmål vedrørende Den Europæiske Unions repræsentation, som ligger mig særligt på sinde, fordi det var et problem på Rio-konferencen: regeringerne og Kommissionen må nå til enighed om, at den fælles beslutning fra Kommissionen og Parlamentet repræsenterer Den Europæiske Unions holdning på konferencen. Denne appel må rettes til alle regeringerne.
Jeg finder det endvidere afgørende at insistere på den endelige beslutning. Heri er der nogle essentielle punkter. Et punkt, der fortjener særlig opmærksomhed, er opfordringen til regeringerne om at styrke miljødimensionen i deres makroøkonomiske politikker. Et andet punkt er understregningen af sammenhængen mellem verdenshandel og miljøbeskyttelse - som er et andet punkt, der ligger Parlamentet stærkt på sinde - de nationale politikker skal være i overensstemmelse med de internationale resolutioner.

Flemming
Hr. formand, mine damer og herrer, først mange tak til fru Dybkjær for hendes fremragende betænkning, selv om den ikke kan gøre os glade. En temperaturstigning på 2o Celsius frem til år 2030, en stigning i verdenshavene på 50 cm, en foruroligende nedgang i udbredelsen af regnskoven - de negative udviklinger på miljøområdet fortsætter. Vi jublede over Rio. I dag er vi skuffede. Vi håber på New York. Måske er det vor sidste chance. Vi ved alle: Først dør skoven, så dør mennesket. Klimaændringen er foruroligende, mangel på ferskvand, radioaktivt affald. Hvorfor kommer vi ikke videre, når vi jo ved det hele?
Jeg mener, at et meget vigtigt punkt er, at mange stater, også mange europæiske stater, stadig finder, at økonomisk udvikling og miljøbeskyttelse er modsætninger. Og det er forkert! Miljøbeskyttelse skaber arbejdspladser, miljøbeskyttelse giver erhvervslivet nye impulser, miljøbeskyttelse er en stor udfordring for forskning og teknik. Tyskerne opfandt den sociale markedsøkonomi. Østrigerne - og dét er jeg meget stolt af - opfandt den øko-sociale markedsøkonomi. Dvs. at markedsmekanismerne sættes ind med henblik på miljøbeskyttelse, dvs. der skabes økonomisk tilskyndelse til at belønne miljøvenlig adfærd og straffe miljøforurening. Det gælder også om at styre, at styre med skatter.
Jeg mener, at kun EU kan klare virkelig at give miljøbeskyttelse og udviklingsbistand den nødvendige politiske vægt. Kun EU, kun de rige stater, kun de økonomisk udviklede stater kan virkelig præstere en udsoning mellem miljø og erhvervsliv, en forsoning mellem miljø og erhvervsliv, trivsel for miljø og erhvervsliv!

Marín
Hr. formand, den forhandling, der i dag afholdes i Parlamentet, er yderst opportun med henblik på forberedelserne til De Forenede Nationers særlige møde. Jeg hilser derfor fru Dybkjærs betænkning velkommen.
Som De vil vide, vedtog Kommissionen i november 1996 en meddelelse, og i december vedtog Rådet sine konklusioner om dette spørgsmål, og der skal nu udføres et stort forberedende arbejde frem til juni måned. Med denne forhandling og med Deres betænkning, fru Dybkjær, har Parlamentet mulighed for at bidrage til fastlæggelsen af de prioriterede emner, der skal tages op på det særlige møde under hensyntagen til de ændringer, der har fundet sted.
Kommissionen mener for det første, at det må erkendes, at der på WTO's Ministerkonference i december sidste år ikke opnåedes reelle fremskridt i spørgsmålet vedrørende handel og miljø. Desuden viste det sig som forudset, at forhandlingerne om en protokol vedrørende konventionen om klimaændringer med fastsættelse af bindende mål for nedbringning af drivhusgasser var meget vanskelige. Endelig afsluttede regeringsgruppen om skove sine overvejelser i sidste måned uden at være nået frem til at udforme henstillinger vedrørende en række nøglespørgsmål, herunder nødvendigheden af en skovkonvention.
Det er indlysende, at alle disse temaer - handel og miljø, klimaændringer og skove - har brug for en politisk impuls på højeste plan i forbindelse med FN's særlige møde. Beslutningen rammer plet på dette punkt, og naturligvis vil Kommissionen med glæde fortsætte dialogen med Europa-Parlamentet med henblik på gradvis at fastsætte vores strategi på grundlag af Kommissionens meddelelse fra 1996, som fortsat er vores overordnede strategiske dokument.
Vedrørende klimaændringer er der ganske vist - som nogle medlemmer har påpeget - på Rådet af Miljøministre truffet visse afgørelser om nedsættelse og kvantificering af skadelige emissioner. Selv om det er med tidshorisonten år 2010, er der omsider indgået en aftale mellem medlemsstaterne. Man kan mene, at man måske kunne være gået hurtigere frem med hensyn til begrænsningen, men at der overhovedet er opnået enighed i Ministerrådet om et så følsomt emne, er dog et skridt fremad.
I denne sammenhæng finder vi det afgørende vigtigt at koncentrere os om juridisk bindende begrænsninger frem til år 2005, 2010 og 2020. Det i den foreliggende betænkning formulerede krav, i punkt 18 D i forslaget til beslutning, om indførelse af en højestegrænse for globale emissioner af drivhusgasser er interessant, men realistisk set må det nok erkendes, at det vil være et temmelig langsigtet perspektiv.
En anden meget vigtig prioritet for UNGASS, som Kommissionen vil betone, er den stadig større knaphed på ferskvand og følgerne heraf for befolkningen, landbruget, fødevaresikkerheden og fattigdomsproblemet.
Endelig henledes opmærksomheden i beslutningen på et andet spørgsmål af stor betydning. Nemlig finansstrømmene i retning af udviklingslandene, idet en bæredygtig udvikling naturligvis skal understøttes af offentlig og privat udviklingshjælp. Det er indlysende, at det drejer sig om et vigtigt aspekt, som er en betingelse for en bæredygtig udvikling, og desuden bliver det hermed muligt, som nogle medlemmer påpegede, at eksportere miljøteknologi. Som hr. Valverde med rette påpegede, er der ingen modstrid mellem udvikling og miljøbeskyttelse; der er mange komplementære aspekter, og det er vigtigt, at der i stigende grad sker en sådan form for overførsel af kapital. Det er ganske vist korrekt, at der i de seneste år målt i globale tal er sket en spektakulær forøgelse af de direkte investeringer i lande på den sydlige halvkugle, men man må dog indtage en kritisk holdning til denne udlægning, for omend udviklingen er globalt spektakulær, kan man ved at se på investeringernes størrelse konstatere, at disse koncentreres i de nye vækstøkonomier, som udvikler sig meget hurtigt; det gælder ikke for alle lande og i endnu mindre grad for de fattigste lande.
Til sidst et par ord om Kommissionens arbejdsprogram om bæredygtig udvikling. I den forbindelse mener vi, at vi i de kommende år må opstille en række prioriterede spørgsmål; vi finder, at fodnoten i beslutningen er korrekt med henblik på muligheden for gennemføre effektive fremskridt.
Hvad angår Europa-Parlamentets deltagelse, går Kommissionen ligesom tidligere, i forbindelse med Riokonferencen, selvsagt ind for, at Europa-Parlamentet deltager i De Forenede Nationers Generalforsamlings særlige møde.

Valverde López
Hr. formand, jeg vil gerne spørge kommissæren, under hvilken form Parlamentet vil komme til at deltage. Han sagde, at Parlamentet vil være repræsenteret, men hvordan vil Kommissionen selv være repræsenteret, og hvordan koordineringen med Rådet ske? Vil medlemsstaterne afstå fra at deltage enkeltvis tale med én stemme? For på Rio-konferencen var vores rolle temmelig ukoordineret.
For det andet vil jeg spørge, om der på denne konference bliver mulighed for at evaluere de nationale planer, som de forskellige regeringer, der undertegnede Rio-aftalerne, forpligtede sig til at gennemføre og navnlig Agenda 21? Vi har ikke modtaget oplysninger fra Kommissionen vedrørende dette.

Marín
I betragtning af at regeringskonferencen tilsyneladende vil være i stand til at rationalisere dette problem, kan jeg fortælle Dem, hvad Kommissionen kunne tænke sig. Som i alle spørgsmål vedrørende eksterne anliggender er Kommissionen også i dette spørgsmål tilhænger af ordningen rådsformandskab-Rådets Generalsekretariat + Kommissionen, der kan siges at repræsentere den udøvende og den forvaltningsmæssige part. Desuden mener vi, at Europa-Parlamentet skal være repræsenteret i fællesskabsdelegationen som Parlament. Det er efter min mening det mest rationelle.
De har rejst et problem, som ville kunne føre os ud i en meget lang debat. På det kommende topmøde vil det ganske givet være meget vanskeligt for Den Europæiske Union at forklare et bestemt punkt, i betragtning af at den officielt - på Rio-konferencen - forpligtede sig til at opføre 2 mia ECU på budgettet, som netop skulle anvendes til at afhjælpe og forebygge miljøproblemer. Vi ved alle, at medlemsstaterne aldrig har godkendt dette tal og end ikke har kunnet nå til enighed om fordelingen af dette beløb. Det må vi erkende.
Meget få har opfyldt de finansielle forpligtelser, de indgik med Rio-Gruppens beslutninger. Derfor er det efter min mening nødvendigt at overveje sagen sammen med Rådet, og dernæst må der tages fat på spørgsmålet om evaluering af situationen i de enkelte medlemsstater, og det vil efter min mening kunne gøres i samarbejde med Kommissionen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Midlertidig tilbagetrækning af de generelle
toldpræferencer for Myanmar
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0085/97) af Theorin for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om forslag til Rådets forordninger om:
I.midlertidig tilbagetrækning fra Unionen Myanmar af fordelene under de generelle toldpræferencer for industrisektoren (KOM(96)0711 - C4-85-96/0317(CNS)); II.midlertidig tilbagetrækning fra Unionen Myanmar af fordelene under de generelle toldpræferencer for landbrugssektoren (KOM(97)0058 - C4-0086/97-97/0041(CNS)).
Theorin
Hr. formand, jeg hilser udtalelserne fra henholdsvis Budgetudvalget, Udvalget om Udvikling og Samarbejde og Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, som alle støtter forslaget, velkommen. Jeg er glad for at kunne sige, at Udenrigsudvalget også har tilsluttet sig forslaget enstemmigt.
EU og Burma indgik i 1994 en aftale om generelle toldpræferencer for visse industriprodukter. Den 1. januar i år trådte en identisk aftale om landbrugsprodukter i kraft. Disse aftaler kan når som helst ophæves, hvis der påvises slavearbejde. Slavearbejde defineres i denne forbindelse som i Genève-konventionerne af 1925 og 1956.
Efter at Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation og Den Frie Faglige Internationale i juni 1995 havde indgivet klage for industriprodukter og den 1. januar i år for landbrugsprodukter, undersøgte Kommissionen den påstående anvendelse af slavearbejde i Burma. Undersøgelsen viste, at militærregimet havde gjort slavearbejde til en almindeligt forekommende, konstaterbar realitet. Slavearbejdet indebærer massetvangsforflyttelser af såvel mænd som kvinder og børn i forbindelse med gennemførelsen af visse infrastrukturarbejder og har ofte til følge, at de, der tvinges til at udføre arbejdet, bliver dræbt eller lemlæstet.
Menneskerettighedssituationen i Burma har længe oprørt EU og Europa-Parlamentet. Jeg har i begrundelsen beskrevet menneskerettighedssituationen i landet. Militærregimet overtog magten med vold i 1988. I 1990 tillod det afholdelse af et relativt frit valg, hvortil lederen for Den Nationale Liga for Demokrati, Aung San Suu Kyi, som i 1990 blev tildelt Europa-Parlamentets Sakharov-pris for åndsfrihed, ikke kunne opstille. Hun var allerede blevet sat i husarrest i 1989. Den Nationale Liga for Demokrati vandt med et helt overvældende flertal, men militærregimet respekterede ikke valgresultatet og beholdt magten. Ifølge oplysninger sidder 18 % af de valgte parlamentsmedlemmer i dag i fængsel. Aung San Suu Kyi har anmodet om, at alle udenlandske investorer trækker sig ud. Dette har Pepsi, Levi's, Apple og andre virksomheder gjort.
Der foreligger sikre beviser for omfattende menneskerettighedskrænkelser, bl.a. summariske henrettelser, tortur, voldtægt og anden mishandling af kvinder, mishandling af tilbageholdte m.v. Desuden er der foretaget omfattende indskrænkninger af ytrings-, forenings-, religions- og bevægelsesfriheden. Ifølge Amnesty sidder 2000 mennesker i øjeblikket i fængsel for at have krævet menneskeretsreformer, og der gælder stadig strenge restriktioner for Aung San Suu Kyi.
Amnesty International erklærede 1996 for det værste år for menneskerettighederne i Burma i dette årti. Men EU er ikke alene om at reagere mod forholdene i Burma. I USA er der fremsat lovforslag om foranstaltninger mod Burma. Desuden har mange virksomheder i både USA og EU trukket deres investeringer i landet tilbage, i flere tilfælde som følge af forbrugerboykotter eller pres fra andre kampagner. Det er imidlertid ubehageligt at konstatere, at visse europæiske selskaber støtter militærregimet økonomisk, politisk og moralsk ved at fortsætte med at gennemføre projekter i samarbejde med det. Der er anvendt slavearbejde ved byggeriet af hoteller, veje og anden infrastruktur. En stor gruppe medlemmer af Europa-Parlamentet har derfor i dag i et brev opfordret Club Med til at indstille sine turistrejser til Burma.
Kommissionens forslag om indførelse af disse sanktioner over for Burma er helt nyt i sin art og i høj grad værd at støtte - og vi støtter det fuldt ud. Det er første gang, EU har stillet forslag om sanktioner mod et land, som bevidst krænker menneskerettighederne vedrørende slavearbejde. Derfor påskønner jeg - om end jeg finder det naturligt - at Parlamentet høres i denne sag.
Forordningen om generelle toldpræferencer fastlægger i enkeltheder proceduren for midlertidig ophævelse af præferencerne. Den foreskriver imidlertid ikke, hvordan præferencerne kan genindføres. Jeg har derfor foreslået, at Kommissionen løbende overvåger forholdene med hensyn til slavearbejde. Fremkommer der bevis for, at det er ophørt, skal Kommissionen efter en grundig undersøgelse fremsætte et forslag for Rådet, som efter at have hørt Europa-Parlamentet skal træffe afgørelse om, hvorvidt forordningen skal ophøre med at finde anvendelse. Det er naturligvis af største vigtighed, at Parlamentet informeres og rådspørges om en eventuel genindførelse af toldpræferencerne. At Parlamentet ikke skulle høres om en genindførelse af præferenceordningen, ville ikke alene være paradoksalt, da det skal høres om en ophævelse af dem, det ville også være politisk uacceptabelt.
Afslutningsvis vil jeg gerne påtale en mangel. Resultatet af Kommissionens undersøgelse er ikke blevet offentliggjort. Jeg har i min egenskab af ordfører flere gange anmodet kommissær Marín om at få rapporten at se, men det er blevet nægtet mig med en formel juridisk begrundelse. Jeg nærer ikke mistillid til Kommissionens undersøgelsesresultater, men jeg betragter det som et vigtigt principspørgsmål. Parlamentet må kunne gøre sig bekendt med dokumenterne i en sag af denne art. Det mindste, man i sådanne sager kan forlange, er, at ordføreren har adgang til eller kan få undersøgelsesdokumentet at se; ikke mindst når det drejer sig om indførelse af toldpræferencer, er dette af central betydning.
Det har været en lang dags rejse mod nat for Kommissionen og for os alle. Men jeg ville gerne vide, kommissær Marín, om De ikke mener, at man burde undersøge mulighederne for at finde en løsning, således at Parlamentet på en eller anden måde får indblik i det videre forløb; jeg kan acceptere, at det ikke har kunnet lade sig gøre denne gang. Jeg håber, at Parlamentet giver sin enstemmige tilslutning til forslaget, og at Rådet den 24. marts beslutter at ophæve toldpræferencerne. Alt andet ville være en skandale og give anledning til en kraftig politisk reaktion.

Leperre-Verrier
Hr. formand, for første gang anvender Den Europæiske Union sanktioner over for et land, der overtræder menneskerettighederne på arbejde, og vi må glæde os over denne beslutning om tilbagetrækning fra Burma af det generelle toldpræferencesystem.
I mange måneder har vi her i Parlamentet faktisk kæmpet for, at der blev truffet foranstaltninger mod denne burmesiske militærjunta, for der er fortsat massive deportationer, der berører såvel mænd som kvinder og børn. Den burmesiske hær er indblandet i denne praksis og mishandler disse tvangsarbejdere. I henhold til FFI skulle 800.000 være involveret og mange tusind af dem allerede døde på deres arbejdspladser. Derfor indgav De Internationale Fagforbund den 6. juni 1995 en klage til Kommissionen med henblik på tilbagetrækning af GSP fra Burma.
Hvad angår industriprodukterne, har de samme fagforbund den 1. januar 1997 indgivet den samme klage med hensyn til landbrugsprodukter. Hidtil er det faktisk 2/3 af den burmesiske landbrugs- og industrieksport, der har haft gavn af toldnedsættelserne. Da menneskerettighederne sjofles så skammeligt, var det væsentligt, at Den Europæiske Union reagerede, selv om det ikke drejede sig om en egentlig blokering af de handelsmæssige udvekslinger. Vi ønsker dog at se, at Kommissionen indtager en endnu mere frivillig holdning, for ud over den beslutning, der er truffet af Kommissionen, ville det også være hensigtsmæssigt, at medlemsstaterne og Rådet indtog en lignende holdning over for dette land og indledte strengere sanktioner; al den stund disse procedurer er handelsmæssige, må man ikke undervurdere det politiske omfang heraf.
For øvrigt rejser Burmas tilslutning til ASEAN et alvorligt problem. Selv om det ganske vist udelukkende henhører under de landes kompetence, der er omfattet af denne instans, ville det være hensigtsmæssigt, om Kommissionen fastholdt presset på disse stater i denne zone, og om den styrkede det, den kalder den kritiske dialog, som den ser ud til at have indledt.
Til sidst vil jeg gerne komme med en bemærkning på min gruppes vegne, for vi ønsker at se den samme beslutsomhed anvendt på alle de lande, der således sjofler menneskerettighederne på arbejde og praktiserer tvangsarbejde, denne nye form for slavearbejde.

Truscott
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere fru Theorin for hendes udmærkede betænkning, som Parlamentet har fået forelagt i dag. Det er på høje tid, at der gøres noget mod Burma. Jeg glæder mig over forslaget om at tage adgang til de generelle toldpræferencer for industri- og landbrugseksport tilbage. Det anslås at ville koste Burma 2262 mio ECU i ekstra toldafgifter.
Grunden til disse økonomiske sanktioner er ganske klar. Brugen af tvangsarbejde og slavearbejde i Burma overtræder Genève-konventionerne af 25. september 1926 og 7. september 1956 og ILO's konvention 29 og 105. Der er andre og mere generelle moralske årsager til at gøre noget mod Burma. SLORC, det statslige råd til genoprettelse af lov og orden, er et brutalt militærdiktatur, som tog magten ved et kup i 1988. SLORC har nægtet at acceptere resultatet af valget i 1990, der blev vundet af oppositionen, Den Nationale Liga for Demokrati. Aung San Suu Kyi, der vandt valget i 1990, har været underkastet husarrest og konstant chikane. Udover at man dræber og sårer slavearbejdere, er den generelle menneskerettighedssituation forfærdende. Forsvinden, voldtægt, vilkårlig arrestation og henrettelser hører til dagens orden. Politiske modstandere, etniske minoriteter og befolkningen i almindelighed udsættes for daglig intimidering og det, der er værre.
På denne baggrund må man glæde sig over, at et antal af virksomheder i USA og Europa, herunder Heineken, Carlsberg og PepsiCo, har trukket sig ud. Men andre virksomheder driver fortsat forretning i Burma og vender det døve øre til de overtrædelser af menneskerettighederne, der foregår omkring dem. Olieselskabet TOTAL og Club Med handler fortsat i Burma. Der er dokumenterede vidnesbyrd om overtrædelser af menneskerettighederne på de steder, hvor der arbejdes med TOTAL's gasrørledningsprojekt, herunder henrettelse og tortur af tvangsarbejdere.
Det er simpelt hen ikke acceptabelt. Hvad gør disse europæiske virksomheder med burmesisk blod på hænderne? Den Europæiske Union bør fortsat sætte spørgsmålstegn ved Burmas mulige fremtidige medlemskab af ASEAN. ASEAN's troværdighed vil kun blive skadet, hvis man i den nærmeste fremtid tilbyder Burma medlemskab af denne prestigefyldte sydøstasiatiske klub. Det vil også komplicere ASEAN's forbindelser med EU. I mange år har Parlamentet opfordret til, at der blev medtaget en bestemmelse, som garanterede de fundamentale rettigheder for arbejdstagere i aftaler, hvorefter EU giver generelle toldpræferencer. Sådanne sociale bestemmelser kunne anvendes til at forbedre menneskerettighedssituationen i hele verden. Det er i hvert fald sikkert, at når vore politiske partnere og handelspartnere falder under en vis universelt accepteret standard for menneskelig anstændighed, så bør EU indføre politiske og økonomiske sanktioner. Jeg støtter varmt fru Theorins betænkning.
Jeg håber, at EU vil opretholde presset på de burmesiske myndigheder, så de føler sig tvunget til at gå ind på demokrati og på at befri den burmesiske befolkning for dens lidelser og undertrykkelse.

Maij-Weggen
Hr. formand, Burma er et land med et voldeligt militærdiktatur, det er et land med en valgt oppositionsleder, egentlig en valgt præsident, som med 80 % af stemmerne i mere end seks år har siddet under husarrest og faktisk er taget som gidsel. Burma er et land, hvor 80 % af de valgte parlamentsmedlemmer er fængslet eller forsvundet. Burma er et land, hvor en stor del af befolkningen gennem tvunget arbejde forpligtes til at hjælpe med at opføre alle mulige projekter, et land, hvor der egentlig anvendes slavearbejde. Burma er et land, som af Amnesty International kendetegnes som et land, hvor der i øjeblikket finder de værste krænkelser af menneskerettighederne sted.
Der findes temmelig mange mennesker, som spørger sig selv, hvad der er galt med dette temmelig ukendte land, hvorfor der i De Forenede Stater blev vedtaget en lov i Kongressen med henblik på at nå frem til en investeringsstandsning, og hvorfor Den Europæiske Union foreslår at suspendere de generelle toldpræferencer, hvilket er begyndelsen til en økonomisk boykot. Jeg håber, at alle disse kendsgerninger gør det klart, at regimet i Burma ikke duer, og at regimet i Burma heller ikke længere kan respekteres og tolereres af det internationale samfund.
Det er udmærket, at Kommissionen har besvaret disse tidligere opfordringer fra Europa-Parlamentet, jeg henviser til beslutningsforslag fra juli 1996 og fra oktober 1996, positivt og er fremkommet med dette forslag om at suspendere de generelle toldpræferencer. Jeg vil også give Kommissionen en kompliment for den omhu, hvormed den er gået til værks i sin undersøgelse af arten og omfanget af slavearbejdet. Det er sket godt og grundigt, således at ingen kan kritisere Kommissionen for en hastig eller lemfældig procedure.
I 1994 var jeg her i Parlamentet ordfører for præferencesystemet, og vi indførte dengang med stor præcision den klausul, som nu påberåbes. Og så dette eksempel, det er første gang, at denne klausul anvendes, og vi kan se, at klausulen er forsynet med gode betingelser og faktisk kan benyttes. Hvad det angår, er jeg tilfreds med vor fremgangsmåde i 1994.
Parlamentet vil bestemt godkende afstraffelsen af militærregimet i Burma i dag. Det næste skridt skal Rådet nu tage, og jeg spørger kommissæren, hvordan det egentlig står til i Rådet? Mener han, at Rådet også hurtigt vil vedtage dette forslag?
Hr. formand, jeg har endnu to bemærkninger: Dette forslag om ophævelse af de generelle toldpræferencer er begyndelsen til en økonomisk boykot. Hvis det ikke hjælper, bør vi egentlig gå lige så langt som den amerikanske kongres og også foreslå, at der indføres en investeringsstandsning.
Jeg har lige en anden bemærkning: Det er der allerede henvist til. Vi bør egentlig appellere til alle borgere om ikke mere at tage på ferie til Burma og ligeledes til alle rejsebureauer og også alle rejsearrangører om at ophøre med at arrangere rejser til Burma, for jeg kan sige Dem, at hotellerne, infrastrukturen, som bygges med henblik derpå, bygges ved hjælp af slavearbejde.
Hr. formand, jeg håber, at det skridt, som vi i dag foretager her i Parlamentet, hurtigt følges af Rådet, men jeg håber frem for alt, at den oppositionsleder, som nu holdes som gidsel, engang i fremtiden vil blive landets virkelige præsident, og at parlamentsmedlemmer, som er fængslede, igen kan sidde i parlamentet, og at menneskerettighederne respekteres. Jeg under Burma alt godt, og jeg håber, at hvad vi her gør i dag, vil være en håndsrækning.

André-Léonard
Hr. formand, ifølge forskellige kilder vedrører tvangsarbejde 2 millioner burmesere. Mænd, kvinder og børn spares ikke for dette slavearbejde i det 20. århundrede. Disse mennesker, der mishandles af den burmesiske hær, bruges til enhver type af arbejde, herunder konstruktion af store infrastrukturer, byggepladser, hvor tusindvis af burmesere desværre allerede har fundet døden. Det skal oplyses, at 3 % af det burmesiske BNP stammer fra dette tvangsarbejde. Det skal bemærkes, at en ophævelse af GSP for Burma frem for alt ville have et politisk og symbolsk omfang og ikke en speciel indvirkning på Burmas eksport til Den Europæiske Union. Denne foranstaltning ville desuden gøre det muligt at give Nobelprismodtager og leder af den burmesiske opposition Aung San Suu Kyi ret, der utrætteligt anbefaler vedtagelse af sanktioner mod militærstyret i hendes land.
Den burmesiske militærregering, der intervenerer i de økonomiske aktiviteter, fortsætter med at overtræde ikke alene menneskerettighederne, men også børns rettigheder til trods for, at den har underskrevet Konventionen om Børns Rettigheder i 1991.
Forflytninger af befolkningen har fortsat fundet sted i 1996 og berørt 200.000 mennesker og tusinder af børn. I byerne bliver børnene fortsat arresteret og tilbageholdt, nogle gange kun for at have uddelt brochurer på offentlig vej. Der er desværre også mange af disse børn, der ubetalt tvinges på arbejde på byggepladser med fare for deres liv. Hertil kommer trafikken af små burmesiske piger, der sendes til Thailand til prostitution. Man vidste allerede, at menneskerettighedssituationen var yderst alvorlig, men det må konstateres, at den er blevet forværret i 1996, da regeringen nægtede De Forenede Nationers særlige udsending for menneskerettigheder adgang.
Ophævelsen af GSP må udgøre en sanktion, der presser den burmesiske militærregering til at føre en dialog med oppositionen for at indføre demokrati i dette område i verden. For første gang - og man må lykønske den hermed - foreslår Kommissionen at straffe et land, der sjofler menneskerettighederne på arbejde. Parlamentet støtter naturligvis dette initiativ. Vi håber, at Rådet vil følge efter.
Hr. formand, for mig, for os alle, tror jeg, er barnet et skrøbeligt væsen, som vi må beskytte, og det kan ikke være et spørgsmål om længere at acceptere, at det voldtages, sjofles, reduceres til slavearbejde og endog myrdes til glæde eller til gavn for manden.

McKenna
Hr. formand, dagens debat kommer i rette tid, da industrielle ledere fra forskellige dele af verden presser på over for regeringerne for at få dem til at droppe planerne om sanktioner mod Burma.
Tidligere på ugen fordømte US-ASEAN-forretningsrådet, der repræsenterer toppen af amerikanske og sydøstasiatiske forretningsfolk, i stærke vendinger de økonomiske sanktioner mod Burma. I stedet opfordrede de USA til at anvende en strategi med konstruktivt engagement over for de burmesiske myndigheder for at opretholde de økonomiske forbindelser med Burma, samtidig med, at man pressede på for at få forandringer. Konstruktivt engagement var præcis den politik, som Ronald Reagan førte i Sydafrika. Den politik forlængede de sortes lidelser, og det var først, da det internationale samfund mobiliseredes til at træffe stærke økonomiske foranstaltninger mod Sydafrika, at apartheidregimet smuldrede.
Det, der er sket for nylig i Burma, viser også behovet for beslutsomme aktioner på EU-niveau. Undertrykkelse af Burmas 6 millioner store karenske mindretal, er blevet mere og mere voldsom i de seneste måneder. Karenerne ønsker autonomi, hvilket briterne garanterede dem, da de gjorde Burma uafhængigt i 1949.
Der har været mangfoldige påstande om lemlæstelse, voldtægt og vilkårlig beskydning af civile, der flygtede over grænsen mellem Burma og Thailand. Den burmesiske militærjunta kan ikke bruge den igangværende konflikt med oprørerne fra den karenske nationale union som en undskyldning for angreb på civile.
Amnesty International har anslået, at næsten 2000 mennesker blev arresteret af politiske årsager i Burma sidste år. Det store flertal af dem menes at have deltaget i helt fredelige aktiviteter.
Da den burmesiske eksilpremierminister besøgte Dublin for nylig, gav han udtryk for frygt for, at Den Europæiske Union ville lette presset på de regerende generaler af hensyn til handelen. Vi har brug for en forsikring, både fra Kommissionen og Rådet om, at dette ikke vil ske.
De Grønne støtter fuld ud EU's beslutning om at trække toldpræferencerne for Burma tilbage, både for industriog landbrugsvarer, men det er nødvendigt at gøre mere.
TOTAL, det franske statsejede olieselskab, har været aktivt i Burma i mange år, og der har været påstande om, at det har benyttet tvangsudskrevne arbejdere, herunder børnearbejdere. For nogle få måneder siden underskrev det sammen med det amerikanske selskab UNOCAL en ny kontrakt med de burmesiske olie- og gasforetagender om at udvide efterforskning af naturgas i Andamanhavet.
Til sommer forventes ASEAN at optage Burma som medlem. Under et møde i ASEAN i januar forsøgte visse udenrigsministre at holde menneskerettighedsspørgsmålet borte fra dagsordenen. Hvis Burma bliver optaget, så må EU bringe de gentagne overtrædelser af menneskerettighederne op i dette forum ved enhver given lejlighed.

Dupuis
Hr. formand, mødeformændene passerer forbi, parlamentsmedlemmerne kommer og går, men kommissærerne bliver. Det tjener absolut kommissær Marín til ære, og det er sandelig til vores fordel, fordi spørgsmålet om Burma udgør en del af disse sager, og det er jeg meget glad for.
Jeg mener, at denne beslutning til fordel for ophævelsen af GSP er særlig vigtig, fordi der lige har været afholdt et møde i Tokyo til oprettelse af et internationalt netværk til støtte for demokratiet i Burma. Jeg mener således, at det signal, som Den Europæiske Union kunne sende, er særlig vigtigt for de asiatiske lande, der var meget talrigt repræsenteret på dette forum i Tokyo, og som udviser meget større interesser for dette spørgsmål end Den Europæiske Union, det må man indrømme. Men det er ikke derfor, at det ikke er vigtigt.
For øvrigt mener jeg, at spørgsmålet er vigtigt, fordi det er første gang i Den Europæiske Unions politik. Det er faktisk første gang, at man stiller så stærkt et økonomisk politisk instrument til rådighed for en politik til forsvar for menneskerettighederne og fremme af demokratiet. Jeg ønsker hr. Marín til lykke med at have behandlet denne sag, som han har gjort.
Jeg vil gerne sige til de kolleger, der var før mig, og som mener, at Aung San Suu Kyi er meget charmerende - hvilket jeg for øvrigt også synes - at der er andre personer i regionen, som Wei Jingsheng, som Wang Dan og mange andre dissidenter, der også er meget charmerende. Jeg håber, at det vil give dem nogle ideer for fremtiden. Jeg vil ikke spørge hr. Marín, om han mener, at Aung San Suu Kyi er meget charmerende, men jeg vil spørge ham, om han mener - og bede ham ikke straks at sige det til Sir Leon - at det ville være muligt efter anmodning fra Europa-Parlamentet at indlede lignende procedurer for andre lande i regionen. Jeg mener, at man her har at gøre med et fagforbundsintitiativ. Men ville det ikke være muligt på initiativ fra Parlamentet denne gang at starte lignende procedurer med ophævelse af GSP for andre lande i regionen? Efter min mening ville Den Europæiske Union foretage et beslutsomt positivt skridt på vejen til styrkelse af sin udenrigspolitik.

Needle
Tak, hr. formand. Først og fremmest vil jeg gerne slutte mig til de medlemmer af Parlamentet, der har komplimenteret fru Theorin for hendes glimrende betænkning og de mange fornuftige ændringsforslag til teksten. Det er også godt at have mulighed for at komplimentere Kommissionen for, hvad der er en historisk betydningsfuld aktion. Jeg tror, aktionen vedrørende industri- og landbrugspræferencer er meget velkommen, selv om der desværre ikke endnu er udsigt til et fuldstændigt ophør af handelen, særlig fra olieselskaber som TOTAL og Premier. Men disse foranstaltninger bringer i det mindste EU på linje med USA's stærke holdning.
Hvad jeg gerne vil gøre er at fremsætte nogle synspunkter - som bygger på erfaring og ikke på informationer fra medierne. Hvis man, som jeg og andre i slutningen af sidste år gjorde, tager til Rangoon incognito, så ser man uden for enhver tvivl børnearbejde og tvangsarbejde på vejene i Rangoon-distriktet, hvor de bygger hoteller og veje. Man ser den store vægt, SLORC-regimet lægger på internationale investeringer dér.
I dag har jeg og kollegerne Kinnock, Thomas og Ford protesteret i kraftige vendinger over for Club Medrejsebureauet her i Strasbourg og forlangt, at de standser deres ture og aktiviteter dér og lægger mærke til de andre virksomheder, der har trukket sig ud, hvor attraktive burmeserne og Burma end er. Selv om det er afgørende med aktion fra Vestens side, så vil SLORC fortsat blive støttet af sine naboer, såsom Kina, der, efter hvad det siges, har en blomstrende, giftig undergrundshandel med narkotika og juveler i hele landet. Dette støtter og finansierer direkte det repressive regime, der myrder indfødte nær ved og på den anden side af grænsen til Thailand, mens vi taler her i aften.
I denne forbindelse er initiativet til at optage Burma i ASEAN dybt deprimerende, men forudsigeligt, og jeg opfordrer Kommissionen til at benytte alle handelsforhandlinger med ASEAN-staterne til at få dem til at genoverveje sagen. Jeg håber, at disse aktioner vedrørende de generelle toldpræferencer er effektive og svækker SLORC, men mens de begynder at virke, håber jeg, at Parlamentet vil anerkende det engagerede arbejde, alle de, der stræber efter at få demokrati i Burma, gør, både Burma Action Group, andre netværk og NGO'er, som holder de internationale kontakter og kanaler for håb åbne.
Vi her i Parlamentet kan ikke debattere Burma hver måned, men vi må hver dag tænke på, hvordan vi kan hjælpe det burmesiske folk, indtil de bliver frie, og denne betænkning og disse forslag er en del af denne proces.

Thomas Mann
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær Marín, da Den Europæiske Union i 1994 gav Myanmar, det tidligere Burma, toldpræferencer, var den politiske situation dér allerede meget spændt. Alligevel blev der givet lettelser til visse industriprodukter og landbrugsprodukter, bl.a. i håbet om, at det kunne forbedre den sociale situation. Det stik modsatte er sket. I Burma/Myanmar trædes menneskerettighederne under fode, mishandlinger, arrestationer og tortur forekommer daglig. Demokratibevægelsen undertrykkes, og i år og dag har fru Aung San Suu Kyi, som er leder af Den Nationale Liga for Demokrati, siddet i husarrest. Hun har fået tildelt Sakharov-prisen og Nobels Fredspris. Hvorledes kan vi effektivt imødegå et regime, der behandler anderledes tænkende som kriminelle? Tvangsarbejde er i Burma/Myanmar en form for slaveri, som overtræder de internationale aftaler, Genève-konventionen og ILO-konventionen - De har, kære kolleger, allerede henledt opmærksomheden derpå.
Tilbagetrækningen af toldpræferencen er et uomgængeligt krav. Overtrædelsen af menneskerettighederne har efter Kommissionens, Rådets, NGO'ernes, Amnesty International's og State Department's vurdering taget yderligere til i 1996. Europa-Parlamentets mål var og er at gøre udviklingssamarbejdet afhængig af, at menneskerettighederne overholdes, således som vi fastlagde det som model i fjor i samarbejdsaftalen med Nepal.
Europa-Parlamentet skal derfor høres forud for fremtidige afgørelser i Rådet om en genoptagelse af toldpræferencerne, således som ordføreren, fru Theorin, med rette har foreslået. Retsgrundlaget er til stede.
Inden for rammerne af vore politiske og økonomiske muligheder skal vi fortsat udøve et pres. Der findes ingen hensyntagen til hensynsløs politik. Samtidig vil vi give demokratibevægelsen i Burma/Myanmar et positivt tegn. Dens modstand mod generalernes kupregime er forbilledligt fredelig. Det, den fortjener, er solidaritet og succes!

Ford
Hr. formand, jeg glæder mig over Rådets forslag om at trække adgang til generelle toldpræferencer for både industri- og landbrugsvarer fra Burma tilbage. Forhåbentlig vil denne handling lægge yderligere pres på militærdiktaturet SLORC i dette sorgens land for at få det til standse den omfattende brug af tvangsarbejde, slavearbejde og børnearbejde til at opbygge sin infrastruktur med hoteller for at få gang i turistsektoren.
I december besøgte jeg hemmeligt Aung San Suu Kyi sammen med fru Kinnock. Vi optog et videointerview med hende. Hendes budskab var krystalklart: Stop investeringerne i Burma; indfør sanktioner. Det er vel klart, at disse ting ikke vil være uden virkning for burmeserne? Men ikke desto mindre var hun helt klar over, at det var nødvendigt, at der blev gjort noget, og hvem er bedre til at tale for burmeserne. I 1990 fik hendes parti, Den Nationale Liga for Demokrati, 80 % af stemmerne.
Da fru Kinnock og jeg vendte hjem fra Burma, benyttede vi lejligheden til at mødes med både kommissær Marín og det irske formandskab. Begge parter gav udtryk for deres sympati, men afventede et svar fra regimet på Kommissionens anmodning om, at et undersøgelseshold kunne tage til Burma for at se på anklagerne om tvangsarbejde. Få dage efter dette møde afviste den burmesiske junta kategorisk at give Kommissionen tilladelse til et besøg. Vi vil derfor komplimentere Kommissionen og Rådet for at have handlet så hurtigt. Jeg vil i særdeleshed gerne komplimentere hr. Marín for den meget faste holdning, han indtog i Singapore, og den måde, han har konfronteret kritik fra visse medlemsstater på.
Jeg håber også, at industrifolkene i Europa lytter til dette, og at TOTAL og Club Med vil indtage samme holdning som Heineken, Carlsberg, PepsiCo, Levi, Apple og Thomas Cook.
To ting til sidst. Parlamentet understreger med rette sine forbindelser med Asien. Som et af medlemmerne af delegationen til Japan fra Præsidiet, havde jeg i går et møde med andre repræsentanter fra denne delegation for at drøfte ASSET II, et interparlamentarisk møde mellem medlemmer af Parlamentet og ASEAN-parlamenterne. Jeg håber, det står krystalklart for alle, at det kun vil omfatte de parlamenter fra ASEAN, som vi har forbindelse til.
Endelig vil jeg gerne spørge hr. Marín, om han kan forsikre os om, at Rådet ikke vil blokere for dette forslag på grund af initiativer fra en udbrændt regering i én medlemsstat.

Marín
Hr. formand, indledningsvis vil Kommissionen gerne takke for Europa-Parlamentets støtte til forslaget om midlertidig tilbagetrækning fra Unionen Myanmar af fordelene under de generelle toldpræferencer, for hvis det lykkes, hr. Ford, at få denne beslutning vedtaget den 24. marts i Ministerrådet, vil det være første gang, at Kommissionen, Parlamentet og Ministerrådet når til enighed - jeg gentager første gang - om at visse sociale normer skal respekteres også inden for området af bestemmelser for handelsspørgsmål.
Jeg vil gerne præcisere et punkt under hensyntagen til Europa-Parlamentets synspunkt: Kommissionen - jeg selv - henstillede til Rådet at høre Parlamentet om dette forslag på grund af denne institutions politiske interesse og engagement i indførelsen af en vis grad af social etik i den internationale handel. Uanset hvordan beslutningen gennemføres, ser jeg gerne, at der træffes en beslutning den 24., og dernæst vil vi få tid til at overveje, hvordan den skal anvendes i fremtiden.
Hvorfor? Primært fordi grundlaget for den beslutning, vi skal træffe, er en påvisning af realiteten i og omfanget af anvendelsen af tvangsarbejde i Myanmar og de stedlige myndigheders medansvar herfor. Og for at nå dette mål valgte Kommissionen bevidst en lang, kompleks og minutiøs procedure for at sikre en streng overholdelse af de bestemmelser, der er fastsat i forordningen om den generelle toldpræferenceordning, med det bestemte formål for øje at undgå, at Kommissionen, når den foreslog denne forordning om tilbagetrækning, skulle kunne anfægtes juridisk.
Beslutningen afhænger af Parlamentet og Ministerrådet. Der er nu ingen undskyldninger. Der skal træffes en beslutning, og den, der siger ja, skal give en politisk forklaring herpå, og det samme gælder, hvis man siger nej. Der er derimod ikke mulighed for at sige »der er sket en procedurefejl, de har ikke gjort deres arbejde ordentligt, og derfor må retsproceduren gentages«. Derfor har jeg altid sagt - som fru Maij-Weggen vil huske - at jeg foretrak at arbejde langsomt, men sikkert.
Kommissionens tjenestegrene har således i samarbejde med internationalt anerkendte eksperter undersøgt og analyseret 42 vidnesbyrd og hørt forskellige vidner, som har måttet beskyttes af hensyn til fortrolighedsprincippet. Når vi har valgt at følge dette princip, skyldes det, hr. Dupuis, at vi ikke var interesserede i at offentliggøre vidnernes navne over for militærjuntaen af indlysende sikkerhedsmæssige grunde. Jeg, der selv har levet under og kæmpet imod et diktatur i mit eget land, Spanien, ved, at en elementær tommelfingerregel er størst mulig forsigtighed af hensyn til de personer, man samarbejder med. Derfor skal denne opgave logisk nok løses i fortrolighed.
Kendsgerningerne var konstateret, og myndighederne i Myanmar anmodedes i form af en verbal note om at deltage med henblik på at sikre en virkeligt kontradiktorisk proces, uafhængigt af den intellektuelle eller politiske afsky, som vi hver især måtte føle, og i en verbal note afviste Burmas regering invitationen. Men Kommissionen har fastholdt tanken om en kontradiktorisk procedure og beskyttet navnene på vidnerne og har desuden også at give ordet til myndighederne i Rangoon.
Vi nåede til den konklusion, at der stadig anvendes tvangsarbejde i stor stil, og at myndighederne var medansvarlige herfor. Tvangsarbejdet berører den samlede befolkning uden hensyn til alder eller køn såvel i landområder som byområder, selv om indbyggerne i byområder råder over flere finansielle midler, hvilket gør det muligt for dem at købe sig fri fra tvangsarbejde.
De kulturelle og religiøse påskud blev afvist af vidnerne, og naturligvis blev der taget kontakt også til landets buddhistiske kredse, hvor man bekræftede, at buddhismen under ingen omstændigheder beskytter slaveri.
Som følge heraf besluttede Kommissionen at foreslå Rådet denne tilbagetrækning uafhængigt af striden om, hvorvidt det er en FUSP-beslutning eller en »udvalg 113«-beslutning. Hr. Dupuis, jeg mener, det ville være meget uhensigtsmæssigt i denne uge før Ministerrådets beslutning den 24. at drøfte, om der er tale om duer, agerhøns, kaniner eller harer. Det vigtigste er at etablere en præcedens, en doktrin og en retspraksis. Dernæst vil der blive tid til at se på, hvordan denne første løsning skal struktureres og håndteres fremover. Det er mit synspunkt, men naturligvis respekterer jeg Parlamentets autonomi og suverænitet.
Endelig håber jeg, fru Maij-Weggen, hr. Ford, fru Theorin, at Ministerrådet træffer en afgørelse. Hvis vi efter hele det arbejde, vi har udført, efter hvad der er sket i Singapore, efter debatten her i Europa-Parlamentet, ikke er i stand til at træffe en afgørelse i Ministerrådet, vil jeg blive dybt deprimeret. Jeg håber inderligt, det vil være muligt at træffe en sådan afgørelse.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 9.00 i morgen.
(Mødet hævet kl. 20.05)

