Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Smith
Hr. formand, vedrørende punkt 10 på side 17 i protokollen rejste hr. Novo spørgsmålet om, at broen over rue Belliard var blevet anvendt til at filme en demonstration. Formanden sagde, at han ville afgive et svar skriftligt. Det var et velbegrundet spørgsmål, og vi har alle ret til at modtage et svar. Hvis Parlamentets bygninger skal anvendes af alle mulige og umulige bøller, har vi alle ret til at få det at vide.

Formanden
Hr. Smith, jeg tror ikke, at formanden er citeret helt korrekt i protokollen. Parlamentets formand anmodede hr. Novo om at indgive skriftlige bemærkninger om dette spørgsmål. Som naturligt er, kunne han ikke svare på stedet, og da han ikke havde et direkte kendskab til sagen, anmodede han hr. Novo om at forelægge sine observationer skriftligt for at kunne foretage de nødvendige undersøgelser og hurtigst muligt give hr. Novo et skriftligt svar.
(Protokollen godkendtes)

Mødekalender
Formanden
Formandskonferencen har på sit møde den 13. juni 1996 besluttet at fastlægge mødekalenderen for mødeperioderne i 1997 som følger:
den 13.-17. januar - den 29.-30. januar - den 17.-21. februar - den 10.-14. marts - den 07.-11. april - den 23.-24. april - den 12.-16. maj - den 28.-29. maj - den 09.-13. juni - den 25.-26. juni - den 14.-18. juli - den 08.-12. september - den 24.-25. september - den 06.-10. oktober - den 20.-24. oktober - den 05.-06. november - den 17.-21. november - den 03.-04. december - den 15.-19. december.Fristen for ændringsforslag til denne mødekalender er fastsat til onsdag den 3. juli kl. 17.00.
Afstemningen finder sted onsdag den 17. juli kl. 12.00.

Tomlinson
Hr. formand, har jeg ret i, at De sagde, at fristen for ændringsforslag er onsdag den 3. juli? Det vil være urimeligt. Det vil være inden, vi har haft en behørig drøftelse på gruppemøderne med alle medlemmer. Grupperne skal have mulighed for at mødes i ugen forud for mødeperioden, således at de kan træffe beslutning om, hvordan de vil stemme. Dette er ikke 4-5 personers prærogativ, der sidder i et røgfyldt, eller et hvilken som helst andet værelse. Grupperne er nødt til at holde møde. Jeg opfordrer Dem til at se nærmere på fristen for ændringsforslagene, således at gruppemødet med alle medlemmer, som normalt kun holdes onsdag eftermiddag og torsdag formiddag, kan finde sted, og således at parlamentsmedlemmerne har noget at sige med hensyn til, hvordan og hvor de mødes.

Formanden
Hr. Tomlinson, Parlamentets formand har netop fastsat denne frist, for at de politiske grupper kan få lejlighed til at drøfte sagen. Men jeg vil under alle omstændigheder videregive Deres betragtninger til Parlamentets formand. På torsdag holder Formandskonferencen igen møde, og således kan gruppeformændene få lejlighed til at udtale sig om den fastsatte frist og i givet fald ændre den.

Afgørelse om uopsættelig forhandling
Formanden
Jeg giver ordet til hr. Santini, der vil redegøre for holdningen i det korresponderende udvalg, Landbrugsudvalget.

Santini
Hr. formand, da formanden, hr. Jacob, er fraværende, vil jeg i hans sted udtrykke Landbrugsudvalgets holdning, det vil sige beslutningen om ikke at støtte anmodningen om uopsættelighed.
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

Müller
Hr. formand, jeg vil gerne indtrængende bede Parlamentet om at vedtage den uopsættelige forhandling. Vi er fuldstændig bagud med nødhjælpen til Bosnien-Hercegovina! Vi var dér for to uger siden og kunne sammen med vore kolleger se, at nødhjælpen på 92 mio ECU ikke kan gennemføres, da retsgrundlaget mangler. Lad venligst være med at udkæmpe kampen om retsgrundlaget til skade for menneskene i BosnienHercegovina, som har et desperat behov for disse penge. Hvis vi ikke vedtager den uopsættelige forhandling, varer det endnu længere, inden disse penge i det hele taget kan forvaltes. Jeg beder Dem indtrængende om at vedtage denne uopsættelige forhandling.

Giansily
Hr. formand, vi skal i morgen eftermiddag behandle problemet med finansieringen. Og jeg håber, at den bliver vedtaget torsdag, da Budgetudvalget i går aftes enstemmigt vedtog denne betænkning. Derfor kan jeg ikke se, hvordan uopsættelighed for betænkningen om forordningen kan ændre tingene.
Vi ønsker således, at den planlagte periode overholdes, dvs., at afstemningen om Budgetudvalgets betænkning sker torsdag, og at betænkningen om forordningen kommer, når tiden er inde.

Cars
Hr. formand, hvad den alarmerende situation i Bosnien angår, nåede man jo allerede i januar i år på et trepartsmøde mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen til enighed om retningslinjerne for det pågældende budget. Hovedparten af de bevilgede midler bruges til indkøb af varer til genopbygningen af Bosnien-Hercegovina. Med andre ord: Takket være Parlamentets beslutning om at godkende udbetalingen allerede i januar i år er EU-bistanden allerede nu en realitet i området og fortsætter med at strømme ind. Derfor er det ikke nødvendigt at behandle de retlige formaliteter i forbindelse med denne bistand som et uopsætteligt anliggende.
For det andet, hr. formand, har Rådet og Kommissionen været seks måneder om at anmode om Parlamentets synspunkter vedrørende det retlige aspekt. Hvis Parlamentet nu er én måned om det, vil det næppe kunne betegnes som urimeligt sendrægtigt.
For det tredje, hr. formand, har Europa-Parlamentet samtidig indvendinger at gøre mod den af Rådet foreslåede procedure. Rådet traf allerede på samlingen den 10. juni i år i Luxembourg afgørelse om forordningen. Ved den lejlighed ændrede Rådet også Kommissionens forslag. Nu høres Parlamentet om en sag, som Rådet allerede har taget stilling til. Jeg vil ikke udelukke, at Parlamentet anmoder om en forhandling med Rådet efter at have afgivet sin udtalelse i juli måned. Under alle omstændigheder, hr. formand, bør vi i dag afvise Rådets anmodning om uopsættelig forhandling om denne sag.

Formanden
Mange tak, hr. Cars. Vi har nu hørt et indlæg for og et imod samt hr. Cars indlæg for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender.
Jeg sætter hermed anmodningen om uopsættelig forhandling under afstemning.
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

Årsberetning fra EMI - Valutakursbevægelser på
på det indre marked - Valutakursrelationer -
Overordnede retningslinjer for den økonomiske politik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
betænkning (A4-0180/96) af Gasòliba i Böhm for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Det Europæiske Monetære Instituts årsberetning for 1995 (C4-0228/96); -betænkning (A4-0181/96) af Pérez Royo for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen om virkningen af valutakursbevægelser på det indre marked (KOM(95)0503 - C4-0011/96); -betænkning (A4-0186/96) af von Wogau for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens interimsrapport til Det Europæiske Råd om valutakursrelationerne mellem de lande, der deltager i tredje fase af ØMU, og de lande, der ikke deltager ((95/2108(CSE) - C4-0308/96); -mundtlig forespørgsel (B4-0561/96) af Cassidy for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik til Rådet om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik; -mundtlig forespørgsel (B4-0567/96) af Hughes for Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse til Kommissionen om generelle økonomiske retningslinjer.
Lamfalussy
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gøre det meget kort. Jeg vil ikke opsummere beretningen om Det Europæiske Monetære Institut, men bare komme med nogle bemærkninger om tre punkter i denne beretning, der er forholdsvis vigtige.
Min første bemærkning vedrører det arbejde, der siden slutningen af 1995 er udført af Det Europæiske Monetære Institut. Jeg er glad for at kunne bekræfte over for Parlamentet, at vores arbejde fortsat følger den planlagte rytme. Med andre ord overholder vi stadig tidsfristerne for gennemførelse af strukturen for den fremtidige Europæiske Centralbank. Vi har hidtil ikke registreret nogen væsentlig forsinkelse. Vi har derfor al grund til at tro, at Denne Europæiske Centralbank reelt vil sætte den fælles valutapolitik på skinner i begyndelsen af 1999. Det er således min første bemærkning.
Min anden bemærkning vedrører den analyse af den økonomiske situation, som vi har foretaget i denne beretning. Der er ikke sket nogen fundamental ændring siden udarbejdelsen af denne beretning. Vi er naturligvis alle optaget af den løbende økonomiske udvikling, og det spørgsmål, som ligger os på sinde, individuelt og kollektivt, er, hvor stor sandsynlighed der er for, at opsvinget kommer i løbet af året. Min personlige mening er, at denne sandsynlighed er meget stor; jeg forventer et opsving i løbet af andet halvår. Jeg må dog tage forbehold med hensyn til omfanget af dette opsving. Selv om det er meget vanskeligt på nuværende tidspunkt at forudsige styrken og omfanget af det, bliver selve opsvinget mere og mere sandsynligt.
Min tredje bemærkning vedrører konvergensprocessen, som vores beretning har givet særlig opmærksomhed. Hvad angår konvergensen med hensyn til inflation, rentesatser og stabilisering af valutakurserne, er jeg glad for at kunne bekræfte over for Parlamentet, at det stadig går fremad, og at vi absolut går i den rigtige retning. Med hensyn til de budgetmæssige situationer har vi naturligvis stadig de betænkeligheder, som vi gav udtryk for, da vi udfærdigede beretningen. Det er for øvrigt opmuntrende på dette område at konstatere, at der også er konvergens mellem de analyser, der er udført af de forskellige lande og regeringernes budgetmæssige hensigter.
Jeg tror, at hvert eneste land er fuldt ud bevidst om de betydelige problemer, der skal klares, Maastricht eller ikke Maastricht. Men dette sammenfald af tankegange, analyse og vilje til at finde løsningen på disse problemer er absolut afgørende og er en forudsætning, tror jeg, for at de politikker, som regeringerne er i færd med at gennemføre, kan lykkes. Det vil vi se tydeligere henimod slutningen af året efter at være blevet bekendt med budgetoverslagene for næste år.
Hr. formand, det var, hvad jeg ville sige som supplement til vores årsberetning.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, mine damer og herrer, i Det Europæiske Monetære Instituts anden årsberetning gives der en indgående analyse af den økonomiske, monetære og finansielle udvikling i Unionen samt en oversigt over arbejdet med forberedelse af tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union, hvor særlig skal nævnes scenariet i forbindelse med overgangen til den fælles valuta således som vedtaget af Det Europæiske Råd på dets møde i december 1995, aftalen om indførelse af et fælles betalingssystem - Target - og arbejdet med at forberede instrumenterne til fremme af en fælles valutapolitik.
Denne proces, hvori Det Europæiske Monetære Institut spiller en afgørende rolle, er stadig behæftet med alt for mange usikkerhedsmomenter med hensyn til det endelige resultat. Selv om medlemsstaternes regeringer for seks måneder siden på Det Europæiske Råds møde i Madrid entydigt bekræftede deres vilje til at virkeliggøre Den Økonomiske og Monetære Union og euroen, rejser forskellige udtalelser i politiske, økonomiske og finansielle kredse tvivl om den reelle mulighed for fuldt ud at nå disse mål.
Som hr. Lamfalussy har påpeget, går det godt med den økonomiske konvergensproces på tre områder - inflation, rente og valutastabilitet -, og desuden er økonomierne i Unionen blevet sundere og mere konkurrencedygtige, som det fremgår af udviklingen i Unionens handelsbalance. Men på trods heraf har det økonomiske opsving, som Kommissionen for nogle måneder siden karakteriserede som solidt, ikke indfundet sig. Der kan registreres en vis usikkerhed og økonomisk stagnation - endog en let tilbagegang i indeværende års første kvartal -, som kun kan forklares med usikkerhed omkring forbruget på grund af det høje arbejdsløshedsniveau og med manglende investeringslyst som følge af de påkrævede budgetnedskæringer, hvilket tilsammen resulterer i, at det økonomiske opsving udebliver.
Men som det også anføres i Det Europæiske Monetære Instituts beretning, er det klart nødvendigt med en væsentlig nedbringelse af statsunderskuddene og den offentlige gæld, og derfor er den eneste farbare vej efter min mening, at fællesskabsinstitutionerne udsender klare og utvetydige signaler - navnlig fra Rådets side - om at Den Økonomiske og Monetære Union uigenkaldeligt vil blive indført, således som det er foreskrevet i unionstraktaten, og at erhvervslivet således får de tilstrækkelige garantier til at sætte gang i den økonomiske aktivitet, hvori investeringerne spiller en nøglerolle, såvel med henblik på den økonomiske genopsvingsproces som for på mellemlang sigt at sikre den europæiske økonomis konkurrencedygtighed.
På denne baggrund understreger betænkningen fra Parlamentets Økonomiudvalg nødvendigheden af at styrke EMI's rolle og kapacitet, navnlig i betragtning af at 1996 bliver et afgørende år for Den Økonomiske og Monetære Union, eftersom EMI ifølge traktatens artikel 109 F skal fastlægge de vedtægtsmæssige, organisatoriske og logistiske rammer, der er nødvendige for ECBS's udførelse af sine opgaver i tredje fase. Efter udvalgets opfattelse har EMI udvist for stor tilbageholdenhed. Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik går ind for, at EMI spiller en mere aktiv rolle i forbindelse med en samordning af medlemsstaternes valutapolitik, og at EMI's samarbejde og forbindelser med de forskellige internationale finansielle institutioner - navnlig med Den Internationale Valutafond - bliver mere operative, og endvidere opfordres EMI til mere aktivt at bidrage til at få gennemført traktatens artikel 104 og 104 A, der forbyder monetær finansiering og privilegeret adgang, hvilket forekom i 1995, ganske vist ikke i synderligt stort omfang, men som helt skal undgås.
Desuden kræver udvalget, at de interne kontrolinstrumenter tilpasses med nye og effektive procedurer, som kan hindre nye forvridninger - sådan som det har været tilfældet med de finansielle afledte instrumenter -. Og endelig opfordres EMI til at intensivere sin aktivitet på mere operative områder og overholde den tidsplan, der er fastsat i traktaten, samt at gøre en mere aktiv indsats for at nå de mål, der er pålagt EMI, som er en afgørende brik - som vi gerne så spillede en mere aktiv rolle - i forberedelsen af Den Økonomiske og Monetære Union og indførelsen af den fælles valuta.

Pérez Royo
Hr. formand, mine damer og herrer, den betænkning, som jeg hermed forelægger Parlamentet, omhandler de valutakurssvingninger, der gjorde sig gældende i 1992, 1993 og 1995; denne valutakursuro havde som bekendt en væsentlig indvirkning på det europæiske valutakurssystems funktionsmåde og på det indre marked, hvor en af de vigtigste følger var ændringer i konkurrenceevne til fordel for de nedskrevne valutaer.
For det andet skal det fremhæves, at som følge af kurssvingningerne, eller rettere valutakursuroen, forlod to valutaer det europæiske monetære system i 1992. Dette system blev ændret i 1993, hvor udsvingsmargenerne blev udvidet. Men først og fremmest skal de forvridende virkninger på det indre marked ses på baggrund af den herskende usikkerhed på markederne som følge af kurssvingningerne.
Formålet med betænkningen er ikke så meget at gøre status over vindere og tabere i forbindelse med valutakurssvingningerne, men at uddrage den lære af fortiden, der kan bruges med henblik på fremtiden, og især med henblik på udformningen af forbindelserne mellem den fælles europæiske valuta og de valutaer, der ikke deltager fra begyndelsen.
For så vidt angår årsagerne til valutakursbevægelserne, må man primært rette søgelyset mod den utilstrækkelige koordination af de økonomiske politikker i de forskellige medlemsstater, hvis økonomier i årene frem til 1992 udviste store forskelle med hensyn til inflation, offentligt underskud og renter. Dette stod i stærk kontrast til stabiliteten i de nominelle valutakurser, som fjernede sig mere og mere fra realkurserne, hvilket førte til korrigerende foranstaltninger fra markedernes side, foranstaltninger, der yderligere blev tilskyndet af det daværende europæiske monetære systems manglende smidighed.
Som det påpeges i Kommissionens rapport, har virkningerne af valutakursbevægelserne ikke har været særlig mærkbare på makroøkonomisk plan, dvs. hverken for de berørte landes eksportmængde eller på udviklingen i markedsandelene. Virkningerne har især gjort sig gældende på sektorplan, hvor de har medført væsentlig mindre avancer for virksomheder i lande, hvis valutaer opskrives.
Udvalget påpeger imidlertid, at valutakurssvingningerne har været mest skadelige for en harmonisk udvikling af det indre marked, navnlig i betragtning af at de europæiske valutakurssvingninger ledsagedes af internationale kurssvingninger (dollaren og yenen), som understregede vigtigheden af at indføre en fælles europæisk valuta, euroen, der kan fungere som international reservevaluta og modvirke svingninger i disse og andre valutaer.
Jeg henleder opmærksomheden på, at der i de seneste år - den nuværende anden fase af Den Monetære Union - er sket en forbedring af koordineringen af De Femtens økonomier, hvor der kan registreres fremskridt i konvergensprocessen, bakket op af adfærden på markederne, der efter alt at dømme nærer tillid til, at tidsplanen for gennemførelse af Den Økonomiske og Monetære Union vil blive overholdt.
Det europæiske monetære system har fungeret tilfredsstillende siden 1993. På trods af udvidelsen af udsvingsmargenerne har de valutaer, der deltager i EMS, bevæget sig inden for snævrere udsvingsmargener, som svarer til dem, der gjaldt før sommeren 1993. I indeværende uge har en undersøgelse af de valutaer, der deltager i EMS, vist, at forskellen mellem den stærkeste og den svageste valuta, dvs. forskellen mellem pariteterne, er lavere end 2 %, og sådan har det nu været flere måneder i træk.
I den forbindelse opfordrer betænkningen udtrykkeligt til, at de valutaer, som ikke i øjeblikket deltager i det europæiske valutasystem, integreres i det, såvel de valutaer, der forlod systemet i 1993, som valutaerne i de lande, der for nylig har tiltrådt Unionen, men som - med undtagelse af Østrig - ikke deltager i EMS. I denne sammenhæng kan vi kun være tilfredse med de rygter - og det er i øjeblikket kun rygter - der taler om en nært forestående reintegrering af liren i EMS og også den finske marks tilslutning til denne.
I et fremtidsorienteret perspektiv må der insisteres på vigtigheden af at styrke mekanismerne til koordinering af de økonomiske politikker på unionsplan, og det kan i den forbindelse være hensigtsmæssigt, at ØKOFIN gradvis udvikler sig til at blive en slags økonomisk regering.
Til sidst nogle korte betragtninger over forbindelserne mellem de valutaer, der deltager i euroen, og de valutaer, der ikke deltager. Dette emne tages op i en anden betænkning, som skal behandles i nærmeste fremtid, og derfor begrænser jeg mig til et par korte bemærkninger. Der hersker bred enighed om nødvendigheden af et system, som har euroen som ankervaluta, omkring hvilken de valutaer, der midlertidigt står uden for Den Monetære Union flyder inden for bestemte udsvingsmargener, idet dette system suppleres med en inflation targeting , som skal fastsættes i fællesskab af Den Europæiske Centralbank og bankerne i de lande, der står uden for euroen.

Von Wogau
Hr. formand, mine damer og herrer, den 1. januar 1999 træder vi med Den Europæiske Centralbanks oprettelse ind i Den Økonomiske og Monetære Unions tredje fase. Men muligvis vil ikke alle medlemsstater deltage i den, enten fordi de ikke ønsker det, eller fordi de ikke kan det. De facto betyder dette, at Den Monetære Union gennemføres i flere hastigheder. Derfor må vi stille os selv det spørgsmål: Er det egentlig foreneligt med Rom-traktaterne?
For Danmark og Storbritannien indeholder de pågældende protokoller i traktaten udtrykkeligt den såkaldte »opting in« eller »opting out«. Man kan absolut gå ud fra, at et af disse lande, men måske også begge, gør brug af denne mulighed. Her er der allerede i traktaten fastsat et Europa i to hastigheder. Andre lande vil i første omgang stå udenfor, fordi de på dette tidspunkt endnu ikke kan opfylde stabilitetskriterierne.
Jeg vil i den forbindelse gerne minde om, at kriterierne blev vedtaget af alle medlemslande i fællesskab. De nationale parlamenter ratificerede dem efterfølgende uden undtagelse. Vi må holde fast ved disse kriterier. Og det på den måde, de er fastsat i traktaten; de må ikke svækkes. Men der bør heller ikke stilles yderligere betingelser inden deltagelsen i Den Monetære Union.
Det ville naturligvis være at foretrække, hvis alle EU-medlemslande blev optaget i Den Monetære Union på samme tid. Men det ville kun være muligt på bekostning af stabiliteten. Maastricht-traktaten fastsætter imidlertid prioriteringerne fuldstændig entydigt: Det er vigtigere, at den fælles europæiske valuta er stabil, end at den indføres på samme tid i alle EU-medlemslande.
Men betyder Den Monetære Union i flere hastigheder ikke en trussel mod det europæiske indre markeds funktion, dvs. et af vore store resultater? I den forbindelse vil jeg gerne henvise til erfaringerne i forbindelse med valutakursuroen i de seneste år. De konkurrencebetingede devalueringer har siden 1993 medført en trussel mod og nedlæggelse af særdeles mange arbejdspladser i Den Europæiske Union. Hvis det ikke lykkes at holde valutakurserne mellem euroen og de øvrige valutaer i Unionen stabile, er der risiko for, at det europæiske indre marked falder fra hinanden, også efter optagelsen i Den Monetære Union, dvs. også efter den 1. januar 1999.
Med hvilke instrumenter kan vi forhindre dette? En forudsætning for valutakursernes stabilitet er, at alle medlemsstater i Den Europæiske Union fører en troværdig og solid økonomisk politik, finans- og pengepolitik. Men som supplement hertil bør det hidtidige valutakurssystem videreføres i ændret form. Ved udformningen af det nye valutakurssystem, som vil være baseret på euroen som ankervaluta, skal man imidlertid tage hensyn til de erfaringer, der er høstet som led i EMS. Det nye system skal i højere grad udmærke sig ved at være enkelt, gennemskueligt og fleksibelt.
Fleksibilitet er et vigtigt stikord. Det nye monetære system skal være mere fleksibelt end det hidtidige. De nødvendige valutakurstilpasninger mellem euroen og de øvrige valutaer skal rette sig efter de reelle valutakursrelationer og foretages rettidigt. En væsentlig svaghed ved det »gamle« EMS bestod i, at det kun var de berørte medlemsstater, der havde ret til at indlede proceduren for tilpasning af valutakurserne. Det gav imidlertid gang på gang anledning til politisk betingede forsinkelser, og det endte med kurstilpasninger under kaotiske forhold. Disse vanskeligheder skal undgås i forbindelse med det nye valutakurssystem. Derfor støtter vi også forslaget om at give formanden for Den Europæiske Centralbank ret til at udløse tilpasningsmekanismen. Endvidere skal systemet omfatte relativt brede udsvingsmargener, som fastsættes efter fælles aftale.
De medlemsstater, som måtte ønske det, kan dog, efterhånden som de gør fremskridt med hensyn til stabilitet, vælge en snævrere margen i forhold til euroen. Interventioner til fordel for valutaer, der er kommet i vanskeligheder, bør ske automatisk, når margenerne overskrides, og inden for margenerne efter skøn. En afgørende forudsætning herfor er imidlertid, at de er begrundet af de økonomiske data. Endvidere må interventionerne ikke antage et sådant omfang, at det går ud over prisstabilitetsmålet.
Dette nye monetære system kan efter min personlige overbevisning også fungere, selv om Storbritannien ikke deltager i det. Storbritannien deltog også kun i en kort periode i det hidtidige valutakurssystem. For systemet medførte det lange fravær ikke store ulemper, og den korte deltagelse medførte heller ikke store effektivitetsgevinster. Men man må imidlertid også tage hensyn til, at i henhold til traktaten er valutakurspolitik et spørgsmål af fælles interesse. Derfor er Storbritannien forpligtet til at holde pundkursen stabil i forhold til euroen. Om dette sker inden for eller uden for valutakurssystemet, er af underordnet betydning. Ved Storbritanniens deltagelse i valutakurssystemet, såfremt dette skulle ske, skal indgangskursen denne gang i modsætning til sidste gang fastsættes efter aftale med de øvrige medlemslande i Den Europæiske Union.
Afslutningsvis endnu en bemærkning vedrørende stabilitetspolitikken efter Den Monetære Unions ikrafttræden. Det offentliges samlede gæld i Europa er fortsat for stor. Det går ud over konkurrenceevnen og den yngre generation. Derfor forventer vi, at Kommissionen forelægger os helt klare forslag om, hvordan overholdelsen af budgetdisciplinen også kan sikres efter Den Monetære Unions ikrafttræden. Men det skal også være en klar målsætning, at alle medlemmer af Den Europæiske Union i sidste instans også bliver medlemmer af Den Monetære Union.
1999 vil være tidspunktet for centralbankerne. Tidspunktet for Europas borgere kommer først i år 2002, når den nye valutas sedler og mønter indføres. Hvis alle EU-lande konsekvent viderefører deres konvergenspolitik, føler jeg mig overbevist om, at der i forbindelse med det andet, endnu vigtigere tidspunkt, det egentlige »borgertidspunkt«, vil være et bredt flertal dertil i medlemsstaterne.

Cassidy
Hr. formand, det er ikke på nogen måde min opgave her i formiddag at svare på bemærkninger fra tidligere talere. Men jeg vil blot i parentes bemærke i tilslutning til det hr. Karl von Wogau lige sagde, at spørgsmålet om Det Forenede Kongeriges forbindelser til Det Europæiske Monetære System og valutakurser selvfølgelig er et spørgsmål for markederne og ikke for regeringerne. Men det er et spørgsmål, som jeg er sikker på, vi vil behandle yderst detaljeret i de kommende måneder.
Jeg taler her i formiddag som ordfører for den økonomiske årsberetning, og en del af ansvaret i forbindelse med dette ordførerhverv er at udarbejde en betænkning om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik.
Min første bemærkning, som er rettet til Kommissionen - og jeg lover Kommissionen, at dette bliver min sidste kritik af den - er, at det ville være særdeles hensigtigsmæssigt fremover, hvis Kommissionen kunne sørge for at udarbejde sin økonomiske årsberetning og sine overordnede retningslinjer for den økonomiske politik tilstrækkeligt tidligt af hensyn til Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse, da disse to projekter er disse to udvalgs fælles ansvar. Det ville i fremtidige år være hensigtsmæssigt, hvis vi kunne få de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik lidt tidligere, da problemet denne gang er, at vi hurtigt har måttet nå frem til konklusioner på grund af fristen i slutningen af denne uge, nemlig mødet den 21. og 22. juni i Firenze. Dette har betydet, at vi i Økonomiudvalget ikke rigtig har haft tid til at udarbejde en betænkning, der kunne behandles i udvalget, vedtage ændringsforslag i udvalget og derpå forelægge Parlamentet en betænkning, som er lige så velafbalanceret, som de tre tidligere betænkninger er det, og afspejler den opnåede enighed i udvalget.
Den kompromisbeslutning, som vi senere i dag skal stemme om, er derfor utilfredsstillende i nogle henseender, men det er en uundgåelig følge af et kompromis. Pr. definition tilfredsstiller kompromiser ikke alle, og vi vil sige, at den fælles beslutning er helt i orden i en vis udstrækning, men vi vil stille en række ændringsforslag til den. Et ændringsforslag går ud på at fjerne Kommissionen som skydeskive for kritik, da man vil have bemærket, at vor beslutning er noget kritisk over for både Kommissionen og Rådet. Men vi mener, at på nuværende tidspunkt er det for sent at kritisere Kommissionen.
Vi vil også stille ændringsforslag i forbindelse med spørgsmål, som ligger os meget på sinde, og som også er indeholdt i vort spørgsmål til Rådet, da der for øjeblikket i den endelige beslutning ikke er nogen henvisning til behovet for, at medlemsstaterne analyserer den bedste praksis i medlemsstaterne og, i parentes bemærket, De Forenede Stater for at fastslå, hvilken politik der kan give resultater med hensyn til en hurtig nedbringelse af arbejdsløsheden. Dette er noget, som ligger hele udvalget meget på sinde med hensyn til beslutningen om den økonomiske årsberetning, og det er en væsentlig forsømmelse, at det ikke er indeholdt i beslutningen som afslutning på denne forhandling. Jeg håber, at Parlamentet vil gå med til at indføje dette, og at Parlamentet også vil tilslutte sig den tilføjelse, at medlemsstaterne bør skabe forhold, som tilskynder arbejdsgiverne til at ansætte medarbejdere. Det er ikke min opgave at foregribe, hvad talerne for Socialudvalget vil sige i denne sag, men det er meget klart med den store arbejdsløshed i Den Europæiske Union, at det er uacceptabelt, at der er noget i retning af 18 mio arbejdsløse i vort samfund og 50 mio, som lever i fattigdom eller på grænsen af fattigdom.
Jeg kommer nu til kernen i det, forhandlingen her i formiddag drejer sig om: Dette er nemlig EuropaParlamentets lejlighed til at fremsætte sine synspunkter over for Rådet, som samles i Firenze i slutningen af denne uge. Man vil i vor beslutning finde noget gående ud på, at vor formand bør optage denne beslutning i sin erklæring i Firenze.
Et andet vigtigt spørgsmål er punkt 11 i beslutningen, som opfordrer det irske formandskab til meget hurtigt at forelægge en henstilling for Parlamentet om, hvilke foranstaltninger medlemsstaterne vil træffe i forbindelse med de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik. Jeg ved ikke, om der er nogen repræsentant for det irske formandskab til stede her, men hvis det ikke er tilfældet, vil repræsentanten for det italienske formandskab måske være så venlig at viderebringe dette budskab og et eksemplar af vor beslutning.

Wolf
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg mener, at vi er ved at forberede en vigtig beslutning. Parlamentet vil formodentlig med bredt flertal forkaste de af Rådet forelagte overordnede retningslinjer for den økonomiske politik som urealistiske og utilstrækkelige. Det er meget vigtigt, og det er også meget vigtigt, at vi gør det med bredt flertal. Det kan - og her er jeg enig med hr. Cassidy - faktisk ikke gå videre på den måde, at vi har en økonomisk udvikling, hvor beskæftigelsens andel af den økonomiske proces falder mere og mere. Jeg vil i øvrigt gerne føre en mere detaljeret debat med ham om, hvad det vil sige at tilskynde til oprettelse af arbejdspladser. Jeg mener, at der behøves en meget specifik tilskyndelse hos virksomheder, som i mellemtiden for en stor dels vedkommende tjener mere på valutaspekulationer, end de kan tjene ved realøkonomiske aktiviteter. Her skal der ske en radikal ændring.
Vi har som Parlament - og også her henvender jeg mig til hr. Cassidy - absolut på mange punkter i fællesskab konstateret, at vi omsider skal sætte punktum for den overfladiske strategi med »at lade som om, at alt er i orden og der ikke findes nogen strukturelle problemer«, som det er påtrængende nødvendigt at løse.
Vi har som Parlament rejst en række spørgsmål, som Kommissionen til dels har taget op meget tøvende og Rådet overhovedet ikke har taget til efterretning. Vi som Parlament har derfor pligt til at forkaste dette her. Det er ikke kun et spørgsmål om parlamentarisk etikette, men derimod i betragtning af den massearbejdsløshed og massefattigdom, der er blevet til en egentlig skandale i Det Europæiske Fællesskab, et spørgsmål om, hvor vor parlamentariske opgaves fokus ligger. Jeg går ud fra, at vi i fællesskab med stort flertal tager fat på denne opgave.
Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse - også det skyldes den hurtige procedure og er ikke noget principielt stridspunkt med Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik - har stillet Kommissionen en række yderligere spørgsmål. Ikke fordi vi mener, at Kommissionen så at sige er den hovedansvarlige for situationen. Skylden ligger i alt væsentligt snarere hos Rådet og medlemsstaterne. Men også Kommissionen kunne gøre mere! Vi spørger derfor Kommissionen, med hvilke initiativer den vil skabe det nødvendige omsving i den økonomiske politik. Vi spørger efter gennemførelsen af prioriteringen med hensyn til en effektiv bekæmpelse af massearbejdsløsheden. Vi kan nemlig ikke byde Europas borgere endnu et orgie af øjentjeneri! Vi spørger navnlig også efter yderligere initiativer fra Kommissionens side, som vil udsende et stærkt markedssignal til en målrettet stimulering af økonomien. Vi kræver, at det mange gange bebudede initiativ til en europæisk beskæftigelsespakt omsider forelægges. Vi spørger efter Kommissionens eventuelle bestræbelser på at skabe en bedre balance mellem skatte- og beskæftigelsespolitikken. Vi spørger efter, hvordan Kommissionen udvikler og gennemfører fælles socioøkonomiske indikatorer, som så også gør det muligt at føre en forpligtende debat om koordineringen af den økonomiske politik, som ikke længere ene og alene tager sigte på en monetaristisk forståelse af statsgæld, og vi spørger efter en højere grad af koordinering mellem den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken.
Det er ikke nogen triviel beslutning, vi skal træffe her i dag. Det drejer sig rent faktisk om det punkt, hvor Det Europæiske Fællesskab bliver vigtigt for hver enkelt i dette Fællesskab. Det drejer sig om, at det omsider skal fremgå klart, at Fællesskabet er et fællesskab, som tager hensyn til den virkelige velfærdsudvikling, og som ikke ensidigt på bekostning af de fattige og arbejdsløse vil gennemføre en monetaristisk reduceret forståelse af stabilitetspolitik og en teknokratisk automatisk tidsplan og strategi for indførelsen af Den Monetære Union.
Jeg håber, at vi med stort flertal vil vedtage, at det ikke kan gå videre på denne måde. Derudover håber jeg, at det er et første tiltag til, at der rent faktisk ændres noget. Desværre har Parlamentet endnu ikke magt til at gennemtvinge det. Men regeringerne ville gøre klogt i omsider at reagere på dette, da problemerne nemlig i modsat fald søger nye regeringer.

Macciotta
Hr. formand, i sine kommentarer til den nuværende strategi i den økonomiske politik understregede Rådet ved det møde, som fandt sted i Luxembourg, at selv om der findes økonomier, der fundamentalt er gunstige, er resultaterne for Fællesskabet under et endnu ikke tilfredsstillende. Det rokker imidlertid ikke ved selve strategien: fremskridtene er gjort vanskeligere af opbremsningen i den økonomiske aktivitet i de seneste tolv måneder, men den nuværende strategi bør fortsættes og styrkes. Rådet forventer, at den positive effekt af medlemsstaternes aktion som resultat af de generelle anvisninger vil blive mere synlige med tiden med en forbedring af de økonomiske forhold. Rådet bekræfter således nødvendigheden af at fortsætte budgetjusteringen og inflationskontrollen i overensstemmelse med Traktatens bestemmelser og understreger betydningen af at skabe en stabil og passende makroøkonomisk ramme som en forudsætning for at øge væksten og begrænse arbejdsløsheden.
Rådet bekræfter enstemmigt nødvendigheden af at gennemføre den nuværende kombination af politikker, som deles af de andre institutioner i Fællesskabet, Kommissionen og Det Europæiske Monetære Institut. En konsolidering af den ajourføringsproces, der i øjeblikket er i gang, er vejen til at etablere en makroøkonomisk ramme, som øger væksten og skaber arbejdspladser. Naturligvis forudsætter dette især, at der sker yderligere fremskridt med hensyn til reduktionen af det offentlige underskud, gennemførelsen af monetære politikker, der kan skabe stabilitet og en lønudvikling, der er i overensstemmelse med målsætningen om prisstabilitet og vækst i produktiviteten.
Fuld opnåelse af et så ambitiøst mål vil på mellemlang om ikke på kort sigt sikre den nødvendige makroøkonomiske baggrund for at lette den negative arbejdsløshedssituation i Fællesskabet ved en sænkning af renteniveauet.
Hvad angår strukturindgrebene giver de principielle retningslinjer os en nyttig helhed af politiske anbefalinger, som skal gennemføres under hver enkelt medlemsstats ansvar for at fjerne de eksisterende stivheder på arbejdsmarkedet som for eksempel reformen af de sociale sikringssystem for at sikre effektivitet og lighed mellem generationerne i de nuværende systemer, en forbedring af situationen i uddannelsessystemet og i erhvervsuddannelserne, som giver prioritet til beskæftigelse af de mindst kvalificerede, de unge og kvinderne, en reduktion af de indirekte lønomkostninger, når det er passende en forbedring af mobiliteten regionalt og mellem sektorerne, en revision af arbejdstiden og af arbejdets organisation. At forbedre beskæftigelsen er den højeste prioritet, og Rådet søger at identificere de initiativer, der har haft succes i de forskellige medlemsstater for at forbedre medlemsstaternes beskæftigelsesstrategier. Dette vil være et af hovedpunkterne i den årlige beretning om beskæftigelsen ved Det Europæiske Råd i Dublin, og naturligvis vil det italienske formandskab, som hr. Cassidy bad om, overgive sine anmodninger til det irske formandskab. Jeg kan forsikre, at konvergensprogrammerne står i centrum for den multilaterale overvågning, Rådet foretager. Disse programmer er tilrettelagt, så de sikrer den nødvendige konvergens til at deltage i det fælles monetære område, og de er vigtige i sig selv, fordi de sigter på at skabe en varig, ikke inflationær vækst.
Traktaten fastsætter allerede en række nyttige procedurer, generelle økonomiske retningslinjer, konvergensprogrammer, procedurer med hensyn til for høje underskud for at sikre en effektiv koordinering. Dette vil yderligere blive forbedret gennem den proces, der vil føre til en realisering af den tredje fase i ØMU. De generelle retningslinjer for den økonomiske politik og procedurerne med hensyn til for store underskud bliver naturligvis strammere i ØMU.
Med hensyn til målsætningen om sunde offentlige finanser er der allerede opnået begrænsede fremskridt i det sidste år. Procedurerne for de for store underskud er et effektivt middel til at opmuntre medlemsstaternes konsolideringsbestræbelser; begrebet kontracyklisk politik, som hr. Cassidy anvendte, er svært at gennemføre i en åben økonomi, men det er sikkert, at opnåelsen af disse fundamentale mål i den økonomiske politik, som udtrykt i artikel 2 i Traktaten, især en stabil, ikke inflationær vækst, som respekterer miljøet og sikrer et højt beskæftigelsesniveau, afhænger af en effektiv og tæt koordinering mellem medlemsstaterne. For at øge væksten og dermed beskæftigelsen er det nødvendigt med foranstaltninger, der kan forbedre markedernes, tjenesternes og varernes funktion. I dets oversigt over de generelle retningslinjer for den økonomiske politik i Fællesskabet og medlemsstaterne fremhæver Rådet, at for så vidt angår forbedringen af markedernes funktion har de enkelte medlemsstater i vidt omfang nøglen til en løsning. Alligevel er Rådet bevidst om, at nationale aktioner kan styrkes med direktiverne på fællesskabsplan.
Den voksende arbejdsløshed er det mest påtrængende problem for Europa, der er splittet mellem de to krav om en gennemgribende ændring af dets økonomiske produktionsstruktur og beskyttelse af de fundamentale sociale fremskridt, der er det karakteristiske ved dets kulturelle tradition, som det har ytret sig gennem historien. Derfor er det nødvendigt at indskrænke mulighederne for, at finansielt udbytte spiller en for stor rolle, og koncentrere ressourcerne om produktive anvendelser. Da det ikke er muligt at indskrænke arbejdstagernes sociale rettigheder, må man for at styrke Fællesskabets konkurrenceevne hurtigt vedtage foranstaltninger, der kan fremme fornyelse. Kommissionens grønbog om innovation er et meget nyttigt bidrag til debatten om konkurrenceevne og fortjener nøje overvejelse med henblik på gennemførelse på såvel nationalt plan som fællesskabsplan. Rådet vil med stor interesse deltage og bidrage til de kommende overvejelser, som sigter på konkrete aktioner.
Ved dets møde den 3. juni opnåede ECOFIN-rådet vigtige fremskridt inden for den økonomiske og monetære politik, som vi beskæftiger os med i dag. Må jeg have lov til kort at nævne hovedpunkterne: Det Europæiske Råd i Firenze om forberedelsen af den tredje fase af ØMU vil bekræfte, at det inden årets udgang vil afslutte arbejdet med teknisk forberedelse af den juridiske ramme, som skal benyttes til euroen; Rådet har besluttet, at det vil være formålstjenligt samtidigt at undersøge problemerne med valutakurser og budgetdisciplin; det understregede endvidere, at medlemsstaterne, uafhængigt af om de indfører eller ikke indfører euroen, er meget interesserede i, at ØMU fungerer godt og i en valutakursmekanisme, der kan tjene som udgangspunkt for gennemførelse af sunde økonomiske politikker.
Deltagelsen i et nyt valutakurssystem ville efter Rådets vurdering fortsat være frivillig; alligevel kan man forudse, at medlemsstater, der nyder godt af en undtagelse, vil tilslutte sig mekanismen. Rådet har foreslået, at det nye system ligesom de foregående etableres med et forslag til beslutning fra Det Europæiske Råd og bliver operativt efter aftale mellem Den Europæiske Centralbank og centralbankerne i de medlemsstater, som ikke hører til euro-området. Rådet har udtalt sig til fordel for et asymmetrisk system, hvori euroen er hjørnestenen. Det nye system skulle opbygges, så det tillader medlemsstaterne forskellige grader af konvergens.
Hvad endelig angår budgetdisciplinen i den tredje fase, har Rådet anmodet alle medlemsstaterne om på mellemlang sigt at tilstræbe en budgetsituation, der er positiv eller tæt på nul. Det ville gøre det muligt for de automatiske stabilisatorer at virke inden for hele det økonomiske kredsløb. Endelig foreslog Rådet at styrke proceduren med hensyn til for stor offentlig gæld i henhold til artikel 104 c. Man mener, at der bør fastsættes stramme frister, idet man forudsætter, at Rådet vil pålægge medlemsstaterne forholdsmæssige og forud fastsatte sanktioner i tilfælde af vedblivende for store underskud.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen glæder sig over, at Europa-Parlamentet har besluttet at gøre Den Økonomiske og Monetære Union til det store tema for denne mødeperiode.
Lige inden Det Europæiske Råd i Firenze mener Kommissionen faktisk, at det er vigtigt tydeligt at stadfæste sammenhængen i den fremgangsmåde, der for øjeblikket følges. Denne er dels baseret på gennemførelse af en stabil og sund makroøkonomisk politik, der gør det muligt at udvikle en resolut og koordineret aktion mod arbejdsløshed, og dels samtidig på overholdelse af den tidsplan, der er fastsat til at gennemføre de forberedende arbejder til indgangen til tredje fase.
Allerførst sanering af den makroøkonomiske ramme. Der er ikke noget alternativ til den af Kommissionen anbefalede politik, der skal reducere de offentlige underskud. Det er en forudsætning for skabelse af arbejdspladser. I år indebærer Kommissionens henstilling to fornyende elementer: For det første en varig afspænding af policy mix'et . Kommissionen har bestræbt sig på at indføje de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik inden for rammerne af traktatens artikel 105, stk. 1. Den anbefalede makroøkonomiske politik skal medvirke til at gennemføre Den Europæiske Unions mål, sådan som de er definerede i traktatens artikel 2, dvs. vækst, beskæftigelse og stabilitet. Der vil faktisk ikke være nogen væsentlig nedsættelse af arbejdsløsheden uden en vækst på længere sigt, der er stærk, varig og støttet af investeringer til udvidelse. Derfor må den budgetmæssige sanering være troværdig for Kommissionen, men ud over det kvantitative aspekt ved reduktionen af de offentlige udgifter lægger Kommissionens henstilling vægt på nødvendigheden af »at reorganisere de offentlige udgifter henimod produktive aktiviteter som investering i infrastruktur, menneskelige ressourcer og en aktiv beskæftigelsespolitik«.
Den budgetmæssige konsolidering skal også socialt afbalanceres og svare til en rimelig lønudvikling. I stedet for at øge det samlede skattetryk anbefaler Kommissionen, at man bremser stigningen i udgifterne. Dette skal følges ad med en ændring af beskatningsstrukturerne, således at skattetrykket på arbejde nedsættes. Denne politik vil gøre det muligt for policy mix'et at afspændes mere og på en mere varig måde og således give mulighed for gunstige monetære betingelser med bevarelse af det lave renteniveau.
For det andet en bedre sammenhæng med strukturforanstaltningerne til fordel for beskæftigelsen. Med tillidspagten for beskæftigelse får Kommissionen midlerne til at gennemføre hvidbogen fra 1993 om vækst, konkurrence og beskæftigelse samt konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Essen herom. Pagten består faktisk i at foretage et kollektivt skridt, der involverer de offentlige myndigheder og de sociale partnere, og som definerer deres respektive forpligtelser i en samlet og koordineret strategi.
I overensstemmelse med sin henstilling bestræber Kommissionen sig på at gøre arbejdsløsheden til et spørgsmål af fælles interesse. Men de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik er også et hensigtsmæssigt og nødvendigt instrument for overgangen til Den Økonomiske og Monetære Union. De overordnede retningslinjer må gennemføres omhyggeligt. I traktatens artikel 103 står der, at medlemsstaterne skal samordne deres økonomiske politikker som et spørgsmål af fælles interesse. Derfor henstiller Kommissionen i år til udarbejdelse af opdaterede nationale konvergensprogrammer. Disse programmer skal tydeligt vise, hvordan de foranstaltninger, der er truffet med hensyn til konvergens, følger det generelle mål med en større vækst og en forbedring af beskæftigelsen. For at styrke samordningen af den økonomiske politik på fællesskabsplan bør de nationale programmer have et strammere politisk engagement. Kommissionen anmoder til dette formål om at lade dem godkende af Rådet.
Selv om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik er et effektivt og sammenhængende instrument til gennemførelse af Den Europæiske Økonomiske og Monetære Union, er overgangen til den tredje fase også betinget af hele Unionens monetære stabilitet.
Pérez Royo- og von Wogau-betænkningerne er et betydeligt bidrag til det arbejde, der er iværksat af Kommissionen om den monetære stabilitet og nødvendigheden af ikke at skære Europa over i to i anledning af overgangen til euroen.
Med hensyn til virkningen af valutakursbevægelserne bemærker Kommissionen med tilfredshed, at ordføreren bekræfter de analyser, som den forelagde for Det Europæiske Råd i Madrid. Valutakursbevægelserne skader funktionen af det indre marked, men man må ikke drage det indre marked i tvivl ved eventuelle protektionistiske foranstaltninger.
Endelig er og vil Kommissionen forblive påpasselig og i henhold til Parlamentets anmodning fortsætte sine analyser ved at aktualisere virkningerne af valutakursbevægelserne ved en regelmæssig opfølgning af de økonomiske indikatorer. Som ordføreren anbefaler, er løsningen en styrkelse af konvergensen, navnlig med hensyn til det offentlige underskud, og indførelsen af euroen.
Med hensyn til in -landene og præ-in -landene arbejder Kommissionen i overensstemmelse med mandatet fra Det Europæiske Råd i Madrid sammen med Det Europæiske Monetære Institut aktivt med gennemførelsen af et nyt monetært system mellem de lande, der deltager i euroen og dem, der ikke deltager fra starten. Betænkningen af formanden, hr. von Wogau, medvirker hensigtsmæssigt til det arbejde, der har været i gang om dette emne siden ØKONFIN-mødet i Verona, og jeg bemærker, at dette arbejde i vid udstrækning er samstemmende.
Kommissionen mener, at dette nye system på en gang skal være en garanti for monetær stabilitet for Unionen i overgangsfasen, men også en indgang til euroen for præ-in -landene. Allerførst giver systemet en garanti for monetær stabilitet. Der kan ikke være varig valutastabilitet uden konvergens. Derfor vil omvekslingsmekanismen være ledsaget af styrkede konvergensprocedurer. Men for at være fuldstændigt troværdigt må dette nye system også være tilstrækkeligt fleksibelt til at indarbejde de forskellige konvergensniveauer mellem landene. Rundt om den ankervaluta, som euroen vil udgøre, vil den nye mekanisme således få temmeligt vide udsvingsmargener med en forpligtelse til at gribe ind i margenerne samt kreditfaciliteter. Systemets rette funktion kræver den videst mulige deltagelse af medlemsstaterne. Denne deltagelse vil for øvrigt være i deres interesse, idet alle medlemsstaterne har tilbøjelighed til at tilslutte sig Den Økonomiske og Monetære Union så hurtigt som muligt.
Det nye system vil endelig være en indgang til euroen. Betingelserne for indtræden vil stadig være de samme i morgen for præ-in -landene, som de er i dag for in -landene. Denne integration af præ-in -landene skal ske hurtigst muligt. Ordføreren er enig i dette, når han anmoder Kommissionen om at udarbejde nye instrumenter, der kan styrke konvergensen mere for at gøre denne integrationsperiode kortere. Med det formål, hr. formand, mine damer og herrer, overvejer Kommissionen hvilke midler, der kan forbedre konvergensprogrammernes nuværende form, der har vist deres effektivitet og burde forblive det centrale i systemet.
Som konklusion vil jeg gerne tydeligt fastholde sammenhængen i Kommissionens indstilling. Det er kun fortsættelsen af en sund og stabil makroøkonomisk politik, der vil gøre det muligt igen at skabe tillid og stimulere væksten. De overordnede retningslinjer blev vedtaget enstemmigt af alle medlemsstaterne på det seneste ØKOFIN-møde. Det er vigtigt at fastholde og bevare den samlede dynamik i denne politik ved samtidig at udvikle de strukturelle politikker, der er nødvendige til fremme af beskæftigelsen i Europa. Alle de forberedende arbejder til indtræden i den tredje fase skal være klar mindst et år inden overgangsbeslutningen. Det Europæiske Råd skal således fastlægge betingelserne for det nye monetære system, men også for stabilitetspagten og den juridiske statut for euroen.
Gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union er et samlet projekt. Det skal udføres på de betingelser og ifølge den tidsplan, der er bestemt i traktaten.

Alan Donnelly
Hr. formand, jeg vil gerne takke Rådet og Kommissionen for deres redegørelser i formiddag. Jeg vil koncentrere mig om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik. Den Socialistiske Gruppe forkaster med bestemthed de retningslinjer, Økofin-Rådet vedtog for nylig, og vi er yderst utilfredse med den strategi, Kommissionen har anlagt i forbindelse med de økonomiske udsigter for Den Europæiske Union.
For det første kan man se nærmere på de økonomiske nøgletal, som Kommissionen påstår er gunstige. Arbejdsløsheden har nået et historisk højdepunkt. Omkring 50 mio i Den Europæiske Union er ramt af social udstødelse og fattigdom. Der er sket en nedgang i den interne efterspørgsel i EU som følge af truslen mod den sociale beskyttelse og arbejdspladser. Reallønningerne er stagnerende. Erhvervslivets tillid faldt igen i sidste måned for syvende måned i træk, og forbrugernes tillid falder brat. De offentlige investeringer er faldet i de seneste ti år fra 3, 5 % af BNP til 2, 5 %.
Hvis Kommissionen og Rådet påstår, at dette er gunstige økonomiske nøgletal, vil jeg gerne se de statistikker, som de baserer dette på. Europa befinder sig klart i en krise, og vi har behov for koordinerede foranstaltninger fra Kommissionens og Økofins side i et forsøg på at få Europa ud af denne krise. Vækstraten er i år 1, 5 %, som formentlig vil blive skønnet endnu lavere i slutningen af året. Vækstraten bliver måske på 2 eller 2, 5 % næste år. Det er fuldstændig utilstrækkeligt.
Det er derfor, vi har udarbejdet en meget kritisk betænkning om disse retningslinjer. Jeg vil navnlig gerne gøre opmærksom på de retningslinjer, Rådet har vedtaget. Hr. De Silguy sagde ikke noget om den måde, hvorpå retningslinjerne blev ændret af Rådet, og jeg vil gerne, at Rådet og hr. De Silguy specifikt behandler de ændringer, som Økofin-Rådet har foretaget af disse retningslinjer. Jeg håber, at Rådet lytter nøje til dette. Der er ti tilfælde, hvor Rådet har udeladt punkter fra Kommissionens retningslinjer, som Parlamentet allerede var utilfreds med.
Hvorfor udelod Rådet henvisningen til en bedre økonomisk policy-mix, som i højere grad begunstiger væksten? Økofin-Rådet udelod denne. Jeg vil gerne vide hvorfor. Økofin udelod også henvisningen til EuropaParlamentets udtalelse om den økonomiske årsberetning. Hvorfor blev den udeladt? Det er af afgørende betydning af få en varig afspænding i den makroøkonomiske politik med henblik på igen at få gang i aktiviteterne og styrke væksten med hensyn til jobskabelse på mellemlang sigt. Også denne henvisning i Kommissionens tekst udelod Rådet. Hvorfor gjorde det egentlig det? Den monetære politik kan, i overensstemmelse med ånden i traktatens artikel 105, i væsentlig grad bidrage til gennemførelsen af Fællesskabets mål som fastsat i traktatens artikel 2. Denne henvisning blev udeladt. Hvorfor udelod det den? Rådet er nødt til at fortælle Parlamentet dette og er nødt til at forklare, hvorfor det foretog disse ændringer.
Kommissionens tekst henviste til arbejdsmarkedets parter og den dialog, der findes. Rådet udelod henvisningen til en effektiv koordinering mellem de forskellige berørte aktører og mellem landene som værende af afgørende betydning for at sikre, at disse politikker er sammenhængende. Denne henvisning blev udeladt, og vi ønsker at vide hvorfor. Det udelod henvisningen til, at foranstaltninger med henblik på at forbedre konvergensen går hånd i hånd med foranstaltninger til fremme af vækst og beskæftigelse på mellemlang sigt. Hvorfor udelod Rådet dette af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik? Med hensyn til TEN - de transeuropæiske net - er den udtalelse, der var foreslået i Kommissionens tekst, nemlig at der skal gøres en indsats for at fjerne de sidste hindringer for en vellykket gennemførelse af TEN-projekterne, udeladt i Rådets tekst.
Økofin-Rådet handler nu overordentlig arrogant, som om det tror, at det ganske enkelt kan tilsidesætte vækst og beskæftigelse i Den Europæiske Union. Vi var i Parlamentet yderst utilfredse med Kommissionens tekst, men den gjorde i det mindste et vist forsøg på at understrege behovet for at nedbringe arbejdsløsheden og at tage fat på den foruroligende vækstrate. Rådets tekst er fuldstændig uacceptabel for Parlamentet. Hvis Rådet vil se på punkt 10 i den beslutning, vi vil vedtage ved frokosttid i dag, vil det se, at vi kræver, at disse ting, der er udeladt af Kommissionens tekst, genindsættes i Firenze, og det er den tekst, der så bør vedtages af Rådet.
Hvis dette ikke sker, advarer jeg Rådet mod, at hvad enten det bliver det italienske formandskab, der afslutter sit formandskab i juli, eller hr. Spring eller hr. Bruton, der forelægger det irske formandskabs program, vil Parlamentet resolut forkaste konklusionerne fra Firenze, medmindre Rådet giver et reelt tilsagn om at bringe arbejdsløsheden ned, igen at få vækst i Europa og sikre, at ØMU-projektet kan fortsætte i en retning, som vil betyde noget for borgerne i stedet for blot at være noget, som centralbankerne stræber efter.
(Bifald fra venstre)

Christodoulou
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Lamfalussy og hr. de Silguy for deres redegørelser.
Hvad angår Det Europæiske Monetære Institut, må jeg sige, at denne årsberetning, i lighed med den foregående, gør et fornuftigt og energisk forsøg på at behandle de emner, der vedrører forberedelsen af den tredje fase, og det glæder os at se, at der er sket betydelige fremskridt.
Ganske vist har jeg nogle kommentarer til kapitel 1 om den økonomiske udvikling, som jeg tror, vi kunne drøfte mere indgående. For eksempel gør årsberetningen ikke så meget ud af varigheden af de økonomiske fremskridt, som den efter min mening burde, og det er noget, som jeg mener bør understreges konstant. Hvis et land opnår tilfredsstillende konvergenstal, og det hele pludselig falder til jorden, vil det ikke fremme gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union.
Det er sandt, at EMI's årsberetning også er præget af en vis optimisme. Jeg vil gerne sige til de bemærkninger, der blev fremsat tidligere, at det er logisk, at sådanne analyser har et optimistisk præg. De budskaber, der kommer fra Den Europæiske Unions organer, kan ikke være gennemsyret af pessimisme og destruktive vurderinger. Der er imidlertid stor forskel mellem dette her og urealistiske vurderinger og analyser. Man bør hele tiden være opmærksom på, at hvis man analyserer de økonomiske prognoser, afviger de ikke ret meget fra virkeligheden. Der er et optimistisk element, men selve indholdet er stadig korrekt. Dette gælder både for Det Europæiske Monetære Institut og for Kommissionen.
Hvad angår Rådets analyse og de ændringer, der blev foretaget af de økonomiske prognoser, må jeg også sige, at jeg finder dem komplet uforståelige - med mindre det forholder sig sådan, at Økofin-Rådet har besluttet at behandle disse spørgsmål rent teknisk og helt undlade de politiske prognoser og analyser. For hvis det er tilfældet - hvad jeg mener er en fejl - forklarer det disse reduktioner; men så ville Økofin-Rådet blive forvandlet til et teknisk organ og ikke det politiske organ, det bør være.
Hvad angår det indre marked, omtales det i EMI-analysen som en løftestang for udvikling i modsætning til i 1994, hvor det var eksporten, der ville styrke den økonomiske vækst. Det indre marked drejer sig ganske vist om konkurrencedygtighed, og det store problem, konkurrencedygtigheden står overfor i det forenede Europa, er, at vi har opnået en levestandard og adfærd i vort samfund, som giver os problemer med vore konkurrenter, som ikke benytter de samme kriterier. Dette er imidlertid noget, vi bør imødegå på en fornuftig og konstruktiv måde, så vi undgår at drage konklusioner som dem, der anføres, og som drejer sig om slækkelse af den monetære politik. Der findes for øjeblikket intet alternativ til en streng monetær politik. Vi kan umuligt indføre en anden politik, og det vil være forkert at imødegå fænomener, som er af strukturel art, med foranstaltninger beregnet til imødegåelse af cykliske fænomener, for så vil de gøre mere skade end gavn.
Hvad angår arbejdsløsheden, begår vi en stor fejltagelse, når vi gør den til noget uafhængigt, noget som ikke er en konsekvens af andre fænomener. Arbejdsløsheden er ikke faldet ned fra himlen. Den er en følge af andre fænomener, som i høj grad er strukturelle. Disse strukturelle fænomener må vi forsøge at forbedre, og det sker ikke med anticykliske foranstaltninger som dem, der hele tiden tales om. Jeg vil gerne gentage, at i disse tilfælde har de anticykliske foranstaltninger præcis den modsatte virkning på længere sigt.
Hvad angår konvergensspørgsmålet og forholdet mellem de lande, som er nået til den sidste fase, og dem, der ikke er, vil jeg gerne sige, at her begynder man endelig at anvende traktaten lidt fornuftigt og tilføre analysen af de gældende parametre en vis grad af fleksibilitet. Og hvorfor? Fordi det er af langt mere grundlæggende betydning, at vi bevarer den frist, der hedder begyndelsen af 1999, end at vi lader os stoppe af nogle små procentdele.
Og her vil jeg gerne sige, at der i analyserne og kriterierne for de lande, der gerne vil ind i Unionen, men står udenfor i den første fase, også bør tages hensyn til problemer, der hænger sammen med ekstraordinære omstændigheder. Jeg vil tillade mig som eksempel at nævne mit eget land, som ikke får politisk opbakning fra Den Europæiske Union i forbindelse med den krigstrussel, det muligvis står overfor, og netop derfor nu bliver nødt til at gennemføre et oprustningsprogram på 10 mia ecu, hvilket helt ødelægger alle de sidste års bestræbelser på at opnå konvergens og komme med i det europæiske valutasystem og Den Økonomiske og Monetære Union. Dette er noget, der bør tages langt mere alvorligt, end det har været tilfældet hidtil.

Garosci
Hr. formand, jeg vil gerne først og fremmest komplimentere de tre ordførere, især hr. Gasoliba, for udformningen af de betænkninger, vi har fået forelagt. Ligesom i Økonomiudvalget ser vor gruppe opmærksomt på EMI's årsberetning som et vigtigt og udtømmende dokument om forberedelserne til ØMU. I løbet af det kommende halvår må man imidlertid definere den samlede ramme med henblik på den tredje fase og de opgaver, som påhviler det europæiske centralbanksystem. Som hr. Lamfalussy gav udtryk for, er den økonomiske integrationsproces på rette vej, men det genopsving, alle ønsker, er ikke sat ind, og arbejdsløsheden er fortsat Europas problem nr. 1.
EMI's årsberetning viser klart, at en løsning blandt andet kræver en betragtelig reduktion af de offentlige underskud og gælden; i den forbindelse bør instituttet især gribe ind over for de medlemsstater, hvor disse problemer er for markante og indtil videre hindrer deres fulde indtræden i det fælles monetære system. Det er derfor nødvendigt med større opmærksomhed og parathed at se på de stater, som, selv om de endnu ikke helt opfylder Maastricht-parametrene, dog viser en vending af tendensen, således at deres i dag negative parametre på lidt længere sigt kan indtræde i det fælles monetære system.
Som hr. de Silguy mindede om, bør rammerne for EMI, der blev defineret i Maastricht, udnyttes til en mere aktiv, koordinerende rolle, når det gælder medlemsstaternes monetære politikker. Man bør endvidere forebyggende vurdere den situation, der kunne opstå ved sameksistens mellem stater, som indtræder, og stater, som ikke indtræder i den fælles valuta med den deraf følgende konkurrenceforvridning og flydende valutakurser.
Der er endelig et praktisk aspekt, som vi tillægger særlig opmærksomhed, nemlig indførelsen af den nye valuta euro på markedet og dens udbredelse i medlemslandene. Det vil bestemt ikke være nogen let proces at forklare de europæiske borgere, hvorledes den fælles valuta fungerer; der vil være behov for det størst mulige samarbejde med markedsstrukturerne, der hvor borgerne fysisk vil møde euroen. Jeg tænker på detailhandelen i alle dens former, hvor det vil være helt nødvendigt med en informationskampagne over for de erhvervsdrivende, især i de små og mellemstore virksomheder, og over for deres medarbejdere i salgsleddet. Det bliver faktisk der, at forbrugerne vil opdage den fælles valuta og med den måske en større forståelse af Fællesskabets økonomiske system. Offentlighedens accept og forståelse af den fælles valuta vil også være en accept og forståelse af det forenede Europa.

Cox
Hr. formand, jeg taler om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik. Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe mener, at der er en troværdighedskløft i kernen af Unionens økonomiske politik, som underminerer offentlighedens tillid til hele foretagendet. Der er en kløft mellem forhåbningerne og virkeliggørelsen af dem, retorik og substans samt retningslinjerne for den økonomiske politik og gennemførelsen af dem. Kløften fremgår mest klart på baggrund af de 18 mio arbejdsløse og indtil 50 mio, der er ramt af social udstødelse og fattigdom. Det er en trist rekord.
Økofins beretning til Firenze om det, jeg vil karakterisere som en manglende gennemførelse af retningslinjerne for 1995, der følger lige i hælene på den manglende gennemførelse af retningslinjerne for 1994, er et ritualistisk, farveløst og passivt dokument over for denne patetiske, faktuelle rekord. Det er ikke sært, at så mange borgere i deres dagligdag sætter spørgsmålstegn ved Europas evne til at opfylde sine forpligtelser, da de ved, at man snarere bedømmes ud fra ens handlinger end ens ord.
ELDR-Gruppen går stærkt ind for, at ØMU oprettes i overensstemmelse med kriterierne og tidsplanen i traktaten, men der er fortsat plads til en realpolitisk debat.
Jeg har adskillige spørgsmål til Rådet i den tid, jeg har til rådighed. Ud fra et institutionelt synspunkt gentager jeg spørgsmålet: Hvorfor har Rådet ikke, selv ikke i præamblet til sine henstillinger, henvist til Parlamentets udtalelser?
I politisk henseende vil jeg gerne bede Rådet om i dag at reagere på spørgsmålet om inflationspolitikken, hvor vi ved, at inflationen har nået et historitsk lavt punkt og er hæmmet ifølge vore egne analyser. Hvorfor henstiller det til, at disse resultater forbedres? Deler Rådet ikke den frygt, som Den Internationale Betalingsbank for nylig gav udtryk for, nemlig at der er risiko for en deflation, hvis vi presser på med målsætningen om prisstabilitet ud over det, der er hensigtsmæssigt? Hvad mener Rådet?
Afslutningsvis med hensyn til den policy-mix på det makroøkonomiske område, som bidrager til vækst, beskæftigelse og konvergens henviste Kommissionen korrekt til artikel 105, stk. 1, og lad mig citere den kort: «Den monetære politik støtter Den Europæiske Unions generelle økonomiske politikker, herunder politikker vedrørende den høje arbejdsløshed«. Rådet bør i dag forklare, hvorfor det i politisk henseende skandaløst tilsidesatte denne mulighed for en ledsageforanstaltning, da det symbolsk siger til de 18 mio arbejdsløse: Vi er ærlig talt ligeglade med den hensigtsmæssige mix, vi er monetarister, og vi vil gøre det på vor måde. Hvis det er Deres måde, er det en politisk fejltagelse for Rådet og for Europa.
(Bifald fra midten og venstre)

Theonas
Hr. formand, med det scenarie, der hedder indførelsen af den fælles mønt, påbegyndes opbygningen af Europa i flere hastigheder. Min gruppe udtrykker den største bekymring med hensyn til de konsekvenser, som hovedsagelig vil ramme de svageste lande, men også EU's millioner af arbejdstagere og arbejdsløse. Vi vil især påpege den egentlige ophævelse af enhver national uafhængighed i udøvelsen af monetær politik og valutapolitik, som overføres til institutioner, der ikke har nogen som helst politisk og demokratisk legitimitet, såsom det europæiske system af centralbanker.
Landene uden for den fælles valuta vil falde endnu længere tilbage i forhold til ØMU-landene, divergensen vil vokse, ikke kun i nominel, men også i reel forstand. Dette vil føre til en endnu hårdere befolkningsfjendtlig politik, der angiveligt skal føre nærmere Maastricht-kriterierne, som imidlertid vil vedblive at være en umulig drøm. De lande, der står udenfor, vil få alvorlige pengeproblemer, eftersom kapitalen, selv om den har fået udbytte i den første fase, vil gå til landene i den hårde kerne, hvilket vil få ødelæggende konsekvenser for valutareserverne, udviklingsniveauet og arbejdstagernes levestandard i de pågældende lande.
Afskaffelsen af ecu vil give nye problemer med EU-budgettet og de finansielle relationer mellem Den Europæiske Union og disse medlemsstater. Risikoforsikringerne og anvendelsen af den nye valuta sideløbende med de nationale valutaer under overgangsperioden som obligatorisk gældende valutaer, vil give de lande, der ikke deltager i den fælles valuta, yderligere problemer, som de skal imødegå med forskellige krav og med negative konsekvenser for deres økonomi.
Beslutningen om den næste udvidelse af Den Europæiske Union indebærer en risiko for, at byrderne i forbindelse med denne proces, og hermed også prisen for udvidelsen, lægges på de lande, som ikke deltager. Vi håber, at Den Europæiske Unions befolkninger ikke vil godtage disse valg, at de vil gå imod disse perspektiver, kræve afholdelse af folkeafstemninger i medlemsstaterne om godkendelsen af de nye traktater og nægte at underkaste sig bankdirektørernes ensrettede demokrati.

Hautala
Hr. formand, til fælles for betænkningerne her til morgen er, at man for enhver pris ønsker at holde fast ved tidsplanen for ØMU'en og kriterierne. Det er imidlertid klart, at vi i dette årtusinde ikke kommer til at opleve, at alle EU-landene deltager i den fælles valuta. Man kan naturligvis også stille sig det spørgsmål, om ØMU'en i det hele taget bliver gennemført.
ØMU'en vil under alle omstændigheder dele Unionen, og når man tager højde for udvidelsen mod øst, vil der opstå en union i mindst tre hastigheder. ØMU'en er jo en forlængelse af det indre marked. Det er interessant og symptomatisk, at kommissionsmedlem Mario Monti nu har gjort opmærksom på, at det indre marked slet ikke har indfriet de makroøkonomiske forventninger. Det indre marked har netop ikke haft en positiv indvirkning på arbejdsløsheden. Kommissæren kom også med denne udtalelse op til topmødet i Firenze. Derfor må man stille et alvorligt spørgsmålstegn ved, om der kan forventes tilsvarende skuffelser med hensyn til ØMU'en, idet det indre marked og ØMU'en i meget høj grad er resultatet af den samme tankegang.
De Grønne støtter samlet, at der føres en sund økonomisk politik med ligevægt på de offentlige budgetter, og at budgetmidlerne ikke i for stor grad bruges til at betale renter på den offentlige gæld. For øjeblikket er den europæiske eller nordiske samfundsmodel imidlertid i fare, idet man ønsker at gennemføre disse ØMU-kriterier alt for hurtigt, man kan endog sige med tvang. Tidsplanen bør derfor simpelthen udskydes.
Et andet argument for at udskyde tidsplanen for ØMU'en er, at der dermed kan skabes en reel konvergens mellem EU-landenes økonomier. En række undersøgelser har vist, at EU-medlemslandenes økonomier i den sidste tid faktisk har bevæget sig væk fra hinanden i den sidste tid.
Hvad nu hvis man blev enige om, at ØMU'ens virkelige målsætning skulle være, at arbejdsløsheden skulle halveres, inden man gik over til ØMU'en. Dette er jo en erklæret målsætning i EU og i de mange medlemslande, som lider under arbejdsløsheden. Man bør overveje, om finans- og pengepolitikken til en vis grad bør lempes. Ifølge nogle beregninger vil en højere inflation på 1 procent skabe to millioner arbejdspladser.
Frem for alt foreslår De Grønne, at man iværksætter en grundlæggende skattereform. Kommissionen har da også for nylig offentliggjort et interessant dokument om beskatning i EU. Det centrale i dokumentet er, at det er nødvendigt at betragte beskatningen i sin helhed og ikke kun en beskatningsform ad gangen, idet medlemslandene allerede har mistet en stor del af deres skattepolitiske suverænitet til markedskræfterne, hvilket politikkerne virkelig burde skamme sig over. I EU har man ikke været i stand til at komme med nogen løsninger på beskatningsproblemet, og jeg vil da også spørge Rådet, om det er klar over det store modsætningsforhold, der er mellem en hurtig gennemførelse af ØMU-kriterierne og EU's totalt manglende evne til at tage fat på beskatningsspørgsmålet, der har så vidtrækkende betydning for økonomien og beskæftigelsen.

Ewing
Hr. formand, jeg tager ordet på min gruppes vegne for at støtte kompromisbeslutningen og sige, at min gruppe slutter op om de spørgsmål, hr. Cox stillede, og den kritik, hr. Donnelly gav udtryk for med hensyn til de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik.
Kompromisbeslutningen udtaler sig klart imod den frygtelige alvor og skæbne for de 18 mio arbejdsløse og de 50 mio, der lever på et eksistensminimum. Der er her tale om et så kolossalt tab af værdighed, som helt sikkert ikke kan tolereres. Vi bør heller ikke tolerere de mange former for frygt, vore borgere nærer: frygt blandt dem i arbejde - for om de stadig vil have arbejdet; frygten for manglende social beskyttelse - vi har set det på baggrund af urolighederne i Tyskland og Frankrig; den manglende tillid blandt forbrugerne; vor vækst er lav og bliver lavere, og de offentlige investeringer er faldende. Alt dette kræver handling, og alligevel synes Rådet og Kommissionen ikke at lytte til Europa-Parlamentet, som er alle institutionernes demokratiske grundlag. De skal lytte til os, og vi skal have øgede investeringer, øget forbrug, lavere rentesatser, en stigning i den arbejdskraftintensive vækst og en højnelse af forbrugernes tillid.
Når vi i dag ser et større rentabilitetsniveau, ser vi ikke nødvendigvis en nedbringelse af arbejdsløsheden eller lønstigninger. Jeg har lige i dag læst i The Guardian , at British Steel havde et overskud på 1 mia £. Vi har set, at British Telecom for nylig har haft utrolige overskud. Dette har ikke udmøntet sig i højere lønninger eller en væsentlig stigning i beskæftigelsen.
Vi skal også tage os i agt for ønsketænkningen i nogle af de økonomiske prognoser, vi har set fra de andre fællesskabsorganer. Man har meget ofte måttet revidere de økonomiske prognoser i nedadgående retning. Dette skaber endnu mere mistillid blandt vore borgere, det forværrer tilliden og indvirker negativt på forbrugerne.
Med hensyn til ØMU synes kun få medlemsstater i dette øjeblik at kunne opfylde kriterierne. Jeg har bemærket dem: Luxembourg, Irland, Danmark og Det Forenede Kongerige. Danmark og Det Forenede Kongerige har en fravalgsmulighed, hvorfor det i realiteten er to. Jeg havde den ære at deltage i EMAC-delegationen til Dublin for nylig, hvor den irske finansminister holdt en fremragende tale. Han påpegede, at til trods for Irlands stærke vækst, har man ikke nedbragt arbejdsløsheden. Man kan således opfylde konvergenskriterierne og stadig have det grundlæggende problem i form af arbejdsløshed. Irland har her et meget alvorligt problem. Man skal se på det som en helhed, næsten adskilt fra alle disse andre spørgsmål.
Det er helt klart, at Frankrig og Tyskland vil få vanskeligt ved at opfylde kriterierne og i endnu højere grad Italien, hvorfra der imidlertid lyder optimistiske toner, og Belgien har problemer med et enkelt aspekt, men Benelux-landene vil ganske givet ikke indtræde og efterlade Belgien udenfor. Datoen gentages konstant, som om det hele vil komme til at ske, og alligevel er der efter min opfattelse et vist præg af søvngængeri og ønsketænkning. For når man ser nærmere på kriterierne, er der meget få lande, som sandsynligvis vil opfylde dem, og den fleksibilitet, der faktisk findes, synes ikke at være stor nok - i hvert fald ikke efter min mening - til at den 1. januar 1999 kan være ikrafttrædelsestidspunktet.
Jeg vil støtte punkt 6 i kompromiset og betoningen af livslang uddannelse og undervisning og oprettelsen af nye arbejdspladser inden for nye sektorer. Min taletid er ved at være udløbet, men den nylige debat i Det Forenede Kongerige om at kunne træde ud af EU er så skandaløs og så skadelig for forbrugernes tillid, at jeg føler, at jeg også er nødt til at nævne dette.

Blokland
Hr. formand, hr. von Wogaus betænkning tjener et godt formål. Den Europæiske Unions indre marked har jo gavn af et monetært system, som sigter mod at hindre udsving af de europæiske valutaers kurser. Ligesom ordføreren er vi af den opfattelse, at et Europæisk Monetært System i ny stil er et godt hjælpemiddel dertil. Med rette står der i forslaget til beslutning, at grundlaget for monetær stabilitet lægges af medlemsstaternes troværdige økonomiske og budgetmæssige politik. Stabilitet tilvejebringes ikke af ØMU eller af en valutakursordning.
Jeg nærer også den forventning, som ordføreren i begrundelsen udtaler om, at forholdsvis få af Den Europæiske Unions medlemsstater i 1999 vil deltage i tredje fase af ØMU. Mange medlemsstater opfylder ikke i øjeblikket tiltrædelseskriterierne. Deriblandt er Frankrig, Tyskland og Nederlandene. På kort sigt synes der kun at ske få ændringer der. I panik tager nogle politikere deres tilflugt til opfordringer til lempelse af kriterierne. Dermed underminerer de euroens pålidelighed, og de lægger en monetær tidsindstillet bombe under en ny valutakursordning.
I mellemtiden spørger jeg dog mig selv, hvilken mening det har at danne en valutaunion med tre, højst fire medlemsstater. Fordelene vil så næppe opveje de udgifter, som dannelsen af ØMU kræver. En vigtig praktisk indvending imod en tidlig dannelse af en Monetær Union er, at denne skaber en barriere for en hurtig tiltrædelse af central- og østeuropæiske lande. Det er bedre på en ikke-forceret måde at realisere samordning af Unionens nuværende medlemsstaters økonomiske og monetære politik. Medlemsstater bør frem for alt selv arbejde på værdifasthed og valutakursstabilitet. På denne måde bliver virkningen af det indre marked bedre, og vi skaber ingen unødige barrierer for central- og østeuropæiske landes tiltrædelse.

Lukas
Hr. formand, den foreliggende beretning fra Kommissionen bestyrker dem, der mener, at hvis Den Monetære Union oprettes gradvis på de fastsatte tidspunkter, vil dette få negative følger for hele Unionen og de enkelte medlemslande. Det er forprogrammeret, at Europa vil blive opdelt i et Europa i to hastigheder, og selv hvis denne tilstand kun skulle være forbigående, strider den mod målsætningen om en økonomisk og social udligning. Forudsætningerne for, at alle medlemsstater kan deltage fuldt og helt i euroen, vil kun være mulige gennem en massiv støtte til dem, der står udenfor, til byrde for de lande, der allerede opfylder kriterierne, og hvis budgetter er svækkede som følge af spareforanstaltninger.
De konkurrenceforvridninger, som er forårsaget af ensidige devalueringer, og som for øjeblikket belaster nogle medlemslandes udenrigsøkonomi, kan ikke elimineres, hvis landene med svage valutaer ikke deltager. Det synes derfor at være særlig vigtigt snarest muligt at udarbejde interventionsmekanismer for at neutralisere et spekulativ pres.
Under alle omstændigheder indeholder denne beretning kun vage, generelle oplysninger og ingen henvisning til, hvornår de generelle retningslinjer for de fremtidige valutakursrelationer mellem deltagende og endnu ikke deltagende lande vil foreligge. Endnu en gang bekræftes borgernes frygt i mange stater, nemlig at i betragtning af den dårlige økonomiske situation vil kun få stater kunne opfylde stabilitetskriterierne, og at man samtidig desværre kun i et vist omfang har gjort sig tanker om det meget vigtige spørgsmål om en stabilisering af valutakurserne mellem ins og outs . Dele af eksport- og turistsektoren i landene med stærke valutaer vil endvidere i dette delte Europa fortsat skulle affinde sig med store ulemper som følge af de negative følger af de konvergensbetingede spareforanstaltninger.

W.G. van Velzen
Hr. formand, mindst 18 mio arbejdsløse i statistikkerne, mindst 9 mio er ikke medtaget i statistikkerne, de økonomiske retningslinjer bør gå ud fra denne virkelighed og give et svar på disse problemer. Det gør de imidlertid ikke. Igen er der tale om ensidige, meget monetaristiske finansielle udtalelser med forsømmelse af en aktiv strukturel beskæftigelsespolitik, som Delors-hvidbogen og Rådet i Essen lagde grundlaget for.
Monetær stabilitet skaber tillid, men monetær ro, monetær stabilitet midt i social uro, hr. formand, eksisterer ikke. Det tidspunkt, hvorpå vi fører denne diskussion, er meget vigtigt og kræver mere afbalancerede retningslinjer end dem, som nu foreligger.
For det første skal Essen-aftalerne i slutningen af dette år i Dublin konkretiseres og gøres mere forpligtende gennem instrumenter og indikatorer.
For det andet skal regeringscheferne snart i Firenze fastlægge kursen for en fælles europæisk aktiv beskæftigelsespolitik. ØMU beviser, at koordination på europæisk plan, som binder medlemsstater, giver resultat. I Firenze skal det også gælde for beskæftigelsen.
Et tredje punkt: I øjeblikket gør Kommissionen ihærdige forsøg på at lade arbejdsmarkedets parter indgå aftaler om en europæisk beskæftigelsespolitik i en tillidspagt. En sådan tillidspagt kan imidlertid kun fungere, hvis man i de overordnede økonomiske retningslinjer forlader den ensidige tro på ØMU og skaber grundlaget for arbejdsmarkedets parters aftaler, f.eks. for at skabe lære- og arbejdspladser for de millioner af arbejdsløse unge under 25.
Endelig drejer forhandlingerne om regeringskonferencen sig i øjeblikket om spørgsmålet, hvordan der i Traktaten kan skabes balance mellem monetær og strukturel beskæftigelsespolitik. Flytningen af beskatning af arbejde over på energi og miljø kan kun ske på europæisk plan, og konkurrencen mellem medlemsstater kræver en fælles politik. De overordnede økonomiske retningslinjer skulle lægge grundlaget for en sådan politik. Jeg kan ikke se det. I den afbalancerede økonomiske politik, som Europa-Parlamentet regelmæssigt har opfordret til, passer også anerkendelse af den europæiske sociale models økonomiske interesse. Denne model er ikke primært en udgiftspost, men frem for alt en kraftig stimulans for beskæftigelsen. Den opretholder jo købekraften og efterspørgslen og skaber dermed stabilitet. Det samme gælder også for ordentlige lønninger, som også endnu en gang kan udgøre en stimulans for fortsat uddannelse og undervisning.
Kort sagt, at begrænse den økonomiske politik til ét marked og én valuta er at bede om Den Europæiske Unions økonomiske afmagt og en vedvarende massearbejdsløshed. Af disse grunde, hr. formand, bør disse økonomiske retningslinjer justeres af Rådet og Kommissionen og efter min opfattelse afvises.

Herman
Hr. formand, kære kolleger, først et punkt om de overordnede politiske retningslinjer. Efter det, hr. Donnelly har sagt, vil jeg gerne komme med følgende redegørelse. Vi fastholder bestemt den linje, der er vedtaget af Kommissionen, som for øvrigt i vid udstrækning er inspireret af de samstemmende indstillinger i Parlamentet.
Samtidig med at vi er bevidste om de finansielle stramninger, der begrænser regeringens udsvingsmargin, beklager vores gruppe de ændringer, som Rådet har foretaget i Kommissionens forslag. Derfor putter vi ikke, i modsætning til den socialistiske gruppe, Kommissionen og Rådet i samme bås, når vi giver udtryk for vores misbilligelse.
Med hensyn til betænkningen af von Wogau har ændringerne i valutakursen mellem valutaerne i lande, der tilhører samme marked altid været et spørgsmål af fælles interesse. Hvad vil det sige? Det vil sige, at staterne ikke længere gør, hvad de vil, på dette område. Denne bestemmelse gælder i dag, og det vil den også i morgen; denne bestemmelse findes som tekst i Rom-traktaten, og den er ikke blevet ændret af Maastrichttraktaten, og jeg formoder, at den heller ikke vil blive det af den fremtidige regeringskonference.
Det er logisk. Hvorfor? Fordi en ændring af valutakurserne, der ikke ville begrænse sig til blot at genetablere købekraftspariteter, ville indføre en konkurrenceforvridning, der alvorligt ville skade funktionen af det fælles marked.
Derfor har man, selv om det var med vanskelige forhandlinger og i fuldstændig modstrid med ånden i traktaterne, til slut givet to medlemsstater en opting out fra den monetære union; de er dog ikke af den grund blevet fritaget for forpligtelsen til at optræde i fællesskab med hensyn til alt det, der angår valutakursjusteringerne. Det er således uacceptabelt, at der er nogle, der ikke vil indordne sig under en fremtidig fælles disciplin med hensyn til valutapolitikken over for euroen, en disciplin, som vil blive vedtaget i henhold til demokratiske regler og i overensstemmelse med traktaterne.
Hvis det nye europæiske system udfærdiges med tilstrækkelig fleksibilitet, som ordføreren veltalende fastholder, burde Storbritannien ikke have alvorlige indvendinger at gøre gældende mod ikke at deltage heri. Det er således forkert allerede nu at give Storbritannien mulighed for at handle på sin egen måde, som det allerede gør i for stor udstrækning i dag. Derfor er vi på dette præcise punkt enige i det, som nogle af vores kolleger siger, og derfor har vi indgivet et ændringsforslag for at styrke de overordnede principper, der altid har ligget til grund for den europæiske konstruktion.
Et sidste ord, hr. formand, om »in«-lande og »out«-lande, «præ-in«-lande og »in«-lande for at være helt i overensstemmelse med den nye jargon. Det er klart, at dette indebærer en solidaritet, det siger vi udtrykkeligt gentagne gange. Men denne solidaritet må ikke, som visse ændringsforslag har tendens til at gøre gældende, gå så langt som at begrænse Centralbankens selvstændighed og allerede nu fastlægge begrænsninger eller vise vej med hensyn til dens rentepolitik.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, disse tre betænkninger åbner en større debat, da det både handler om Den Økonomiske og Monetære Union, valutakursbevægelsernes virkning på det indre marked og årsberetningen fra Det Europæiske Monetære Institut.
Forslaget til beslutning er et betydeligt bidrag til den europæiske monetære konstruktion. Den af Parlamentet foreslåede mekanisme er tæt på resultatet af Rådets overvejelser, som det blev forelagt på det uformelle ØKOFIN-møde i Verona derefter på Det Europæiske Råd i Firenze.
Valutamekanismen er faktisk absolut nødvendig for at forebygge valutakursbevægelserne i de lande, der ikke deltager, og for at beskytte det indre marked. Beslutningsforslaget erindrer med rette om, at den fremfor alt skal være baseret på medlemsstaternes bestræbelser på konvergens og god økonomisk forvaltning, men at den også skal indeholde støttebestemmelser til de angrebne valutaer.
Vores gruppe har imidlertid et forbehold med hensyn til punkt 4. Vi mener faktisk, at det er rigtigt, at de reelle valutakursers stabilitet er nødvendig for at undgå upassende konkurrencefordele, dog er nominalstabiliteten en betydelig anti-inflationsfaktor, der hjælper konvergensen og danner grundlag for selve princippet i det europæiske monetære system.
For at forebygge valutakursbevægelserne fastholder vi i fremtiden, ligesom beslutningsforslaget, nødvendigheden af en øget konvergens og en styrkelse af den makroøkonomiske overvågning i Unionen. Betænkningen er også imod enhver korrigerende foranstaltning, der går imod reglerne for det indre marked og foreslår specifikke foranstaltninger til støtte for små og mellemstore virksomheder.
Når det drejer sig om bekæmpelse af valutakursbevægelserne, vil jeg gerne erindre om, at den franske finansminister for kort tid siden for sine kolleger i Unionen forelagde tre forslag, der kunne forebygge uregelmæssige valutakursbevægelser. Disse foranstaltninger vedrører gennemførelse af betalinger, der er undtaget fra strukturfondene afhængigt af de egentlige valutakurser, indførelse af en makroøkonomisk betingethed for betalingerne fra strukturfondene eller en som ligner den, der findes for samhørighedsfondene samt styrkelse af proceduren for de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik.
Til bekæmpelse af valutakursbevægelserne foreslår teksten i forslaget en god løsning: At styrke medlemsstaternes makroøkonomiske og budgetmæssige disciplin for at styrke konvergensen af økonomierne i Unionen og forebygge uligevægt, som er en kilde til finansiel ustabilitet.
Efter ØMU'ens indtræden i fase 3 vil spørgsmålet opstå på samme vilkår over for valutaerne fra de lande, der endnu ikke deltager i den monetære union. Rådet er selv gået videre i denne retning ved med undtagelse af Det Forende Kongerige og Sverige at vedtage et forslag til en omvekslingsmekanisme, der er inspireret af EMS'en. De tekniske betingelser bliver fastsat af Det Europæiske Råd i Dublin, hvilket imødekommer den bekymring, der er givet udtryk for i beslutningsforslaget.
Til gengæld, kære kolleger, er min gruppe yderst forbeholden med hensyn til forslaget om at indføre en afgift på spekulationstransaktioner. Hvordan skal man kunne sondre mellem en spekulationstransaktion og en inddækningsforretning? Hvor effektiv vil den være i en verden, hvor kapitalen bevæger sig frit, og hvor transaktioner i de europæiske valutaer kan udføres på finansmarkeder i Amerika eller i Asien? Med andre ord: Hvorfor straffe Europa i forhold til resten af verden netop på det tidspunkt, hvor arbejdsløsheden stadig er den største udfordring, som Unionen skal klare? Med dette forbehold, hr. formand, vil vores gruppe give sin støtte til hver af disse betænkninger.

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 40, stk. 5, i forretningsordenen.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, kære kolleger, indførelsen af en fælles valuta ledsages af store udfordringer, og den erfaring, som hidtil er gjort, omfatter en række vigtige lektioner i at lade valutakursen indgå i en aftale mellem ØMU-kernelandene. Måske er det overflødigt, men jeg vil endnu en gang understrege, at enhver ordning, som kan tilvejebringe en begrænsning af de indbyrdes valutakurser, er bedre end ingen ordning. Hr. Gasòliba I Böhms og hr. von Wogaus henstillinger bør derfor følges, men, kære kolleger, hr. formand, og kære Råd, bortset fra den store betydning af ØMU, som min gruppe tror vil skabe beskæftigelse, må vi ikke lukke øjnene for den store arbejdsløshed. Mange kolleger har allerede nævnt det, 18 mio mennesker uden arbejde og stadig mange former for skjult arbejdsløshed. Vi kan ikke læne os tilbage, og så længe jeg har været medlem af Parlamentet, har vi haft en debat om dette punkt. Vi har en udmærket betænkning om beskæftigelse, vækst og konkurrenceevne, som vi nu har talt om i to år, og som ikke gennemføres. Det er navnlig Rådet, som ikke gør tilstrækkelige fremskridt med henstillingerne med hensyn til undervisning og uddannelse, med hensyn til fleksibilisering af arbejdsmarkedet, nye arbejdstider, arbejdstidsforkortelse og frem for alt også med hensyn til de muligheder, som skattepolitikken giver: flytningen af beskatning af arbejde over på andre mål.
Jeg har også forstået, at man i hr. Santers tillidspagt, som hr. Santer tager med til topmødet i Firenze, har slettet eksemplerne på de 17 områder, hvor der kunne skabes beskæftigelse, frem for alt i regionerne og i byerne, og jeg vil gerne have at vide af Rådet, hvorfor alle disse konkrete eksempler, som Parlamentet og Kommissionen arbejder så hårdt på, i sidste instans ikke gennemføres.

Svensson
Hr. formand, trods stadig større skepsis og kritik holder Unionens ledelse hårdnakket fast ved en dogmatisk teori, som den insisterer på at gennemføre - en teori uden forankring i virkeligheden. Hvilke følger den har, kan vi alle kan se: Manglende mulighed for at føre en konstruktiv konjunkturpolitik, ødelæggelse af vigtige infrastrukturer i samfundet, magtesløshed og kynisme over for massearbejdsløshed og social krise, total kapitulation over for den spekulative finanskapitals destabiliserende indflydelse og, endelig, nu også faren for, at Unionen deles.
Hvilken konklusion skal man drage heraf? Den konklusion, at tiden er inde til at opgive en forældet, dogmatisk tankegang og vælge en mere moderne, fleksibel og virkelighedsnær form for valutasamarbejde og økonomisk politik.

Berthu
Hr. formand, kære kolleger, sikken en sprog- og idéforvirring, der har været siden vedtagelsen af Maastricht-traktaten.
I 1992 lovede man os, at alle Unionens medlemmer ville vippe over mod den fælles valuta senest den 1. januar 1999 med forbehold af nogle marginale afvigelser. Vi fastholdt dengang, at det var et urealistisk synspunkt, og vi anmodede om hellere at få en reform af det europæiske monetære system, for at det kunne fungere korrekt. I dag må de ansvarlige for projektet med den fælles valuta nøjes med næsten i sidste øjeblik at opfinde et fornyet monetært system for at undgå, at Unionen splittes op i to eller flere grupper. Derudover er de forpligtet til at tømme bægeret lige til bærmen. Efter at have fortalt, at EMS'en var endelig død og begravet, har de været nødt til at genoplive den. Efter at have fortalt, at det indre marked ikke kunne fungere uden den fælles valuta, er de i dag forpligtet til at indrømme det modsatte.
Selv om den nuværende udvikling er globalt rettet, tilfredsstiller den os dog ikke fuldstændigt af to grunde. For det første skulle den fornyede EMS kun være midlertidig, da man i teorien fastholdt målet med den fælles valuta for alle og i en nær fremtid konvergenspolitikken. Men denne politik forekommer os næsten lige så lidt fornuftig som alle medlemmernes samtidige forvirring. Den påstår faktisk, at det i en nær fremtid vil være muligt at anvende en fælles økonomisk politik på alle, hvilket forudsætter, at problemerne vil blive forenede, således også samfundene.
Alt dette forekommer os useriøst!
Denne bureaukratiske konvergens risikerer, hvis den anvendes alt for stramt på de enkelte samfund, at få negative, måske endda destabiliserende virkninger for systemet.
Den anden grund til at komme med nogle forbehold er, at det system, man søger at opfinde, aldrig har været tænkt globalt og heller ikke accepteret demokratisk af de nationale parlamenter til trods for de grundelementer, man finder her og der i traktaten. Men det forekommer vanskeligt at påtvinge discipliner, uden at de er blevet accepteret. Et sådant pludseligt sving kan ikke foretages i mørke. Man må således en eller anden dag åbne debatten igen i sædvanlig form.

Martinez
Hr. formand, hr. direktør eller hr. formand - jeg ved det ikke - for Det Monetære Institut, hr. kommissær, hr. Pérez Royos betænkning - han er for øvrigt ikke enig med vores kollega, monetaristen Milton Friedman, der mener, at den fælles valuta er selvmord - hr. Gasobinas betænkning og hr. von Wogaus betænkning får os til at tænke på dette »teologiske« og »teleologiske« problem med den fælles valuta.
Først det teologiske problem. Er Gud god? Er valutaen god? De franske jordbærproducenter har en tendens til at mene, at den fælles valuta er god over for devalueringen af den spanske peseta. Men det viser sig, at den spanske peseta og den italienske lire, der interesserer de franske kvægopdrættere, sandsynligvis ikke vil deltage i den fælles valuta, med andre ord er fordelene noget illusoriske. Selv om De Femten deltager i den fælles valuta, vil dollaren og de undervurderede sydøstasiatiske valutaer ikke deltage heri og heller ikke den marokkanske valuta etc. Den fælles valuta tilpasses måske det indre europæiske marked, men det viser sig, at det indre marked er mindre og mindre europæisk og mere og mere globalt, for øvrigt på grund af EuropaKommissionens frihandelspolitik.
Et andet meget mere seriøst problem er, at valutaen kun er et køretøj, der transporterer information om en økonomis tilstand. Valutaen afspejler økonomien, det er ikke økonomien, det er den skygge, som økonomien kaster. Det er historien om Platon og grotten, det er den, der lader noget forkynde og ikke den, der får noget forkyndt. Men når man vil forpligte femten forskellige økonomier til at have den samme officielle monetære skygge, forpligter man disse femten økonomier til at løbe efter deres officielle skygge. Men hvis man prøver at løbe efter sin skygge, viser erfaringerne, at efter et stykke tid bliver man udmattet, og efter et stykke tid dør man også. Det kaldes inden for økonomien arbejdsløshed, krise, tilbagegang og demonstranter, selv i Tyskland.
Det rejser problemet med målene, teleologien. Den fælles valuta, ja, men hvorfor? Til hvilket formål? Derfor det teleologiske problem. Er Europas mål den fælles valuta, Den fælles Centralbank, det indre marked, eller er det velstand, demokrati og udfoldelse? Undskyld mig, hr. Lamfalussy, men når vi taler om demokrati, ligner det mere oligarki end demokrati, når direktøren for Den Europæiske Centralbank, i henhold til artikel 107-109, «ikke modtager ordrer fra nogen«. Selv om man et eller andet sted indlægger en parlamentarisk kontrol, vil det ikke række særlig langt.
Og hvis målet er velstand, så ligner landmændenes situation i Andalusien, Finland og Frankrig, kære kollega Pérez Royo, mere Jaurès' udtalelse: «Valutaen er de fattiges blod«. Så langt så godt har man glemt den historiske erfaring. Den fælles valuta har allerede eksisteret i Europa og i verden, det var guldmøntfoden. Det forhindrede ikke deflationer. Den store amerikanske deflation skete for øvrigt i en periode med fast omveksling til guldmøntfod.
Jeg ved, hr. de Silguy, at jeg ikke vil overbevise Dem, da det er et religiøst problem. Vi har i det mindste taget stilling til de katastrofer, som dette vil medføre. Markedet og markedsloven, det giver det smittede benmel.

Randzio-Plath
Hr. formand, den, der ønsker Den Monetære Union, skal også bekæmpe arbejdsløsheden i Den Europæiske Union. Det har såvel Det Europæiske Monetære Institut som Kommissionen i den økonomiske årsberetning gang på gang understreget. Men jeg mener ikke, at det er tilstrækkeligt at fortsætte som hidtil. Vi har brug for stærkere strukturpolitiske impulser, og derfor skal de økonomisk-politiske retningslinjer rent faktisk nyorienteres, som Europa-Parlamentet ønsker det i dag. Dette er vigtigere end nogen sinde, fordi vi har brug for en mere optimistisk, mere tillidsfuld holdning til realiseringen af projektet i form af Den Monetære Union, og når der heldigvis, som Det Monetære Institut også konstaterer, er fastsat en tidsplan for arbejdet, så må dette projekt ikke bringes i fare som følge af de øvrige politiske faktorers utroværdighed. Jeg ønsker dog, at Det Europæiske Monetære Institut også fortsat holder fast ved tidsplanen, og at hr. Lamfalussy også kan give os garanti for, at Det Monetære Institut til efteråret foretager konvergensundersøgelsen på en sådan måde, at det kan konstateres, om et flertal af medlemsstaterne opfylder konvergenskriterierne, at der således hersker klarhed med hensyn til fortolkningen og vurderingsmargenerne samt med hensyn til den nødvendige deltagelse i en europæisk valutakursmekanisme.
Parlamentet gik allerede på et meget tidligt tidspunkt ind for, at de valutaer, der ikke kommer til at deltage i Den Europæiske Monetære Union, tilknyttes en valutakursmekanisme med euroen som ankervaluta. Heldigvis er de monetære institutioner og også Kommissionen og Rådet i mellemtiden af samme opfattelse som EuropaParlamentet.
Hvilken mekanisme skal det være? Jeg mener, at vi har brug for et system med solidaritet og stabilitet, fordi de valutaer, der ikke deltager i Den Monetære Union, på den ene side skal beskyttes mod spekulative angreb, og man på den anden side skal forhindre en opdeling af det indre marked. Frem for alt bør vi også i den forbindelse garantere de andre valutaer vor støtte og solidaritet, for at også de hurtigst muligt kan blive medlem af Den Monetære Union. Valutakursuro hæmmer nemlig, som de seneste år jo har vist, ikke kun den økonomiske vækst, men også beskæftigelsen. Derfor er det vigtigt at indføre en sådan valutakursmekanisme med henblik på fortsat at gøre projektet troværdigt.
Jeg anser det for at være meget vigtigt, at disse valutakursbevægelser også følges af Det Europæiske Monetære Institut med yderligere undersøgelser med henblik på især også at undersøge de mikroøkonomiske virkninger, som gør det meget mere klart for os, hvordan det så ud inden for de enkelte sektorer og brancher i navnlig 1995, og hvordan den manglende tillid blandt de økonomiske aktører også påvirkes af disse forhold. Endelig er lønomkostningerne ikke af afgørende betydning i dag, men derimod den faktor, som fremkalder konkurrenceforvridningen på det indre marked som følge af en forhøjelse af enhedslønomkostningerne i landene med stærke valutaer, nemlig valutakursudviklingen og -bevægelserne og kurssikringstransaktionerne. Derfor er det således på tide, at vi her finder en mekanisme, der gør én ting klart: De valutaer, som ikke med det samme deltager i Den Monetære Union, har mulighed for at deltage senere, og det indre marked som sådant er ikke opdelt, men derimod udgør Den Europæiske Monetære Union et yderligere skridt til en uddybning af samarbejdet og dermed også til et marked med flere stater.

Rusanen
Hr. formand, arbejdsløsheden er for øjeblikket Europas største problem, som man i alle EU-landene forsøger at finde en løsning på. Arbejdsløsheden er dog ikke en hindring for at tilslutte sig ØMU'en, da ØMU'en ud over at forbedre konkurrenceevnen også vil øge efterspørgslen, hvilket vil have en positiv virkning på beskæftigelsen. ØMU'en vil mindske de betydelige konjukturudsving, sænke renteniveauet især i de små lande og øge handelen i det indre marked. Der er ingen genvej til øget beskæftigelse, og midlertidige løsninger hjælper ikke.
Den Økonomiske og Monetære Union er en naturlig fortsættelse af det indre marked, idet man kun via pengeog finanspolitisk samarbejde og koordinering kan udnytte det indre marked fuldt ud. Det er rigtigt, at den usikkerhed, som er forbundet med tidsplanen for gennemførelsen af Den Monetære Unions tredje fase, der er aftalt i Maastricht-traktaten, skyldes økonomiske problemer. Men udskydelsen af den tredje fase, ja, alene en beslutning om udskydelse vil forsinke opsvinget i den europæiske økonomi og opretholde et højt renteniveau og forårsage megen økonomisk ustabilitet. Stabiliteten skabes netop via ØMU-kriterierne og deres opfyldelse. Autonomien inden for økonomiske politik både med hensyn til valutakurser og renteniveau mindskes, og det begrænser fordelene ved ikke at deltage i den tredje fase.
Valutapolitikken er efter ØMU'ens tredje fase et fælles problem for alle EU-landene. Både inden for den monetære union og blandt landene udenfor bør prisstabilitet være en central målsætning. Systemet bør også hjælpe landene udenfor til senere at blive medlemmer af ØMU'en, og systemet må ikke skabe problemer for det indre marked eller Den Europæiske Centralbanks monetære arbejde. Af hensyn til ØMU'en er det vigtigt, at Kommissionen allerede i år fastlægger spillereglerne for de lande, som ikke kommer med i ØMU'en. Jeg håber, at kommissæren vil gennemføre denne løsning snarest muligt.
De betragtninger, som betænkningernes ordførere gør sig om ØMU'ens nuværende situation og forberedelsesfasen for overgangen til den fælles valuta, er realistiske. Jeg mener imidlertid, at frem for at knytte de flydende valutaer til et europæisk valutasystem er det vigtigere at opfylde konvergenskriterierne, da det øger troværdigheden omkring den økonomiske politik og giver bedre muligheder for at opnå stabilitet både inden for pengepolitikken og samfundsøkonomien.

Gallagher
Hr. formand, i april 1996 offentliggjorde Det Europæiske Monetære Institut sin årsberetning for 1995. Dette fremragende dokument indeholder et afsnit, som detaljeret beskriver de økonomiske og finansielle forhold i Den Europæiske Union, herunder den aktuelle situation i de forskellige medlemsstater med hensyn til Maastricht-traktatens konvergenskriterier, som er nødvendige for en vellykket gennemførelse af Den Økonomiske og Monetære Union.
Vor gruppe minder for sit vedkommende om, at det er nødvendigt, at alle valutaer i Den Europæiske Union med tiden deltager i valutakursmekanismen, hvis vi ønsker at garantere, at enhedsmarkedet fungerer korrekt, og at sikre overgangen til ØMU. Hr. Böhms betænkning, som vi generelt støtter, glæder sig over EMI's beretning og støtter sig til hovedprincipperne deri, nemlig behovet for at følge traktaten i alle institutionelle faser mod overgangen til den tredje fase af ØMU, at videreføre indsatsen i forbindelse med valutakursrelationerne mellem det fremtidige euro-område og de øvrige dele af Unionen samt den fortsatte bestræbelse på at justere den offentlige gæld.
Instituttets beretning går, ligesom ordførerens beslutning, i den rigtige retning efter vor gruppes opfattelse, med en enkelt mindre undtagelse. I en af betragtningerne i beslutningsforslaget bemærkes det jo, at der er visse modsigelser mellem EMI's og Kommissionens forklaringer på de økonomiske bevægelser, som var meget tydelige i 1995. Formuleringen er lidt stærk, og vi mener, at der er enighed, og at de to institutioners prognoser kun adskiller sig fra hinanden med hensyn til den respektive betydning, der tillægges rentesatserne i 1994 og valutakursbevægelserne i første kvartal af 1995 samt følgen af dem for tilliden blandt de økonomiske beslutningstagere. I denne generelle fremstilling glæder vor gruppe sig over hr. Perez Royos betænkning, som lægger vægt på bestræbelserne i forbindelse med konvergens og budgetdisciplin, som alene er i stand til at forhindre valutakursbevægelser.
Afslutningsvis mener vi, at systemet med monetært samarbejde ikke er Kommissionens og EMI's kompetence alene, men også henholdsvis Rådets, EMI's og Kommissionens kompetence. Samtidig bør man huske på, at muligheden for snævrere udsvingsmargener ikke bør være de pågældende medlemsstaters eneste udvej, og at der også bør være en multilateral ramme til rådighed for finansministrene, de europæiske centralbanker og centralbankerne i lande, som endnu ikke deltager i systemet.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, kære kolleger, på min gruppes vegne vil jeg specifikt sige noget om Pérez Royo-betænkningen. Den Liberale Gruppe går med til denne betænknings hovedtræk, men vi tager anstød af punkt 4, hvori ordføreren siger, at en afgift på valutaspekulationer kan hjælpe med til at gøre valutakurserne beregnelige. Vi har to fundamentale indvendinger.
For det første kan man stille spørgsmålstegn ved effektiviteten af en sådan afgift, og for det andet er det overhovedet ikke ønskeligt. Hvorfor kan vi ikke indføre en sådan afgift? Fordi man ikke kan begrænse den til valutamarkedsoperationer, ellers går spekulanterne bare over til andre finansielle transaktioner såsom afledte finansielle produkter i stedet. For det andet fordi kapitalstrømmene i Europa ved indførelse heraf simpelthen flyttes til lande som f.eks. Singapore og Hongkong: Med andre ord for at kunne indføre dem, må man udvide til alle finansielle transaktioner og til alle verdens lande. Selv om det skulle lykkes os at indføre en valutaspekulationsafgift, så er det stadig således, at den i virkeligheden ikke er ønskelig. For det første fører en sådan afgift til mindre likvide finansielle markeder, hvilket i sig selv kan forårsage større valutakursbevægelser. For det andet gør den også kapital dyrere. Afgiften skelner ikke mellem virkelige spekulationer og investeringer. Både handelskredit og inddækningsoperationer, som vedrører direkte investeringer, rammes deraf, og at bremse investeringer, kære kolleger, kan da umuligt være vor hensigt. Jeg synes, at det er slemt at måtte konstatere, at tanken om at pålægge valutamarkedsoperationer en afgift igen og igen fremlægges uargumenteret. Derfor vil jeg også sammen med mine liberale kolleger stemme imod det pågældende punkt.

Ribeiro
Hr. formand, et minuts taletid til at lade endnu en stemme høre. Det skal endnu en gang understreges, at der ikke hersker konsensus om den vej, der søges fremstillet som en konsensusvej. De beslutninger, der blev truffet i Maastricht om ØMU og den fælles valuta, er ikke et urørligt faktum. Og virkeligheden har vist, at den planlagte vej ikke var farbar.
Et minuts taletid til at erindre om arbejdsløsheden og forringelsen af de sociale vilkår og om de nominelle kriterier, der har tjent til at påtvinge en bestemt politik, samtidig med at de samme kriterier viste sig at være umulige at overholde.
Men den absolutte mangel på fleksibilitet med hensyn til opfyldelse af de arbitrære mål og frister efterfølges måske af en mere eftergivende og arbitrær fleksibilitet med hensyn til fortolkningen af traktatens bestemmelser med henblik på at muliggøre det, som ville være uigennemførligt, hvis de fastsatte - ufleksible - kriterier skulle opfyldes.
Et minuts taletid, der fremfor alt skal bruges til at understrege, at problemet er den manglende efterspørgsel og investeringslyst, og til at påpege nødvendigheden af at beskatte spekulation og at fremme produktive beskæftigelsesskabende tiltag. Af en anden økonomisk politik, hvor valutaen fungerer som et instrument, og hvor målet er en forbedring af de sociale vilkår.

Belleré
Hr. formand, kære kolleger, repræsentanter for Kommissionen og Rådet, siden september 1992 er der sket forskellige devalueringer af nationale valutaer: en af de vigtigste, hvad værditab angår, er devalueringen af liren, som er kommet op på at have mistet en tredjedel over for den tyske mark og har ført til den italienske valutas udtræden af EMS. Og i dag hører man i Italien ikke om andet end lirens indtræden på kort sigt i det europæiske monetære system.
Dette forekommer mig at være en prioritering, som indebærer en risiko for, at man taber den italienske regerings vigtigste mål af syne, nemlig at reducere det offentlige underskud og således føre en stabil og rationel finanspolitik, som kan bidrage til at dæmpe inflationen, der i Italien stadig er blandt de højeste.
Jeg er derfor bekymret, netop fordi jeg er enig i grundholdningen i hr. Fernando Pérez Royos betænkning: lirens devaluering skyldes en spekulativ og politisk konjunktur, mens vi har oplevet en meget hurtig opskrivning i forhold til marken, noget som jeg på grund af denne hurtighed er forvirret over, ikke kan tro på. Det er nødvendigt med gennemsigtighed: en gennemsigtig politik er nyttig, og jeg tror ikke, at denne pludselige revaluering af liren skyldes markedernes såkaldte tillid til stabiliteten af en regering, der endnu ikke har eksisteret i to måneder. Jeg opfordrer derfor til en uddybning af årsagerne til finansielle fluktuationer, der er for præcise til ikke at være mistænkelige, når man erindrer, hvorledes det i Italien var nok at »lække« nyheder om garantimeddelelser til at skabe fald i lirens værdi, som så blev betalt af de italienske arbejdstagere med deres købekraft.
Som konklusion, hr. formand: fælles intentioner, fælles makroøkonomisk politik, der skal tilrettelægges med henblik på at løse de økonomiske og monetære problemer, som i dag rammer nogle medlemslande, men i morgen kunne ramme andre.

Harrison
Hr. formand, jeg glæder mig over EMI's årsberetning for 1995 og vil gerne komplimentere ikke blot Parlamentets ordfører, hr. Gasòliba i Böhm, men også EMI's formand, hr. Alexandre Lamfalussy, som for nylig bebudede sin fratrædelse i 1997. Dette betyder imidlertid ikke, at Den Socialistiske Gruppe er enig i alt det, der er anført i beretningen for 1995, eller for den sags skyld ordførerens kommentarer til den. På mange områder skitserer beretningen ideer, der har fået stor udbredelse i Kommissionen økonomiske årsberetning, som Parlamentet allerede har udtalt sig om.
Der forekommer imidlertid nogle forskelle mellem disse to øjebliksbilleder. EMI nævner idiosynkratisk næsten ikke forbrugernes og erhvervslivets svigtende tillid som en væsentlig faktor, der bidrager til den nuværende og nylige økonomiske nedgang. Følgelig undlader den at understrege behovet for aktive foranstaltninger, herunder en velovervejet anvendelse af den monetære politik med henblik på at genvinde erhvervslivets og forbrugernes tillid. På den anden side taler EMI-beretningen behændigt om den manglende fleksibilitet på arbejdsmarkedet og synes at følge den firkantede indstilling, at fleksibilitet på arbejdsmarkedet snarere betyder dårligere lønninger og vilkår for arbejdstagerne end en forbedring af deres mobilitet gennem uddannelse, erhvervsuddannelse og investeringer. Ligeledes blev den tvivlsomme bemærkning om, at procentsatserne for de offentlige udgifter var alt for uacceptabelt høje, kun halvhjertet modificeret af hr. Lamfalussy, da han for nylig stod for skud i Parlamentets Underudvalg om Monetær Politik.
Endelig undlod man i EMI-beretningen at kritisere de stramme monetære politikker, som nogle nationale monetære myndigheder fører, og som har haft en særdeles skadelig indvirkning på realøkonomien. Ændringsforslag fra Den Socialistiske Gruppe, som understreger nogle af disse udeladelses- og gerningssynder, er blevet optaget i Parlamentets betænkning. Det glæder mig også, at fremtidige beretninger fra EMI vil indeholde mere detaljerede analyser og evalueringer af valutakursbevægelsernes indvirkning på økonomien.
For det andet har hr. Lamfalussy lovet, at han og hans efterfølger vil offentliggøre halvårlige beretninger om EMI's forberedende arbejde i forbindelse med ØMU. Dette vil gøre EMI's arbejde mere gennemskueligt, og det vil så være til gavn for os alle.
Hr. formand, til forretningsordenen. Hvert indlæg, jeg har lyttet til i formiddag, er på den ene eller anden måde blevet udvidet som følge af Deres inkompetence til at føre forsædet. Det duer ikke at tilskynde medlemmerne til at afkorte deres indlæg. De fører forsædet på Parlamentets vegne for lukke munden på medlemmerne, når de overskrider tiden, da de forser sig mod andre personers demokratiske ret til at tale i Parlamentet. Vil De vågne op og gøre noget ved det?

Peijs
Hr. formand, hvis alle holder sig til aftalerne, ikke blot her i Parlamentet, men også i hele Den Økonomiske og Monetære Union, så vil vi have denne i 1999. Ikke blot europæisk indstillede politikere tror på det, men også de finansielle markeder viser sig allerede at regne med det i betragtning af konvergensen af den lange rente mellem Frankrig og Tyskland. Nu mangler vi bare borgerne. Denne tillid fra borgernes side bliver vi nødt til at opnå gennem handlinger såsom respekt for kriterierne og en passende kommunikation med borgerne fra nu af til år 2002.
Min gruppe tror på valutaen. Lad det være tydeligt. Der bliver imidlertid i øjeblikket et antal spørgsmål liggende, som jeg gerne vil stille formanden for Det Europæiske Monetære Institut, hr. Lamfalussy. I Traktaten står der, at centralbankerne senest inden den tredje fase, altså inden 1. januar 1999, skal have løsrevet sig fra beslutningsprocessen i regering og parlament. Samtidig vil ESCB-institutionerne, Den Europæiske Centralbank og centralbankerne ikke længere modtage nogen instruktioner. I pressen betegnes dette ofte som det såkaldte sjette konvergenskriterium. Flertallet af de nationale centralbanker opfylder endnu ikke betingelserne for autonomi. Der er for få fremskridt. Navnlig Finland, Grækenland, Irland, Italien, Portugal og Sverige scorer dårligt. Men selv om en bank formelt erklæres for autonom, kan det stadig vare en rum tid, førend der har udviklet sig en tradition med selvstændig beslutningsproces.
Den fremtidige Europæiske Centralbanks uafhængighed er det grundlag, hvorpå formanden for Den Europæiske Centralbank kan skabe et troværdigt omdømme. Franskmændene kom i går med et forslag, som muligvis kunne virke som centralbankens politiske pendant eller netop ville gå i retning af en økonomisk regering, således som hr. Pérez Royo beskrev det i formiddag.
Jeg vil derfor gerne stille hr. Lamfalussy to spørgsmål. Hvad mener han om centralbankernes fremskridt i retning af uafhængighed i al almindelighed? Og ser han det franske forslag som en begrænsning af Centralbankens uafhængighed i særdeleshed? Gik begrænsningen af Centralbankens uafhængighed også ud fra minister Waigels såkaldte stabilitetspagt og fra lignende forslag?
Endvidere et spørgsmål om de udkast, som EMI skulle udarbejde om den måde, hvorpå Den Europæiske Centralbank skal fungere i fremtiden. Ifølge Traktaten skal dette udkast være klart ved årets udgang, og stadig oftere hører man, at Den Europæiske Centralbank sandsynligvis vil føre en politik, der går ud på styring af pengemængden. Det var det system, som den tyske centralbank, Bundesbank , anvendte. Efter forlydende har denne bank kun gjort dette med heldigt udfald i ti ud af de tyve år. Hvad er argumentet for at overtage dette system fra den tyske bank?
Et tredje og sidste spørgsmål: Hvordan vurderer hr. Lamfalussy værdien af den fremtidige euro i forhold til de asiatiske valutaer? Baggrunden for mit spørgsmål er den overbevisning, at de europæiske valutaer i nogle dele af markedet er overvurderet i forhold til de asiatiske valutaer eller omvendt. Og måske skyldes en del af vor arbejdsløshed dette.

Watson
Hr. formand, heldigvis lever vi i et Fællesskab, hvor krigsvåbnene nu om stunder er økonomiske og ikke militære. Det er vigtigt, at vi griber muligheden for at samordne vore økonomier med henblik på at forhindre fremtidige konflikter. Det er lidt ligesom forskellen mellem kernefusion og kernefission. Vi ved alle, at kernefission er en ifølge sagens natur farlig proces, hvilket en fission i vore økonomier også er. Men hvis vi kunne opnå det økonomiske modstykke til kernefusion og sammensmelte vore økonomier, ved vi alle, at fordelene vil være store, og at vi vil frembringe en masse økonomisk energi via en vækst i samhandelen på vort kontinent og mange flere arbejdspladser, hvilket er så vigtigt.
Jeg tilhører en tradition i et parti i Storbritannien, som altid har troet på Det Forenede Kongeriges fulde deltagelse i en økonomisk og monetær union. Et af de mere fremtrædende medlemmer af mit parti, hr. Roy Jenkins, var da også i sin tid som kommissionsformand en af hovedfortalerne for, at valutaerne samles. Jeg er stolt over at være en del af denne tradition, at gøre modstand mod den fremherskende regeringspolitik og stemning i mit land.
Hr. von Wogau sagde, at det måske ville være bedre, hvis Det Forenede Kongerige ikke deltog i en fælles valuta. Det er jeg uenig med ham i. Jeg gør mig i mit land meget stærkt til talsmand for, at vi skal deltage i en fælles valuta. Det er vigtigt for os uanset dens betydning for hele Den Europæiske Union. Den »sorte onsdag« i september 1992 oplevede vi, hvilken enorm skade store devalueringer kan forårsage.
I sin betænkning taler hr. Pérez Royo om væksten i den italienske konkurrenceevne som følge af den kortsigtede devaluering. Man kan også se på væksten i den britiske konkurrenceevne og den skade, den forårsagede for den franske og den belgiske økonomi. Jeg er ikke enig med ham i, at vi har behov for en afgift på valutaspekulation, men vi har absolut behov for at undgå denne form for bevægelser.
Endelig gør jeg mig i mit land til talsmand for, at den logiske konsekvens af et fravalg af den fælles valuta er en udelukkelse fra enhedsmarkedet. Lande kan ikke optræde side og side på et enhedsmarked med partnere, som forbeholder sig ret til at foretage konkurrencebetingede devalueringer for at opnå en kortsigtet fordel frem for deres naboer. Hvis vi lever i en union, er det en union, hvor solidariteten i disse spørgsmål skal være fremherskende.

Speciale
Hr. formand, meningen med denne debat er efter vor opfattelse, at de økonomiske retningslinjer og især de politiske handlinger indtil nu har været utilstrækkelige i forhold til virkeligheden; virkeligheden er den, at vi befinder os i en fase med økonomisk afmatning og et uacceptabelt arbejsløshedsniveau. Hvis man i denne situation ikke styrker det indre marked, hvis man ikke skaber opsving i investeringerne, hvis man ikke effektiviserer en aktiv arbejdsmarkedspolitik, kan denne afmatning blive til en ny recession, og ved at lade denne situation bestå kompromitterer man troværdigheden af de frister, vi står overfor. Dette er et politisk problem, ikke et teknisk. Jo mere man nærmer sig den tredje fase, den fælles valuta, som er helt nødvendig og skal opretholdes, desto mere indlysende virker det, at ØMU ikke er gennemført i sin helhed, og især at den økonomiske union ikke er gået fremad. Der findes i dag ikke så meget som kimen til styring af økonomien, det er kun i teorien, der sker en koordinering mellem medlemsstaterne, de store retningslinjer bliver ikke omsat til praksis, mens det netop er disse aspekter, der skal styrkes, uden at man opgiver at prioritere beskæftigelsen, som det skete ved den trepartskonference, som for nylig fandt sted i Italien. Det er pointen!
Vi må endelig være klar over, at sparepolitikken, fordi den er nødvendig, ikke kan dræbe udviklingen; dette er det fundamentale punkt, som det forekommer mig, at der er fuld bevidsthed om i drøftelsen og i dokumenterne fra fællesskabsinstitutionerne. Det er grunden til, at jeg finder det forkert at gøre Maastricht-kriterierne endnu strengere, som nogle ønsker. Det er derimod nødvendigt at gå tilbage til en intelligent fortolkning af artikel 104 c, som blandt andet siger, at offentlige investeringer skal renses for underskud, dette er et fundamentalt element. Jeg ved, at det er vanskeligt at fjerne underskuddene med et højt offentligt investeringsniveau og vanskeligt at nedsætte beskatningen af arbejdsindkomst, som hr. de Silguy sagde, men det er, hvad der skal gøres, og derfor er der behov for en koordinering mellem medlemsstaterne.
Jeg vil endvidere gerne, som hr. Santer slog fast i en erklæring for nylig, erindre om, at det er nødvendigt helt og fuldt at udnytte strukturfondene - 170 milliarder ecu - som tjener til investeringer og beskæftigelse. Det er nødvendigt, at Kommissionen og Rådet engagerer sig mere i dette aspekt.

Carlsson
Hr. formand, ærede kolleger! De økonomiske retningslinjer, der nu foreligger, er præget af forberedelserne til ØMU og den tragiske kendsgerning, at den europæiske model har skabt en situation, hvor 18 millioner mennesker er arbejdsløse, og 50 millioner er udstødte.
Det er tydeligt, at de nye arbejdspladser og fremtidens erhverv ikke vokser frem i det nuværende EU. Jeg er overbevist om, at et samarbejde om økonomisk stabilitet og en fælles valuta er det væsentligste bidrag, EU kan give til at skabe bedre forudsætninger for vor samlede konkurrenceevne, for vækst og dermed for nye arbejdspladser.
Denne proces har, endog i lande, som ikke i første omgang er kvalificerede til optagelse i ØMU, medført en god og i mange henseender nødvendig økonomisk omstilling. For den tid er forhåbentlig forbi, hvor budgetterne kunne udvides og politikerne købe sig popularitet ved på uansvarlig måde at vælte gælden over på kommende generationer.
Den strukturelle omstilling, hvis gennemførelse så godt som udelukkende påhviler de enkelte lande, er dog endnu langt fra tilendebragt. Det er medlemmerne af Økofin-Rådet og de ministre, der samles i Firenze, der skal sørge for at få ændret de nationale skatte-, social-, arbejdsmarkeds- og uddannelsessystemer og ikke blot tale om det. Det, som det gælder om for Unionen, og ikke mindst for os i Parlamentet, er at koncentrere arbejdet om liberaliseringer, ikke om nye, bekostelige reguleringer, der hæmmer udviklingen.
Jeg vil gerne understrege, at det fremgår af retningslinjerne, at det er nødvendigt at mindske udgifterne, og at skatteforhøjelser ikke er nogen fremkommelig vej, ikke mindst på grund af vor konkurrenceevne. Derfor absolut nej til høje skatter, Europaskatter og i særdeleshed den foreslåede Tobin-skat.
Der findes ingen hurtige og enkle løsninger på, hvordan man får bugt med arbejdsløsheden. Men vi burde kunne lære noget af andre landes erfaringer i stedet for at blive hængende i meningsløse politiske formuleringer og vage tanker om en beskæftigelsesunion, som har vist sig helt virkningsløs, i hvert fald sådan som den er blevet praktiseret i mit land.
De gamle strukturproblemer i Europa kan ikke negligeres. Der skal på kort tid gøres noget ved mangeårige forsømmelser, hvis vi skal bevare vor velstand. Og vi har hvidbogen, Essen-konklusionerne og disse retningslinjer; konklusioner og retningslinjer findes altså. Nu ønsker jeg færre smukke ord og flere konkrete beviser på, at EU's ledere virkelig mener målsætningen om at halvere arbejdsløsheden alvorligt.

Berès
Kommissionens henstillinger til Rådet om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik er for os en kilde til bekymring. De ser faktisk ud til at være bestemt af en strengt monetær indfaldsvinkel, hvor beskæftigelse og vækst kun betragtes som saldi.
En sådan indfaldsvinkel risikerer at føre os lige ind i muren. Prøv at se, hvad der foregår i Tyskland, men også i Belgien eller i Frankrig. Der vil ikke være nogen fælles valuta uden tilslutning fra befolkningerne: Valutaen har ikke nogen kraft i sig selv, den har en vigtig politisk dimension i sig, den er et element i det europæiske statsborgerskab.
Desuden siger erfaringen os, at overdrevne nedskæringer i virksomhederne i virkeligheden på længere sigt har modsat virkning, for de ødelægger den sociale samhørighed, som, hver enkelt er enig i, er et væsentligt element i konkurrencen. Denne virkelighed gælder på det makroøkonomiske plan. Men der tages ikke tilstrækkelig højde for den, og jeg spørger mig selv ud fra dette synspunkt om hvilken betydning, kommissær de Silguy, giver den »rimelige« lønudvikling, som han anbefaler.
Hr. Lamfalussy fortalte os i sin indledende tale, at vi måtte være villige til at påtage os de alvorlige problemer, som vi står overfor. Derfor kan vi ikke acceptere de økonomiske retningslinjer, der er foreslået af Rådet og Kommissionen. Rådet skal navnlig acceptere at opføre på budgettet og finansiere de fjorten store infrastrukturprojekter, der er foreslået af Jacques Delors, og som Parlamentet ihærdigt har krævet. Strukturpolitikken med hensyn til arbejdspladser skal klart kæmpe for en nedsættelse af arbejdstiden. Ud over den monetære rettroenhed er en simpel bekræftelse af en investeringspolitik med hensyn til infrastruktur og menneskelige ressourcer ikke tilstrækkelig. Man må fortælle hvordan og med hvilke midler.
Et ord om vores kollega, hr. Pérez Royos betænkning. Det forslag, den indeholder om en skat på valutaspekulation er væsentligt for det system, som vi ønsker at iværksætte. Europa må tage initiativ i den retning på det næste G7-møde.
Som konklusion er vi tilhængere af valutakursstabilitet, men det er vores politiske ansvar at gøre opmærksom på de betingelser, som Kommissionen og Rådet kræver af os for at forfølge dette mål. Kommissionens økonomiske retningslinjer er uacceptable. De er blevet skærpet af ØKOFIN-Rådet og giver sig udslag i afskedsansøgninger fra vores ledende medarbejdere over for valutamyndigheden og giver argumenter til modstanderne af den fælles valuta.

Thomas Mann
Hr. formand, hvad er europæernes budskab til de næsten 18 mio arbejdsløse? Er vi i stand til i stedet for kun at afgive højtidelige erklæringer, at løse konkrete problemer? Nye arbejdspladser på miljøområdet, i forbindelse med sociale tjenesteydelser, inden for informations- og kommunikationsteknikkerne er ikke i sig selv tilstrækkelige. Vi kommer ikke noget skridt videre med skænderier om kompetencen. Først når foranstaltningerne på europæisk plan er forbundet med foranstaltningerne i medlemsstaterne, opnås der effektive resultater.
Jacques Santers tillidspagt om beskæftigelse afskaffer på ingen måde den berettigede subsidiaritet. Ganske vist oprettes der ingen yderligere arbejdsplads som følge af et kapitel om beskæftigelse i den nye EU-traktat, men der skabes grundlag for en aktiv beskæftigelsespolitik. Kommissionen bør jo supplere og ikke erstatte medlemsstaternes foranstaltninger.
Det drejer sig således ikke om et nyt program i millionklassen, men derimod om i fællesskab vedtagne midler såsom strukturfondene, som bør koncentreres, så de bliver mere effektive. Rådet i Essen tog konkrete skridt med fastsættelsen af fem hovedområder, hvor der skulle sættes ind. Rådet i Madrid vedtog en reduktion af de regionale skævheder, også med henblik på at bekæmpe langtidsledigheden. Forskning og udvikling skal eftertrykkeligt fremmes, det samme gælder de små og mellemstore virksomheder, som skaber hovedparten af uddannelses- og arbejdspladserne i Europa. Vi har brug for mere fleksible arbejdstider, større investeringer i grund- og videreuddannelse, gennemførelse af lifelong learning og alt i alt en stabilitetspolitik. Man skal holde fast ved konvergenskriterierne og den tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union. Euroen som hård valuta vil bidrage til at sætte gang i investeringerne og skabe nye arbejdspladser i Europa.
Den sociale markedsøkonomi er og bliver Europas åndelige eksportsucces. Men begge dele skal harmonisere, den økonomiske del med en vækst i konkurrenceevnen og den sociale del, som på intet tidspunkt må stilles til disposition. Vi har en konsensusmodel og ingen konfrontationsmodel. I dette klima hører de pagter for arbejde, som skal tilstræbes, og hensynet til arbejdsmarkedsparternes interesser.

Hendrick
Hr. formand, jeg vil indlede med at henlede Parlamentets opmærksomhed på hr. Delors' hvidbog, som havde til opgave at opstille en plan for, hvordan 15 mio europæiske borgere kunne komme i arbejde igen inden år 2000, en ambitiøs opgave, men en opgave, som jeg mener, vi stadig bør videreføre. Samtidig har vi i Maastricht-traktaten en tidsplan for Den Monetære Union, som vi bør holde fast ved. Indtil for nylig tydede vækstprognoserne fra såvel Kommissionen og OECD faktisk på, at vi stadig muligvis kunne gennemføre opgaven med af få millioner af mennesker i arbejde igen inden år 2000.
Det, der optager mig, er den ændring, der har fundet sted i forbindelse med disse væksttal, og den sandsynlige indvirkning på arbejdspladserne. Arbejdspladserne vil efter min opfattelse ikke komme med så lave reviderede tal, og det, vi virkelig har brug for, er de foranstaltninger, der er skitseret i den beslutning, Parlamentet vil få forelagt om kort tid, således at disse arbejdspladser skabes. En moderat vækst vil i sig selv ikke skabe disse arbejdspladser. Det, der er klart, er, at faldet i antallet af personer, der betaler indkomstskat som følge af den øgede arbejdsløshed og det øgede antal personer, der er afhængige af socialsikringsydelser, i alvorlig grad vil påvirke gennemførelsen af EU-medlemsstaternes målsætninger med hensyn til gæld og underskud, og jeg gør navnlig medlemmerne opmærksom på situationen i Tyskland. Kun ved at få folk i arbejde igen, få folk til at betale skatter, nedbringe udgifterne til hele den sociale sikring vil vi rent faktisk kunne opfylde disse kriterier vedrørende gæld og underskud og få arbejdspladser og den fælles valuta på samme tid.
Vi ved, at vækst ikke garanterer arbejdspladser, men uden vækst vil der slet ikke blive skabt arbejdspladser. Hr. Santer forelagde os en række tillidsskabende foranstaltninger, som for øjeblikket forekommer mange at være et bondefangertrick. Det, vi har brug for, er de foranstaltninger, der er skitseret i vor beslutning, med henblik på at få den reelle vækst og de reelle arbejdspladser, vi har så hårdt brug for i Europa.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand, jeg har opmærksomt lyttet til alle indlæggene og med særlig stor interesse til kommissæren, hr. de Silguys indlæg. Jeg er enig med Kommissæren i, at det må undgås, at den fælles valuta skaber et brud mellem rige og fattige medlemsstater, men desværre må jeg konstatere, at denne udtalelse ikke er sammenfaldende med den franske regerings erklærede hensigt - som kommissæren delvis har overtaget - om at undersøge muligheden for at udbetale fællesskabsstøtten i devalueret valuta og, hvad der er endnu værre, at gøre modtagelse af strukturmidler betinget af en sanering af de offentlige finanser.
Disse to foranstaltninger - navnlig den sidstnævnte - er, ud over at de mangler retsgrundlag i traktaten, i klar strid med den førstnævnte udtalelse, da de ville tilføje nye sanktioner til den sanktion, det i sig selv udgør at blive udelukket fra den hårde eurokerne, og fordi den vil gøre det vanskeligere for de lande, der midlertidigt står uden for, at få adgang til det fælles marked og alt i alt ville øge forskellene og dermed skabe det brud, som kommissæren ønsker at undgå.
De spanske repræsentanter tilslutter sig oprettelsen af en valutakursmekanisme, som kan fremme konvergensprocessen i de lande, der ikke deltager i euroen, og beskytte de valutaer, der ikke deltager i systemet, mod ydre pres. Men vi vil aldrig kunne tilslutte os indførelsen af sanktioner, som vil vanskeliggøre konvergensprocessen og gøre det vanskeligere for de lande, der i en første fase står uden for den fælles valuta, at få adgang til at deltage heri.

Metten
Hr. formand, økonomisk vækst er ikke noget universalmiddel mod alle Den Europæiske Unions problemer, men tilstrækkelig vækst er dog en absolut nødvendighed for at realisere de to vigtigste målsætninger i øjeblikket, beskæftigelse og Den Økonomiske og Monetære Union.
Det første, vi kan forvente af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, er, at de angiver, hvilken kurs der skal følges for på kort sigt at opnå tilstrækkelig vækst. Det er derfor simpelthen forbløffende, at hverken Kommissionens version eller ØKOFIN's version gør det. Hvad der er endnu værre, hvis henstillingerne i deres nuværende version blev overholdt strengt og koordineret, så ville den i forvejen stagnerende vækst blive bremset endnu mere. Det vigtigste problem synes at være, at Kommissionen og Rådet lever i en endimensional udbuds-økonomisk verden, hvori begrebet efterspørgsel er erklæret fuldstændig tabu. Indvirkningerne af henstillingerne i de overordnede retningslinjer på den effektive efterspørgsel tages derfor ikke i betragtning. Medlemsstaternes konvergensprogrammer vil blive revideret, og hvilken kumulativ virkning alle de programmer, der er tilpasset de nedadgående økonomiske udviklinger, vil have, ved vi således tidligst ved årets udgang. Åbenbart er endnu ikke alle klar over, at 90 % af Unionens bruttonationalprodukt tjenes inden for selve Unionen og kun 10 % med ekstern handel. Hvis Kommissionen og Rådet anbefaler alle medlemsstater en række foranstaltninger, der mindsker efterspørgslen, hvor skal den vækstimpuls så komme fra, som skal hjælpe med at realisere beskæftigelse og ØMU? Af de 10 % af Unionens BNP, som vi tjener med eksport ud af EU, i en kontekst med streng monetær politik, med henblik på endnu lavere inflation, medens BIS allerede advarer mod deflation? Ved at ignorere den fleksibilitet, som findes i ØMU-kriterierne, og ved at pålægge alle medlemsstater et unødigt ekstremt besparelsesprogram i modstrid med konjunkturen? Og ved at moderere lønningerne i alle medlemsstater, således at den nationale købekraft og dermed de indre europæiske eksportmuligheder næppe vokser mere?
Hr. formand, hvis vi i vort fælles beslutningsforslag udtaler, at Kommissionens og Rådets holdning er urealistisk og utilstrækkelig, så har vi udtrykt os alt for venligt. Den er farlig for Unionen og bør derfor afvises.

Rönnholm
Hr. formand, vi taler her i dag om at komme videre med vores fælles projekt, en fælles valuta for Europa. De europæiske borgeres tillid til ØMU'ens berettigelse er en forudsætning for, at projektet kan komme videre. De store medlemslande spiller i denne sammenhæng en vigtig rolle. Renteniveauet er et godt eksempel på dette. Renteniveauet for ankervalutaen skal sænkes, inden renterne eksempelvis i mit hjemland, Finland, kan falde, selvom Finland har den laveste inflation i Europa.
I Finland har man drøftet tilknytningen til den europæiske valutakursmekanisme. Inden tilknytningen vil man i Finland sikre sig, at ankervalutaen, den tyske mark, ikke bruges til at fremme nationale interesser, som det var tilfældet i begyndelsen af 1990'erne, da den tyske centralbank var nødt til at opretholde et urealistisk højt renteniveau for at forhindre, at de inflatoriske virkninger af politikernes valgkampagne påvirkede værdien den tyske marks værdi. Det førte jo til hele EMS-systemets sammenbrud, og de svage lande lider stadig under det i form af en høj arbejdsløshed.
Under ØMU-debatten har vi talt om de nødvendige besparelser i den offentlige sektor. Af hensyn til ØMU'ens fremgang er det imidlertid vigtigt, at man ikke misforstår begrebet. Offentlige besparelser betyder ikke, at alle skal spare. Tværtimod, de dele af den private sektor, som har penge, skal både investere og forbruge. Det vil bidrage til stabilitet i de offentlige budgetter, og der vil komme flere arbejdspladser, flere skatteindtægter og færre af de udgifter, som skyldes arbejdsløsheden.

Katiforis
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Det Europæiske Monetære Institut, mine damer og herrer, jeg vil koncentrere mig om et enkelt punkt ud af alle de punkter, vi drøfter, et meget vigtigt punkt, som hele den fælles valutas succes måske afhænger af. Det drejer sig om forholdet mellem de lande, der deltager, og de lande, der ikke deltager i den første gruppe, hvor den fælles valuta indføres.
Den betænkning, vi her taler om, er af højeste kvalitet, og vi bør takke hr. von Wogau for den bredde, der har præget hans arbejde. Der er imidlertid endnu forskellige punkter, som ikke er blevet afklaret i løbet af denne debat, og jeg vil her nævne nogle af disse.
For det første vil de lande, som ikke kommer med i den første gruppe, opleve en forværring af betingelserne i traktaten, eftersom stabilitetspagten, den såkaldte Waigel-pagt, drøftes meget intenst. Waigel-pagten er en forværring, og det har ingen betydning, om den vedtages mellem landene i den første gruppe. Det, der betyder noget, er, at den er en forværring og vil gøre betingelserne langt sværere for den gruppe lande, der følger efter.
Men for at gøre en lang historie kort, mener jeg, at det vigtigste, vi bør beskæftige os med i denne sag, er Den Europæiske Centralbanks stilling, som vil støtte ikke-deltagende landes valutaer, når de er i fare, men - som man har sagt - kun så meget, at euro-valutaens stabilitet ikke sættes på spil. Og dette er helt korrekt. Ingen har lyst til at bringe euro-valutaens stabilitet i fare allerede i begyndelsesfasen og ofre den til fordel for de valutaers stabilitet, der står midlertidigt udenfor. Men det behøver heller ikke komme så vidt, for enhver intervention fra Centralbankens side for at støtte en valuta kan foregå »steriliseret«. Det er et spørgsmål om en retfærdig fordeling af renteomkostningerne, om en ændring af den rente, der kræves hertil, for at undgå at de ikke-deltagende medlemsstaters økonomi belastes for meget. Dette er noget, som jeg vil anmode Kommissionen og Det Europæiske Monetære Institut om at tage i betragtning.

Caudron
Hr. formand, kære kolleger, tre dage efter topmødet i Firenze skulle Europa-Parlamentet give udtryk for den økonomiske situation i Unionen og dens økonomiske og sociale perspektiver. Hertil havde vi kun den mundtlige forespørgsel og det er således i den forbindelse, at jeg har to minutter - ja virkelig to små minutter - til at gentage min utilfredshed over for Kommissionens og Rådets alt for liberale rettroenhed. Budgetmæssig strenghed, bekæmpelse af inflationen, fleksibilitet i arbejdet og altid mere konkurrence, det er ikke de sande og gode opskrifter på at få Europa ud af sin dybe nuværende krise, der, skal jeg erindre om, omfatter 18 millioner arbejdsløse, 50 millioner fattige, en for lille indre efterspørgsel, manglende tillid, faldende investeringer og for høje renter. Disse opskrifter har spillet fallit.
For de franske socialister skal man derimod begunstige den økonomiske vækst, ophøre med at bekæmpe inflationen, der er næsten ikke eksisterende, og endelig omfordele overskuddet til investeringer for at skabe arbejdspladser, iværksætte en relanceringspolitik på basis af Jacques Delors' hvidbog, nedsætte arbejdstiden for bedre at fordele arbejdet mellem borgerne. Endelig skal man med regeringskonferencen give Europa en social og navnlig politisk dimension.
Det økonomiske Europa, der snart får en fælles valuta, vil virkelig få brug for at være politisk styret af en regering. Det er uden tvivl en anden diskussion, men manglen på et politisk Europa er naturligvis ikke uden betydning for de nuværende dårlige økonomiske og sociale resultater i Unionen, som i offentlighedens øjne fordømmer den.

Lamfalussy
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg har med opmærksomhed lyttet til indlæggene. Jeg er naturligvis ikke i stand til at besvare hvert enkelt spørgsmål, der er stillet mig. Lad mig dog sige to ord om EMS II og arbejdsløsheden, to temaer, der praktisk talt har været nævnt i alle indlæggene.
Hvad angår EMS II vil jeg gerne bekræfte det, som hr. de Silguy har sagt: Målet er ikke enkelt, det er dobbelt. På den ene side må man sørge for, at det indre marked kan fungere rimeligt. På den anden side drejer det sig om at lede vejen for dem, der midlertidigt er udenfor, således at de kan tilslutte sig førsteholdet. Det spørgsmål, som vi alle stiller os selv, er følgende: Hvordan kan vi håbe, at EMS II kan opfylde dette dobbelte mål, når den første EMS gennemgik en meget alvorlig krise i 1992-1993?
Mit svar er simpelt: Jo, vi har håb, af en række grunde. Den første grund: Man skal ikke sammenblande kriserne i 1992-1993 med EMS'ens sammenbrud. EMS'en er ikke brudt sammen. Den er blevet rystet. Men de, der er blevet i EMS'en har registreret en meget mindre flygtighed i valutakurserne end dem, der er blevet udenfor. Den anden bemærkning: Vi er i stand til at drage en lære af erfaringen, og det projekt, der for øjeblikket undersøges, og som vil modnes imod slutningen af året, opfylder punkt for punkt manglerne ved EMS'en i 1992-1993. Den tredje bemærkning: Konvergensprocessen er i langt højere grad i gang, end den var på krisetidspunktet i 1992-1993. Den fjerde bemærkning: Man taler altid om farerne ved asymmetriske chok. Faktisk fik man et, det var den tyske genforening. Det er i det mindste ikke fænomener, der gentager sig, håber jeg.
Desuden vil jeg gerne bemærke, at faren tidligere ikke så meget har været chokkenes asymmetriske form, men snarere den asymmetriske form for reaktioner, navnlig politiske. Man kan erindre om de forvirrede reaktioner på chokkene før oliekrisen i 1970'erne.
Af alle disse grunde har jeg tillid til, at EMS II kan fungere rimeligt. Jeg vil dog fastholde et fundamentalt punkt, nemlig at EMS II kun kan være et overgangsforslag eller et midlertidigt forslag, og at den endelige løsning på de ustabile valutaer er den monetære union. Derfor er EMS II ikke en erstatning for den monetære union.
Til sidst to ord om arbejdsløsheden. Jeg har altid i alle mine indlæg anerkendt vigtigheden af at behandle arbejdsløshedsproblemet. Jeg har aldrig lagt skjul på min bekymring i den forbindelse, og det vil jeg ikke gøre. Men jeg vil advare mod en fristelse, som jeg har bemærket her og der, omend ikke systematisk, til at sætte lighedstegn mellem forberedelserne til den monetære union, ja selve den monetære union og den stigende arbejdsløshed.
Selv om denne fristelse findes, tror jeg, at den snyder en, fordi den svarer ikke til den historiske realitet. Den tendentiøse stigning i arbejdsløsheden, der er en tung tendens, begyndte i Europa i 1970'erne på tidspunktet for oliekrisen. Den er steget i omfang imod slutningen af 1970'erne og er accelereret i 1980'erne, dvs. på et tidspunkt, hvor der ikke engang var tale om en monetær union. Man var endda meget langt fra Maastrichtforhandlingerne. Derfor tror jeg, at vi må analysere dette problem, sådan som det er, i al sin alvor og ikke skabe en årsagsforbindelse, der er for let at udnytte.

Formanden
Hr. Cox har bedt om ordet, men da afstemningstiden skal til at begynde, vil jeg bede ham fatte sig meget kort og kun at tage ordet, hvis der er tale om bemærkninger til forretningsordenen, da jeg endnu mangler at give ordet til hr. Macciotta for Rådet og hr. de Silguy for Kommissionen.

Cox
Hr. formand, De har foregrebet det, jeg gerne ville sige. Jeg glæder mig over, at hr. Lamfalussy har fremsat sine afsluttende bemærkninger, men jeg må insistere på, at Parlamentet også hører de andre institutioner. Vi har stillet direkte spørgsmål, og vi bør have direkte svar, inden vi går over til afstemningen.

Macciotta
Hr. formand, det er også for mig ret vigtigt at svare på de enkelte bemærkninger: jeg vil derfor koncentrere mig om nogle generelle betragtninger. For det første overvejelser af institutionel art; der eksisterer utvivlsomt i forholdet mellem de forskellige europæiske institutioner en objektiv vanskelighed, som fører til spændinger og på langt sigt kan være en hindring for integrationens udvikling: det er et underskud i kommunikation, som bliver til et underskud i deltagelse og demokrati. Det vil være nødvendigt at finde en måde at inddrage Europa-Parlamentet, men jeg vil også sige de nationale parlamenter, i beslutningsprocesserne i Det Europæiske Fællesskab. Der er ikke tale om en formel indrømmelse, men om et reelt krav, som det er i alles interesse at reagere på med formålstjenlige institutionelle ændringer, som Regeringskonferencen i hvert fald er opmærksom på.
Derefter nogle bemærkninger om selve indholdet: gennemførelsen af ØMU vil bidrage til at styrke de nødvendige forudsætninger for at skabe et nyt opsving for Europas økonomiske og sociale udvikling ved at gøre den mere konkurrencedygtig i forhold til de andre store økonomiske områder i verden, og den vil således gøre det muligt at accelerere processen med skabelse af nye arbejdspladser. For beslutsomt og troværdigt at arbejde hen mod denne proces er det således nødvendigt og konsekvent med det prioriterede mål igen at mindske arbejdsløsheden. I den forbindelse vil jeg gerne sige til hr. Martinez, at det ikke er nyttigt at holde sig uden for valutakursstabiliteten, hvilket fremgår af erfaringerne i Italien, som ikke har gennemført en konkurrencebegrundet devaluering, men i 1992 og fra 1994 til 1994 har oplevet en voldsom ustabilitet, som det først nu er ved at komme ud af gennem anstrengelser og beslutsomhed. En stabil makroøkonomisk ramme er således ikke i sig selv tilstrækkelig til at sikre skabelsen af nye arbejdspladser. Det er nødvendigt for at få arbejdsløsheden ned på et rimeligt niveau at gennemføre bredere indgreb på det strukturelle plan, der kan forbedre markedernes funktion, især arbejdsmarkedets. Der er bindinger og mål, som der ikke kan gives afkald på: for det første skal modellen for social sikring - der som sagt er noget kendetegnende for Europa - forsvares og bevares, men på baggrund af den europæiske befolknings ændrede sammensætning med hensyn til aldersgrupper og erhvervsmæssig uddannelse er det for at gøre dette nødvendigt at revidere den, så den bliver mere effektiv, og ligheden omdefineres.
For det andet er det nødvendigt at øge investeringerne i menneskelig kapital, som udgør vort kontinents største rigdom, idet vi styrker og forbedrer uddannelsessystemerne og erhvervsuddannelserne. For det tredje er det nødvendigt med konkrete foranstaltninger til fordel for de mindre begunstigede grupper - de unge, kvinderne og de langtidsledige - for at lette deres indtræden eller genindtræden på arbejdsmarkedet.
Beskæftigelsesspørgsmålet er en prioritet for Den Europæiske Union. Det Europæiske Råd i Firenze sidst på ugen vil i det væsentlige være koncentreret om dette emne med det mål at gøre strategien i kampen mod arbejdsløsheden endnu mere konkret og effektiv, den strategi, hvis hovedlinjer blev fastlagt ved de forudgående europæiske råd, begyndende med det i Essen. Den trepartskonference i Rom, som det italienske formandskab i sidste uge havde taget initiativet til, viste, at hovedlinjerne i denne strategi har bred tilslutning fra de sociale parter. Det er nødvendigt at styrke denne enighed, for det er en helt nødvendig forudsætning for at gøre denne strategi mere effektiv og virkningsfuld. Styrkelsen af enigheden gennem dialog og koordinering ligger også til grundlag for den arbejdets tillidspagt, som hr. Santer har lanceret.
Vi er overbevist om, at Det Europæiske Råd i Firenze vil være i stand til at give ny inspiration til strategien i kampen mod arbejdsløsheden, og at den beslutsomme gennemførelse af denne strategi hurtigt vil føre til konkrete resultater. Makroøkonomiske politikker, der sigter på en stabil, ikke inflationær, stabil vækst, står ikke i modsætning til målet om vækst i beskæftigelsen, men er tværtimod den helt nødvendige forudsætning for at nå dette mål. I den forbindelse søges og gennemføres der også i alle medlemsstaterne skattepolitikker, der kan reducere skattetrykket på arbejdsindkomster, som der er udtrykt ønske om i løbet af denne debat. Dette mål er ikke i modstrid med kravet i Rådets forslag til beslutning om nu at nedsætte det samlede skattetryk: der er tale om en tilsigtet omfordeling af skattebyrden.
Det mål, vi har sat os, er vanskeligt og kræver en kollektiv indsats på alle niveauer, men det er ikke et mål, der kan gives afkald på, og Den Europæiske Unions fremtid afhænger af, at det nås.

Formanden
Jeg takker rådsformanden. Hr. de Silguy har ordet for Kommissionen.

de Silguy
Hr. formand, jeg har ikke til hensigt på nogle få minutter at besvare alle de spørgsmål, der er blevet stillet, men jeg vil gerne komme med to bemærkninger, den ene vedrørende valutaen og den anden arbejdsløsheden.
Hvad angår valutaen vil jeg sige: «Lad os gøre det af med tvivl og misforståelser«. Euroen vil se dagens lys den 1. januar 1999, der er ingen tvivl på dette punkt. Debatten har for øvrigt ændret natur i den europæiske offentlighed i de seneste uger og endda måneder. I dag drejer det sig ikke, om euroen er god eller dårlig, om vi får den eller ikke. I dag drejer det sig om at vide, hvordan vi skal forberede os, for at alle får flest mulige fordele af det.
For at forberede sig på euroen må man naturligvis fortsætte konvergensindsatsen - det er der talt længe om i dag. Der må også indføres et europæisk monetært system igen. I den forbindelse vil jeg henvise til det, som formanden for EMI sagde herom og svare hr. García, at Kommissionen aldrig har sagt, at den ville gøre strukturfondene betinget af overholdelse af makroøkonomiske kriterier. Den har kun sagt, at den efterkom et positivt krav fra flere medlemsstater om at gennemføre en undersøgelse af dette spørgsmål, hvilket er meget anderledes.
For at forberede sig må der - og dette punkt, synes jeg, er væsentligt - oprettes en stabilitetspagt, for det nytter ikke at være klar på »D«-dag, hvis vi for øvrigt ikke er i stand til at få nogle retningslinjer for god adfærd og retningslinjer for »sund forvaltning« gennem hele perioden for den monetære union. Jeg skal tilføje, at til dette formål må man føre politikker, der er troværdige, men også socialt acceptable. Disse to punkter er meget vigtige.
For at forberede os til euroen må vi også gennemføre en juridisk forordning. Kommissionens forslag i den forbindelse vil meget snart blive meddelt. Dette punkt er vigtigt for at sikre den juridiske sikkerhed, som operatørerne, virksomhederne og markederne generelt kræver af os.
Og til sidst, og jeg besvarer her mange spørgsmål, der er blevet stillet i dag, må vi også ved en kommunikationsindsats, som vi gennemfører i tæt samarbejde med Parlamentet, overbevise offentligheden om nødvendigheden af euroen, men også forberede den psykologisk på ændringen og forsikre den om betingelserne for denne overgang. Som De ser, er den opgave, som vi skal påtage os for at nå frem til euroen, enorm, men den er også spændende i det omfang, hvor det i dag drejer sig om at forberede sig og ikke længere at overveje.
Min anden bemærkning vedrører beskæftigelsen. Beskæftigelsen skal mobilisere hele vores energi. Da det er prioriteten for vores politik, må beskæftigelsen være centrum for vores bekymringer. Da Kommissionen forelagde sine overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, erindrede jeg om, at de var baseret på tre ting: Vækst, stabilitet og beskæftigelse. De tre elementer er uadskillelige og skal forblive det. Derfor undrer jeg mig over den kritik, der er fremkommet over for Kommissionens forslag vedrørende de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, for denne kritik får mig til at tænke på, at den alternative formel ville være inflation og underskud, og så vidt jeg ved, er der aldrig nogen af de to ting, der har skabt arbejdspladser. Jeg ville mene, at hvis underskud skabte arbejdspladser, ville Europa i dag sandsynligvis være i en situation med overbeskæftigelse.
Når det drejer sig om euroen må man også her fjerne misforståelserne. Euroen betyder mindre arbejdsløshed, simpelthen fordi euroen forudsætter sanering af de offentlige finanser, og jeg skal i den forbindelse erindre om, at 40-50 % af husholdningernes opsparing bruges i dag til at finansiere vores offentlige underskud. Disse penge ville være brugt bedre til at støtte investeringen og forbruget, og således til at skabe arbejdspladser. Men euroen er også afslutningen på valutakurssvingninger og dermed slutter jeg mig til mange af de bekymringer, der er givet udtryk for i dag. Jeg skal erindre om, at valutakurssvingningerne i 1995 kostede Europa et halvt vækstpoint og halvanden million arbejdspladser. Også her vil euroen være et betydeligt bidrag til vores arbejdsløshedsproblemer.
Jeg er bevidst om, at selv om euroen er en absolut nødvendig betingelse, er den ikke desto mindre en utilstrækkelig betingelse, som skal suppleres. Her er det interessant med de strukturpolitikker, der skal føres, men disse henhører frem for alt under medlemsstaternes ansvar, idet Europa dog skal spille en rolle som drivkraft. Forslagene fra formanden, hr. Santer, går i den retning og vil blive diskuteret i Firenze.
Jeg vil meget hurtigt nævne tre punkter, der forekommer mig vigtige, og som besvarer nogle spørgsmål, der er blevet stillet i dag. Blandt forslagene i Santer-pagten figurerer driften af det potentielle indre marked, det sker navnlig ved styrkelsen af konkurrenceevnen for de små og mellemstore virksomheder. Man finder også her ideen til en styrkelse af de store infrastrukturprojekter, og Kommissionen vil selv fastholde den hastende karakter af iværksættelsen af de transeuropæiske net, for det er utilstedeligt, at de midler, der eksisterer, ikke er blevet frigjort til dette formål fire år efter beslutningerne i Essen. Her figurerer endelig den nødvendige reform af beskæftigelsessystemerne. Hvis den væsentlige opgave i denne sammenhæng påhviler medlemsstaterne, kan Europa også her spille en nyttig rolle som drivkraft.
Vores aktion er således sammenhængende, den er global og begrundet, og en resolut støtte vil være betingelsen for en tilbagevenden til tillid og således en tilbagevenden til vækst.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Afstemning
Desama
Fru formand, da Parlamentet, som man måtte forvente det, har forkastet ændringsforslag nr. 1, vil jeg gerne henvende mig til alle mine kolleger i Parlamentet og anmode dem om i det mindste til gengæld at støtte ændringsforslag nr. 5, der er indgivet af Gruppen Union for Europa, fordi vi således trods alt vil markere en vis vilje i Parlamentet til at gå i den retning, som hr. Macartney ønsker.

Macartney
Fru formand, som ordfører vil jeg gerne sige, at jeg er meget skuffet over afstemningen om ændringsforslag nr. 1, og jeg mener, at Parlamentet har grund til at skamme sig over det. Som opvejning herfor kan vi i det mindste vedtage ændringsforslag nr. 5, som indsætter ordet »betydelig«, der ikke har nogen lovskraft. Men lad os i det mindste indsætte det. Jeg støtter således ændringsforslag nr. 5, selv om det er meget, meget svagere, og Parlamentet lige har gjort sig selv til grin.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Cornelissen
Fru formand, jeg har en bemærkning om afstemningens rækkefølge. Det forekommer mig at være logisk at stemme om de to ændringsforslag fra Udvalget om Transport og Turisme, nr. 59 og 60, før nr. 64 og 65 i betragtning af indholdet og i betragtning af den kendsgerning, at Udvalget om Transport og Turisme mener, at de er mere vidtgående.
Fru formand, må jeg bede alle kolleger, som synes, at der skal findes en løsning på problemet med kødannelser, om endnu en gang at se ordentligt på disse ændringsforslag nr. 59 og 60.

Desama
Fru formand, ændringsforslagene fra Udvalget om Transport og Turisme går bestemt ikke videre end de andre, da de nøjes med at retablere Kommissionens oprindelige tekst.
(Ved successive afstemninger vedtoges de to forslag til lovgivningsmæssig beslutning)

Gasòliba i Böhm
Fru formand, jeg vil gerne takke medlemmerne af udvalget for deres støtte under udarbejdelsen af denne betænkning og helt specielt for den berigelse, som diskussionerne i udvalget har givet mig.
Jeg mener, at man kan stemme om betænkningen og ændringsforslaget samtidig, idet der ikke er andre ændringsforslag, men jeg vil gerne komme med følgende tekniske præcision. Vi har i udvalget accepteret et ændringsforslag fra fru Randzio-Plath vedrørende punkt 10, men ved en fejltagelse er anden del, der henviser til Det Europæiske Monetære Instituts rolle medtaget.
Der skal således stemmes om betænkningen og ændringsforslaget samtidig, men ikke anden del af ændringsforslaget.
Det lyder omtrent således:
»understreger behovet for, at en afbalanceret blanding af forskellige politikker samordnes med de monetære myndigheder«.
(FR) Det er således ikke nødvendigt at stemme om anden del.

Thyssen
Fru formand, jeg synes, at vi gennemgående betjenes fortræffeligt af vore oversættelsesafdelinger, men jeg vil alligevel gerne bede om, at den nederlandske version af hr. Gasòlibas betænkning kontrolleres endnu en gang. Deri findes der nemlig fire oversættelsesfejl, og det går hele tiden tilbage til den samme forkerte rod. »Fiscal policy« oversættes til »fiscaal beleid« i stedet for til »begrotingsbeleid«. »Fiscal consolidation« oversættes hele tre gange forkert til »fiscale consolidatie«. Det er ikke første gang, at denne fejl forekommer, hr. formand, jeg vil således bede om, at ikke blot denne betænkning kontrolleres med hensyn hertil, men at oversættelsestjenesten i al almindelighed gøres opmærksom herpå, således at de ved, at »fiscal« på engelsk kan oversættes til to forskellige ting på nederlandsk.

Formanden
Tak, fru Thyssen. Vi vil ikke alene rette fejlene, men bestræbe os på, at disse fejl ikke gentager sig.
(Da ingen modsatte sig indgivelse af det mundtlige ændringsforslag, sattes det under afstemning)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Ahern
Dette er en fremragende betænkning, som havde til hensigt at gøre en konkret forskel gennem sit forslag om energieffektivitet, der ved at bidrage til at nedsætte CO2 -emissionerne også tager fat på spørgsmålet om klimaændringer.
Gruppen De Grønne støtter alle ordførerens ændringsforslag, og jeg er enig med hr. Macartney i, at det er en skamfuld dag, når Parlamentet ikke kan træffe direkte konkrete foranstaltninger i forbindelse med et simpelt, ligefremt spørgsmål som energibesparelser.
Betænkning af Linkohr
Holm
Jeg kan ikke stemme for, at EU skal bruge en masse penge på forskning, som ikke er i overensstemmelse med De Grønnes forslag. Det gælder bl.a. forskning inden for luftfartsindustrien, hvor det af teksten fremgår, at flytrafikken vil blive fordoblet iden for de nærmeste femten år. Fly er ikke nogen miljøvenlig transportform. I stedet bør der tilføres forskningen i hurtigtog større ressourcer. Dette indgår ganske vist også i forslaget, men jeg ønsker betydelig større bevillinger hertil.
Der er dog flere andre områder og mål, som jeg synes er gode, og jeg stemmer for ændringsforslagene vedrørende disse, bl.a. om nedskæring af bevillingerne til nuklear sikkerhed med 10 millioner ecu. Erfaringerne viser desværre, at disse penge går til fortsat anvendelse af kernekraft og til at skabe en falsk forestilling, bl.a. i de østeuropæiske lande, om at kernekraften er sikker. Kernekraften er ikke sikker, og vi bør i stedet investere penge i de vedvarende energikilder for at slippe for kernekraften.
Jeg stemmer imod ændringsforslag 50-51, da disse ændringsforslag ikke fjerner pengene til Euratom. Ændringsforslag 55-57 stemmer jeg for, da Euratompengene i forbindelse med disse går til støtte til vedvarende energikilder.

Malerba
I forbindelse med genfinansieringen af det fjerde rammeprogram flyttede fru Cresson det politiske mål med den europæiske forskning i integration og samhørighed til nye mål: - støtte til den europæiske industris internationale konkurrenceevne; - forskningstemaerne skal være forståelige for de europæiske borgere; - samordning af nationale initiativer med Fællesskabets.
De tre temaer, der blev rejst af hr. Linkohr, er meget relevante, men bortset fra det særlige tema og prioriteten af hvert af dem mener jeg, at Parlamentet ved denne for korte drøftelse bør give et forhåndssignal til Kommissionen om udformningen af det femte rammeprogram. For mit vedkommende vil jeg foreslå, at man ved denne lejlighed tager et yderligere skridt ved at afsætte en procentdel af det samlede budget til projekter præget af den teknologiske udfordring, de såkaldte challenge led projects .
Et challenge led project er karakteriseret ved: - høj risiko, som ikke kan tages på nationalt niveau; - mulighed for at fremme en multidisciplinær dynamik og internationalt samarbejde (hvor Europa har interesse i at tale med en stemme); - at svare til en reel teknologisk udfordring, og succes'en, når den kommer, fører til en væsentlig økonomisk eller samfundsmæssig forbedring (breakthrough) .
Et challenge led project er ikke et projekt med integration af eksisterende teknologier. Eksempler på udfordringer - men kun eksempler - er: - toget, der svæver magnetisk, eller det superledende kabel; - det supereffektive batteri (alle teknikker til genanvendelig energi begrænses af batteriproblemer); - vacciner, som forebygger sygdomme: de ruinerer de farmaceutiske virksomheder, men kræver alligevel store investeringer.
Uden at tøve burde man i Parlamentet og i Kommissionen begynde at overveje de vigtigste teknologiske udfordringer og - idet man vælger et eller flere temaer - bør man inden for rammerne af det femte rammeprogram sørge for et europæisk budget til dette, som kan sikre det specifikke program gennemførelse og især europæisk synlighed. Kommissionen bør ikke lade sig binde af inertien, af kun at lave det, man er godt forberedt på og ved, man kan gøre godt... Hvis vi vil skabe fornyelse, må vi være parat til at begynde forfra hele tiden.
I mellemtiden må vi klare os med task forces !

Vaz da Silva
Den økonomiske styrkelse af det fjerde rammeprogram på området forskning og teknologisk udvikling (1994-1998) er, når det ledsages af en evaluering af aktionerne, af den største betydning for at sikre Europas konkurrencedygtighed.
Jeg gør opmærksom på, at området forskning og teknologisk udvikling er særlig følsomt for et land som Portugal.
Med indførelsen af begrebet task force , der principielt er interessant, forstyrrer Kommissionen på en vis måde den balance, der er opnået i forbindelse med fastsættelsen af det fjerde rammeprogram. Ved at satse på store projekter inden for anvendt forskning risikerer den at svække samhørigheden, idet de mindst udviklede lande hindres i at deltage så aktivt, som de ønsker og har behov for, i EU-støttede projekter.
Det er nødvendigt, at alle medlemsstaterne kan være med til at definere de fremtidige task forces, men det er også vigtigt, at der fremover tages hensyn til de prioriteringer, der er fastlagt i det fjerde program.
Jeg tilslutter mig ordførerens forslag om at fokusere indsatsen og lægge særlig vægt på så vigtige områder som multimedier til undervisningsbrug og vandressourcer.
Multimedier til undervisningsbrug er den trojanske hest, der kan bekræfte den europæiske identitet, og Den Europæiske Union må nødvendigvis drage de nødvendige konklusioner heraf.
Indførelsen af området forskning i landminer bør vinde fuld tilslutning. Problemet er mig velkendt, da disse miner i nogle af Portugals broderlande - Angola og Mozambique - udgør en svøbe, der stadig koster mange liv blandt de yngste generationer i disse lande i det portugisisktalende samfund, der har så meget at bidrage med til vort samfunds fremtid.
Jeg støtter ændringsforslagene vedrørende prioritering af multimedier, men jeg understreger, at de kun kan blive operative på baggrund af den af Kulturudvalget foreslåede budgetforhøjelse. Jeg støtter alle de ændringsforslag, der slår til lyd for at koncentrere de prioriterede emner, ændringsforslaget om miner og det ændringsforslag, der opfordrer til en bedre og mere permanent mellemtjenstlig struktur.

Wolf
Vi som Grønne anser en effektiv forskningsstøtte, som ikke lader sig forstyrre af cykliske sparekrav og endog snarere anticyklisk netop skaber grundlagene for fremtidige udviklinger og fremskridt, når konjunkturcyklusen indicerer, at de indførte innovationer er udtømte, for at være et centralt element i enhver fremtidssikret økonomisk politik.
Vi beklager derfor særdeles meget, at den foreslåede forhøjelse af midlerne til det fjerde rammeprogram for forskning, som vi vil støtte, når vi end har lejlighed til det, endnu en gang er uløseligt forbundet med retningsgivende afgørelser, som er uacceptable for os, og som belaster og blokerer fremtiden i stedet for at åbne den. Heriblandt hører midlerne til Euratom, til fusionsforskningen, til rumfarten, som i givet fald først vil kunne udnyttes om 50 år, men også den ensidige orientering mod forskningsprojekter i storindustrien eller den hensynsløse orientering mod den bioteknologiske forskning uden en tilstrækkelig risikokontrol.
Vi beklager dette og opfordrer Parlamentet til i forbindelse med lignende afgørelser i fremtiden at finde en procedure, som gør det muligt for os (og andre) at fremkomme med vor indholdsmæssige kritik på en passende måde uden derfor at være nødt til generelt at forkaste så at sige hele EU's forskningspolitik.
Betænkning af Sindal
Le Rachinel
Fru formand, kære kolleger, denne betænknings hovedinteresse er at gøre sø/flodtransport mere fleksibel og mere attraktiv. Denne transportform bør faktisk få en større plads for at aflaste de andre.
Ved gennemgangen af denne betænkning har der dog vist sig visse problemer og mangler navnlig på områderne for miljøbeskyttelse og sikkerhedsnormer. For short sea shipping er bådene faktisk specielt små og gamle. Risiciene for ulykker er således alvorligere.
Det handler nu om tage alle realiteterne i betragtning, således at short sea shipping bliver en transportform, der er miljøvenlig og uden risici.

Howitt
Fru formand, i forbindelse med Sindal-betænkningen glæder jeg mig meget over de planer, der er indeholdt deri med hensyn til at omlægge 30-40 % af samhandelen mellem Spanien og Storbritannien fra vejene til søtransport over korte strækninger. Det vil være godt for miljøet og betyde, at 0, 6 mio t færre varer transporteres ad vore veje, og det vil være seks gange så effektivt med hensyn til energiforbrug og nedsættelse af CO2 -emissionerne.
Jeg vil navnlig gerne indtrængende anmode Kommissionen om, at den sikrer, at Tilbury havn i min valgkreds får en central placering i forbindelse med denne nye øgede skibsfart. Det er en havn, som ligger tæt på London og de store transportnet fra det sydøstlige England til hele Det Forenede Kongerige. Den har et helt enestående udbud af fleksible faciliteter. For nylig bebudede den, at der vil blive åbnet en hurtig, daglig containerforbindelse til Rotterdam. Den har potentialet til at nyde godt at denne øgede skibsfart, og jeg beder Kommissionen om at sikre, at den gør det.

Langenhagen
Efter måneder med et intensivt arbejde er hr. Sindals betænkning nu forelagt Parlamentet til vedtagelse, og jeg vil gerne komplimentere ham for den på min gruppes vegne trods en vis kritik.
Intensiveringen af kystskibsfarten kan have positive økonomiske virkninger og dynamiske beskæftigelseseffekter i kystregionerne i Den Europæiske Union, og frem for alt for de dårligt stillede blandt dem:
Den nødvendige modernisering af flåden vil give nye impulser til den europæiske skibsbygningsindustri og således bevare eller endog skabe arbejdspladser i kystregionerne!-Endvidere kan der også blive tale om en forhøjelse af den håndterede mængde, hvilket vil gavne såvel de små og mellemstore havne som de store søhavne!-Endelig gavner en intensivering af short sea shipping især de små og mellemstore virksomheder i den maritime transportsektor: For netop på cargoområdet er det i overvejende grad små skibsfartsselskaber, der er involveret, og en stor del af de beskæftigede om bord på skibe med EU-flag er koncentreret inden for short sea shipping-sektoren.Sindal-betænkningen anerkender, at intensiveringen af kystskibsfarten vil være forbundet med et stort moderniseringsbehov, hvad angår såvel flåden, havnene som tilslutningsforbindelserne dertil. Samtidig går teksten i overensstemmelse med en fri konkurrence, som generelt er noget positivt, dog ind for, at man undgår enhver form for støtteforanstaltninger, det gælder både direkte og indirekte.
Dette står i det mindste for de af mine kolleger, der i Udvalget om Regionalpolitik aktivt deltog i udarbejdelsen af udtalelsen til Sindal-betænkningen, noget i modsætning til forholdene i mange kystregioner.
Derfor havde Transportudvalget gjort klogt i at behandle de forslag lidt mere intensivt, som dengang blev vedtaget med bred tilslutning i PPE-Gruppen samt med de socialistiske medlemmers støtte.
For - og hermed mine tre spørgsmål til dem, der er til stede her: Findes der egentlig en konkurrence »med lige muligheder« mellem de velhavende og de dårligt stillede kystregioner eller mellem de store og små havne?
Kan de budgetpolitiske margener til de nødvendige moderniseringer i de enkelte medlemsstater eller de regionale og lokale offentlige forvaltningsorganer i f.eks. mål nr. 1-regioner virkelig sammenlignes med dem i de mere velhavende regioner?
Blev der taget hensyn til, at kystskibsfarten i henseende til den regionale og fysiske planlægning netop i Atlantbuen og i Middelhavsområdet frembyder vigtige udviklingsperspektiver, som delundersøgelserne i forbindelse med dokumentet vedrørende regional planlægning »Europa 2000 +« viser?
Sådanne skævheder og geografisk forskellige udgangsbetingelser bør der fremover i højere grad tages hensyn til netop som led i transportpolitikken. Den økonomiske og sociale samhørighed er nemlig et af Den Europæiske Unions væsentlige grundlæggende mål, som de enkelte fællesskabspolitikker er forpligtet til at fremme, og hvis betydning der også i Parlamentets politiske grupper er bred enighed om.
Endelig endnu to bemærkninger, som havde støttet en sammenhængende europæisk transportpolitik, som de fleste grupper har krævet:
Det havde være i overensstemmelse med mere »sikkerhed til søs« og beskyttelsen af »kyst« som økologisk vigtig biotop og økonomisk område, hvis man på dette område havde krævet specifikke forsknings- eller uddannelsesforanstaltninger. For nye og mere sikre skibstyper, hvis manøvrering, men også de logistiske faciliteter i havnene med hensyn til navigation kræver netop her ledsageforanstaltninger.-Endelig er det i betragtning af den igangværende forligsprocedure i forbindelse med de »transeuropæiske transportnet« underligt, at der i beslutningsforslaget ikke er indeholdt nogen appel, som endnu en gang støtter det initiativ, Parlamentet har taget til at få short sea shipping medtaget i TEN-retningslinjerne.
Theonas
Hr. formand, søtransporten, og navnlig kystsejladsen, har meget længe manglet den nødvendige opmærksomhed fra Den Europæiske Unions og medlemsstaternes side. Det skyldes navnlig de store monopolinteresser, som først og fremmest presser på for at få udviklet landevejstransporten.
Udviklingen af short sea shipping via forbedringer af infrastruktur og havne, sammenkædningen med andre transportmidler for at skabe kombinerede sø- og landtransportformer, fornyelsen af flåden og bevarelsen af et højt sikkerhedsniveau ville føre til en bedre udnyttelse af søtransportens relative fordele, reducere transportudgifterne og øge den mængde gods, der transporteres til søs, samt antallet af passagerer og især også begrænse forureningen fra landevejstransporten.
Mængden af transportgods, der hele tiden vokser med rivende hast på grund af det indre marked og Verdenshandelsorganisationens aftaler, nødvendiggør en ændret transportstrategi med prioritering af jernbaneog søtransport, som er langt mere effektive transportformer, der samtidig forbruger mindre energi pr. km/t gods.
Hvis søtransporten, og især short sea shipping, fremmes, vil det have en yderst gunstig effekt på Unionens kyst- og øområder, navnlig i lande som Grækenland, der er kendetegnet af tusindvis af øer og kilometervis af kyststrækninger, som i dag lider under mangel på infrastruktur og regelmæssig kommunikation, manglende udvikling af produktive aktiviteter og forsyningsmæssige svagheder på grund af de højere udgifter til transport af varerne.
Samtidig vil en udvikling af transportsektoren, en fornyelse af flåden og overholdelse af strenge sikkerhedsregler for arbejdstagere, passagerer og gods begrænse følgerne af krisen inden for EF-skibsfarten og skibsbygningsindustrien, navnlig i Grækenland og de øvrige mindre udviklede lande i randområderne. Der bør lægges særlig vægt på behovet for at konsolidere og udvide søfolks sociale rettigheder, forbedre sundheds- og sikkerhedskrav, løn og arbejdsforhold, beskytte dem mod ulykker og garantere deres forsikringsog pensionsrettigheder.
En bredere udvikling af short sea shipping kræver en konkret national planlægning som led i en universel organisering af den nationale transport, opbygning af den nødvendige infrastruktur, iværksættelse af økonomiske incitamenter og modvirkende foranstaltninger samt administrative og lovmæssige foranstaltninger, der kan skabe netop de betingelser, som vil lede investeringerne hen mod short sea shipping og væk fra den nuværende retning.
Desværre er en sådan politik umulig at gennemføre, eftersom Unionen ikke tager sit gældende direktiv om liberalisering af cabotage op til revision. Det bør helt fjernes, for ikke alene støtter det ikke udviklingen af short sea shipping, men det risikerer også at forringe de nuværende tjenesteydelser og skabe nye problemer, navnlig for EU's øområder og mest afsidesliggende regioner.
En udvikling af den nationale planlægning vil også muliggøre en bredere europæisk planlægning af udviklingen af short sea shipping og betyde, at denne sektor vil kunne udnyttes til at fremme udvikling og vækst, bevare og øge beskæftigelsen i sektoren, udvikle ø- og kystområder og beskytte miljøet.

Van Dijk
De Grønne har stemt for Sindal-betænkningens beslutningsforslag. Short sea shipping er jo en form for transport, som i forhold til transport over land og lufttransport bruger meget lidt energi og dermed er mindre skadelig for miljøet. Med Europas geografiske situation, med dets mange kyster kunne og burde denne transportform bruges meget mere. Derfor er det stadig uforståeligt, at short sea shipping ikke udgør en del af de transeuropæiske net, og efter vor mening skal dette hurtigt ændres.
I punkt A og i punkt 6 har min gruppe henvist til den noget mærkværdige sammenligning mellem jernbane- og vejtransport. Disse transportformer er jo slet ikke udviklet og støttet i samme grad.
Der kunne være risiko for, at de dårlige arbejdsvilkår inden for short sea shipping benyttes til at sætte arbejdsvilkårene inden for transport over land yderligere under pres. Derfor vil jeg endnu en gang understrege betydningen af punkt 19.
Endelig kunne min gruppe umuligt støtte hr. Wijsenbeeks ændringsforslag. Det ville jo på ny åbne debatten om mål og vægt.
Ændringsforslag nr. 2 har vi helhjertet støttet. Det er et godt eksempel på kombinationen af short sea shipping og transporten ad indre vandveje.
Betænkning af Gasòliba i Böhm
Holm
Jeg er enig i betænkningens kritik af årsberetningens sene fremkomst og mener ligesom hr. Gasòliba i Böhm, at der løbende bør udarbejdes delberetninger fra Det Monetære Institut til bl.a. Europa-Parlamentet. Grunden til dette er, at emnet er et af de vigtigste i EU og berører alle Unionens borgere.
Jeg savner en grundig analyse i årsberetningen af konsekvenserne for borgerne af den politik, som man ønsker ført, bl.a. samordningen af medlemsstaternes pengepolitik, budgetkonsolideringen og overgangen til ØMU i det hele taget. Endvidere bør man i årsberetningen undlade de sædvanlige økonomiske termer og i stedet gøre den letlæselig for borgerne ved på en enkel måde forklare, hvad det er, man i færd med, og hvad det vil betyde for menigmand.
Jeg er modstander af at indføre en fælles mønt på grund af alle de negative effekter, dette ville have. ØMU er ikke foreneligt med det, som jeg stræber efter, nemlig det økologisk bæredygtige samfund.
På baggrund af ovenstående stemmer jeg imod betænkningen ved den endelige afstemning.

Kirsten Jensen, Blak og Sindal
De danske socialdemokrater kan, med henvisning til det nationale kompromis og Edinburgh-aftalen, naturligvis ikke tilslutte sig de ting i denne betænkning, der går imod de fire danske forbehold.
Betænkning af Pérez Royo
Holm
Jeg stemmer imod Pérez Royo-betænkningen som helhed, da der er meget i den, som jeg ikke kan gå ind for. Det gælder først og fremmest de passager, hvor den hylder den fælles mønt og giver udtryk for, at det er nødvendigt at gøre fremskridt i konvergensprocessen.
Derimod støtter jeg idéen om en afgift på valutatransaktioner, da en sådan ville mindske spekulationen betydeligt. Såvel EU's medlemsstater som andre lande uden for EU burde indføre en sådan afgift. Den skulle ikke betragtes som et led i gennemførelsen af den fælles mønt, men udelukkende indføres for at mindske valutaspekulationen.
Den fuldstændig ukritiske hyldest af ØMU, af konvergenskravene og af tidsplanen for konvergenskravene er mig helt ubegribelig. Jeg er ikke imod, at der skal være orden i medlemsstaternes offentlige økonomier, men de nedskæringer, som konvergenspolitikken nu resulterer i, burde mane til eftertanke. I stedet for kun at have de traditionelle økonomiske mål for øje, burde man rette blikket mod den nye økonomiske politik, hvis mål er et økologisk bæredygtigt samfund. Dette mål er ikke foreneligt ØMU-projektet, som derfor bør indstilles!

Kirsten Jensen, Blak og Sindal
De danske socialdemokrater kan, med henvisning til det nationale kompromis og Edinburgh-aftalen, naturligvis ikke tilslutte sig de ting i denne betænkning, der går imod de fire danske forbehold.

Lindholm og Schörling
På trods af nogle gode forslag, eksempelvis om afgift på valutatransaktioner, stemmer vi imod betænkningen, eftersom vi er imod ØMU-projektet som helhed.

Wibe
Der er mange gode forslag i betænkningen, bl.a. i punkt 4, ifølge hvilket en afgift på valutaspekulation vil være et virkningsfuldt middel til stabilisering af valutakurserne. Jeg vælger imidlertid at undlade at stemme, da betænkningen i så mange punkter anbefaler, at man gennemfører Den Monetære Union, og at der oprettes en ny valutakursmekanisme.
Et nyt vekselkurssamarbejde vil efter min opfattelse indbyde til spekulation og risikere at føre til den samme økonomiske katastrofe som i 1992. At gennemføre Den Monetære Union i en situation, hvor der er omkring 20 millioner arbejdsløse, mener jeg desuden vil være et økonomisk hasardspil, der kan give alvorlige sociale og økonomiske bagslag. På denne baggrund vælger jeg at undlade at stemme.
Betænkning af von Wogau
Schörling
Fru formand, det er underligt, i forbindelse med indførelsen af den fælles mønt, som der i forskellige sammenhænge - herunder også i den betænkning, som er blevet debatteret i dag, og hr. von Wogaus betænkning - tales om en bred konsensus til fordel for ØMU og dennes hovedprincipper, bl.a. valutakursmekanismen. Ingen kan jo være uvidende om, at der uden for EU-institutionerne hersker stor skepsis med hensyn til ØMU's fortræffelighed, tidsplanen og konvergenskriterierne. Kritikken kommer fra politikere, økonomer, bankfolk og fagforeningsfolk. Demonstrationer i Belgien, Frankrig og Tyskland taler deres tydelige sprog om den sociale uro, som konvergenskriterierne skaber blandt borgerne.
Alle lande bør naturligvis tilstræbe at føre en sund økonomisk politik. En sådan indebærer imidlertid en sund udvikling, ikke en konstant vækst, der forøger den voksende miljøgæld. Den indebærer endvidere en retfærdig fordeling af de fælles ressourcer og en politik, der forhindrer social udstødelse og arbejdsløshed. Men med ØMU har EU grundlovsfæstet en økonomisk politik, der prioriterer prisstabilitet og balance på budgettet højest, og som kan føre til social nedrustning og nedlæggelse af mange flere arbejdspladser.
Den Europæiske Centralbank er uacceptabel set fra et demokratisk synspunkt. I hr. von Wogaus betænkning tales der om ansvar, men sandheden er, at det er umuligt at stille beslutningstagerne til ansvar. De seks medlemmer af Den Europæiske Centralbanks styrelse kan ikke afsættes i de otte år, for hvilke de er valgt. ØMU skal styres af eksperter, der er utilgængelige for politisk styring.
Den Økonomiske og Monetære Union står således over for alt for mange uløste problemer og risikerer at blive et politisk selvmål, langt fra virkeligheden og de økonomiske realiteter.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Den Økonomiske og Monetære Union er grundlæggende en føderalistisk idé, der er uforenelig med vor tro på et demokratiernes Europa, og derfor undlader vi at deltage i afstemningen om denne betænkning. At lade pengepolitikken varetages af tjenestemænd i Den Europæiske Centralbank er i strid med vor opfattelse, at det er borgerne, der skal bestemme politikken gennem deres valgte repræsentanter.
I øvrigt kan det bemærkes, at Sverige under optagelsesforhandlingerne fremsatte en ensidig erklæring om, at det er dets egen afgørelse, om det skal deltage i ØMU eller ej. Den juridiske værdi af denne erklæring er tvivlsom. Men den politiske vurdering går ud på, at det er det svenske folk, der skal afgøre spørgsmålet om medlemskab. Dette spørgsmål er på ingen måde afgjort for Sveriges vedkommende.

Holm
Som modstander af ØMU-projektet som helhed stemmer jeg imod denne betænkning fra hr. von Wogau. Der er ganske vist fremsat ændringsforslag, som er gode, og som jeg støtter, men de opvejer ikke alle de mindre gode afsnit, som den stadig indeholder.
Jeg kan ikke gå ind for, at man fastsætter vekselkursmekanismer for den fælles mønt i den nuværende situation. Det må være op til hvert enkelt land at føre sin egen økonomiske politik, der tager hensyn til netop de forhold, der råder i det pågældende land, og til dets erhvervsstruktur. Dette vil deltagelse i ØMU gøre umuligt. Det er naturligvis ønskeligt, at vekselkurserne svinger så lidt som muligt. Det gælder imidlertid ikke kun mellem EU's medlemsstater, men også i forhold til tredjelande, hvilket er langt flere.
Det er et gennemgående krav i betænkningen, at konvergenskravene skal opfyldes. Det burde give anledning til eftertanke i betragtning af de omfattende nedskæringer, som mange af EU's medlemsstater i øjeblikket tvinges til at gennemføre, eller som de kommer til at gennemføre. I stedet for at fremme udviklingen af den sociale velfærd har ØMU-politikken ført til, at man netop nu afvikler velfærdsordningerne i land efter land. Det er ikke en politik, som jeg kan støtte.

Lindholm
Da jeg er imod ØMU-projektet som helhed, stemmer jeg imod von Wogaubetænkningen.

Poisson
Jeg har fulgt debatterne her i dag. På intet tidspunkt har man nævnt medlemsstaternes borgeres frygt for den fælles valuta.
Vores politiske ledere og Kommissionen i Bruxelles har en klog tvetydig holdning til enhedsvaluta og fælles valuta. Det er tydeligt, at de europæiske befolkninger har svært ved at se forskel. Hvis man for eksempel i Frankrig taler til franskmændene om den europæiske valuta, endog om enhedsvaluta, tænker de på fælles valuta og er enige heri. Men hvis man tydeligt forklarer dem betingelserne, forkaster de den. Når de bliver klar over, at med euroen forsvinder den nationale valuta, er de imod, og de har ret. Hvorfor?
De europæiske befolkninger har et dybtfølt, følelsesmæssigt, moralsk og praktisk tilhørsforhold til deres valuta. At fratage disse befolkninger en så fundamental grundsten som den nationale valuta ville have en moralsk destabiliserende virkning. Valutaen forbinder borgeren med nationen, som general de Gaulle sagde.
Jeg har stemt imod von Wogau-betænkningen, for jeg mener, at i min egenskab af overbevist europæer må Europa ikke bygges på en stor løgn.

Voggenhuber
Siden Maastricht har man i befolkningen i Europa efterhånden fået mistanke om, at ensidige økonomiske interesser i højere og højere grad vil bemægtige sig den europæiske integration.
Den, der i denne troværdighedskrise i EU satte sin lid til Europa-Parlamentets kontrollerende og korrigerende evne, har gennem mange måneder følt sig skuffet. Konvergenskriterierne i forbindelse med Den Monetære Union viser sig mere og mere klart at være et middel til ødelæggelse af de velfærdsstatslige standarder i medlemsstaterne. Kravet om deres samtidige gennemførelse inden for meget kort tid har i mellemtiden udløst recessive virkninger og en stærk stigning i arbejdsløsheden.
Men menneskene i Den Europæiske Union venter forgæves på, at EU-institutionerne ændrer disse kriterier, som for længst er blevet uansvarlige i social henseende. Kommissionsformand Jacques Santer appellerede for få dage siden endnu en gang til medlemsstaternes ansvarlighed for en aktiv beskæftigelsespolitik, men fortiede ligefrem kynisk, at netop disse konvergenskriterier i forbindelse med Den Monetære Union har fjernet de politiske margener, der er nødvendige dertil.
Denne modsigelse skærpes af manglen på ethvert socialt initiativ på europæisk plan. I betragtning af denne politik, som i alvorlig grad svækker freden på arbejdsmarkedet, opfordres Europa-Parlamentet til at arbejde resolut for udviklingen af en social og økologisk union og mod en brutaliseret økonomisk liberalismes politik.

Formanden
Hermed er afstemningstiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.12 og genoptaget kl. 15.00)

Fiskeri
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
betænkning (A4-0189/96) af Pery for Fiskeriudvalget om krisen i EF's fiskerisektor; -betænkning (A4-0133/96) af Arias Cañete for Fiskeriudvalget om problemerne i forbindelse med fiskeriet i NAFO-zonen; -betænkning (A4-0172/96) af Arias Cañete for Fiskeriudvalget om visse bevarelses- og kontrolforanstaltninger gældende for fiskeriaktiviteter i Antarktis (KOM(96)0117 - C4-0299/96-95/0252(CNS)); -betænkning (A4-0169/96) af Kofoed for Fiskeriudvalget om fastsættelse af tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeriressourcerne i Østersøen, Bælterne og Øresund (KOM(95)0670 - C4-0033/96-95/0338(CNS)).
Péry
Hr. formand, kære kolleger, vi skal således diskutere krisen i fiskerisektoren i Den Europæiske Union. Denne økologiske, sociale og økonomiske krise berører hele erhvervet. I nogle år har vi været nødsaget til at nedsætte fangsttilladelserne, at foretage en mere effektiv kontrol, at reducere vores flåder og at intensivere vores strukturelle og sociale ledsageforanstaltninger. Og selv om mængderne af fanget fisk er faldende for eksempel i mit land, har mange arter samtidig har været udsat for verdensmarkedets love. I visse regioner i Europa er priserne på frisk fisk faldet med gennemsnitligt 25 %.
Det blå Europa er en skrøbelig fælles politik, for den er ikke gennemført. Alle kystregionerne spørger sig selv med bekymring. Derfor har jeg ment, at det var absolut nødvendigt at begynde denne betænkning med en appel til Kommissionen og Rådet, således at de definerer klare perspektiver, og de viser viljen til at sikre en maritim fremtid for Unionens lande. Tilfældigheder i tidsplanerne, fru kommissær, har villet, at vi fik kendskab til Deres svar nogle dage efter trykningen af denne betænkning og efter vores seminar i Quimper. Vores udvalg har således endnu ikke kunne diskutere den fjerde flerårige udviklingsplan, som De forelægger. Det er rigtigt, at vi forventede et klart budskab, men også, fru kommissær, et tillidsbudskab. Men på gennemsnitligt fem år at ville reducere fiskerimulighederne med 40 % vil ikke bare medføre, som De ved, ophugning af alt for mange både, men også den visse død for adskillige fiskerihavne, der allerede er meget forgældede på grund af moderniseringsbestræbelserne. Det er et meget hårdt slag for den økonomiske og sociale aktivitet i hele erhvervet.
Jeg er sikker på, at vi i dag må vise årvågenhed og fasthed, men også fantasi og politisk vilje omkring nogle nye forslag, der kan give tillid til sektoren. Jeg vil begrænse mig til at nævne de nøglepunkter, der vedrører ressourcerne, markedet og strukturpolitikkerne.
Hvad angår ressourcerne, er det endnu nødvendigt med nogle ofre, det ved vi. Men lad os dog træffe nogle strammere tekniske foranstaltninger, der virkelig vil give mulighed for en fornyelse af disse ressourcer. Vi har talt om kvadratiske masker, brug af mere selektive fiskeredskaber og beskyttelse af visse områder, hvor »ungfiskene« er koncentreret. Vi foreslår nogle biologiske hvileperioder, når en art er mere truet. Men, fru kommissær, Fiskeriudvalget taler også om økonomiske kompensationer.
Kommissionen svarer mig, at den almindelige fælles fiskeripolitik ikke omfatter denne type af finansiering, medmindre det drejer sig om helt exceptionelle tilfælde. »Ingen støtte til indkomster«, siger De. Jeg praktiserer ikke særligt tit demagogiske taler. Jeg skjuler ikke vanskelighederne, men jeg afviser, at ofrene kun skal gå i én retning. Hvis man har penge til at kompensere for ødelæggelsen af en båd, må man også kunne finde penge til at redde ressourcerne.
Alle disse tekniske foranstaltninger skal for at få en maksimal effekt naturligvis være baseret på en konstant og stadig grundigere videnskabelig forskning og på en meget strengere kontrol. Dette kræver ikke alene, at man gør de direkte berørte fagfolk ansvarlige, men også at man får nye kontrolmidler.
Fru kommissær, jeg ved, at det ikke er rigtigt at komme med ideer, der ikke er finansielt »neutrale«. Men vi vil således kunne måle, om der er en egentlig politisk vilje i Unionen og dens medlemsstater til at bevare en konkurrencedygtig fiskerisektor i Europa.
Hvad angår markederne, vil jeg gerne allerførst erindre om, at det europæiske indre marked er i stort underskud, såvel med hensyn til forbrug som forsyning til forarbejdning. Et frit marked og et marked, der er åbent over for verdensmarkedet, er det valg, der er gjort fra starten af den fælles fiskeripolitik, og krisen har nået markederne, auktionerne og salgsorganisationerne. Hele denne sektor må forbedre sine informations- og kommunikationssystemer. Modernisering af den er vital i verden i dag. Vi mener også, at det er meget vigtigt bedre at tilknytte producenterne til salgsorganisationerne, at udvikle kvaliteten og produkternes oprindelse.
Men jeg tror, fru kommissær, at det fremtidige blå Europa af 2002 ikke kan nøjes med en så svag »markeds«del. Jeg tror helt oprigtigt, at man må skabe en mere begrænsende fællesskabsramme - obligatoriske tilbagetagelsespriser, bedre respekterede præferencepriser - og at vi også i tilfælde af alvorlig krise og sammenbrud af markedspriserne må indføre et finansielt instrument til at hjælpe organisationerne af producenter af frisk fisk. I den anledning ved jeg godt, hvad De vil sige: «Men det er en form for indkomststilskud!« Jeg vil svare, at, når markedet ikke længere spiller sin rolle, går jeg ind for visse indgreb, så længe kun 2 % af »fiskeri«-budgettet går til støtte til priserne.
Til sidst tillader tiden mig ikke at udvikle det tredje aspekt, nemlig strukturpolitikkerne. Det er virkelig det aspekt i den fælles fiskeripolitik, som medlemsstaterne og Unionen har givet betydelige midler - og så meget desto bedre - gennem det finansielle instrument FIUF, gennem PESCA-programmet, som vi virkelig ønsker gennemført som »LEADER-PROGRAM FOR HAVET«. Vi støtter også det, De har kunne gøre med hensyn til førtidspensionering og ønsker, at medlemsstaterne overholder spillets regler, når man ved, at Unionen allerede samfinansierer disse førtidspensioner med 50 %. Man kan ikke sige, at denne sociale del kunne være foregået i stilhed. Den eksisterer, og den skal virkelig støttes.
Fru kommissær, jeg har allerede overskredet min taletid. Jeg vil blot til sidst sige, at vi skal være på højde med situationen, hvad angår fasthed og årvågenhed. Der skal mod til, men vi vil tale om denne udviklingsplan igen. Jeg mener, at den er utålelig, såvel med hensyn til produktionen som hele erhvervet, og vi må iværksætte mere kreative foranstaltninger og helt bestemt med mere finansiel støtte.

Arias Cañete
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil til en start forelægge Parlamentets initiativbetænkning om problemerne for fællesskabsfartøjerne i forbindelse med fiskeriet i NAFO-zonen og i den sammenhæng forbindelserne mellem Canada og Den Europæiske Union på fiskeriområdet.
Som bekendt har vore forbindelser med Canada på fiskeriområdet siden oprettelsen af NAFO i 1978 været præget af gentagne konflikter. Navnlig efter 1984 har der været genkommende konfrontationer om fiskerirettighederne i Det Nordvestlige Atlanterhav, hvor et af de mest oplagte eksempler som påpeget af professor Mallou er, at Canada har kunnet fastsætte en 0-TAC for 1995 og 1996 for torsk i 3NO-området, uden at der foreligger videnskabelige data, som kan begrunde denne ændring.
Den seneste konflikt mellem Den Europæiske Union og Canada på fiskeriområdet - måske desværre den, der har vakt størst international opmærksomhed - er den såkaldte »hellefiskkrig«. Kendsgerningerne er kendt af alle, men tiden er måske nu inde til at foretage en nærmere analyse af årsagerne til konflikten. I den sammenhæng skal dels nævnes mødet i NAFO's Fiskerikommission i februar 1995, hvor der skulle træffes beslutning om fordelingen af en TAC på 27.000 tons hellefisk, hvoraf kun 3.400 tons tilfaldt fællesskabsflåden mod 16.300 til Canada. Parlamentets plenarforsamling udtrykte i en beslutning beklagelse over EU-delegationens handlemåde, eftersom der for første gang fastsattes en lavere TAC end den, der var anbefalet af NAFO's videnskabelige komité, som vejledende havde tilrådet et loft på 40.000 tons.
Det skal dog understreges, at det var Canadas parlament, som i 1994 vedtog en lov om beskyttelse af kystfiskeriet, som ensidigt udvidede de canadiske kontrolmyndigheders beføjelser ud over 200-sømilegrænsen, og efterfølgende henholdt sig til denne bestemmelse som grundlag for ubegrundede tilbageholdelser af EFfiskerfartøjer.
Af ovenstående kan vi uddrage visse konklusioner. For det første, at Den Europæiske Union, fru kommissær, er mangelfuldt repræsenteret i denne organisation, såvel i den videnskabelige komité - hvis sammensætning er yderst uligevægtig, da antallet af canadiske repræsentanter langt overstiger antallet af repræsentanter for de øvrige kontraherende parter - som i NAFO's Fiskerikommission, hvor Den Europæiske Union ligesom i andre internationale fiskeriorganisationer er svagt repræsenteret og kun har én stemme, selv om den repræsenterer mange stater. Dette er et objektivt problem, som skal tages op til overvejelse, for selv om Den Europæiske Union talmæssigt repræsenterer en bred base af stater, har den en yderst svag position i visse internationale organisationer, hvor den kun råder over én stemme.
For det andet mener Parlamentet, at Den Europæiske Union er for passiv med hensyn til forskning i NAFOområdet, og at der i nogle tilfælde er blevet fastsat en 0-kvote, uden at der er videnskabeligt belæg herfor, og uden at Den Europæiske Union har været i stand til at føre bevis for det uberettigede heri.
For det tredje mener vi, at den canadiske lovgivning, der giver Canada beføjelser til at udføre kontrol og foretage tilbageholdelser uden for Canadas territorialfarvand stadig er gældende, selv om der efter begivenhederne i kølvandet på opbringningen af Stai indførtes væsentlige og omkostningskrævende ændringer i NAFO's internationale inspektionsprogram, som fastsætter de kontraherende parters forpligtelser med hensyn til inspektion og overvågning.
På trods af disse konfliktskabende elementer, mener Parlamentet, at den vigtigste målsætning for begge parter må være at undgå konflikter og udnytte den positive indgåelse af den bilaterale aftale fra april 1995 til at indlede en ny fase karakteriseret ved gensidig forståelse og samarbejde. Dog er det udvalgets opfattelse, at visse hindringer vil være meget vanskelige at overvinde: for det første opretholdelsen af den ensidige canadiske lovgivning; for det andet at den bilaterale fiskeriaftale EU-Canada, som efter store vanskeligheder blev indgået i 1992, og som Parlamentet under store forbehold støttede, idet det understregede, at der skulle gøres en kraftig indsats for at bringe interesserne i overensstemmelse med hinanden, endnu ikke er blevet ratificeret af Canada, hvilket i forbindelse med overvejelserne over en global handlingsplan udgør en alvorlig hindring, som det har vist sig i Ministerrådet. At Canada har mildnet sin fjendtlige holdning med en begrænset foranstaltning vedrørende åbning af havnene forekommer os derfor ikke tilstrækkeligt til at fastsætte en global ramme for en normalisering af forbindelserne.
Det er udvalgets opfattelse, fru kommissær, at Fællesskabet må gøre en indsats for at forbedre forbindelserne, men altid under hensyn til, at beskyttelsen af EF-flådens fiskerimuligheder skal være en obligatorisk referenceramme for Fællesskabets handlemåde, og at de internationale forbindelser skal være baseret på kriterier om lighed, samarbejde og solidaritet.
Vi mener at den aftale, der blev vedtaget den 4. august 1995 i New York om bevarelse og forvaltning af vandrende arter, kan udgøre en interessant ramme for en forbedring af situationen, under forudsætning af at den gennemføres på en intelligent og afbalanceret måde. Vi nærer tillid til, at kommissæren vil være i stand til at sikre, at denne aftale bliver ratificeret på vilkår, der kan tilvejebringe stabilitet i fiskeriforbindelserne med Canada og for altid bringe de tidligere episoder og konflikter i glemmebogen, således at vi kan samarbejde som lande, der opretholder venskabelige forbindelser inden for rationelle og normaliserede handelsmæssige rammer.
Jeg går nu over til på Fiskeriudvalgets vegne at præsentere betænkningen om bevarelsesforanstaltninger i Antarktis. Denne betænkning blev vedtaget med enstemmighed i Fiskeriudvalget ud fra den betragtning, at formålet med Kommissionens forslag er i form af en enkelt retsakt at skabe afklaring om de gældende retlige bestemmelser, der som følge af de gentagne ændringer er blevet mindre klare.
Endvidere er formålet at indarbejde i fællesskabsretsordningen de bestemmelser, som blev vedtaget af Kommissionen for Bevarelse af de Marine Levende Ressourcer i Antarktis på møderne i Hobart den 8. november 1994 og den 3. november 1995.
Kommissionens forslag indarbejder således i en retsakt de forpligtelser, som Fællesskabet allerede har påtaget sig som følge af dets tiltrædelse af konventionen om bevarelse af de marine levende ressourcer i Antarktis med Rådets afgørelse af 1981.
Fiskeriudvalget tilslutter sig enstemmigt, at Kommissionens forslag godkendes, men fremsætter nogle bemærkninger desangående. For det første skal det endnu en gang beklages, at Europa-Parlamentet først høres af Rådet via en skrivelse af 4. december 1995, dvs. syv måneder senere end den dato, hvor nogle af de bestemmelser, der er indeholdt i forslaget skulle træde i kraft for samtlige kontraherende parter, hvilket viser, at der er tale om en fuldstændig steril og symbolsk høring, som klart peger på nødvendigheden af i fællesskab at gøre en indsats for at forbedre de eksisterende procedurer, således at Parlamentet kan afgive udtalelse i behørig tid, og før de pågældende bestemmer træder i kraft.
Med henblik på fremtiden har Fiskeriudvalget stillet et ændringsforslag gående ud på, at Kommissionen på forhånd skal underrette Europa-Parlamentet om de ændringer i forordningen, som den påtænker at gennemføre, og de foranstaltninger, som vedtages med henblik på at gennemføre de henstillinger, der vedtages af Kommissionen for Bevarelse af de Marine Levende Ressourcer i Antarktis.
For det andet mener Fiskeriudvalget, fru kommissær, at det er vigtigt at beskytte den økologiske balance i havene omkring Antarktis, et område, som endnu kun udnyttes i beskedent omfang. Derfor anmoder vi om, hvis der er budgetmæssig mulighed herfor, at Kommissionen udarbejder en rapport om virkningen af bifangster fra alle former for fiskeri på havdyr og fugle i det pågældende område, og desuden at Kommissionen forelægger en årlig rapport om fiskeriaktiviteterne i Antarktis og styrkelse af kontrolforanstaltningerne.
Med disse betragtninger, fru kommissær, godkender Fiskeriudvalget som sagt Kommissionens forslag.

Kofoed
Hr. formand, mine damer og herrer, formålet med dannelsen af Østersøfiskerikommissionen i 1974 var at få en institution, hvor landene omkring Østersøen i fællesskab kunne tage ansvaret for forvaltningen af fiskeriressourcerne i dette farvand. Bestemmelserne skulle bygge på rådgivning fra biologerne, og i denne kommission deltog også landenes egne biologer. Dette samarbejde har fungeret udmærket, selv om det var forbundet med visse problemer under det kommunistiske system i de baltiske lande og i Polen. Bevaringspolitikken har bygget på de sædvanlige principper: vurdering af fangsterne, yngelens tilstand og derefter kvotering til de forskellige lande. Dertil kommer selvfølgelig også de andre tekniske foranstaltninger som maskestørrelser og den slags.
Betænkningen, som vi i dag skal tage stilling til, er en godkendelse eller forkastelse af beslutningen, der blev truffet sidste år, og som er gældende for 1996. Fiskeriudvalget kritiserede i betænkningen, at vi først skal høres så sent. Jeg håber, at kommissæren vil prøve på i fremtiden at sikre, at vi får disse beslutninger noget før. Det vil også være en god idé, om Kommissionen indbød et par af medlemmerne af Fiskeriudvalget som observatører ved de indledende forhandlinger, som starter i september i år i Warszawa. Det er selvfølgelig ikke Europa-Parlamentets opgave at være med som administrator, men som rådgiver vil det nok være en god idé, idet Parlamentet dermed kan få et bedre grundlag for til sin tid at træffe den rigtige lovgivningsmæssige beslutning.
I min betænkning er der et par forslag til de kommende forhandlinger i Østersø-fiskerikommissionen. Det er fremtidsændringsforslag, jeg har stillet til betænkningen. De går bl.a. ud på at indføre andre bevaringsforanstaltninger end tidligere. Derfor foreslår jeg, at man skal indføre en hestekraftbegrænsning på fartøjerne, f.eks. maksimalt 400 heste, når man skal fiske torsk og laks. Når jeg fremsætter forslaget nu, så er det, fordi Kommissionen skal være opmærksom på, at Polen, de baltiske lande og Rusland nu er i færd med at modernisere deres flåder. Hvis de moderniserer flåderne til de store fartøjer, som er overeffektive, så vil fiskeriressourcerne i Østersøen ikke kunne holde. Jeg foreslår det også, fordi den fiskeripolitik, der er ført i Østersøen, ikke har medført, at fiskeriressourcerne er steget. Torskeressourcerne er f.eks. stadigvæk lavere, end de var i 1984.
Så har jeg yderligere en bemærkning om kvotapolitikken. Den medfører en masse kontrolforanstaltninger, gør fiskerne ufrie og kriminaliserer på en måde fiskeriet. Og man kan ikke få de rigtige tal frem for det, der ikke bliver fisket, det, der ikke bliver indberettet under kvoterne, så vi aner ikke, hvor meget der er tale om, og derfor vil biologernes modeller for, hvilke kvoter der skal vælges i fremtiden, heller ikke være rigtige. Derfor foreslår jeg, hr. formand, at man går ind for hestekraftbegrænsningen, og hvis man vil have kvoter, så tildel de store fartøjer kvoter over en vis periode og en vis mængde og lad alle andre fartøjer under 400 heste fiske uden kvotering. Jeg tror, jeg kan love kommissæren, at fiskeriressourcerne ikke vil falde, men tværtimod stige. Dermed får vejr og vind indflydelse på, hvornår der skal fiskes i forhold til nu, hvor de store fartøjer fisker i al slags vejr. Derfor får fisken aldrig fred i disse områder.
Yderligere, som et forslag til Kommissionen, fru kommissær, skulle man måske frede nogle af områderne i gydetiden, således at man ikke fiskede i gydetiden. Hvis man er jæger, så jager man ikke vildtet i yngletiden, og man burde faktisk indføre det samme princip i fiskeriet.
Til sidst, hr. formand, vil jeg gerne sige, at jeg håber på, at vi kan få en debat om, hvordan dette værktøj kan bruges. Jeg er ikke tilhænger af kvoterne, fordi de kriminaliserer fiskerne, selv om hensigten om bevarelse af fiskeriressourcerne er udmærket. Således mener jeg ikke, at vores fiskeripolitik skal være efter Machiavellis idéer, at hensigten helliger midlet. Det kan ikke være et middel at gøre folk kriminelle.
Tak for samarbejdet med Kommissionen og Fiskeriudvalgets medlemmer.

Baldarelli
Hr. formand, det er en vigtig debat, vi har i dag: også vigtig fordi vi på tre forskellige punkter har haft en fornemmelse - og, tror jeg, også en konkret demonstration - af, at Europa-Parlamentets fiskeriudvalg har et forslag, idet det har udarbejdet præcise dokumenter og været i stand til gennem nogen tid nu også med stærk teknisk kapacitet at beskæftige sig med de forslag, der vedrører reformen af den fælles fiskeripolitik.
Hr. formand, vi har brug for en reform af den fælles fiskeripolitik, og vi er stærkt overbevist om, at de dokumenter, der er fremlagt, markerer et skridt i den retning. Jeg håber på en reform, som tager den nye miljømæssige balance i betragtning, som bekymrer sig om at opretholde beskæftigelsen i sektoren, en reform, som også tager evnen til at sikre forbrugerne i betragtning. Den Socialistiske Gruppe vil på torsdag her i Parlamentet officielt fremlægge sit eget dokument. Vi benytter os af lejligheden til at deltage i dette vort initiativ på torsdag her i Strasbourg.
Det dokument, som fru Péry har fremlagt, er et meget vigtigt dokument, frugten af en betydelig erfaring, som næstformanden på området har erhvervet. I dokumentet er faktisk indeholdt nogle yderst betydningsfulde og fornyende elementer: for det første må fiskerisektoren, som jeg nævnte for lidt siden, tage den miljømæssige balance i betragtning, men den bør også være i stand til at holde sig i passende forbindelse med markedet. Det er derfor nødvendigt med en stærk integration mellem produktion og marked, en integration, som man kan nå gennem den teknologiske fornyelse, evnen til at kunne behandle stadig større partier, der samtidig har oprindelse og sikrer fiskerne en passende pris, takket være den rolle, som fiskernes organisationer kan spille stadig bedre som vigtig reference. Det vil endvidere blive nødvendigt igen at drøfte, skal vi kalde det den konsoliderede gode orden for ejendomsretten til fiskeriet.
Vi går i den forbindelse ligeledes ind for en ordning med deltagelse af fiskerne i ejerskabet, vi går således også ind for lokale erfaringer med fælles ejerskab, som kan blive et referencepunkt, og i den forbindelse er vi enige om den integrerede forvaltning mellem de fælles ejerskaber og de lokale institutioner. Vi er også meget overbevist om en medinddragelse af de lokale institutioner, og vi er naturligvis overbevist om, at fiskeripolitikken bør være fælles, men at man i den forbindelse også bør medtage regionerne og de lokale myndigheder på grund af den fundamentale rolle, de kan spille, også for den integrerede forvaltning af kystfiskeriet.
Dette er også et middel til at fjerne det overfiskeri, som er opstået i de seneste år. Fra dette synspunkt finder vi, at planlægningsdokumentet er vigtigt, og når vi får lejlighed til at drøfte det under officielle former, vil vi mere bredt gå ind i materien. Foreløbig vil vi beklage, at vi som medlemmer af Parlamentet endnu ikke er blevet inddraget.

Langenhagen
Hr. formand, at der i eftermiddag finder en større forhandling sted om fiskerispørgsmålet, anser jeg for at være et tegn på den fremtidige europæiske fiskeripolitiks betydning. Betænkningerne i dag vedrører farvandene lige fra Østersøen og Atlanterhavet til Antarktis. Krisen i fiskerisektoren er også et internationalt problem. Derfor er det rigtigt, at vi betragter problemerne og deres løsning i et globalt perspektiv. Den måde, vi omgås vore fiskeressourcer på, viser, om vi varigt kan udnytte de globale næringskilder. Det er det budskab, vi får fra institutioner som FN-organisationen FAO. Den er den helt entydige meddelelse, som nu kommer fra miljøorganisationer såsom Worldwide Fund for Nature , organisationer, som nu samarbejder med nogle af de største multinationale levnedsmiddelkoncerner i verden.
Medlemsstaterne og fiskerisektoren skal gøre sig disse stærke kræfter klart. Havene overfiskes! Ingen af vore farvande vil kunne klare, at der fortsat drives et så intensivt fiskeri. Det eneste svar er: færre fiskerfartøjer og færre fiskeriaktiviteter. Dette går fru Pery også helt klart ind for. Fiskerisektoren vil ikke komme ud af sin øjeblikkelige krise, hvis Den Europæiske Unions flåder ikke omsider bringes i balance med de disponible levnedsmiddelsressourcer i og uden for EU's farvande, og det på grundlag af en realistisk beregning.
Omstruktureringer skal ledsages af socioøkonomiske foranstaltninger. Selv om vi ikke kan tilbyde alle fiskere arbejde på havet, må vil alligevel ikke opgive dem. Vi skal finde alternativer til dem, enten i fiskerisektoren eller på et andet område. I mellemtiden har også en gruppe fællesskabseksperter under ledelse af den danske videnskabsmand Hans Larsen foretaget en vurdering af fiskeriressourcerne og ligeledes gjort opmærksom på deres kritiske tilstand.
Fru kommissær Bonino, De havde modet til at forelægge et forslag, som bygger på en videnskabelig henstilling, nemlig at nedsætte fiskeriaktiviteterne med 40 %, som Parlamentet allerede krævede i 1990. Fiskeriministrene støttede i sin tid, siden 1990 ganske vist en nedsættelse med 20, 25 eller endog 0 % - alt efter fangstens art, og fra 1992-1996 vil der desuden finde en nedsættelse af tonnagen sted - man når dog ikke op på 40 %.
Vi kræver en troværdig og problemorienteret diskussion og kræver, at ministrene lægger den videnskabelige rapport og forslagene fra fru kommissær Bonino til grund. Parlamentet har taget initiativ til i dag at koncentrere sig om fiskeriet. Vi har udnyttet dette til at fremkomme med ideer til styrkelse af den fælles fiskeripolitik. Det er nu op til medlemsstaterne at indlede de nødvendige aktioner til redning af fiskeriet i Europa.

Girão Pereira
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kommissær, det er yderst relevant, at Parlamentet på samme tid beskæftiger sig med den generelle krise i fiskerisektoren og krisen i NAFO-området, som er en eksemplificering af den førstnævnte. Det er spørgsmål, der skal løses på grundlag af stærk politisk vilje fra Den Europæiske Union og et målrettet samarbejde fra medlemsstaternes side. Nogle medlemsstater har en tendens til ikke at tillægge fiskerisektoren den betydning, der tilkommer den i den europæiske økonomi. Det er således vigtigt at understrege, at i Fællesskabets maritime fjernområder spiller denne aktivitet en stor rolle for økonomien og beskæftigelsen.
Først NAFO-problematikken. Portugal har fisket i dette område siden det 15. århundrede, især efter torsk, og af denne grund er Portugal i dag det største verdensmarked for denne art. Portugals tiltrædelse af den fælles fiskeripolitik og krisen i NAFO har medført, at flåden på fire år er blevet reduceret med 70 % og har direkte og indirekte bevirket, at 12.000 personer er blevet arbejdsløse.
Jeg kan bekræfte, at de portugisiske fiskeskippere agter at fortsætte deres aktivitet under ansvarlige former, der tager hensyn til bevarelsen af ressourcerne. De tilslutter sig derfor fuldt ud de overvågnings- og kontrolforanstaltninger, som Den Europæiske Union gennemfører. De kan imidlertid ikke forstå, hvorfor denne kontrol ikke gennemføres med samme intensitet for de fartøjer, der hidrører fra lande, som ikke har undertegnet konventionen.
Et andet aspekt, der fortjener særlig omtale, er nødvendigheden af at der fra videnskabelig side løbende foretages undersøgelser af ressourcerne og udviklingen i bestandene. Det er uforståeligt, at Den Europæiske Union har overladt til Canada at gennemføre de videnskabelige undersøgelser i områder af så stor vigtighed som 2J, 3K, 3L og 3NO, for så vidt som det er velkendt, at de to parters interesser ikke er sammenfaldende. Også i fællesskabsfarvandene bør der udvikles sådanne undersøgelsesaktiviteter, som tager hensyn til fiskernes og producenternes oplysninger. Her kan blot nævnes eksemplet med sardinfiskeriet. Til kommissærens meddelelse om, at det er nødvendigt at nedsætte fangsten med 40 %, på grundlag af data hun har modtaget - eventuelt fra Portugal - svarer fiskerne, at en sådan beslutning er ubegrundet, da bestandene fortsat er i god stand, men er flyttet til andre områder. Denne måde at forvalte konflikter på har en negativ indvirkning på institutionernes og Unionens troværdighed.
Som det udtrykkeligt er anført i de dokumenter, der er genstand for denne forhandling, bør Den Europæiske Union også fremover indgå aftaler med tredjelande på grund af betydningen for forsyningen og erhvervet. Dog mener vi, at der hver gang, der indgås associeringsaftaler med tredjelande - hvor der ud over Fællesskabets økonomiske godtgørelser indrømmes toldfritagelse for fiskeriprodukter - bør forhandles fiskerikvoter for fællesskabsproducenterne svarende til de toldafgifter, der gives afkald på. Jeg glæder mig over de foreliggende teksters kvalitet og finder, at de er et godt udgangspunkt for en videre behandling af fiskeriproblematikken.

Teverson
Hr. formand, da Kommissionens meddelelse om krisen i fiskerisektoren blev offentliggjort i 1994, drejede det sig, som fru Pery så fint har mindet os om i betænkningen, primært om priser. Siden da har fiskerisektoren i langt højere grad befundet sig i krise som følge af det biologiske aspekt med hensyn til overfiskeri og den omstændighed, at den fælles fiskeripolitiks forvaltningssystem ikke har taget fat på nogen af problemerne og ikke arbejdet effektivt inden for sektoren.
Hvad har vi med hensyn til en løsning? For det første skal vi kassere den fælles fiskeripolitik i dens nuværende udformning. Jeg går ikke ind for at renationalisere den. Det ville være en særdeles dårlig ide, men vi bør kassere den i dens nuværende udformning. Vi bør sikre, at vi mindsker disse konstante gnidninger mellem de videnskabelige oplysninger, fiskerisektoren, medlemsstaterne og Kommissionen. Den eneste måde, dette kan gøres på, er at delegere beføjelserne nedad, at forvalte fiskeressourcerne i de områder, hvor fiskeriet foregår, i stedet for i de stater, der omgiver disse områder, og i stedet for, at en by inde i Belgien fra centralt hold forvalter hele systemet. Dette vil ikke fungere.
I mellemtiden er vi nødt til at tage fat på spørgsmålet om quota hopping , og selv om vi har haft mange drøftelser med kommissæren, og jeg glæder mig over hendes konstruktive bemærkninger, skal vi gå videre med denne sag. Vi kan ikke opnå en fornuftig løsning inden for den nuværende lovgivningsramme. Vi er nødt til at få undtagelser fra traktaten for at løse problemet.
Med hensyn til de nedsættelser på 40 %, som vi taler om for øjeblikket, er der ingen mulighed for at få dette igennem på en fornuftig måde, og jeg fordømmer den måde, Rådet behandler spørgsmålet på, uden at det samtidig tilbyder sektoren positive alternativer som en del af løsningen.
Med hensyn til Canada glæder det mig, at vi i Fiskeriudvalget gjorde denne betænkning mindre anti-canadisk, end den havde været. Vi har nu adgang til havne i Canada. Vi skal undertegne handlingsplanen EU-Canada, og vi skal gøre indsigelsesproceduren meget bedre. Jeg glæder mig også over hr. Kindermanns ændringsforslag i denne henseende.

Jové Peres
Hr. formand, jeg vil gerne fremsætte nogle betragtninger til betænkningen om krisen i fiskerisektoren. Medens vi arbejdede med denne betænkning - og i den forbindelse vil jeg gerne udtrykke påskønnelse af fru Perys indsats - har Kommissionen udarbejdet sit forslag om omstrukturering af fiskerflåden i perioden 1997-2002. Det er ganske vist rigtigt, at fiskerisektorens krise skyldes knaphed på ressourcer, som i øvrigt til dels skyldes liberaliseringen af handelen, svækkelsen af toldbeskyttelsen og de voksende problemer med at få adgang til alternative fangststeder. Vi mener imidlertid, at Kommissionens forslag er svære at acceptere.
Problemerne for fiskeriet kan ikke løses alene ved at tilpasse fællesskabsflådens størrelse til de disponible fiskebestande. Der er en hel række problemer, som der efter min mening redegøres udmærket for i fru Perys betænkning, og som ikke må overses. F.eks. er der i de seneste år sket en positiv udvikling, hvad angår bestræbelserne på at tage højde for de sociale aspekter, der er forbundet med den fælles fiskeripolitik, uden at foranstaltningerne dog står i forhold til omfanget af den tilpasning, som Kommissionen foreslår i FUP IV.
Jeg er selv stærkt i tvivl om de forbehold over for fru Perys betænkning jeg nu formulerer, men det ser ud, som om der foreslås en tilnærmelse til den fælles landbrugspolitiks pris- og markedsinstrumenter og -mekanismer, jeg mener imidlertid ikke, at problemstillingerne automatisk kan overføres fra det ene område til det andet. I betragtning af Fællesskabets selvforsyningskapacitet og det nuværende toldbeskyttelsesniveau kan der være komplikationer forbundet med en pris- og markedspolitik, som eventuelt vil kunne få uønskede virkninger for bevarelsen af ressourcerne. Og for så vidt angår PESCA-initiativet, har dette kun givet ringe resultater; problemet er, at en overførsel af LEADER-programmerne eventuelt vil kunne resultere i en stærk begrænsning af adgangen til de alternative muligheder, der er omfattet af programmerne. Også hvad dette angår, er jeg selv stærkt i tvivl.
For så vidt angår hr. Arias Cañetes betænkning, kan vi fuldt ud tilslutte os den; jeg vil i den forbindelse endnu en gang understrege problemet med Den Europæiske Unions svage position - der undertiden skyldes Den Europæiske Union selv og andre gange de forskellige medlemsstaters holdninger - og til hr. Kofoed vil jeg sige, at vi fuldt ud tilslutter os hans udtalelser om kvoteringen.

McKenna
Hr. formand, de fire betænkninger, der behandles i dag, vedrører fiskeriindsatsen i særdeles forskellige områder af verden: Antarktis, Østersøen, det østlige Canada og her i Europa. Dette viser EU-flådernes store omfang og indflydelse. Det gennemgående tema i dem alle er den indvirkning, som den for store fiskerikapacitet har på det europæiske fiskeri.
Pery-betænkningen om krisen i fiskerisektoren peger helt rigtigt på, at der er adskillige problemer, der indvirker på sektoren, men den vigtigste er helt klart er den omstændighed, at der er alt for mange fartøjer, der jager efter alt for få fisk. Dette er formentlig det vigtigste spørgsmål, EU står over for i år, når det udarbejder det flerårige udviklingsprogram - det fjerde - med henblik på at reducere flådernes størrelse. Det er absolut det mest omtvistede politiske spørgsmål. Alle erkender, at mange af EU-ressourcerne har været udsat for rovdrift. Den mest effektive enkeltstående indsats, som Den Europæiske Union kan gøre for at løse dette problem, er at reducere sin flådes størrelse. Hvis dette ikke gøres, og gøres meget snart, kan krisen i denne sektor kun blive optrappet. De, der kommer til at lide mest, er ejerne af små fartøjer, de, der har et beskedent indkomstgrundlag og meget lidt politisk slagkraft, men som jo rent faktisk skaber mest beskæftigelse.
Afgørelserne om, hvordan flåden skal reduceres, bør ikke blot tage hensyn til tilstanden blandt de bestande, flåden fisker, men også andre virkninger af flåden. F.eks. bevirker nogle fangstredskaber en større bifangst end andre eller påfører havbunden mere alvorlige skader. Redskabernes indvirkning på miljøet er en meget vigtig faktor. Ligeledes bør man med hensyn til den skabte beskæftigelse begunstige de fartøjer, som skaber flest arbejdspladser i forhold til den mængde fisk, de fanger.
Sammenfattet kan det siges, at der er et presserende behov for en reduktion af flåden, og den skal gennemføres stringent. Gruppen De Grønne stillede ændringsforslag til dette spørgsmål i udvalget, men de blev ikke accepteret, hvorfor vi har stillet dem igen i plenum. Jeg håber, at de vedtages denne gang. For hvis der ikke øjeblikkeligt gennemføres et stringent program, kan den næste meddelelse om sektoren sagtens blive en nekrolog over den. Det glædede mig at høre fru Pery sige, at hun energisk vil støtte Kommissionens bestræbelser. Jeg håber således, at hun nu vil støtte vore ændringsforslag.
Spørgsmålet om Østersøen vedrører vedtagelsen af en fredningsperiode for laks. Mens laksebestandene i Østersøen er blevet decimeret som følge af habitatødelæggelse og overfiskeri - herunder anvendelsen af lange drivgarn - anbefaler den nylige Lassen-betænkning om fiskerikapaciteten i EU rent faktisk et fuldstændigt fiskeristop, hvorfor en simpel fredningsperiode er fuldstændig utilstrækkelig.
I farvandene øst for Canada har der i hundredvis af år været fiskerfartøjer fra Spanien, Frankrig og England. De var tidligere en af verdens største fangstpladser, hvilket formentlig er grunden til, at fiskerne tog så lang væk under vanskelige forhold for at fiske dér. Men i 1980'erne tvang de europæiske flåders opsvulmede størrelse EU til at kræve unilaterale kvoter i forbindelse med mange fiskebestande der. Det er en uacceptabel adfærd i en multilateral konvention at regulere fiskeriet. Disse unilaterale kvoter bidrog til, at nogle af bestandene i det østlige Canada blev udryddet; jeg siger »bidrog til«, da ansvaret egentlig ikke ligger hos EU alene. Canada har vist, at det rent faktisk kan udrydde sine bestande uden hjælp fra andre. Men her hjalp de europæiske flåder med til det.
Med hensyn til Antarktis har Den Europæiske Union ingen egentlige fiskeriinteresser, i det mindste ikke på papiret. Men nogle af de fartøjer, der fisker der, er europæiske fartøjer, som fører andre flag og er etableret som joint venture. Den alt for store EU-kapacitets indflydelse rækker således også så langt som dertil.

Macartney
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere fru Pery for at behandle mange ting og gøre det på en meget taktfuld måde, men intet af det, hun siger på sin taktfulde måde, kan skjule krisens omfang - ikke blot krisen i forbindelse med ressourcer og forvaltning, men også tillidskrisen blandt vore fiskere i hele Europa. Dette udgør en meget reel udfordring og vanskelighed for Kommissionen. Jeg mener, vi bør se nærmere på, hvordan vi kan udjævne kløften. Jeg komplimenterer fru Pery. Jeg vil også gerne støtte det, hr. Baldarelli, fru Langenhagen, hr. Girão Pereira og hr. Teverson sagde. Vi står alle sammen over for et fælles problem. Men vi er nødt til at finde en løsning, så vi kan sige til vore fiskere: Dette er en løsning; den trækkes ikke ned over hovedet på jer fra Bruxelles' side, men er i jeres egen interesse. Jeg mener ikke, at det drejer sig om at tale om at indføre nedsættelser på 40 % - som alle så kan bebrejde Bruxelles - men at sige: Hvordan vil I selv løse problemet? Det er her, den decentraliserede forvaltning, som adskillige talere er kommet ind på, er af absolut grundlæggende betydning. For øjeblikket er fiskerne, så sandelig i Skotland, forfærdede over, at de fremmede på en eller anden måde vil komme og tage alle deres fisk og så tage afsted igen, og de vil stå tomhændet tilbage. Uanset hvad man siger, er de ængstelige for, at de egentlig ikke ejer fiskeressourcerne ud for deres kyst.
Vejen fremad er derfor - det er jeg ret overbevist om ligesom mange kolleger i Fiskeriudvalget - at få et decentraliseret forvaltningssystem, således at fiskerne i det pågældende farvand, hvad enten det er Østersøen, Nordsøen, Adriaterhavet eller andre steder, hvis levebrød står på spil, og hvis efterkommere vil nyde godt af det, hvis de beskytter tingene, vil påtage sig et ansvar.
Samtidig er der noget, der skal gøres i hele Europa på et lige grundlag. Et af kritikpunkterne er, at f.eks. inspektørerne ikke anvender bestemmelserne på samme måde i hele Europa. Vi må tage dette op for at sikre, at der over for alle anvendes den samme målestok, påføres den samme ulykke, hvis der skal påføres ulykke. Så tror jeg, at folk vil begynde at se en vis retfærdighed i systemet, og vi kunne tage fat på alle de øvrige brændende spørgsmål - såsom quota hopping osv., som jeg ikke har tid til at komme ind på - for at sikre, at vi får en fælles fiskeripolitik, som er bæredygtig, og som vil blive støttet.

Souchet
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske fru Péry med den grundige og relevante analyse, som hun har foretaget af årsagerne til den særligt alvorlige krise, som fiskerisektoren for øjeblikket gennemlever i Fællesskabet. Kommissionens meddelelse, der udgør grundlaget for denne betænkning, stiller desværre ikke noget forslag, der er på niveau med omfanget af denne krise. Den anbefaler en politik, der er mere midlertidig end kreativ og mere resigneret end aktiv. Denne politik synes inspireret af en fatalistisk forudsætning, nemlig at Fællesskabets fiskeriflåde med tiden uundgåeligt vil forsvinde, og det vil den fælles fiskeripolitik være tilbøjelig til at følge.
Men de europæiske fiskere forventer et andet sprog. Jeg er valgt fra en maritim egn i det vestlige Frankrig, og jeg kan fortælle, at de forventer et budskab om håb fra os, der fortæller dem, at det erhverv, de har valgt, ikke er opgivet, at det gennemlever en krise, men at de kan tro på, at erhvervet består, og at deres børn vil kunne udøve det. Det er det budskab, jeg foreslår, at man sender til alle de samfund, der overalt i Europa er afhængige af fiskeriet, ved at vedtage de ændringsforslag, som jeg har indgivet på min gruppes vegne.
Først og fremmest er alle foranstaltningerne til reduktion af vores flåder en konsekvens af en næsten total åbning af fællesskabsmarkedet for import fra tredjelande, hvis metoder, som De ved, ofte er i strid med vores legitime interesse for at bevare fiskeressourcerne. Spørgsmålet er ikke behandlet i Kommissionens tekst, men det haster med at genskabe havfiskernes tillid i de bestræbelser, som man kræver af dem for at bevare ressourcerne, og dette skal først ske ved at genskabe en beskyttende europæisk ramme over for import fra tredjelande.
Skulle man ikke derefter erstatte markedets støttemekanismer med en mere aktiv politik, der for eksempel fastsatte obligatorisk betaling af en udligningsafgift på import af fællesskabsarter, mellem den konstaterede importpris og deres aktuelle orienteringspris, som kunne bruges til at udvikle fiskerisektoren i udviklingslandene?
Jeg mener endelig, hr. formand, at det også er vigtigt at knytte erhvervet tættere til forvaltning af ressourcerne navnlig ved at give det ansvaret for forvaltningen af de specifikke fiskeressourcer på et historisk grundlag inden for rammerne af decentrale regionale konferencer.

Le Rachinel
Hr. formand, kære kolleger, fru Péry analyserer præcist årsagerne til krisen i fiskerisektoren og forsøger at komme med løsninger herpå, der desværre er utilstrækkelige til at bremse nedgangen i fiskeriet i Frankrig og i Fællesskabet.
Diagnosen er rigtig, men medicinen er ikke særlig stærk til en meget syg. Konstateringen er rigtig, især når man gør opmærksom på dereguleringen af verdensmarkedet uden sikkerhedsnet, de alvorlige forstyrrelser, der følger af den illoyale konkurrence eller det globale pres på den faldende kurs. Derimod er løsningerne ikke på højde med den udfordring, der skal tages op. Fru Bonino, den europæiske fiskerikommissær, vil fjerne 40 % af Fællesskabets fiskeriflåde, sende hundredvis af både til ophugning og førtidspensionere tusindvis af fiskere. Kort sagt, oplægge vores fiskeriflåde for frit at overlade markedet til de rovdyr, der bruger GATT-aftalerne udelukkende til deres fordel.
Man fortæller os med rette eller urette, at der er alt for mange i fiskerierhvervet, at der bliver stadig færre fisk, at beskyttelsen af ungfiskene er utilstrækkelig, at havforureningen er foruroligende, og endelig at visse fiskeredskaber eller fangstteknikker er misbrug. Men samtidig mener fru Péry, at det er absolut nødvendigt med en modernisering af fiskeriflåden med fartøjer, der bruger mere selektive redskaber, og hun ønsker også en tarif- og toldmæssig neddæmpning. Modsigelsen er åbenbar.
Ligesom for den fælles landbrugspolitik og for de kriseramte industrier vil man ikke se de egentlige årsager til ulykken og heller ikke tage fat på dem. Hvem vil have mod til at sige, hvis ikke os, at den ødelæggende frihandelspolitik og den globalisering af handlen, som GATT og Maastricht-Europa har ønsket, prisgiver vores fiskeriflåde til fordel for tredjelande, der ikke overholder nogen regler og sælger deres fisk til dumpingpriser og således bringer vores producentorganisationer i fare.
På ti år er vores afhængighed over for import steget med 30 %, og forarbejdningsindustrien afhænger næsten udelukkende af importeret fisk.
Jeg fastholder - for jeg er også som min kollega, hr. Souchet, valgt i det maritime vestlige Frankrig - at det i dag er nødvendigt med klare prioriteter for hele erhvervet. Hvad er disse prioriteter? At begunstige det traditionelle kystfiskeri, anvende importminimumspriser, kompensere fiskernes indkomsttab i tilfælde af prisfald, styrke kontrollen især på både fra tredjelande, der fisker i fællesskabsfarvande. Vi ønsker desuden at forlænge de subsidierede lån og lette fiskernes gæld, nedsætte havneafgifterne, ændre den fælles toldtarif, der ikke giver mulighed for at garantere princippet med fællesskabspræference, generhverve kvaliteten ved en politik med mærkning, bedre udnyttelse af fersk fangst og endelig forbedre forbindelserne mellem forskning, erhverv og uddannelse.
Jo, fiskeriet i Frankrig har stadig en fremtid, men det er ikke et fjerde flerårigt udviklingsprogram, der vil give tilliden igen til 16.500 franske fiskere. De har behov for at blive lyttet til, støttet og forsvaret. Det er det valg, vi har truffet i vores gruppe, hvis formand er søn af en fisker, der døde på havet.

Kindermann
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil kun tale om betænkningen af hr. Arias Cañete. Den betænkning, vi har fået forelagt af hr. Arias Cañete om problemerne i forbindelse med fiskeriindsatsen i NAFO-zonen, er jo en meget engageret og åben betænkning; alligevel har min gruppe visse problemer med den, og det skyldes ikke, at den flere steder så åbent kritiserer Canada. Denne kritik er også efter vor opfattelse for størstedelens vedkommende berettiget. Men den koncentrerer sig for ensidigt om en maksimering af fangstmulighederne og lader vigtige aspekter ude af betragtning, som imidlertid absolut burde have været taget op i forbindelse med en sådan initiativbetænkning. Jeg nævner her som det første kontrolordningerne. I stedet for at affærdige den kontrolordning, der blev vedtaget som led i den bilaterale fiskeriaftale EU-Canada af 16. april 1995, som værende diskriminatorisk og for omkostningskrævende burde man snarere understrege de langsigtede aspekter.
Den nye inspektionsordning er ganske vist forbundet med store udgifter, men den fungerer åbenbart og har frem for alt stabiliseret situationen. Der er langtfra konstateret så mange overtrædelser som tidligere, og derved har man undgået mange konflikter mellem de kontraherende parter.
Man må også spørge, om andre ordninger - som det kræves i betænkningen - virkelig ville være mere effektive, eller om de ikke snarere ville udmønte sig i en svækkelse af kontrollen. Jeg er af den opfattelse, at den mest effektive kontrol af fangster eller fangstredskabernes beskaffenhed fortsat er kontrol på stedet. Satellitovervågning kan ikke erstatte den, den kan kun anvendes som et supplement med henblik på at fastlægge fartøjernes position. Dette er jo også fastsat i NAFO-kontrolordningen. De relativt store udgifter til foranstaltningernes gennemførelse må netop betragtes som prisen for den svindende ressource fisk og for fortidens synder. Vi vil i hvert fald gerne, at den eksisterende NAFO-kontrolordning forstås som en forbedring med hensyn til bevarelse af ressourcerne og således sikring af fiskeriaktiviteterne i fremtiden.
Et andet, meget vigtigt aspekt, som der heller ikke er taget hensyn til i betænkningen, vedrører beslutningsproceduren i NAFO's fiskerikommission. Eksperter på området er enige i, at hovedårsagen til fiskebestandenes sørgelige tilstand i NAFO-zonen kan findes i NAFO-beslutningernes uforpligtende karakter med hensyn til foranstaltninger til bevarelse og forvaltning af ressourcerne. Som følge af muligheden for at gøre indsigelse kunne enhver foranstaltning omgås, og enhver part, der var utilfreds med en tildelt fangstkvote, kunne systematisk bevilge sig selv højere fangstkvoter. Det er for min gruppe derfor helt afgørende for det videre fremskridt i forbindelse med forvaltningen i NAFO-zonen, at denne indsigelsesprocedure ikke anvendes. Hvis dette ikke gennemføres, vil selv gennemførelsen af andre krav efter vor opfattelse ikke være meget værd. Hvad nytter f.eks. det krav, der stilles i betænkningen om en mere lige sammensætning af NAFO's videnskabelige komité eller om et for Unionen mere fordelagtigt afstemningssystem i NAFO, hvis en anden nedstemt part i tvivlstilfælde gør indsigelse mod bestemte forvaltningsforanstaltninger, og den næste konflikt således udløses?
Det krav, som min gruppe har stillet, svarer ganske vist ikke til de principper, man for øjeblikket går ind for på internationalt plan, dog ville de passe godt ind i en betænkning, som i flere henseender er utilfreds med disse principper. Man behøver blot at se på forslagene vedrørende afstemningssystemet i internationale organisationer. I øvrigt er det jo heller ikke helt malplaceret, da FN-konventionen om bevarelse og forvaltning af fælles bestande og stærkt vandrende arter udtrykkeligt forpligter kyststaterne og de stater, der driver højsøfiskeri, til at samarbejde om fastsættelsen af bevarelses- og forvaltningsforanstaltninger.
Min gruppe har stillet nogle ændringsforslag, som tager højde for vore krav, og hvis vedtagelse er helt nødvendig, hvis vi skal støtte betænkningen. Derfor beder jeg også hr. Arias Cañete om at se velvilligt på disse ændringsforslag.

Fraga Estévez
Hr. formand, fru kommissær, selv om nogle her i salen har kunnet finde hr. Arias' betænkning for kritisk over for Canada, vil jeg for mit vedkommende - efter nøje at have fulgt udviklingen i forbindelserne mellem Canada og Den Europæiske Union på fiskeriområdet - tværtimod komplimentere ordføreren for den afbalancerede holdning, der kommer til udtryk i betænkningen, uden at han har ladet sig påvirke af de konflikter, som Canada tidligere har skabt for Fællesskabet. Nu gælder det om at se fremad.
Denne betænkning er endnu et bevis på Den Europæiske Unions velvillige og dialogorienterede indstilling, men det skal dog på ny beklages, at holdning ikke deles af Canada, hvis man skal dømme efter den seneste udvikling. Canada er ganske vist gået med til at åbne sine havne for fællesskabsflåden, men kun på visse betingelser, og lader dermed forstå, at det er en generøs og ensidig indrømmelse, hvorfor man må frygte, at denne beslutning til enhver tid kan tages tilbage.
Hvis Canada reelt ønskede at give fællesskabsflåden adgang til sine havne, ville det allerede nu have undertegnet den bilaterale aftale, hvori et af hovedpunkterne er normaliseret adgang til de canadiske havne for fællesskabsflåden. Men Canada udtrykker stadig store forbehold i forbindelse med en ratificering af denne aftale.
Så vidt jeg har forstået, har Canada i forbindelse med den seneste forhandlingsrunde mellem Canada og Den Europæiske Union fortsat insisteret på landets fulde ret til suverænt og eksklusivt at forestå forvaltningen af visse bestande, herunder torsk, i internationalt farvand, hvilket er endnu et eksempel på Canadas krav om at intervenere uden for 200-sømilegrænsen, hvilket er i strid med den internationale havretskonvention.
Jeg anmoder på denne baggrund på ny Kommissionen om at beskytte fællesskabsfiskernes rettigheder, da Den Europæiske Unions suverænitet må respekteres i lige så høj grad som Canadas, og jeg anmoder desuden om, at den forsvarer fællesskabsinteresserne på en måde, der er i overensstemmelse med Den Europæiske Unions internationale vægt, som er langt større, end det fremgår af de resultater, der er opnået i den seneste tid, fru kommissær.
For så vidt angår betænkningen om krisen i fiskerisektoren, takker jeg fru Péry for hendes bestræbelser på at forlige synspunkterne; under alle omstændigheder vil jeg fremsætte en anmodning til Kommissionen vedrørende markedsproblematikken, nemlig at den i sit nye forslag til forordning fremlægger en virkelig reform, der lever op til de udfordringer, den fælles fiskeripolitik står overfor. Denne gang må der gennemføres en dybtgående reform på grundlag af ikke-diskriminatoriske kriterier og uden alt for stort bureaukrati, som er særlig belastende for en sektor, der har brug for hurtige reaktionsmekanismer, som kan sikre dens fortsatte tilstedeværelse på markedet for fiskerivarer.
I forlængelse af fru Perys udtalelser om sociale foranstaltninger, som er en mangelvare i fiskerisektoren, ser vi et klart eksempel på, at der er noget, der ikke fungerer, i det faktum, at der i det kommende budget kun er afsat 50.000 ECU til sociale foranstaltninger i fiskerisektoren mod 3 mio ECU til observationsordningen inden for NAFO. Der er afgjort noget, der ikke fungerer i denne sektor.

Gallagher
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne komplimentere alle dem, der har forelagt betænkninger i dag. På grund af den begrænsede tid vil jeg koncentrere mig om Pery-betænkningen. Den nuværende krise, der plager Fællesskabets fiskerisektor, undergraver moralen i den vigtigste beskæftigelsessektor i Fællesskabets perifere kystregioner, herunder i mit land, Irland.
Det vil ganske givet blive anset for at være en stor skandale for Fællesskabet, hvis det viste sig, efter at vi har opnået kontrol med vigtige områder af de mest produktive fiskerizoner i verden, at vi ikke var i stand til af forvalte fiskeriet på en sammenhængende og, hvad der er vigtigere, praktisk måde til gavn for Unionens forbrugere og producenter. Der er spørgsmål, der berører os, hvor der blev truffet kortsigtede afgørelser. Hvad gjorde vi i forbindelse med importen af laks fra Norge? Vi indførte minimumsimportpriser. De har ikke fungeret. Hvad med mængdemæssige begrænsninger? Hvad med de lave omkostninger i forbindelse med torskeimporten? Der er intet gjort her fra Kommissionens side.
Jeg mener, at Parlamentet kan spille en vigtig rolle og bidrage til at genskabe tilliden i en sektor, hvor moralen er på sit laveste. Vi må vise retningen mod en mere positiv fremtid. Told og kvoter og ikke BRT eller lasteevne har reguleret landingerne af forskellige arter gennem årene. Vi er selvfølgelig ved at se på tekniske bevarelsesforanstaltninger. Vi har endnu ikke fået forelagt specifikke foranstaltninger. Samtidig forelægges Lassen-rapporten indirekte for os, hvorefter vi skal beskære flåden med 40 %. Jeg mener ikke, fru kommissær, at det er svaret. Told og kvoter er svaret. Vi er ikke i stand til at gøre vore fartøjer mere sikre. Det er en anklage mod medlemsstaterne og Kommissionen, at vi ikke har været i stand til at gøre vore fartøjer mere sikre. Hvis vi øger BRT, kan vi ikke opnå tilladelse, selv om vi ikke har øget lasteevnen eller landingerne. Det giver efter min opfattelse ikke megen mening.
Der er en krise, og Kommissionen forværrer krisen som følge af de veterinære bestemmelser, der skal indføres senere efter en kort dispensationsperiode. Hvad gør kommissær Bonino ved dette? Og hvad gør vi i forbindelse med førtidspensionering? Det er alt for forfærdeligt at tænke på, hvad der vil ske med en drastisk reduktion.
Afslutningsvis føler jeg, at jeg og mange af mine kolleger taler på vegne af sektoren i Irland, men det gør fr. McKenna ikke. Vi er ikke rede til at dele smerten. Vi har delt alt for megen smerte gennem årene. Vi har betalt en alt for høj pris i Irland. Vi ønsker at sikre, at de irske fiskere behandles fair i de kommende år.

Cunha
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, på baggrund af den stigende efterspørgsel er det ikke så underligt, at forvaltningen af havets ressourcer bliver et stadig højere prioriteret emne i den fælles fiskeripolitik.
Det er imidlertid nødvendigt at gøre sig klart, at problemet med en rationel forvaltning af ressourcerne ikke skal løses af Den Europæiske Union alene, men at det er et verdensomspændende problem. Det skal desuden påpeges, at en del af vore nuværende problemer skyldes en vis naivitet fra Kommissionens side i forbindelse med forhandlingerne med tredjelande.
I en række år har vi således accepteret at reducere vore fiskekvoter, medens de lande, der blev indgået aftaler med, øgede deres. Det er ikke acceptabelt, for reglerne bør være ens for alle. Efter at have givet indrømmelser i forbindelse med de internationale forhandlinger satser Kommissionen nu på en drastisk nedskæring af fiskeriindsatsen med helt op til 40 %, som det f.eks. foreslås for sardinfiskeriet ved den portugisiske kyst.
Har Kommissionen, fru kommissær, vurderet de økonomiske og sociale indvirkninger af en nedskæring, svarende til en halvering af fiskeriindsatsen - i en sektor, der i Portugal beskæftiger 15.000 personer? Hvis ressourcernes tilstand er så kritisk, hvorfor handler Kommissionen så først nu? Hvem har forsynet Kommissionen med de pågældende data? Hvilke alternative beskæftigelsesmuligheder kan Kommissionen opstille for de portugisiske fiskere, de ansatte i forarbejdningsindustrien og andre arbejdstagere, som lever af fiskeri, samt disses familie?
Fru Nicole Perys betænkning, hvis kvalitet jeg påskønner, behandler på afbalanceret vis de vigtigste spørgsmål i forbindelse med den fælles fiskeripolitik. Jeg vil derfor støtte denne betænkning, også fordi den medtager nogle ændringsforslag, jeg selv har stillet, og som Udvalget om Landbrug, Fiskeri og Udvikling af Landdistrikter har vedtaget, herunder ændringsforslag vedrørende internationale forhandlinger, fremme af brancheaftaler og muligheden for, at oplagringspræmien på visse betingelser kan udbetales til industrien.

Novo
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kommissær. Vi har længe slået til lyd for nødvendigheden af at bevare fiskeressourcerne og træffe alle de fornødne teknologiske og sociale foranstaltninger såvel som foranstaltninger til observation og kontrol, der er nødvendige for en tilpasning af fiskeriindsatsen.
Men denne nødvendige strategi har været lidet gennemsigtig og er heller ikke blevet gennemført af alle. Klart nok fordi beslutningerne ofte træffes på grundlag af mangelfulde eller uafbalancerede videnskabelige undersøgelser, der ikke tager hensyn til de lokale forhold. Også fordi fiskeriorganisationerne ikke inddrages i beslutningstagningen, og der ikke indrømmes Fællesskabets fiskerisektor nogen form for præferenceordning. Disse og andre kendsgerninger skaber logisk nok et generelt klima af mistillid blandt medlemsstaternes fiskere og redere. Endvidere forholder det sig sådan, - som det bekræftes af statistikkerne og af kommissærens nylige udtalelser - at nogle få lande, såsom Portugal, lydigt og pligtopfyldende har efterlevet - endog mere end efterlevet -nedskæringsplanerne, medens andre lande (desværre flertallet), ikke har gjort det i samme målestok.
I den nuværende krise for fiskerisektoren må ingen af de ovennævnte faktorer overses. Hverken af Kommissionen, medlemsstaterne eller den portugisiske regering. Sideløbende med indsatsen for at bevare ressourcerne er det derfor uomgængelig nødvendigt med større gennemsigtighed og paritetisk deltagelse i beslutningsprocesserne - f.eks. inden for NAFO - og det må på ny kritiseres, at der fremsættes forslag om nedskæringer af TAC, som ikke er videnskabeligt begrundet - det gælder for torsk -. Vi tager endvidere på det skarpeste afstand fra forslag om en procentmæssig ensartet nedskæring for alle lande og arter - hvilket gælder for sardin og andre arter - uden hensyntagen til de foranstaltninger, der allerede er gennemført af de forskellige lande og uden hensyn til de aftaler, som har påført den portugisiske fiskerisektor store tab, såsom aftalen med Marokko og dens følger for konservesindustrien og notfiskeriet.

Van der Waal
Hr. formand, bestræbelserne efter en moderne flåde med en stor fangstkapacitet kan nemt komme på kant med opretholdelsen af en bæredygtig fiskebestand. Meget berettiget opfordrer Perybetænkningen derfor til skærpelse af kontrollen med overholdelsen af kvoterne, beskyttelsen af parrezonerne og genoprettelsen af tilliden mellem havbiologer og fiskere.
Hvad sidstnævnte angår, er det et problem, at der stilles stadig færre penge til rådighed for forskning i fiskebestande. Det sker på bekostning af kvaliteten af oplysningerne og skader tilliden hos fiskerne. Tilstrækkelige midler til ordentlig forskning er derfor uundværlige. Også de enorme udsving i de årlige samlede tilladte fangstmængder er meget skadelige. Den fleksibilitet, som i mellemtiden er indført i kvoteordningen gennem indførelse af et kontokurantsystem er et skridt i den rigtige retning. Vejen mod en flerårig planlægning bør Kommissionen ivrigt følge.
Jeg er ikke særlig begejstret for opfordringen til forhøjelse af den kommunautære prisstøtte. På kort sigt kan det begrænse indkomsttabene, men på længere sigt har sektoren mere gavn af, at produktorganisationerne selv træffer foranstaltninger for at bringe orden i markedet.
Endelig er der importen fra tredjelande. For den fiskeforarbejdende industri er denne af stor betydning. Gennem kvotenedsættelserne kan den europæiske flåde umuligt klare industriens efterspørgsel. Men for at hindre uærlig konkurrence med de europæiske fiskere bør der føres skarpere tilsyn med, at produkterne fra lande uden for Unionen opfylder de kommunautære retningslinjer om kvalitet og hygiejne. Med henblik herpå har den europæiske fiskerisektor måttet foretage kraftige investeringer.

Crampton
Hr. formand, jeg vil gerne især tale om betænkningen af fru Pery, som jeg komplimenterer og støtter. Jeg er bange for, at jeg vil sige noget af det, der allerede er blevet sagt.
Vi har her Fiskeriudvalgets opfattelse af den fortsatte krise i fiskerisektoren. Den grundlæggende krise har vi haft i mange år, og vi vil have den i mange flere år, hvis vi ikke gør noget radikalt ved den. Det vil formentlig knap nok kunne betale sig for fiskerne at stå til søs i mange dele af Den Europæiske Unions farvande. Dette har selvfølgelig uoverskuelige konsekvenser ikke kun for fiskerne, men også for alle dem, der er involveret i land, og for forbrugeren.
Vi skal tage seriøst fat på dette problem, som er et problem, der accentueres af en mangel på politisk vilje, af alt for megen nationalisme, og jeg mener virkelig, at vi bør se nærmere på nordmændenes og islændingenes politikker, og hvordan de løser deres problemer. Den grundlæggende årsag er selvfølgelig simpel: Alt for mange fartøjer jager efter alt for få fisk. Man kan løse dette på to måder, og begge skal løses. Den første - alt for mange fartøjer - nødvendiggør klart en seriøs ophugningsordning. Nogle lande har så indført ophugningsordninger i praksis; mit land har ikke taget dette alvorligt og er derfor blevet udset til en reduktion på 40 %. Dette er ikke nogen acceptabel løsning for fiskerne og de personer, der er afhængige af dem.
Den anden side af problemet er for få fisk. Der er faktisk meget, vi kan gøre her, og meget, Kommissionen og de forskellige medlemsstatsregeringer kunne gøre. I mange tilfælde foreligger der allerede forskning. Fru Pery nævner mange af de ting, der kunne gøres: Forbedringer af de fangstredskaber, der anvendes, for at gøre det muligt for mange mindre fisk at gå fri og forbedringer i form af brug af net med kvadratiske masker. Der er en lang række tekniske forbedringer, der er blevet afprøvet, og som fungerer. Der bør klart i store områder indføres hvileperioder i en del af året eller i visse tilfælde permanent eller næsten permanent for at gøre det muligt for bestandene at komme sig og ungfiskene at vokse. Vi har således behov for beskyttelsesområder, om man vil. Vi har på en eller anden måde brug for at få en politik, som sætter en stopper for praksisen med genudsætning. Jeg har ikke kendskab til andre områder, men i Nordsøen genudsættes undertiden 50 % eller mere af et fiskerfartøjs fangst, fordi den er for lille, usælgelig eller lign. Vi har således en lang række foranstaltninger i forbindelse med begge sider af sagen.
Afslutningsvis må jeg understrege, at vi behøver et meget strengt evaluerings- og inspektionssystem, og jeg og mange af de fiskere, jeg har talt med, foretrækker, at dette iværksættes af Den Europæiske Union.

McCartin
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Pery for hendes betænkning og sige, at jeg er enig med hende, når hun siger, at den fælles fiskeripolitik blot er en ufærdig politik. I modsætning til den fælles landbrugspolitik nyder den hverken producenternes eller forbrugernes tillid eller respekt.
I fiskerisektoren synes politikken altid at handle om at reducere fangstmængderne. Den Europæiske Union er kun 50 % selvforsynende, og bestandene svinder, men alligevel fortsætter priserne med at falde. Vi interesserer os mere for billige leverancer til forarbejdningsleddet end for fiskernes indkomst, hvis interesser vi forventes at varetage. Denne politik gavner ikke Unionens image hverken i forhold til dens egne producenter eller udlandet. Den fælles fiskeripolitik synes altid at handle om kontrol, men fordelene synes aldrig at fremkomme. Medlemsstaterne er ikke rede til at overdrage det fulde ansvar for en omfattende politik til Den Europæiske Union, men er altid rede til at dadle Den Europæiske Union for de negative faktorer.
Der er én ting i forbindelse med Kommissionens forslag, som jeg gerne vil sætte spørgsmålstegn ved: Hvorfor denne fokusering på tonnage, hvis vi har en kvotapolitik, som fungerer? Hvorfor behøver vi, hvis kvoterne overholdes, en sådan fokusering på tonnage? Kvoterne kan kontrolleres: Med et effektivt computersystem, et effektivt satellitsystem og en effektiv importkontrol kan vi regulere den mængde fisk, der fanges i havet og sælges, hvis vi virkelig er opsatte på at gøre det. Hvis vi seriøst overvåger fangsterne, og hvis medlemsstaterne samarbejder, kan tonnagereduktionen rent faktisk ske på et frivilligt grundlag med kompensation. Hvis vi have en politik, der fastholdt passende priser, ville lavere kvoter være meget mere acceptable i fiskeriregionerne. Nogle handelsmæssige restriktioner kan accepteres i betragtning af de sociale miljøproblemer, der er så åbenlyse. Hvis der er tale om en værdifuld og sparsom ressource, hvorfor driver vi så rovdrift på den og giver den bort til priser, der ligger langt under dens reelle værdi?
Jeg er enig med Allan Macartney i, når han siger, at politikken skal tages op til en gennemgribende revidering, og at de ugunstigt stillede områder i højere grad selv skal have kontrol med både rovdriften og salget af den ressource, der findes i deres umiddelbare nærhed.

Sjöstedt
Hr. formand, jeg ville gerne sige et par ord om hr. Kofoeds betænkning om Østersøfiskeriet. Betænkningen er en reaktion på en rådsforordning om laksefiskeriet, som indebærer en yderligere begrænsning af sommerfiskeriet for at beskytte først og fremmest den vilde laks. Det er gode foranstaltninger, om end de ikke er tilstrækkelige i betragtning af den krisesituation, som den vilde laks i Østersøen befinder sig i.
Ordføreren har imidlertid i forbindelse med betænkningen også fremsat to ændringsforslag om torskefiskeriet i Østersøen. I disse ændringsforslag foreslås det at erstatte den nuværende kvotaordning med regler om fiskerfartøjernes motorkraft. Det tror jeg ikke er nogen særlig god eller gennemtænkt idé. Problemet med hensyn til den nuværende ordning er, at visse lande overholder kvoterne, mens andre ikke gør det i samme udstrækning; der er med andre ord brug for en bedre kontrol. Et andet problem er prisniveauet for torsk fanget i Østersøen.
Jeg tror, en omlægning til fordel for motorkraft i stedet ville føre til, at det blev endnu vanskeligere at kontrollere, hvor mange fisk, der egentlig fanges i Østersøen. Desuden ville det blive vanskeligere at tilpasse fiskeriet til de faktiske bestande. Derfor agter jeg ikke at stemme for forslaget om motorkraft.

McMahon
Hr. formand, jeg glæder mig over at se kommissæren. Det bliver en behagelig forandring at høre hendes synspunkter i stedet for at læse om dem i The Financial Times og den øvrige presse.
Fiskerisektoren i Fællesskabet er for øjeblikket et meget flygtigt og meget politisk spørgsmål. Vi har alt for mange fiskere, der jager efter alt for få fisk. Det er alle enige i. Jeg mener, at det er symptomatisk for den fri konkurrence, og det forværres af vore fiskerfartøjers og navnlig arbejdsredskabernes øgede effektivitet. Da jeg gik i skole, fik vi at vide, at Det Forenede Kongerige var et stykke kul, der var omgivet af et hav med til overflod af fisk. Der er meget lidt kul tilbage i Det Forenede Kongerige, og hvis vi fortsætter med at anvende de redskaber, vi anvender nu, vil der også kun være meget få fisk tilbage. Unionen er nødt til at sætte en stopper for dette.
Vi befinder os for øjeblikket i krise i fiskerisektoren i Europa og navnlig i Det Forenede Kongerige, hvor fiskerflåden er den tredje største i Den Europæiske Union. Regeringen prædiker igen fordelene ved en deregulering. Vi har i de seneste par uger set følgerne af en deregulering i landbrugssektoren. Vi ønsker ikke at overføre den dårlige praksis i forbindelse med BSE til fiserisektoren ved at deregulere alt og tro, at det er vejen fremad. I et forsøg på at reducere antallet af fartøjer gennem doktrinen om en laisser faire -økonomi har Det Forenede Kongerige ladet fiskerisektoren i Storbritannien lide og overladt den til markedskræfterne. Dette bidrager ikke til at fremme bevarelsen af fiskeressourcerne eller til de lokale fiskeres jobsikkerhed eller til levebrødet og trivslen i lokalsamfundene. Det er derfor ikke så sært, at lokalsamfund, hvis levebrød er fuldstændig afhængigt af fiskeriet, er mistroiske over for den britiske regering og andre. Den samme regering begyndte at ophugge fartøjer så sent som i 1984 og tilbød tilskud til gengæld for, at man måtte afgive sin licens. Den råber nu i harme op om quota hopping . Men den samme regering, som nu klager over quota hopping , er den regering, som for øjeblikket stiller sit fremmedhad til skue og er begyndt at blokere EU-institutionerne for at gøre sit eget parti populært.
Vi har brug for en indsats mod quota hopping , men vi skal tage afstand fra de nationalistiske følelser, der omgiver det. Der findes en løsning på quota hopping -problemet: Medlemsstaterne bør give en eller anden godkendelse og licens for at sikre en vis kontrol med dem, der foretager denne quota hopping .
Det grundlæggende problem er fortsat, at fiskeressourcerne er ved at blive foruroligende knappe, Europas fiskere forlader erhvervet hver dag, en bæredygtig bevarelse bør fremmes og håndhæves. Dette kan afhjælpes gennem en reduktion af EU's samlede flådekapacitet. Ingen af de tre flerårige udviklingsprogrammer har gjort det muligt for medlemsstaterne at reducere deres fiskerflåder. Alene i Det Forenede Kongerige bliver det ikke muligt at imødekomme kravet for 1996 med hensyn til flådereduktion. Vi er nødt til at tage fat på dette problem. Vi er nødt til at fremkomme med behørige bevarelsesmetoder og behørige overvågningsmetoder.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, til en start vil jeg sige, at jeg finder denne forhandling under ét om fire betænkninger fra Fiskeriudvalget af allerstørste vigtighed. Af disse fire betænkninger omhandler to bevarelsen af fiskeriressourcerne - som vi i Den Europæiske Union er meget optaget af - i to områder: Østersøområdet og Antarktis; fællesskabsflåden er dog ikke til stede i sidstnævnte område, hvor der efter min mening - under streng hensyntagen til den økologiske balance - bør gennemføres særlige former for forsøgsfiskeri.
Fru Pérys betænkning omhandler de komplekse problemer, der aktuelt gør sig gældende i fiskerisektoren; jeg vil særlig fremhæve nødvendigheden af socioøkonomiske ledsageforanstaltninger og strukturforanstaltninger, da fiskeriet som bekendt især er udbredt i områder, der er meget afhængige af denne sektor. Det glæder mig endvidere, at betænkningen nævner nødvendigheden af at fremme indgåelsen af fiskeriaftaler med tredjelande, såvel med de traditionelle som de nye.
Endelig påvises det i hr. Arias' vigtige og relevante betænkning om fiskeriet i NAFO-området, at der stadig må tages nogle afgørende skridt for at skabe balance i fiskeriet og lige vilkår i dette område. Jeg vil særlig fremhæve det presserende behov for at indføre et afstemningssystem, der er i overensstemmelse med Den Europæiske Unions reelle vægt; nødvendigheden af at ændre den videnskabelige komités sammensætning og øge Fællesskabets investering i forskning vedrørende dette område; forbedring af fællesskabsflådens fiskerimuligheder på denne fangstplads; kravet om konkrete tilsagn fra de canadiske myndigheders side - herunder om ophævelse af den for Den Europæiske Union diskriminerende lovgivning og ratificering af den bilaterale aftale fra 1992 - og fuldstændig og definitiv ophævelse af forbuddet mod adgang til canadiske havne for fællesskabsfartøjer. Det er absolut nødvendige forudsætninger for en forbedring af forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Canada i almindelighed og på fiskeriområdet i særdeleshed.

Provan
Hr. formand, jeg tvivler ikke på, og jeg er sikker på, at kollegerne eller kommissæren heller ikke gør det, at der er en tillidskrise i fiskerisektoren for øjeblikket. I mit land er der nogen i fiskerisektoren, der kræver, at den fælles fiskeripolitik kasseres. De glemmer meget bekvemt, hvordan det var, inden den fælles fiskeripolitik blev indført i 1983, og at der på det tidspunkt var mange internationale aftaler. Heldigvis har vi nu en politik, men vi erkender alle, at den bør tilpasses, da den ikke fungerer behørigt.
Den reduktion på 40 %, der foreslås nu, er måske et forslag, som ikke forstås rigtigt. Folk forstår heller ikke, at der er færre og færre fisk i havet. Men jeg mener, at vi skal samarbejde med fiskerisektoren og sørge for, at den fuldt ud forstår problemerne. Jeg glæder mig over, at kommissæren har besøgt mange af havnene i Fællesskabet og drøftet spørgsmålene med fiskerne. Hun har profilerede sig selv og Kommissionen over for fiskerisektoren, og det glæder jeg mig over.
Jeg håber, at vi kan se nærmere på og tage behørigt fat på spørgsmålet om quota hopping . Jeg mener ikke, at kvoter og det indre marked er forenelige med hinanden. Det er noget, vi skal se nærmere på. Hvis vi skal have tillid i sektoren, kan vi ikke tillade, at kvoter, der er tildelt ét land, fiskes af et andet land. Det er det problem, vi skal have løst.
Der er mange problemer, vi skal løse, og jeg håber, at vi kan arbejde sammen med kommissæren for at få de rigtige budskaber ud.

Iivari
Hr. formand, fru kommissær. Hr. Kofoed behandler forholdene for laks i Østersøen udmærket i sin betænkning. Situationen er alarmerende med hensyn til vildlaksebestandene. Hele vildlaksebestande er i fare for at uddø. I Østersøen udgør vildlaksen kun 5-10 % af samtlige laks.
Vildlaksen defineres som en laks, der stammer fra en bestemt flod, og hvor der fra gydepladserne opstår en laksebestand, der er i stand til at reprodurere sig selv i floden. Blandt andet i Finland findes disse laksebestande kun i to floder, i Tornio-floden og i Simo-floden.
Skal vildlaksebestandene bevares, kræver det særlige foranstaltninger. De vigtigste er fangstbegrænsninger både til havs og på gydepladserne, og der er også brug for opdræt, hvis man vil bevare vildlaksens genetiske arveanlæg. Det er meget positivt, at dette reelle behov for opdræt, som har været lidet kendt i EU, nu kommer frem i hr. Kofoeds betænkning.
Det bør også konstateres, at det er et stort spild at fange vildlaks til havs, når de ikke er fuldvoksne og ofte kun vejer få kilo. Laksens pris bliver dermed meget lav sammenlignet med, hvad sportfiskeren, der fanger laks i floden, betaler til fiskepladsen i lokalområdet.
Velplejede fiskebestande har stor betydning for Laplands turisterhverv. Styrkelse af Tornio-floden som lakseflod er både fornuftig regional- og miljøpolitik. Derfor er der brug for fangstbegrænsninger for vildlaks og opdræt, der sikrer laksebestanden. Jeg tror, at vi her i denne sal er på rette vej.

Imaz San Miguel
Hr. formand, jeg vil koncentrere mig om fiskeriet i NAFO-området og primært om en af de europæiske flåder, som har undergået en meget hård nedskæringsproces i de seneste år. Jeg tænker på torskefiskeriflåden. Jeg takker Fiskeriudvalget - ganske særligt hr. Arias - for at have medtaget mine ændringsforslag om torskefiskeriflåden i betænkningen. For fiskerimulighederne for fællesskabsflåden i 3NOområdet - dvs. i halen af den store Terranova-banke, der henhører under internationalt farvand - er lig nul, da der er fastsat en 0-TAC i øjeblikket.
Jeg erindrer om, at NAFO's Fiskerikommission fastsatte en TAC på 6.000 tons torsk for 3NO-området i 1994. Heraf tilfaldt 2.213 Den Europæiske Union. Men i begyndelsen af 1994 anmodede Canada om et møde i Bruxelles, og på dette fastsattes der i februar en 0-TAC, uden at der var nye videnskabelige data, der kunne begrunde en ændring af TAC for dette område, og denne 0-TAC er også gældende i 1995 og 1996.
Fru kommissær, De har fuldt kendskab til krisen i fiskerisektoren, hvor fiskeriet i nogle tilfælde har måttet indstilles i op til 10 måneder. Jeg anmoder Dem om med Deres velkendte fasthed - som har givet så gode resultater for fællesskabsfiskeriet og på andre områder - at De og Kommissionen påtager Dem at få ændret denne TAC, som ikke har noget videnskabeligt grundlag. 93 % af Terranova-banken befinder sig inden for Canadas eksklusive økonomiske zone, og fællesskabsflåden bør ikke betale prisen for Canadas fejlagtige forvaltning, for så vidt angår den del, der er beliggende i internationalt farvand. Vi kan under ingen omstændigheder, fru kommissær, længere acceptere, at Canada ustandselig skjuler sine egentlige økonomiske og handelsmæssige interesser bag argumenter om miljøhensyn, medens det samtidig driver rovfiskeri og ødelægger sine egne ressourcer.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, tiden har vist, at vi havde ret. Og ikke alene tiden, men også indlæggene i denne forhandling, når man sammenligner dem med tidligere. Også de videnskabelige og juridiske analyser har klart vist, at i forbindelse med »hellefiskkrigen« havde Den Europæiske Union og Spanien hele retten på deres side. Som kommissæren på et tidspunkt fuldt berettiget sagde, var der tale om opbringning, og Canada overtrådte den internationale havret. I dag må det vække latter, når man hører pseudoargumenter om hensynet til miljøet udtalt af en minister i en stat, der i den grad driver rovfiskeri.
Men lad os se på kendsgerningerne, for de er stadig de samme som dem, der gjorde sig gældende i forbindelse med den ovennævnte episode: Canada ønsker at fratage fællesskabsflåden retten til at fiske på internationale fangststeder, som ikke tilhører Canada. Canada har ikke ratificeret aftalen, det opretholder love, som Den Europæiske Union ikke kan acceptere og anfægter fællesskabsflådens adgang til canadiske havne. Kendsgerningerne viser, at der stadig er en konfliktsituation. Canada handler langt fra i god tro, og dermed opretholdes en fjendtlig holdning.
Det er nødvendigt for en gangs skyld at vise, at Den Europæiske Union kan koordinere sine holdninger i NAFO's Fiskerikommission. Det er nødvendigt at vise, at Unionen er karakteriseret ved institutionel enhed og kohærens. Når Kommissionen, et kollegialt organ, i sit arbejdsprogram taler om oprettelse af forbindelser med Canada inden for rammerne af samarbejdet mellem industrilande og om at indgå en aftale med Canada på området konkurrence, forskning og udvikling, hvilket er af interesse for Canada, må vi afvise at holde disse aftaler adskilt fra fiskeristriden.
Fru kommissær, De må henvende Dem til de øvrige kommissærer med ansvar for forsknings- og udviklingsområdet, konkurrencepolitik og forbindelser med industrilande og udvirke, at enhver aftale gøres betinget af, at Canada reelt fører en politik til fremme af gode forbindelser på fiskeriområdet. Det kan ikke accepteres, at fiskeriet ses isoleret. På dette område må vi udvise kohærens og enhed.
For så vidt angår hellefiskkonflikten, startede den med en dårlig beslutning om fordelingen af den tilsvarende kvote. Der blev ikke taget det ringeste hensyn til, at Spanien har fisket i dette område siden det 16. århundrede. På denne baggrund må jeg kritisere den spanske ministers forhastede accept af en så lille kvote for knurhane, at Spaniens fangst det foregående år reduceres til 20 %. Denne eftergivenhed er forbavsende, og det er efter min mening det samme som at acceptere »uspiselige« beslutninger.
Hr. formand, til sidst skal jeg påpege, at også i forbindelse med en anden beslutning vendte den spanske minister den anden kind til, nemlig den britiske regerings beslutning, truffet af »gale hominidae om lige så gale pattedyr«.

Chichester
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere fru Pery for hendes betænkning. Hun har ret. Der er krise i fiskerisektoren i Europa. De fiskere, jeg repræsenterer i Devon, er meget ulykkelige over det. De bryder sig ikke om quota hopping ved hjælp af flagskiftfiduser. Jeg glæder mig over kommissærens initiativer til at komme med ideer i et forsøg på at løse dette problem.
Der er mange, der er klar over, at kvotasystemet ikke kan bevare, forvalte og genoprette vore fiskebestande, ikke mindst på grund af de mange genudsætninger, som skal foretages, og som ikke er til gavn for bevarelsen, ikke til gavn for fiskernes indkomster og ikke til gavn for forbrugeren derhjemme. Svaret må være at gennemføre bedre bevarelsesforanstaltninger, måske en politik med et vist antal dage på havet, som alle fiskere i hele Fællesskabet kunne honorere, og ikke flere forslag om ophugning, navnlig ikke når vore fiskere ikke mener, det går retfærdigt til ved gennemførelsen af ophugningsordningerne.
Som følge af genudsætningernes omfang mener vore fiskere, at der er flere fisk i havet, end videnskaben siger der er. Der hersker mistillid til de videnskabelige rådgivere på dette område. Man er i vide kredse foruroliget over industrifiskeriet i forbindelse med fiskemel, hvor man skovler ikke fuldtudviklede fisk op af havet og ødelægger mulighederne for, at bestanden kan genoprettes. Hvad mon kommissæren kan sige til dette aspekt af sektoren?
Med hensyn til reduktionen på 40 % af flådekapaciteten håber jeg, at dette er et debatudspil for at fange vor opmærksomhed. Frem for alt ønsker vi, at alle foranstaltninger, der opnås enighed om, gennemføres retfærdigt og upartisk.

Apolinário
Hr. formand, fru kommissær, til en indledning vil jeg gerne takke fru Péry for hendes betænkning og dernæst knytte et par kommentarer til Fiskeriudvalgets initiativbetænkning, som hr. Arias Cañete har forelagt.
Jeg er overbevist om, at denne betænkning vil blive en referenceramme for den retningslinje, som Unionen vil følge inden for rammerne af NAFO. Vi ønsker at udvikle bilaterale forbindelser præget af respekt og venskabelighed med Canada under overholdelse af folkerettens bestemmelser, og netop af denne grund må vi fordømme de canadiske myndigheders adfærd, der er begrundet i interne politiske interesser men ikke i videnskabelige undersøgelser. Ligesom ordføreren går vi ind for, at stemmefordelingen i NAFO tager hensyn til antallet af lande, som er repræsenteret i Unionen, at den videnskabelige komités synspunkter har forrang med hensyn til fastlæggelsen af tilladte fangstmængder, at de canadiske myndigheder ratificerer den bilaterale aftale og giver fællesskabsfartøjerne adgang til canadiske havne.
Jeg vil gerne knytte nogle kommentarer til debatten om FUP IV, som man har været inde på her, og til den debat, der foregår i mit land, Portugal. For det første står industrifiskeriet og fiskeriet på åbent hav i dag over for voksende miljøkrav, som giver sig udslag i større krav til bevarelse og ansvarlig forvaltning af fiskeriressourcerne; denne miljøbevidsthed har udviklet sig samtidig med Portugals og Spaniens tiltrædelse af Den Europæiske Union og hverken kan eller bør overses, når der tales om fiskeri, fartøjer og fangster, lige så lidt som den bør kunne bruges som påskud for antieuropæiske holdninger.
For det andet er fiskeriets sociale og politiske betydning i Den Europæiske Union og Portugal meget større end dets økonomiske betydning af grunde, der har med tradition, historie og kultur at gøre. Det må man ikke glemme, navnlig ikke i forbindelse med debatten om det flerårige udviklingsprogram for perioden 1997-2002, krisen i fiskerisektoren eller planlægningen af sektorens fremtid efter 2002. Det er nu Kommissionens opgave at genoprette tilliden og vinde borgerne for sagen. For ligesom der ikke vil være noget fiskeri uden fisk, vil der heller ikke være noget fiskeri uden fiskerfartøjer og fiskere.

Malone
Hr. formand, som repræsentant fra Irland vil jeg gerne give udtryk for min stærke modstand mod Kommissionens forslag, som vi ved har til formål at reducere den europæiske fiskerflåde med 40 % i de kommende seks år.
Fiskersamfundene er ifølge deres natur beliggende i de mest perifere dele af Europa. I disse områder er de eneste lokale ressourcer, som fuldt ud kan udnyttes, fiskene i vore farvande. Men den nuværende politik sætter grænser for, i hvilket omfang denne ressource kan udnyttes. Vi accepterer imidlertid alle, at fiskeriaktiviteterne skal begrænses på linje med de faldende ressourcer, men Kommissionens forslag er unfair og selvmodsigende. De tager ikke hensyn til, hvilken størrelse eller alder de fartøjer har, som besejler EU-farvandene, og det er ganske enkelt grotesk at foreslå, at der skal gælde de samme begrænsninger for et fartøj på 10 m og som for et på 70 m.
Her opfordrer jeg kommissæren til at koncentrere sig om flåder, som udøver et ikke-bæredygtigt pres på de væsentlige bestande. Man bør navnlig være opmærksom på behovene i de små, isolerede kystsamfund, som er fuldstændig afhængige af fiskeriet. Jeg er enig med fru Pery, når hun siger, at fiskersamfundene i hele Europa har meget lidt tillid til den nuværende politik. For at genopbygge denne tillid skal der slås hårdt ned på ulovligt fiskeri. Det glæder mig at sige, at det irske formandskab agter at gøre dette til et prioriteret spørgsmål i sin kommende formandsperiode.
Blot at fastsætte mindstepriser for importen eller finansielle godtgørelsesordninger er ikke tilstrækkeligt: Der kræves yderligere foranstaltninger. Jeg glæder mig derfor over ordførerens krav om en forbedret forvaltning af ressourcerne, opretholdelse af indkomsterne, foranstaltninger med henblik på at godtgøre indkomsttab og indførelsen af »LEADER-programmer for havet«.

d'Aboville
Hr. formand, fru Pérys betænkning analyserer krisens forskellige faktorer, der rammer fiskerisektoren hårdt. I sin betænkning understreger fru Péry nødvendigheden af en prioritet - en politisk prioritet - nemlig igen at give tillid til sektoren, for man må gøre sig klart, at fiskerne overhovedet ikke har tillid længere.
Hvilket budskab giver Kommissionen? Stadig det samme. Der er overfiskeri: Ophug bådene. Naturligvis er der overfiskeri for visse arter. Naturligvis er der fangst af for unge fisk. Naturligvis er det Kommissionens pligt at råbe vagt i gevær.
Men, fru kommissær, fiskerne er ikke dumme. De ved godt, at deres erhvervs overlevelse sker gennem en ansvarlig forvaltning af ressourcerne. Netop derfor er de nødt til at arbejde mere, producere mere, da de voldsomme prisfald ikke giver dem andet alternativ, hvis de vil overleve. Og det er vanvittige arbejdsrytmer, besætninger, der tager på havet op til 320/340 dage om året, forældede både, som man hverken har tid eller råd til at vedligeholde, kun med et mål: At fiske mere for at undgå fallit.
I strid med de enkleste begreber, jo mere prisen på fisk falder, jo mere øger fartøjerne deres fangsttonnage for at få balance i deres driftsregnskab. Det er ikke kun fartøjerne, der skal ophugges, det er især denne infernalske spiral. Den krise, der forstyrrer fiskerisektoren, er klart en markedskrise. Den fælles markedsorganisation har navnlig som opgave at styre konkurrencebetingelserne mellem fællesskabsproducenterne og at forebygge illoyal konkurrence fra tredjelande. Men kurserne torpederes udefra såvel som inde fra Fællesskabet. De torpederes generelt udefra med symbolske sundhedskontroller; de torpederes indefra, for det er en illoyal konkurrence, der ødelægges af monetære og sociale forskelle, som opmuntres af Kommissionen, der nægter at træffe de absolut nødvendige foranstaltninger med organisation af markederne.
Hvornår vil man forstå, at de ressourcer, der er til rådighed nu, er tilstrækkelige til at gøre de eksisterende redskaber rentable, forudsat at der træffes nogle foranstaltninger, der gør nogle mekanismer til stabilisering af priserne obligatoriske for ikke at opmuntre til overfiskeri? Hvornår beslutter man sig til at pålægge producentorganisationerne at gennemføre minimumspriser, der kun får betydning, hvis alle overholder de samme regler? Jeg ved, at det ser ud, som om det ville være imod den ukrænkelige liberalismes dogmer! Men til slut, fru kommissær, er det den realitet, man må tage i betragtning, den realitet, der viser os, at mens priserne til produktion på fire år faldt med 25 %, er de for samme periode kun steget for forbrugeren! Det er endnu en gang forbrugeren, der bliver sorteper.
I dag fremlægger Kommissionen sin fjerde udviklingsplan for fiskeriet. Med det rosværdige mål at sikre beskyttelse af ressourcerne påtænker denne plan endnu nogle drastiske reduktioner af flåderne. Hvis der ikke samtidig parallelt indføres en mekanisme til regulering af kurserne, som fru Péry foreslår, med hensyn til producentorganisationernes rolle, vil fiskernes tillid ikke blive genoprettet, men man får manglende engagement og vrede fra deres side. Vi går fra krise til krise, indtil - og mon det er Kommissionens mål - det, når alle patienterne er forsvundet, bliver muligt for lægen triumferende at bekræfte, at han har udryddet sygdommen.

Bonino
Ærede medlemmer, jeg takker Dem alle for denne debat og først og fremmest ordførerne for de fire dossier, som vi drøfter, selv om debatten naturligt derefter har udvidet sig til mange andre aspekter, der vedrører den fælles fiskeripolitik, som det i øvrigt var indlysende, at den måtte.
Hvis jeg må, vil jeg gerne inddele mit indlæg i to dele: en første del vedrørende et svar fra Kommissionen konkret om de fire initiativbetænkninger, som står på dagsordenen, det vil sige Péry-betænkningen, de to Arias Cañete-betænkninger og Kofoed-betænkningen; en anden del med nogle forsøg på svar om de mere generelle temaer, som mange kolleger og mange medlemmer har rejst her.
Først og fremmest vil jeg gerne takke fru Péry for hendes betænkning om krisen i fiskerisektoren, især fordi det altid er nyttigt at høre nye ideer, forskellige forslag til løsninger i en sektor, hvor ingen - håber jeg i hvert fald - kan have ambitioner om at besidde den fuldstændige sandhed, der kan bruges når som helst og til hvad som helst. Alligevel forekommer det mig, at denne debats bidrag er værdifuldt især med henblik på den rapport, som vil blive behandlet i Rådet. For eksempel beskæftiger De Dem, fru Péry, med en række problemer, hvor jeg er enig med Dem, men når vi når frem til problemet med markedet, et problem, som mange af Dem har berørt, må jeg naturligvis erindre Parlamentet om, at fiskeriorganisationerne er en afvigelse fra en situation med frit marked - som De, fru Péry udmærket ved - og da det således er en afvigelse fra de grundlæggende regler, kan det ikke blive obligatorisk at være medlem af fiskeriorganisationerne; så meget mindre, forekommer det mig, kan det blive obligatorisk med en tilbagekøbspris for dem, der ikke hører til fiskeriorganisationerne. Jeg frygter derfor, at vi må se på kompleksiteten i forslaget vedrørende markederne, og derfor kan det seminar, der udelukkende skal handle om markedsproblemet, som Parlamentet og Kommissionen sammen med industrien er ved at organisere - jeg tror faktisk, at datoen for dette seminar med et enkelt tema for Kommissionen, Europa-Parlamentet og fiskeriindustrien allerede er fastsat - hjælpe os med at finde frem til nogle ideer: det er en almindelig konstatering, at det er der, problemet ligger, men somme tider forekommer de forelagte forslag mig ærlig talt at være uigennemførlige eller også medfører de uhensigtmæssige virkninger. Lad mig give et eksempel: hvis vi når frem til en tilbagekøbspris, der er for høj, eller anses for at være for høj, risikerer vi så ikke at opmuntre køberne til at købe importeret fisk, som objektivt set er billigere? Jeg siger det, fordi jeg tror, at nogle virkninger, der er uhensigtmæssige, og som vi ikke ville ønske, kunne vise sig. Derfor må jeg, selv om jeg i dag ikke vil tage parti for en idé snarere end for en anden, sige, at seminaret om et enkelt tema med sektoren måske vil hjælpe os til at tage alle de bindinger i betragtning, som vi må respektere, herunder den kendsgerning, at vi aldrig vil få styrke til at ændre ved den fælles organisering af handelen eller GATT: vi kan godt nære visse illusioner, men ærlig talt forekommer det mig lidet realistisk, ikke fordi jeg er en, der er bange for at tage kampen op, men fordi styrkeforholdet fra dette synspunkt oprigtig talt er rystende.
Hvad angår foranstaltningerne til bevarelse af ressourcerne, er Kommissionen enig i mange af de principper, der er udtrykt af ordføreren. Må jeg dog med hensyn til den finansielle støtte have lov at sige, at det, som betænkningen i det væsentlige foreslår, er næsten en permanent understøttelse, når det kommer til stykket, til dem, der forlader erhvervet. Jeg må sige, at fra dette synspunkt er Kommissionen meget imod, mens den - jeg tror med nogen tøven - har søgt at indføre elementer af socialpolitik i den fælles fiskeripolitik, hvilket nogle medlemsstater er meget imod, som jeg forestiller mig, at fru Péry udmærket ved, og tilmed af frivillig art, hvilket mange medlemsstater, selv om de er positive, imidlertid nu, hvor de har muligheden, ikke er meget tilbøjelige til at benytte.
Under alle omstændigheder tror jeg, at denne og de følgende debatter vil hjælpe os til at nå frem til det skridt, som vi i hvert fald må tage - som Kommissionen bestemt må tage - det vil sige til en reform eller en ændring eller udløbet i 2002 af den fælles fiskeripolitik. Og for dette, bortset fra de andre grunde, takker jeg Dem, fru Péry.
Hvad angår de to andre betænkninger - NAFO og Antarktis - ser Kommissionen meget positivt på betænkningen om NAFO-zonen. Ordføreren vil måske tillade mig to bemærkninger: som jeg allerede har sagt mange gange her i Parlamentet, den konflikt, der havde som mål, politisk frygter jeg, at forvise fællesskabsflåden fra de internationale NAFO-farvande, er for nærværende løst for den fællesskabsflåde, som befinder sig i NAFO-zonen. Efter min opfattelse er det fra dette synspunkt i det mindste et positivt aspekt. Den samlede pakke, som så er gjort multilateral hvad angår alle kontrolforanstaltningerne etc., tror jeg, er et ligeså positivt element; jeg ved også, ligesom De gør, at det nuværende forhold mellem Den Europæiske Union eller snarere Europa-Kommissionen og Canada synes forbedret, men er ikke helt tilfredsstillende, tværtimod. Jeg tror derfor, at vi må insistere på at nå frem til en mere afbalanceret situation, idet vi netop gør opmærksom på, at der bestemt er sket en forbedring, men vi er alligevel efter min opfattelse langt fra at befinde os i en afbalanceret og tilfredsstillende situation.
Men et tredje element, som jeg ikke er så enig i, handler om afstemningssystemet inden for NAFO. Jeg finder - og det er ikke kun fordi jeg tror på Den Europæiske Union og dens betydning - at det er bedre med en enkelt og autoritativ stemme end seks disharmoniske stemmer og en kakofoni af forskellige medlemsstater. Når jeg siger dette, er det ikke alene fra et politisk synspunkt, for jeg tror, at det at have en fælles fiskeripolitik også vil sige at have en enkelt stemme, ellers er det ikke en fælles politik. Jeg frygter imidlertid, især på et så følsomt område som fiskeriet, at de forskellige medlemsstater vil have forskellige holdninger, for jeg er ikke sikker på, at vi altid vil gå i den samme retning: jeg synes tværtimod, at jeg kan huske, at ved nogle lejligheder, når det havde været muligt, har vi befundet os i situationer, hvor vi ikke var solidariske.
Hvad angår den anden betænkning, ved ikke mindst De, hr. Arias, udmærket, at i dag er der ikke fiskeriaktivitet med fiskefartøjer fra Fællesskabet i Antarktis. Fra dette synspunkt er det ærlig talt ikke muligt at lave en beretning om bifangster, da vi ikke har fiskefartøjer, i hvert fald fra Fællesskabet, som fisker i den zone. Fællesskabet har som bekendt været en kontraherende part i Kommissionen for Bevarelse af de Marine Levende Ressourcer i Antarktis siden 1982, og jeg tror, at det er fra dette synspunkt, vi må se de fire ændringer, De foreslår. Jeg har allerede fortalt Dem, at jeg af de nævnte grunde ikke kan acceptere ændringsforslag nr. 1 og nr. 3, ligesom ændringsforslaget, som vedrører det videnskabelige observationsprogram, der allerede blev sat i gang i begyndelsen af 1990'erne. Det, som Kommissionen derimod kan forpligte sig til at gøre, er at overføre dataene så hurtigt som muligt; vi kan også undersøge muligheden for at foretage en form for ensartet opsamling af data, det kan vi, men naturligvis ved at benytte data, som er indsamlet af andre.
Den sidste betænkning er den fra hr. Kofoed. Kommissionen vil holde Parlamentet informeret om de foranstaltninger, der vedtages for at bevare bestandene af laks i Østersøen; den vil informere Parlamentet om de fremskridt, der er gjort af de forskellige arbejdsgrupper, som beskæftiger sig med dette problem; den kan imidlertid ikke acceptere de foreslåede ændringer, fordi Den Internationale Østersø-fiskerikommission overvejer muligheden for et begrænset fiskeri af torsk samt endvidere, som De ved, at fastsætte de samlede tilladte fangstmængder (TAC), som i øvrigt er en af hjørnestenene i den fælles fiskeripolitik.
Hvad angår proceduren for høring af Parlamentet, som hr. Kofoed støttede, er Kommissionen helt parat til at informere Parlamentet om forløbet af de forskellige møder i Den Internationale Østersø-fiskerikommission i reel tid, det vil sige så snart den modtager de officielle dokumenter. Dette påtager Kommissionen sig: alligevel ved hr. Kofoed, at Parlamentet kun kan udtale sig om et formelt forslag til rådsforordning, som selvfølgelig må fremlægges af Rådet. Dette forslag forelægges først Rådet af Kommissionen, når 90 dages fristen for eventuelle indsigelser er udløbet, således som fristen er i konventionen om fiskeri og bevarelse af levende ressourcer i Østersøen og Bælterne.
Jeg tror således, at jeg har gjort procedureaspektet og også den proceduremæssige forenkling klart samtidig med, at jeg på informationsområdet har påtaget mig præcise forpligtelser på Kommissionens vegne.
Hr. formand, ærede medlemmer, tillad mig som afslutning på disse korte tekniske bemærkninger om de fire betænkninger nogle bemærkninger om emner af mere generel art, som er blevet rejst her i Parlamentet, især med hensyn til Kommissionens forslag om FUP IV. Først og fremmest vil jeg gerne erindre om, at hr. Arias Cañete havde bedt mig om at komme i udvalget den 29. maj, hvilket var umuligt, fordi Kommissionen netop den dag drøftede og vedtog FUP IV: der var således et problem med at være flere steder på en gang, et problem, jeg desværre endnu ikke er i stand til at løse. For det andet vil Kommissionen den 26. om eftermiddagen efter formandens indbydelse deltage i Fiskeriudvalgets møde, som netop har elementerne i FUP IV på dagsordenen.
Godt, lad mig i denne fase erindre om tre ting: for det første er der tydeligvis en række misforståelser og måske lidt utilstrækkelig information. Jeg er for eksempel ked af, at hr. Malone ikke er til stede, men jeg ved ikke, hvor han har læst, at flådens struktur ikke bliver taget i betragtning. Det passer ikke og står ingen steder; det forholder sig lige omvendt. Som De ved, er der et generelt forslag om begrænsning af dødeligheden i nogle bestande. Det er ikke en generel begrænsning på 40 procent af den europæiske flåde, det er der bestemt ikke tale om! Planen indebærer en begrænsning af dødeligheden i nogle bestande, som befinder sig i en fortvivlet situation, en begrænsning af dødeligheden, som kan ske både ved reduktion af flåden og eller gennem forvaltning af fiskeriet.
Denne mere generelle beslutning bliver ledsaget af 13 nationale planer, som Kommissionen skal forhandle med de tretten medlemsstater. Der er således en målsætningsforpligtelse, en resultatforpligtelse, som man ville sige juridisk, men hvorledes man når frem til resultatet kan være en kombination af fiskerikapaciteten og eller en reduktion af fiskeriet.
Denne målsætning på 40 procent af reduktionen af dødeligheden vedrører nogle af de bestande, som eksperterne fortæller os befinder sig i en fortvivlet situation. Vi har denne gang haft to ekspertudvalg; den traditionelle og Larsen-gruppen. Jeg gør medlemmerne, som ved det, opmærksom på, at praktisk taget alle medlemsstater er repræsenteret i disse udvalg, at indstillingerne fra disse udvalg har været enstemmige, og at til sidst, efter at to ekspertudvalg er blevet konsulteret, kan der alligevel være nogen, som tænker: kan jeg ikke opfinde det tredje, fjerde eller femte ekspertudvalg! Det er klart, at på verdensplan vil der altid være en ekspert, som ikke er enig i de resultater, hans kolleger når frem til, men først og sidst må en beslutning hvile på grundlag af nogle data.
Det tredje element: der er så bestande, som vil få mindre begrænsninger af dødeligheden, fordi de befinder sig i en mindre alvorlig situation; der er bestande, som endnu ikke har behov for begrænsninger, hvor Kommissionen foreslår, at man i det mindste ikke skaber en forøgelse på grund af de teknologiske forbedringer: der sker således en reduktion over seks år på 12 procent - 2 procent om året - netop for at undgå en forøgelse af fiskeriet på grund af de teknologiske forbedringer. Vi er ved at etablere en forbindelse til fiskerne. Jeg vil gerne erindre om, at vi om dette problem, inden vi fremlagde FUP IV, har holdt otteogtredive regionale konferencer med fiskerisektoren. Jeg gentager: otteogtredive. Dette forslag er således ikke faldet ned fra himlen. Dette forslag og forskellige andre er blevet diskuteret ved otteogtredive regionale konferencer. Man kan sige til mig, at det ikke er nok: det er klart, at halvtreds er mere end otteogtredive, men faktisk finder jeg, at otteogtredive er en betydelig indsats. Nu har vi indledt møder mellem eksperterne og fiskerne, så man taler sammen, på baggrund af, at en af indvendingerne altid er, at fiskerne ikke tror på eksperterne. Det er klart, at det er svært at etablere ti ekspertudvalg!
Småfiskeriet, som er det, der giver mest beskæftigelse, er ikke omfattet af dette program. Småfiskeriet er ikke del af dette program, netop fordi Kommissionen ikke vil være en superlarsen , altså kun stå med biologiske problemer, men den mener også, at den har et ansvar for at skabe social mægling, for at tage den samfundsmæssige virkning i betragtning. Småfiskeriet, som giver mest beskæftigelse, er derfor ikke del af denne reduktionsplan. Men alt dette kan vi, hvis De ønsker det, naturligvis igen drøfte den 26., kære kolleger.
Hvad angår gallineta , kan jeg erindre om, at denne type fisk, som indgik i det fri fiskeri, aldrig er blevet fisket af den spanske flåde. Den begyndte at fiske panserkind - gallineta på spansk - i november og december 1995, ikke før. Hvis jeg skal lave et forslag til TAC og kvoter, må jeg se på en bestemt periode, og ligesom i NAFO har man valgt en periode på fem år. De vil være enig med mig i, at når en flåde er begyndt at fiske for to måneder siden, kan den ikke få den samme kvote som en flåde fra et andet medlemsland, der i årevis har fisket denne type fisk. Jeg tror således, at et minimum af fornuft ville hjælpe alle til at være lidt mere ansvarlige.
Sidste element, ærede medlemmer: det glæder mig ikke at foreslå reduktioner i fiskeriet, det er klart; jeg ville foretrække at forvalte en sektor i ekspansion. Det er banalt, men sådan er det. Jeg anmoder Dem om at tro på, at de foreslåede foranstaltninger er et minimum for at sikre denne sektor en fremtid. Det vil være op til regeringerne at træffe en beslutning: de kan enstemmigt forkaste Kommissionens forslag. De ved imidlertid, at når det gælder den demokratiske gennemsigtighed, må enhver leve op til sit ansvar. Det er rigtigt, at vi må give sektoren en tillidserklæring, men, ærede medlemmer, pas på forskellen mellem en tillidserklæring og en illusionserklæring! Der er en fremtid for denne sektor, men på visse betingelser: at den er i stand til at modernisere, at den kan ændre sig, at den kan tage udfordringer op, herunder globaliseringen af markedet og udfordringen fra de teknologiske ændringer. Dette har vi alle ansvaret for at sige, for vi kan gøre alt undtagen en ting, som De, som er fiskere, ved: at forøge fiskenes antal. Lige dette kan vi ikke! Og hvis der ikke er fisk, er der ikke den industrisektor, som De bekymrer Dem for, ærede medlemmer, men som jeg, tro mig, også bekymrer mig for.

Cunha
Jeg takker kommissæren for hendes oplysninger, men gør opmærksom på, at jeg stillede et spørgsmål, som ikke blev besvaret. Spørgsmålet var følgende: hvem har givet Kommissionen de oplysninger, som er grundlaget for forslaget om at nedskære sardinfiskeriet i Portugal med 40 %?

Izquierdo Rojo
Hr. formand, jeg må anmode fru Bonino om at kaste et nyt blik på referatet af mit indlæg, hvor jeg på intet tidspunkt henviste til hende - der ganske givet har varetaget sin opgave som kommissær på bedste vis. Jeg henviste derimod til den spanske minister og kritiserede hende for allerede ved forhandlingernes start at have accepteret en 20 % nedsættelse af kvoten for knurhane.
Jeg sagde i mit indlæg, at ministeren klart havde begået en fejl, men jeg nævnte overhovedet ikke kommissæren.

Gallagher
Hr. formand, jeg vil gerne spørge kommissæren, om hun vil sige noget om sikkerhedsfaktoren, som er af altoverskyggende betydning. Sikkerheden bør være Kommissionens, Parlamentets og Rådets primære mål. Der er en meget alvorlig situation i Irland. Hvis fiskerne ønsker at gøre deres fartøjer mere sikre, forhindres de i at gøre det, da de irske myndigheder og Kommissionen siger, at de øger kapaciteten. Dette passer overhovedet ikke. De gør dem mere sikre. De øger ikke fartøjets kapacitet. De øger ikke lasteevnen. De øger måske tonnagen, men der er ingen forbindelse mellem de to ting, og kommissær Bonino bør acceptere dette og søge at sikre, at fartøjerne er mere sikre. Vi har en aldrende flåde, og dette bør man tage hensyn til.

Fraga Estévez
Hr. formand, jeg bryder mig ikke om at rejse nationalpolitiske emner i EuropaParlamentet, men i det foreliggende tilfælde, hvor et spansk socialistisk medlem har kritiseret en spansk minister, finder jeg, at det er min pligt at udrede problemet.
Der er ikke tale om en fejl fra ministerens side. Sagen er, at den spanske flåde i årevis i den socialistiske regeringsperiode har ansøgt det spanske landbrugs- og fiskeriministerium om tilladelse til at fiske efter knurhane i NAFO-zonen. Den tidligere - socialistiske - minister afviste gentagne gange at give en sådan tilladelse. Nu, da der er fastsat en TAC og en kvotefordeling baseret på historiske rettigheder, er problemet, at Spanien desværre ikke havde historiske rettigheder inden for dette fiskeri. Det var problemet, fru Izquierdo Rojo, og det skyldes ikke den nuværende minister, men den tidligere socialistiske regering.

Bonino
Hr. formand, som sædvanlig fremkalder debatten om fiskeriet megen interesse.
Jeg beklager, at der er mange spørgsmål, der er stillet, som jeg ikke har kunnet besvare individuelt, men vi mødes igen den 26. Hvad angår betænkningen om de videnskabelige oplysninger om sardiner, har disse oplysninger allerede to gange haft indvirkning på Det Internationale Havundersøgelsesråd, en institution, der omfatter de bedste videnskabsmænd, herunder portugisiske. Jeg har allerede her nævnt, hvordan situationen har været med hensyn til sardiner navnlig i de portugisiske farvande i det forløbne år. Problemet er således ikke nyt.
Hvad angår den situation, som De fremlagde med hensyn til sikkerheden, er det netop planlagt i den fjerde flerårige udviklingsplan, at der indføres faciliteter til at øge sikkerheden til søs, under forudsætning af at de er forenelige med nødvendigheden af at bevare ressourcerne. I overensstemmelse med artikel 10 i forordning 36/99 forbliver modernisering af fiskeriflåden, navnlig på grund af sikkerhed og arbejdsmiljø eller for at bruge selektive redskaber, en prioritet i strukturprogrammerne. Den må ikke føre til et sidespor i strid med målene med revision af fangstkapaciteterne. I denne sammenhæng er det således muligt at gøre det selv i den fjerde flerårige udviklingsplan.
Jeg håber således at have besvaret spørgsmålet. Jeg vil ikke komme tilbage til de nationale problemer, om ikke andet så for at bekræfte, at det er første gang, at en TAC af denne type af fiskeri indføres. Jeg vil tilføje, at Kommissionen samt medlemsstaterne efter en lang debat har vist sig fornuftige og forstået hvem, der havde de historiske rettigheder, og hvem, der ikke havde. Jeg vil ikke starte debatten igen, men bare præcisere, at det var Kommissionens forslag.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen om de fire betænkninger finder sted onsdag kl. 12.00.

Udøvelse af advokaterhverv
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0146/96) af Fontaine for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om lettelse af adgangen til varigt at udøve advokaterhvervet i en anden medlemsstat end den, hvor beskikkelsen er udstedt (KOM(94)0572 - C4-0125/95-94/0299(COD)).

Fontaine
Hr. formand, kære kolleger, den betænkning, som jeg for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder forelægger for Parlamentet, vedrører advokaternes etableringsfrihed. Det er en sag, som man ikke skal være bange for at kalde vanskelig, da den i løbet af de seneste måneder har givet anledning til intense debatter for ikke at sige intense polemikker i de berørte kredse.
I dag er tidspunktet heldigvis kommet for fred og ro, og det er således i en mere rolig sammenhæng, at jeg, hr. formand, kære kolleger, vil forsøge at besvare nogle af de væsentlige spørgsmål, som nogle på et eller andet tidspunkt helt legitimt har stillet sig selv.
Og allerførst, hvorfor et særligt fællesskabsdirektiv for advokater, når respekten for subsidiaritet naturligvis stadig er et trylleord? Helt enkelt, fordi traktaten har givet os mandat til at sikre etableringsfrihed for alle lovregulerede erhverv i Unionens lande. Men også fordi hele den berørte profession i fire år - med undtagelse af Luxembourg, der som bekendt har en situation med megen fri aktivitet for ikke-statsborgere - har ønsket dette direktiv.
Vi har spurgt dem hvorfor, og jeg kan stadig høre vores kollega, hr. Jean-Pierre Cot, rette en forespørgsel til formanden for Den Rådgivende Kommission for Advokaterne i Det Europæiske Fællesskab. Det er, fordi det generelle direktiv, der blev vedtaget i 1989, og som har været gældende siden 1991, har vist, når det drejer sig om advokaterhvervet, sine mangler, sine begrænsninger og sine utilstrækkeligheder. Egnethedsprøven til at integrere et lands advokat i et andet land end hans eget har således meget ofte været brugt som en effektiv protektionistisk lukket dør.
Således anfægtes muligheden for at udøve sit erhverv permanent, under brug af sit hjemlands titel, også stadig på andre betingelser end den begrænsede og midlertidige ramme i form af en tjenesteydelse. Og samtidig med at deres etableringsfrihed derfor raffineret forhindres, ser Unionens advokater afmægtigt på, at store tværfaglige advokatkontorer af amerikansk eller japansk oprindelse eller inspiration breder sig i deres eget land og ved omgåelse af forhindringerne dræner de det europæiske juridiske marked.
Europa-Kommissionen har hørt denne appel. Den har udarbejdet et forslag til direktiv, der blev forelagt for os i marts 1995. Dette forslag til direktiv udgjorde, under de meget vanskelige vilkår, som man kender, et første arbejdsgrundlag, ud fra hvilket, kære kolleger, vi har forsøgt at løse det, som jeg vil kalde cirklens kvadratur. Hvad vil det sige? Lige så stor den næsten enstemmige vilje til at få et direktiv var, som jeg har nævnt det, i erhvervet, lige så meget tørnede holdningerne med hensyn til indholdet af dette direktiv sammen med en sjælden kraft. Der var således nogle, der ønskede, at man bevarede egnethedsprøven for at integrere en advokat i værtslandet, og at man endeligt tillader udøvelse under sit hjemlands titel. Og andre ønskede omvendt, at man fjerner egnethedsprøven, og at man forbyder udøvelse under sit hjemlands titel ud over en vis periode.
Hvis det er lykkedes for os - og jeg vil naturligvis ikke foregribe plenarforsamlingens afstemning i morgen - med denne umulige opgave, hvis det er lykkedes os at forsone det uforsonlige, at få et stort flertal for de overordnede retningslinjer for en konsensus, et det, må jeg sige, takket være den meget store ansvarlighed, som hvert medlem af Retsudvalget har givet bevis på. To krav har vejledt os: Vi har lyttet opmærksomt til erhvervet, og vi har haft respekt for traktatens ånd og bogstav, belyst af den nylige retspraksis med Gebharddommen. Og jeg vil naturligvis tilføje en fælles politisk vilje til at opnå et resultat.
Jeg vil gerne sige Dem, kære kolleger, at jeg har sat umådelig stor pris på dette samarbejde. Tingene var ikke lette for nogen af os, hverken for de tyske kolleger, de britiske kolleger, de spanske kolleger eller for ordføreren, så længe han tilhørte en af de mest tilbagetrukne nationaliteter i det foreliggende tilfælde. Heller ikke for Parlamentet, da indrømmelserne kun kunne være gensidige, og da alle vidste, at til slut kunne ingen af os opnå tilfredsstillelse over hele linjen.
Jeg vil gerne takke kommissær Monti for hans store politiske betydning, han har forstået og accepteret de nødvendige udviklinger, som vi foreslog ham.
Kære kommissær Monti, De har fulgt os med megen opmærksomhed og politisk intelligens på en vej, der dog havde forhindringer. I min egenskab af ordfører takker jeg Dem herfor.
Det kompromis, som vi har vedtaget, tror jeg oprigtigt, er meget afbalanceret. Integrationen af advokaten i værtslandet er lettet ved fjernelse af egnethedsprøven. Men værtslandets myndighed vil kunne kontrollere, at advokaten egentligt og seriøst har udøvet virksomhed i den krævede tidsperiode. Der opnås udøvelse uden tidsbegrænsning under hjemlandets titel, men den fællesskabsstatsborger, der nægter integration i værtslandets advokatstand og vælger at udøve sit erhverv udelukkende under sit hjemlands titel, vil være underlagt de samme faglige og deontologiske regler som sin kollega i værtslandets advokatstand. I den forbindelse ville jeg sætte pris på, om kommissær Monti ville forklare denne vigtige garanti for os. Endelig organiseres udøvelse i advokatfællesskaber, men vi har sørget for at beskytte advokaterne mod enhver risiko for et brutalt offentligt overtagelsestilbud fra andre erhverv.
Hvis Parlamentet i morgen, hr. formand, kære kolleger, som jeg ønsker det, stemmer for dette kompromis, håber jeg oprigtigt, at det vil medvirke til endeligt at neddæmpe den protektionistiske frygt og ilde lugt, der stadig måtte bestå her og der. For det er vigtigt, at den europæiske advokatstand organiserer sig for at tilpasse sig den uundgåelige globalisering af handlen. Det haster med, at advokaterne i Unionen ved at benytte sig af den nye frihed, som direktivet giver dem, knytter nogle organiske forbindelser mellem deres firmaer, så at de kan udgøre europæiske firmaer, der kan modstå konkurrencen fra de store firmaer uden for Fællesskabet.
Endelig er det vigtigt, at de kan danne et europæisk partnerskab for at være i stand til at hæve niveauet endnu mere af deres ydelser og imødegå de udfordringer, som dette særligt ædle erhverv i de kommende år må stå over for, for det er et strålende symbol på vores europæiske demokrati.

Rothley
Hr. formand, fru Fontaine, allerførst en stor tak for den flid og det omhu, hvormed De har udarbejdet dette dokument, for Deres vilje til samarbejde, som i sidste instans har udmøntet sig i et fremragende resultat. Jeg vil gerne appellere til kommissær Monti: Vi har virkelig ikke taget let på sagen, og vi har efter min opfattelse opnået et meget godt resultat. Advokatstanden har brug for dette direktiv, og jeg håber, at Kommissionen snart tager stilling i denne sag og i så vid udstrækning som muligt følger Parlamentets forslag.
Der er omsider ved at ske noget i den europæiske advokatstand. Det indre marked har medført en lang række grænseoverskridende økonomiske aktiviteter: etablering af virksomheder, fusioner, filialer og kooperationer. Hertil kommer, at menneskene i stigende grad ikke kun arbejder på tværs af grænserne i økonomisk henseende. Advokaterne har i alt for lang tid opfattet sig som en del af det respektive statslige retsvæsen og ikke som rådgivere, hvis tjenesteydelser der også er brug for på den anden side af grænserne.
Jeg vil gerne udtrykkeligt takke CCBE, den europæiske advokatorganisation. Den har bidraget meget til en ændret forståelse af udøvelsen af advokatvirksomhed og har i mere end et årti arbejdet på at gøre det lettere for advokater at etablere sig i andre medlemsstater. Uden dens vedholdenhed og dens nyttige forslag til det direktivforslag, vi behandler i dag, ville vi ikke være der, hvor vi er.
I midten af 1970'erne traf Domstolen i den principielle dom i Reyners-sagen afgørelse om, at der for udøvelsen af advokatvirksomhed gælder fri udveksling af tjenesteydelser og etableringsfrihed. Tyve år senere er vi omsider ved at virkeliggøre dette påbud i den primære fællesskabsret, for så vidt angår etableringsretten.
Efter tjenesteydelsesdirektivet fra 1977 og direktivet om anerkendelse af eksamensbeviser fra 1988, hvis praktiske resultater ikke er tilfredsstillende, som Kommissionen har konstateret, har vi nu omsider et direktivforslag med henblik på at gøre det lettere for advokater at etablere sig. Direktivet er nødvendigt. For det første: Det præciserer, at en advokat varigt må etablere sig i en anden medlemsstat under sit hjemlands titel for at praktisere der, og det også i henhold til værtslandets lovgivning. Denne præcisering er nødvendig, fordi denne ret stadig drages i tvivl trods Domstolens dom i Gebhard-sagen af 30. november 1995. Jeg minder derfor om den velsagtens vigtigste sætning i denne dom: «Optagelsen i en erhvervsfortegnelse kan ikke betragtes som en uadskillelig del af etableringen.«
For det andet: Integreringen af den advokat, som ønsker at blive optaget i værtslandets advokatstand, skal gøres lettere. Vedkommende skal ikke længere være nødt til at aflægge egnethedsprøven i henhold til direktivet om anerkendelse af eksamensbeviser, men derimod kunne påvise sine kvalifikationer på grundlag af tre års erhvervserfaring. Denne ordning - og det vil jeg gerne understrege - ligger på linje med Domstolens retspraksis. Denne traf en vigtig afgørelse i Vlassopoulou-sagen i 1981 på et tidspunkt, hvor man lige havde gennemført direktivet om anerkendelse af eksamensbeviser fra de videregående uddannelser. I henhold hertil er medlemsstaterne forpligtet til at tage hensyn til de kvalifikationsbeviser, som advokaten har erhvervet i sit hjemland til udøvelse af det samme erhverv. Svarer advokatens kundskaber og kvalifikationer derefter ikke til de fagkundskaber, der forventes i værtslandet, kan værtslandet kræve, at de er blevet erhvervet på anden vis, f.eks. gennem praksis. Advokaten har således i henhold til denne afgørelse ret til at opnå sine kvalifikationer gennem erhvervserfaring.
Vlassopoulou-sagen er således, for så vidt angår integreringen i værtslandets advokatstand, grundlaget for den ordning, som Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder nu har foreslået. Den ordning, som Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder foreslår med stort flertal, er velafbalanceret og liberal. Den er også modig. Den har noget at den europæiske ånd, som der i dag ofte mangler. Når jeg netop sagde, at forslaget fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder er modigt, vil jeg ikke kun takke ordføreren for hendes flid, ikke kun for hendes omhu, men også for hendes tapperhed!

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg mener faktisk, at dette er et meget vigtigt direktiv, som i dag skal behandles ved første behandling. Der er fortsat et, omend mindre antal erhverv i Den Europæiske Union, hvor etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser, der er fastsat i traktaten, hidtil ikke har været gældende. Advokaterne har hidtil hørt blandt denne gruppe, fordi der i sagens natur på grund af de forskellige retssystemer har været begrænsninger for advokaternes virksomhed.
Jeg glæder mig derfor særdeles meget over, at der her er forelagt et direktiv, som lige nøjagtig løser dette problem og også dybest set giver advokaterne de rettigheder, som enhver anden europæisk borger har til at udøve sit erhverv i Europa. Dette er et meget afgørende fremskridt og egentlig en længe savnet ordning. Og det er vel også grunden til, at advokaterne nu med stort flertal resolut går ind for, at et sådant direktiv snart bliver europæisk ret. Det er imidlertid helt naturligt - og hvordan kunne man forestille sig det på anden måde i forbindelse med advokater - at man ikke bliver enige om spørgsmålet om, hvad der skal optages i dette direktiv, og hvordan problemerne skal klares. Her var der inden for advokatstanden absolut uenighed om spørgsmålet »hvordan«, men ingen uenighed om spørgsmålet »om«. Det var derfor udvalgets opgave, og det vil i morgen være Parlamentets opgave at afgøre denne strid om spørgsmålet »hvordan«. Jeg mener, at vi i Retsudvalget frem for alt også takket være den hjælp og den evne til at indgå kompromis, som alle parter, men især ordføreren, gang på gang lagde for dagen under drøftelsen, har fundet et virkeligt acceptabelt kompromis.
Det drejede sig i det væsentlige om to stridspunkter: for det første om spørgsmålet om bibeholdelse af en egnethedsprøve. Her er vi gået ind for, at en prøve principielt kan udgå, hvis en advokat i det land, hvortil han flytter, og hvor han praktiserer, kan dokumentere en tilstrækkelig erhvervserfaring. Det var en modig afgørelse mod en bestemt flertalsopfattelse inden for såvel advokatstanden som de deltagende regeringer, som jo nu i den videre lovgivningsprocedure også får mulighed for at udtale sig.
Den andet punkt var spørgsmålet om den såkaldte tvangsintegrering. Her havde Kommissionen oprindeligt foreslået, at advokaten efter udløbet af et bestemt tidsrum skulle have mulighed for at beslutte sig til enten af blive fuldt medlem af den stedlige advokatstand i værtslandet eller igen at rejse hjem. Her besluttede udvalget at opgive dette princip om tvangsintegrering og det af den enkle grund, at vi var enige om, at dette ikke er i overensstemmelse med princippet om forholdsmæssighed. Det giver ingen mening at give en advokat tilladelse til at udøve virksomhed i et fremmed land i et bestemt tidsrum og så kun på grund af en bestemt frists udløb at fortælle ham, at det må han ikke længere, medmindre han formelt ansøger om medlemskab af det offentlige advokatråd. Også på dette vigtige punkt foreslår vi som udvalg Parlamentet en afgørelse.
Jeg er sammen med min gruppe af den overbevisning, at vi med denne betænkning forelægger et forslag, som absolut også skulle kunne opnå et kompromis i Rådet, og som i øvrigt også efter alt det, vi i dag hører om advokatstandene i hele Europa, i princippet accepteres i særdeles stor udstrækning. Derfor appellerer jeg til Rådet om her ikke at blokere en vigtig afgørelse i disse erhvervsgruppers interesse, ved at man ikke når frem til afgørelser, men derimod i Rådet at fremskynde denne lovgivning i overensstemmelse med det, vi i morgen vil vedtage med forhåbentlig overvældende flertal, og fastlægge en fælles holdning, som svarer til dette forslag.
Efter de drøftelser, vi har haft med Kommissionen, går jeg ud fra, at Kommissionen i princippet vil acceptere de ændringer, der er foreslået i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, selv om den endnu ikke har udtalt sig officielt herom. Men det vil den ganske givet gøre i løbet af de næste dag eller på mødet i morgen eller i overmorgen.
Alt i alt støtter PPE-Gruppen denne betænkning i den af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder ændrede form. De foreslåede ændringer udgør et bredt kompromis mellem de nationale interesser, advokaternes interesser og også mellem gruppernes forskellige opfattelser.

Florio
Hr. formand, ærede kommissærer, kære kolleger, UPE-gruppen, som jeg repræsenterer, er enig i ånden i dette forslag, som blev vedtaget af vort udvalg. Jeg vil imidlertid gerne benytte lejligheden til at takke fru Fontaine for det værdifulde arbejde, hun har udført, og for også at tilslutte mig den tak, samme fru Fontaine rettede til hr. Monti for det opmærksomme og nyttige samarbejde med Retsudvalget om udarbejdelsen af dette vigtige forslag.
Personligt tror jeg, at det opnåede kompromis, som i det væsentlige også tilfredsstiller synspunktet hos den europæiske advokatforening, og dette bør understreges, også kan fremme væksten inden for advokaterhvervet og vil kunne gøre det muligt at modstå den konkurrence, man kan frygte fra lande uden for Fællesskabet, som fru Fontaine har gjort opmærksom på.
Den foregående taler understregede den fornyende karakter i forhold til det forslag, der kom fra Kommissionen, hvilket i det væsentlige består i fjernelse af egnethedsprøven, som på en måde så ud til ad bagdøren at indføre den protektionisme, som man ville lade gå ud af fordøren, og også afskaffelsen af princippet om tvunget medlemskab af værtslandets advokatsamfund.
Jeg tror, at dette direktiv, hvis det vedtages inden for de frister, som Kommissionen har planlagt, vil blive til hjælp for advokaterhvervet, som jeg sagde indledningsvis. Jeg vil gerne herfra udtrykke et ønske: jeg har konstateret, at der blandt de femten fællesskabslande kun er to, herunder det, jeg kommer fra, som i dag udelukker muligheden for at udøve erhvervet i selskabsform. Jeg håber derfor, at også den interne lovgivning i disse to lande kan overvinde dette, som efter min vurdering er en hindring for moderniseringen af erhvervet.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg er meget glad for at se vores ordfører i denne rolle, fordi vi har sammen oplevet nogle omskiftelser i et forlig, men nu kan jeg åbent modsige ham lidt.
Hr. formand, ordføreren har talt om cirklens kvadratur og et acceptabelt kompromis, som alle bør kunne være glade for og tilfredse med, fordi det i sidste instans tillader etableringsfrihed for alle. For De Liberale er det dog ikke nok, for vi går ud fra, at der ikke er nogen som helst grund til, at der for advokater udarbejdes en anden ordning end generelt for etableringsfrihed for en hvilken som helst anden erhvervsgruppe i Den Europæiske Union. Hvorfor må doktorer, som vel at mærke beskæftiger sig med liv og død, godt flytte fra den ene medlemsstat til den anden og der tage sig af patienter, og hvorfor skulle advokater ikke have lov til det? Det forstår jeg overhovedet ikke. Men, hr. formand, det er naturligvis som altid: Erhvervsgrupper forsøger at beskytte sig mod udenforstående og forsøger at anvende protektionisme. Desværre må vi konstatere, at nogle rester af denne protektionisme alligevel stadig findes i dette direktiv, nemlig undersøgelsen af, om der er en ækvivalent, jeg mener en Cassis de Dijon , når vi nu taler om gensidig tillid. Der står stadig, at der er en begrænsning af etableringsretten for mennesker under egen titel, og vi går ind for lige behandling af alle i Unionen som helhed.
Hr. formand, vi har med henblik herpå stillet nogle ændringsforslag og beder ordføreren og Forsamlingen om velvilligt at overveje disse.

Formanden
Jeg skal her afbryde forhandlingen. Den vil blive genoptaget i aften efter pausen.
Vi går nu over til spørgetiden.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B4-0566/96). Vi behandler spørgsmål til Kommissionen.

Formanden
Spørgsmål nr. 40 af Mark Killilea (H-0435/96):
Om: Afslutning af EU's HELIOS-program
Vil Kommissionen bekræfte, at EU's HELIOS-program for de handicappede vil blive afsluttet ved udgangen af dette år?
Kan den bekræfte, at personalet i kontoret for HELIOS i Bruxelles allerede er blevet informeret om, at de skal holde op ved årets udgang?
Kan Kommissionen også bekræfte, at den ikke agter at forny programmet for en periode på yderligere fire år, og at der ikke er planlagt et sammenligneligt program, der kan erstatte det?
Vil Kommissionen på baggrund af, at der inden for den nærmeste fremtid ikke vil blive iværksat noget efterfølgende HELIOS-program, foretage formelle og omfattende høringer af sammenslutninger af handicappede og få oplyst, hvilke bestræbelser de ønsker, at et opfølgningsprogram skal omfatte? Hvorfor er der ikke afholdt høringer om disse forslag?
Programmet til fordel for handicappede er det første program, der er blevet opgivet af Kommissionen på grund af problemerne i forbindelse med artikel 235. Betyder dette, at Kommissionen prioriterer handicappede lavt?

Flynn
Kommissionen har i mange år aktivt søgt at opnå bedre leve- og arbejdsvilkår for handicappede. Som det klart er anført i hvidbogen om social- og arbejdsmarkedspolitikkens fremtid og det sociale handlingsprogram på mellemlang sigt, er Kommissionen forpligtet til vedvarende at styrke Fællesskabets indsats på dette område. Det potentiale, der findes som led i strukturfondene med hensyn til at støtte handicappede, er allerede blevet forstærket.
Ud over HORIZON-beskæftigelsesinitiativet er der også afsat betydelige midler til handicappede i de generelle strukturfondsprogrammer. Det er derfor helt klart strukturfondene, og på en meget særlig måde Den Europæiske Socialfond, som udgør de vigtigste finansielle instrumenter på fællesskabsplan med hensyn til at forbedre de handicappedes situation, og Kommissionen er meget opsat på at videreføre dette.
For så vidt angår HELIOS, skulle programmet ifølge Rådets afgørelse af 25. februar 1993 om HELIOS IIprogrammet gennemføres i perioden 1. januar 1993 til 31. december 1996. Kontrakterne med eksterne eksperter, som bistår Kommissionen med at gennemføre programmet, vil således udløbe på samme tidspunkt som selve programmet. Den endelige evalueringsrapport om gennemførelsen og resultaterne af HELIOS II vil ikke foreligge før i midten af 1997. Indtil denne evaluering foreligger, vil det være for tidligt at foreslå noget nyt program a la HELIOS.
Men i mellemtiden bliver den erfaring og den lære, der hidtil er uddraget af HELIOS II, i vidt omfang taget i betragtning af Kommissionen som led i en gennemgang af den overordnede strategi på dette område. Selv om den endelige evalueringsrapport i forbindelse med HELIOS II som sagt ikke vil foreligge før et godt stykke ind i næste år, er det allerede nu muligt at fastsætte den overordnede strategi med henblik på både at videreføre og styrke indsatsen. Kommissionen erkender, at Europa-Parlamentet, NGO'erne og, som de vigtigste, de handicappede selv har store forventninger om, at indsatsen i denne henseende videreføres. Derfor vil Kommissionen i den nærmeste fremtid udsende en meddelelse, der indeholder hovedlinjerne i dens strategi.
Afslutningsvis med hensyn til høring af grupper, der varetager de handicappedes interesser, erkender Kommissionen fuldt ud værdien af de forbindelser, fremgangsmåder og erfaringer, der er udviklet som led i HELIOS-programmet og af de NGO'er og europæiske netværk, der beskæftiger sig med handicapspørgsmål. Kommissionen har til hensigt at konsolidere og videreudvikle sine forbindelser til disse i en fælles bestræbelse på at fremme udviklingen af bedre politikker og gennemførelsen af bedre fremgangsmåder i hele Det Europæiske Fællesskab. I denne forbindelse kan Parlamentet være sikker på, at den fremtidige strategi og ethvert nyt initiativ vil blive drøftet med handicapgrupperne og navnlig med Det Europæiske Handicapforum.

Killilea
Jeg takker kommissæren for hans svar. Jeg vil gerne komplimentere ham for det fremragende arbejde, han har udført for at hjælpe de handicappede, efter at han tiltrådte sit embede, og også for den nylige udtalelse i Mayo om de midler, som de nationale regeringer bør og kan anvende til de handicappede.
Jeg har nogle få bemærkninger. Er det ikke temmelig underligt, at der først kan foretages en vurdering af HELIOS-programmet, når det er udløbet? Kunne den ikke være foretaget samtidig med HELIOS-programmets udløb? Så kunne HELIOS måske, i en anden form, men med vægt på den samme strategi, anvendes under et nyt navn i det generelle program, som Kommissionen vil forelægge i en meget nær fremtid, som skitseret af kommissæren. Jeg vil sige følgende. Det er afgørende betydning ved tildelingen af strukturfondsmidler eller andre væsentlige programmer, at de midler, der er til rådighed til de fysisk handicappede, kortlægges.
(Formanden opfordrede taleren til at afslutte) Undskyld, hr. formand, men jeg er sikker på, at De i modsætning til Rådet kan afse lidt tid til de handicappede og de mindre velstillede i vort samfund.

Flynn
Jeg takker det ærede medlem for hans interesse for sagen. Jeg kan forsikre ham om, at det er en interesse, der deles. Han vil være bekendt med, at programmet udløber i slutningen af december. Den omfattende evaluering vil finde sted nogle måneder derefter. Det var selvfølgelig ikke muligt at gennemføre evalueringen, før programmet var endeligt tilendebragt. Jeg må fortælle hr. Killilea, at vi har en foreløbig evaluering af HELIOS II-programmet, som blev gennemført af uafhængige eksperter. De satte fokus på en række problemer. Derfor mener jeg, at det er meget bedre, at vi får et virkelig velfungerende program næste gang for at udnytte denne evaluering og de yderligere enkeltheder i den endelige evaluering fuldt ud.
Med hensyn til finansiering skulle HELIOS II-programmet medfinansiere ideudvekslingen i hele Unionen, og det supplerer derfor helt fint Den Europæiske Socialfond, som medfinansierer nyskabende foranstaltninger i medlemsstaterne. Jeg forsøger at opnå en bedre forståelse mellem medfinansieringen til de internationale netværk og medfinansieringen på medlemsstatsplan. Som bekendt er der i det foreløbige budgetforslag opført omkring 6 mio ECU under budgetpost B3-4102. Det er et forslag i det foreløbige budgetforslag. Det er blevet vedtaget af Kommissionen i sin helhed, men det forpligter ikke budgetmyndigheden. Den budgetmæssige kompetence i forbindelse med ikke-obligatoriske udgifter ligger hos Parlamentet, og det kan træffe sin egen afgørelse i den henseende.

Titley
Jeg er mere forvirret nu, hvor jeg har hørt kommissæren, end jeg var tidligere. Kan han besvare nogle enkle spørgsmål. Vil der komme et sammenligneligt program i fremtiden? Er handicap et prioriteret spørgsmål for Kommissionen? Vil HELIOS II-programmet blive videreført? For mig lyder det som om, at HELIOS II vil blive afsluttet, Kommissionen vil tænke nærmere over, hvad den kan gøre i fremtiden, og derpå håber den, at sagen vil forsvinde. Vil det blive videreført? Er det et prioriteret spørgsmål for Kommissionen? Vil der komme sammenlignelige programmer i fremtiden?

Flynn
Lad der ikke herske nogen forvirring i denne sag. Spørgsmålet om handicap og om, hvad der kan gøres for at hjælpe de handicappede, er af højeste prioritering for Kommissionen. Lad dette blive klart forstået af alle.
Vi har absolut til hensigt at få endnu et program. Forståelsen med og høringen af de handicappede selv vil blive videreført. Vi ønsker ikke at indlede det næste program, før vi har gennemført evalueringen af det eksisterende program. Det er derfor, vi bruger nogen tid på at finde ud af, hvordan man bedst går videre, og for at få den bedst mulige synergi. Det er den højeste prioritering, og fordi det er den højeste prioritering tillader vi ikke blot en fortsættelse af det, der hidtil er gjort, da den foreløbige rapport har gjort opmærksom på nogle usikkerhedsmomenter.

Crowley
Jeg vil også gerne takke kommissæren for hans arbejde på handicapområdet, og jeg glæder mig navnlig over hans tilsagn om at inddrage NGO'erne på dette område, især Det Europæiske Handicapforum.
Han nævnte, at det er et prioriteret spørgsmål i Kommissionen. Jeg tror, at alle medgiver, at det er rigtigt. Har han under sine drøftelser med det italienske formandskab og det kommende irske formandskab fået nogen tilsagn fra dem om, at det også vil være et prioriteret spørgsmål for Rådet?
Er det for det andet muligt at fjerne de blokeringer, der er opstået som følge af medlemsstaternes afhængighed af artikel 235, navnlig i forbindelse med programmer, som direkte har at gøre med at afbøde den fattigdomsfælde, som handicappede er kommet i på grund af mangelen på arbejde på nationalt plan? Hvis det ikke er tilfældet, hvilke forslag har Rådet så - navnlig det kommende irske formandskab, hvis det har nogen - med hensyn til at gennemføre en ny artikel for at sikre, at disse sociale handlingsprogrammer kan gennemføres?

Flynn
For det første bør jeg her bekræfte, at jeg ikke har hørt noget, der tyder på, at hverken det italienske formandskab eller det kommende irske formandskab vil prioritere de handicappede eller det, der kan gøres for dem, lavere. Tværtimod har jeg hele tiden kun hørt meget positive bemærkninger om, hvad der kan gøres.
Der er den fortsatte situation vedrørende artikel 235, som det ærede medlem nævnte, og jeg må sige, at artikel 235 er det eneste mulige retsgrundlag for foranstaltninger, der gennemføres som led i det nuværende HELIOSprogram. Parlamentet er helt bekendt med det problem, vi har haft i forbindelse med nogle af de sociale programmer, for så vidt angår anvendelsen af artikel 235. Det bør siges her, at Rådets Juridiske Tjeneste har bekræftet princippet om, at artikel 235 skal anvendes med henblik på at gennemføre traktatmål i de tilfælde, hvor der ikke foreligger noget specifikt retsgrundlag. Vi kunne også bemærke, at Europa-Parlamentets Udvalg om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder fremsatte en lignende henstilling, da vi behandlede programmet til fordel for ældre, og at der ikke fandtes noget andet fyldestgørende juridisk alternativ. Jeg er derfor helt overbevist om, at artikel 235 er helt tilstrækkeligt og på sin plads under disse omstændigheder.
De kan være forvisset om, at der vil blive gjort alt for at fremme denne sag så effektivt som muligt under det irske formandskab.

Formanden
Spørgsmål nr. 41 af Ivar Virgin (H-0412/96):
Om: Nedlæggelse af kernekraftværker inden for EU af sikkerhedshensyn
Er samtlige reaktorer ved kernekraftværkerne i EU udstyret med et trykaflastende filtersystem, som bevirker, at endda større uheld skulle kunne klares uden farer for offentligheden?
Er der grund til at nedlægge reaktorer inden for EU, fordi sikkerhedskravene ikke er opfyldt?
Findes der sikkerhedsmæssige indikatorer, der foranlediger Kommissionen til at overveje en henstilling om lukning af en reaktor i et land?

Bjerregaard
Der findes forskellige slags sikkerhedsforanstaltninger, -systemer og - procedurer, som er nødvendige for at begrænse et alvorligt uhelds indvirkning på reaktorindeslutningen alt efter reaktortype og national lovgivning på det pågældende område. Sådanne foranstaltninger er planlagt på alle de kernekraftværker i Fællesskabet, hvor der kunne være en risiko for overtryk i indeslutningen. De nationale nukleare sikkerhedsmyndigheder er garanter for overholdelsen af de sikkerhedsstandarder, som gælder i det pågældende land. Alle medlemsstater, som har kernekraftanlæg, har også uafhængige, kompetente nukleare sikkerhedsmyndigheder, som giver tilladelse til ibrugtagning og også om nødvendigt giver ordre til nedlukning af anlæggene. I øjeblikket har Kommissionen derfor ingen planer om at anbefale lukningen af kernekraftværker i Fællesskabet.

Virgin
Jeg takker for svaret. Baggrunden for spørgsmålet er, at man i forbindelse med den meget intensive debat, der fandt sted i Sverige i begyndelsen af firserne efter Harrisburg-ulykken, besluttede at gennemføre sikkerhedsinvesteringer af den art, som jeg omtaler i spørgsmålet, nemlig trykaflastende filtersystemer.
Da spørgsmålet unægtelig rækker ud over det nationale plan, mener jeg, det kunne være hensigtsmæssigt, om Kommissionen foretog sig noget på dette område. Derfor vil jeg gerne spørge, om Kommissionen aktivt støtter planerne om at gennemføre denne form for sikkerhedsinvesteringer i andre lande. Så vidt jeg kan bedømme, har den svenske befolkning tillid til kernekraften netop på grund af disse sikkerhedsinvesteringer; det ville den ikke, eller næppe, have haft, hvis de ikke var blevet gennemført.

Bjerregaard
Jeg er enig med spørgeren, hr. Virgin, i, at det er vigtigt, når vi taler om den nukleare udvikling, at befolkningerne har tillid til det, der foregår, og der er ingen tvivl om, at sikkerhedsforanstaltningerne spiller en meget stor rolle. Derfor støtter Kommissionen også medlemsstaternes sikkerhedsforanstaltninger. Det er jo sådan, at Kommissionen ifølge Euratom-traktaten ikke har bemyndigelse til at gå ind og indføre sikkerhedsstandarder, der er fælles for landene, men vi har igennem de forskellige resolutioner, der efterhånden er vedtaget, fået en mulighed for i samarbejde med landene at få en gensidig anerkendelse af de forskellige nationale standarder. Det vil sige, at der på mange områder er sket en slags formalisering af en fælles holdning til de vigtige sikkerhedsmæssige spørgsmål.

Formanden
Spørgsmål nr. 42 af Anita Pollack (H-0448/96):
Om: Den eventuelle handelskrig mellem Italien og USA
Hvad gør Kommissionen ved USA's trussel om at indstille importen af alle fiskeprodukter fra Italien fra den 28. juli 1996, medmindre Italien sætter en stopper for enhver form for ulovligt fiskeri med drivgarn?

Sir Leon Brittan
På grundlag af en afgørelse fra De Forenede Staters Court of International Trade udpegede De Forenede Stater den 28. marts 1996 Italien som et land, der i stort omfang driver fiskeri med drivgarn i internationale farvande. Som en følge heraf kan der eventuelt blive indført sanktioner mod Italien. De interne amerikanske procedurer giver os 30 dage fra den 28. marts til samråd mellem De Forenede Stater og Italien og yderligere 90 dage til at opnå enighed i. Hvis der ikke opnås enighed, har De Forenede Stater 45 dage til at træffe sanktioner i, hvorefter vi er fremme ved begyndelsen af september.
Kommissionen sendte en diplomatisk démarche til De Forenede Staters udenrigsministerium i dette spørgsmål, hvori det hedder, at Fællesskabet deler USA's foruroligelse over, at havpattedyr lejlighedsvis er blevet dræbt eller alvorligt skadet som følge af fiskeri med drivgarn, hvad enten det foregår i stort omfang eller ej, men gentager Fællesskabets modstand mod anvendelsen af den amerikanske jurisdiktion uden for USA's område. Fællesskabet understreger også, at sådanne unilaterale handelssanktioner strider mod de grundlæggende principper i forbindelse med WTO og De Forenede Staters forpligtelser som led i denne organisation. Fællesskabet forbeholder sig sine rettigheder i henhold til WTO, såfremt De Forenede Stater indleder sådanne handelssanktioner.

Pollack
Jeg takker kommissæren for hans temmelig forudsigelige svar. Havde kommissæren mod forelagt denne sag for Parlamentet, hvis vi ikke havde stillet spørgsmålet først? Det drejer sig her om produkter til ca. 1 mia USD, herunder smykker og parfume samt fiskeprodukter. Vi må virkelig have at vide, hvilke følger der er for de multilaterale handelsaftaler.
Var det efter Kommissionens opfattelse måske hensigtsmæssigt at forsøge at få Italien til at ophøre med at anvende ulovlige drivgarn? Selv om vi har EU-bestemmelser, som begrænser drivgarnene til en længde på maksimalt 2, 5 km, er Kommissionen så bekendt med, at den italienske sværdfiskflåde anvender garn med en længde på så meget som 20 km? De videnskabelige undersøgelser viser, at mindre end 1/5 af de arter, der fanges i garnene, rent faktisk anvendes, mens resten af fangsten ofte genudsættes døde. Hvad vil Kommissionen således gøre for at få Italien til at sætte en stopper for denne meget kedelige situation?

Sir Leon Brittan
Kommissionen har indledt overtrædelsesprocedurer i henhold til traktatens artikel 169. Spørgsmålet vil snart blive taget op over for de italienske myndigheder. Jeg håber, at der ufortøvet kan opnås et tilfredsstillende resultat. Hvis det ikke er tilfældet, vil Kommissionen gå videre med sagen ved Domstolen på normal vis.

Imaz San Miguel
Som allerede påpeget af fru Pollack indebærer denne sag en stor trussel mod Fællesskabets marked for fiskerivarer, da den omhandlede eksport, der kan risikere at blive omfattet af et amerikansk forbud mod import af fiskeprodukter, beløber sig til omkring 100.000 mio pesetas. Det skal også tages i betragtning, at den organisation, der har indbragt sagen for den amerikanske domstol for international handel, nu også er i gang med at undersøge de aktiviteter, der udøves af andre medlemsstaters fiskerflåder, som anvender drivgarn til fiskeri i Atlanterhavet. Man må derfor spørge, om ikke Kommissionen bør tage sagen alvorligt og overveje, om løsningen på dette problem og de eventuelle sanktioner - som kan få alvorlige negative virkninger for det fælles marked for fiskerivarer - ikke består i at sætte en stopper for anvendelsen af disse fangstredskaber, som ved ulovlig anvendelse kan påføre Fællesskabets marked for fiskerivarer stor skade?

Sir Leon Brittan
Situationen er den, at i henhold til den amerikanske lovgivning vil og kan De Forenede Stater, hvis spørgsmålet ikke løses, indføre sanktioner mod havprodukter fra den pågældende medlemsstat, dvs. fra Italien. Vi anser ikke dette for at være berettiget af de grunde, jeg har anført, og forbeholder os ret til at skride ind som led i Verdenshandelsorganisationen for at klare den situation, hvis den skulle opstå, selv om den endnu ikke er opstået. Jeg håber ikke, den opstår, da vi også mener, at det, der er sket, er i strid med fællesskabsretten, og det er nøjagtigt af den grund, at vi har indledt overtrædelsesprocedurer mod Italien.
Jeg er enig i den foruroligelse, der gives udtryk for med hensyn til overtrædelsen af lovgivningen, og jeg håber derfor særdeles meget, at spørgsmålet kan løses af Italien, og at der derved kan træffes de nødvendige foranstaltninger, så proceduren ikke behøver gå videre, og det samme gælder selvfølgelig sanktionerne fra De Forenede Staters side.

Formanden
Spørgsmål nr. 43 af Wolfgang Nußbaumer (H-0446/96):
Om: Standarder og certificeringsforskrifter
Hvordan bedømmer Kommissionen de konkurrencemæssige følger af de mange forskellige standarder og certificeringsforskrifter inden for Den Europæiske Union, og hvilke foranstaltninger agter Kommissionen at træffe i denne sammenhæng?
Hvordan vil Kommissionen sikre, at en standard, som ikke er i overensstemmelse med de grundlæggende krav i direktiverne, men som imidlertid figurerer i Tidende, lever op til fællesskabsbestemmelserne?

Bangemann
Hr. formand, standarder er for det første private standarder, dvs. de udarbejdes af standardiseringsorganisationer, uden at de i reglen har bindende virkning. Men de kan naturligvis i de tilfælde, hvor de udarbejdes på mandat af Kommissionen og integreres i sikkerhedsbestemmelser, også få en bindende karakter. Men det forholder sig kun sådan i undtagelsestilfælde.
Naturligvis er selv eksistensen af forskellige standarder af privat karakter uheldig, og derfor har vi jo oprettet de tre standardiseringsorganisationer, CEN, CENELEC og ETSI, hvis arbejde er steget betydeligt. I begyndelsen foregik udarbejdelsen af disse europæiske standarder, som erstatter en lang række nationale standarder, langsommeligt. Hver standard skal jo i sidste instans også forberedes i teknisk henseende. Nu arbejder disse organisationer imidlertid meget effektivt. For øjeblikket udarbejdes der årligt 1.000 europæiske standarder, dvs. mere end 4 standarder pr. arbejdsdag, og det er i betragtning af det undertiden teknisk vanskelige forarbejde et ganske stort antal. Det er heller ikke for meget, da disse standarder på den anden side erstatter en lang række nationale standarder, og samarbejdet med de nationale standardiseringsorganisationer er ligeledes meget godt. CE-mærkningen, som jo ikke er nogen kvalitetsstandard, men kun bekræfter, at et produkt er i overensstemmelse med de europæiske standarder, anvendes i højere og højere grad, og den indvirker også på certificeringsprocedurerne, som så opfylder det indre markeds krav.
Principielt er de standarder, der udarbejdes af organisationerne, teknisk uangribelige. Dette sikres også ved, at uafhængige eksperter uden for disse organisationer kontrollerer sådanne standarder. Men hvis en standard undtagelsesvis alligevel ikke fuldt ud svarer til de pågældende grundlæggende krav, trækkes de tilbage af Kommissionen efter konstateringen af deres mangler og under overholdelse af de gældende konsultationsprocedurer.

Nußbaumer
Hr. kommissær, jeg takker Dem for svaret på spørgsmålet. Som jeg gang på gang får at vide, viger mange små og mellemstore virksomheder tilbage for at patentere deres innovationer på grund af store proceduremæssige og frem for alt også finansielle hurdler hos de ansvarlige myndigheder. Hvilke muligheder har Kommissionen for også at opfordre medlemsstaterne til at mindske deres forvaltningsmæssige skranker, så de europæiske virksomheder undgår at stå dårligere i konkurrencen især i forhold til amerikanske og japanske virksomheder, og de i første række animeres til at udvikle nye procedurer og produktinnovationer?

Bangemann
Allerførst skal man efter min mening holde standarder og patenter ude fra hinanden. Anvendelsen af standarder er naturligvis en stor fordel for små og mellemstore virksomheder, for med dem kan de jo i licitationer til dels udligne de ulemper, de har som små virksomheder. For bedre at informere om og lette anvendelsen af standarder blandt små og mellemstore virksomheder arbejder vi nært sammen med en forening, der blev oprettet af de små og mellemstore virksomheder, og som skal sikre, at disse standarder er bekendte og overholdes i forbindelse med produktionen. Jeg tror, at flere og flere små og mellemstore virksomheder på denne måde vil gå over til at anvende standarder.
Noget helt andet er patenterne naturligvis. Jeg ved ikke, om det ikke kun var en lapsus linguae , da patenter nemlig ikke har noget med standarder at gøre. Naturligvis skal et patent anerkendes efter bestemte procedurer. Dette sker på nationalt plan eller via Europa-Parlamentet, hvis aktivitet i stigende grad erstatter de nationale patentkontorer. Gebyrerne er undertiden ganske givet relativt høje, hvilket imidlertid i Europa-Parlamentets tilfælde - hvor vi har en vis indflydelse - skyldes, at dette patentkontor skal finansiere sig selv fuldt ud på grundlag af gebyrerne. Europa-Parlamentet selv tillægger det stor værdi, at sådanne myndigheder og agenturer finansierer sig selv på grundlag af deres egne indtægter, og det er en finansiel byrde, som vi så naturligvis ikke kan nedsætte.

Meier
Hr. kommissær, i hvilket omfang bestræber den europæiske standardisering sig på at samarbejde med den internationale standardisering, da vi jo ved, at til dels 40 % eller mere af de europæiske standarder allerede anerkendes som internationale standarder? Er det ikke vor opgave ud over de tre standardiseringsorganisationer også at tage hensyn til det internationale standardiseringsnet, f.eks. inden for telekommunikation?

Bangemann
Det ærede medlem har fuldstændig ret. Det er egentlig logisk. Det ideelle ville være internationalt gældende standarder. På mange områder har vi allerede et globalt marked; De nævnte med rette telekommunikation. Derfor bestræber vi os sammen med de europæiske standardiseringsorganisationer på også altid at gøre disse standarder til internationalt gældende standarder. Dette kan i praksis gøres på to måder: For det første via samarbejde i de allerede eksisterende internationale standardiseringsorganisationer. Vi er her mere aktiv end nogen anden. Således bliver næsten 80 % af arbejdet i forbindelse med sådanne internationale standarder, i øvrigt også de finansielle midler, præsteret af Den Europæiske Union. Dette enorme tal mente jeg i første omgang ikke selv kunne passe, men vi har engang på et møde med vore amerikanske venner, som altid har klaget over, at vi ønsker at anvende vore europæiske standarder som en slags beskyttelse, undersøgt, hvor aktive de forskellige er i de internationale standardiseringsorganisationer. Europæerne udfører hovedparten af dette arbejde.
For det andet findes der en meget effektiv metode, nemlig når en standard er slået igennem i praksis på markedet. Det bedste eksempel herpå er GSM, den tekniske standard for mobiltelefoner. Når en sådan standard er slået igennem i praksis på markedet, overføres det også til det globale marked, og vi håber, at mange af de standarder, vi udarbejder på dette nye telekommunikationsområde, også vil slå igennem på globalt plan.

Formanden
Spørgsmål nr. 44 er taget tilbage.

Formanden
Spørgsmål nr. 45 af Allan Macartney (H-0336/96):
Om: Kommissionens politik og kriterier med hensyn til NGO'ers behov for at have personale udstationeret i de lande, hvor de virker
Mange NGO'er udfører deres arbejde gennem lokale organisationer i udviklingslandene i erkendelse af og til støtte for den erfaring og kapacitet, som eksisterer i disse lande. Tidligere har Europa-Kommissionen støttet denne fremgangsmåde og opfordret de europæiske udviklings-NGO'er til at arbejde med deres lokale modparter. Inden for fødevarehjælp, rehabilitering og udvikling på længere sigt har Kommissionen ved forskellige lejligheder understreget betydningen af det borgerlige samfund og de private initiativer for udviklingslandene. Dog har Kommissionens tjenestegrene ved andre lejligheder afvist ansøgninger fra europæiske udviklings-NGO'er med den begrundelse, at disse organisationer ikke har tilstrækkelig mange ansatte udstationeret i det pågældende land.
Hvilke kriterier anvender Kommissionen, når den afgør, om der er behov for, at europæiske NGO'er har personale udstationeret i et specielt land?
Hvad er fordelene for Kommissionen og NGO-programmerne ved at anvende udstationeret europæisk personale i modsætning til personalet i de lokale organisationer?
Er Kommissionen enig i, at det i lyset af dens drøftelser om forbindelsen mellem nødhjælp, rehabilitering og udviklingen på lang sigt betyder en øget værdi at styrke de lokale organisationer ved at lade arbejdet udføre gennem dem?

Pinheiro
Hr. formand, Kommissionen deler helt og fuldt hr. Macartneys synspunkt, at det er vigtigt at styrke de lokale organisationer og dermed øge værdien af udviklingsarbejdet, navnlig for at forbedre forbindelsen mellem nødhjælp, rehabilitering og langsigtet udvikling. Dette aspekts store betydning blev understreget i Kommissionens nylige meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om dette emne. Kommissionen tager generelt i så vid udstrækning som muligt hensyn til nødvendigheden af at styrke lokale partneres deltagelse i gennemførelsen af de forskellige finansielle instrumenter.
De ikke-statslige organisationer bør i videst mulig udstrækning anvende lokale menneskelige ressourcer, hvilket i øvrigt er et led i de almindelige betingelser for samfinansiering af strukturelle udviklingsprojekter. Klart nok skal denne tilgang dog tilpasses i forhold til de specifikke mål under de forskellige budgetposter og til de stedlige forhold.
Når Kommissionen vurderer behovet for udenlandsk personale til et givet projekt, ser den på projektets egen målsætning, landets logistiske og tekniske kapacitet i forhold til den planlagte indsats og modtagerlandets erfaring og kapacitet med hensyn til økonomisk forvaltning. Det kan således i nødhjælpssituationer og/eller i rehabiliteringsfasen i lande, der netop har gennemgået en alvorlig krise, og hvis politiske, økonomiske og sociale struktur har undergået gennemgribende forstyrrelser, være nødvendigt med mere udstationeret personale end f.eks. i en normal udviklingsfase. Udstationeringen af europæisk personale ledsages normalt af uddannelsestiltag for det lokale personale for at sikre videreførelsen af projektet på mellemlang og lang sigt, efter at det udenlandske personale har forladt stedet.

Macartney
Jeg ved ikke, om jeg skal føle mig beroliget af kommissærens svar eller ej. Han så ud til at sige alle de rigtige ting. Hvis jeg blot må tydeliggøre det lidt, forstod jeg det så korrekt, at han sagde, at han alt andet lige foretrækker at anvende lokalt personale i NGO'erne i stedet for, at europæere i et vist omfang optræder som vagtposter, hvilket, så vidt jeg forstår, sagtens kunne være opfattelsen? Grunden til, at jeg spørger om dette, er, at man efter mange år med afkolonisering stadig i nogle lande har det indtryk, at Den Europæiske Union ikke har ændret sin grundlæggende mentalitet. Jeg håber, jeg tager fejl, og han kan måske bekræfte, at jeg tager fejl i den henseende.

Pinheiro
Lad mig berolige Dem med, at De har ret med hensyn til Deres bekymringer, men tager fejl med hensyn til Deres efterfølgende gisninger. Af de 67 projekter, vi i 1995 finansierede via de budgetposter, der hovedsagelig vedrører rehabilitering og kriseforvaltning, var det kun syv af disse projekter, der faldt ind under den kategori, De henviste til i Deres spørgsmål, hvor der var behov for at trække på europæisk personale. Grunden var, at forvaltningen var præget af kaos, og det var virkelig ikke muligt at gennemføre nogle væsentlige projekter, hvis vi ikke selv bidrog med egne eksperter. Men princippet er, at hvis der ikke er en lokal partner - vi forsøger altid at være hovedkraften i projektet - finansierer vi ganske enkelt ikke de europæiske NGO'er. Dette er et meget stærkt princip. De vil se, at i den beretning, vi vil forelægge for Rådet og Parlamentet i begyndelsen af næste år, er dette opstillet som et af vore hovedmålsætninger. Tak for Deres spørgsmål, da det er vigtigt.

Formanden
Spørgsmål nr. 46 af Marianne Eriksson (H-0461/96):
Om: Bistandspolitikken
En meget lille del af EU's bistand går til de fattigste lande, som især udgøres af AVS-landene syd for Sahara. EU's stærke prioritering af Østeuropa og Middelhavsområdet sker på bekostning af de fattigste lande.
Hvad er Kommissionens holdning til dette problem?
Vil Kommissionen arbejde for at få denne situation ændret og i givet fald hvorledes?

Pinheiro
Hr. formand, den bistand, som Den Europæiske Union yder til de afrikanske lande syd for Sahara, finansieres som bekendt gennem bevillinger over Unionens budget og midler fra Den Europæiske Udviklingsfond, der, som det også vil være velkendt mod Kommissionens vilje endnu ikke er opført på fællesskabsbudgettet på grund af Rådets afvisning heraf. Antallet af autorisationer inden for rammerne af Den Europæiske Udviklingsfond stiger støt. Den 6. EUF rådede således over 7, 5 mia ECU, et beløb, der forhøjedes til 10, 9 til den 7. EUF og til 12, 8 mia til den 8. EUF, hvilket svarer til en stigning på næsten 20 % fra den foregående til den nuværende EUF. EUF's andel i Fællesskabets samlede eksterne bistand, har siden 1991 stabilt ligget på ca. 45 %. Dette er vigtigt, så meget mere som 40 ud af de 48 mindst udviklede lande, som FN har identificeret, tilhører AVS-landegruppen og dermed modtager støtte i form af udviklingsbistand fra EUF.
For så vidt angår Unionens budget er den andel der går til AVS-landene og navnlig til de fattigste af disse inden for rammerne af bistands- og samarbejdspolitikkerne heller ikke blevet mindre i de seneste år. Det Europæiske Råd fastsatte på sit møde i Cannes en fordeling af ressourcerne mellem de forskellige geografiske grupper, landene i Mellem- og Østeuropa, Middelhavsområdet, AVS-landene, Asien, Latinamerika, det tidligere Sovjetunionen og det tidligere Jugoslavien. Denne fordeling vil være gældende indtil 1999, og der er ingen grund til at tro, at situationen vil ændre sig i retning af færre midler til AVS-landene. Den Europæiske Unions bistand til landene i Mellem- og Østeuropa er rent faktisk væsentlig og er steget løbende siden 1990. Også inden for rammerne af det nye Euro-Middelhavspartnerskab vil midlerne til Middelhavsområdet gradvis blive betydeligt øget. Men det skal understreges, at dette ikke sker på bekostning af AVS-landene. Hvad angår beløbsstørrelsen vil jeg påpege, at udregnet i dollars, som er den valuta, der normalt anvendes i forbindelse med udviklingsbistand, er der fra den 7. til den 8. EUF sket en forhøjelse med omkring 50 %. Og udregnet i lokale valutaer, dvs. i forhold til den lokale købekraft, er stigningen noget højere end 50 %. Med andre ord kan jeg med stor sikkerhed sige, mine damer og herrer, at antallet af projekter, som Den Europæiske Union vil kunne finansiere inden for rammerne af den 8. EUF højst sandsynligt vil udvise en stigning på 50 % sammenlignet med den 7. EUF.

Eriksson
Jeg vil gerne takke for svaret. Det var ikke noget uventet svar, kan jeg godt sige. Jeg har bl.a. stillet spørgsmålet, fordi den svenske regering nu har besluttet sig til at nedskære Sveriges ulandsbistand, bl.a. under henvisning til EU's bistandsprogram.
På den baggrund har jeg nærmere undersøgt EU's bistand. Selvom jeg er enig med kommissæren i, at der i rede penge ikke er tale om så store ændringer, fremgår det, at det, som Den Europæiske Union har ydet, er katastrofehjælp, og at det er sket på bekostning af de mere langsigtede udviklingsprojekter. Derfor mener jeg endnu ikke at have fået svar på mit spørgsmål. Er min fortolkning rigtig, deler Kommissionen den, og i, bekræftende fald, hvad agter den at foretage sig for at forbedre de tyve absolut fattigste landes situation?

Pinheiro
Det internationale samfunds samlede offentlige udgifter til bistand er faldet i det seneste årti, ikke fordi Den Europæiske Union og medlemsstaterne har nedsat den - tværtimod har vi øget den - men fordi nogle af de væsentlige donorlande, nemlig Amerikas Forenede Stater, har nedskåret deres bidrag, og også fordi japanerne, som var en af de væsentlige bidragydere, efter jordskælvet i Kobe besluttede at nedskære deres bistand.
Det andet aspekt, jeg gerne vil understrege, er, at den multilaterale strategi ikke er nogen erstatning for nogle af de bilaterale strategier. I den henseende har jeg opfordret medlemsstaterne til, at vi koordinerer vor indsats og finder samarbejdsmåder, og at der ikke bør ske nogen nedskæring af den bilaterale indsats, som har været af afgørende betydning i mange lande og mange steder af mange forskellige årsager. Navnlig de nordiske lande har statueret et eksempel på et meget godt samarbejde, især i AVS-lande og via nogle af de bedste NGO'er, der arbejder i AVS-landene. Jeg håber derfor, at Sverige som et af de vigtigste lande, der har ført denne politik, fortsat vil gøre det i fremtiden.
Et andet aspekt vedrører de fattigste lande. Kommissionen har besluttet, at de midler, der foreløbigt er afsat til de kommende fem år, bør muliggøre en større stigning til de fattigste lande - de fattigste af de fattige. Derfor oprettede vi et system, som indebærer, at ingen af de fattigste lande vil få forhøjet deres EUF-midler med mindre end 25 %. De vil mest sandsynligt modtage 50 % mere i de kommende fem år med hensyn til EUFmidlerne. Hvorfor har vi gjort dette? Bl.a. fordi vi har to trancher i EUF-midlerne. I princippet vil de fattigste lande være mindre i stand til at optage dem, og det vil derfor være de mere velstillede, der vil få nogle ekstra midler ved fordelingen af den anden tranche. Ved fra begyndelsen at skabe denne skævhed til fordel for de fattigste lande har vi forsøgt at sikre, at den generelle balance ikke ødelægges ved afslutningen af den næste EUF.
Nu om stunder er det ikke kun omfanget af disponible midler, der er af afgørende betydning, men også koordineringen af dem. Det er grunden til, at Kommissionen nu er ved at udfolde en meget intens koordineringsbestræbelse sammen med medlemsstaterne og andre internationale donorer, nemlig Verdensbanken, der som bekendt er en af de væsentligste donorer, og også FN-organisationer såsom UNCTAD, UNIDO, UNICEF, FAO m.fl. Det er en bevidst politik, hvis resultater allerede er ved at vise sig. Jeg vil være i stand til at vende tilbage i september efter et seminar, vi vil afholde sammen med Verdensbanken, og informere om de fælles foranstaltninger, vi har besluttet at gennemføre med henblik på at maksimere de midler, der er til rådighed til bistand til AVS-landene.

Formanden
Spørgsmål nr. 47 af Graham Watson (H-0317/96):
Om: Microsoft monopol
Er Kommissionen opmærksom på, at Microsoft udnytter sin monopolistiske stilling på markedet for computer software til skade for de europæiske leverandører og brugere? Microsoft har sikret sig ca. 80 % af markedet inden for denne slags software og indtager nu en dominerende stilling inden for denne sektor. Ifølge tidsskriftet »Personal Computer World« sælger denne computer-software-gigant programmet Microsoft Office til de amerikanske leverandører for kun $80, mens den opkræver en pris på £140 af de britiske og formodentlig også andre europæiske konkurrenter, dvs. næsten dobbelt så meget som den amerikanske pris for nøjagtig den samme pakke. Den store efterspørgsel fra forbrugerne efter Microsoft Office, som omfatter Word wordprocessor og Excel spreadsheet, begrænser de britiske og dermed de europæiske leverandørers konkurrencedygtighed og omdirigerer handelen til USA. Hvilke foranstaltninger agter Kommissionen at træffe for at standse et sådant grelt eksempel på en rovgrisk prisfastsættelse, som klart er i modstrid med ånden i GATT-aftalerne?

Van Miert
Kommissionen deler det ærede medlems foruroligelse over adfærden blandt virksomheder med en dominerende stilling, og det optager os særligt, når en grov adfærd fra en dominerende virksomheds side kan svække dens europæiske kunders evne til at konkurrere. Det omfang, hvori Microsoft , som ser ud til at være en dominerende leverandør, kan forlange forskellige priser af forskellige kunder og andre aspekter af deres licenskontrakter med computerproducenter, drøftes for øjeblikket med Microsofts ledelse.

Watson
Jeg er taknemlig for oplysningerne fra kommissæren om, at dette drøftes, da jeg finder det et grelt eksempel på en rovgrisk prisfastsættelse, som klart er i modstrid med ånden i GATT-aftalerne. Hvis påstandene i tidsskriftet Personal Computer World er sande - de fremsættes absolut meget modigt i betragtning af det mulige reklametab - men hvis de er sande, tyder de på, at denne praksis er mere almindelig udbredt, end den bør være. Det er jo muligt, at dette er ikke det eneste tilfælde med rovgrisk prisfastsættelse fra denne virksomheds side. Jeg mener ikke, vi på nogen måde kan forhindre, at det, der er et meget godt produkt, bliver standard for kontor-software i Europa. Alle forsøg på at fremme alternativer til det fra Europa vil formentlig kun være spild af penge, da det er et meget godt produkt, som er meget populært blandt forbrugerne. Men pres, kritisk omtale og måske finansielle sanktioner over for en rovgrisk prisfastsættelse vil mere sandsynligt give et resultat. Ethvert tilsagn, som De kan give Parlamentet om, at der kan træffes foranstaltninger, hvis dette viser sig at være sandt, vil blive modtaget med taknemlighed.

Van Miert
Vi er som sagt ved at drøfte dette med Microsofts ledelse. Inden man drager nogen konklusioner, skal man først og fremmest være helt klar over, at de oplysninger om priserne, vi har, er af fortrolig art. Men på den anden side har vi allerede set en række licensafgifter. De er meget forskellige. Det er ikke på sin plads at drage forhastede konklusioner nu. Jeg må have en klar erkendelse af de meget vanskelige situationer, som bør undersøges meget nøjere.
På den anden side bør man ikke glemme, igen inden man drager forhastede konklusioner, at der er forskellige afgifter for forskellige serviceydelser. Det er ikke nok kun at sammenligne to beløb. Det vil jeg gerne understrege. Accepter derfor venligst, at jeg ikke kan udtale mig mere specifikt i dag. Men jeg bekræfter, at Kommissionen er ved at drøfte dette med den nødvendige fortrolighed og fast besluttet på at finde ud af, hvad der egentlig foregår.

Formanden
Spørgsmål nr. 48 af Pat Gallagher (H-0390/96):
Om: Udbudsproceduren for mobiltelefonlicenser
I forbindelse med tildelingen af den anden mobiltelefonlicens i Irland bedes Kommissionen bekræfte rigtigheden af erklæringen fra den irske transport-, energi- og kommunikationsminister i det irske Repræsentanterne Hus (Dail Eireann) den 22. november 1996 om Kommissionens rolle i forbindelse med tildelingen af den anden mobiltelefonlicens, herunder følgende bemærkning fra ministeren: «Der blev fastsat et loft på IRL£ 15 mio for licensafgiften i forbindelse med, at Eircell også skulle betale IRL£ 10 mio. Det medførte forhåndsgodkendelse af proceduren fra Kommissionens side«?
Hvad er Kommissionens holdning til indholdet af skrivelserne fra det irske Transport-, Energi- og Kommunikationsministerium af 5. juni og 5. juli 1995 til tilbudsgivere i forbindelse med den anden mobiltelefonlicens, ifølge hvilket EU og Transport-, Energi- og Kommunikationsministeriet havde fastsat en »startafgift« på IRL£ 15 mio for den nye licensindehaver?

Van Miert
For at forstå Kommissionens rolle i forbindelse med den irske udbudsprocedure er det nødvendigt at huske, at Kommissionen indledte en formel procedure i maj 1994 i forbindelse med fortsættelsen af GSM-monopolet i Irland. Den 8. marts 1995 bekræftede minister Lowry, at man havde udført alt det forberedende arbejde med henblik på at åbne GSM-markedet for konkurrence. Ved skrivelse af 27. april 1995 gjorde Kommissionen ministeren opmærksom på visse forhold i forbindelse med udbudsproceduren, som kunne forekomme at være diskriminerende.
Det væsentlige spørgsmål var det beløb, som ansøgerne blev bedt om at betale for retten til en sådan licens i henhold til paragraf 19. Der blev gjort opmærksom på, at en sådan afgift, som kun pålægges den anden operatør, i betydelig grad kan forvride konkurrencen og medvirke til at øge den hidtidige teleorganisations dominerende stilling. Kommissionen understregede samtidig, at det ikke fremgik helt klart af den dokumentation for konkurrencesituationen, som de irske myndigheder havde fremsendt, om Telecom Eireann, som allerede udbød sin egen GSM-tjeneste, også skulle betale det samme beløb som den nye konkurrent.
Det blev også nævnt i Kommissionens skrivelse, at en sådan startafgift vil medføre højere afgifter for at få de betalte penge ind igen og således gøre mobiltjenesten mindre overkommelig prismæssigt og begrænse forbrugernes adgang til markedet i strid med målsætningen bag Rådets henstilling 87/378. Efter denne skrivelse foreslog repræsentanterne for den irske regering på et topartsmøde, der blev afholdt i Bruxelles, at fastsætte et loft for startafgiften og pålægge Telecom Eireann en lignende afgift. Kommissionen mente, at hvis en sådan strategi blev fulgt, sammen med yderligere foranstaltninger såsom retten til at oprette egen infrastruktur, var der ingen grund til yderligere foranstaltninger i henhold til artikel 90, stk. 1, sammen med artikel 86, uanset den afgift, der pålægges den anden operatør.
Det er ikke Kommissionens opgave at vælge en given strategi, men at sikre, at den valgte strategi er i overensstemmelse med traktatbestemmelserne. Under disse topartsdrøftelser blev udbudsproceduren midlertidigt indstillet indtil Kommissionens officielle bekræftelse den 14. juli 1995. Efter det tidspunkt har Kommissionen ikke være inddraget i nogen af de efterfølgende faser i udvælgelsesprocessen.
Kommissionen blev ikke konsulteret i forbindelse med de skrivelser af 5. juni og 5. juli 1995, der er nævnt i det ærede medlems spørgsmål.

Gallagher
Jeg takker kommissæren for hans detaljerede svar. Jeg vil fortælle ham, at man i Irland er foruroliget over tildelingen af den anden mobiltelefonlicens. Dette er et væsentligt element i vor telekommunikationsstrategi. Der herskede forvirring omkring Kommissionens rolle, og det glæder mig, at denne er blevet afklaret af kommissæren i eftermiddag i betragtning af korrespondancen fra de irske myndigheder, ifølge hvilken Kommissionen var ansvarlig for forsinkelsen med hensyn til at fremskynde processen.
Jeg vil gerne spørge kommissæren, om det er sædvanligt, at Kommissionen bliver inddraget i fastsættelsen af lofter for afgifter, hvilket var det indtryk, de irske myndigheder gav. Svaret i aften er vigtigt i lyset af de seneste måneders spekulationer i medierne og de politiske kredse i Irland. Vil han bekræfte, om Kommissionen på nogen måde kunne være involveret i forsinkelsen med hensyn til at fremskynde processen?

Van Miert
Lad mig allerførst minde om, at det er vor politik at forsøge at få regeringerne til ikke pålægge en ny operatør en afgift. Men hvis en regering gør det - hvilket ikke kun var tilfældet i Irland, det var også tilfældet i Belgien, Italien og Spanien - vil Kommissionen klart anmode myndighederne om at være upartiske og pålægge den operatør, der sædvanligvis allerede er på markedet, den samme afgift. Men det er den næstbedste løsning, da forbrugeren i sidste instans skal betale regningen.
Men hvis regeringen vælger en anden strategi, bør den være upartisk. På baggrund af vore bemærkninger var den irske regering villig til at fastsætte et loft for afgiften. Det var et forsøg på at begrænse - for at sige det på denne måde - den regning, forbrugeren skal betale, da det er vort hovedanliggende at få konkurrence og gennem konkurrence også at tjene forbrugeren bedst muligt og få den mest attraktive afgift.

Formanden
Spørgsmål nr. 49 af Anne Van Lancker (H-0392/96):
Om: Anvendelse af retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte
Den 12. december 1995 offentliggjordes retningslinjerne for beskæftigelsesstøtten i EFT. Disse retningslinjer indeholder en række undtagelser fra konkurrencereglerne og reglerne for statsstøtte til virksomheder til fordel for bestemte grupper af arbejdstagere og arbejdsløse, som det er vanskeligt at placere. Kan Kommissionen oplyse, i hvilket omfang medlemsstaterne (og regionerne) har gjort brug af disse muligheder og anmeldt eller vedtaget foranstaltninger til støtte for beskæftigelsen af bestemte grupper af arbejdstagere? Hvilke medlemsstater drejer det sig om? Kommer virksomheder fra den ikke-erhvervsmæssige sektor (bl.a. de sektorer, som beskrives i Kommissionens meddelelse om lokale initiativer ) og beskyttede arbejdspladser i betragtning? Overvejer Kommissionen et initiativ for at anspore de forskellige myndigheder til at gøre brug af disse foranstaltninger?

Van Miert
Kommissionen har forsøgt at forbedre gennemsigtigheden af politikken på dette område noget og for de forskellige nationale og andre myndigheder, som eventuelt begynder at give statsstøtte inden for rammerne af politikken vedrørende beskæftigelsesstøtten, forsøgt at beskrive reglerne og praksis så godt som muligt. Der er naturligvis forskellige metoder, forskellige instrumenter, som bruges. Hensigten med de retningslinjer, som parlamentsmedlemmet har henvist til, er i enhver henseende at gøre det tydeligere, hvad almene foranstaltninger er, som ikke falder ind under reglerne om statsstøtte, eller hvis de falder ind under dem, hvornår det ikke udgør noget problem ud fra Kommissionens synspunkt, f.eks. støtteforanstaltninger til gavn for visse kategorier af arbejdsløse, som vanskeligt kan få et job: langtidsarbejdsløse, unge arbejdsløse, kvinder og lignende, det udgør således ikke noget problem.
I dag har Kommissionen for øvrigt fortolket tingene noget videre, og De ved, at der for nylig også har været et par tilfælde, hvor Kommissionen gjorde det i praksis, jeg tænker bl.a. på den politik, som føres i Frankrig til gavn for byer med meget forarmede områder, hvor man så kan yde ekstra støtteforanstaltninger, og hvor vi ikke betragter det som værende i strid med foranstaltningerne i forbindelse med statsstøtte eller reglerne om statsstøtte, fordi virkningen deraf først og fremmest er lokal og således ikke kan betragtes som en konkurrenceforvridning.
For øvrigt er der på baggrund af disse retningslinjer to regeringer, som har anmeldt vore foranstaltninger, det var også det spørgsmål, som parlamentsmedlemmet stillede, i Sverige, men det var allerede foranstaltninger fra før i tiden, med hensyn til dem diskuterer vi visse tilpasninger med myndighederne for at bringe dem fuldstændigt i overensstemmelse med spillereglerne, og i Spanien, hvor vi mente, at der ikke var nogen som helst grund til bare at have nogen indvending.
Hvad det øvrige angår, kan jeg meddele parlamentsmedlemmet, at når det drejer sig om udelukkende lokale initiativer, er der naturligvis ikke noget problem, for heller ikke der kan man betragte det som noget, der har en virkning, som forstyrrer konkurrencen grænseoverskridende. Det er alt sammen ting, som perfekt kan ske. Hvad der ikke er tilladt, er foranstaltninger, som netop har til formål at forstyrre konkurrenceforholdene med nabolande i særdeleshed eller begunstige visse sektorer gennem foranstaltninger, hvorom man siger, at de er til gavn for beskæftigelsen, men at de egentlig også er beregnet på at skaffe ens egen industri i en given sektor en fordel. Det må Kommissionen så reagere på. Hvad resten angår, ved De, hvor meget Kommissionen bekymrer sig om beskæftigelsesproblematikken, De kender hvidbogen, De kender formanden, hr. Santers, og Kommissionens initiativer. Jeg tror, at Kommissionen ikke på dette område kan mistænkes for ikke at være militant, om jeg så må sige, men vi må naturligvis forsøge at holde tingene lidt i balance og undgå, at konkurrenceforvridninger finder sted gennem sådanne foranstaltninger.

Van Lancker
Jeg vil gerne takke kommissæren for hans udførlige svar. Det beviser allerede for mig, hr. kommissær, at sociale principper selv i anvendelsen af konkurrenceregler egentlig alligevel altid kan opretholdes. Jeg tror, at alt for få mennesker ved dette. Jeg vil gerne yderligere spørge kommissæren, om jeg derfor kan konkludere deraf, at sociale klausuler inden for rammerne af offentlige udbud, hvis disse ikke giver en eller anden virksomhed, men en bestemt social gruppe, som har det svært på arbejdsmarkedet, fortrin, forsøger at give en chance for arbejde, om jeg deraf kan konkludere, at dette også er tilladt?

Van Miert
Jeg vil ikke udtale mig herom med det samme, for jeg har en fornemmelse af, at det snarere falder ind under en kollegas område, fordi det snarere har at gøre med det indre marked. Det er tydeligt, at myndigheder til fordel for specielle kategorier, hvorom man ved, at de har vanskeligt ved at komme ud på arbejdsmarkedet og ved at blive der, at det ikke er noget som helst problem at sørge for støtteforanstaltninger der. Også med hensyn til institutioner, som f.eks. beskæftiger sig dermed. Naturligvis, når det drejer sig om ting, som kommer ind på konkurrenceområdet og er grænseoverskridende, så må man naturligvis finde ud af, hvor grænsen præcist ligger.
Vi forsøger at gå så vidt som overhovedet muligt i fortolkningen af tilladt statsstøtte til fordel for beskæftigelsen, hvis blot det ikke drejer sig om, at regeringerne eller myndighederne på denne måde går hinanden i bedene. Hvad det øvrige angår, håber vi blot én ting, og det er, at vi faktisk i lyset af hvidbogen gradvist kan nedsætte arbejdsudgifterne således, ikke hvad menneskene selv får, men de ekstra udgifter, som er forbundet dermed, for at forsøge på denne måde så at sige at belaste arbejdet mindre, end det i dag er tilfældet.

Formanden
Spørgsmål nr. 50 af Jörn Svensson (H-0460/96):
Om: Konkurrencebestemmelserne
I Norden har selskabet Danisco monopol på sukkermarkedet. Selskabet har besluttet at lukke en rentabel sukkerfabrik på den svenske ø Gotland. Selskabet forhindrer en anden interessent i at overtage fabrikken. Dette er ikke i modstrid med den gældende lovgivning.
Vil Kommissionen være rede til at tage initiativ til at skærpe anvendelsen af konkurrencebestemmelserne med henblik på at forhindre sådanne situationer?

Van Miert
Eftersom det spørgsmål, det ærede medlem rejser, ikke er blevet forelagt Kommissionen i henhold til EF's konkurrenceregler og Kommissionen ikke har alle relevante oplysninger til disposition, er den ikke i stand til at kommentere omstændighederne omkring sagen som sådan.
I princippet vil Kommissionen ikke på grundlag af konkurrencereglerne modsætte sig processer, hvorved en virksomhed, selv med en dominerende stilling på et nationalt marked, af omstruktureringsmæssige grunde med henblik på en rationalisering af produktionen flytter produktionen fra én produktionsenhed til en anden inden for markedet. Dette foregår hver dag. Men hvis en virksomhed med en dominerende stilling misbruger sin stilling, f.eks. ved en adfærd, der for enhver pris skal holde andre konkurrenter ude af markedet, eller ved at opkøbe andre virksomheder og lukke dem for at begrænse den mulige konkurrence, kan der foreligge et problem. Men i netop dette tilfælde har vi ikke modtaget nogen specifik klage eller nogen oplysninger. Jeg kan derfor ikke udtale mig mere specifikt.

Svensson
Hr. formand, tak, hr. kommissær, for svaret, selvom det naturligvis var en smule diffust. Vi vender måske tilbage til dette spørgsmål, og jeg skal i så fald prøve at komme med mere konkrete oplysninger om den pågældende sag.
Det aktuelle tilfælde drejer sig, for det første, om et faktisk monopol; der sælges intet sukker i Sverige, der ikke kommer fra dette specielle selskab. Det mener jeg allerede i sig selv er et forhold, der nødvendiggør et indgreb. For det andet forhindrer selskabet, at der etableres et alternativ på den regionalpolitisk set betydningsfulde ø Gotland, hvor sukkererhvervet spiller en stor rolle.
Et lille følgespørgsmål: Hvordan ville Kommissionen stille sig til en skærpet svensk lovgivning, der umuliggjorde en monopolistisk adfærd på sukkerområdet af den art, som der her er tale om?

Van Miert
Eftersom Sverige først for nylig er blevet medlem af Den Europæiske Union, må man for øjeblikket tolerere nogle af det problemer, der måtte opstå, og monopolstillinger, som findes der. I denne henseende vil jeg i givet fald opfordre de nationale konkurrencemyndigheder til at udføre deres egen opgave. Men hvis det er et spørgsmål om en dominerende virksomhed eller et monopol, der udnytter sin stilling, skal dette godtgøres. De skal have beviser, der godtgør det. Hvis De siger, at den pågældende virksomhed forsøger at forhindre en anden konkurrent i at købe virksomheden og ønsker at lukke den for at undgå konkurrence, og hvis De har beviser på det, kan De sende disse til Kommissionen, eller konkurrenten kunne indgive en klage. Det er derfor, vi har konkurrencereglerne og en konkurrencemyndighed, der som bekendt er Kommissionen. Så længe vi ikke har nogen klage, og så længe der ikke foreligger nogen beviser, vil det ærede medlem forstå, at Kommissionen ikke har nogen grund til at gribe ind.

Formanden
Spørgsmål nr. 51 af Mikko Rönnholm (H-0493/96):
Om: Virksomhedskoncentrationer i Finland
I Finland er der for øjeblikket en underlig konkurrencepolitisk situation, idet bank- og forsikringssektoren samt detailhandlen i 1990'erne er blevet koncentreret på stadig færre hænder. I 1991 udgjorde de to største bankers samlede markedsandel omtrent 55 %, mens den i 1995 var nået op på næsten 80 %. For detailhandlen er de tilsvarende tal for 1985 ca. 60 % og for 1995 næsten 90 %. Det forhold, at koncentrationerne især begyndte efter Finlands medlemskab af EU, vækker forundring i befolkningen, eftersom resultatet af dem er stigende omkostninger og ringere serviceniveau. Anser Kommissionen den nuværende konkurrencepolitiske situation i Finland for at være i modstrid med Unionens konkurrencepolitik og i bekræftende fald, hvad gjorde eller vil Kommissionen gøre for at afhjælpe problemet og for at undgå, at der i Finland opstår et forkert billede af virkningerne af tiltrædelsen af Unionen?

Van Miert
Det er ikke overraskende, at når lande træder ind i et stort enhedsmarked som det, vi har, sker der også en række koncentrationer, fusioner og virksomhedsovertagelser. Dette er en del af spillet, og det foregår hver dag overalt i Europa. Der findes klart nok, og heldigvis vil jeg sige, spilleregler. Vi har haft fusionsforordningen siden 1989. I de vigtigste tilfælde har Kommissionen haft eneret til at gennemgå fusionerne og virksomhedsovertagelserne. For øvrigt har vi siden 1988 måttet gennemgå mere end 400 sager med store fusioner og virksomhedsovertagelser. Enhver vil være enig i, at det har været en temmelig vellykket politik, og i adskillige tilfælde måtte vi stille betingelser til sådanne fusioner og virksomhedsovertagelser. I Finland var der fusionen mellem Kymmene og Repola. Vi stillede nogle betingelser i den forbindelse. I nogle andre tilfælde gik Kommissionen så langt som til at standse processen og tillod ikke, at en fusion eller virksomhedsovertagelse blev videreført.
Det er spillets regler. Den grundlæggende regel er, at det ikke er tilladt at erhverve en dominerende stilling gennem fusion eller virksomhedsovertagelse. Dette er en reel garanti mod alt for store fusioner og absolut mod skabelsen af en dominerende stilling ved hjælp af fusioner eller virksomhedsovertagelser.
Jeg bør også informere Dem om, at vi har et andet instrument, nemlig artikel 86. Ingen bør pege fingre ad en virksomhed, som erhverver en dominerende stilling i kraft af egen styrke i stedet for gennem fusion eller virksomhedsovertagelse. Men hvis den misbruger denne stilling, kan Kommissionen gribe ind og eventuelt idømme store bøder, og dette er en gang imellem sket. Vi har regler, og hvis der er sager, som Kommissionen bør kende til, eller hvor konkurrenterne mener, de har beviser, bør de indgive klage til Kommissionen. Ikke fordi jeg beder om ekstra arbejde. Sidste år var der en stigning på en tredjedel i antallet af sager, mere end 30 % af antallet af sager på konkurrenceområdet, og dette skyldtes kun til dels udvidelsen.

Rönnholm
Hr. formand, som jeg omtalte det i mit spørgsmål, ser problemet alvorligt ud på nationalt plan, da den pågældende koncentration har fundet sted efter medlemskabet af Unionen, og derfor beder jeg nu Kommissionen om at præcisere vigtigheden af konkurrencen og især i denne sammenhæng vurdere det forhold, at opkøbene helt klart er sket til priser langt over markedspriserne, hvilket ud fra min vurdering viser, at der er tale om en konkurrenceforebyggende foranstaltning og ikke rationalisering eller en anden form for strukturændring.

Van Miert
Lad mig lige sige én ting. For det første ønsker Kommissionen, som De sikkert allerede ved, at nedsætte tærsklerne for gennemførelsen af fusionsforordningen, da vi kun har kompetence i forbindelse med store fusioner, dvs. over 5 mia ECU for de pågældende virksomheder, hvilket virkelig er et stort beløb. Vi vil gerne nedsætte denne tærskel til 2 mia ECU, hvilket i sig selv vil give Kommissionen meget større mulighed for at undersøge denne form for fusion.
Dette kan sagtens være tilfældet i forbindelse med Finland. Der findes den såkaldte »nederlandske klausul« - artikel 22 i fusionsforordningen - som gør det muligt for de nationale myndigheder at anmode Kommissionen om at undersøge en sag, selv hvis omsætningen ligger under tærskelbeløbet. Regeringen kan således fremsende en sag til os, og Kommissionen vil undersøge den og i givet fald træffe en beslutning. Det er således allerede muligt for en national regering at tage dette skridt. Selv om denne klausul sjældent anvendes, kan den sagtens meget snart blive anvendt i Finland, hvis jeg er rigtigt informeret. Jeg kan ikke udtale mig mere specifikt, men så vidt jeg ved, går de finske myndigheder ind for denne form for samarbejde.

Formanden
Spørgsmål nr. 56 af Felipe Camisón Asensio (H-0422/96):
Om: Tobaksdyrkning i EU
Hvilke planer har landbrugskommissæren for tobaksdyrkning i EU i almindelighed og Spanien i særdeleshed?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg kan informere det ærede medlem om, at Kommissionen, sådan som det er fastsat i Rådets grundforordning for tobak, snart vil forelægge et forslag om den fremtidige tobaksordning, som vil skulle anvendes fra 1998-høsten. Reformen af tobakssektoren fra 1992 vil i den forbindelse samtidig blive undersøgt. Denne undersøgelse er endnu ikke afsluttet, og derfor beklager jeg, at jeg på nuværende tidspunkt ikke kan sige noget i detaljer om den.
Med hensyn til Spanien vil jeg imidlertid gerne gøre opmærksom på, at tobaksdyrkningen dér, som også i andre ugunstigt stillede regioner i Den Europæiske Union, for mange små landbrug er mere eller mindre den eneste indkomstkilde.

Camisón Asensio
Deres svar var faktisk ikke særlig konkret, hr. kommissær. Men jeg takker under alle omstændigheder for Deres oplysninger vedrørende tobaksdyrkning i Fællesskabet i almindelighed og i Spanien i særdeleshed. Jeg havde gerne set, at denne drøftelse i Parlamentet havde bidraget til at konkretisere nogle retningslinjer for fremtiden for de mange landbrugsfamilier i det solbeskinnede Europa - Grækenland, Italien, Spanien, Portugal - og i særdeleshed på Den Iberiske Halvø - Extremadura, og for at nævne det område, jeg har personligt kendskab til, den nordlige del af Cáceres-provinsen.
De skal vide, hr. kommissær, at disse familier er bekymrede for deres fremtid, da det drejer sig om en socialt set vigtig afgrøde, som skaber, opretholder og øger antallet af arbejdspladser i de pågældende områder. Og hvad der for enhver pris må undgås - hvilket jeg formoder, kommissæren er helt klar over, er drastiske nedskæringer i tobaksdyrkningsvirksomheden uden forslag om alternative dyrkningsmuligheder, der frembyder samme socioøkonomiske egenskaber. Dette aspekt må absolut tages i betragtning i forbindelse med de overslag for 1998, som kommissæren netop har forelagt os.

Fischler
Hr. Camisón Asensio, da De meget nøje kender Parlamentets spilleregler, ved De jo også, at der selvfølgelig bliver mulighed for at behandle de spørgsmål, De har taget op, i Parlamentet, når Kommissionen har udarbejdet sin beretning. Jeg er fuldstændig klar over, hvilken stor betydning tobaksdyrkningen for øjeblikket har for mange små landbrug i Den Europæiske Union. Efter vore skøn er ca. 400.000 arbejdspladser afhængige af den.

Formanden
Spørgsmål nr. 57 af Ulf Holm (H-0428/96):
Om: Støtte til tobaksavlere
Der betales hvert år ca. 1 mia ecu til EU's tobaksavlere. Samtidig er tobaksrygning årsagen til sygdom og menneskelig lidelse. Sundhedspleje af rygere koster hvert år medlemsstaterne mange milliarder. I såvel Unionens som medlemsstaternes sundhedsprogrammer bestræber man sig på at nedbringe rygningen som en vej til forebyggelse af kræft og andre sygdomme.
Agter Kommissionen i fremtiden at reducere støtten til tobaksavlerne for at bringe sin politik i overensstemmelse med målsætningerne på sundhedsområdet?
Agter Kommissionen at tage et initiativ for at bistå tobaksavlerne med henblik på omlægning af deres produktion til andre produkter, som opfylder mere grundlæggende menneskelige behov?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, her stilles spørgsmålet så at sige fra den anden side. Det konstateres, at støtten til tobaksdyrkningen medfører, at rygningen derved stiger, og der dermed opstår en yderligere sundhedsrisiko. Men hvis De ser nærmere på markedsforholdene på det internationale tobaksmarked, vil De konstatere, at det eneste, der vil stige, hvis Den Europæiske Union ophører med at støtte tobaksdyrkningen, på den ene side vil være importen og på den anden side arbejdsløsheden. Men der vil af den grund sandsynligvis hverken blive røget mere eller mindre. Vi støtter jo heller ikke prisen på cigaretter eller cigarer eller andre tobaksvarer, vi forsøger jo derimod kun at give de europæiske tobaksavlere en chance for med deres dyrkningsmetoder og deres struktur at kunne holde trit med verdensmarkedspriserne på tobak.

Holm
Tak for svaret, hr. Fischler. I betragtning af de skader, som tobakken forårsager, og de sundhedsprogrammer, der gennemføres i såvel Unionen som de enkelte medlemsstater, er det af største betydning at begrænse rygningen. Her er der naturligvis tale om en konflikt, og det var derfor, jeg stillede mit andet spørgsmål om, hvordan produktionen kan omstilles fra dyrkning af tobak til dyrkning af et mere menneske- og sundhedsvenligt produkt.
Det er primært et svar på dét spørgsmål, som jeg er ude efter, idet De i det svar, De gav, nævnte, at der er særdeles mange mindre landbrugere, der dyrker tobak. Hvordan vil Kommissionen løse dette problem og finde en ny afgrøde at dyrke for disse mindre landbrugere?

Fischler
Hr. Holm, jeg vil gerne endnu en gang gøre opmærksom på, at selv hvis man giver disse små landbrug mulighed for at dyrke andre afgrøder, må man ikke af den grund forvente, at der ryges mindre i Europa. Det er to helt forskellige ting, som vi må holde ude fra hinanden.
Jeg anser det dog for at være for tidligt at føre denne diskussion i detaljer i dag. Jeg kan forsikre Dem om, at vi i vor beretning, som vi snart vil forelægge, også vil komme ind på spørgsmålet om, hvad der vil ske, hvis man standser støtten til tobaksdyrkningen, således at også De kan vurdere, hvilke følger og konsekvenser der ville være af en sådan mulighed. Nogle i Parlamentet - som medlemmet lige - har jo gjort opmærksom på, hvor vigtigt det er at opretholde denne støtte, og hvor vigtigt det er, at arbejdspladserne inden for tobaksdyrkningen bibeholdes. Det kan vi drøfte med hinanden.

Provan
Hr. kommissær, jeg må sige, at jeg er tilbøjelig til at stille mig på linje med hr. Holm, og det glæder mig, at han har rejst spørgsmålet, da det er EF-udgifternes mangel på konsekvens, som bekymrer mange af os i Parlamentet. Da jeg sidst så på dette spørgsmål, opdagede jeg, at 80 % af produktets værdi egentlig er EF-tilskud til tobaksavlerne - 80 % - og det er ikke særlig hensigtsmæssigt. Den årlige betaling, som nogle af tobaksavlerne får, er jo mere end værdien af den jord, tobakken dyrkes på. Der er således endnu en gang en kolossal mangel på konsekvens i det, Kommissionen forsøger at opnå.
Jeg er tilbøjelig til at støtte en alternativ produktion, men nogle af disse avlere er virkelig særdeles små avlere. Jeg vil derfor gerne foreslå Dem, hr. kommissær, at det, vi bør gøre i et forsøg på at få konsekvens i EUudgifterne, er at adskille betalingen fra produktet.

Fischler
Hr. Provan, jeg har meget sympati for Deres tankegang, men De må ikke overse, at De samtidig har bevist, at tobaksdyrkningen i Den Europæiske Union ikke kan drives rentabelt uden støtte. Så må man træffe en beslutning: enten ønsker man ingen støtte, men det betyder så heller ingen tobaksdyrkning, eller man ønsker at give tobaksdyrkningen en chance, men så går det kun ved hjælp af støtte.
Spørgsmålet om, hvorvidt tobaksavlerne for øjeblikket støttes optimalt, kan diskuteres: Det behandles ligeledes i min beretning. Jeg ønsker derfor ikke allerede i dag at foregribe hele diskussionen.

Hardstaff
Jeg vil gerne påpege, at støtten til tobaksproduktionen ikke kun går til de allerfattigste medlemmer af Den Europæiske Union, men også til lande som Frankrig, Tyskland og Østrig, som har nogle af de højeste indkomster pr. indbygger i Unionen. Vi bør klart ikke støtte meget rige lande, så de kan producere det, De lige sagde, er en meget urentabel afgrøde, når der absolut ikke er nogen økonomisk grund til at gøre det. Vi bør afskaffe det fuldstændigt og ved hjælp af strukturfondene hjælpe de lande, hvor der er et reelt økonomisk problem og bistå dem med at udvikle alternative afgrøder.

Fischler
Fru Hardstaff, Deres konstatering af, at der kun findes fattige lande med fattige landmænd og rige lande med rige landmænd, kan jeg med min bedste vilje ikke tilslutte mig. Det forholder sig desværre sådan, at det på grund af strukturerne, endog i det land, der har de bedste strukturer i Den Europæiske Union, nemlig i Det Forenede Kongerige, ligeledes findes landmænd, som absolut har indkomstproblemer. Jeg kan desværre ikke aflede af den omstændighed, at der findes mange rige landmænd i Storbritannien, at de, der har problemer dér, ikke har behov for støtte. Vi kan ikke diskutere på dette grundlag.

Formanden
Spørgsmål nr. 58 af Gerard Collins (H-0427/96):
Om: Nødhjælp til fåreavlere i Nyre Valley
Er Kommissionen blevet underrettet om den voldsomme snestorm i Nyre Valley, Waterford i Irland, i marts dette år, som medførte omfattende tab af får, og er Kommissionen af den irske regering blevet anmodet om at sørge for nødhjælp til fåreavlerne i Nyre Valley?
Vil Kommissionen nu forelægge forslag om hjælp til de mange fåreavlere, som har lidt omfattende tab som følge af de unormale vejrforhold?

Fischler
Hr. formand, hr. Collins, Kommissionen er bekendt med de vanskeligheder, der er omtalt i spørgsmålet, og som er opstået som følge af denne snestorm og de unormale vejrforhold i Nyre Valley i Irland. Jeg kan imidlertid informere Dem om, at de irske myndigheder ikke har anmodet Kommissionen om støtte. Men det har også en helt enkelt grund, for som De ved, er det jo ikke Fællesskabet, der er ansvarlig for nødhjælp og civilbeskyttelse, men derimod de nationale myndigheder, og derfor skal støtteforanstaltninger eller omgående hjælp til sådanne unormale forhold, der er forårsaget af vejret, også kun tilvejebringes på nationalt plan.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 59.
Spørgsmål nr. 60 af Christine Crawley (H-0453/96):
Om: Arbejdspladsnedlæggelser inden for landbrugsindustrien
Hvor mange arbejdspladser er efter Kommissionens skøn blevet nedlagt eller trues af nedlæggelse inden for Den Europæiske Unions landbrugsrelaterede industrier som følge af BSE-krisen og de efterfølgende eksportforbud? Hvilke mekanismer til overvågning af virkningerne på beskæftigelsen har Kommissionen indført, og hvilken støtte agter Kommissionen at give de mennesker og industrier, der berøres af BSE-krisen?

Fischler
Fru Crawley, Kommissionen har ingen nøjagtige oplysninger om, hvor mange arbejdspladser der er blevet nedlagt i forarbejdningsindustrien, på slagterierne eller inden for kvæghandelen som følge af BSE-krisen, eller om, hvor mange der trues af nedlæggelse her. Vi har ikke sådanne oplysninger. Men jeg kan fortælle Dem, at Kommissionen selvfølgelig er klar over, at der er problemer her, og Kommissionen har selvfølgelig også gjort sig tanker om, hvordan man i det mindste kan minimere dette problem.
En af de vigtigste kortsigtede foranstaltninger, vi har truffet i den forbindelse, er ganske givet interventionen. Hvis det nemlig lykkes os ved hjælp af interventionen så nogenlunde at udligne den nuværende lave forsyning af markedet og på denne måde igen hurtigere at normalisere markedssituationen, er det den bedste tjeneste, vi kan gøre dem, der er beskæftiget på dette område.
Derudover drejer det sig efter min opfattelse også om, at vi frem for alt forsøger på længere sigt at træffe tillidsskabende foranstaltninger til fordel for forbruget af oksekød. Her forsøger vi naturligvis også fra Kommissionens side at hjælpe med til at finde løsninger, hvormed vi kan klare de akutte problemer og genskabe denne tillid.
Blandt disse spørgsmål hører ganske givet også - og også dette har store følger for beskæftigelsen - enhver foranstaltning, vi har vedtaget for de dyr, der er over 30 måneder, og som Storbritannien i mellemtiden har truffet. Det samme gælder de foranstaltninger, som senere skal vedtages, og hvormed vi ønsker at fremskynde udryddelsen af BSE-sygdommen. Jeg mener, at alle disse foranstaltninger tilsammen i en vis grad kan afhjælpe denne vanskelige situation.

Crawley
Jeg takker kommissæren for hans svar. Jeg finder det skuffende i betragtning af omfanget af den krise, vi har i forbindelse med BSE, at Kommissionen endnu ikke har bedt om tal eller er begyndt at undersøge situationen med hensyn til arbejdspladserne ud over de foranstaltninger, som kommissæren talte om, såsom intervention og tillidsskabende foranstaltninger. Det er Kommissionens ansvar at udarbejde en årlig beretning om beskæftigelsen i Den Europæiske Union, og jeg mener derfor, at det er meget vigtigt, at Kommissionen rent faktisk indfører en eller anden mekanisme til overvågning af de arbejdspladser og de sektorer, der trues under denne krise. Jeg ved som medlem af Europa-Parlamentet, at der er tusindvis af arbejdspladser, der trues i hele Den Europæiske Union på grund af BSE-krisen, ikke kun i min valgkreds, men også i mange af EU-landene uden for Det Forenede Kongerige. Jeg mener derfor, det er vigtigt, at Kommissionen tager dette meget alvorligt. Jeg vil gerne spørge om, hvilke foranstaltninger Kommissionen agter at træffe for at få tal fra medlemsstaterne over truslen mod arbejdspladser og over arbejdspladser, der allerede er forsvundet som følge af BSE-krisen?

Fischler
Fru Crawley, jeg må måske tilføje, at der jo findes programmer, som løbende gennemføres. Således finder der f.eks. strukturfondsmidlerne, som kan anvendes i mål nr. 5b-områder eller som 5aforanstaltninger, og som også gør det muligt eksempelvis at støtte destruktionsindustrien i Storbritannien eller også fremme investeringer. Derudover hører der hertil også de foranstaltninger, der er mulige som led i foranstaltninger under mål nr. 3 og 4, og det drejer sig her om helt konkret støtte. Med statistik alene kan vi ikke i første omgang hjælpe nogen. Men hvis De anser det for at være vigtigt at få nøjagtige oplysninger om beskæftigelsessituationen i denne sektor, vil jeg gerne viderebringe det til hr. Flynn, som jo er ansvarlig her. Man kunne i givet fald gennemføre en specifik rundspørge eller indhente oplysninger derom fra de britiske myndigheder.

Smith
Fru Crawleys spørgsmål drejede sig om personer i tilknyttede industrier, de personer, som mistede deres arbejde som følge af forbudet, som arbejder i transportsektoren, på slagterierne, i kødforarbejdningsindustrien. Jeg forhørte mig hos Ministeriet for Skotland, om der er nogen programmer, der kan hjælpe os, f.eks. mål nr. 5a eller mål nr. 5b. Jarlen af Lindsay har fortalt mig, at der er ret uoverstigelige hindringer ved anvendelsen af EF-strukturfonde. Der er detaljerede juridiske forpligtelser i forbindelse med disse foranstaltninger, og det er ikke muligt at se bort fra disse bestemmelser. Men mål nr. 5a vedrører støtte til markedsføring og forarbejdning af landbrugsprodukter. Hvis personer forhindres i at markedsføre eller forarbejde landbrugsprodukter, kan vi så ikke anvende midler fra mål nr. 5a til at hjælpe dem med det problem, vi har for øjeblikket?

Fischler
Jeg mener, at man her må se de dimensioner, det handler om. Hvis De tror, at omkostningerne ved interventionen er lavere, lad mig så gøre Dem opmærksom på, at vi for øjeblikket i hele EU er kommet op på en interventionsmængde på 150.000 t. Interventionen af 100.000 t koster allerede 240 mio ECU. Dvs. vi har allerede anvendt 360 mio ECU alene til disse foranstaltninger for at gøre det muligt, at dyrere kan slagtes direkte, fordi dette så i sidste instans er til gavn for beskæftigelsen på slagterierne. Når disse dyr så oplagres i frysehuse, beskæftiges der også folk dér osv. Hvis De nu tænker på, at der for øjeblikket slagtes ca. 25.000 dyr ekstra om ugen i overensstemmelse med ordningen for dyr, der er over 30 måneder, så kan De så nogenlunde forestille Dem, hvilken virkning det har på beskæftigelsen.
Derfor mener jeg, at disse store foranstaltninger egentlig er det vigtigste bidrag til at komme videre på beskæftigelsesområdet. Lad mig i øvrigt gøre Dem opmærksom på, at de omsatte mængder i Storbritannien er klart større end i mange andre medlemsstater. Priserne er ganske vist dårlige for de derværende landmænd, men slagteriernes omsætning er til dels højere end i andre medlemsstater. Man kan ganske givet ikke kun begrænse beskæftigelsesspørgsmålet til Storbritannien.

McCarthy
Jeg vil gerne vende tilbage til mål nr. 5a og navnlig budgetpost 886. Jeg forstår, at der i perioden 1994-1999 var 226, 487 mio ECU til rådighed til Det Forenede Kongerige til brug for markedsføring og forarbejdning. Jeg forstår også, at den britiske regering kun ønsker 51 mio ECU heraf og derfor ikke gør krav på 175, 304 mio ECU. For mig at se er det et omfattende beløb, som sagtens kunne investeres i den britiske økonomi med henblik på at hjælpe disse personer inden for sektoren.
Hvis De fik en anmodning fra den britiske regering om at genopføre disse 175 mio ECU, for at de kan anvendes til at løse krisen og hjælpe arbejdstagerne inden for sektoren, vil De så være rede til at se positivt på det, og vil De være rede til at frigive disse midler til Det Forenede Kongerige?

Fischler
De tal, De nævnte, stemmer nøjagtigt overens med de tal, jeg nævnte. Selvfølgelig er Kommissionen rede til at træffe beslutning om foranstaltninger som led i de mulige direktiver, men vi behøver en anmodning fra den pågældende regering.

Formanden
Som det fremgår af fodnoten, har Kommissionen anmodet om, at vi behandler spørgsmål nr. 94 af fru Crepaz om basisfødevarer - forbrugerbeskyttelse.
Spørgsmål nr. 94 af Irene Crepaz (H-0465/96/ændr. 1):
Om: Basisfødevarer - forbrugerbeskyttelse
Hvilke slutprodukter berøres direkte og indirekte af ophævelsen af eksportforbudet for gelatine, talg og tyresæd?
Hvilke informationsforanstaltninger vil der blive truffet for at oplyse og beskytte forbrugerne (attest, mærkning, oplysningskampagne)?
Hvad er Kommissionens opfattelse af udtalelsen i forbindelse med BSE-problematikken om, at producenterne af basisfødevarer bør være ansvarlige for disse?

Fischler
Hr. formand, fru Crepaz, mine damer og herrer, blandt de slutprodukter, der er omfattet af beslutning 96/362, hører foruden tyresæd også produkter, hvori der indgår gelatine og talg, som fremstilles i Det Forenede Kongerige i henhold til de strenge bestemmelser i den nævnte beslutning. Ifølge denne beslutning skal råmaterialet til fremstilling af de nævnte produkter stamme fra kvæg, der er under 30 måneder, og som ikke er angrebet af BSE eller ikke mistænkes for at være det.
Derudover må der kun anvende væv fra råmateriale, hvori BSE-agenset på intet tidspunkt er påvist. Råmaterialet skal forarbejdes under veterinærkontrol og efter de procedurer, der er fastsat i bilaget til beslutningen, og som efter et uafhængigt laboratoriums konstatering sikrer, at en eventuel tilstedeværende resterende smitte i udgangsmaterialet er inaktiveret. De produkter, der er nævnt i dette bilag, skal mærkes eller på anden måde identificeres, således at produktionsmetoden og -virksomheden fremgår, og ledsages af et sundhedscertifikat, der er udstedt af en embedsdyrlæge.
Slutprodukternes sammensætning kan forbrugeren se af den ingrediensliste, som mærkningen skal omfatte i henhold til direktiv 79/112 om mærkning af levnedsmidler. Kommissionen vil overveje spørgsmålet om at udvide bestemmelserne om produktansvar til at omfatte producenter af basisfødevarer som led i det igangværende forberedende arbejde til en grønbog om levnedsmiddellovgivningen.

Crepaz
Hr. kommissær, jeg takker for det udførlige svar og har kun et kort spørgsmål. Forbrugernes sundhed bør jo virkelig ligge os på hjerte som første og øverste retningslinje, og vi ved nu i forbindelse med slutprodukterne kun f.eks., at gelatine også er indeholdt i kagegelé og i de meget populære gummibamser, som især børnene synes godt om. Kan De med god samvittighed bekræfte over for mig, at de ikke indeholder nogen sygdomsfremkaldende stoffer, at der overhovedet ikke foreligger nogen sundhedsmæssige betænkeligheder for forbrugerne? Kan De i forbindelse med tyresæd med god samvittighed forsikre mig om, at der ikke kan overføres nogen sygdom gennem denne sæd?

Fischler
Fru Crepaz, vedrørende det sidste spørgsmål om tyresæd kan jeg sige følgende: Vi har baseret vor beslutning på udtalelserne fra eksperterne i Den Videnskabelige Veterinærkomité, hvorefter der ikke er nogen risiko med hensyn til tyresæd. Lad mig med hensyn til gelatine og talg endnu en gang gøre opmærksom på, at den nuværende situation er følgende: For det første har vi ladet videnskaben definere en procedure, som sikrer, at eventuelle BSE-agenser inaktiveres, dvs. dræbes.
For det andet har vi sikret, at enhver producent af gelatine og talg i Storbritannien skal have licens dertil af den britiske regering. For det tredje har vi sikret, at der kun anvendes helt bestemte materialer til produktion af gelatine og talg, nemlig de materialer, jeg beskrev tidligere. Kun sådanne væv må anvendes.
For det fjerde er den britiske regering forpligtet til omgående at underrette Kommissionen om enhver tildeling af en licens til en industrivirksomhed. For det femte foretager Kommissionen - og opfordrer også alle andre medlemsstater til at gøre det - kontrolinspektioner i Storbritannien, og først når alle disse ting er faldet positivt ud, beslutter Kommissionen formelt, at dette britiske firma igen kan markedsføre gelatine eller talg. Selv da skal enhver levering være ledsaget af et certifikat udstedt af en embedsdyrlæge, hvori det erklæres, at alle bestemmelser blev overholdt under produktionen, og hvori hyppigheden af den af embedslægen udførte kontrol i den pågældende virksomhed attesteres. Det betyder i praksis: Nu er der fastlagt et koncept for fremtiden, og det er nu op til den britiske regering eller også den britiske industri, hvor hurtigt den kan tilpasse sine processer, således at den opfylder betingelserne for en sikker produktion, for at denne kontrol så kan gennemføres. For øjeblikket er der ingen, der kan sige, hvornår der fremover rent faktisk igen vil finde en eksport af gelatine sted.

Formanden
Spørgsmål nr. 61 af Roy Perry (H-0474/96):
Om: BSE
Den markante forskel mellem det store antal BSE-tilfælde i Det Forenede Kongerige og antallet af registrerede tilfælde i andre medlemsstater er til dels blevet tilskrevet briternes større vagtsomhed over for og forståelse af denne sygdom. BSE er først for nylig blevet en anmeldelsespligtig sygdom, og det står klart, at denne sygdom ikke er blevet så nøje overvåget i andre medlemsstater som i Det Forenede Kongerige.
Mener Kommissionen, at det statistiske materiale om BSE er lige korrekt for alle medlemsstater, og har Kommissionen indført en mekanisme til afdækning og overvågning af BSE-tilfælde i hele EU?

Fischler
Hr. formand, hr. Perry, så vidt man hidtil ved, er den mest sandsynlige årsag til BSE-epidemien anvendelsen af kød- og benmel til foder, som stammer fra materialer, hvor der i samme proces blev forarbejdet slagtekroppe fra får, som var angrebet af scrapie. Den usædvanlig høje forekomst af BSE i De Forenede Stater i forhold til de øvrige medlemsstater kan tilskrives forskellige faktorer. En risikovurdering af disse faktorer har vist, at de omstændigheder, som kan udløse en så høj epidemiforekomst, som netop en stor udbredelse af scrapie, omstillingen af destruktionsproceduren og en stor andel af kød- og benmel i foderet, kun findes i Det Forenede Kongerige i dette omfang.
Med beslutning 90/130/EØF i affattelsen i form af Rådets direktiv 89/894 blev BSE anmeldelsespligtig i hele Fællesskabet. Kommissionens beslutning 94/474/EØF fastsætter, at dyr, der ved en sundhedsundersøgelse inden slagtningen vækker klinisk mistanke om BSE, skal tilbageholdes, og deres hjerne skal undersøges for tegn på BSE.
Kommissionen har arrangeret videruddannelseskurser for nationale eksperter vedrørende spørgsmål i forbindelse med påvisningen af BSE for at sikre, at alle medlemsstater har en tilstrækkelig diagnosekapacitet. Spørgsmålet om epidemiovervågning gennem stikprøveundersøgelser blev undersøgt af Den Videnskabelige Veterinærkomité. Komiteen kom til den slutning, at denne procedure næppe vil gøre det lettere at påvise BSEagenset, som muligvis forekommer i medlemsstaterne i et ubetydeligt omfang.

Perry
Jeg takker kommissæren for hans svar, men jeg må sige, at landmændene i min valgkreds fortæller mig, at de nærer alvorlig tvivl om statistikkernes gyldighed i andre lande i Den Europæiske Union, som er meget lave i forhold til Det Forenede Kongerige. Se sent som i denne weekend fremkom der oplysninger fra videnskabsfolk fra steder som Det Nederlandske Videnskabs- og Sundhedsinstitut og Tübingen Universitet, som rejser alvorlig tvivl om de tal, der kommer fra andre europæiske lande. Mellem 1985 og 1989 blev 57.000 kreaturer fra Det Forenede Kongerige eksporteret til lande i Den Europæiske Union. Var de forblevet i Storbritannien, skønner disse videnskabsfolk, at der var blevet anmeldt noget i retning af 1.600 tilfælde af BSE. I realiteten er der kun blevet anmeldt 30 tilfælde, og jeg gentager spørgsmålet: Har Kommissionen i det hele taget noget system til at overvåge og validere de statistikker, der kommer fra disse andre lande? Har han nogen bemærkninger til de oplysninger, der nu kommer fra europæiske videnskabelige institutioner?

Fischler
Hr. formand, Kommissionen forelægger løbende videnskabsfolkene de indkommende tal og også en vurdering af sygdomsforekomstens forløb, og også i Den Videnskabelige Veterinærkomités BSEunderudvalg drøftes dette jævnligt. Den omstændighed, at 99 % af tilfældene hidtil er optrådt i Storbritannien og kun ca. 1 % i alle andre stater i verden, skyldes ikke, at man i de andre stater ikke er så omhyggelige med anmeldelsespligten. Denne sygdom er anmeldelsespligtig i alle stater, og derfor kan vi gå ud fra, at medlemsstaterne her også lever op til deres ansvar.
Derudover ville det for fremtiden være meget vigtigt, men det kræver dog endnu særdeles meget forskningsarbejde, at vi ikke først på det tidspunkt, hvor et dyr er angrebet af BSE, får at vide, at der foreligger et sygdomstilfælde, men at vi i fremtiden bør være i stand til at konstatere denne sygdom via en test. Netop derfor har jeg opfordret den såkaldte Weissmann-Gruppe til at stille forslag til forskningsprojekter, for at vi her så hurtigt som muligt kan få sådanne muligheder. Det ville gøre hele håndteringen af denne sygdom væsentlig lettere.

Formanden
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.27 og genoptaget kl. 21.00)

Udøvelse af Advokaterhverv (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om betænkning (A4-0146/96) af Fontaine for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om lettelse af adgangen til varigt at udøve advokaterhvervet i en anden medlemsstat end den, hvor beskikkelsen er udstedt (KOM(94)0572 - C4-0125/95-94/0299(COD)).

Sierra González
Hr. formand, det foreliggende forslag til direktiv opfylder to mål. Dels at virkeliggøre princippet om fri etableringsret for advokater i Unionen via et særdirektiv og dels at lette adgangen til juridisk rådgivning i forbindelse med grænseoverskridende handelstransaktioner, der som følge af det indre marked ofte involverer international ret, EF-ret og national ret.
De to mål behøver ikke at være i strid med hinanden, men de er heller ikke nødvendigvis sammenfaldende, som det fremgår af dette direktiv. Således udgør visse bestemmelser, der tager sigte på at sikre kompetent juridisk rådgivning i forbindelse med grænseoverskridende transaktioner, hindringer for etableringsfriheden, det gælder f.eks. begrænsningen af erhvervsudøvelsesperioden og opretholdelsen af egnethedsprøver.
En gennemførelse af disse begrænsninger ville medføre forskelle i betingelserne for udøvelse af advokaterhvervet i en anden medlemsstat end den, hvor beskikkelsen er udstedt, hvilket selvsagt er en forvridning af etableringsretten, for hvilken princippet om lige vilkår gælder.
Men det er langt fra alt i direktivet, der er negativt. Direktivet indeholder bestemt også positive aspekter, således f.eks. den tilfredsstillende løsning på spørgsmålet om faglige og etiske regler, muligheden for at udøve advokatvirksomhed gennem advokatfællesskaber og på trods af de påpegede begrænsninger at komplettere fællesskabsretsreglerne om fri etableringsret for advokater. Ordførerens ændringsforslag - der, som hun selv påpegede, er et resultat af et kompromis - udgør en væsentlig forbedring af direktivet, navnlig de ændringsforslag, der går ud på at sikre retten til under iagttagelse af de faglige regler at indrette og opretholde mere end ét centrum for erhvervsudøvelse på Fællesskabets område, de, der tager sigte på at forbedre forbrugerbeskyttelsen og de, der har til formål at sikre advokaters uafhængighed og udøvelse af advokatvirksomhed som lønmodtager.
Endelig mener jeg, at man burde være gået meget længere i liberaliseringsbestræbelserne og følgelig ophæve alle de tidsmæssige begrænsninger, herunder kravet om regelmæssig udøvelse af erhvervet i tre år, som jeg dog anser for et mindre onde. I disse begrænsninger ser man efter min mening korporativistiske træk, som jeg ikke kan gå ind for, selv om der er gjort en ansvarlig indsats for at opnå et kompromis, som jeg på min gruppes vegne klart tilslutter mig.

Saint-Pierre
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil først og fremmest lykønske fru Fontaine med hendes strålende og særdeles effektive arbejde, som hun har udført med hensyn til forslaget til »advokat«direktivet, andet udkast.
Selv om dette er et supplement til det foregående fra 1977, der begrænsede sig til at liberalisere tjenesteydelser, var risikoen faktisk stor for, at dette projekt ville ende i den nationale præferences morads. De forskellige tilstedeværende aktører, hvad enten det drejede sig om Europa-Kommissionen, Den Rådgivende Kommission for Advokaterne i Det Europæiske Fællesskab eller Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, forstod hurtigt, at det heldige udfald af dette forslag til kodificering afhang af deres fælles forståelse. Den møjsommelige affære med »apoteker«- og »tandlæge«-direktiverne varede henholdsvis 16 og 17 år og viste et eksempel, der ikke skulle følges.
Gruppen Europæisk Radikal Alliance glæder sig over afstemningen i Retsudvalget, der forbedrer direktivforslaget af 21. oktober 1994. Vi er tilfredse med, at egnethedsprøven erstattes af en ret og rimelig vurderingsprocedure med hensyn til den udenlandske advokats faglige kompetence. Vi glæder os over den konsensus, der er fundet, og som skal beskytte advokaternes interesser i tilfælde af selskaber med udøvelse af flere erhverv. Vi er tilfredse med muligheden for den udenlandske advokat for at udøve sit erhverv i værtslandet efter at have udøvet sit erhverv effektivt og regelmæssigt i mindst tre år. Til gengæld kan man måske, og jeg siger måske, spørge sig selv om den udenlandske advokats ubegrænsede udøvelse under brug af sit eget hjemlands titel. Man kan måske også spørge sig selv om Retsudvalgets anerkendelse af en blandet status som etableret fri tjenesteyder.
Gruppen Europæisk Radikal Alliance kan kun, selv om den ønsker en lettere assimilering af det fællesskabsmæssige til det nationale, godkende denne betænkning, der er frugten af en konsensus. Det samme gælder interessen for advokaterhvervet og interessen navnlig for det europæiske retsobjekt.

Gollnisch
Hr. formand, kære kolleger, de særlige egenskaber i den angelsaksiske ret, fordelingen af advokatfunktionerne mellem »sollicitor« og »barrister«, de specielle egenskaber ved romersk-germansk ret, som de fleste andre retssystemer i Fællesskabet tilhører, har alt for ofte medført, at en advokats frie udøvelse af sit erhverv på en anden medlemsstats territorium blev frataget al gensidighed.
Med fru Fontaines betænkning er det hele advokatstandens interesser, der er berørt. Det drejer sig navnlig om ikke at tidsbegrænse enhver advokats ret til at udøve sit erhverv under brug af sit hjemlands titel i en anden medlemsstat.
Partiet Le Front national og Gruppen af europæiske højrefløjspartier ønsker at støtte den franske advokatstands oprindelige holdning. Den har udtalt sig for en automatisk integration og for en antagelse af værtslandets titel efter en vis periodes udøvelse i værtslandet. Som mange advokater i Frankrig og mange advokater fra andre lande er vi forbeholdne med hensyn til at gøre hjemlandets titel permanent uden tidsbegrænsning. Ligesom den franske advokatstand er vi imod manglende kontrol og reelle afgrænsninger for den udenlandske advokats aktivitet i værtslandet.
Vi ønsker også at beskytte retsobjektets interesser, og vi anmoder om en egentlig gensidighed, en faktisk gensidighed for eksempel mellem de advokater, der er registreret i Frankrig og de udenlandske advokater. De skattemæssige begrænsninger og navnlig begrænsningerne med offentlige tjenesteydelser må ikke udelukkende hvile på værtslandets advokater.
Den franske advokatstand udtalte sig mod det første udkast af denne betænkning, som den anså for skadeligt for sit erhverv. Fru Fontaine og hendes kolleger i Retsudvalget har til slut udformet en kompromistekst. Vi værdsætter det meget store arbejde fra ordføreren, men vi er ikke helt tilfredse med den holdning, hvormed det trods alt og med megen vedholdenhed er lykkedes hende at forene et vist antal meninger.
Derfor tager vi forbehold, hr. formand, kære kolleger, fru ordfører, med hensyn til vores holdning til betænkningen som til direktivet.

Cot
Hr. formand, direktivet om udøvelse af advokaterhvervet er et godt eksempel på frugtbart samarbejde mellem Kommissionen, Parlamentet og det omhandlede erhverv til gennemførelse af en afbalanceret tekst, der effektivt sikrer etableringsfrihed samtidig med, at visse absolut nødvendige garantier bevares.
Lige efter det generelle direktiv om eksamensbeviser mente advokatstanden i Europa, med undtagelse af advokatstanden i Luxembourg, der fra begyndelsen satte sig udenfor, at det var nødvendigt med et særdirektiv for at give direktivet fra 1988 fuld virkning og ikke for at begrænse omfanget, som hr. Wijsenbeek mener, hvis jeg har forstået det rigtigt.
Erhvervet, der er samlet i Den Rådgivende Kommission for Advokaterne i Det Europæiske Fællesskab (CCBE), har arbejdet i mange år på dette projekt. CCBE er nået tilstrækkeligt langt til at overbevise Kommissionen om at forelægge et direktivforslag, men ikke til at samle denne nødvendige meget brede konsensus til vedtagelse af teksten. Det er uden tvivl fru Fontaines myndighed, tålmodighed og stædighed, der har æren af at have gjort det muligt for erhvervet og for Parlamentet at overvinde de sidste forhindringer og blive enige om den tekst, vi har fået forelagt.
To bemærkninger til denne tekst. For det første har diskussionen naturligvis koncentreret sig om de sidste forhindringer: Egnethedsprøver og udøvelse af advokaterhvervet under hjemlandets titel. Men denne diskussion må ikke få os til at glemme de andre væsentlige bestemmelser i teksten. Jeg tænker navnlig på bestemmelsen om udøvelse af advokaterhvervet i fællesskaber, der endelig skal gøre det muligt for vores advokatstand på lige fod at imødegå de store angelsaksiske eller japanske firmaer, der aldrig har haft behov for direktiver for at skumme fløden af det juridiske marked i Europa ved at spille i vores egne divisioner.
Den anden bemærkning handler om det særlige spørgsmål om udøvelse af advokaterhvervet under hjemlandets titel, som den franske advokatstand - det blev der erindret om lige før - er særlig følsom overfor. Jeg tror, at den foreslåede tekst er af en sådan art, at den giver den nødvendige ro. Den underkaster klart den advokat, der udøver sit erhverv under sit hjemlands titel, værtslandets regler, deontologi og retslige disciplin.
Endelig opfylder ændringsforslag 35, der hensigtsmæssigt præciserer den indførte integrationsmekanisme, den forventning, som adskillige advokater har givet udtryk for, især advokatstanden i Paris. Det er nu op til Rådet at færdiggøre arbejdet med hr. Montis hjælp. Er det utopisk at ønske en vis hurtighed i sagen? Denne tekst har dog trukket i langdrag ikke i 17-18 år, men omkring 10 år. Men i det foreliggende tilfælde ville det uden tvivl være hensigtsmæssigt hurtigst muligt at give den konsensus, der er opnået omkring Fontaine-betænkningen, en fast form.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, det, vi her ser, er, med et udtryk af Robert Schuman, et af disse konkrete initiativer, som konsoliderer Det Europæiske Fællesskab. Et initiativ, der som så mange andre bærer præg af at være udformet af mænd og kvinder, som har forstået at overvinde nationale fordomme og bekymringer til fordel for en europæisk vision om Europa, som det hedder i Carl J. Friedrichs værk »Europa: Das Entstehen einer Nation«.
I denne rolleliste lægger man særlig mærke til ordføreren, - og jeg tilslutter mig her de foregående taleres hyldest - fru Nicole Fontaine, en fransk og europæisk advokat, hvis navn altid vil være forbundet med dette direktiv. Jeg vil desuden gerne have en bemærkning med i protokollen om det arbejde, der er udviklet af en anden advokat, denne gang en europæisk og tysk advokat, hr. Hans Weil, der som formand for CCBE, den organisation, der repræsenterer advokaterne i Unionens medlemsstater, har kastet glans over debatten med sin intellektuelle retlinethed og hæderlighed.
Afstemningen i morgen er af særlig stor betydning, da den afstikker fremtiden for det europæiske advokaterhverv. Og desuden har den stor betydning i almindelighed, da det omhandlede spørgsmål rækker ud over det strengt erhvervsmæssige og gælder det europæiske samfund som helhed, de borgere, som vi repræsenterer, idet vi ikke for ingenting er »talerør for retten« med det velvalgte udtryk, som Alfonso X, en spansk og europæisk konge, anvendte i »Las Partidas«.
I forbindelse med udvalgets debat om dette direktiv kom der dybtliggende nationale skræmmebilleder frem i dagens lys såvel som en ubevidst mistillid mellem os, der har til opgave at virkeliggøre dette fælles projekt til fremme af den sociale, kulturelle og politiske integration.
I modsætning til ovennævnte tendenser, der ofte er smålige og kortsynede, har Retsudvalget med ordføreren i spidsen i de forelagte ændringsforslag udmøntet en integreret løsning, der er både klog og udfarende, som hr. Rothley har påpeget, en løsning, som jeg ikke tvivler om, vil vinde overvældende støtte i plenarforsamlingen. For ingen skal være i tvivl om, at Det Europæiske Fællesskab nødvendigvis må bygge på retten. Europa må blive et retligt integreret område, eller det vil slet ikke blive, eller rettere det vil regredere til at blive, hvad det egentlig talt aldrig er ophørt med at være, nemlig et stort marked, en bazar, underlagt de økonomiske kræfters spil.
Europa må blive et retligt integreret område, eller det vil slet ikke blive. Og en sådan forening på det retlige område vil kun kunne udmøntes, hvis juristerne, navnlig advokaterne, er sig deres sociale funktion bevidst, hvis de er i stand til at hæve sig over de forskellige nationale retsordeners særegenheder og opbygge et Europa på grundlag af den fælles arv, som udgøres af almene retsprincipper, lutret gennem vores retshistorie og stadfæstet i Unionens retstekster.
For hvis advokaterne ikke er i stand til at give det almene forrang frem for det partikulære, at vægte det, der forener, i stedet for det, der adskiller, kan vi da realistisk kræve en sådan holdning hos dem, der ikke er retskyndige? Advokaterne skal kunne efterleve det princip, at det afgørende kriterium for at påtage sig en sag er den etiske forpligtelse til ikke at intervenere i en sag eller rådgive uden at have et tilstrækkeligt fundament af faglig viden. Og denne regel forpligter i lige så høj grad en spansk advokat til ikke at påtage sig en sag, der skal føres inden for det tyske arveretssystem, som til at afholde sig fra at føre sager inden for rammerne af de catalanske arveretsbestemmelser, selv om hans advokattitel formelt tillader ham det. Det må ikke glemmes, at det eneste, der hindrer ham i at intervenere i disse sager, er ansvarsfølelse, stadfæstet i form af etiske principper, nemlig manglen på tilstrækkelig faglig viden.
Mit indlæg er nu ved at nærme sig enden, hr. formand. Jeg har heri koncentreret mig om advokaterhvervets sociale funktion. Advokaterhvervet står over for den spændende udfordring at skulle forene den nødvendigvis forretningsmæssige side af udøvelsen af erhvervet med dettes sociale funktion. Og advokatvirksomhedens eksistensberettigelse er i sidste instans beskyttelsen af borgerne, af de grundlæggende individuelle og kollektive frihedsrettigheder, af en spirituel arv, som er fundamentet for vor europæiske civilisation.
Opbygningen af et frihedens og sikkerhedens område, hr. kommissær, hr. formand, er en opgave, som alle i fællesskab skal bidrage til at løse. Men advokater har en særlig rolle heri. Og som rettens talerør må de højt og klart slå til lyd for, at Den Europæiske Union bør gøres til referenceramme og ledestjerne til forsvar for lov og retfærdighed, til forsvar for Europa.

Pelttari
Hr. formand, efter en næsten enstemmig anmodning fra advokaterne har Kommissionen forelagt et direktivforslag, som vi nu er ved at behandle.
Det generelle direktiv for erhvervet fra 1988 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser har vist sig at være uholdbart og utilstrækkeligt, idet mange EU-lande har valgt den mulighed, som direktivet åbner for, dvs. de gør brug af den obligatoriske egnethedsprøve for advokaterhvervet, der i praksis er blevet til en hindring for friheden til at udøve advokatvirksomhed.
Det er beklageligt, at Kommissionen til trods for erfaringerne med de nuværende bestemmelser og Domstolens retspraksis ikke er kommet med et nyt forslag til det generelle direktiv eller i det mindste et forslag, der i praksis vil gøre det muligt for advokater at bevæge sig frit. Til den frie bevægelighed hører efter min mening ikke kun friheden til at udøve sit erhverv, men også den reelle frihed til at udbyde tjenesteydelser. Kommissionen har imidlertid valgt det sektorbaserede særdirektiv og opretholder princippet om en egnethedsprøve, selv om den virker som en hindring.
Udvalget om Retlige Anliggender stiller i dag 27 ændringsforslag, som vil ændre på Kommissionens forslag i betydeligt omfang. De har til formål at øge mulighederne for, at en advokat fra ét medlemsland kan slå sig ned i et andet. Udvalget foreslår, at det skal være muligt at udøve advokatvirksomhed i alle medlemslande under permanent anvendelse af hjemlandets advokattitel.
I min gruppe er vi ikke sikre på, om forslaget fra Udvalget om Retlige Anliggender i princippet er sammenfaldende og konsekvent. Vi har derfor indgivet ændringsforslag, der har til formål at erindre om, at enhver advokat har ret til at slå sig ned i enhver anden medlemsstat end den, hvor vedkommende har fået sin advokattitel, og udøve advokatvirksomhed i den pågældende medlemsstat i overensstemmelse med gældende bestemmelser. Vil Kommissionen præcist gøre rede for sin holdning til ændringsforslagene fra Udvalget om Retlige Anliggender og min gruppe. Afslutningsvis vil jeg lykønske fru Fontaine med hendes udmærkede betænkning.

Schreiner
Hr. formand, jeg vil gerne først takke fru Fontaine hjerteligt for hendes udmærkede betænkning og knytte et par bemærkninger dertil. Med denne betænkning befinder vi os i et spændingsfelt. Der er erhverv, der består i juridisk rådgivning, og her hører advokaten hjemme, og sammen med flere andre - økonomiske rådgivere, notarer o.l. bygger de naturligvis på deres nationale retssystem. Men i de sidste år er det på grund af flere krav i Den Europæiske Union gradvis blevet nødvendigt for disse erhverv - jeg er selv i den branche - at lade blikket glide ud over grænserne. Derved blev logisk nok udredningen i forhold til andre retssystemer det vigtigste.
Jeg går ind for, og det kræves også i denne betænkning - at disse erhverv ikke må afsondres, så at der opbygges en kunstig adgangsbarriere. På den anden side drejer det også om retssikkerheden for borgerne i vore stater. Dvs. at det er nødvendigt at finde en ordning, som så at sige tjener begge formål: På den ene side skal der sikres fri adgang til erhvervet i alle Den Europæiske Unions lande, på den anden side skal kendskabet til de forskellige retssystemer være til stede, for at det sikres, at kunderne og virksomhederne rådgives optimalt.
Jeg mener, at Kommissionens forslag, nemlig over hele Europa klart at definere advokaternes professionelle betegnelse, er udmærket og at drøftelsen af, om advokater kan være aktive i advokatfællesskaber eller i kapitaleller personselskaber, også er en udmærket ting, fordi jeg mener, at netop dette spørgsmål for fremtiden er yderst vigtigt for denne profession.
Jeg mener, at man ikke kun skal se advokater i deres funktion som advokater, men også som økonomiske rådgivere. Det er nok også et fremtidigt krav. Hvis disse retningslinjer og drøftelsen af disse retningslinjer åbner disse perspektiver, er denne betænkning et godt udgangspunkt for en særdeles frugtbar drøftelse.

Oddy
Hr. formand, jeg vil gerne sige tak til fru Fontaine og kollegerne i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder for deres velovervejede og kloge diskussioner om dette emne. Dette er en væsentlig støtte for friheden til at levere tjenesteydelser og gennemførelsen af det indre marked. Det giver plads til, at vi kan tillade, at advokater kan udøve deres erhverv i andre lande under deres hjemlands advokattitel. Det er specielt vigtigt for advokater i England og Wales, da den engelske ret er international handelsret. Det har særlig betydning, når det gælder shipping-kontrakter, det vil sige certepartier, kommercielle kontrakter, forsikring, reassurance, bankkontrakter og gældsomlægning, hvor det ofte er udtrykkeligt bestemt, at engelsk ret skal være gældende for kontrakten, også selv om ingen af parterne er af engelsk oprindelse.
Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på et sprogligt problem i den engelske version. I ændringsforslag nr. 25 og 35 skal der stå »public interest« og ikke »public order«, som det er blevet oversat til.
Sammenfattende vil jeg sige, at dette er udtryk for den sædvanlige beskedne, velunderbyggede kompetence, som vi forventer og som oftest får fra fru Fontaines side.

Anastassopoulos
Hr. formand, den betænkning, vi her behandler, er et kompromis. Et kompromis mellem forskellige holdninger, og et kompromis, der forsøger at komme med løsninger på det vigtige problem vedrørende udøvelsen af advokaterhvervet i en anden medlemsstat end advokaternes egen.
Det vigtigste for mig er imidlertid ikke så meget den kendsgerning, at dette kompromis endelig, efter langvarige og besværlige forhandlinger, kom i stand via et overvældende flertal af medlemmerne af Europa-Parlamentets Udvalg om Retlige Anliggender samt et overvældende flertal af de 15 landes advokatforeningers administrative råd.
Langt vigtigere er efter min mening kompromisets kvalitet, som vi alle har grund til at takke Nicole Fontaine for. For det kompromis, hun formulerer i sin betænkning, er netop et kompromis, der går i den rigtige retning. Det er et kompromis, der giver begrebet fri etableringsret mening. Det er et kompromis, der arbejder for Unionen og for Europa.
Når vi fjerner bestemmelser, som i realiteten cementerede protektionismen og såede tvivl om vor egen seriøsitet - hvordan skulle man ellers forklare, at folk, der har taget en uddannelse og har udøvet deres erhverv i mange år, skal eksamineres igen? - mener jeg, alle bør anerkende, hvor positivt fr. Fontaines kompromis er. Det er klart, at der er mange, der har haft indvendinger og forbehold i et så vigtigt spørgsmål. Også i Grækenland har vi haft flere problemer. Jeg kan som eksempel blot nævne problemet med de advokatvirksomheder, der i Grækenland oprettes på helt speciel vis og indeholder elementer, der ikke gælder i andre europæiske lande. Naturligvis har vi alle været nødt til at løse sådanne problemer og give slip på forbehold, som ikke ville fremme de løsninger, fr. Fontaine præsenterer i dag.
Jeg har på nært hold fulgt det langvarige og vigtige arbejde, hun har gjort, og som har ført til dette resultat, og det er min opfattelse, at såvel ordføreren som Udvalget om Retlige Anliggender og - fra i morgen - hele EuropaParlamentet har grund til at være tilfredse med den nye vej, der nu er banet.

Vallvé
Hr. formand, jeg vil til en start takke ordføreren, fru Fontaine, for denne betænkning om forslaget til direktiv om retten til at udøve advokaterhvervet. Denne frihed til at udøve advokaterhvervet i hele Den Europæiske Union er efter min mening et yderligere skridt hen imod Unionens politiske integration og mod sikringen af alle dens borgeres demokratiske rettigheder.
De bestemmelser, der er fastsat vedrørende adgangen til advokattitlen i værtslandet, ifølge hvilke det kræves, at advokaterhvervet har været udøvet i en vis periode i værtslandet, må ses som et positivt skridt, der på kort sigt giver mulighed for at omsætte direktivet i praksis og på længere sigt formodentlig vil kunne tilpasses nye omstændigheder. De nuværende problemer vil måske vise sig at være overgangsproblemer i forbindelse med tilpasningsperioder, som baner vej for efterfølgende korrektioner.
Desuden må jeg udtrykke tilfredshed med, at ændringsforslaget til artikel 1 medtager betegnelsen »advokat« på alle de officielle sprog i den spanske stat; det er hensigtsmæssigt, at denne anerkendelse af alle de officielle sprog netop forekommer i en tekst, der handler om advokaterhvervet, eftersom advokater altid har været de vigtigste forsvarere for de individuelle rettigheder og for folkenes kollektive rettigheder.

Reding
Hr. formand, jeg vil allerførst gerne lykønske fru Fontaine med hendes fremragende betænkning og takke hende for den forståelse, hun har udvist igennem hele arbejdet for den specifikke situation i Luxembourg.
For øjeblikket er der 620 advokater i Luxembourg, hvoraf 27 % ikke er fra Luxembourg. Det er det tydelige bevis på, at advokaternes frie bevægelighed er en realitet i Luxembourg. For øvrigt bor luxembourgske og ikkeluxembourgske advokater under samme tag uden problemer, under kollegiale former, og den juridiske forbruger, borgeren, har tillid til de advokater, der er registreret i advokatstanden i Luxembourg, uanset hvilken nationalitet de har, for han har garanti - da alle disse advokater har gennemgået en specifik uddannelse om luxembourgsk ret, der er forskellig fra fransk, belgisk, tysk eller anden ret - for at blive forsvaret juridisk godt af advokater, der kan deres metier og kender luxembourgsk ret samt den specifikke retspraksis for dette land.
Hvis man nu gennemfører det nye direktiv, hvad risikerer der at ske? Allerførst vil den juridiske forbruger ikke vide, hvad han skal henholde sig til. Vil den advokat, han vælger, have kendskab til luxembourgsk ret eller ikke? Risikoen for ikke at blive forsvaret godt for domstolen bliver latent, hvilket vil medføre valg af advokat efter hans nationalitet, en fremgangsmåde, der i dag ikke praktiseres i Luxembourg. I stedet for således at begunstige advokaternes frie bevægelighed risikerer det nye direktiv at hindre den.
Dernæst vil der også være diskrimination mellem advokater fra Luxembourg og advokater fra Fællesskabet, der har fuldt nogle supplerende kurser i luxembourgsk ret, og deres kolleger, der er optaget uden procedure og uden forudgående kundskaber.
For at beskytte forbrugerne af luxembourgsk ret, for ikke at bringe den frie bevægelighed i fare og for at forsvare interesserne for advokaterne fra alle nationaliteter, der er registreret i advokatstanden i Luxembourg, har jeg indgivet to ændringsforslag, det ene vedrørende det obligatoriske kendskab til værtslandets ret og det andet vedrørende kendskab til de retslige sprog, der er juridisk anerkendte i værtslandet. Jeg takker på forhånd alle dem, der vil støtte disse ændringsforslag.

McIntosh
Hr. formand, jeg vil også gerne komplimentere ordføreren, specielt for den kompromistekst, hun har udformet, som jeg er fuldstændig enig i. Der var et meget væsentligt punkt, som jeg tog op på udvalgsstadiet, som tjenesterne desværre ikke har taget med i betragtning: Jeg pointerede, at den korrekte engelske oversættelse i artikel 10, stk. 3, er »public interest«, ikke »public order«. Som kollegerne her ved - specielt dem, der følger med i fodbold og andre sportsbegivenheder, hvor offentlig uro i høj grad præger billedet - er det væsentligt, at teksten fremstår korrekt på alle sprog. Jeg vil gerne bede Dem om at bekræfte, at tjenesterne vil tage hånd om dette problem i dag, og at artikel 10, stk. 3, derefter kommer til at lyde »public interest« og ikke »public order«.

Formanden
De ansvarlige tjenestegrene har allerede løst dette problem.

Linzer
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, også jeg vil tilslutte mig skaren af gratulanter og takke ordføreren, næstformand fru Fontaine, for den storartede indsats, som hun har investeret i udarbejdelsen af denne udmærkede betænkning. Også jeg hilser formålet med denne betænkning velkomment, nemlig ved hjælp af dette specifikke supplerende direktiv at forbedre advokaternes fri bevægelighed, især da det generelle direktiv ikke løser spørgsmålet om den varige udøvelse af advokatvirksomhed under brug af hjemlandets advokattitel og om de såkaldte home/titles og da den i direktiv 89/48 fastsatte eksamination har vist sig at være den egentlige hindring for advokaternes fri etableringsret.
For mig rejser der sig dog det spørgsmål, om de i Fontaine-betænkningen foreslåede tiltag til løsning af disse problemer også vil vinde tilslutning fra den berørte erhvervsgruppe og i almindelighed leve op til de behov, den del af befolkningen, der søger juridisk bistand, har. Ledet af et princip helt i Fællesskabets ånd, nemlig medlemsstaternes gensidige tillid, har De, fru næstformand, udarbejdet et forslag, der er endog meget vidtgående. Gennem Deres udmærkede arbejde er det lykkedes Dem at bringe Europa-Parlamentets holdning i overensstemmelse med advokaternes på mange områder.
Ændringsforslagene til artikel 2 og 5 i Kommissionens forslag om erhvervsudøvelse og home/titles efterkommer et vigtigt anliggende for advokaterne i meget høj grad. Det vanskeligste punkt i dette direktiv er imidlertid bestemmelsen i artikel 10 om lempelsen af den eksamination, der hidtil er blevet krævet. Denne bestemmelse må under alle omstændigheder anses for at være for vidtgående. Her er jeg af den opfattelse, at det ikke er tilstrækkeligt at sikre automatisk fuld integration uden formaliserede kriterier, efter at advokaten i tre år faktisk og regelmæssigt har beskæftiget sig med værtslandets retssystem. Jeg foreslår i overensstemmelse med forslaget fra CCBE, at der gennemføres et såkaldt interview, altså ikke nogen eksamination. Jeg mener, det ville være et absolut bæredygtigt kompromis, som navnlig ville tage hensyn til også de mindre medlemsstater.

Monti
På Kommissionens vegne vil jeg lykønske ordføreren, fru Fontaine, med den prisværdige måde, hvorpå det er lykkedes for hende at klare den vanskelige opgave at nå frem til en afbalanceret betænkning om et så kontroversielt og komplekst emne, hvorved hun samtidig har udvist en sand interesse for Den Europæiske Unions ve og vel. Jeg vil endvidere give udtryk for min beundring for det arbejde, der er præsteret af Retsudvalget, som har skabt balance i forhold til problemets kerne, idet det er lykkedes for udvalget at nedbringe antallet af ændringsforslag fra 27 til 94. Jeg vil også takke for de venlige ord, der er blevet stilet til Kommissionen.
Kommissionen kan acceptere de vigtigste ændringsforslag samt hovedparten af de øvrige: Kommissionen kan altså acceptere ændringsforslag 10, som forkaster tidsgrænsen på fem år for retten til udøvelse af advokatvirksomhed under brug af hjemlandets advokattitel samt ændringsforslag 24 om fritagelse for egnethedsprøve for den advokat, der i tre år har beskæftiget sig med værtslandets retssystem.
Efter Kommissionens vurdering er der kun vanskeligheder med fire ændringsforslag, der rejser nogle principielle spørgsmål, selv om de kun spiller en sekundær rolle i forslaget som helhed; det gælder ændringsforslag 7 med hensyn til tilføjelsen »Procureur« for Nederlandenes vedkommende; ændringsforslag 9 vedrørende undtagelsesbestemmelsen for advokater, der udøver et offentligt embede; ændringsforslag 12 vedrørende kravet om et bevis for hæderlighed, redelighed og retskaffenhed; samt ændringsforslag 21 vedrørende værtslandets pligt til at fritage advokater fra andre medlemslande fra kravet om at tiltræde socialsikringsordningen for advokater i værtslandet.
For så vidt angår de otte ændringsforslag, der er blevet stillet efter afstemningen i Retsudvalget, kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 28, 34 og 35, medens ændringsforslag 29 til 33 rejser problemer, da der er tale om ændringsforslag, der går stik imod Retsudvalgets betænkning. For at undgå enhver misforståelse er det mig derfor en glæde at følge fru Fontaines opfordring og komme med nogle uddybende betragtninger vedrørende de faglige eller etiske regler. Det, at den advokat, der udøver advokaterhvervet under hjemlandets titel, overholder værtslandets faglige og etiske regler, er et grundlæggende element i direktivforslaget.
Der er især tale om reglerne vedrørende tværfaglighed, uforenelighed og inhabilitet, der har til formål at sikre advokaterhvervets uafhængighed. Anvendelsen af disse regler bør ske under overholdelse af traktatens bestemmelser, EF-Domstolens retspraksis på området og det foreliggende direktiv. Som eksempler på faglige og etiske regler kan nævnes: forbuddet i visse medlemsstater imod at have to advokatkontorer på medlemsstatens område; visse begrænsninger med hensyn til at udøve advokaterhvervet sideløbende med andre erhverv; forbuddet imod at udøve visse aktiviteter, som kunne skade advokatens uafhængighed samt tavshedspligten.
Hr. formand, jeg vil slutte med to ganske korte betragtninger: i min egenskab af kommissær med ansvar for det indre marked er jeg ikke alene glad, men også begejstret over de fremskridt, der gøres med arbejdet på dette direktiv. Man kan på sin vis tale om oprettelsen af et indre marked for advokater; et forhold, der ikke kun er vigtigt for advokaterhvervet, der i sig selv har stor betydning, men også er meget vigtigt for hele det indre marked. Advokatstanden er grundlaget for det europæiske juridiske område; det, at advokaterne frit vil kunne etablere sig, vil styrke det indre markeds institutionelle og kulturelle fundament og skabe en grobund for en veritabel europæisk retspleje.
Til sidst vil jeg endnu en gang hylde Retsudvalget for dets konstruktive arbejde og fru Fontaine for en ihærdig og kreativ indsats.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Satellitbaserede personkommunikationstjenester
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0179/96) af Hoppenstedt for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om en EU-foranstaltning inden for satellitbaserede personkommunikationstjenester i Den Europæiske Union (KOM(95)0529 - C4-0517/95-95/0274(COD)).

Hoppenstedt
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, da Ronald Reagan i begyndelsen af 80'erne lancerede sit strategiske forsvarsinitiativ ved navn »stjernekrig«, troede alle, det var science fiction. Der var tale om et netværk af satellitter, som i realtid dækkede hele planeten med henblik på at registrere fjendtlige raketter og så eventuelt omdirigere dem med laserstråler. Dette projekt er nok lagt i historiens mølpose. Men én ting kom der ud af det, nemlig en i første omgang subventioneret forskning i satellitteknologier. Resultatet heraf er det aktuelle amerikanske forspring inden for disse satellitteknologier. Den vigtigste praktiske anvendelsesmulighed for satellitter er telekommunikation og radiospredning, dvs. ting, som vi i høj grad betjener os af.
De fleste telekommunikations- og radiosatellitter, der anvendes for øjeblikket, er baseret på geostationære satellitter, der dækker hele området inden for deres »fodaftryk«. Det er kun muligt med satellitter i en bane omkring 36 000 km over jordens overflade, hvilket kræver kraftige raketter og store modtagerantenner. Bærbart udstyr findes, men det er temmelig uhåndterligt og voluminøst. Derfor er der indført nye teknologier, der anvender lettere satellitter, der kredser i langt mindre afstande fra jordens overflade: 10 355 km for nogle eller 700 til 1400 km. Det er de såkaldte LEOer, som vi drøfter i dag.
Jeg mener ikke, at europæerne har været opmærksomme i de forløbne år i forbindelse med udviklingen og anvendelsen af disse nye teknologier. Her er amerikanske virksomheder førende, som har mulighed for at få licens i Amerika, men som ønsker at operere over hele verden. Europæerne har forsømt at lade europæiske virksomheder få del i udviklingen på dette område. Vi europæere er her kun betalende passagerer, som leder efter en bilist, vi kan køre med til og fra arbejde uden rigtig at vide, hvad ruten er eller hvem chaufføren er.
Derfor er det meget vigtigt, at den europæiske industri vågner op og er med til at forme udviklingen af satellitter og navnlig arbejder med på strukturen for også at kunne holde trit, hvad arbejdspladser angår.
Vi kan slet ikke udarbejde hvidbøger om beskæftigelse nok til at indhente de mulige forsømmelser på dette område. Kommissionen reagerede rigtigt ved at sige, at den som Kommission skal puffe til Den Europæiske Unions medlemsstater. Vi bliver nødt til igen og igen at gribe advarende ind og sige, at netop inden for satellitteknologien udvikles der fremtidige markeder. Det har Kommissionen gjort udmærket. Alligevel sov Den Europæiske Unions medlemsstater i timen i fjor på ITU-konferencen i Genève og gik med til, at Bill Gates med sit nye firma reserverede samtlige frekvenser i verden i de enkelte lande for så med et system af 840 satellitter i baner omkring jorden at kunne formidle data. Dvs. at der her i konkurrence med de jordbaserede frekvenser kunne opstå noget, som vi europæere ikke længere kan være med til at forme.
844 satellitter betyder endvidere, at der også er behov for adskillige raketter til at bringe disse satellitter ind i deres omløbsbaner. Det koster penge, det er værditilvækst, og vi er måske ikke med.
Kommissionen har i sit forslag krævet at være med ved tildelingen af licenser og ved grænseoverskridende forhandlinger med tredjestater. Medlemsstaterne, som egentlig ikke interesserer os så meget i denne drøftelse, men som jeg i min egenskab af ordfører også har taget hensyn til for at nå frem til et resultat, der kan gennemføres, sidder naturligvis som de, der står for frekvenstildelingen, med ved bordet. Derfor har vi som Parlament foreslået, at Kommissionen, hvis der ikke opnås enighed om frekvenstildelingen eller om grænseoverskridende forhandlinger på dette område, får et mandat.
Jeg håber, at vort pragmatiske krav af Rådet opfattes som et sådant og ikke tolkes som svaghed fra EuropaParlamentets side. Jeg er sikker på, at Kommissionen i forhandlingerne med Rådet vil gøre sine rettigheder gældende for at nå frem til et for de europæiske virksomheder fornuftigt resultat.
Jeg er endvidere sikker på, at Kommissionen også fremover vil bestræbe sig på at varetage mandatet fra de europæiske virksomheder og staterne. For for ganske nylig har amerikanerne på WTO-konferencen forsøgt at trække hele satellitsystemet ud af telekommunikationsaftalen. Hvad de vil med det, ved man ikke præcist. Her skal vi passe på, og jeg er sikker på, at Kommissionen også her vil sætte fingeren på det ømme punkt.

Malerba
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil fremlægge en række synspunkter, jeg har gjort gældende i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi - synspunkter, der er indeholdt i min udtalelse, og som udgør en naturlig forlængelse af det foregående indlæg fra ordføreren, hr. Hoppenstedt.
Der er en vigtig forskel mellem satellitbaserede telefontjenester og satellitbaserede multimedietjenester. I det første tilfælde er der tale om bærbare terminaler, der har global roaming som deres væsentligste funktion, dvs. muligheden for at benytte én og samme telefonterminal overalt på kloden. Teknologien er parat, de internationale konsortier er oprettet - også med deltagelse af europæiske virksomheder - prøveprogrammerne er parat til at blive lanceret. Inden for de satellitbaserede multimedietjenester derimod - f.eks. Teledesic - den sektor, hvor Bill Gates opererer - blot for at vi er enige - befinder man sig stadig i en teknologisk udviklingsfase, især hvad angår satellitternes relætranspondere - et område, hvor der fortsat udspiller sig en interessant konkurrence mellem USA og Europa. Desuden er indholdet af operatørernes tjenesteydelse stadig ikke ordentligt afgrænset. Derfor har jeg foreslået, at man i Kommissionens forslag til beslutning skelner klarere mellem fremgangsmåden på de nævnte to områder.
Hvad angår de satellitbaserede telefontjenester, synes der ikke at være grundlag for, at Kommissionen iværksætter en ny udvælgelsesprocedure, som ville forsinke de nye tjenesters ikrafttræden, på baggrund af det begrænsede antal potentielle operatører og den relativt begrænsede interesse i Europa for denne tjeneste i forhold til mobiltelefontjenesten - navnlig GSM, hvor de europæiske lande allerede er veludrustede. På den anden side sikrer tilstedeværelsen af flere operatører allerede en vis konkurrence.
Jeg er derimod enig med ordføreren om nødvendigheden af at harmonisere procedurerne vedrørende tildeling af licenser, men jeg mener ikke, Kommissionens rolle bør strække sig videre end til det.
Som kommissær Bangemann vil huske, har jeg ved tidligere lejligheder her i forsamlingen anbefalet oprettelsen af en europæisk Federal Communication Commission . Jeg går således ind for, at Den Europæiske Union får en regelfastsættende rolle, men jeg mener ikke, Kommissionen inden for dette felt bør tildeles beføjelser, hvad angår udvælgelsesproceduren.
Inden for den anden sektor - de satellitbaserede multimedietjenester - foreslår jeg med ændringsforslag 11 at øge forskningsarbejdet og det regelfastsættende arbejde. Det er denne sektor, der er vigtig i relation til fremtidens informationssamfund, og det er af største betydning, at Europa ruster sig på dette område.
Til sidst vil jeg bemærke, at der har været en høj grad af enighed mellem Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og ordføreren, hr. Hoppenstedt, som jeg vil lykønske med det glimrende arbejde, han har præsteret.

Caudron
Hr. formand, kære kolleger, hr. Hoppenstedt har med det talent, han er kendt for, og med stor tydelighed forklaret os det, vi gennemgår i dag, et forslag til beslutning om en EU-foranstaltning inden for satellitbaserede personkommunikationstjenester. Der findes faktisk i dag et satellitnet, der i realtid dækker hele planeten. Det er det uægte barn, kunne man sige, af præsident Reagans »Stjernekrig«. Dette net muliggør satellitbaserede personkommunikationssystemer, der vil være modstykket til celleopbyggede telefoner med dækning over hele verden, men naturligvis til en højere pris, og som således skal bruges i mindre tætbebyggede områder, der ikke betjenes af celleopbyggede netværk.
De investeringer, der skal foretages for at nå så langt, er meget store, og de åbner således nogle interessante perspektiver for den europæiske rumindustri. Man må for øvrigt ikke glemme, at dette projekt dækker andre områder end telefoni, navnlig multimediekommunikation.
Når det drejer sig om en sag og et projekt af denne størrelse, vil det være nødvendigt med en koordineret indfaldsvinkel på verdensplan og uden tvivl uundværligt på europæisk plan. Og det er i den forbindelse, at Kommissionen påtænker vedtagelse af en enkelt udvælgelsesprocedure for operatører og tildeling af licens til disse operatører. Hvis jeg forstår Kommissionens motivationer rigtigt, vil jeg i dag sige, at jeg globalt ikke godkender det forslag til beslutning, som den i fuldstændig samhørighed med Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik formulerer. Ud over problemet med medlemsstaternes suverænitet, der i temmelig vid udstrækning forsvinder i Kommissionens forslag, er der andre betragtninger, der generer os. Kravet om en udvælgelse forekommer os faktisk at være en ubetydelighed i betragtning af det begrænsede antal potentielle konkurrenter i verden, der naturligvis må blive enige om at dele det til rådighed stående spektrum.
For øvrigt ser forslaget ikke ud til at tage højde for kravene i forslaget til »licens«-direktivet med hensyn til harmonisering og muligheden for hos en enkelt lovgivende institution at få en gyldig tilladelse i hele Fællesskabet. Selv om dette direktiv ikke vedrører enkeltlicenserne, kunne det være en ramme til overvejelse, som Kommissionen skal udfylde. Og som ordføreren er jeg enig i Kommissionens interesse i at få en hurtig harmoniseret indfaldsvinkel til problemet.
Endelig ønsker vi, at der inden enhver international forhandling startes et fællesskabssamarbejde, der fører til en fælles holdning, som Kommissionen således kunne forsvare inden for de internationale rammer.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, vores kollega, hr. Hoppenstedts fremragende betænkning redegør for gennemførelsen af en informationsinfrastruktur, hvor det mindste, man kan sige, er, at den virkelig er global. De berørte tjenesters og systemers strategiske indvirkninger er betydelige, meget vigtige for det europæiske marked og den europæiske industri navnlig i forhold til konsekvenserne på verdensplan af teknologioverførsel fra den militære sektor til den civile sektor især i De Forenede Stater.
På internationalt plan har spørgsmålet om de satellitbaserede personkommunikationstjenester for nylig taget en ny drejning, da De Forenede Stater i forbindelse med de multilaterale forhandlinger i WTO om telekommunikation besluttede at vedtage en mere uforsonlig holdning, der truer med at udelukke denne sektor fra omfanget af en eventuel aftale, og der er i øjeblikket ikke givet nogen garanti med hensyn til at inkludere de satellitbaserede systemer i den endelige forpligtelse, som De Forenede Stater vil påtage sig efter afslutningen af forhandlingerne. Desuden vil forekomsten af en mekanisme til tildeling af rumsekvenslicencer i De Forenede Stater medføre diskriminering af systemer af udenlandsk oprindelse.
Kommissionens oprindelige udkast fremkaldte en stærk opposition i mange medlemsstater hovedsageligt af institutionelle grunde, for det fastsatte nogle gennemførelsesbetingelser, der, navnlig når det drejer sig om de kompetencer, der tildeles Kommissionen, var vanskelige at acceptere, og som rejser alvorlig tvivl med hensyn til deres overensstemmelse med traktaten.
Under henvisning til den nye situation, der er skabt på grund af forhandlingerne i WTO, forekommer det vigtigt i Rådet hurtigt at søge en harmonisering af holdningerne som indledning til en forhandling og at henholde sig til de mekanismer, der er fastsat i forslaget til direktivet om licenser med hensyn til de aspekter, der vedrører harmonisering af betingelserne for tildeling af jordsegmentlicenser samt indholdet af dem.
De ændringsforslag, der er vedtaget af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, navnlig på initiativ af vores kollega, hr. Malerba, giver i den forbindelse nogle betydningsfulde forbedringer bl.a. fjernelse af det omstridte system med Kommissionens udvælgelse af rumsegmentoperatører. Integrationen af det lovgivningsmæssige system vedrørende de satellitbaserede personkommunikationstjenesters landbaserede bane i det harmoniserede system af licenser og tilladelser går i den rigtige retning.
For Gruppen Union for Europa medvirker ændringsforslagene i den internationale del også til at forbedre udkastet med undtagelse af muligheden for at overføre en ret til Kommissionen til at forhandle frekvenser i ITU i stedet for medlemsstaterne. En sådan kompetencetildeling synes ikke begrundet og forekommer for øvrigt uforenelig med denne internationale organisations nuværende vedtægter.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne gratulere hr. Hoppenstedt, men også benytte lejligheden til at komme med mit ceterum censeo : Hvornår agter Kommissionen endelig at forelægge os et rammedirektiv, på grundlag af hvilket vi kan drøfte de principielle rammebetingelser og samfundspolitiske forudsætninger for en liberalisering af telekommunikationssektoren? Hvornår underkastes den fælles ramme for generelle licenser og enkeltlicenser, som Kommissionen allerede har forelagt, lovgivningsproceduren?
Men jeg vil gerne komme med et par spørgsmål, som måske er naive, men om hvilke jeg mener, at de kommer ind på noget principielt. Først harmoniseringen af udvælgelsen, som er blevet nævnt her i betænkningerne og i indlæggene. Jeg tror, at en skelnen mellem satellitbaserede og personlige kommunikationssystemer og bredbånd-multimedia-tjenesteydelser her åbenbart bevidst ikke trækkes så hårdt op af Kommissionen med henblik på at skaffe sig et våben til i givet fald også på område nr. to rent faktisk at kunne operere med afgørelser om udvælgelse. Det er, når man tænker på historien med satellitfjernsyn og dets nøglerolle til gennemførelse af de private fjernsynskanaler, ikke så dumt endda.
Punkt to: Der tales om et marked. Samtidig meddeles det, at der for øjeblikket opererer tre udbydere på det i alt. Jeg kan ikke lade være med at minde om, at den store John Locke, som lagde grunden til de moderne liberalistiske tanker, en gang om spørgsmålet, hvad det er, der udgør et marked, sagde: being but two, they could not agree . Hvis der er nogen her, der tror, at hvis der havde været tre, så havde der været muligheder for at danne fælles relationer for udveksling af ækvivalenter, så giver jeg en omgang!

Bangemann
Jeg er Parlamentet og navnlig hr. Hoppenstedt meget taknemmelig, fordi de har reageret hurtigt på vort forslag, for på trods af alle de forskelle, der er trådt frem under drøftelsen i relation til vor holdning, er der vel én ting, der ikke kan bestrides: Hvis vi ikke handler så hurtigt som muligt, får vi ikke nogen løsning igennem, hverken den, Parlamentet ønsker, eller en løsning, som Kommissionen tilstræber, eller noget kompromis midt imellem, for som hr. Hoppenstedt så rigtigt nævnte: Vore konkurrenter, navnlig dem i USA, sover ikke! De har opnået en delvis succes hos ITU. De vil, og de bestræber sig jo også derpå i dag, indbyde europæiske firmaer til at deltage i foretagendet, men som hr. Hoppenstedt også dér så rigtigt sagde, vil de europæiske virksomheder formodentlig bare blive taget med. De vil ikke få nogen afgørende andel og da slet ikke kunne bestemme, hvad der sker.
Man kan jo definere et marked, som man vil. Har man kun én, har man ikke noget marked, men et monopol. Problemet med satellitbaseret kommunikation, til hvilke formål den i sidste instans end benyttes, er jo netop, at der ganske vist ikke mere vil være offentlige monopoler, som det hidtil har været tilfældet i de enkelte medlemslande, men et privat monopol. Parlamentet har jo utrætteligt igen og igen advaret os om, at der i forbindelse med liberalisering muligvis brydes offentlige monopoler, men at grunden til privatretlige måske lægges til gengæld.
Jeg forstår ærlig talt ikke helt den tone, der har været fremherskende under denne debat: På den ene side skal vi nemlig ikke lukke øjnene, men alligevel anse muligheden for, at vore konkurrenter forvandler forspringet til reelle monopolstillinger, for relativt ringe; på den anden side bliver det, vi foreslår, fejet af bordet som et måske forståeligt, men i grunden ikke acceptabelt forsøg fra Kommissionens side på at få nye beføjelser.
Det er slet ikke det, det drejer sig om, og den udvælgelsesprocedure, som her er blevet nævnt fra forskellige sider, skal ikke absolut være reglen. Det kan endog være, at den er undtagelsen; dét går vi endog ud fra. For så vidt mener vi ikke, at de argumenter, der her er blevet fremsat for ændringsforslaget, holder stik.
Naturligvis har Parlamentet også i denne debat med rette gjort opmærksom på, at satellitbaserede personlige kommunikationstjenester er underlagt det generelle godkendelsesdirektiv, som jo vedtages inden længe. Dette direktiv indeholdt imidlertid hverken harmoniseringsaspekter - og enkelte godkendelser dækker det absolut heller ikke - eller fastsatte en rettidig koordinering af de enkelte staters afgørelser, og det er dét punkt, det kommer an på.
Jeg har den allerstørste højagtelse for det, hr. Hoppenstedt har ydet på dette område, allerede før jeg her overtog ansvaret for Kommissionen, men jeg bliver nødt til at sige Dem en ting helt åbent, og hr. Hoppenstedt ved jo også godt, at vi ikke er enige på det punkt: Det, Parlamentet her foreslår med sine ændringsforslag, kan til slut blive det, der bliver kompromiset i Rådet, det kan være. Det kan man bare håbe! Men at indlede drøftelsen med Rådet med en sådan holdning, forekommer mig at være taktisk eller strategisk uklogt, og derfor er vi også imod, at sådanne godkendelser fra de enkelte stater skal tillades og man blot skal koordinere dem. Det vil ikke ske i tide, det vil ikke fungere helt bortset fra, at det også i visse tilfælde, kære hr. Caudron, er noget mærkværdigt, hvis f.eks. alle medlemslande skal give enkeltgodkendelser til satellitter. Jeg har den allerstørste højagtelse for Luxembourg, men en enkeltgodkendelse i Luxembourg til en satellit eller måske flere satellitter, som skal anvendes til personlig satellitbaseret kommunikation i unionen...? Godt, jeg kan vænne mig til meget, men det der har jeg problemer med, det får De bære over med.
Det vil altså sige, at vi sammen med Parlamentet mener, at der skal ske noget her. Men jeg er ikke sikker på, at Rådet på grundlag af det, som Parlamentet her foreslår, vil flytte sig tilstrækkeligt. Jeg kan heller ikke indse, hvorfor der skal skelnes mellem systemer, som anvender de frekvenser, telefontjenesterne har fået tildelt, og bredbånd-multimedia-systemer, som jo for øvrigt også betjener sig af højere frekvenser. De to kategoriers ordenspolitiske aspekter er absolut sammenlignelige, og den forskellige udnyttelse kan efter min mening ikke begrunde en sådan skelnen. Jeg vil gerne sige det således: Jeg har i denne debat haft fornemmelsen af, at det er Rådet, jeg drøfter sagen med. Jeg overlader det til Parlamentets vurdering, om det er en kompliment.

Formanden
Mange tak, hr. Bangemann.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

To- og trehjulede motordrevne køretøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandlingen (A4-0199/96) fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om dele af og kendetegn ved to- og trehjulede motordrevne køretøjer (C4-0149/96-00/0470(COD)) (Ordfører: Barton).

Barton
Hr. formand, jeg vil for det første gerne takke alle de enkeltpersoner og organisationer, som har været med til at skabe den kompromispakke, Parlamentet får forelagt om den fremtidige udvikling for de to- og trehjulede køretøjer. Jeg vil specielt komplimentere de motorcyklister, som hver for sig har udøvet direkte lobbyvirksomhed over for deres medlemmer i samtlige medlemsstater, og som på meget ansvarlig vis har argumenteret for foranstaltninger, som vil øge sikkerheden, nedbringe forureningen og tackle de meget reelle problemer, som opstår, fordi der er et uansvarligt mindretal blandt motorcykelejerne, som bruger køretøjer med meget støjende udstødningssystemer.
Hele Den Europæiske Union må forstå det, som Europa-Parlamentet er gået i spidsen med; nemlig at det kun er muligt at lovgive godt, når man fører en konstruktiv dialog med de borgere, som bliver direkte berørt. Denne øvelse er blevet mulig her i dette tilfælde på grund af det arbejde, de nationale og internationale klubber, som beskæftiger sig med motorcyklisternes rettigheder, har gjort med koordinering fra Sammenslutningen af Europæiske Motorcykelkørere (FEM). Jeg vil gerne rette en speciel tak til sammenslutningens generalsekretær, Simon Millward. Processen kan tjene som et klassisk eksempel på, hvordan man kan bygge bro mellem borgerne og den måde, Europa fungerer på.
Rådet må tage denne opbakning seriøst og ikke reagere på samme måde som under førstebehandlingen. Det er ganske enkelt ikke acceptabelt, at Rådet ser bort fra praktiske forslag som det forslag, som ville gøre det ulovligt at handle med de illegale, støjende udstødningssystemer. Det er disse systemer, som giver de største gener og dermed giver motorcyklerne et dårligt ry generelt. Vi kan heller ikke tillade fabrikanterne at mærkespecificere reservedele som for eksempel dæk. Kunden må have mulighed for at vælge selv blandt et udvalg af passende reservedele, så længe de opfylder de relevante tekniske krav og sikkerhedskrav.
Som eksempel kan jeg nævne, at det ikke bør være således, at en fabrikant som BMW kan stille krav om, at der kun må monteres for eksempel Pirelli dæk som erstatning, hvis eksempelvis Dunlop eller andre fabrikanter har fremstillet andre ganske glimrende og måske endda i nogle tilfælde bedre alternative dæk.
Det følger af Parlamentets pakkeløsning, at før vi går ind i næste stadium af kontrollerne med støj og emissioner, så skal der forskning til i samarbejde med motorcyklisternes organisationer og fabrikanterne for at sikre, at vi når frem til nogle realistiske og praktiske forslag. Hvis Rådet ikke ændrer holdning til foranstaltninger, som kan hindre folk i selv at pille ved motorcyklerne på ulovlig vis, så vil man fratage motorcykelkørerne incitamentet til at sørge for den vedligeholdelse, som regelmæssigt skal til for at holde forureningen på et minimum. Det ville jo i sidste ende være ret ironisk, hvis mangelen på sådanne forslag skulle bringe de to- og trehjulede motorkøretøjers fremtid i fare. Motorcyklisterne har en positiv rolle at spille for at sikre en økonomisk og behagelig personlig transportform, som giver langt mindre overbelastning og forurening end det firhjulede modstykke.
Jeg vil indtrængende opfordre Parlamentet til over en kam at godkende samtlige de ændringsforslag, som Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har stillet, med undtagelse af ændringsforslag nr. 3 som forhåbentlig bliver erstattet af et nyt kompromisforslag, ændringsforslag nr. 20. Det lader desværre til at stå fast, at Rådet ikke umiddelbart vil gå med på vore ændringsforslag. Men der er én ting, som Rådet må forstå: Hvis Den Europæiske Union skal have taget fat på borgernes hverdagsbekymringer i forbindelse med motorcyklerne, eller for den sags skyld ethvert andet emne, så kan det kun ske i dialog med de mennesker, som bliver direkte berørt. Parlamentet har ført en meningsfyldt dialog om dette emne, og vi vil ikke se med milde øjne på det, hvis dette arbejde blot bliver ignoreret af ministerielle embedsmænd, som mødes i hemmelighed. Det er et meget væsentligt demokratisk princip, der står på spil.

Metten
Hr. formand, vi kunne føre en interessant diskussion i tilslutning til det, som hr. Barton har sagt om, hvem dette direktiv nu egentlig vedrører. Det er efter min opfattelse egentlig kernen i det, som jeg vil sige. For den, som vil betragte motorlarmen fra den anden side, nemlig for dem, som ikke er motorcyklister, som først og fremmest konfronteres med en række negative aspekter af motorcykelkørsel, har dette været en meget vanskelig diskussion. For hvis én interessegruppe, repræsentanterne for dem, der kører tunge motorcykler, rigtigt lader høre fra sig, har Parlamentet vanskeligt ved ikke at lytte temmelig meget til denne ene side.
I betragtning af den omstændighed, at repræsentanter for ikke-brugere slet ikke har ladet høre fra sig, synes jeg, at vi som Parlament er sluppet rimeligt godt fra det. Normerne for udstødningsgas skærpes, og mulighederne for at foretage ulovlige indgreb på motorcykler begrænses drastisk. Med hensyn til den støj, som motorcykler producerer, er de største indrømmelser imidlertid gjort med hensyn til f.eks. en frivillig retningslinje fra 1978, som allerede er trådt i kraft i Nederlandene og Tyskland. Hvad Parlamentet nu foreslår, er en lempelse, både hvad angår støjniveauet, og hvad angår målemetoden. Personligt synes jeg, at det er et helt forkert signal, både til brugerne og til industrien. Alle motorcykler, som sælges i Nederlandene og Tyskland, opfylder allerede disse strenge normer, som desuden måles med en strengere målemetode. Motorcykellobbyens vigtigste argument, at disse strengere normer betyder enden på de luftafkølede motorcykler, er bevisligt forkert, når man ser på de i Nederlandene og i Tyskland solgte modeller. Det ser ud til, at det egentlige argument er, at mindre støj kan koste motorkraft. Det styrker hos mig den formodning, at den lobby, som vi har haft med at gøre, frem for alt var en lobby bestående af passionerede tilhængere af superbikes . Rådet bor imidlertid også i et glashus. Det virkelige problem i forbindelse med motorcykler er de ulovlige indgreb og brugen af ulovlige systemer. Kompromisforslag fra dem, som tager problemet med motorstøj alvorligt, og det er heldigvis også ordføreren og mange motorcyklister, som først og fremmest beder om skridt med hensyn til den fuldstændig mangelfulde overholdelse af eksisterende støjgrænser, er indtil nu blevet afvist.
Hr. formand, jeg håber, at de forhandlinger, som vi uden tvivl skal føre med Rådet og Kommissionen, vil føre til, at der findes tilfredsstillende løsninger navnlig med hensyn til støj og overholdelsen af forbudet mod ulovlige systemer.

Larive
Hr. formand, jeg vil sige: lad os sætte kurs mod forligsproceduren. Nu hvor Rådet har nægtet at overtage vore ændringsforslag fra førstebehandlingen, den fælles holdning, tror jeg, at Parlamentet må vise, at vi mener det alvorligt, og i morgen skal vi samle de nødvendige 314 stemmer, på grundlag af kendsgerninger, understreger jeg, og ikke på grundlag af forhandlingstaktik, således som Rådet synes at gøre, og det vil jeg vædde en flot europæisk motorcykel på, kommissær Bangemann, som vi så kan sætte os op på sammen.
Rådet spiller et mærkeligt spil. På den ene side 80 decibel og den efter førstebehandlingen, fremtryllet af den europæiske høje hat, højeste værdi af fire målinger i stedet for gennemsnitsværdien, og dette fører i praksis til 78 decibel. Rørende miljøvenligt, ikke sandt? Nej. For på den anden side, og Metten sagde det allerede, nægter Rådet at gribe de ulovlige udstødningssystemer an, og det ved i virkeligheden, at det drejer sig om tilsløring af kendsgerningerne. De nuværende regler overholdes jo ikke engang, og politiet, såsom i Amsterdam, aner ikke sine levende råd. Ren skærpelse resulterer således ikke i noget. Jeg spørger kommissær Bangemann, om det foreslåede målesystem ikke kunne have at gøre med tysk pres, som med teknisk snilde kunne slå en vigtig konkurrencefordel for BMW ud. Vi har brug for normer, som er realistiske, og som støttes af offentligheden. Altså 82 med kontrol og sanktioner, med et absolut forbud mod produktion og salg af ulovlige udstødninger, for det er problemets kerne og ikke et bestemt antal decibel.
Antimanipulering nytter kun noget i forbindelse med hindring af »kategori-hopning« - dette ord eksisterer ikke, men det gør det nu. At foretage ulovlige indgreb på en knallert, så den bliver en lille motorcykel, og på en lille motorcykel, så den bliver stor. Det forstår Rådet. Men så skrider Rådet ud i svinget, for mærke og identifikationstegn, også for tungere motorcykler, fører kun til mere bureaukrati. Også disse selvdestruerende bolte fører til enorme udgiftsforhøjelser for den europæiske borger, som har fornøjelse af at vedligeholde sin egen maskine.
Til sidst, hr. formand, en opfordring til motorcyklisten selv. 82 decibel, gennemsnitlig måleværdi ja, men vær nu streng over for Dem selv og for hinanden. Udstød medlemmer, som ødelægger det for alle og ikke overholder reglerne. Gør det muligt sammen med politiet effektivt at gribe ind over for overtrædere. Arbejd strukturelt sammen med politiet. Så behøver vi ikke i 2001, således som det gode ændringsforslag nr. 20 beder om, tilpasse normerne, ellers er vi nødt til det, og bolden ligger, og jeg kigger op på tilhørerlogen, faktisk i Deres lejr.

Van Dijk
Hr. formand, Rådet har efter min mening på mange punkter givet Parlamentet indrømmelser. Parlamentet synes at være tryllebundet af motorcyklisternes lykke, altså må motorcyklisterne, hvis det står til Parlamentet, frem for alt blive ved med at larme og også tilmed forurene. Jeg synes ærlig talt, at dette er en overordentligt trist sag.
For således som hr. Metten allerede har sagt, står der over for motorcyklisternes lykke, som åbenbart først og fremmest består i støj, stank og snavsede hænder, menneskers afmagt, som simpelthen må acceptere, at frie drenge og piger kommer og forstyrrer deres ro. Jeg vil gerne opfordre både ordføreren, kommissæren og alle Rådenes ministre til engang at komme og lytte hos os på floddigerne, hvor de mennesker, som bor der ved dette rolige dige, fra Kristi Himmelfartsdag og hele sommeren igennem generes af hundreder af motorcykler, som i grupper kommer og laver ballade, og deres ro forstyrres derved for altid. Jeg forstår ikke, at vi ikke behøver beskytte denne lykke, men at vi skal beskytte motorcyklisternes lykke. Skal de så blive inde og lukke døre og vinduer. Jeg synes virkelig, at dette er ubegribeligt. Jeg synes endda, at det er en skandale.
De tekniske fremskridts muligheder, som jo gennemgående står så frygteligt centralt her i Parlamentet, når det drejer sig om miljøpolitik, de lades simpelthen ubenyttede her. Det er jo ordføreren, som jagtes af motorcyklistlobbyen, som naturligvis selv tilhører denne, og som stadig ikke er tilfreds. Barton forsøger at torpedere enhver strengere regulering. Og med overvældende flertal modsætter min gruppe sig også under andenbehandlingen stadig enhver eftergivenhed med hensyn til udstødningen af skadelige stoffer og støj. Jeg synes virkelig, at det er ubegribeligt, hvad der her sker, og jeg kan kun ønske Rådet held og lykke og ønske, at det kan holde sine slappe knæ lige i næste runde.

Barton
Hr. formand, til forretningsordenen, det blev sagt, at jeg er en del af motorcyklisternes lobby. Som valgt medlem for alle borgere i min valgkreds må jeg absolut modsætte mig at blive regnet for at være en del af motorcyklisternes lobby. Jeg vil samarbejde med motorcyklisternes lobby, og jeg vil samarbejde med enhver ansvarlig lobby, men jeg er virkelig ked af at blive kaldt en del af motorcyklisternes lobby. Det er ikke sandt.

Blokland
Hr. formand, Europa-Parlamentet kan være tilfreds. Næsten alle ændringsforslag fra førstebehandlingen har Rådet overtaget i sin fælles holdning. Med hensyn til de tilladte støjniveauer blev et underligt ønske fra Parlamentet ikke opfyldt. Med rette, efter min mening, for de oprindelige af Kommissionen foreslåede støjnormer var allerede optaget i anden fase af direktivet fra 1987.
Denne Forsamling gør sig selv fuldstændig utroværdig, når den nu lemper støjgrænserne. Ændringsforslag nr. 11 er et slag i ansigtet på den innoverende motorcykelfabrikant, som selv har valgt at bestræbe sig for at opfylde strengere normer i 1995. En sådan form for uanstændigt management er uacceptabel.
Motorcykellobbyen anvender det argument, at det ikke er normerne, som skal skærpes, men kontrollen. Problemet befinder sig i håndhævelsen. Derfor skal der lægges vægt på hindringen af ulovlige indgreb på knallerter og motorcykler, bl.a. ved at forbyde salg af værktøj med henblik på ulovlige indgreb. Det var motorcykellobbyen.
Hr. formand, vi skal gøre det ene og ikke undlade det andet. Motorcyklister, som producerer for megen larm, ødelægger ikke blot fornøjelsen for dem, der slapper af i fritiden, de ødelægger det også for andre motorcyklister, som udviser social og miljøbevidst adfærd. Foranstaltningerne mod ulovlige indgreb er ren og skær nødvendighed. Men også strengere støjnormer. Det går da ikke at lade støjnormer fra 1987 gælde til efter 2006, således som det foreslås i ændringsforslag nr. 3. Den, som tror, at dette har noget at gøre med skabelsen af en så gunstig udgangsposition som muligt for forligsproceduren, tager fejl. I forhandlingssituationen er det meget vigtigt, at modspilleren tager én alvorligt. Og det ser det bestemt ikke ud til nu.

Blak
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne uddele en ros til alle de mange mennesker, også i Danmark, der har arbejdet aktivt for dette forslag. Der er udøvet en dygtig lobbyisme af motorcykelfolket både af medlemmer fra de berømte grupper samt af den stille kontormand, der kører om søndagen. De har bidraget til at overbevise Europa-Parlamentet om, at man bør støtte de positive sider af motorcyklisternes friluftsliv. Det er klart, at der kan være situationer, hvor motorcykelstøj kan være generende, men det her drejer sig ikke om, hvorvidt man er følsom over for støj eller ej, og jeg er dybt uenig med De Grønne, men de styres jo nok for meget af cyklisterne. Sagen her drejer sig om, at Kommissionen igen har haft sine tekniske eksperter til at fremkomme med lidt urimelige forskrifter uden at tænke på sund fornuft og realiteterne i den virkelige verden. Standarderne for støj skal tilpasses de faktiske forhold. Der er jo i virkeligheden ikke mange, der kan høre forskel på, om støjniveauet er over 82 decibel eller ej. Kommissionen skulle meget hellere koncentrere sig om at sikre, at der ikke udøves unfair konkurrence over for de europæisk producerede motorcykler. Arbejdsløsheden er jo trods alt i dag et af de største problemer i Europa, så det kan ikke nytte, at vi ødelægger mulighederne for at fastholde arbejdspladser i Europa ved at opstille urimelige krav til vores egne arbejdspladser i Unionen.
Jeg er meget glad for det store arbejde, Roger Barton har lagt i sagen. Der har været mange kreative forsøg på at demonstrere sagens kerne over for Kommissionen. Ja, selv hr. Bangemann har været ude at køre på motorcykel sammen med Roger Barton for at finde ud af, at det var rigtigt det, Parlamentet kom med. Motorcykelfolket er mennesker, der holder af friluftslivet og livskvalitet, og lad for Guds skyld være med at ødelægge det med tåbelige grænser, som ikke kan måles. Og så i øvrigt endnu en gang til De Grønne: Hvor var det dog et tappert forsøg på at kæmpe lidt for cyklisterne. Nu er jeg selv aktiv cyklist, og derfor synes jeg, at I skal lade være med at komme med sådan nogle ting, for så ender det jo med, at man sælger cyklen og køber en motorcykel.

Bangemann
Hr. formand, det er en underlig aften. Under den tidligere debat hørte jeg argumenter, som de normalt kun lyder i mine ører i Rådet, og i aften hører jeg mig selv. Det, jeg sagde for to år siden, har næsten alle talere med undtagelse af hr. Blak sagt. For øvrigt hr. Blak, har jeg endnu ikke været ude at køre på motorcykel med hr. Barton, men med fru Larive, og det var bedre end med hr. Barton. Men jeg er villig til også at køre på motorcykel med hr. Barton, det skal ikke komme an på det.
Jeg kan naturligvis forstå - og det siger jeg til hr. Barton - at man, når man har særlige relationer til en bestemt gruppe i befolkningen eller i sin valgkreds, gør sig til talsmand for sådanne overvejelser. Det er legitimt, det skal et parlamentsmedlem gøre. Men jeg kan ikke acceptere den overdrivelse af denne fremgangsmåde, som har Barton har foretaget i dag, nemlig at han repræsenterer folket og kommissær Bangemann repræsenterer, jeg ved ikke hvad. Industrien repræsenterer jeg i hvert fald ikke i denne sag. Jeg har egentlig snarere udøvet min kollega Ritt Bjerregaards funktion. Jeg er altid gået ind for, at den samme målestok, som Parlamentet anvender til personbiler, varevogne og mindre lastbiler, også skal anvendes til motorcykler. Og jeg er sjældent enig med hr. Metten, men i aften kunne jeg virkelig lide hans indlæg. Det kunne have stammet fra mig selv. Jeg kan derfor kun gratulere ham med indlægget.
Der er for øvrigt en sjov ting. I aften har England vundet 4: 1 over Holland, men efter hr. Barton har fire hollændere haft ordet, det er således blevet udlignet igen.
Hvad kan vi altså gøre på det stadium, vi nu er nået til? Efter at Rådet jo har overtaget en hel række af Parlamentets ændringsforslag, tror jeg, at vi nu omsider bør afslutte denne sag. Den er vokset til 657 sider! Jeg beder Dem derfor om forståelse for, at jeg ikke kan acceptere de ændringsforslag, som yderligere vil forbedre det, som Rådet jo allerede har accepteret. Den eneste tjeneste, Parlamentet nu kan gøre sig selv, er at sige, vi accepterer mere eller mindre det, der allerede er blevet accepteret i Rådet. Det er væsentlig mere, end fortalerne for motorcykler kunne have forventet, da processen indledtes. Lobbyisme er i orden, og folk skal gå ind for deres interesser, men der findes jo andre end motorcyklister. Der findes også mennesker, der lider på grund af motorcyklister. Det sagde fru van Dijk jo endnu en gang. For resten behøver De ikke at indbyde mig for at høre støjniveauet, indbyd hellere hr. Barton og andre fra Parlamentet! Dermed vil jeg ikke sige, at en indbydelse fra Dem er at ligne ved en trussel! De må meget gerne indbyde mig, men ikke for at lytte til støj fra motorcykler, det er ikke nødvendigt. Jeg har lige fra starten sagt, lad os da gøre det, som De også ellers gør.
Men jeg er rede til at overtage det, som Parlamentet hidtil har udarbejdet, og for så vidt er jeg også en del af denne demokratiske proces, selv om jeg af og til ikke kan acceptere det, men jeg finder mig i det. Jeg foreslår altså, at vi af de 20 resterende ændringsforslag accepterer de 9. Det er ændringsforslag 6 og 7 og 13 til 19. Sidstnævnte vedrører alle metoden til måling af støjniveauet og tager sigte på at komme tilbage til den oprindelig af Kommissionen foreslåede tekst. I den fælles holdning skærpes denne målemetode, hvilket virkelig medfører strengere grænseværdier. De nye foranstaltninger mod støjbelastningen skærpes for øvrigt allerede betydeligt gennem Kommissionens oprindelige forslag, da vi jo bindende foreskriver de optionelle grænseværdier.
Vi ligger således med vort forslag omtrent midt imellem det, Rådet vil gøre, som er endnu strengere, og Parlamentets betydelig mindre strenge forslag. De resterende 11 ændringsforslag kan vi ikke acceptere, og det af følgende grunde: Nr. 1, 4 og 5 er ikke i overensstemmelse med forbuddet mod salg af løsdele, der ikke svarer til direktivets bestemmelser. Det har vi allerede sagt klart og tydeligt i artikel 15 i rammedirektivet. Ændringsforslag 2 kan vi ikke acceptere, fordi påhængsvogne overhovedet ikke falder ind under dette gyldighedsområde. Ændringsforslag 3 vedrører udsættelsen af tidspunktet for grænseværdiernes ikrafttrædelse. Hvis man nu vil udsætte det hele til år 2006, kan vi også lade være. For man kan lige så godt, fru van Dijk, foreslå, at det udsættes til år 2026. Det ville så da være noget andet.
Heller ikke det i går afleverede ændringsforslag om samme emne kan vi acceptere, også det medfører en betydelig forsinkelse. Gennem ændringsforslag 8 til 11 skal nogle bestemmelser om foranstaltningerne mod ulovlige indgreb udgå. Forestil Dem det: ulovlige indgreb - det drejer sig ikke om nogle tilfældige amatører, hr. Barton, eller om unge mennesker, som køber en motorcykel og så forsøger ved hjælp af ændringer at få mere power , hvad man jo godt kan forstå. Men De vil ved hjælp af disse ændringsforslag tillade f.eks. alle ændringer, som er ulovlige, fra et bestemt slagvolumen, nemlig store motorcykler. De ryster på hovedet? Det kan vi altså virkelig ikke acceptere, og derfor kan vi i denne sammenhæng ikke acceptere disse foranstaltninger, hvis eneste formål er så vidt muligt at fjerne risiciene ved tuning. Det skal i forbifarten nævnes, at disse ændringsforslag refererer til Kommissionens oprindelige udgave, som hverken blev kritiseret af Rådet i dets fælles holdning eller af Europa-Parlamentet under førstebehandlingen, dvs. at det formelt set så at sige er ændringsforslag, som svæver i luften, fordi de jo ikke refererer til noget, som enten Kommissionen har foreslået eller Rådet vedtaget i sin holdning.
Ændringsforslag 12 vedrørende støjniveauet kan vi ikke acceptere. De foranstaltninger, som jo i forvejen allerede er blevet indskrænket betydeligt, fordi de skal anvendes fakultativt, svækkes endnu en gang - det siger jeg også til fru Larive, som undrer sig over Rådet - jeg undrer mig i denne forbindelse ikke over Rådet, men over Parlamentet. På alle andre områder skælder De os ud. Vi har i dag vedtaget bil-olie-programmet og konsekvenserne for bilers udstødningsværdier, et fælles forslag fra fru Bjerregaard, min kollega Papoutsis og mig. Jeg er helt sikker på, at hr. Barton vil kritisere os sønder og sammen. Han vil sige: Hvorledes når De frem til at fastsætte så lave værdier? Vi får se.
Kapitel 7, punkt 4, indeholder følgende kommentar. «L'inclusion du point 4« . Det er på fransk. Hr. Barton, jeg anmoder om forståelse. Men Frankrig har også vundet i aften...
Inkorporering af punkt 4, «Forskrifter om mærkning af reservedele«, i punkt 3 medfører, at forskrifterne om mærkning kun vil gælde knallerter og små motorcykler. Store og mellemstore motorcykler vil således blive helt udelukket fra anvendelsesområdet for foranstaltninger mod ulovlige indgreb.
(DE) Forestil Dem det engang! Motorcyklister eller pæne mennesker, det vides ikke så nøje, men på et eller andet punkt bliver Parlamentet nødt til at holde fast. De bliver nødt til at gennemføre Deres linje konsekvent, og det er da ret beset trist, at De skal have det at vide af en industrikommissær.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Rævesakse og skind
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0151/96) af Pimenta for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EØF) nr. 3254/91 om forbud mod anvendelse af rævesakse i Fællesskabet og indførsel til Fællesskabet af skind og varer fremstillet på basis af visse vilde dyrearter med oprindelse i lande, der anvender rævesakse eller fangstmetoder, der ikke opfylder internationale standarder for human fældefangst (KOM(95)0737 - C4-0105/96-95/0357(SYN).

Pimenta
Hr. formand, kære kolleger, genstanden for vores debat er det, jeg står med i hånden: en rævesaks. Er der nogen, der har lyst til at stikke et ben eller en hånd ind i den og på egen krop erfare, hvordan en grusom og inhuman fangstmetode virker. Det er denne indretning, vi drøfter i dag, hr. formand. Men det er også en grov krænkelse af fællesskabsretten fra Kommissionens og GATT's side, og det er desuden spørgsmålet om de indfødte befolkninger i Canada og USA.
Lad os begynde med den grove krænkelse af fællesskabsretten. Vi havde en forordning fra 1991, som stadig er i kraft. Denne forordning skulle have trådt i kraft i 1995, men blev udskudt et år i overensstemmelse med forordningens egne bestemmelser, med den begrundelse, at Kommissionen ønskede en bedre gennemførelse af den. I realiteten burde den være trådt i kraft den 1. januar 1996. Men gennem en meddelelse i pressen og en skrivelse undertegnet af to tjenestemænd i Kommissionen, besluttede denne, at forordningen fra 1991 ikke skulle træde i kraft.
Hr. formand, jeg er ikke jurist, men man har oplyst mig, at for at trække en lov tilbage, for at ændre en lov, er det nødvendigt med en lovgivningsakt med samme retskraft.
Det vil sige at for at annullere forordningen, for at ændre den, ville det ifølge gængs retsprocedure have været nødvendigt, at Kommissionen i 1995 havde forelagt et forslag om ændring af forordningen. Det gjorde den ikke. Den udviste en skødesløs og inkompetent adfærd i forbindelse med denne ændring. Den 1. januar 1996 var for sent. Parlamentet indledte med en afstemning i Retsudvalget og en skrivelse fra Parlamentets formand, hr. Hänsch, en proces til indbringelse af Kommissionen for Domstolen for manglende opfyldelse af fællesskabsretten, for manglende gennemførelse af forordningen af 1991. Det er af allerstørste vigtighed, at Parlamentets værdighed genoprettes såvel som muligheden for demokratisk overvågning af lovenes gennemførelse.
For det andet handler denne debat om GATT. Parlamentet blev ført bag lyset, og jeg var selv en af dem, der gik i fælden. For at opnå, at Parlamentet ratificerede GATT-aftalerne, som det har suveræne beføjelser til at ratificere eller undlade at ratificere, bekræftede næstformand i Kommissionen, Sir Leon Brittan, på et af Parlamentets plenarmøder i Bruxelles, som det fremgår af protokollen, at ingen europæisk miljø- eller sociallovgivning berørtes af ratificeringen af GATT-aftalerne. Men seks måneder senere meddeler samme Sir Brittans tjenestegrene, at det som følge af GATT-aftalerne er nødvendigt at smide forordningen fra 1991 i skraldespanden. Hvor mange tunger taler Kommissionens næstformand, hr. Brittan, med? Hvordan kan vi tro på denne herre, som er næstformand i Kommissionen? Han opnåede det afstemningsresultat, han ønskede, i Parlamentet, han omgik sandheden og havde ikke engang det fornødne mod til at indfinde sig her i salen - det er endnu en gang miljøkommissæren, der må repræsentere ham - for han havde ikke mod til at komme og sige til Parlamentets medlemmer, at han havde løjet for dem.
Det tredje punkt er spørgsmålet om de indfødte folkeslag. Der er fremsat mange demagogiske udtalelser i den forbindelse, men det er et yderst alvorligt problem, der skal behandles seriøst. Tallene foreligger, hr. formand. Officielle tal fra folketællingen i Canada. Der er kun 1045 indfødte, som er professionelle jægere på fuldtid. Og ifølge tal fra Jægernes Sammenslutning har de en udgift på 5 dollars for hver dollar, de tjener på skind. Det er ikke de indfødte, der tjener penge på handelen med skind, hr. formand. Det er pelskompagnierne. Tallene taler deres eget tydelige sprog. De lidt over 1000 indfødte, som er jægere på fuldtid, har ikke mere end 7.000 dollars i årsindkomst, hvilket uden problemer kan kompenseres med regional udviklingsbistand og med særbistand til de omhandlede jægere. Den samme bistand, som vi i Den Europæiske Union yder til landbrug i bjergområder og vanskeligt tilgængelige områder. I erkendelsen af at situationen i nogle tilfælde er særlig alvorlig har jeg i min betænkning dog indføjet nogle ændringsforslag, som nogle medlemmer har stillet, og jeg foreslår for egen regning følgende: rent faktisk har vi endnu et år at løbe på, nemlig 1996. Derefter får de ret til at deltage i forhandlingerne med rådgivende status. Og i sidste instans indrømmer vi dem den allervigtigste ret, nemlig at de, selv om Canada ikke måtte ønske at indgå en aftale med Den Europæiske Union, får mulighed for at indgå en aftale direkte med denne gennem Ottawa-myndighederne. Det vil sige, at jeg foreslår, at der indledes direkte forhandlinger med dem.
Jeg vil slutte mit indlæg med det emne, der er den egentlige genstand for debatten, grusomheden. Det er inhumant, grusomt og umuligt at acceptere og tillade fortsat anvendelse af de omhandlede fangstmetoder, som medfører lidelser i time-, ja dagevis. Der findes andre mindre grusomme og mere humane måder at dræbe og jage på. Som et civiliseret folk og en civiliseret nation kan vi ikke her ved det 20. århundredes slutning tillade, at disse forhold fortsætter.

Pollack
Hr. formand, grunden til, at vi får forelagt denne betænkning fra hr. Pimenta i dag, er, at Kommissionen har trukket i land igen med hensyn til et stykke lovgivningsarbejde, som var behørigt vedtaget i Europa-Parlamentet og godkendt af Ministerrådet. Der er virkelig et alvorligt problem med manglende demokrati her, og vi må ikke give op i denne sag.
Da forordningen fra 1991 blev vedtaget, var man enige om, at importen af pelse til Den Europæiske Union fra lande, hvor man ikke havde forbudt den barbariske og grusomme rævesaks, skulle ophøre i 1995. Vi havde debatten om grundlaget tilbage i 1990, hvor vi modstod en voldsom lobbyvirksomhed undervejs, og vore synspunkter vandt. Det er lidt urimeligt, at det er kommissær Bjerregaard, som er til stede her i dag og må tage imod beskydningen i stedet for Sir Leon Brittan. Men det er jo desværre prisen for den såkaldte kollektive skyld. Så jeg beklager over for kommissær Bjerregaard. Men den kollektive Kommission har besluttet at trække i nødbremsen og afvente en eventyrfortælling, som bestod i håbet om, at en international komité i Genève ville finde frem til en human rævesaks, således at man kunne finde en nem udvej for de store lande, hvor rævesaksen er i anvendelse. Så man forlængede fristen med et år, til 1996. Der eksisterer ikke, og der kommer ikke til at eksistere en sådan human rævesaks. Så den umulige drøm blev ikke til virkelighed, og henimod årets udgang begyndte Kommissionen at blive nervøs over trusler fra Canada om at indbringe Den Europæiske Union for Verdenshandelsorganisationen i henhold til GATT-aftalerne.
Der foreligger en mulig løsning for de lande, hvor man jager pelsdyr med rævesaks, og det er at forbyde denne rævesaks og anvende nogle af de andre metoder, der findes. Men lad os se det i øjnene: Den canadiske regering tjener enorme summer på en industri, som er baseret på, at rige mennesker skal gå med pelsfrakker. Det er kviksand, den går på med sine argumenter i denne sag.
Enhver, der har en smule rygrad, ville have kunnet modstå denne trussel. Det ligger fuldstændigt klart, at vi har mange GATT-bestemmelser, som juristerne ville kunne anvende som argumentationsgrundlag: Artikel 20 falder én i tankerne. Men Kommissionen har i sin uendelige og arrogante visdom besluttet, at et muligt truende krav fra en udenlandsk regering, der så udpræget har stor interesse i at tjene en masse penge på sin udnyttede, indfødte befolkning, vejede tungere end demokratiet, vejede tungere end Den Europæiske Unions egen behørigt vedtagne lovgivning, vejede tungere end 350 millioner borgeres og forbrugeres interesser og vejede tungere end dyrenes velfærd.
Man kunne fortsætte i timevis med denne triste saga. Der er facts og tal, som man kunne bruge som argument til langt ud på de små timer, men det essentielle er, at Den Socialistiske Gruppe og Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse og Parlamentet her er rasende over, at Kommissionen finder det belejligt at blæse på Den Europæiske Unions demokratiske proces på denne måde. Vi vil ikke finde os i det. Der er intet grundlag for det patetiske og tyndbenede nye forslag fra Kommissionen på dette sene tidspunkt, og det er Kommissionen så udmærket klar over. Vi går helt og fuldt ind for hr. Pimentas glimrende betænkning, som vi ved er baseret på omhyggeligt underbyggede fakta. Der er kun en vej frem for demokratiet, for dyrenes velfærd og for borgernes Europa, og det er at gennemføre den oprindelige forordning og forbyde import af pelsværk fra lande, hvor man fortsat anvender rævesaksen.

Schnellhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, historien uden ende om den såkaldte rævesakseforordning, 5. del regnet ud efter antallet af år. Hvad skyldes det? Var det måske et forkert udgangspunkt indirekte ved hjælp af lovgivningsmæssige foranstaltninger at øve indflydelse på handlemåder, som nok med rette ikke svarer til vore ideer? Praksis synes at bekræfte det. Siden 1991 har det stået fast, at forordningen skulle træde i kraft den 1.1.1996. Dette tidsrum skulle have været tilstrækkeligt til at udarbejde de relevante gennemførelsesbestemmelser. I 1991 var jeg endnu ikke medlem af Europa-Parlamentet, men jeg vil gerne minde om formålet: Det skulle opnås, at der anvendes standarder for fangst, som er mere humane. Navnlig skulle anvendelsen af rævesakse forbydes. Godt nok! Men ud fra det synspunkt har forordningen forfejlet sin målsætning. Det er der sikkert forskellige grunde til. Disse grunde - jeg har allerede nævnt en af dem - burde analyseres inden længe.
Nu opstod dilemmaet. Ved årets udgang forelå der ikke nogen gennemførelsesbestemmelser. Derfor kunne de heller ikke realiseres. Kommissionen fremlagde så et nyt forslag. Jeg mener ikke, at dette forslag på nogen måde kan godtages, og det af forskellige grunde. For det første er tidsfristerne meget uklare, og det er målsætningerne også. Efter denne forordning eller efter dette forslag kunne der forhandles i det uendelige, og det kan efter min mening ikke være i vor interesse.
Man kan ikke gøre det så let for sig selv, som det fremgår af denne forordning. Derfor gratulerer jeg hr. Pimenta, som modigt og helt rigtigt har valgt et andet udgangspunkt. Dette udgangspunkt kan vi gå ind for, selv om vi - og det vil jeg ikke skjule - på visse punkter har en anden mening og andre ideer.
Lad os se på de indfødte folkeslags situation især i Canada. Bestemt, hr. Pimenta nævner bl.a. 1045 personer, lave indtægter etc., etc. Men vi skal også tænke på en anden ting: I de områder, hvor disse folkeslag arbejder og bor, er der ingen dyrearter, der er truet af udryddelse. Der er ingen problemer med natur- og miljøbeskyttelse dér. De går med ildhu ind for, at deres område bevares og forskånes for det såkaldte industrielle fremskridt.
Det er nu det mærkværdige i vor fremgangsmåde: Vi bringer det dertil, at et folkeslag, som med ildhu går ind for dyreværn og miljøbeskyttelse, hvilket også er vort anliggende, lider under vor indflydelse og muligvis mister sit eksistensgrundlag. Derfor er det vor pligt også at tage hensyn til de indfødte folkeslag og deres levevilkår. Der bliver til dels taget hensyn dertil i direktivet. Vi har stillet ændringsforslag, som skal forbedre dem. Måske vil Parlamentet også stemme for dem.
Vi er imidlertid ikke enige med ordføreren i, at de egentlige gennemførelsesbestemmelser skal med i selve direktivet. For det er Kommissionens opgave, som den også bør leve op til. Disse ting forsynes så med et minus. Det betyder ikke, at vi er imod disse formuleringer, det vil jeg gerne understrege! Kommissionen behøver ret beset kun at skrive dem af. Vi mener imidlertid, at når vi har dem i direktivet, skal Parlamentet beskæftige sig med dem ved enhver ændring, og det har vi ikke tid til. Det bør vi tage hensyn til. Det er den udøvende magts, ret beset Kommissionens opgave.
Tager vi hensyn dertil, er vi måske på rette vej. Arbejdsgruppen leder stadig efter disse så imaginære standarder, som jo stadig ikke er forsynet med en streg. Hvor går egentlig grænsen mellem umenneskelighed og menneskelighed? Det burde måske omsider slås fast i arbejdsgruppen!

Baldi
Hr. formand, fru kommissær, ærede kolleger, det er vigtigt at få fastlagt et internationalt regelværk med henblik på at nå til en rammeaftale vedrørende fangst af vilde dyr med »humane« rævesakse eller metoder. Adgang til enhver type fælde, hvad enten der er tale om en fælde, der dræber eller fastholder dyret, bør imidlertid basere sig på standarder, som der opnås enighed om mellem Den Europæiske Unions medlemsstater, tredjelande og de indfødte folk med deltagelse af erfarne pelsjægere, der har et grundigt kendskab til de vilde dyr, samt dyrlæger.
De forhandlinger, der i øjeblikket er i gang med henblik på at fastlægge standarder for mere humane fælder går glat og udgør det første skridt frem imod en international aftale, der også baserer sig på videnskabelige data og tilsigter en bedre beskyttelse af dyrene. Selv om man derfor ikke skulle være nået frem til en aftale den 31. december i år, vil det være nyttigt at vurdere de fremskridt, der da vil være gjort, og ikke at indføre et drastisk forbud imod import af pelse stammende fra dyr fanget med rævesakse.
På den anden side bør det nævnes, at jagt og fiskeri, som endnu i dag udgør en vigtig økonomisk ressource, af miljømæssige, kulturelle og historiske grunde spiller en betydelig rolle i en række indfødte folks levevis, bl.a. Inuit-folket. Selv om det derfor på den ene side er påtrængende nødvendigt at nå til en rammeaftale omkring reglerne for fangst med humane fælder, er det samtidigt nødvendigt på den anden side at beskytte de indfødte folks interesser.
Det skal også understreges, at forordningens ikrafttræden bør gøre det muligt for de lande, der producerer pelse fra vilde dyr, at rette sig efter direktivets bestemmelser, idet de sørger for, at fangstmetoderne med fælder vedrørende de dyrearter, der er nævnt i listen, er i overensstemmelse med de vedtagne standarder; således ville en øjeblikkelig og alt for tidlig ikrafttræden ødelægge det arbejde, der er gjort indtil nu for netop at muliggøre indførelsen af humane fangstmetoder, og ville især risikere at fordreje den internationale handel og true eksistensgrundlaget for 200.000 personer, der arbejder i pelsforædlingsindustrien i Den Europæiske Union. Der er tale om en risiko, vi ikke kan acceptere, og som kan undgås, hvis man sætter en rimelig frist for forordningens ikrafttræden. Husk på, at kampen mod arbejdsløsheden har en førsteprioritet ikke kun i de enkelte medlemsstater, men også i Unionen som helhed.
Endelig en sidste bemærkning: lad os være opmærksomme på, at det vedrørende vigtige emner som det foreliggende ville være hensigtsmæssigt, om Kommissionen rettede henvendelse til Europa-Parlamentet i god tid og ikke i sidste øjeblik, således som det er sket i dette tilfælde.

Eisma
Hr. formand, jeg behøver ikke gentage det alt sammen. I 1991 besluttede de europæiske miljøministre at forbyde indførsel af skind fra lande, hvor disse rævesakse stadig anvendes. Det skulle træde i kraft den 1. januar 1996. Et år tidligere var rævesaksen allerede forbudt i Den Europæiske Unions lande. Men kan De forestille Dem, at vi var overraskede, da Kommissionen i slutningen af 1995, i slutningen af sidste år, foreslog at udsætte importforbudet på ubestemt tid. Kommissionen har givet efter for skindhandelen og truslen fra De Forenede Stater og Canada om, at de ville anfægte importforbudet på grundlag af WTO-reglerne. Handelsinteresser er åbenbart vigtigere for Kommissionen end demokratisk trufne beslutninger om at formindske dyrs lidelser. Lad nu ikke Europa-Parlamentet begå samme fejl.
Kommissær Bjerregaard tabte i slutningen af 1995 til kommissær Brittan. Jeg synes, at kommissær Bjerregaard skal skamme sig over, at det er kommet så vidt. Europa-Parlamentet skal korrigere denne kommissionsbeslutning. Jeg må blot gentage, hvad hr. Pimenta har sagt, nemlig at når først en lovgivning er foreslået, kan det aldrig resultere i ingen lovgivning. For det danner præcedens, hvorved Kommissionens og den kommunautære beslutningsproces' troværdighed lider skade. Det er uacceptabelt for os. Vi ved alle sammen, at denne rævesaks betyder, at dyr bevidst må dø en langsom død. Skindet bevarer en god kvalitet derved, og det giver den bedste pris.
Rævesakse er overordentligt grusomme instrumenter og skal derfor forbydes. Mere humane fangstmetoder må være mulige, men vi må ikke lade os afpresse som Parlament gennem forsinkelsesmetoder og teknikker til ikke at træffe beslutning om denne humane fangstmetode.
I hele diskussionen overdrives bevidst betydningen af rævesaksene for den oprindelige befolkning. Kommissionen vil, for så vidt angår importforbudet, naturligvis gøre en undtagelse for oprindelige befolkninger. En sådan undtagelse for oprindelige befolkninger betyder en udhuling af dette direktiv. Jeg er fuldstændig enig i den ordning, som hr. Pimenta foreslår.
Vi kan helhjertet støtte hr. Pimentas betænkning. Det er en nuanceret betænkning, men vi vil have konkrete handlinger nu. En af de handlinger, som Kommissionen nu skal udføre, er at offentliggøre denne liste. En liste over lande, som ikke bruger rævesaksen. Det bør ske inden for en måned, ellers indklager Europa-Parlamentet Kommissionen for Domstolen. Mit spørgsmål til Kommissionen lyder: Vil Kommissionen også snart offentliggøre denne liste?

González Álvarez
Hr. formand, fru kommissær, i betragtning af at der herskede enighed om, at anvendelsen af rævesakse er en grusom og inhuman fangstmetode, og EU har forbudt anvendelsen af dem på sit territorium, er det overraskende, at man tillader import af skind fra dyr med oprindelse i tredjelande, som anvender sådanne rævesakse.
De successive udskydelser af ikrafttrædelsen af forordning nr. 3254 vækker alvorlig tvivl om den politiske vilje til at overholde fællesskabsretten, et område, hvor Kommissionen burde foregå medlemsstaterne med et godt eksempel. Kommissionen er vidende om, at drøftelserne mellem Canada, USA, EU og Rusland om fastlæggelse af standarder for human fældefangst kan fortsætte i det uendelige, da det er meget vanskeligt at opnå enighed om sådanne standarder. Hr. Pimentas forslag indeholder de nødvendige gennemførelsesbestemmelser, og det tager i nogle ændringsforslag hensyn til de sociale og økonomiske følger af forordningens gennemførelse for de indfødte folkeslag, og det understreger staternes ansvar for at forbedre disses leve- og arbejdsvilkår. Det foreslås endvidere, at importforbuddet ophæves, så snart der er fastlagt en troværdig standard, som omfatter en rimelig gennemførelsesperiode.
Fru kommissær, vi ved alle, at uden klare bestemmelser og præcise frister er det yderst vanskeligt at få fællesskabsretten omsat i praksis. Det ser vi eksempler på med ødelæggelsen af ozonlaget, CO2 -niveauet og ligeledes med denne forordning, der nødvendigvis må gennemføres, hvis fællesskabsinstitutionerne skal kunne gøre krav på respekt og troværdighed.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, det er jo ret beset et scene fra en galeanstalt! Vi har en forordning, der er fem år gammel, en af Rådet vedtaget lov, og Kommissionen sætter sig bare ned og undlader at udstede gennemførelsesbestemmelserne! Måske vil det danne skole. Det er en lobbysammenslutning - denne gang er det pelsindustrien i Canada, Amerika og Rusland - som er særlig aktiv her, og så får vi ikke noget! Så kunne vi da lige så godt spare en masse arbejde her. Jeg finder det uhørt! Og der er noget, jeg finder endnu mere uhørt, og det vil jeg sige helt ligeud: De vil slet ikke tage hensyn til hr. Pimentas betænkning, ændringsforslag og forslag, som virkelig er udmærkede og som vi vil støtte fuldtud. Hvor ender vi egentlig? Så kan vi da lige så godt med det samme lukke butikken i halvdelen af ugen, fordi De jo alligevel ikke tager halvdelen af arbejdet alvorligt! Hvad skal det til for?
Der er lige én ting til. Næste år drejer det sig om humane fangstmetoder. Der skal udvikles humane fælder. Sikke noget vrøvl! Humane fælder findes ikke. Om saksen er en smule polstret eller ej, kreperer dyret ynkeligt i den! Der findes heller ikke selektive fælder. Dyr kan ikke læse, om der på fælden står: Kære dyr, lossen må ikke gå i denne fælde! Der findes ikke selektive fælder. Beskyttede arter går i dem, og det er virkelig rent og skært dyrplageri. Skal man absolut fange dyr, bør man skyde dem på ordentlig vis. Alt andet er dyrplageri. Jeg forstår heller slet ikke, hvorfor vi skal støtte pelslobbyen, hvorfor mennesket skal jage dyrearter eller hvorfor vi tilsviner miljøet i en sådan grad, at de nu næsten alle er uddøde. Hvorfor i al verden skal nogle få absolut pynte sig med disse pelse. Det er da ikke nødvendigt! Vi bliver nødt til at lære at omgås det, naturen har givet os, på en anden måde, og det betyder helt givet ikke, at vi absolut skal bære de sidste pelse til skue.
Til dem, som menneskene nu ligger så stærkt på sinde - jeg hører så tit, at man beklager de stakkels indfødte folkeslag - må jeg helt ærligt sige, at det er hykleri. Vi importerer nemlig hyklerisk og helt uden blusel uran fra dem, og det udvindes jo på deres hellige steder. Alle skovene dér bliver fældet, den lokale befolkning mister sit hjemsted, og træet importerer vi. Det er jo altså de nøgne fakta, og jeg vil nu helt alvorligt spørge Dem, hvornår De egentlig agter at tage vore forordninger alvorligt, eller om det skal fortsætte på den måde i fremtiden, at der simpelt hen bare ikke sker noget!

Barthet-Mayer
Min gruppe vil gerne allerførst takke hr. Carlos Pimenta for hans arbejde; han har behandlet dette særdeles komplekse spørgsmål med den fasthed, der karakteriserer ham. Vi genfinder faktisk i dette materiale alle elementerne i et psykologisk drama, som man skal have i tankerne: Kampen mod dyrenes unødige lidelse, garanti for de oprindelige nordlige befolkningers overlevelse og for deres traditionelle levevis, pres fra de kommercielle lobbyer og regeringslobbyerne, der uden skrupler bruger disse argumenter og til slut en interinstitutionel konflikt mellem Parlamentet og Kommissionen, der har foretrukket at vildlede Parlamentet snarere end at risikere at være i opposition til visse af dens partnere i Verdenshandelsorganisationen. På de fleste af disse punkter kan vi være enige med Miljøudvalgets forslag.
Jeg vil gerne sige først, at man faktisk må øve indflydelse på forhandlingen for at definere tilfredsstillende normer for fældefangst. Der er allerede spildt alt for megen tid. Ved hurtigst muligt at lade forbuddet træde i kraft øger vi chancerne for hurtigt at nå et resultat. Selv om dette kan forekomme besynderligt, ja endda skizofrent, vil man se, hvorfor det var januar, der skulle være fastholdt.
Det ville faktisk være utænkeligt, at Parlamentet accepterer således at blive stillet over for et fait accompli. Det er et principspørgsmål. Endelig vil procedurefristerne i Parlamentet til at forberede andenbehandlingen og afslutte denne lovgivningsmæssige procedure give en yderligere frist, der skal komme forhandlerne til gode i Den internationale Standardiseringsorganisation. Men jeg vil også understrege, at man ligeledes må tage de indfødte befolkningers interesser i betragtning, deres overlevelse kan afhænge af jagten. Man kan ikke true deres livsform på grund af Kommissionens og deres regeringers manglende evne til at nå frem til forhandlinger.
Selv om hr. Carlos Pimentas argumentation har nogle overbevisende elementer, mener vi på dette punkt, at det snarere er ønskeligt at følge Europa-Kommissionen. Min gruppe burde således godkende Kommissionens ændringsforslag med undtagelse af ændringsforslag 24.

Blokland
Hr. formand, i debatten om spørgsmålet om de inhumane rævesakse har vi to interesser, der er vanskelige at forsone med hinanden: den økonomiske fortsatte eksistens af en gruppe jægere, som på kort sigt ikke har noget andet at leve af, og dyrets velfærd. Lige fra begyndelsen har fru Sandbæk og jeg indtaget den holdning, at de indfødte jægere ikke må berøves deres eksistensgrundlag. Jeg er glad for, at opmærksomheden nu i ændringsforslagene fra Miljøudvalget udtrykkeligt er henledt på denne truede gruppe mennesker.
Også vi ved, at gruppen af virkelig indfødte jægere er forholdsvis lille og med nød og næppe kan forsørge sig selv. Det må imidlertid ikke være noget motiv til at sige, at disse jægere der slet ikke længere må sælge skind på grund af fangstmetoden. Overgangsforanstaltninger anvender vi i Europa i alle mulige situationer. Jeg kan ikke indse, hvorfor det ikke kunne være tilfældet for fangstmetoder. Også her drejer det sig om en gruppe mennesker, som skal tjene til det daglige brød med det.
Hele det politiske tovtrækkeri omkring dette stykke europæisk lovgivning vil forhåbentlig resultere i en fremskyndet indførelse af mere sikre fangstmetoder. At de grusomme rævesakse skal afskaffes, er også for os ubestrideligt.
Pimenta-betænkningen er efter min mening et godt kompromis mellem de forskellige synspunkter. Hvad jeg dog gerne vil have at vide af kommissæren, er, hvordan det står til med den procedure, som Kommissionen har indledt mod Nederlandene, fordi Nederlandene holdt sig til loven og pr. 1. januar erklærede, at forordningen var trådt i kraft.

Lukas
Hr. formand, ordføreren skal have tak for, at han påtog sig at gøre Kommissionens hjemmearbejde. I vort samfund, som det ser ud ved slutningen af dette årtusind, skal beskyttelse mod dyrplageri og hindring af, at hjælpeløse levende væsener udsættes for utilstedelige langvarige pinsler, prioriteres lige så højt som forbrugerbeskyttelse. Der er næsten tale om en form for forbrugerbeskyttelse med omvendt fortegn. Forbrugere skal beskyttes mod selv at have pattedyrs moderigtigt forarbejdede pinsler på. Et menneskes etniske afstamning retfærdiggør på ingen måde anvendelsen af grusomme fangstmetoder.
Det er mere end mærkværdigt, at USA og Canada til dato vægrer sig ved så meget som at anerkende, at rævesakse er inhumane. Den regionale udvikling og den pågældende befolknings trivsel kan vel næppe udelukkende afhænge af anvendelsen af rævesakse, som jo ikke en gang er en traditionel fangstmetode.
På samme måde må man klart konstatere, at det fald i salget af pelse og skind, som har kunnet iagttages igennem nogle år, navnlig hænger sammen med ændrede forbrugsvaner. Det ville være et positivt signal, om Europa-Parlamentet ville følge ordførerens forslag.

Banotti
Hr. formand, som jeg sagde under vore sidste forhandlinger om denne sag, så var jeg den ulykkelige ordfører for den første betænkning om rævesaksen. Det var i 1990. Under arbejdet med min betænkning forskede jeg en hel del i tingene; jeg tog sagen yderst alvorligt. Jeg var - som fru Pollack nævnte - genstand for noget af den mest indædte lobbyvirksomhed, vi nogensinde har oplevet her i Parlamentet.
Jeg er uhyre tilfreds med, at hr. Schnellhardt på min gruppes vegne har sagt, at vi vil støtte hr. Pimentas betænkning. Men jeg ville ønske, at jeg kunne være enig med min kollega, hr. Schnellhardt, om, at Kommissionen bør have fred til at arbejde videre med tingene. Jeg mener ikke, at den har gjort, hvad EuropaParlamentet bad den om at gøre i 1990, og det mener jeg heller ikke, den har gjort før i tiden.
Hr. Pimenta tager det aspekt op, som for mig personligt i mit arbejde med betænkningen var langt det vanskeligste: De alvorlige bekymringer, han nærer for Canadas indfødte befolkning. Jeg har truffet disse mennesker. Jeg har været ude at se på rævesakse i praksis. Jeg har set, nøjagtigt hvad det er, der sker. Efter de ting, jeg har set, sørgede jeg meget bevidst for at give en længere tidsfrist til at få udviklet en alternativ fangstmetode for at skabe så få vanskeligheder som muligt for Canadas indfødte befolkning. Men det tog desværre temmelig lang tid, før der skete noget på dette felt. Det stod klart, da jeg var i Canada i 1990, at der ikke var sket noget indtil da.
Det, jeg tror skete, er, at Kommissionen bare holdt lav profil og håbede, at alle problemerne ville forsvinde; at det bare var ord, der blæste i vinden, og at ingen ville tage det særligt alvorligt, og at det ikke ville blive nødvendigt at gøre noget særligt ved det. Men der er mange holdninger, der har ændret sig ganske radikalt over de seneste år, specielt når det gælder spørgsmål, der vedrører dyrenes velfærd. Ingen havde nogensinde forestillet sig, at de stakkels gamle køer eller søer, eller hvad det nu kan være, virkeligt blev taget alvorligt. I de senere år er vi begyndt at se på dette som moralske spørgsmål. Det tror jeg, vi skal blive ved med.
Jeg er meget glad for at give hr. Pimentas betænkning min støtte.
Til slut vil jeg sige, at hvis jeg boede i Nordcanada med den kulde og den blæst, man har der - og jeg har boet i Canada i langt over et år i 1960'erne - så ville jeg gå med pelsfrakke. Jeg ville formentlig gå med en af de lange, lodne modeller, som var ganske billige og meget praktiske dengang. Men markedet for pelsfrakker er nu generelt brudt sammen. Det er kun de rige, som bor i de varmere lande i syden, som køber dem. Så jeg spørger mig selv, om vi virkelig skal være nødt til at forfølge et politisk spørgsmål som dette til den bitre ende? Men den fælde, som hr. Pimenta viste os, er bevis for, at det virkelig er en ækel ting. Vi burde virkelig nu have fundet et alternativ til den.

Ripa di Meana
Hr. formand, Kommissionen har ladet sig kyse af truslerne fra den canadiske og den amerikanske regering om at forelægge sagen for Verdenshandelsorganisationen og har derfor udskudt ikrafttrædelsesdagen for forordningen med et år. Som man kunne forudse, har denne udsættelse ikke givet de forventede resultater med hensyn til indførelsen af »humane« rævesakse. Ved udløbet af den seneste frist tillod Kommissionen sig endda uretmæssigt at ophæve forordningens obligatoriske ikrafttræden fra og med den 1. januar 1996 med det sigte at give amerikanerne og canadierne yderligere mulighed for at udvikle standarder for såkaldte »humane« rævesakse.
En opgave, som USA i øvrigt pålagde ISO - Den Internationale Standardiseringsorganisation - allerede i 1987, og som indtil nu ikke har givet nogen resultater - det af to årsager: dels umuligheden af at konstruere en human rævesaks, dels selve målet for forskningen, som ikke så meget har været at udvikle en smertefri rævesaks - en umulighed - som at legitimere de rævesakse, der allerede anvendes af de canadiske og amerikanske pelsjægere.
Det er derfor fornødent, at Europa-Parlamentet med stor styrke understreger det helt afgørende i, at man overholder de generelle principper i forordning 3254/1991, som jeg selv arbejdede på sammen med EuropaParlamentet i starten af dette århundrede; enhver yderligere efterladenhed vil i realiteten kun være et dække over ønsket om en endelig ophævelse af forordningen.
På den baggrund vil Gruppen De Grønne - således som fru Bloch von Blottnitz nævnte det - støtte de ændringsforslag til Kommissionens tekst, som er stillet af hr. Carlos Pimenta, som især sammen med ændringsforslag 19, 20, 21, 22, 23 og 28 fjerner de uacceptable smuthuller, som forslaget til ændring af Kommissionens forordning 3254 ville medføre alene med det formål fortsat at indføre pelse i Den Europæiske Union, som stammer fra dyr, der er fanget med rævesakse.

Bjerregaard
Hr. formand, det er jo ikke første gang, jeg har lejlighed til at diskutere denne sag med Parlamentet, og flere talere har også beskrevet den udvikling, vi har været igennem, og derfor skal jeg her i aften alene holde mig til de formelle svar, der kan gives i forbindelse med behandlingen her i dag. Allerførst vil jeg gerne takke ordføreren, hr. Pimenta, for hans betænkning om det stærkt omstridte spørgsmål om rævesakse.
Jeg ved, at Kommissionen og Parlamentet i det væsentlige har samme målsætninger på dette område. Vores uoverensstemmelse drejer sig om, hvordan disse målsætninger kan nås. Som det klart fremgår af hr. Pimentas betænkning, så går Parlamentet ind for at indføre et handelsforbud og dernæst drøfte betingelserne for forbuddets ophævelse. Som De ved, er Kommissionens standpunkt efter sin sidste beslutning det modsatte, og vi har derfor allerede haft drøftelser i den firesidede gruppe - det er en gruppe, der består af USA, Canada og Rusland - for at opnå resultater, inden vi begynder at overveje, hvordan de videre skridt kan tages. I betragtning af denne fundamentale forskel i vores holdning vil det ikke komme som nogen overraskelse for Parlamentet, at Kommissionen ikke kan godtage de foreslåede ændringsforslag.
Herudover fik jeg et direkte forslag fra hr. Eisma, der spurgte mig om en reaktion på Parlamentets skrivelse til Kommissionen, som blev afsendt den 13. maj. Kommissionen har endnu ikke taget stilling til anmodningen fra Parlamentets formand om at fremlægge en liste over lande, der forbyder anvendelse af rævesakse. Det er klart, at Kommissionen vil besvare den pågældende anmodning inden for den frist, Kommissionen har til at afgive et svar.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Den fælles markedsordning for oksekød
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0203/96) af Jacob for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets forordning om tillægsbetalinger i 1996 til præmierne i artikel 4b, stk. 6, og artikel 4d, stk. 7, i Rådets forordning (EØF) nr. 805/68 om den fælles markedsordning for oksekød og om ændring af samme forordnings artikel 4i, stk. 4 (KOM(96)0242 - C4-0291/96-96/0148(CNS)).

Jacob
Hr. formand, Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter har med hensyn til denne betænkning reelt accepteret den hastende karakter enstemmigt, idet sagen både er hastende, kompleks og yderst vanskelig for alle kødproducenter såvel som for alle europæiske forbrugere.
Allerførst vil jeg gerne sige, at jeg forelægger denne betænkning for Landbrugsudvalget og som formand for dette udvalg.
Jeg mener, at det forslag, der er blevet forelagt for os af Kommissionen, i princippet er afbalanceret i den betydning, hvor det indeholder en del, der er beregnet til specialiserede producenter, dvs. til producenter af ammekøer og af ungkvæg og en andel del beregnet til den nationale sektion, der faktisk vil give hver medlemsstat mulighed for at tilpasse sig og reagere afhængigt af landets særlige egenskaber og specifikke forhold.
Jeg har stillet nogle ændringsforslag, der ikke har fået støtte i Landbrugsudvalget, men som jeg denne gang repræsenterer personligt på plenarmødet. Disse ændringsforslag har til hensigt med et beløb på 50 ECU at styrke hjælpen til de specialiserede producenter. Jeg mener, at det, der er vigtigt i denne debat, er at støtte de specialiserede landmænd og producenter, dvs. producenterne i Skotland, Irland, Italien, Portugal og Frankrig, der lever af denne oksekødsproduktion, og som kun har denne produktion og dem, hvis skæbne afhænger af den, i modsætning til andre producenter, der naturligvis er ramt af krisen, men som producerer kød ved siden af andre produktioner. Derfor mener jeg, at det er vigtigt at støtte disse specialiserede producenter, de producenter, hvis dyr aldrig nogensinde i deres liv har set et gram benmel - aldrig - fordi de opdrættes på græs, og der er mange producenter af denne type på hele det europæiske territorium. Det er disse producenter, der specielt skal støttes, og det er derfor, at jeg har foreslået at øge kompensationen til 50 ECU for ammekøer og for ungkvæg.
Jeg gør det også for at sende et politisk signal, fordi alt, hvad jeg får at vide om dette emne, er: «Rammebeløbet vil ikke være tilstrækkeligt, og man må således begrænse sig selv og distribuere videst muligt«. Men jeg er lidt chokeret over dem, der forsvarer denne type af ræsonnement. Det er de samme, det må vi ikke glemme, der fra tid til anden reagerer meget energisk, for at man ikke rører ved den fælles landbrugspolitik, idet de siger, at de er imod renationalisering. Det er de samme, der i dag fjerner alle de ændringsforslag, der skal støtte de specialiserede producenter for at få nationale distributioner. Jeg tror, at, hvis der er en kategori af producenter, der skal støttes, så er det de traditionelle producenter. Det er rigtigt, at de andre er ramt, det skal der tages højde for. Men vi må ikke glemme dem, der i dag mister næsten 2.000 franske francs pr. dyr, og som er i en meget vanskelig situation, fordi de ikke har noget gældssystem, de har kun få investeringer og få sociale udgifter, de har små indkomster, 50.000 franske francs i gennemsnit for producenterne af oksekød. Når man måler konsekvenserne af krisen, er de dramatiske for dem.
Man måtte således gå i den retning og gå ud over det rammebeløb, der var fastsat af Kommissionen. Dette beløb kan ikke holde, og jeg tror, hr. kommissær, at De i dag vil være klar over det. I betragtning af krisens omfang må man i vid udstrækning gå ud over rammebeløbet, der er fastsat til at hjælpe disse producenter, der har en opgave, der går videre end kødproducenternes, en meget vigtig opgave, hvad angår egnsudvikling og forvaltning af vores regioner.
Derfor har jeg forelagt disse ændringsforslag sammen med et andet, som jeg vil vende tilbage til, samtidig med at jeg støtter det ændringsforslag, der er forelagt af min kollega, hr. José Happart, om en større brug af vegetabilske proteiner. Det, mener jeg, er væsentligt. Men det vil sige, at der også er et vist antal punkter, der skal genforhandles. De aftaler, der blev indgået på GATT-forhandlingernes tidspunkt om vegetabilske proteiner, skal diskuteres igen. De holder ikke længere! På samme måde må vi have sikkerhed for, at der ikke bruges benmel til importeret kød, fordi den nuværende situation vil begunstige en stigning - og det er begyndt - af proteinkurserne til fordel for tredjelandene, da vi er meget i underskud med hensyn til proteinproduktion.
Til sidst, hr. kommissær, det, jeg mener, er vigtigt, er at støtte de specialiserede producenter, og det er derfor, at jeg personligt vil fastholde mine ændringsforslag, selv om de ikke har fået støtte fra Landbrugsudvalget. Desuden synes jeg, at det er vigtigt at styrke kapaciteten af proteinproduktionen i Den Europæiske Union, fordi man ikke kan acceptere GATT-aftalerne, sådan som de er indgået i betragtning af krisens omfang. Denne sektor må således forbedres fuldstændigt.

Fantuzzi
Hr. formand, hr. kommissær, jeg er ikke helt enig med hr. Jacob i hans opfattelse - en opfattelse jeg dog respekterer; samtidig med at man med rette kan glæde sig over den hurtighed, hvormed Kommissionen har handlet i forbindelse med denne støtteforanstaltning til fordel for de producenter, der er ramt af BSE-krisen, må det også siges, at foranstaltningen i sit konkrete indhold indebærer en stor portion uretfærdighed.
Rådet gav udtryk for, at der var behov for på kort sigt at støtte alle oksekødproducenter med den tanke at afsætte godt 534 af de 650 mio ECU til tillægsbetalinger til handyrpræmier og til ammekopræmier; men efter min mening er Kommissionen endt med kun at støtte en del af de europæiske producenter, og netop de producenter, der allerede modtager broderparten af støtten fra den fælles markedsordning for oksekød. Det er rigtigt, at der er grund til at handle hurtigt, og at den regnskabsmæssige forpligtelse bør holdes inden for meget stramme rammer, men det er også rigtigt, at der er grund til at tænke sig om; og jeg vil opfordre Dem til, hr. kommissær, at se på tabellen på side 49 i den første afdeling af prispakken for i år, hvor man ser, at der er et mindre antal lande, der modtager præmier i en størrelsesorden, der langt overstiger størrelsen af kvægbestanden, og et flertal af lande, hvor det forholder sig lige omvendt.
Det er således, hr. Jacob, at man kan diskutere vidt og bredt, om hvem der er specialiserede producenter, og hvem der ikke er, og om man skal prioritere den ene eller den anden gruppe. Jeg ønsker blot, at man med foranstaltningerne her i aften ikke favoriserer de producenter, der især har specialiseret sig i, hvorledes man kan score flest præmier.
Efter min opfattelse bør alle sikres samme muligheder, og jeg tror, at med Europa-Parlamentets ændringsforslag - i det mindste ændringsforslagene fra Landbrugsudvalget, som foreslår at øge bevillingen fra 116 til 424 mio ECU, for så vidt angår den fleksible del, der er til rådighed for de enkelte lande - vil man i stor udstrækning kunne løse dette problem.
Det ville bestemt have været bedre med et større beløb, men vi bør være realistiske. Vi bør endvidere være meget opmærksomme på, at den nationale støtte forbliver en undtagelse og ikke bliver regelen. Jeg vil spørge Dem, hr. kommissær, om man på baggrund af det, der er sket, ikke også bør overveje en vis revision af den fælles markedsordning for oksekød, og om øjeblikket ikke er kommet - efter de seneste nyheder - at gå over til andre foranstaltninger, da det lader til, at der begynder at ske fremskridt, hvad angår gennemførelsen af udryddelsesplanen.
Hr. kommissær, De har haft mod til at træffe vanskelige beslutninger, der har udsat Dem for kritik, og som sandsynligvis om to dage i Firenze også vil medføre store spændinger i den europæiske institutionelle ligevægt. Jeg mener da også, hr. kommissær, at en gensidig forståelse og et fælles syn - også hvad angår instrumenterne - mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen er meget vigtigt, også i forbindelse med foranstaltningerne her i aften. Jeg mener da også, at det tilkommer Dem her i aften at yde det arbejde, der er udført i Europa-Parlamentets udvalg, anerkendelse; min gruppe, De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, nærer tillid til, at dette vil ske.

Funk
Hr. formand, siden foråret 1996, da den britiske sundhedsminister gjorde opmærksom på, at der var opstået nye tilfælde af Creutzfeldt-Jacob-syndromet hos mennesker i Det Forenede Kongerige, er forbruget af oksekød på ny faldet drastisk. Ikke kun i Storbritannien, men i næsten alle regioner i Den Europæiske Union er markederne for oksekød brudt sammen, også i medlemsstater, hvor der slet ikke har været BSE. Også Kommissionen har heldigvis truffet forskellige foranstaltninger, bl.a. opkøb af oksekød, og udstedt et eksportforbud for at beskytte forbrugerne.
For at mildne de store tab, der er opstået for producenterne af oksekød, har Kommissionen stillet et nødprogram i udsigt. Af budgettekniske grunde skal programmet udbetales straks, dvs. frem til oktober 1996. Vi takker Kommissionen for disse forslag. Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter har beskæftiget sig med oplægget og udarbejdet nogle principper. Dem skal der stemmes om på plenarforsamlingen.
Udvalget kræver ens støtte til ammekøer og handyr. Denne støtte skal som tillægsbetaling andrage 10 ecu pr. dyr. Jeg må ganske vist erkende, at også landmænd med besætninger af malkekvæg har tab. Køer til slagtning og fedekalve er faldet lige så meget i pris som de opfedede dyr. Derudover indrømmer Kommissionen selv, at det bliver vanskeligt at registrere alle de dyr, for hvilke der retfærdigvis skal udbetales kompensation. Jeg nævner et par eksempler: Dér, hvor der i stedet for dyrepræmien er blevet gjort brug af støtten til arealer med foderplanter eller dér, hvor landmændene ikke har overholdt grænsen på 2, 5 storkreaturenhed pr. ha. Sådanne bedrifter ville i praksis alle falde udenfor, da de for øjeblikket ikke er berettiget til præmier.
Derfor har udvalget vedtaget at stille et større beløb end hidtil til medlemsstaternes rådighed, hr. kommissær, for derigennem at kompensere for skader, som ellers ikke ville kunne registreres. Det bliver heller ikke nemt for medlemsstaterne at fordele dette beløb på den korte tid på en sådan måde, at landmændenes tab udlignes så nogenlunde. Og derfor skal vi give medlemsstaterne så stor frihed som muligt til i god tid at stille pengene til de skadelidte landmænds rådighed. Vi skal være klar over, at disse støttebeløb kun er en dråbe i havet. Alligevel skal vi sætte dem i værk. Jeg takker Dem, hvis det lykkes at finde en farbar vej.

Santini
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, efter min opfattelse antager forslaget til Rådets forordning netop karakter af en nødforanstaltning over for det, der er ved at blive til en veritabel krise ikke kun på det økonomiske, men også på det politiske og institutionelle plan. Jeg mener imidlertid, man her kan tale om, at hastværk er lastværk, for i stedet for at løse krisesituationer, risikerer forordningen at forstærke ubalancen og forskelsbehandlingen mellem lande, der allerede fuldt udnytter fællesskabsressourcerne og andre, der lider under et historisk handicap i forbindelse med præmiesystemet for kvægopdrættere.
Under den seneste mødeperiode vedtog vi en noget foruroligende situation, som afspejles i den statistiske tabel, som hr. Fantuzzi nævnte, og som udgør et bilag til den prispakke, som jeg var ordfører for. Der er lande, der modtager beløb, der langt overstiger størrelsen af den nationale produktion. Forrest ligger Luxembourg med 227 %, derefter følger Irland med 147 % og Frankrig med 123 %. Allernederst ligger såmænd Italien, som kun har modtaget 29, 6 %, samtidig med at landet med en kvægbestand på 2.200.000 er den største producent i Europa. Jeg har ikke til hensigt her og under disse omstændigheder at gøre krav gældende af national karakter, men jeg føler, det er min pligt at opfordre Kommissionen og Rådet til at undgå, at en kronisk underudnyttelse af fællesskabsressourcerne uundgåeligt bliver regelen i forbindelse med nødinterventioner.
Opdelingen i de tre former for intervention - ammekøer, handyr til opfedning og den nationale kvægbestand - forekommer helt forkert og gør det kun muligt for 30 % af de italienske opdrættere at få del i præmien. Jeg vil derfor foreslå, at samle hovedparten af ressourcerne på kvægbestanden, således at interventionen frakobles præmiesystemet. Men dette er ikke tilstrækkeligt, og det vil da også være hensigtsmæssigt at give medlemsstaterne mulighed for yde national støtte, således at der kompenseres for indtægtstab også for det kvæg, der er udelukket fra at modtage præmiestøtte. Endelig, hr. kommissær, er et beløb på 650 MECU helt utilstrækkeligt. Nuvel, det lader til at man alene i Italien kalkulerer med et beløb på 250 MECU; jeg tillader mig derfor - med et stænk bitter ironi - at stille det spørgsmål, om de øvrige fjorten lande vil stille sig tilfreds med de resterende 400 MECU?

Mulder
Hr. formand, Kommissionens forslag om at stille 650 mio ECU til rådighed for at afhjælpe følgerne af BSE-krisen, er i vore øjne fuldkommen berettiget. Det var ikke de individuelle landmænds skyld, den krise, som de nu i øjeblikket befinder sig i. Det er en følge af, at myndighederne har fejlet. Og når myndighederne har fejlet, så er det også op til myndighederne at løse problemerne igen.
Vi spørger os selv, om disse 650 mio ECU vil være tilstrækkelige. Men jeg formoder, at det i øjeblikket ikke er muligt at stille endnu mere til rådighed. Kommissionens forslag som sådant, det har vi kraftige indvendinger imod. Det begunstiger i vore øjne på uretfærdig måde de ekstensive kvægbrug. For så vidt angår BSE-krisen, er alle oksekødproducenter ramt deraf, ikke kun de ekstensive kvægbrug, men også de intensive kvægbrug. Det forekommer os derfor, at der skal træffes foranstaltninger, som kan fordeles lige over begge sektorer.
De ændringsforslag, som Landbrugsudvalget har overtaget, går efter vor mening i den rigtige retning. Der er altid noget ekstra til det ekstensive kvægbrug, men de nationale regeringer har bedre mulighed for også at støtte de intensive kvægbrug. Dette giver medlemsstaterne mulighed for efter eget skøn at støtte frem for alt de sektorer, som er ramt mest. Vi synes også, at det er vigtigt, at det ikke er nogen renationalisering af landbrugspolitikken, således som hr. Jacob antydede. Det er ikke nødvendigt. Kommissionen skal sørge for, at der holdes godt øje med konkurrenceforholdene, men det er i første række medlemsstaterne, der her skal gå i spidsen.

Barthet-Mayer
Hr. formand, jeg havde et indlæg lige før om fælder med kæber; vi har debatteret dette problem. Jeg vil dog ønske, at man ville se relativt på tingene. Producenterne og indirekte alle aktørerne i køderhvervet er i dag de menneskelige ofre for de økonomiske konsekvenser af sygdommen kogalskab, der har raset siden 1986.
I nogle år er forbruget af oksekød gået ned i Europa. På tre måneder er erhvervet fuldstændigt ødelagt i hele Unionen.En redningsplan for oksekødserhvervet fra producent til detailhandelslagter er i dagenes løb blevet en absolut nødvendighed. Den, der siger plan, må også sige fuldstændig, solidarisk og koordineret indfaldsvinkel. Blandt de tænkelige foranstaltninger er den aller mest hastende øjeblikkelige økonomiske kompensationer til producenten med en hierarkisk prioritering. Den første er til de specialiserede producenter af oksekød med besætninger af ammekøer. Kødet er den eneste indkomst på deres landbrug. De er ramt lige på, 100 %, med indkomsttab i forhold til kursfaldet. Hvad gør de? De venter, og millioner af dyr bliver større på markerne, hvilket udskyder problemet til senere. Den anden er mælkeproducenterne, hvor kødet ikke desto mindre repræsenterer omkring en fjerdedel af indkomsten med kalvene og også udskudskøerne.
Titusindvis af producenter, hvis indtægtstab på nuværende tidspunkt vurderes til mellem 1500 og 2000 francs pr. hoved stort kvæg, venter utålmodigt på vores beslutning. De vil have vanskeligt ved at forstå en tillægshjælp nedsat til 10 ECU pr. præmie. For øvrigt spørger jeg mig selv, om vi ikke uforvarende forleden dag i Landbrugsudvalget blev ofre for en vis tvetydighed under afstemningerne.
Derfor opfordrer jeg Dem til uden at forkaste alle Landbrugsudvalgets ændringsforslag naturligvis til at støtte hr. Jacobs ændringsforslag, der faktisk begunstiger den ekstensive produktion. Vi må ikke glemme, at man for at genoprette oksekødets image og forbrugernes tillid må modarbejde industriproduktionerne for at rette dem imod den naturlige produktion navnlig ved at relancere proteinproduktionen.

des Places
Hr. kommissær, en krise af en alvor uden fortilfælde rammer kvægproduktionen i Den Europæiske Union. Man kan frygt, at der til denne exceptionelle alvor tilføjes en exceptionel varighed. Det varede faktisk kun nogle få dage og nogle urimelige beslutninger eller manglende beslutninger, så mistede forbrugeren tilliden. Det vil uden tvivl være nødvendigt med måneder, måske år, og solide garantier til opfølgning af kvaliteten for at finde den igen.
Det skal ikke skjules for os, at der oven i denne exceptionelle krise kommer et strukturelt problem med regulering af udbudet til efterspørgslen, som der skal findes løsninger på i et økonomisk miljø i det fuldstændigt destabiliserede erhverv. Producenterne er gidsler i denne situation og ved ikke længere, hvad de skal gøre. Over for en generel dårlig afsætning til ekstremt lave priser må producenterne imidlertid betale deres udgifter. Samtidig kræves det, at de foretager betydelige investeringer for at opfylde de miljømæssige krav, navnlig hvad angår kampen mod nitratforureningen.
Indretningsomkostningerne til indførelse af miljøvenlige systemer til opbevaring og behandling af spildevand, forekommer meget store på et tidspunkt, hvor visse producenter spørger sig selv, om de vil fortsætte deres aktivitet i den nuværende aktuelle sammenhæng eller skal udvide deres driftssystem.
I det omfang, hvor Den Europæiske Union ikke klart har angivet, hvordan den har til hensigt at klare konjunkturog strukturkriserne i kvægproduktionen, mener jeg, at det er fornuftigt at tage en pause med gennemførelsen af alle de foranstaltninger, der medfører voldsomme investeringer i kvægproduktion. Det ville ikke være logisk at kræve af producenterne, at de nu investerer i udstyr, der vil være ubrugeligt i morgen, men som de fortsat skal betale afdrag på. Hvis vi ikke vil ødelægge gennemførelsen af en ny europæisk politik for kvægproduktion, må vi allerede i dag give de producenter, der er i krise, bevis på, at Den Europæiske Union forstår deres spørgsmål om fremtiden og ikke forpligter dem til at købe udstyr, der kunne vise sig unyttigt eller ikke tilpasset.
Til slut, hr. formand, og det skal være min konklusion, vil jeg henlede Deres opmærksomhed på en virkning, der er afledt af ændringen af fødevaresammensætningen. Hvis man erstatter de animalske proteiner med vegetabilske proteiner og af årsager, som jeg mener, er legitime, er det faktisk nødvendigt igen at gennemgå den aftale om proteiner, som vi har indgået i forbindelse med GATT-aftalerne, for forsyningsraten i Den Europæiske Union er på nuværende tidspunkt lav og vil blive lavere og lavere. Derfor vil vi støtte den holdning, som hr. Christian Jacob har indtaget.

Happart
Hr. kommissær, det mindste, man kan sige, er, at vi er ikke blevet overrumplet. Det kunne man ikke vide. De seneste års slappe holdning skulle få alvorlige konsekvenser. Derfor må man for at genoprette tilliden hos borgerne og forbrugerne, følge vejen tilbage for det smittede benmel, identificere de produktioner, hvor dette benmel er blevet brugt til kvægfoder, identificere det kvæg, der kan være smittet samt det, der er smittet, slagte det, analysere hjernen, marven, lymfen og endelig destruere det enten ved afbrænding eller nedgravning af de dyrekroppe, der er smittede eller mistænkt for at smitte.
Omkostningerne ved destruktion af kroppene skulle naturligvis bæres fuldt ud af producenterne af denne type foder til oksekvæg samt den tabte fortjeneste i hele køderhvervet. De, der har snydt, skal betale - og jeg lægger vægt bag mine ord. Det er uacceptabelt, det er kriminelt at benmel, der er uegnet til forbrug i Storbritannien, kan eksporteres til forbrug i udlandet.
Hvis direktiverne om mærkning af fødevarer, der angiver den oprindelige produktions- og slagtningsregion, blev påbudt overalt, kunne forbrugeren med et bedre kendskab træffe beslutning om køb eller ikke af dette produkt. Det ville for eksempel være tilstrækkeligt at mærke kød af britisk oprindelse »engelsk oksekød«, så at forbrugerne - husholdninger eller restauranter for eksempel - nøjagtigt ved, hvad de er i færd med at købe.
Sygdommen kogalskab har i hver tilfælde vist Den Europæiske Unions skrøbelighed, afspejling af renationalisering, fiaskoen med den europæiske politik eller snarere den manglende eksistens af en sådan.
Jeg vil også gerne, hr. kommissær, stille Dem følgende spørgsmål: Hvilket budget skal bære de administrative omkostninger, der er forårsaget af tildeling af dette ECU-beløb pr. dyr, der skal godtgøres?

Gillis
Hr. formand, jeg vil for det første gerne takke kommissæren, fordi forslaget er blevet stillet så hurtigt. Jeg mener, at det er en god ide at sætte en del af pakken til side til fordeling blandt de enkelte medlemsstater med henblik på de landbrugere, som har akutte økonomiske problemer. Krisen inden for oksekødsindustrien er dog uden fortilfælde, idet den er langt mere dybtgående end noget andet, vi har oplevet før i tiden. Tabene for de landbrugere, der opdrætter kvæg, er kolossale. Alene i Irland anslår man, at tabene indtil videre - fra den 20. marts - ligger på omkring 250 millioner irske punt. Prisfaldet har endnu ikke jævnet sig.
Efter min opfattelse får vi ikke stabile forhold igen, før der bliver gennemført en række radikale foranstaltninger for at udrydde problemet, foranstaltninger, hvor fokus lægges et andet sted, og medmindre forbrugerne opfatter, at disse foranstaltninger giver resultater. Tabene vil fortsætte, så længe vi ikke har genskabt forbrugernes tillid ved fuldstændig og totalt at udrydde problemet. Det er klart, at denne pakkes størrelse er fuldstændig utilstrækkelig til at dække landbrugernes faktiske tab. Der skal en adskillige gange større pakke til for at kompensere landbrugere blot for de tab, de allerede har lidt.
Jeg foreslår derfor en væsentlig forøgelse af fonden. Som et første skridt bør pakken sættes op til ECU 1 milliard. Situationen må også konstant følges nøje. Det beløb på ECU 116 millioner - det vil sige ECU 9, 5 millioner for mit land, Irland - der skal fordeles blandt medlemsstaterne med henblik på tilfælde, hvor der foreligger helt akutte økonomiske vanskeligheder, er også alt for lavt. Uanset hvilket tal det ender med, må vi sikre, at disse penge også bliver brugt til at støtte kviekødsproducenterne, som med det nuværende system slet ikke modtager præmier eller kompensation af nogen art. Deres tab har været større end oksekødsproducenternes. Det må man erkende, og der må tages hensyn dertil i den pakke, vi får forelagt.

Hyland
Hr. formand, jeg vil gerne takke for Kommissionens beslutning om at yde en kompensation på ECU 650 millioner til landbrugere, som har oplevet og stadig får alvorlige, økonomiske tab på grund af BSE. Oksekødsmarkedets sammenbrud er uden nogen tvivl den alvorligste katastrofe, der har ramt det europæiske landbrug og indirekte beskæftigelsen i agro-fødevaresektoren.
Videnskaben har forskellige synspunkter om, hvor stor indvirkning BSE har på den offentlige sundhed, hvis der da er tale om en sådan indvirkning. Forbrugerne er forståeligt nok bekymrede og forvirrede. Under processen er europæiske landbrugere - de mennesker, vi forlader os på, når det gælder produktionen af vore fødevarer - kommet i alvorlige, økonomiske vanskeligheder, og det i så udpræget grad, at mange af dem selv med kompensation vil blive tvunget ud af dette erhverv. I relation til den foreslåede kompensationspakke vil jeg sige til kommissæren, at betaling skal ske hurtigt og effektivt. Vi behøver ikke minde kommissæren om, at oksekødssektoren, selv før BSE opstod, var i økonomiske vanskeligheder. Problemet med eksportrefusionerne og de problemer, der var forbundet med udvikling af markederne i tredjelande, havde en negativ indflydelse på rentabiliteten i hele den europæiske oksekødssektor.
I vort ønske om at kompensere samtlige de landbrugere, der er berørt, specielt de hårdest ramte, bør vi forsøge at undgå at indføre et overbureaukratisk system, som blot ville forhale udbetalingen af kompensationerne. Vi bør efter min opfattelse bruge de eksisterende, etablerede strukturer med den særlige oksekødspræmie og tilskud til opdræt af spædekalve, som begge indgår i den fælles landbrugspolitik, som fordelingsnøgle for de yderligere beløb blandt medlemsstaterne, mens vi samtidig giver de enkelte regeringer mulighed for at beslutte, hvordan pakken bedst kan anvendes inden for hver enkelt sektor. Jeg mener også, at vi som en kortfristet foranstaltning og på grund af den ophobning af dyr, som er opstået, fordi markedet er brudt sammen, bør medtage kvierne som kompensationsgrundlag ligesom tyrekalvene.
Jeg mener ikke, at kompensationspakken på ECU 650 millioner er tilstrækkelig, men den er en begyndelse. Vi må have systemet på plads øjeblikkelig for at få dette gennemført.
Min afsluttende kommentar er denne: Få disse penge hurtigt ind i systemet; lad os intensivere indsatsen for at genopbygge forbrugernes tillid til oksekødet som et fødevareprodukt af kvalitet, hvad det jo er; og lad os på enhver tænkelig måde yde støtte for at udvikle markederne i tredjelande som en rentabel afsætningsmulighed for europæisk oksekød.

Billingham
Hr. formand, jeg vil gerne ridse billedet lidt bredere op her i dag. For en uge siden fik jeg fire arbejdstagere til at komme til Bruxelles, for at de kunne argumentere for, at de skulle have få deres erstatning. Det var arbejdstagere fra Midland Meatpackers , et af de mange slagterier i min valgkreds, som er blevet hårdt ramt af BSE-krisen. De repræsenterede hundreder af arbejdstagere, som allerede har mistet deres job eller hvis job er truet. De kom til Bruxelles for at opnå retfærdighed. De er den hårdest ramte sektor inden for hele oksekødsindustrien, for deres kvalifikationer kan ikke overføres til andet arbejde. Så de mener ikke selv, at de har en fremtid. De har mistet alt. På to dage traf de mange af de mennesker, der har indflydelse, og de mødtes med grupper i Parlamentet. De var selv så venlig at sætte tid af til dem. Disse arbejdstagere vendte hjem til Northamptonshire med nyt mod og ny tillid på grund af den støtte, de fik fra alle sider. Kommissær, De er noteret for at have sagt, at de, der var hårdest ramt, skulle have første prioritet ved udbetaling af kompensation. Men smukke ord koster ikke meget, og denne opmuntring vil snart smelte bort. Jeg vil gerne her i dag minde Dem om Deres ord. Jeg vil gerne minde Dem om løfterne i Traktaten om den fælles landbrugspolitik, hvor man lover at give arbejdstagerne inden for landbruget mulighed for at finde beskæftigelse, så de kan tjene til livets ophold. Jeg vil gerne erindre om, at der er midler til rådighed for at finde en form for kompensation til disse arbejdstagere både under målområde 5 A og 5 B og under målområde 4. Så jeg har fem spørgsmål, jeg gerne vil stille Dem, kommissær.
For det første: Er De enig i, at disse arbejdstagere er berettigede til erstatning, og går De ind for en sådan? For det andet: Mener De, at de finansieringsmuligheder, jeg har nævnt, kan og bør anvendes hertil? For det tredje: Finder De, at skønt den britiske regering har valgt målområde 5 A fra, så kan og bør den tilskyndes til at tage denne mulighed op igen og anvende pengene i overensstemmelse hermed? Vil De for det fjerde love os, at enhver form for finansiering vil blive fordelt ud fra behovsmæssige betragtninger, ikke blot til landbrugere og slagteriejere, men til enhver, som er blevet så hårdt ramt af denne frygtelige katastrofe? Og til sidst, vil Kommissionen opfordre den britiske regering til at bruge de nødhjælpsmidler, der er til dens rådighed for at opveje de job, der er gået tabt?
Kommissær, hvis De kan afgive disse løfter, så viser De, at Den Europæiske Union sandelig er en institution, som lægger stor vægt på alle sine borgeres velfærd, uanset hvilken indflydelse eller status, de har, eller hvilke politiske hensyn der er at tage, og De vil dermed være en institution, man vil bifalde.

Hallam
Hr. formand, jeg vil også gerne sige et par ord om vor bekymring for dem, som - ud over de egentlige landbrug - bliver ramt af denne krise. Der er et kommunalråd i min valgkreds, Shropshire, som har udarbejdet en rapport. Det drejer sig, så vidt jeg ved, om den første rapport af denne art om BSE-krisens lokale indvirkning på økonomien. Den fremmaner et højst pessimistisk billede. Vi ved allerede, at der er gået mindst 700 job tabt inden for kødproduktforarbejdningen, landevejstransporten og markederne. Vi ved også, at der er forsvundet et beløb på £ 100 millioner fra vor lokale økonomi, og det vil få yderligere afsmittende virkninger.
Vi ved ligeledes, at denne virkning mærkes mest akut i vore små markedsbyer, hvis landbrugsøkonomi allerede er skrøbelig, hvilket er årsagen til, at de falder ind under målområde 5 B. Dette er et slag, som de ganske enkelt ikke kan overleve. Vi skal nu have sat fokus på mulighederne for at hjælpe disse mennesker. Vi skal se på målområde 5 A og 5 B. Vi skal måske se efter noget, der minder om et RECHAR- eller RESIDER-program for landbruget, men der er brug for en meget, meget hurtig indsats.
Hr. kommissær, jeg har Deres eksemplar her. Jeg skal give Dem det, før De tager afsted i aften. Der har i dag været forlydender fra BBC om, at Kommissionen under et møde her har udarbejdet en plan, efter hvilken forbudet mod britisk oksekød ophæves. Jeg ville være Dem meget taknemmelig, hvis De her i dag kunne fortælle os, præcis hvad den plan går ud på, så vi kan informere vore vælgere om det.

Martinez
Hr. formand, der er tab. Der er meget betydelige tab, hr. kommissær, en dyresundhedskatastrofe. Man skulle have behandlet den efter et enkelt princip, princippet om ansvar, de britiske producenters ansvar i Doncaster, i Yorkshire; den britiske regerings ansvar; de franske importørers ansvar. De har valgt solidaritetsprincippet. Man gør ansvaret kollektivt, det er i orden.
Ud fra dette synspunkt skulle hele tabet godtgøres. Men nej, De beslutter 650 millioner ECU til de 81 millioner stykker kvæg. Det er 8 ECU pr. stykke kvæg. Det bliver i teksten til 10 ECU. Man afviser de 50 ECU, som hr. Jacob fastsatte, hvilket allerede var meget lidt; man afviser en tillægspræmie til de ekstensive produktioner.
Med andre ord, De har nægtet os ansvaret i solidaritetens navn, og De fjerner solidariteten i begærlighedens eller middelmådighedens eller bogholderiets navn. Desuden, ingen forebyggelse - hr. Happart har talt om det - ingen nye muligheder, ingen genforhandling om proteinprodukterne eller olieplanterne.
Jeg vil gerne sige, hr. kommissær, at denne historie begynder meget dårligt. Jeg henvender mig ikke til Dem personligt, men til Kommissionen og til dem, der kom før Dem, og som har et meget stort ansvar og i det øjeblik man står over for dette ansvar, så er teksterne der, og de kan faktisk sammenfattes til meget lidt. Prøv at sætte Dem i producenternes sted. Jeg forstår, at de har deres tvivl med hensyn til den europæiske integration og om den beskyttelse, den kan give dem.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg takke Parlamentet hjerteligt for den hurtige behandling af det vigtige emne, som vi drøfter i dag, og tillige for den fart, hvormed Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og navnlig dets formand, hr. Jacob, her har fremlagt betænkningen.
Som det første vil jeg gerne fremhæve, at oksekødsproducenterne siden den 20. marts overalt i Den Europæiske Union har været inde i en alvorlig krise og udsat for store belastninger. Kommissionen har i mellemtiden indledt en helt række foranstaltninger begyndende med intervention, hvor der allerede er interveneret for 150 000 t kød og hvor der for juni interveneres for yderligere 30 000 t, over forhøjelsen af eksportgodtgørelserne til privat oplagring har vi sat alle de markedsinstrumenter ind, der står til vor rådighed, for i det mindste at mildne problemet.
Men det er klart for både mig og Dem, at det altsammen ikke er nok. Vi bliver nødt til her at tage yderligere et skridt og yde supplerende indkomststøtte. Der er jo almindelig enighed om - og det har også drøftelsen her vist - at producenterne skal have støtte hurtigt og så vidt muligt ubureaukratisk. Men det betyder så også, at vi er nødt til at afvikle denne indkomststøtte inden for rammerne af budgettet for 1996. Eftersom EUGFL-året udløber den 15. oktober, bliver vi nødt til at udforme vore foranstaltninger således, at de vi vil være gennemført inden denne dato. Derfor har vi i første omgang forsøgt at vurdere, hvor store indkomsttab oksekødsproducenterne får i år, samt at konstatere, hvor stor vor margen er på budgettet for 1996. På det grundlag har vi fundet frem til det beløb på 650 mio ecu, vi drøfter her. Som jeg allerede meddelte Parlamentet i juni, er der blevet fastsat 200 mio ecu ekstra til støtteforanstaltninger i forbindelse med BSE. Men dermed er så alle de muligheder, vi har på grundlag af den for øjeblikket skønnede dispositionsmargen for indeværende år, udtømt. Vi kan derfor ikke gå ud over beløbet på 650 mio ecu.
Det næste spørgsmål vedrører opdelingen af disse 650 mio ecu. Det første forslag, som Kommissionen fremlagde den 20. maj, tog sigte på kun at yde supplerende betalinger til de producenter, som året før havde fået præmier for ammekøer eller handyr. Denne mulighed er ganske vist forvaltningsteknisk meget let at gennemføre, men indebærer naturligvis også visse ulemper. Medlemsstaterne ville derfor have mere fleksibilitet og forlangte, at der blev taget hensyn til også de problemer, som der i forslaget endnu kun i for ringe grad var taget højde for.
Dernæst udformede vi så et beløb på ca. 20 % af de i alt 650 mio, nemlig 116 mio, fleksibelt, dvs. at de blev fordelt mellem medlemsstaterne efter andre kriterier og der blev åbnet mulighed for, at dette beløb også kan fordeles blandt de producenter, som ikke får eller kun i ringe omfang får præmier.
Med ændringerne fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter foreslås det nu, at en større del stilles til rådighed til denne nationale fordeling og en mindre del til forhøjelsen af præmierne for okser.
En så vidtgående valgmulighed ville imidlertid medføre alvorlige problemer, navnlig for så vidt angår foranstaltningernes kohærens, og den ville navnlig være til fare for hovedformålet, nemlig at udbetale disse beløb til landmændene hurtigt, dvs. inden den 15. oktober.
Det gælder især ændringsforslag 1, 5, 6, 7, 8, 9 og 13. Desuden ville den rettidige indførelse af nye relevante forvaltnings- og tillige kontrolmekanismer kræve megen tid, hvilket medfører vanskeligheder og dermed heller ikke sikrer en rettidig opdeling af midlerne. På den anden side anerkender Kommissionen imidlertid Parlamentets ønske om, at der skal skabes øget fleksibilitet, og den vil også gå ind for sagen over for Rådet, dersom de førnævnte hovedformål ikke bringes i fare derved.
Hvad anmodningen til Kommissionen angår om, at den skal gøre, hvad den kan, for at sikre øget anvendelse af vegetabilske proteiner som dyrefoder og for at sikre, at okser udelukkende fodres med vegetabilske produkter og ikke mere får animalske produkter, bliver jeg på den ene side nødt til at fremhæve, at fremme af dyrkningen af vegetabilske proteiner i Den Europæiske Union jo absolut er betydelig. På den anden side vil jeg imidlertid også gerne fremhæve, at et sådant forbud mod at anvende dyre- eller benmel som foder til drøvtyggere jo har eksisteret længe og at vi naturligvis også for fremtiden vil fastholde dette forbud.
Derudover mener vi, at vi bør se på yderligere intensivering i kvægdriften med en vis forsigtighed, navnlig på baggrund af den udvikling i forbruget, der må forventes i Den Europæiske Union. Hvad endelig den mulighed angår at yde national støtte, gør jeg Dem opmærksom på, at denne form for foranstaltninger allerede blev sat ind under den sidste oksekødskrise i 1990/91. Ved at yde statsstøtte kan medlemsstaterne tage fat på deres specifikke problemer, som ikke dækkes fuldtud af fællesskabsmidlerne.
Hvad angår spørgsmålet om at yde støtte til ansatte i den forarbejdende industri, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at jeg allerede udførligt har været inde på dette spørgsmål i dag i spørgetiden. Formand Santer vil i morgen her i sin tale udførligt tage stilling til Kommissionens afgørelse fra i aften vedrørende det af den britiske regering fremlagte såkaldte rammeprogram.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 24.00)

