Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Schierhuber
Hr. formand, jeg vil gerne lige gøre opmærksom på, at jeg i går i forbindelse med Rothley-betænkningen til ændringsforslag nr. 74 afgav to stemmeforklaringer skriftligt, som jeg desværre ikke har fundet i protokollen, og også en mundtlig stemmeforklaring til Kommissionens ændrede forslag. Jeg vil gerne anmode Dem om, at dette føres til protokols.

Ford
Hr. formand, det er for en personlig bemærkning. Medlemmerne husker sikkert, at jeg på mødet om mandagen under sidste mødeperiode kom med visse bemærkninger til fru Angelilli, som hun benægtede om onsdagen. Jeg gav hende en kopi af det dokument, jeg havde baseret mine bemærkninger på. Jeg har i dag modtaget et brev fra hende, hvor hun ud over den vanlige regn af fornærmelser siger, at hun ikke har til hensigt at sagsøge bladet, således som jeg foreslog. Jeg håber, at medlemmerne vil drage deres egne konklusioner af det. Jeg skal give Dem en kopi af hendes brev, hr. formand.

Provan
Hr. formand, det er ikke ofte, at vi komplimenterer Parlamentets tjenestegrene, men vi finder altid de daglige nyheder yderst nyttige. Referatet af gårsdagens spændende udtalelse fra Kommissionen har været genstand for stor opmærksomhed fra alle, der læser den engelske udgave, faktisk i så høj grad at der ikke var nogen tilbage, og jeg ved, at mange medlemmer gerne vil have det referat af Kommissionens forslag, som Parlamentet normalt tilbyder. Kan De sikre, at tjenestegrenene i forbindelse med sådan noget som det, der skete i går, sørger for, at der er tilstrækkeligt mange kopier til rådighed på engelsk?

Santini
Hr. formand, jeg føler mig forpligtet til på egen hånd at optræde som advokat og følgelig tale for overholdelse af en vis etik, som vi altid har overholdt her i Parlamentet, idet jeg ønsker at tilbagevise hr. Fords angreb af den simple grund, at fru Angelilli ikke er til stede, og følgelig ikke er i stand til at give udtryk for sit eget synspunkt. Jeg ville have taget ordet, dersom angrebet havde vedrørt en hvilken som helst anden kollega fra en hvilken som helst anden side.
(Protokollen godkendtes)

Ophævelse af immunitet
Trakatellis
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er lamslået. Sagen drejer sig om ansættelsen af en professor ved Thessalonikis universitet, som græsk højesteret kendte ugyldig i 1993. Som rektor behandlede jeg sagen sammen med universitetets juridiske komité. Undervisningsministeren genansatte ansøgeren, som i 1993 indgav en klage over mig. Sammen med formanden for den juridiske komité udarbejdede jeg et detaljeret memorandum, og sagen blev arkiveret. Jeg er derfor lamslået over, at sagen nu tages op igen 4 år senere. Jeg vil nødigt tro, at der kun ligger politiske motiver bag; men den pludselige genoptagelse af sagen efter et tidsrum på 4 år taler sit tydelige sprog. Jeg vil anmode Parlamentets kompetente udvalg om hurtigst muligt at tage stilling til sagen.

Formanden
Jeg siger Dem tak, hr. Trakatellis, men på grundlag af artikel 6, kan vi her kun give meddelelse om dette. Dette er ikke stedet til at indlede en debat om emnet.

MED-programmerne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0236/97) af Fabra Vallés for Budgetkontroludvalget om Revisionsrettens særberetning nr. 1/96 om MED-programmerne (bemærkninger i henhold til artikel 188 C, stk. 4, andet afsnit, i EF-traktaten) med Kommissionens svar (RAP CC 1/96S - C40512/96).

Fabra Vallés
Hr. formand, som De så udmærket har sagt, og som det står på dagsordenen, vil vi på vegne af Budgetkontroludvalget behandle Revisionsrettens beretning nr. 1/96.
Denne beretning er en meget klar beretning, hvori man inden for det decentraliserede samarbejde fremlægger de problemer, der har været, hvad angår konfliktinteresser, mangler i forordningen med hensyn til udbudsprocedurer og manglende retsgrundlag i nogle af beslutningerne.
Jeg mener, hr. formand, at vi bør behandle dette tilfælde som et typisk tilfælde, ikke kun på grund af den betydning, det decentraliserede samarbejde har, men også i relation til den procedure, der skal følges i fremtiden, når vi befinder os i en lignende situation.
Netop betegnelsen typisk tilfælde er grunden til, at man har behandlet ændringsforslagene med stor forsigtighed. Jeg hentyder både til de 72 ændringsforslag, som blev behandlet i udvalget, som de 17, som skal behandles her i plenum i dag. Ved at godkende det størst mulige antal af disse ændringsforslag forsøger jeg at nå frem til det største sammenfald af holdninger om det vi skal stemme om i dag, idet vi på den måde undgår, at Parlamentet står svagt, hvilket på ingen måde vil gavne hele denne sag.
På den anden side har jeg set mig nødsaget til at forkaste visse ændringsforslag, fordi man somme tider glemmer, hvad der er vores forpligtelse som Parlament, og hvad der er vores muligheder. Hverken Europa-Parlamentet eller UCLAF er en undersøgelsesdomstol. Hverken Europa-Parlamentet eller UCLAF er en offentlig anklager. Vi anklager ingen. Vi begrænser os til at fremlægge Revisionsrettens beretning nr. 1/96 og give vores politiske mening om den. Derfor kan vi ikke gå ind på, om der er tale om strafbare forhold, og slet ikke vurdere disse.
Hr. formand, jeg vil gerne fremhæve den korrekte måde, Kommissionen efter min mening har reageret på. Kommissionen har iværksat en administrativ undersøgelse og har søgt at finde ud af, om de virksomheder, der nævnes i beretningen, har været indblandet i andre programmer, i andre generaldirektorater og i andre afdelinger. Det har ikke været let, og derfor har der været forsinkelser. Man skal huske på, at mange gange stod de samme personer bag andre navne i andre selskaber. Man har skullet krydschecke adresser, selskabsnavne og personnavne. Jeg gentager, det har ikke været en let opgave.
Men jeg vil også gerne komme et advarselsråb her i dag. Et advarselsråb, som i lægesprog svarer til at finde en metode til tidlig påvisning. Eller som vi i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender siger: En tidlig alarm. Vi skal finde en metode, hvorved vi undgår at opdage lignende situationer efter så lang tid.
Jeg ved, at dette ikke kan ske gennem Revisionsretten, eftersom den har sine programmer og altid undersøger sagerne a posteriori , men jeg mener, der må være midler inden for Kommissionen - som i øvrigt allerede eksisterer - til at kunne foretage denne tidlige påvisning, denne tidlige alarm, som jeg talte om.
Et andet spørgsmål, jeg gerne vil rejse i dette indlæg om den beretning, vi fremlægger, er om UCLAF bør fortsætte med - som det er tilfældet i dag - at være totalt afhængig af Kommissionen, eller om den hellere skulle handle ud fra en stilling, der er uafhængig af Kommissionen. Jeg har kun rosende ord til UCLAF, idet jeg har været i undersøgelsesudvalget om bedrageri i fællesskabshandelen og har set, hvor effektiv den er, og hvor stort et arbejde, den udfører. Men jeg er bekymret for, om den kan arbejde frit inden for Kommissionen.
Under alle omstændigheder støtter vi Kommissionens indsats for at placere ansvar, kræve tilbagebetaling af de beløb, man har snydt for, og udarbejde en sortliste.
Til sidst, hr. formand, vil jeg rette en anmodning til Kommissionen. Vi anmoder Kommissionen om at træffe de foranstaltninger, der er beskrevet i beretningen, da dette vil være en ufravigelig betingelse for godkendelsen af forvaltningen 1996. Hr. kommissær, Kommissionen har seks måneder til dette.

Malerba
Hr. formand, Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser har med stor skuffelse bemærket Revisionsretten alvorlige afsløringer vedrørende forvaltningen af MED-programmerne og kræver med stor bekymring, at Kommissionen hurtigt og tilfredsstillende følger op på samtlige Revisionsrettens afsløringer, at alle undersøgelserne afsluttes, og at enhver form for misbrug, der afsløres herved, bliver straffet, samt at der omhyggeligt og præcist redegøres herfor over for Parlamentet.
Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser er også bekymret, og vil jeg sige, særlig i betragtning af dets kompetence på området, for at middelhavspolitikken, der er en væsentlig bestanddel af Unionens identitet udadtil, skal blive udsat for risici på grund af den adfærd, der vises af visse tjenestemænd i og uden for institutionerne. Vi er ikke beroliget ved og ikke tilfreds med, at man blot suspenderer programmerne, idet dette også rammer programmer, der fortjener støtte, virksomheder og arbejdspladser, og sætter spørgsmålstegn ved det nyfødte decentraliserede samarbejde.
Vi ser hellere, at Kommissionen på kortest mulig tid indfører de fornødne midler og den fornødne disciplin for en stram og effektiv forvaltning af MED- og MEDA-programmerne. Blandt de retningslinjer for den nye kurs, som Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser anbefaler, erindrer jeg om fire, nemlig: for det første en afgørende bestræbelse for så vidt angår den offentlige udbredelse og synligheden på hele området for udbud, procedure for udvælgelse af projekterne og rapporterne om arbejdernes fremadskriden. For det andet, at Kommissionen påtager sig en direkte kontrol med udbuddene og gennemførelsen af projekterne ved sit eget personale ved brug af effektive og moderne overvågningssystemer som Kommissionen desuden kan bruge, og ikke overlader tilsynet til eksterne selskaber. For det tredje, at tyngdepunktet for udgifterne forskydes i retning af infrastrukturprojekter af mere væsentligt indhold, således som repræsentanterne for tredjelandene i Middelhavet anmoder os om, hver gang vi har lejlighed til at møde dem. Jeg henviser til projekter for vandforsyning, telekommunikation og transport i højere grad end konsulentbistand og seminarer. For det fjerde genoptagelse og styrkelse af det decentraliserede samarbejde, også gennem netværk i det civile samfund. I denne henseende vil jeg varmt foreslå oprettelse, som den der nu sker i forbindelse med landene i Central- og Østeuropa, af et netværk af Fellow members' innovation relay centres til styrkelse af forbindelserne mellem universiteterne, hospitalerne og de kompetente institutioner på begge sider af Middelhavet.
Som konklusion, hr. formand, hr. kommissær, finder jeg, at svigen bør forfølges med største strenghed, men at det politiske mål for samarbejdet i Middelhavsområdet ikke af den grund må sættes i skyggen.

Azzolini
Hr. formand, jeg kan kun erklære mig enig med hr. Malerba, også fordi Udvalget om Regionalpolitik har forstået, at Revisionsretten kunne gå ind i et så strengt politisk spørgsmål. Revisionsretten har med rette afsløret misligholdelser og utilstrækkeligheder på proceduremæssigt plan, men ville, som jeg allerede har nævnt i Udvalget om Regionalpolitik, have gjort bedre i tilstrækkeligt at advisere Kommissionen, førend man nåede bunden, og sanktionere misligholdelser og andre uregelmæssigheder i Den Europæiske Unions ånd og følgelig efter en form for teori om forbundne kar. Revisionsretten har rigtigt nok pligt til at gå frem på denne måde, men det hører absolut ikke ind under dens kompetence at gå ind i et udpræget politisk spørgsmål.
De bemærkninger, der også er fremkommet fra de øvrige udvalg, således som hr. Malerba lige har bemærket, fører os til en yderligere betragtning. Det er nødvendigt også at revidere og omstrukturere kontrolsystemet og sørge for, at den rolle, der spilles af UCLAF hæves op over systemet med uafhængighed for at kunne blive mere effektiv, mindre betinget og sværere at betinge. I denne henseende må man understrege, hvad hr. Malerba med rette har erindret om, nemlig at UCLAF altid har udført et meget målrettet og omhyggeligt arbejde.
Vor vanskelighed ligger i at leve med udsættelsen og følgelig en udtynding af indholdet af et engagement, som Unionen tværtimod burde lægge vægt på at forbedre inden for rammerne af Middelhavspolitikken. Vi er følgelig af den opfattelse, at alle de nødvendige justeringer bør foretages, men også at MED-programmerne skal intensiveres og gennemføres hurtigt.

Wemheuer
Hr. formand, mine damer og herrer, vi behandler i dag og stemmer i morgen om Fabra Vallés-betænkningen. Denne betænkning havde for kort tid siden overskriften »interimsbetænkning«. Jeg understreger det udtrykkeligt her og helt forsætligt. Nu er det af forvaltningstekniske grunde, som jo er hævet over alt, ikke engang muligt for os at kalde en interimsbetænkning en »interimsbetænkning«. Og derfor siger jeg det her: Det er en interimsbetænkning! Og der er forhåbentlig ingen, der trøster sig med, at vi træffer en beslutning i morgen, og så er sagen ude af verden. Den er hverken ude af verden eller glemt og da slet ikke fejet ind under gulvtæppet.
Hvis man opmærksomt læser beslutningen, som vi vil støtte, vil man finde tilstrækkelige tilkendegivelser af, hvordan og på hvilken måde udvalget, Budgetkontroludvalget, og dermed Parlamentet vil behandle det hele. Vi støtter det i dag, inden sommerpausen, alene af den grund, at MED-programmerne kan frigives, for at man omsider hjælper dem, som er mindst skyld i det, der her er mislykkedes som følge af slendrian, forkert ledelse, og hvad det end må have været, dette vil jeg gerne udtrykkeligt understrege her. Det er dem, vi ønsker at hjælpe, det er dem, vi ønsker at imødekomme. Og derfor accepterer vi denne betænkning!
Men arbejdsmåden, betænkningen og alt det, der er foregået i forbindelse med denne betænkning - uden her at ville gå i detaljer - rejser for mig visse spørgsmål, og ikke kun for mig, men også for min gruppe.
For det første spørgsmålet: Hvorfor begår Kommissionen egentlig gang på gang de samme fejl? Hvorfor iværksætter man egentlig gang på gang programmer, når man ikke er i stand til selv at forvalte dem? Hvornår lærer Kommissionen noget, og hvordan kommer det til udtryk?
Men der rejser sig for os også dette spørgsmål: Vi udarbejder en betænkning om Revisionsrettens beretning, det er rigtigt. Men Revisionsretten retter bebrejdelser mod Kommissionen og private organisationer. Kommissionen har lang tid til at forsvare sig selv i en nøje fastlagt procedure, den gør det mundtligt, dens svar offentliggøres skriftligt i EFT, den kan forsvare sig i udvalget. Men hvorfor hører vi egentlig aldrig de andre? Okay, vi har ikke arbejdet på den måde, det erkender jeg. Men har det derfor nødvendigvis været rigtigt? Er det nødvendigvis rigtigt? Har kun den ene part mulighed for at forklare, hvad der er sket, og den anden ikke? Det er et spørgsmål, og det løser vi ikke i dag, men jeg vil alligevel gerne bringe det på bane.
Vi vil ikke lade os diktere, hvordan vi behandler tingene, det er det ene punkt. Vi vil nøje overveje, hvad vi gør, hvorfor vi gør det, og hvordan vi gør det. Vi vil være meget mere forsigtige og meget mere kritiske efter hele denne proces. Vi er blevet bevidste, ikke kun hvad angår UCLAF's afhængighed eller uafhængighed. Denne forhandling har vist os, at vi skal gøre os tanker om vor egen rolle. Vi skal måske være mere selvbevidste, vil skal være mere kritiske over for vort eget arbejde. Men der er én ting, der er klar: Diskussionen er ikke afsluttet, vi vil tage den op, og ikke kun i forbindelse med MED-programmerne, det er kun et enkelt eksempel. Der vil komme meget, meget mere. Den pris, der betales for, at vi i dag eller i morgen under afstemningen frigiver programmerne, vil være en særdeles intensiv undersøgelse af, hvordan Kommissionen behandler disse ting.
Endnu en bemærkning til slut: Kommissionen har jo handlet meget hurtigt udadtil. Det ville glæde mig, hvis Kommissionen for en gangs skyld var lige så hurtig, når det drejer sig om disciplinære foranstaltninger internt i Kommissionen, hvis personer ikke blot blev forflyttet til et andet sted eller på et eller anden tidspunkt kunne gå på førtidspension, hvis man for en gangs skyld ville gribe lige så hurtigt og konsekvent ind i tilfælde af mistænkelige omstændigheder i eget regi! Dette ville i afgørende grad øge Kommissionens troværdighed!

Theato
Hr. formand, mine damer og herrer, to minutters taletid er kort tid, derfor vil jeg nøjes med at komme ind på to spørgsmål i denne vigtige betænkning af hr. Fabra Vallés, som jeg i øvrigt komplimenterer mange gange for hans indgående arbejde. Men jeg vil også gerne takke fru Wemheuer for den diskussion, som må tages op eller videreføres i udvalget vedrørende hele denne problemstilling. Jeg støtter hende her.
Med hensyn til spørgsmålene: For det første skal Kommissionen med denne betænkning på grundlag af Revisionsrettens særberetning forpligtes til omhyggeligt at undersøge de påviste tungtvejende mangler i den decentrale forvaltning af MED-programmerne og frem for alt afhjælpe påviste sammenblandinger af interesser. Fællesskabsmidler, der er udbetalt uberettiget, skal tilbagebetales til EU-kassen. Men det ligger os samtidig meget på sinde, at det stop for programmerne, som Kommissionen for øjeblikket har fastsat, kan ophæves på ordnede vilkår i overensstemmelse med finansforordningen og de relevante bestemmelser. Derfor er det vigtigt, at vi nu vedtager denne betænkning af hr. Faber, da Kommissionen nemlig inden for seks måneder igen skal informere os om de iværksatte foranstaltninger - og hermed menes også disciplinære foranstaltninger - til sin tid forhåbentlig med gode resultater.
Som det andet aspekt vil jeg gerne understrege det, som hr. Fabra Vallés siger i punkt 10 i beslutningsforslaget, hvori Budgetkontroludvalget opfordrer til, at EU får en uafhængig bedrageribekæmpelsesenhed. Betoningen ligger på ordet »uafhængig«, da vi jo allerede har en bedrageribekæmpelsesenhed. Denne bedrageribekæmpelsesenhed, UCLAF, udfører et godt og vellykket stykke arbejde. Jeg minder blot om afsløringen af de nylige bedragerier med BSE-kød. Men den udsætter sig jo næsten automatisk for at blive anklaget for partiskhed, da den jo er integreret i Kommissionen. Den udsætter sig også for den risiko, at man enten anklager den for at bagatellisere hele sagen for i mindst mulig grad at mindske Kommissionens anseelse, eller at man anklager den for især at argumentere til skade for de eksterne rådgivere og iværksætte foranstaltninger.
Derfor har vi her brug for uafhængighed såvel som en mulighed for at kunne iværksætte strafferetlige foranstaltninger, som så gennemføres af de nationale domstole, med henblik på at sætte en stopper for det forfærdende omfang af misbrug og bedragerier i forbindelse med EU-midler.
Endnu en gang mange tak til ordføreren for hans omfattende arbejde i udvalget, men også til Budgetkontroludvalgets sekretariat.

Giansily
Hr. formand, i dag taler vi igen om svig, mens vi afventer den vigtige forhandling i september om Kommissionens årsberetning og arbejdsprogrammet vedrørende bekæmpelse af svig.
Med vor kollegas, hr. Fabra Vallés', betænkning om forvaltningen eller rettere den manglende forvaltning af MEDprogrammerne undersøger vi i dag en situation, som blandt andet kan karakteriseres ved, at den er latterlig. Jeg indrømmer, at den komplekse fællesskabslovgivning og spredningen af ansvaret for udgifterne mellem de mange offentlige og private organer, der har fået tildelt gennemførelsen for programmerne, i høj grad øger risikoen for svig. Og det er netop, hvad der er sket med et program, som vor gruppe i høj grad er tilhænger af, og som virkelig ikke behøvede at fylde avisspalterne af den grund. For der er ting, der kan accepteres, og så der ting, der ikke kan.
Det, der ikke kan accepteres, kære kolleger, er, at Kommissionen, efter at have fået kendskab til den knusende beretning fra Revisionsretten om forvaltningen af MED-programmerne, som påviste mange uregelmæssigheder og alvorlige mangler, ikke har besluttet at indlede en administrativ undersøgelse, og at de retlige myndigheder i medlemsstaterne ikke hidtil har taget noget som helst initiativ. Selvom det forholder sig sådan, at 10 ud af 16 kontrakter om faglig bistand ikke har været genstand for en indkaldelse af tilbud, hvilket har kostet os 170 000 ecu. Og alligevel har Kommissionen uddelegeret sin kompetence til agenturet uden et klart retsgrundlag og uden principbeslutning på området. Den kunne lige så godt have givet carte blanche til de eksterne rådgivere, som både har fungeret som dommer og anklaget.
Mit sigte er ikke at udfærdige et anklageskrift mod Kommissionen, som ofte uretfærdigt - men meget bekvemt, må vi jo indrømme - udpeges til syndebuk for de problemer og misforhold i Fællesskabet, som også skyldes andre. Det er korrekt, at Kommissionen ikke havde og stadig ikke har midlerne til at sikre en korrekt forvaltning af finansieringen af MED-programmerne, der blev iværksat i juli 1992. Men da MED-programmerne blev vedtaget, kunne Kommissionen have krævet, at Rådet stillede tilstrækkelige midler til rådighed i form af menneskelige og økonomiske ressourcer, så de kunne gennemføres, og hvis Rådet nægtede dette, havde den mulighed for at nægte at påtage sig det tunge ansvar for en forvaltning, der uomtvisteligt ville føre til nederlag. Hvorfor udviste den ikke det mod og klarsyn, som man med rette kan forvente af den, når det drejer sig om offentlige midler? Og hvad skal vi gøre nu?
Vi skal naturligvis vedtage min kollegas, hr. Fabra Vallés' betænkning, der, som han selv siger, er et skoleeksempel, men jeg mener, at vi i endnu højere grad skal kræve foranstaltninger og sanktioner - ud over de sædvanlige ord. Det er op til Kommissionen så hurtigt som muligt at formulere forsalg til en reform for at sætte MED-programmerne tilbage på sporet, og det er op til os at vurdere Kommissionen på grundlag af, hvad den gør.

Mulder
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne lykønske ordføreren. Der er efter min mening udført et glimrende stykke arbejde. Det er endnu en gang én af de typiske sager, som gør Parlamentet stor ære, for det er netop op til Europa-Parlamentet også at undersøge den slags sager til bunds.
Jeg vil på Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppes vegne gerne give udtryk for, at den slags hændelser ikke må kaste en skygge over nogen form for hjælpeprogrammer. Disse hjælpeprogrammer er nødvendige i Middelhavsområdet og hvor i verden, det end måtte være. Når der tales om decentralisering, og den er i sig selv heller ikke dårlig, den skal finde sted, så er det altid vigtigt at have en adskillelse af magten her. Dem, der står for udførelsen, må ikke kontrollere sig selv, det skal foretages af et uafhængigt kontor.
Jeg vil også gerne støtte tanken om den sorte liste over kontorer for faglig bistand og de mange navneændringer, som optræder, hvorved det tit forekommer, at kontorer, som foretager undersøgelsen til forberedelse af projektudbuddet, også kan indskrive på det. Alle den slags uklarheder skal efter min mening undgås i fremtiden. Jeg ser da også med stor interesse frem til Kommissionens rapport om seks måneder, så vi endelig kan godkende Kommissionens politik.

Müller
Hr. kommissær Marín, jeg mener, at vi her ikke kun behandler et eksemplarisk, men også et tragisk tilfælde. Tragisk, fordi projekterne som regel er forløbet godt. Et eksempel: I Köln findes der en filmproducent, som opbygger et projekt til en tv- og filmstation i Palæstina. Et superprojekt! Dette projekt er i fare, og dette, det skal siges helt klart, bærer De og hele Kommissionen ansvaret for.
Jeg spurgte Dem flere gange i udvalget, hvordan det kan være, at Kommissionen i mere end tre år lader en sammenblanding af interesser finde sted, uden at der findes en eller anden mulighed for at afsløre det. Hertil svarede De: Jeg kan jo ikke gøre for, hvis en ansat, som begår en fejl i forvaltningen, ikke frivilligt kommer til mig og selv afslører sin fejl. Jeg mener, at De har ret her, men jeg finder det dog påfaldende, at De i Kommissionen åbenbart overhovedet ikke har nogen ide om, hvordan man kan opbygge et kontrolsystem inden for Deres egen forvaltning for at afsløre en sådan praksis. Hvordan skal det egentlig være muligt at gennemføre en kontrol af anvendelsen af midler, når De internt i Kommissionen ikke har nogen mekanismer til i det helt taget at afsløre sådanne horrible fejl? Dette er for mig fortsat det afgørende spørgsmål, helt uafhængigt af, hvem der i de enkelte tilfælde har hvilket ansvar. Dette bærer De ansvaret for, og dette skal der rettes op på!

Dell'Alba
Hr. formand, hr. næstformand Marín, kære kolleger, denne beretning, der utvivlsomt er af stor betydning, kommer efter en lang undersøgelse, der endelig har bragt manglerne ved gennemførelsen af MEDA-programmerne frem i lyset. Jeg ser dog nødig, at man i denne ophidselse glemmer, at det nødvendigt med samme strenghed og omhu at forstå, hvorfor systemet som helhed ikke fungerer. Jeg har altid insisteret, at Kommissionen ikke skulle antage én tjenestemand mere end nødvendigt, og at man skulle kontrollere ansættelserne også i kategori C. Men alle disse programmer, nemlig PHARE, TACIS osv., som man kræver, at Kommissionen skal beskæftige sig med, uddelegeres faktisk til eksterne konsulenter. Det særlige tilfælde, vi behandler her i dag, er følgelig ikke enestående. Jeg spørger derfor mig selv, om øjeblikket ikke er inde til at sige »basta«! Lad os tage dette eksempel som noget forbigående i en praksis, der er drevet for vidt, og som bevirker, at Kommissionen i dag må udbyde, underudbyde og i stadig videre omfang til eksterne virksomheder må betro ikke blot gennemførelsen, men tillige udarbejdelsen af forskellige hvidbøger eller grønbøger.
Det er sandt, at de tjenestemænd, der har begået uregelmæssigheder, skal retsforfølges, og at eventuelle andre uregelmæssigheder skal straffes, men dersom det grundlæggende princip, der er fastlagt ved interne og sædvaneretlige regler, måske endda på økonomisk reguleringsniveau, var det, hvorefter den eller de tjenestemænd, der har med gennemførelsen af disse programmer at gøre, når de fandt det korrekt at overlade ansvaret til de store konsulentvirksomheder eller forvaltningsvirksomheder for de eksterne midler inden for det organ, som senere skulle fastsætte projekterne, idet de fandt denne praksis helt normal i tilfælde af projekter med tredjelande, er det klart, at problemet ligger højere oppe, og det er rigtigt at tage det op. Det forekommer imidlertid, at disse berettigede former for kritik af personer på en vis måde bør føre til en ransagning af vor egen samvittighed. Når vi gør dette, vil vi forstå, at den linje, vi har fulgt i visse projekter, er rigtig, også fordi vi efter min opfattelse ikke giver Kommissionen tilstrækkelige interne menneskelige ressourcer til selv at håndtere denne form for programmer.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, vi står i dag over for en vigtig betænkning; den er vigtig, fordi de forhold, der nævnes, som vedrører Kommissionens brug af budgettets bevillinger til MED-programmerne, er særdeles alvorlige. Jeg er bange for, at ordføreren, hr. Fabra Vallés, har gjort alt for at finde formildende omstændigheder for Kommissionen, og derfor faktisk foreslår os at afholde os fra at udøve en af Parlamentets grundlæggende rettigheder - nemlig kontrollen med en forsvarlig økonomisk forvaltning af Fællesskabets midler.
Forholdene er relativt enkle. Dem har Revisionsretten fortalt om. Kommissionen har valgt at give forvaltningen af MED-programmerne i underleverance til ARTM, agenturet for middelhavsnettene, en sammenslutning, der blev oprettet på dens initiativ. To ud af de fire direktører for denne sammenslutning var ligeledes direktører for to kontorer for faglig bistand, som skulle sikre opfølgningen af MED-programmerne. På denne måde har de fået mere end 60 % af bevillingerne til faglig bistand. På grund af deres dobbeltrolle har de ligeledes kunnet deltage i forhandlinger om kontrakter, der blev indgået med dem selv, i udarbejdelsen af projekter, som Kommissionen efterfølgende pålagde dem at gennemføre, og de har haft adgang til dokumenter, som de aldrig skulle have haft adgang til. Ud af 16 kontrakter om faglig bistand blev 10 tildelt uden indkaldelse af tilbud, og for de seks resterende var tildelingsproceduren meget uregelmæssig og til fordel for de to pågældende kontorer for faglig bistand.
Vi står altså over for en faktisk uddelegering af Kommissionens kompetence til et tredje organ, og der er ikke blot tale om kontrakter om tjenesteydelser; der er tale om en uddelegering, som er sket fuldstændig åbent, og det er det, der er det foruroligende, uden at nogen har sagt noget om disse mange uregelmæssigheder.
Kommissionen, der siden 6. oktober 1995 har haft kendskab til sagen, har ikke systematisk gennemgået alle de kontrakter, der er indgået med de to kontorer. Den er først begyndt på det nu, mere end 1½ år efter, at disse forkastelige forhold blev offentliggjort, og endda har den ikke taget initiativ til disciplinærforanstaltninger eller henvendt sig til de kompetente strafferetlige myndigheder.
Kære hr. Fabra Vallés, i denne sag skal vi tage afstand fra Kommissionens måde at forvalte det decentraliserede samarbejde på. Vi skal nævne, at nogle af Kommissionens tjenestemænd har beriget sig, og at Kommissionen kunne have gjort noget, både direkte og indirekte. Vi skal sige højt og klart, at det ikke kun er Kommissionens troværdighed, der står på spil, men også alle dens arbejdsmetoder for uddelegering af beføjelser, tildeling og indgåelse af kontrakter. Det, der står på spil i dag, er også Parlamentets rolle. Vil vi endnu en gang give afkald på at udføre vor funktion, som vi gjorde i 1992, da vi meddelte Kommissionen decharge, eller vil vi nedsætte et undersøgelsesudvalg, så vi endelig kan kaste et klart lys over denne sag?

Lukas
Hr. formand, betænkningen af hr. Fabra Vallés analyserer på en grundig og entydig måde, hvordan man i forbindelse med Middelhavsprogrammerne har anvendt skattemidlerne ansvarsløst. Men skal være ordføreren taknemlig for hans klare ord og hans klare redegørelse for manglerne på alle niveauer. Det er især beklageligt, at de afgørende fejl i dette tilfælde er begået i Bruxelles, og den omstændighed, at Kommissionens ansvarlige afdeling var udsat for et stort forventnings- og tidspres, kan absolut ikke accepteres som undskyldning. Hvis det var tilfældet, ville der i næsten alle private og offentlige administrationer i dag være fuldstændig dækket over uregelmæssigheder, da tids- og forventningspres er på dagsordenen på det globale marked.
At man på en så dilettantisk og useriøs måde har indladt sig på et så komplekst program, som skulle igangsætte et intensivt samarbejde i hele Middelhavsområdet og immervæk indebærer midler på 78 mio ECU, er ganske enkelt uforståeligt. Der blev etableret et system, som ligefrem har forprogrammeret en sammenblanding af interesser med de bekendte graverende følger. På baggrund af de eklatante mangler bliver dette i og for sig fornuftige program nedvurderet i borgernes øjne. For mange små europæiske skatteydere, som plages af sparepakker, rejser der sig imidlertid også det spørgsmål, om De i det hele taget er på rette vej.
Man kan efter min opfattelse først støtte en genoptagelse af de decentraliserede programmer, når alle mangler fra det første forsøg er fuldstændig afhjulpet og også anklagemyndighed og domstole har gjort deres arbejde.

Dankert
Jeg vil begynde med at sige, at jeg absolut tager afstand fra den bemærkning, hr. Azzolini fremsatte som ordfører for Udvalget om Regionalpolitik, da han sagde, at Revisionsretten ikke må åbenbare den slags ting, at man skal klare det internt med Kommissionen. Hvis vi slår ind på den vej, får man naturligvis aldrig has på den slags problemer. De kan udelukkende løses via den åbenhed og det pres, som følger heraf, og desuden vil jeg heller ikke undervurdere den forebyggende virkning af den slags beretninger fra Revisionsretten.
Jeg vil ikke gå i dybden med de faktiske omstændigheder som gengivet i Fabra Vallés-betænkningen. Jeg synes, det er en glimrende betænkning, der, som fru Wemheuer allerede har angivet, kræver a follow-up , fordi vi langt fra har set enden på den elendighed i så henseende. Men jeg vil fremhæve ét aspekt, som andre og især hr. Dell'Alba allerede har taget op her, nemlig følgende aspekt: Er Kommissionen i stand til at gennemføre sit eget budget? Hvordan skal Kommissionen gøre det? Hvilke mellemmænd har Kommissionen lov at samarbejde med? Kan vi være sikre på, at det sker på rigtig vis? Kort sagt, hele problemet lige fra PHARE over TACIS til strukturfondene. For hvis jeg kaster et blik på Agenda 2000, så ser jeg, at Kommissionen lægger stadig større vægt på decentral gennemførelse. Jeg forstår hvorfor, men samtidig presser følgende spørgsmål sig mere og mere på dér: Kan Kommissionen stadig tage ansvaret for sit eget ansvar? Dér har jeg store, alvorlige spørgsmål at stille.
Det lader til, som fru Müller lige har sagt, at der er kommissionsmedlemmer, som ikke længere har overblik over deres egne embedsmænd inden for generaldirektoratapparatet, hvad de bør have. Allerede dér fungerer kommunikationen altså ikke. For slet ikke at tale om kommunikationen mellem generaldirektoraterne i Bruxelles og omverden. Hvad enten det er inden for eller uden for Den Europæiske Union. Jeg mener, problemet kan sammenlignes med de problemer, en lang række medlemsstater har med gennemførelsen af udviklingssamarbejdet, som generelt også kan karakteriseres som dårligt, simpelthen fordi medlemsstaterne ikke har deres egne folk, deres egne apparater i de lande, hvor udviklingssamarbejdet finder sted, men er afhængige af samarbejde med andre. Og hvis man så oven i købet lægger det samarbejde med andre over til tredjemand og ikke længere udfører det selv, så kan det kun blive indviklet. Jeg mener, at hele det problem, som egentlig aldrig er blevet undersøgt i Den Europæiske Union, men som bliver stadig vigtigere på grund den eksterne bistands omfang og strukturfondenes omfang, at det fortjener nærmere opmærksomhed på et tidspunkt. Kommissionen blev i sin tid etableret som et lovgivningsapparat, ikke som et forvaltningsapparat. Og det forvaltningsproblem bliver et stadig alvorligere og stadig større problem i Den Europæiske Union. Jeg mener, vi som Parlamentet skal foretage nærmere, yderst seriøse undersøgelser dér.

Kellett-Bowman
Hr. formand, denne forhandling kunne i princippet have endt med en kritik af selve eksistensen af MED-politikken. Det er rart at se, at det ikke er sket. Det, der skete, var, at Revisionsretten kom med nogle meget skarpe bemærkninger til Kommissionen næstformand, hr. Marín, og han fandt ud af, at det var relevant at besvare denne kritik og standsede politikkerne med det samme. Hvis nogen af kontrahenterne føler, at han handlede forhastet, kan de altid indbringe et civilt søgsmål for domstolene.
Så vidt jeg husker, stammer alt dette fra det, hr. Santer sagde, da han indtrådte i sit embede. Han sagde, at Kommissionen skulle gøre mindre, men bedre. Jeg er helt klar over, at MED-programmet blev iværksat, før han tiltrådte. Men hvad er der sket? Det blev vedtaget at tildele midler til et udvidet program, og overfladisk set så det ud til, at det var klogt af Kommissionen at dele opgaverne ud i mange forskellige kontrakter. Så kunne den sige: «Dette her er særdeles gennemsigtigt, alle kan se, hvad pengene bruges til«. Men Kommissionen rådede ikke over tilstrækkelig ledelseskapacitet - både kvalitativt og kvantitativt - til at gennemføre disse kontrakter. Der var for mange generaldirektorater indblandet, for mange kontrakter, og der var slet ikke styr på det hele. MEDprogrammet blev til 'MAD'-programmet.
Jeg foreslår Kommissionen, at hr. Marín udviser en smule ydmyghed og accepterer henstillingerne i hr. Fabra Vallés' fortræffelige betænkning. Der findes løsninger på de problemer, der er dukket op, og jeg er sikker på, at de kan findes i denne betænkning. Problemet er, at det er en interimsbetænkning, der gør det muligt at videreføre programmerne. Men der bør stadig foretages yderligere undersøgelser. Det glæder mig, at der er et hul i efterårets dagsorden, så der er plads til endnu en betænkning fra hr. Fabra Vallés. Jeg glæder mig til at se mere af det gode arbejde fra hans hånd.

Viola
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, først og fremmest vil jeg give udtryk for min påskønnelse af hr. Fabras fremragende betænkning, og må jeg sige, ligeledes det fremragende revisionsarbejde, der er udført af Revisionsretten, som jeg håber vil forklare sig med samme klarhed og på samme måde også om de øvrige sektorer, og særlig den, der er betroet udenforstående. Det forekommer mig rent ud sagt svært at tro, at fuskerier og uregelmæssigheder alene foregår inden for MED-programmerne. Når dette er sagt, vil jeg understrege, at disse afsløringer og former for kritik givet ikke må betyde et stop for det decentraliserede samarbejde, der jo også er grundlaget for den nye euro-middelhavspolitik. Den tanke at oprette netværk, der er egnede til at skabe horisontal kontakt mellem de civile samfund og de enkelte erhvervsdrivende, uden at man skal gå igennem de bureaukratiske korridorer i det vertikale samarbejde, har været en fundamental forandring, og den bør bevares som sådan.
Jeg vil ligeledes håbe, at denne debat bliver en lejlighed til med eftertryk at gentage, at der kræves et omsving i euro-middelhavspolitikken, der blandt de skuffende resultater på Malta-konferencen, vanskelighederne ved at iværksætte MEDA-programmerne og blokeringen i næsten to år af MED-programmerne, nu praktisk taget langsomt er ved at gå i stå. Kommissær Marín har derfor gjort vel i at lægge programmerne på is, men jeg håber på, at han efter dette lange stykke tid har løst de organisatoriske problemer og fundet løsninger, der tjener til at sikre gennemsigtighed og effektivitet i forvaltningen. Nu er tid at begynde igen, fordi befolkningerne begynder at få mistanke om, at denne euro-middelhavspolitik alene er en politik, der er blevet bebudet, men aldrig iværksat.

Marín
Hr. formand, på grund af debattens betydning, og fordi Kommissionen mener, at den har samarbejdet eksemplarisk med Europa-Parlamentet og med Budgetkontroludvalget, skal jeg bruge noget tid, også fordi jeg ønsker at annoncere nogle nyheder til forsamlingen.
For det første vil jeg under henvisning til hr. Violas sidste indlæg præcisere følgende: Jeg har sagt det adskillige gange, men det lader ikke til at blive forstået. Jeg ved ikke, om det er med vilje, at man sammenblander de decentraliserede MED-samarbejdsprogrammer med MEDA-programmet, som blev vedtaget på konferencen i Barcelona. Vi taler om noget, der drejer sig om en forordning vedtaget af Ministerrådet den 29. juni 1992, mens MEDA-forordningen blev vedtaget i juli 1996. Derfor kan det ikke være rigtigt, at Parlamentet vedbliver med at sammenblande nogle omstændigheder vedrørende en MED-programmerne fra de tidligere protokoller med resultatet fra konferencen i Barcelona og MEDA-programmet. MEDA-programmet har absolut intet med denne type samarbejde at gøre.
For det andet, hr. Fabra Vallés, mener jeg, at Deres betænkning af mange grunde er eksemplarisk. For det første fordi den kaster lys over dysfunktionerne i forvaltningen af forskellige virksomheder, som vi havde overdraget gennemførelsen af de decentraliserede samarbejdsprogrammer i Middelhavsområdet og af EuropaKommissionens tjenesteydelser. For det andet fordi den afslører manglerne i Fællesskabets juridiske mekanisme, hvad angår den strafferetlige beskyttelse af de økonomiske interesser i Det Europæiske Fællesskab. For det tredje fordi den påpeger den interne indsats, som Europa-Kommissionen stadig bør gøre for at udtænke og etablere advarselssystemer og mekanismer, der gør det muligt at undgå, at de dysfunktioner, som er blevet konstateret i en af udgiftssektorerne - i dette tilfælde MED - bliver gentaget i andre udgiftssektorer, som det har været tilfældet. Og endelig fordi den påpeger, at samarbejdet og den kombinerede indsats fra institutionerne - Revisionsretten, Parlamentet, Kommissionen og Rådet - reelt kan gøre det muligt at gøre fremskridt og nærme sig løsningen på disse problemer, for jeg bilder mig ind, at det, vi alle ønsker, er en løsning på disse problemer.
I forbindelse med det første punkt, nemlig de dysfunktioner, der er blevet konstateret af Revisionsretten, ved De - for jeg har haft lejlighed til at forklare det mange gange, og jeg beklager, at talerne ikke har givet klart udtryk for det - at da Revisionsretten gennem sine revisorer den 6. oktober 1995 underrettede mig om, at man havde opdaget uregelmæssigheder, besluttede jeg to uger senere som en forsigtighedsforanstaltning at suspendere alle kontrakter.
Det første jeg gjorde, da jeg ikke klart kunne se, hvad der foregik, var at suspendere kontrakterne med alle de deraf følgende politiske konsekvenser, som jeg senere vil forklare. I denne operation er de uskyldige blevet straffet med de skyldige, for ét kontor for faglig bistand har begået uregelmæssigheder, mens et andet kontor for faglig bistand - NGO'er, institutioner som udførte et strålende arbejde, det eksempel De påpeger er en af dem - har handlet korrekt. Jeg var godt klar over dette. Men for to år siden - og jeg beklager, at nogle af de implicerede har forladt salen uden at høre dette argument - traf jeg beslutning om at suspendere kontrakterne. Jeg havde intet at skjule. Og jeg må tilføje: Det er bestemt ikke rigtigt, hr. Kellett-Bowman, at Revisionsretten traf beslutningen om at annullere programmerne.
Revisionsretten traf sin beslutning i maj 1996, og næsten et år tidligere havde vi truffet beslutning om at suspendere programmerne og annullere alle de igangværende kontrakter med de implicerede virksomheder. Samtidig bad jeg - som De ved - UCLAF og Kommissionens finanskontrol om at iværksætte en undersøgelse af hele nettet for virkelig at finde ud af, hvad der foregik.
Jeg vil gerne svare hr. Dankert, som er kommet med nogle grundlæggende bemærkninger. Det er rigtigt, at med de nuværende administrative midler er Kommissionen eller kommissærerne ikke i stand til at gennemføre en specifik kontrol med det decentraliserede samarbejde. Det er ingen hemmelighed. Jeg har allerede sagt, at jeg i dette øjeblik ikke er i stand til at fortælle Dem, hvad der sker med de små projekter, som eventuelt er ved at blive gennemført i Peru, Guatemala, Tunesien, Egypten, Cambodia, Filippinerne, Indien eller Pakistan. Jeg ved ikke, om nogen af medlemmerne er i stand til det. Lad mig slå fast: Det drejer sig ikke kun om, hvorvidt det er mit ansvar eller ej. Hvis vi ønsker at samarbejde, må vi finde den rigtige løsning.
Der er en anden oplysning, som jeg endnu en gang skal minde om i denne sal. I betragtning af hvad der var sket den 17. juli 1996, dvs. for præcis et år siden, fremlagde jeg i Kommissionen fire nye kontrakttyper, som har gjort MEDA-kontrakterne skudsikre. Det gjorde vi for et år siden, dvs. sige, hr. Müller, fru Wemheuer, at vi vil komme til bunds i sagen. Det er jeg den første, der er interesseret i. Jeg har intet at bebrejde mig selv, for jeg kommer her til Parlamentet og kan bevise over for Parlamentet, at en stor del af de spørgsmål, som hr. Fabra Vallés med rette rejser, ganske enkelt allerede er blevet løst.
Der er andre spørgsmål, men jeg kan sige, at 80 % af hr. Fabra Vallés' samlede betænkning vedrører beslutninger, som er blevet truffet. Vi mangler at afslutte den administrative undersøgelse. Og hvis De spørger »hvilket problem har den kommissær, som traf beslutningen om at suspendere programmer for to år siden, med at nå til bunds i sagen?«, vil jeg svare, at jeg ikke har noget problem med dette, og at vi vil nå til bunds med alle konsekvenser og på alle områder.
Hvad har Kommissionen gjort?
For det første vil der ikke gå én ecu tabt. Kommissionen har på mit initiativ truffet beslutning om at suspendere og annullere alle programmerne - de fjorten, vi opdagede - og jeg takker hr. Fabra Vallés, fordi han klart har givet udtryk for, hvad det har kostet Kommissionen at afsløre hele nettet, hvor der somme tider var skudt andre navn ind; hvad det har kostet at finde frem til de generaldirektorater, der havde kontrakter uden at vide det, for nogle af kontorerne for faglig bistand er dygtige til at skifte navn. Men vi har dog fundet dem. Alle disse er suspenderet, fastfrosset. Absolut alle. Vi kommer til bunds, og her er jeg lidt forvirret, fru Theato. De kender mig godt, De har bag lukket dør bedt mig være ubøjelig, bedt mig om at udvise total disciplin, om at suspendere kontrakterne, om at forlange beløbene tilbagebetalt. Udmærket, det har jeg så gjort. Og vi kommer til bunds.
Derfor forstår jeg ikke nu - og deraf min forvirring - hvordan man kan beskylde Kommissionen for at have handlet overilet, da vi traf beslutningerne.
Samtidig har vi krævet alle de skyldige beløb tilbagebetalt, og jeg vil give dem listen over sager, som reelt er blevet opdaget, virksomhed for virksomhed.
Jeg påtager mig ansvaret i dag, for på den måde vil jeg i fremtiden kunne bede om forklaringer på visse holdninger.
Man har krævet tilbagebetaling af skyldige beløb fra følgende kontorer for faglig bistand:
«Cité Unie Developpement«. »Cité Unie Developpement« har betalt det skyldige beløb. Sagen er klaret.
«Córdoba City Hold« har fået tildelt to projekter. Denne organisation har gjort opmærksom på et problem med tallene og er villig til at betale 70 % af beløbet. Kommissionen forhandler i øjeblikket for at se, om deres tal eller vores tal er rigtige, men også i tilfældet med Córdoba-projektet har man krævet pengene tilbagebetalt.
Hvad angår »Conseil des Communes et des Régions de l'Europe«, har vi også bedt denne organisation om at betale pengene tilbage. De har fået frist til at svare i denne uge.
Selskaberne ARTM, ISMERI og FERE har enten ikke svaret inden for de fastsatte frister eller tilbageviser Kommissionens krav.
Og jeg kan bekræfte, at vi i sidste uge i overensstemmelse med Kommissionens Generalsekretariat og efter anbefaling fra hr. Fabra Vallés har givet ordre til »mise en demeure « i forbindelse med kontrakterne med disse selskaber.
Hvis de ikke betaler, vil Kommissionen automatisk søge skadesløsholdelse for alle fjorten kontrakter, noget som ifølge vores juridiske tjeneste er tilladt ifølge den nuværende lovgivning.
Dernæst har medlemmerne talt om strafferetligt ansvar. Jeg har sagt det bag lukket dør, og jeg siger det i dag offentligt for at undgå uklarheder med henblik på fremtiden: Kommissionen traf på et tidspunkt beslutning om at indstævne et selskab for retten i sit land, for at domstolene i selskabets land kunne undersøge, om der forelå et strafbart forhold.
Endelig besluttede Kommissionen - og jeg henviser igen til fru Müller - at indlede en administrativ undersøgelse, da rapporten fra UCLAF var afsluttet. Og rapporten fra UCLAF - det har jeg sagt bag lukket dør, og jeg gentager det offentligt - fastslår, at ingen embedsmand har gjort sig skyldig i ulovlig berigelse.
De kan mene, at det er rigtigt, eller at det ikke er rigtigt, men jeg er nødt til at arbejde med objektive oplysninger, og ligesom jeg på basis af objektive oplysninger har truffet beslutning om at indstævne nogle selskaber for retten, kan jeg som kommissær ikke tillade mig at beskylde nogen for ulovlig berigelse uden at have troværdige oplysninger. Det kan jeg ikke, jeg har forklaret det mange gange, og jeg skjuler intet.
Den administrative undersøgelse er i gang. Fællesskabets mekanisme er meget klar. Der har været interne mangler. Og hvordan har vi reageret over for disse, hr. Fabra Vallés?
For det første har generalsekretæren givet samtlige generaldirektører besked om at vedtage regler og træffe sikkerhedsforanstaltninger af bred karakter i hele Kommissionen, for at denne slags sager ikke gentager sig.
Det, vi vil gøre i praksis, er at udstede den skudsikre kontrakttype fra MEDA-programmet fra Barcelona til alle de øvrige generaldirektorater, således at hvis et kontor for faglig bistand begår uregelmæssigheder, vil udbetalingerne straks standse, selskabet vil blive straffet, og penge krævet tilbagebetalt. Her har vi i det mindste en garanti for, at der i de tidligere MED-programmer ikke vil gå en eneste ecu tabt.
For det andet er Kommissionens Generalinspektorat for tjenesteydelser ved at komme med svar - som vi vil forelægge for Dem inden oktober - med hensyn til de generelle mekanismer, som der anmodes om i Deres betænkning. Dette er blandt de 20 % af ting - det anerkender jeg - som mangler at blive gjort.
Dernæst har Kommissionen vedtaget at oprette et »Early Warning System«, således at fra nu af, når man opdager noget unormalt i et hvilket som helst program i det eksterne net, kan alle generaldirektorater af forsigtighedsmæssige årsager suspendere programmerne. Dette er en radikal foranstaltning, men et svar på det, hr. Dankert med rette påpegede. Vi kan ikke gøre det på andre måder: Når oplysningen kommer til den ansvarlige politiker, skal der træffes beslutning om suspension af forsigtighedsmæssige årsager. Derefter skal sagen undersøges. Det er et hårdt system, meget hårdt, men det er uundgåeligt.
Til sidst vil jeg gerne sige følgende. Det er rigtigt, at Kommissionen i forbindelse med igangværende kontrakter med andre generaldirektorater har blokeret alle udbetalinger til alle de selskaber, som afviser en tilbagebetaling. På denne måde vil der - jeg gentager - ikke gå en eneste ecu tabt. Der er givet ordre til at suspendere alle kontrakterne.
Hr. formand, jeg ønsker, at det skal stå klart, at Kommissionen vil komme til bunds i denne sag.
Og jeg kan bekræfte, at Kommissionen har ophævet alle de gældende direkte kontrakter med selskaberne FERE og ISMERI.
Sammen med disse to kontrakter har vi opdaget tre til under et andet navn, der havde tilknytning til andre kontorer for faglig bistand. Under dette navn var der kontorer for faglig bistand, som arbejder korrekt, og dem kunne vi heller ikke skade, så det man har gjort er at suspendere kontrakterne med alt, hvad dette indebærer.
Og til sidst vil jeg komme med følgende udtalelse. Hr. Fabra Vallés og fru Theato, De kan være sikre på, at vi vil bringe orden i denne sag. Endda inden Parlamentet har bedt os handle, har Kommissionen gjort det. Endda inden Revisionsretten kom med sin endelige beslutning, handlede Kommissionen. For Kommissionen er mere end nogen interesseret i, at der kommer en løsning på dette.
Jeg ved én ting: Jeg har intet imod at forsvare beslutninger, som vi har truffet. Det, jeg har noget imod, er at man ikke har forsvaret NGO'erne, institutionerne og de hæderlige kontorer for faglig bistand, som min beslutning har skadet.
Jeg havde ventet indlæg, hvor man havde sagt: «Hr. Marín, De har været meget hård«, «hr. Marín, De traf en overilet og meget streng beslutning, for denne NGO, denne institution, dette kontor for faglig bistand, som arbejder helt korrekt, er blevet skadet«.
Jeg har modtaget breve fra mange NGO'er og institutioner, som har sagt til mig: «Hr. Marín, De har været uretfærdig over for os, for vi arbejdede korrekt og hæderligt, vi gjorde hvad vi skulle, og vi er blevet straffet«. Og mit svar har været: «Det er rigtigt, men jeg var nødt til at finde ud af, hvad der skete«.
Jeg ville have foretrukket, at man havde bekymret sig om de uskyldige, som har lidt under en meget hård beslutning.
Men der skal ikke være tvivl om, at De, hr. Fabra Vallés, inden oktober måned har svar på alt, hvad De har bedt om.

Kellett-Bowman
Hr. formand, jeg beklager, at næstformanden fejlciterede mig. Han antydede, at jeg sagde, at Revisionsretten standsede disse kontrakter. Det vil fremgå af protokollen, at jeg sagde, at Kommissionens næstformand, hr. Marín, ophævede kontrakterne, og at jeg videre sagde, at hvis han handlede for forhastet, kunne kontrahenterne og andre få fastslået deres rettigheder i de civile domstole.

Theato
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne takke hr. næstformand Marín mange gange. Jeg er blot bange for, at der er sneget sig et par misforståelser ind - måske via tolkningen. Det forholder sig ikke således, at vi har krævet, at programmerne suspenderes. Dette er jo Kommissionens opgave under gennemførelsen. Tværtimod har vi konstateret - og det står klart i betænkningen - at Kommissionen har handlet rigtigt, og at det nu må være vor fælles interesse at afdække fejlene, lære af dem og afhjælpe manglerne. Men programmerne skal iværksættes igen. Jeg sagde det også klart i mit indlæg tidligere, måske var der en misforståelse her. I hvert fald vil vi gerne sige tak. Det var en nødvendig forhandling, men det var ikke den endelige. Jeg tror, at begge parter er enige i dette.

Marín
Hr. formand, jeg beder om undskyldning, der må være sket en misforståelse.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Den fælles markedsordning for råtobak
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0214/97) af Rosado Fernandes for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om beretning fra Kommissionen til Rådet om den fælles markedsordning for råtobak (KOM(96)0554 - C4-0057/97).

Rosado Fernandes
Hr. formand, indledningsvis gør jeg opmærksom på, at jeg vil bruge mindre end de fem minutter, jeg har til rådighed, da det røgslør som kommissær Marín har lagt ud, ganske givet har foregrebet debattens retning. Derudover henleder jeg medlemmernes og formandskabets opmærksomhed på, hvad der blev aftalt på formandsmødet i Luxembourg - og dette er ikke et spørgsmål om transparens, men om hæderlighed, for transparens er et udtryk, der anvendes om glas, hæderlighed om mennesker, og hæderligheden kræver i dette tilfælde, at betænkningen som aftalt sættes under afstemning kl. 12.00.
Da jeg påtog mig opgaven, var jeg mig bevidst, at det var en betænkning, som ikke var det rene røg, som nogle af de udtalelser, der er faldet her, men som drejede sig om brandfarlige materier. Jeg påtog mig opgaven ud fra den betragtning, at jeg hermed forsvarer interesserne for 170.000 tobaksavlere - og der er rent faktisk 170.000 - og ikke kun 135.000 tobaksavlere i Europa -, som arbejder på bedrifter på mellem 1, 5 og 2 hektar, hvor de investerer mellem 1.000 og 2.000 arbejdstimer om året. Jeg gad nok vide, hvor mange der her i Europa arbejder 1.0-2.000 timer om året. Disse landmænd udgør et eksempel til efterfølgelse.
Sandheden er, at der rent faktisk, efter hvad nogle af kommissærens udsendinge og ayatollaher har oplyst Budgetudvalget, anvendes en milliard ECU til tobakssektoren. Det er en sandhed, der ikke skal skjules, og som man ikke skal skamme sig over. Jeg er træt af at se på et Europa, som skammer sig over, hvad det gør, som skammer sig over at bruge de penge på personer, som det ikke bruger til bekæmpelse af svig. Jeg ser ikke den samme nidkærhed i bekæmpelsen af bedrageri, i indsatsen for at få indkasseret de milliarder ECU, som unddrages budgettet i moms, lige så lidt som jeg kan se tendenser til en harmonisering af skatteordningerne, som resulterer i et sanktionssystem, som reelt straffer lovovertræderne. I øjeblikket betales lovovertrædelser i Europa til udsalgspris. Hvad man ser i Europa, er en total mangel på etik og samarbejde og sammenspisthed mellem Kommissionen og medlemsstaterne, hvoraf mange end ikke har tilsluttet sig en aftale om harmonisering af straffelovene.
Men når jeg oplever, at man sætter spørgsmålstegn ved en milliard ECU til tobaksproducenterne, harmes jeg. De 170.000 landbrugere har ingen alternative muligheder lige så lidt som de 30.000, der er beskæftiget i den første bearbejdning, og de 84.000, der er beskæftiget i den anden bearbejdning, samt alle de løst ansatte, små landbrugere, som bidrager til at bevare de socio-økonomiske strukturer i meget fattige områder. Og hvis de havde alternative muligheder, ville de blot bringe forstyrrelse i økonomien i de sektorer, de da skulle omstille sig til. Det er en skændsel at bruge sundheden som påskud i denne debat! Jeg minder mine kære kolleger om, at det er mig selv, der skal tage vare på mit helbred, og at jeg ikke har bedt dem om at »tage vare på min sundhed«, et udtryk, der på portugisisk betyder at gennemprygle!
Sandheden er, at der kan registreres en stigende mccarthyisme, importeret fra Amerika, i forfølgelsen af rygere. Det er McCarthy, heksene fra Salem, inkvisitionen om igen! Da den første spanske soldat, Rodrigo de Jerez, vendte tilbage til sit fædreland fra Mexico og blev set i færd med at rulle en aromatisk græsart, som lignede en musket, udbrød en præst, som så ham puste røg ud af næseborene: «Han står i pagt med djævlen!« Og han blev indklaget for inkvisitionen. Vi har her i salen flere arvtagere til denne tankegang. Rygere står i pagt med djævlen, og det samme gør de, der bruger for mange penge på at beskytte arbejdspladser i stedet for at udbetale arbejdsløshedsydelser. Jeg har den modsatte mening og hylder et moralsk princip, som tidligere var gældende i Europa, men som ikke længere respekteres. Vi lægger os på ryggen for amerikanerne. Og i øjeblikket kan det betale sig at være ikke-ryger og at anklage rygerne og virksomhederne for det onde, de ikke har gjort. Det er en god forretning i øjeblikket. Kære venner, hvad der er skrevet er skrevet, og jeg påtager mig ansvaret for det hele, og det er mig en ære at forsvare alle dem, der arbejder i marken og dyrker den, som bidrager til at beskytte miljøet, og som helt sikkert vil kunne bidrage til at opdage tobaksorter, som er mindre skadelige for sundheden, og til at fortsætte bestræbelserne på at forbedre kvaliteten. Med henblik herpå er en omlægning nødvendig.

Hardstaff
Hr. formand, jeg taler på vegne af min kollega, hr. Terry Wynn, for Budgetudvalget, men også for mig selv til støtte for mine ændringsforslag. Desværre er denne forhandling startet meget sent, og hr. Wynn var nødt til at forlade salen.
Til forskel fra de fleste af medlemmerne i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter synes jeg, at Kommissionens forslag er et velkomment skridt i den rigtige retning, nemlig en reform af den fælles markedsordning for tobak. Men den er ikke vidtgående nok. Jeg er dybt uenig i, at tobaksavl ikke adskiller sig fra alle andre landbrugsaktiviteter. Tobak er den eneste landbrugsafgrøde, der støttes økonomisk af EU, og som dræber dem, der forbruger dette produkt, hvis det bruges sådan, som det er hensigten.
I USA tvinger domstolene tobaksfabrikanterne til at tage et økonomisk ansvar for at ødelægge helbredet på dem, der forbruger deres produkter, ja for endog at dræbe dem. EU må sandelig være forsigtig med at lade være med at forpligte sig til at afvikle støtten til tobaksindustrien, når den er fuldt vidende om, at al forskning peger i retning af dens skadelige virkning på brugernes helbred, hvad enten der er tale om passive rygere eller børn, hvis mødre ryger under graviditeten.
Det første råd, læger giver patienter med åndedræts- eller hjerteproblemer, er at holde op med at ryge. Det er naturligvis uacceptabelt at ødelægge levebrødet for tusindvis af tobaksavlere uden hjælp med omstruktureringen. De ændringsforslag, jeg har stillet, omfatter fortsat støtte til landmænd i mål 1- og mål 5b-områder, så de kan skifte over til at dyrke tobaksformer, som til sidst vil kunne konkurrere på markedet uden støtte, og bistand til nye former for landbrug eller andre job i et omfang, der aldrig er set for de hundredtusindvis af minearbejdere, stålarbejdere, fiskere og andre, der i de sidste to årtier er blevet arbejdsløse på grund af omstruktureringer. Dette skal være en solidaritet, som ikke fandtes for de andre arbejdstagere, hvis regeringer hverken måtte eller må støtte disse job i henhold til fællesskabsretten.
Og så til de punkter, som Budgetudvalget har påpeget. Udvalget mener, at den milliard ecu, der er nødvendig til at støtte arbejdstagerne i tobaksområder, kan findes under forskellige poster, for eksempel strukturfondene, EUGFL-Udviklingssektionen, budgetposterne B1 5010 til B1 5012 og en række budgetposter under kapitel B5 32, der har til formål at støtte små og mellemstore virksomheder. Det påpeger også, at fortsat støtte til tobaksindustrien vil pålægge EU's budget en byrde efter udvidelsen, og at der bør gøres noget for at skabt en balance mellem EU's landbrugs- og sundhedspolitik.
Det er meget vigtigt, at EU på nuværende tidspunkt klart giver udtryk for, at den har til hensigt at afvikle støtten helt til dette ødelæggende produkt, hvilket skal være det langsigtede mål med reformen af tobaksmarkedet. Hvordan kan vore børn blive overbevist om de reelle farer ved at ryge, når EU bruger 1 milliard ecu årligt til at hjælpe med til at dyrke tobaksplanter? Jeg beder Dem støtte disse ændringsforslag.

Needle
Hr. formand, når jeg fortæller, at medlemmerne af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse ikke brugte særlig lang tid på at udarbejde sin udtalelse om denne betænkning, er det ikke tegn på manglende interesse eller stærke, kvalificerede, videnskabeligt baserede holdninger, men snarere på, at dette udvalg er konsekvent i sine holdninger. Så jeg vil derfor med beklagelse endnu en gang komme med en forudsigelig, regelmæssigt fremført, kraftig modstand mod EU's støtte til tobaksfremstilling, som deles af medlemmerne fra næsten alle grupper og stater. Det er beklageligt, at Kommissionen ikke deler denne holdning, når det drejer sig om tobak. For mens GD V forsøger at bevare artikel 129 i traktaten om sundhedsbeskyttelse, og handlingsprogrammet for kræft mangler midler, så har GD IV forkastet muligheden for at fjerne ressourcerne fra et produkt, som dræber mennesker, og som Rådet forhåbentlig forbyder at reklamere for til næste år.
Det er en ganske utrolig modsætning, når der hvert år er 1 million EU-borgere, der dør for tidligt på grund af tobaksrelaterede sygdomme. Det betyder mere end 1 000 i dag og mere end 50, mens vi forhandler om denne betænkning. Og det er dødsfald, der så godt som alle kunne undgås. I denne uge lancerede man i London en større regeringssponsoreret kampagne - næsten et korstog - for at afskaffe rygning. EU burde støtte denne kampagne, ikke undergrave den. Der kommer sandsynligvis masser af statistikker, som skal begrunde disse modstridende strategier. Alene dette enorme antal dødsfald - der svarer til årligt at udslette Luxembourgs befolkning - burde være nok til at sikre, at medlemmerne stemmer for ændringsforslag nr. 1 og 10, som medlemmerne fra Miljøudvalget har stillet.
Men gemt væk i betænkningen findes en afskrækkende henvisning til den årlige tobaksproduktion i Polen, der er på 10 000 tons. Så det kan godt være, at fremtiden kommer til at tegne sig noget tåget. Derfor skal vi handle for at støtte landmændene ved en hurtig spredning og et skift til anden produktion, som Revisionsretten foreslog i 1994. Fællesskabsfonden for forskning og oplysning inden for tobak bør styrkes økonomisk og dets mandat udvides, så miljøbeskyttelse bliver prioriteret højere.
Selvfølgelig glæder vi os over tilskyndelsen til frivilligt at ophøre med tobaksfremstilling, men der står ikke ret meget andet i betænkningen, som kunne løse problemerne for de mange og ikke kun de få. Det er på tide, at EU fejer for egen dør, så den kan undgå de mange negative følger af tobaksforbrug.

Fernández Martín
Hr. formand, det er ikke let i dette forum at komme med et indlæg til fordel for tobaksproduktionen, men på vegne af Udvalget om Regionalpolitik, som har udpeget mig som ordfører, vil jeg gerne minde om og understrege nogle kendsgerninger.
Først og fremmest vil gerne sige, at vi støtter beretningen fra Kommissionen og hr. Rosados betænkning. Jeg må minde om, at det ikke er tilfældigt, at de europæiske regioner med tobaksavl for størstedelens vedkommende er regioner under mål 1. Det er regioner med indtægter, der ligger langt under Unionens gennemsnit: Trakien og Makedonien i Grækenland, Puglia og Campania i Italien, Andalusien, Extremadura og De Kanariske Øer i Spanien samt Azorerne i Portugal. Alle disse regioner er blandt de fattigste regioner i Europa, og i mange af disse er tobakken den vigtigste indtægtskilde, og der eksisterer ingen alternativer. Dette er f.eks. tilfældet i Trakien og Makedonien.
Over 80 % af den europæiske tobaksproduktion er koncentreret i disse regioner, som beskæftiger 180.000 personer i direkte landbrugsarbejde og andre 125.000 i den tobaksforarbejdende industri. Alle de europæiske regioner med tobaksavl har høje arbejdsløshedstal. Man kan ikke tale med smukke ord om at støtte den økonomiske og sociale samhørighed til fordel for de fattigste regioner i Europa, og så samtidig i andre politiske sammenhænge går ind for, at disse selvsamme regioner skal straffes.
Derfor støtter vi hr. Rosado Fernández' betænkning og Kommissionens holdning.

Garriga Polledo
Hr. formand, ud fra et budgetkontrolsynspunkt er reformen af den fælles markedsordning acceptabel i indhold og form, og vores udvalg har stemt for og accepteret disse konklusioner.
Vi er enige i, at der er behov for reformen, for den bedste garanti for, at en fælles markedsordning fungerer, er en effektiv kontrol med udgifterne. Derfor insisterer vi på - og det er den vigtigste anke man ud fra et budgetkontrolsynspunkt kan fremsætte mod Kommissionens forslag - at der øjeblikkelig oprettes nationale kontrolagenturer. Disse agenturer, som var udtrykkeligt beskrevet i den tidligere forordning, er ikke blevet oprettet, og på grund af den komplekse administration af kontrollen har de alternative instrumenter, medlemsstaterne har opstillet, ikke fungeret. Derfor beder vi Kommissionen om at tage de nødvendige skridt til, at disse oprettes øjeblikkeligt.
Endelig vil jeg sige, ærede medlemmer, at målet med reformen af den fælles markedsordning og Parlamentets mål må være at sikre overlevelsen af den europæiske tobaksavl ved at forbedre kvaliteten, ved at fremstille en mere konkurrencedygtig og mindre sundhedsskadelig tobak og - naturligvis - ved at sikre en beskyttelse af Fællesskabets skatteyderes interesser.

Fantuzzi
Hr. formand, vor gruppe støtter i det væsentlige hr. Rosado Fernandes' betænkning, men er særlig enig med Kommissionen i dens dokument. Der er forskellige opfattelser i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, men der er dog enighed om, at Kommissionen i denne beretning kommer med gode forslag. Fra reformen i 1992 er der gjort store fremskridt, og man må anerkende, at tobaksdyrkerne har forstået at tilpasse sig den nye situation og overvinde den udfordring, de blev stillet overfor. Det ville være forkert ikke at tage dette til efterretning og ligeledes sige, at det for tobakkens vedkommende, således som man har hørt i disse dage, stadig i 10 år har været det samme, man snakkede om her i salen.
Producenternes problemer er ikke endt. Det ville være en skam, hvis budskabet i dag lød: «Kære producenter, I er brave folk, men tag det nu roligt, fordi ingen forstyrrer jeg mere!« Jeg tror ikke, at dette ville være særlig ansvarligt. Problemerne med kvaliteten og omstruktureringen af sektoren findes stadig. Det springende punkt er, om drivkraften i retning af en mindre utryg fremtid skal styres af argumentet om rygningens skadelighed, et problem, som vi stadig må være på vagt overfor, eller strukturelle overvejelser, der vedrører hele den fælles landbrugspolitik, navnlig politikken for de dårligst stillede områder, hvor netop tobaksdyrkningen koncentrerer sig.
Jeg tror ikke, at det er ved en hidsig indsats mod tobaksdyrkningen, at vi skal løse tobaksmisbrugets svøbe. Dette ville betyde at bevæge sig i den forkerte retning og angribe de svageste og måske kun give de stærkeste en smuk gave, dvs. de fire multinationale tobaksselskaber, der dominerer forbrugsmarkedet i Europa. Producenterne bør derimod vide, at det kun er ved en stærk markedsorientering og en bedre organisationsevne, at de kan gøre sig forhåbninger, og de skal ligeledes vide, at de i stadig mindre grad kan regne med Fællesskabet i de kommende år, fordi dette, om man vil det eller ej, er den naturlige udvikling inden for hele den fælles landbrugspolitik. Vi må hjælpe dem til at forstå og gøre dette.
Men jeg tror, hr. kommissær, at situationen snart vil blive bedre for tobakken, beskæftigelsen og vor livskvalitet, dersom vi får en ny landbrugspolitik i Fællesskabet. Dersom vi allerede i dag havde en solid landbrugspolitik i Fællesskabet, ville en stor del af vejen allerede være gennemløbet, også for tobaksdyrkerne.
Vi ved, hr. kommissær, hvor stærk Deres tro er på landbrugspolitikkens fremtid. Vi håber, at indordningen af den under EUGFL, garantisektoren, således som De sagde i går, ikke er tegn på en alt for stor indordning af landbrugspolitikken under den gamle fælles landbrugspolitik, som vi ønsker at ændre. I modsat fald vil der virkelig på trods af vore ønsker blive tale om hårde tider for vore tobaksdyrkere.

Redondo Jiménez
Hr. formand, jeg vil gerne komme med nogle indlysende bemærkninger, som medlemmerne - netop fordi de er så indlysende - bør tage med i betragtning, når der skal stemmes.
Vi taler om tobaksproduktionen, som udgør 5 % af verdensproduktionen, som i øjeblikket giver direkte beskæftigelse til 170.000 mennesker og tegner sig for 135.000 arbejdspladser i forarbejdningsindustrien. Det vil sige, at vi taler om mere end 300.000 arbejdspladser, hvilket ifølge hvad der bliver givet udtryk for her i forsamlingen betyder 1 mia. ecu.
Dette er en af Fællesskabets rentable politikker. Vi vil ikke nedlægge 300.000 arbejdspladser, som vi én gang har skabt, for at se, om vi er i stand til at skabe dem igen, når vi nedlægger denne avl, hvorved vi, som hr. Fantuzzi netop har understreget, giver adgang til de herrer, som styrer forarbejdningen. Vi har ingen væsentlige alternativer at tilbyde vores tobaksavlere, navnlig ikke dem fra de fattigste regioner, som andre medlemmer netop har påpeget. Selv om jeg ikke agter at opbruge min tid for at gøre debatten mere smidig, mener jeg, at vi står over for et acceptabelt forslag fra Kommissionen. Vi skal forbedre det og korrigere det på nogle områder vedrørende kontrollen og udformningen. Vi ønsker også, at Kommissionen forklarer os, hvordan man bruger forskningsfonden, for selv om vi ikke er imod, at den skal øges, vil vi gerne vide, hvordan den bruges, for at se om der eventuelt er brug for mere end de 2 %.
Vi ønsker ikke, at man med dette forslag straffer os med at skulle skabe 300.000 arbejdspladser, som vi allerede har skabt, og som koster Fællesskabet et anseeligt beløb, som jeg anser for fuldt ud berettiget, i og med det på den anden side - som det er blevet sagt udmærket - gavner de fire multinationale selskaber, som styrer denne handel.

Santini
Hr. formand, jeg giver afkald på mere end halvdelen af min taletid for at fremme formiddagens afstemning. Som jeg tidligere har nævnt, vil hele reformen, dersom vi ikke stemmer i dag, blive udskudt til efter 1998 til stor skade for producenterne. I øvrigt er betænkningen ganske klar, og ordføreren, hr. Fernandes har redegjort godt for denne.
Jeg vil blot tilføje, at en afskaffelse af tobaksproduktionen i Europa vil være et formeligt økonomisk og socialt harakiri , idet den ikke ville nedbringe skaren af rygere med så meget som én, idet de følgelig, således som det er blevet understreget, med stor fornøjelse ville købe cigaretter fra de udenlandske, særlig amerikanske multinationale selskaber.
Lad os huske på beskæftigelsesproblemet. Der er ikke blot 300.000 beskæftigede, men 1.420.000 beskæftigede med det direkte arbejde og arbejde i forbindelse hermed. Der er tale om 11 % i Grækenland og 9 % i Italien. De 80 % er kvinder, og alt dette foregår i områder, der anses for dårligt stillede, lad os huske på det.
Og at forbyde tobak for at forbyde rygning og bekæmpe lungekræft ville jo være det samme som at forbyde vindyrkning for at bekæmpe alkoholismen, ikke længere at avle svin, fordi de indeholder kolesterol, der giver blodpropper, og, om De tillader mig til slut at drage en endnu stærkere sammenligning, ikke længere at avle børn for at bekæmpe pædofili!

Mulder
Hr. formand, der er allerede sagt meget, som jeg også gerne ville sige. Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe mener, at tobaksavlen er en meget betydningsfuld landbrugsaktivitet i en lang række lande i Den Europæiske Union. Denne landbrugsaktivitet er der i øjeblikket kun meget få alternativer til. Den skaber også enormt megen beskæftigelse. Der er således ingen mening i på kort sigt at afskaffe denne tobaksavl, så skulle vi blot importere fra andre lande, og det får Europa absolut intet ud af.
Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe kan i store træk støtte Kommissionens forslag. Vi mener frem for alt, at der skal lægges mere vægt på avlens kvalitet, og naturligvis skal vi producere mere til markedet. Det gælder for alle andre landbrugssektorer. Det må også gælde for tobaksavlen. Tobak af høj kvalitet etcetera, og mindst mulig støtte til den. Naturligvis hersker der også i Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe megen bekymring over rygningens følger for sundheden. Der hersker overhovedet ingen tvivl om, at rygning er skadelig for folks sundhed. Lad det være sagt endnu en gang, at det må Kommissionen tænke på ved politikkens gennemførelse, der skal avles tobak med vægt på de sorter, som indeholder mindre nikotin, så landbrugerne også i den henseende producerer det, markedet kræver, og som er i folkesundhedens interesse.

Ephremidis
Hr. formand, endnu en gang fortsætter hetzen mod tobaksproduktionen. Det er denne ånd og denne mentalitet, der gennemsyrer Kommissionens forslag om en omstrukturering af den fælles markedsordning for råtobak. Desværre foretager hr. Fernandes' betænkning kun nogle få og små forbedringer og går slet ikke så vidt, som den burde.
Siden 1992, hvor vi fik de første foranstaltninger mod tobaksproduktionen, er denne blevet reduceret med 31 % og producenterne med 7 %. Det betyder tab af arbejdspladser, arbejdspladser, som ikke kan erstattes, fordi den, der lukker dem, ikke bekymrer sig om, hvad arbejdstagerne skal foretage sig bagefter - de rammes af arbejdsløshed, sult og social udstødelse.
Desuden vil jeg sige, at hvert kilo, den europæiske tobaksproduktion reduceres med, erstattes af tobaksindustriens multinationale kartellers mange importerede kilo fra tredjelande, og sådan bekæmper man ikke rygning. Hvis den såkaldte anti-rygekampagne ikke er naiv, er den tåbelig. Men den er hverken det ene eller det andet; den tjener et formål. Den skal hjælpe de store multinationale tobaksmonopoler med at importere billig tobak af dårligste kvalitet fra tredjelande, med at købe markedet og mangedoble fortjenesten. Så det er tåbeligt og forbryderisk, hvad man gør for denne spekulation.
Bortset fra dette har Fernandes-betænkningen visse positive punkter, og jeg kan acceptere denne - der er i øvrigt også stillet relevante ændringsforslag efter forhandlingen i udvalget - f.eks. om oprettelsen af en brancheoverskridende institution, der skal kontrollere tobakkens kvalitetsklasse osv. Jeg mener, det var bedre, hvis det var en statslig institution, den ville have større garanti og mere erfaring og videnskabelig baggrund, som det har vist sig med en lignende organisation i Grækenland. Og til sidst: i stedet for nedskæringer af budgettet skal det forhøjes, så der afsættes midler til forskning på tobaksområdet, der kan forbedre kvaliteten...
(Formanden afbrød taleren)

Holm
Hr. formand, EU's tobakspolitik er fuld af dobbeltmoral og, rent ud sagt, hykleri. Vel vidende, hvad tobakken er skyld i, når det gælder antallet af kræftdødsfald - Kommissionen siger selv, at der hvert år dør omkring en halv million mennesker i EU på grund af tobakken - drøfter vi, hvor meget tobaksavlen skal have i tilskud. EU har endog et program til bekæmpelse af kræft forårsaget af tobak. Det kalder jeg dobbeltmoral! Der er nemlig tale om store tilskud, 1.000 mio ecu årligt, mens det program, der skal forhindre kræft på grund af tobak, får 10 mio ecu.
Kan dette bero på en bestemt faktor, nemlig at sundhedsudgifterne i EU's medlemsstater betales af medlemsstaterne selv, mens EU's landbrugspolitik og tobaksstøtten udgår fra EU? Man taber helhedssynet: Man støtter tobaksavl samtidig med, at hospitalerne må tage sig af tobaksskaderne med store sygehusudgifter til følge.
Dette er det nu på tide at gøre noget ved. En øjeblikkelig indstilling af tilskuddene er ikke det mest realistiske. Det gælder om at udfase dem og have omstillingsprogrammer, der gør det muligt at gå over til andre aktiviteter. Det drejer sig ikke om at forarme landdistrikterne. Vi ønsker, og skal have, levende landdistrikter. Det gælder i stedet om at have en logisk og konsekvent politik. I en sådan indgår tobaksstøtte ikke.
Landbrugsudvalget har efter min mening kun taget hensyn til tobaksavlerne og forarbejdningsindustrien, mens sundhedsaspekterne, som Miljøudvalget ganske rigtigt påpeger, glimrer ved deres fravær. Derfor bør man stemme for nogle af de forslag, der opererer med et omstillingsprogram, f.eks. ændringsforslagene fra fru Hardstaff, hr. Wynn og hr. Wibe.

Barthet-Mayer
Hr. formand, for ikke at bidrage til den eksisterende tågesnak synes jeg, at vi skal skelne mellem de argumenter, der vedrører offentlighedens sundhed, og dem, der vedrører produktionen, som er levebrød for 150 000 europæiske producenter.
Tobaksindustrien køber sine råvarer på verdensmarkedet, og det, Europa ikke selv fremstiller i mængde eller kvalitet, købes uden for Den Europæiske Union. Jeg er enig i, at vi skal reducere overforbruget af tobak, men det er hyklerisk og uhensigtsmæssigt at tro, at en afskaffelse af produktionen i Den Europæiske Union fører til, at folk holder op med at ryge, for det er jo de frie forbrugere, der skal påvirkes.
Tobakskulturen skal sammenlignes med en særlig form for grøntsagsdyrkning, og alt for hastige omlægninger vil få katastrofale følger for sektoren. Hvis alternative kulturer på sigt kan træde i stedet for tobakken, skal vi kompensere både indtægts- og aktivitetsmæssigt. Men kan man gøre det med et landbrugsbudget, der konstant bliver mindre? Den fornuftigste løsning er at reformere markedsordningen, sådan at vi fastholder indtægts- og aktivitetsniveau og ændrer præmierne, alt i mens vi søger at sikre kvaliteten.
Jeg ryger ikke, men jeg har forstået, at god tobak kan nydes lige som en god vin. Af disse årsager støtter vi vor kollegas, hr. Rosado Fernandes', betænkning, og i forbifarten vil jeg lykønske ham med hans europæiske ånd, for han kommer fra Sydeuropa, men har tænkt på de nordeuropæiske producenter og på, at de skal have samme præmier som før 1993.

Souchet
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske vor kollega, hr. Rosado Fernandes, med hans fortræffelige betænkning, som meget klart gør rede før, hvordan situationen er for tobakskulturen i Europa, og som med rette tager afstand fra Kommissionens grundløse og forkerte argumenter i dens beretning.
Vi stemmer for forslaget til beslutning, således som ordføreren har præsenteret det, og det er vedtaget i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter. Personligt stemmer jeg ikke for nogen af de ændringsforslag, der sigter mod at ændre denne beslutning, for under dække af at ville beskytte forbrugernes sundhed har de fleste som eneste reelle mål at svække den europæiske tobaksproduktion til fordel for tobak og cigaretter, der importeres fra USA.
Vor gruppe har bedt om en delt afstemning om betragtning A. I den oprindelige tekst skulle tobaksavl foretages »i særdeles ugunstigt stillede mål 1-områder«. Vi ønsker at slette ordene »særdeles« og »mål 2« i denne betragtning, for der findes områder, hvor man fremstiller tobak, som falder under mål 5b, ugunstigt stillede områder. Jeg beder derfor ordføreren om at støtte dette forslag.
Kommissionens dokument er opbygget over to præmisser, som ikke har et relevant grundlag. For det første foreslår Kommissionen, at en reduktion af Europas tobaksproduktion kan være til gavn for den offentlige sundhed. Jeg vil gerne minde om, at Den Europæiske Union er nettoimportør af tobak, og at enhver reduktion af europæisk tobaksproduktion med det samme vil blive opvejet gennem en importstigning fra tredjelande.
Kommissionens anden præmis er at foreslå en ændring af støttemetoden under den fælles markedsordning for tobak, hvilket skulle begrundes med, at europæisk tobak er af dårlig kvalitet. Jeg vil erindre om, at de aromatiske tobakker, der produceres i Grækenland, sælges i store mængder på det internationale marked. I Frankrig fremstilles der i dag tobak af fortrinlig kvalitet takket være udviklingen af en dynamik mellem producenter, forarbejdningsindustri og distributører, som ønsker at sælge sorter med lavt nikotinindhold og at indføre kvalitetskrav, der er tilpasset markedets udvikling.
Hvis markedsordningen for tobak skal fungere ordentligt, er det vigtigt at udvikle en stærk tværfaglig struktur, der kan måle sig med visse store multinationale virksomheders enorme vægt, både i forbindelse med definitionen af udbudsmaterialets afsnit om kvalitetskriterier og med prisfastsættelsen, så vi undgår de negative følger af overdreven koncentration.
Det er nødvendigt at bevare arbejdspladserne i en underskudsgivende landbrugssektor, og det kan ikke accepteres at sænke støtten til den europæiske tobaksindustri, før vi er blevet selvforsynende.

Parigi
Hr. formand, af tidsmæssige grunde vil jeg begrænse mig til en betragtning i telegramstil vedrørende hykleriet fra mange multinationale amerikanske selskabers side, når de foregiver at ville forsvare forbrugernes sundhed. USA burde i stedet for at føre denne hykleriske kampagne tænke på at afskaffe de mange elektriske stole, der findes overalt på deres område!
Jeg kan tiltræde hr. Rosado Fernandes' betænkning.

Lambraki
Hr. formand, for at gøre det ganske kort er vi enige i Kommissionens konstateringer med hensyn til tobaksproduktionens betydning for visse områder, men uenige i dens forslag, som er i direkte modstrid med konstateringerne. Kommissionens forslag om overtagelse af kvoterne vil resultere i økonomisk sammenbrud i store områder, øget arbejdsløshed og affolkning af landområderne. Hvad angår midlerne til forskning og oplysning, er vi enige i, at der skal afsættes penge hertil, men på betingelse af, at disse midler også kommer til at omfatte andre farlige og skadelige produkter, såsom alkohol, fedtstoffer, hormoner og oksekød, især nu hvor kogalskaben er en meget aktuel fare for forbrugeren. Og naturligvis går vi ind for, at de store tobaksvirksomheder også deltager.
Til dem, der tror, at man vil afskaffe rygning ved at afskaffe tobaksproduktionen i EU, vil vi sige, at dette ikke er tilfældet; det vil kun ske, hvis vi får et forbud mod import af tobak fra billige lande og et forbud mod tobaksvirksomheder. Først da vil rygning kunne afskaffes.

Cunha
Hr. formand, jeg tilslutter mig generelt de i Kommissionens forslag indeholdte mål om at forbedre kvaliteten og gøre forvaltningen af kvoterne mere fleksibel. Det er mig imidlertid magtpåliggende at gøre de medlemmer, der er kritisk indstillet til tobaksavl i Europa, opmærksom på tre ting. For det første anmoder jeg dem om nøje at overveje, hvad 300.000 arbejdspladser i denne sektor betyder i et Europa, hvis mest dramatiske problem er arbejdsløsheden. For det andet at de indser, at tobaksforbruget ikke afhænger af landbrugspolitikken for tobakssektoren; hvis vi reducerer den europæiske produktion, som kun udgør en tredjedel af forbruget, ville det blot resultere i en tilsvarende import, formodentlig fra USA. For det tredje kan en omstrukturering af en landbrugssektor som tobaksavl ikke gennemføres fra det ene øjeblik til det andet, det er en meget langvarig og vanskelig proces, og derfor er det urealistisk at tro, at en reduktion af støtten ville bidrage til at fremskynde en sådan omstrukturering.
Afslutningsvis vil jeg gerne takke hr. Rosado Fernandes for hans fremragende betænkning.

Daskalaki
Hr. formand, jeg vil gerne sige tre ting, og jeg behøver slet ikke bruge et helt minut. Rosado Fernandes' betænkning går i den rigtige retning, for den dækker hele tobaksspektret og glemmer ikke tobaksproducenterne. Som det er blevet sagt utallige gange, bruger Kommissionens beretning blot den offentlige sundhed som påskud for at tjene og beskytte de internationale tobakskarteller. Den tredje ting er, at alle dem, der har talt om alternative afgrøder, for det første ikke har problemet i deres eget land og for det andet aldrig i deres liv har set en tobaksmark. Det er ikke alle steder, der er mulighed for alternative afgrøder. Man behøver blot tage til det nordlige Grækenland og se de bjergskråninger og klippeområder, hvor der dyrkes tobak.

Vallvé
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske hr. Rosado Fernández med hans betænkning, og i forbindelse med den tobaksavl, der finder sted i regionerne under mål 1 - de fattige regioner i Den Europæiske Union - vil jeg gerne sige, at vi ikke skal tale demagogisk om en erstatning af denne avl.
Det drejer sig ikke om at erstatte nogle tobaksafgrøder med andre afgrøder, men om at give den arbejdskraft, der i øjeblikket er beskæftiget i tobaksdyrknigen, arbejde inden for en anden form for økonomisk virksomhed, som giver indtægter dér, hvor virksomheden findes, og ikke i udkanten af byområderne.

Kaklamanis
Hr. formand, jeg vil gerne rose hr. Rosado Fernandes for hans betænkning. Det er en betænkning, der på ærlig vis forsøger at imødegå problemet med de europæiske tobaksproducenter, set ud fra den europæiske borgers synsvinkel. Desværre forsøger Kommissionen og Rådet at give billedet en anden drejning, nemlig at der er et modsætningsforhold mellem at give penge til en anti-rygekampagne, samtidig med at man støtter tobaksproducenterne, som der er ca. 150.000 af i Den Europæiske Union. Dette modsætningsforhold er imidlertid kunstigt skabt og indgår blot i bestræbelserne på - uanset hvad hr. Santer sagde her i går - at trække midler ud af Den Europæiske Union og landbrugsbudgettet for i stedet for at bruge pengene til udvidelsen. For hvis vi virkelig ønsker at begrænse rygningen i Den Europæiske Union, må vi først og fremmest lukke de fabrikker, der fremstiller cigaretter. Men cigaretfabrikkerne vil køre videre, og der vil fortsat komme tobak til Den Europæiske Union, som vi køber fra tredjelande. Det er således ikke for at beskytte den europæiske borger, men for at spare penge, som man så vil bruge til udvidelsen.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg er én af dem, der ønsker at se en ende på modsætningen mellem sundheds- og landbrugspolitikken. Hvor længe endnu skal vi forgæves forsøge at forklare borgerne, at der dagligt dør gennemsnitlig 1.400 europæere som følge af rygning og gives 30.000 ecu til bekæmpelse af rygning, og at der samtidig hver dag pumpes omkring 2, 5 millioner ecu i den europæiske tobaksavl?
Hr. kommissær, hr. formand, kære kolleger, vi må nu tage tyren ved hornene. På langt sigt skal støtten til tobaksavlen afskaffes. Vi skal gøre den målsætning klar for producenterne nu, og på kort sigt via direkte indkomststøtte stimulere dem til at søge alternative dyrkningsmuligheder.
Jeg deler ikke Kommissionens pessimisme med hensyn til omstillingsmulighederne. Desuden frygter jeg, at vi om ti år fører akkurat samme forhandling, hvis tobakspræmierne fra nu af skal bruges til at forbedre tobakkens kvalitet. Vores indflydelse i dette spørgsmål er desværre ringe. Det forbliver imidlertid vores pligt som politikere at plædere for fornuftig anvendelse af de offentlige midler.

Virgin
Hr. formand, Kommissionen har fremsat et forslag om visse ændringer vedrørende tobaksavlen. Men jeg mener ikke at dette forslag forholder sig til den langsigtede politik på dette område. Miljøudvalget påpeger i sin udtalelse til Landbrugsudvalget, at det er hensigtsmæssigt på længere sigt at udfase støtten til tobaksavlen. Jeg deler denne opfattelse.
Jeg synes, det er forkert at yde en meget stor støtte til denne avl inden for rammerne af landbrugspolitikken. Landbrugspolitikkens oprindelige formål var jo at sikre Den Europæiske Unions levnedsmiddelforsyninger; tobakssektoren falder jo klart uden for denne målsætning.
De områder, hvor der dyrkes tobak, ligger i regioner, der modtager regionalpolitisk støtte. Det er derfor bedre at stimulere en overgang til anden avl ved hjælp af denne form for støtte. På længere sigt ville en gradvis udfasning sikkert også være positiv for erhvervsstrukturen i dyrkningsområderne. Også Budgetudvalgets opfattelse mener jeg fortjener al mulig støtte.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, Kommissionen er enig i, at gradvis omlægning vil være en meget alvorlig sag for de regioner, der har store økonomiske problemer, og det vil ikke indvirke på tobaksforbruget. Derfor er målet med reformen at øge markedsværdien af den tobak, der fremstilles i Unionen.
For at nå dette mål er der tre forhold - ændringer af præmierne, fleksible kvoter og intervention i form af tilbagekøb fra sektoren. Vedrørende ændringer af præmierne er markedsprisen nøglen. Den afspejler selvfølgelig ikke altid kvaliteten, men der findes ikke nogen bedre måde at nå dette mål på. Vedrørende fleksible kvoteoverførsler og intervention i form af tilbagekøb fra sektoren bør der gøres alt for at fremme overførsler af kvoter fra lavkvalitetstil højkvalitetssorter, og den enkelte landmand bør have mulighed for at overføre sine kvoter til andre landmænd. Desuden kan der indføres en national reserve for at lette tilpasningen og adgangen til produktionskvoterne.
Målet med disse foranstaltninger er at øge kvaliteten af den fremstillede tobak. Men vi erkender, at nogle landmænd måske ikke kan gøre det, og det er denne målgruppe, vi tilbyder et sikkerhedsnet i form af kvotetilbagekøb eller lokale landbrugsudviklingsplaner. Jeg vil se på, hvordan man kan hindre, at disse foranstaltninger nedsætter produktionen af kvalitetssorter - det er nemlig ikke vort mål - og sikre, at dette er den sidste mulighed for de landmænd, som ikke kan forbedre kvaliteten.
Det er hovedpunkterne i Kommissionens hensigt med disse forslag, som jeg anbefaler Parlamentet.

Pasty
Hr. formand, jeg skal fatte mig i korthed. Det glæder mig, at forhandlingen har kunnet gennemføres til tiden. Da der er tale om en vigtig betænkning, vil jeg gerne have, at der kan stemmes om den i morgen formiddag. På vegne af min gruppe foreslår jeg derfor, at der stemmes om hr. Raul Rosado Fernandes' betænkning efter afstemningen om de lovgivningsmæssige betænkninger, det vil sige betænkningen af hr. Argyros, og før initiativbetænkningerne.

Rosado Fernandes
Hr. formand, blot for at udtrykke min tilslutning til hr. Pastys udtalelse. Da det drejer sig om et brændende spørgsmål, for hvilket der påhviler Europa-Parlamentets medlemmer et stort ansvar, vil det være sørgeligt, om min betænkning bliver sat under afstemning ud på aftenen eller i morgen tidlig, når der ikke er nogen til stede.

Afstemning
Pasty
Hr. formand, da De har overtaget forsædet, vil jeg erindre om, at jeg efter forhandlingen om hr. Raul Rosado Fernandes' betænkning bad om, at der på grund af dens store betydning stemmes om denne betænkning efter afstemningen om hr. Argyros' betænkning, det vil sige efter de lovgivningsmæssige betænkninger og før initiativbetænkningerne. Det er for øvrigt også en lovgivningsmæssig betænkning.
Jeg vil gerne have, at vi stemmer om dette forslag.

Formanden
Hvis der ikke er indsigelser, kan jeg acceptere Deres forslag.
Er der indsigelser?
(Formanden konstaterede, at der ikke var indsigelser mod dette forslag.)

Wynn
Hr. formand, til forretningsordenens artikel 9, stk. 1, vedrørende bilag 1, artikel 4, hvor det hedder, at »medlemmerne, for så vidt angår afgivelse af oplysninger om formueforhold, (er) underkastet lovgivningen i den medlemsstat, hvor de er valgt.« Da vi skal til at stemme om betænkningen af Tillich, synes jeg, at de medlemmer, som modtager EUGFL-midler, skal sikre, at de erklærer deres økonomiske interesse og afholder sig fra at stemme. Hvis der hersker forvirring her, vil jeg i det mindste bede om en forklaring, så vi undgår sådan en situation for fremtiden.

Formanden
Det er et lidt vanskeligt spørgsmål. Min første reaktion er, at bestemmelsen gælder, men jeg skal sørge for, at spørgsmålet bliver undersøgt nærmere.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Read
Hr. formand, jeg vil spørge, om ordføreren kan acceptere et mundtligt ændringsforslag til dette ændringsforslag. Den sidste sætning bør lyde som følger: «opfordrer Kommissionen til i bilag V at indføje en henvisning ikke blot til landene, men også til territorierne.« Hvis ordføreren kan acceptere dette forslag, kan min gruppe stemme for det.

Van Velzen, Wim
Hr. formand, jeg beklager, at jeg desværre ikke kan acceptere det, fordi det nemlig ikke løser det virkelige problem. Jeg foreslår altså, og jeg håber, forsamlingen følger mig, at man stemmer for mit ændringsforslag.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Fantuzzi
Hr. formand, vedrørende punkt 8 i ændringsforslag 6, spørger jeg, om ordføreren er enig i at betragte det som et tillæg til, og ikke som trædende i stedet for punkt 8.

Formanden
Hr. Fantuzzi, det er hr. Collins, der skal anmode om dette.

Collins, Kenneth
Jeg ville næsten være glad, hvis det blev tilføjet. Det ville endog særdeles venligt af ordføreren at acceptere det.

Rosado Fernandes
Det er lidt vanskeligt, fordi vi allerede har stemt, så det er for sent. Jeg er ikke enig, men jeg vil lade det være op til mine kolleger.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Van der Waal
I budgetproceduren for landbrugsudgifterne indtager ad hoc-proceduren en væsentlig plads. Det er derfor af stor betydning, at ønskerne fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter integreres mest muligt i Europa-Parlamentets delegations mandat til drøftelserne med Rådet. Det er da også positivt, at hr. Mulders to ændringsforslag blev vedtaget. Alligevel stemte jeg i den sidste ende mod Tillich-betænkningen. Og det af følgende grunde.
Allerførst beklager jeg, at forslaget fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om at give 1998-budgettet décharge ved at udskyde betalingen for olieholdige frø ikke blev vedtaget. Jeg forudser store problemer med den af ordføreren foreslåede finansiering af Rådets beslutning vedrørende landbrugspriserne. Den ufuldstændige udnyttelse af bevillingerne på de særlige budgetposter i de forløbne tre år finder jeg et yderst svagt grundlag for reduktion af bevillingerne til næste år. Også forslaget om at oprette en reserve på 329 millioner afviser jeg. Det må da være klart, at der ikke er plads til en landbrugsreserve inden for den nuværende snævre budgetramme.
I øvrigt forekommer Europa-Parlamentets vedvarende kritik af Kommissionens overslag over landbrugsudgifterne mig noget mærkværdig. Af Brinkhorst/Fabra Vallés-betænkningen om tillægs- og ændringsbudget nr. 1 for 97 fremgår det, at udnyttelsesgraden inden for landbrugskategorien i 1996 lå betydeligt højere end i de kategorier, hvor Europa-Parlamentet har det sidste ord, så som indenrigs- og udenrigspolitik. Ville det derfor ikke være fornuftigere lige at se kritisk på bevillingernes størrelse i disse sidste kategorier?
For det andet går jeg imod ordførerens forslag om igen at tage forskellen mellem obligatoriske og ikke-obligatoriske udgifter op til forhandling. Det hævdes ofte, at landbrugsudgifterne unddrages enhver form for demokratisk kontrol. Det kan der fremføres ganske mange indvendinger imod. Jeg henviser blot til Europa-Parlamentets mulighed for at stille ændringsforslag til landbrugsbudgettet. Hvis det ikke fører til forhøjelse af budgettet, kræves der kvalificeret flertal i Rådet for at forkaste dem. Rådet er også under pres fra de nationale parlamenters side. De nationale parlamenter afviser kategorisk en forhøjelse af loftet over de egne indtægter. Blandt andet derigennem er perioden med uhæmmet vækst i landbrugsudgifterne definitivt slut.
Betænkning af Brinkhorst og Fabra Valles (A4-0232/97)
Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Undertegnede har undladt at stemme. Det er ikke fordi, vi finder den indsats, der ydes på de områder, som betænkningen behandler, ligegyldig. Men vi mener, at man burde have udfoldet større bestræbelser for at undersøge, om personaleudvidelserne ikke kunne være opnået ved hjælp af omprioriteringer inden for Kommissionen eksisterende personale.
De tre områder, hvor de nye stillinger foreslås oprettet, er netop områder, på hvilke EU-systemet selv har bidraget til problemernes opståen. De 35 stillinger, der skal oprettes i GD XXIV med henblik på koordineringen af de videnskabelige komitéers arbejde i forbindelse med BSE-krisen, er et resultat af en grundlæggende forkert landbrugspolitik, som har betydet, at dyr først og fremmest er blevet sidestillet med varer.
Stillingerne med henblik på bedrageribekæmpelse har baggrund i programmer, som EU selv har skabt: PHARE, TACIS, MEDA og ECHO. De nye stillinger i Revisionsretten har til dels med de samme problemer at gøre.
Den Europæiske Unions iboende modsætninger vil også i fremtiden give anledning til problemer, som vil kræve foranstaltninger, der skal rette op på Unionens egne fejltagelser. Blot at oprette nye stillinger risikerer imidlertid at gøre EU-bureaukratiet selvgenererende.
Betænkning af Mouskouri (A4-0237/97)
Caudron
Vi er meget engagerede i kampen for bøger og udbredelsen af litteratur, og derfor bifalder vi Ariane-programmet.
V har haft mange undertiden vanskelige, men altid konstruktive forhandlinger med Kommissionen og Rådet, og jeg vil gerne takke vore repræsentanter, ordføreren og hele Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier.
Vi har netop afsluttet forligsproceduren og vi vedtager det fælles projekt. Som mange andre her i salen beklager jeg imidlertid den lave bevilling, der i sidste instans er tildelt programmet.
Nogle siger måske, at det da altid er en begyndelse, men den kunne og burde have været større. Lad os håbe, at Europas borgere kan gøre god brug deraf og overbevise Rådet om, at 7 mio ecu bestemt er for lidt!

Kirsten Jensen, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt ja til Mouskouris betænkning om ARIANE-programmet. ARIANE-programmet har først og fremmest til formål at støtte oversættelse af værker, som er skrevet på mindre udbredte sprog i EU som f.eks. dansk.
De danske socialdemokrater er tilfredse med, at Forligsudvalget efter lange forhandlinger endelig er nået frem til enighed. ARIANE-programmet har stor betydning for udbredelsen af litteratur, der er skrevet på mindre udbredte sprog. Der er mange litterære værker, der aldrig når ud til et større publikum, fordi de er skrevet på et sprog, der kun beherskes af få.
ARIANE-programmet åbner mulighed for, at f.eks. danske forfattere kan få støtte til at få deres bøger oversat til andre EU-sprog. Det samme gælder for andre mindre udbredte sprog i EU. ARIANE-programmet kan derfor være med til at fremme den interkulturelle forståelse mellem EU-landenes befolkninger.

Leperre-Verrier
Det er uden begejstring, at Gruppen Europæisk Radikal Alliance stemte for fru Mouskouris betænkning om Ariane-programmet, der navnlig sigter mod at støtte og fremme udbredelsen af litteratur.
Resultaterne af forligsproceduren er skuffende i forhold til de oprindelige mål, og vi beklager, at den enstemmige afstemning i overensstemmelse med artikel 128, der skal anvendes i forbindelse med kulturanliggender, atter har gjort det muligt for visse medlemsstater at blokere Unionens kulturpolitik.
Vi havde håbet, at Amsterdam-traktaten havde gjort systemet mere fleksibelt og indført afstemninger med kvalificeret flertal. På dette punkt er vi blevet skuffede, for Ariane-programmet, hvis løbetid er reduceret til to år, har fået beskåret sit budget med fire femtedele.
Kommissionen har ganske vist lovet os en rammelov, så vi kan sikre en bedre programmering på kulturområdet. Mens vi venter på den, kommer også litteraturen til at lide under denne henholdende politik...

Ryynänen
Forligsbeslutningen om ARIANE-programmet hilses velkommen efter en langvarig og indviklet samrådsprocedure. Det på trods af, at Parlamentet kom til at give efter med hensyn til sine budgetkrav og at der til det fireårige program kun bevilges 7 mio ecu. Programmet får omsider et retsgrundlag og kommer nu virkelig i gang.
ARIANE er fremfor alt et program, som skal støtte oversættelse. Det har til formål at fremme større udbredelse og kendskab til værker, der er repræsentative for medlemsstaternes kultur. Samtidig kan det direkte bidrage til viden om de europæiske nationers kultur og historie og styrke den kulturelle mangfoldighed.
Det er hensigten at støtte de projekter, der gennemføres inden for programmets rammer, og at supplere det arbejde, der gøres på nationalt og regionalt plan ved at udvikle samarbejdet i form af netværk og partnerskab. Det er hensigten at udvide samarbejdet til også at omfatte tredjelande, navnlig lande i Central- og Østeuropa. De vigtigste parter i samarbejdet er nationale organisationer inden for den kulturelle sektor og navnlig Europarådet.
Eksisterende forskning og uddannelse bør også udnyttes effektivt.Der fokuseres i programmet med rette på faglig videreuddannelse af oversættere, som er af afgørende betydning, når det gælder oversættelsens kvalitet. Der må skabes klarhed med hensyn til oversætternes faglige stilling og for at støtte arbejdet må der skabes ajourførte vejledninger og databaser.
Det er med henblik på de europæiske kulturs fremtid efter min mening yderst vigtigt at yde støtte til oversættelser fra de små og mindre udbredte sprog.
Det glæder mig, at der i forligsbeslutningen er taget hensyn til Kulturudvalgets og Europa-Parlamentets synspunkter. Den europæiske kulturs særkende og rigdom ligger netop i dens levende mangfoldighed, som bevidst bør beskyttes mod den ensretning, som følger med presset fra informationssamfundet.
Fremme af bogsektoren og læsning som helhed kræver en hel anden indsats og andre ressourcer, end hvad der ligger inden for dette programs muligheder. Forhåbenligt bliver ARIANE-programmet en succesfuld indledning til en modernisering af den samlede europæiske bogsektor.
Betænkning af Fontaine (A4-0246/97)
Caudron
Betænkningen af vor kollega, fru Fontaine, om lægers fri bevægelighed er netop blevet færdigbehandlet.
Med forligsproceduren lykkedes det os at få vedtaget de vigtigste af Parlamentets forslag, og det vil jeg lykønske ordføreren med. Vi får med andre ord snart en bedre harmonisering mellem vore lægers uddannelse, men også en forbedring af den fri bevægelighed i Unionen. Det kan vi kun glædes over!
Jeg vil dog gerne erindre om, at situationen for læger ganske vist er blevet bedre, men det er langt fra tilfældet for mange andre fag og uddannelser. Vi skal her slå fast, at reel anerkendelse af eksamensbeviser og reel fri bevægelighed for alle fag er et vigtigt element i den europæiske integration og for udviklingen af det europæiske borgerskab.
Vi glæder os på lægernes vegne, men lad os lægge pres på regeringerne, så de fremskynder anerkendelsen af eksamensbeviser og dermed finder en løsning for unge, som ofte utålmodigt venter på en afgørelse.

Porto
Gensidig anerkendelse af lægernes eksamensbeviser i Den Europæiske Union er et væsentligt skridt hen imod skabelsen af et mere effektivt indre marked med større muligheder for de erhvervsdrivende.
Det må dog ikke glemmes, at der er tale om mål, som indebærer beskyttelse af patienternes interesser, og som kræver overholdelse af visse regler og harmonisering af kriterier.
For så vidt angår lægepraksis, er det uomgængelig nødvendigt med et dybtgående kendskab til patienternes sprog, da disse - navnlig de fattigste og dårligst stillede - ellers ikke præcist kan redegøre for deres situation.
Derudover indebærer den frie udøvelse af den erhvervsmæssige praksis en harmonisering af reglerne for adgang til studierne, da det ellers vil være omsonst, at et enkelt land isoleret indfører en numerus clausus-ordning for at tilpasse udbuddet til efterspørgslen efter færdiguddannede, for så vidt som arbejdsmarkedet stadig vil være åbent for borgere fra lande uden en sådan ordning. Det ville f.eks. være meningsløst, at der indføres en numerus clausus-ordning ved Lissabons fakulteter, men ikke ved de andre portugisiske fakulteter, og at kandidater fra disse andre fakulteter efterfølgende kan få adgang til arbejdsmarkedet i Lissabon-området. Af samme grund må der nødvendigvis ske en harmonisering af numerus clausus-ordningerne mellem de forskellige lande inden for det område, som med det foreliggende direktivudkast giver de samme arbejdsvilkår som inden for et nationalt territorium.
Indstilling af Dybkjær (A4-0235/97)
Bowe
Jeg bifalder Dybkjær-betænkningen om en justering af Fællesskabets femte miljøhandlingsprogram. Som mine kolleger vil jeg gerne takke fru Dybkjær for alt det arbejde, hun har gjort med denne betænkning, som er en betydelig forbedring af Kommissionens oprindelige rammedokument.
Da betænkningen omhandler mange vigtige emner, har der været mange henvendelser fra interesserede parter og navnlig erhversorganisationer. Det ændringsforslag, der har skabt størst interesse, er nr. 34 til artikel 11, stk. 4, der omfatter et forslag om at indføre et affaldshierarki.
Vi har haft et sådant hierarki siden 1989, hvor Kommissionen først stillede forslag herom i sit dokument om en strategi for affaldsforvaltning. Dette forslag anbefalede jeg Parlamentet i betænkningen fra 1990 om denne strategi. Fru Dybkjær har naturligvis foreslået nye metoder såsom kompostering og biometanisering, som anvendes stedse mere på grund af den nye teknologi. Det er efter min mening den rigtige fremgangsmåde for indeværende, og jeg opfordrer Parlamentet til at støtte den.
Erhvervslivet har forsøgt at gøre os opmærksom på en række uafhængige rapporter bestilt af Kommissionen, hvor det påpeges, at det hierarki, som fru Dybkjær foreslår, er for stramt og derfor ikke giver virksomhederne den fleksibilitet, som de føler, at de har brug for. Uden at ønske automatisk at forkaste disse rapporter, mener jeg, at der kan sættes spørgsmålstegn ved nogle af de antagelser, som er grundlaget herfor.
Vi bør huske på, at vi er i færd med andenbehandlingen, og at forligsproceduren snart går i gang. Dette er ikke det rigtige tidspunkt at ændre en gammel politik på grund af kraftigt lobbyarbejde. Der finder en høring om affald sted her i efteråret, som afholdes af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Dette og andre emner vil da blive drøftet indgående. Det er et meget bedre forum, hvor vi kan finjustere affaldshierarkiet.
Jeg opfordrer igen mine kolleger til at give denne betænkning deres fulde støtte.

Holm
Dagens afstemning i plenarforsamlingen viste endnu en gang, at Europa-Parlamentet ikke evner at skal omsætte alle de smukke ord, der bliver sagt om miljøet i plenum, i konkrete beslutninger. Europa-Parlamentets beslutning gør kun vejen til en bæredygtig udvikling kroget og mere tidskrævende at tilbagelægge.
Alle de ændringsforslag, som virkelig ville have holdt Kommissionen og Rådet til ilden, således at de handlede og virkelig tog miljøproblemerne alvorligt, samlede ikke tilstrækkelig mange stemmer. Det gælder først og fremmest ændringsforslagene om begrænsning af energiforbruget, om kraftigere satsning på vedvarende energikilder og om begrænsning af personbilers brændstofforbrug til 5 l pr. 100 km senest i år 2005 og til 3 l pr. 100 km senest i år 2010 for så vidt angår benzindrevne biler.

Vaz da Silva
Der er en voldsom modsætning mellem Den Europæiske Unions prætensioner om at indtage en international førerstilling på miljøområdet og de yderst vage formuleringer såvel i Kommissionens forslag som i Rådets fælles holdning om programmet »Mod en bæredygtig udvikling«.
Ved forelæggelsen af Agenda 2000 - som fastsætter de politiske retningslinjer for begyndelsen af det 21. århundrede - bekræftede Kommissionen i går sin vilje til at integrere miljøet i den globale strategi.
Men politiske erklæringer og internationale konferencer er ikke nok til at ændre situationen. Rio-agendaen, klimakonventionen og mange andre aftaler har endnu ikke vist deres værd i praksis. Kommissionens Agenda 2000 løber en lignende risiko, hvis viljen til at integrere miljøet i de øvrige politikker ikke omsættes i praktiske foranstaltninger med faste tidsrammer og sanktionsbestemmelser rettet mod dem, der overtræder reglerne.
Fru Dybkjærs betænkning har den fortjeneste at konkretisere de vage »miljømæssige overvejelser« som der gentagne gange står i Kommissionens tekst. Omend man kan være uenig i nogle af forslagene, må det erkendes, at ordføreren understreger nødvendigheden af at indføre politikker til begrænsning af risici, beskyttelse af diversiteten, energipolitiske mål, pålæggelse af skat, hensyntagen til menneskers sundhed, affaldsforvaltning, og hun imødegår også Rådets afvisning af at overtage visse forslag, der tager sigte på at beskytte borgernes rettigheder. Derfor afstod jeg fra at stemme imod visse foranstaltninger, selv om jeg ikke var enig i dem, og valgte i stedet at undlade at stemme. At indgå forpligtelser uden at fastsætte tidsrammer, tal og sanktionsbestemmelser er og bliver ikke andet end at stikke folk blår i øjnene.
Betænkning af Jarzembowski (A4-0243/97)
Van Dijk
Min gruppe er nødsaget til at stemme imod den betænkning. Vi stemte for ændringsforslagene fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, men det nyttede ikke noget. Den betænkning har i realiteten skudt internaliseringen af de eksterne omkostninger for godstransporten ud i det uvisse. Der har i mellemtiden fundet tilstrækkeligt med forskning og forhandlinger sted til nu endelig at gennemføre den internalisering.
Prisen på eurovignetten ligger på et så latterligt lavt niveau, at der ikke vil blive transporteret en eneste ton mindre ad landevejen af den grund. Forskydningen til jernbanetransport forbliver dermed en illusion, skønt så godt som alle her i Parlamentet siger, det er nødvendigt.
Endelig bærer EU et stort ansvar, når det drejer sig om at finde en løsning for Alperegionen. Men den indtager dér snarere rollen som blokerende klippe, støttet deri af Parlamentet. I forhandlingerne med Schweiz tæller kun kortsigtet egen interesse i fri bane for 40-tons lastbiler, og Østrig får nu en undtagelse for Brenner. Men dermed er problemerne i Alperne ikke løst på bæredygtig vis. Det problem vil utvivlsomt dukke op på vores dagsorden, indtil der er fundet en seriøs løsning.

Donnay
Hr. Jarzembowskis betænkning indeholder omfattende ændringsforslag til Rådets forslag til direktiv om afgifter på lastbiler for benyttelse af visse infrastrukturer.
Dette forslag til direktiv skal træde i stedet for direktiv 93/89/EØF, det såkaldte eurovignet-direktiv, som Domstolen ophævede i 1995.
Europa-Parlamentet har herved fået lejlighed til at påvirke rækkevidden af denne meget vigtige tekst i retning af at sikre mere effektive, nøjagtige afgifter på lastbiler i Den Europæiske Union. Det er også en lejlighed til at finde de længe ønskede løsninger på de problemer, som den stedse voksende lastbilstrafik medfører, nemlig for tæt trafik, miljøskader og forringelse af infrastrukturen.
Med Kommissionens forslag får vi visse af de harmoniseringsbestræbelser, der er omtalt i grønbogen om en rimelig prissætning i transportsektoren, som indeholder de langsigtede retningslinjer for en politik, der sigter mod at påligne vejtransportsektoren udgifter til infrastrukturen.
Her sættes der spørgsmålstegn ved et grundlæggende princip, nemlig inddrivelse af alle udgifter til drift og udstyr, som burde opkræves af de forskellige brugere i henhold til harmoniserede kriterier.
Det nuværende system er baseret på faste afgifter. Forslaget sigter mod at indføre en differentiering ud fra, i hvor høj grad forringelsen af infrastrukturen og forureningen kan tilskrives køretøjerne. Der er altså tale om en supplerende differentiering baseret på miljøkriterier, takket være en godt tilpasset klassificering.
Europa-Parlamentets betænkning omfatter to vigtige ændringsforslag til teksten.
For det første opfordrer Parlamentet Kommissionen i sit forslag til direktiv om afgifter på lastbiler til at tage hensyn til de overvejelser, der indgår i grønbogen om internalisering af de eksterne transportomkostninger og konklusionerne i den tilsvarende beslutning fra Parlamentet den 30. januar 1997.
Endvidere skal vejgebyrer fastsættes på en sådan måde, at de deraf skabte indtægter ikke overstiger udgifterne til opførelsen af de infrastrukturer, som de er opkrævet på, plus en indtjeningssats, der svarer til den mulige indtjening fra lignende investeringsprojekter.
Jeg har følgelig stemt for betænkningen af hr. Jarzembowski i håbet om, at der tages hensyn til ovennævnte elementer i det kommende forslag til direktiv.

Lindqvist
Miljøet i Alperne er yderst følsomt. Der er snævre passager, som er meget udsat for miljøskadelige emissioner. Så meget af trafikken som muligt bør foregå med jernbane. Lastbil- og containertransporterne gennem Alperne bør kunne overføres til jernbane.

Porto
De skridt, der nu er taget til at indføre bestemmelser om, at tunge godskøretøjer skal betale afgifter i forhold til benyttelsen af infrastrukturerne, har vores fulde tilslutning, da der hermed dels fastsættes en retfærdig metode til deltagelse i finansieringen af vejinfrastrukturerne og dels gives et incitament til at anvende transportformer, der er mindre forurenende og skaber mindre trafikophobning - såsom transport med jernbane og ad søvejen og sejlbare vandveje.
Det er derfor uforståeligt, at de samme overvejelser om betaling i forhold til belastning af vejene ikke udvides til at omfatte lette køretøjer, for hvilke der gælder de samme argumenter.
Den her omhandlede finansieringslogik bør - i modsætning til hvad der er tilfældet i Portugal - i særlig grad gøres gældende for storbyområderne, hvor udgifterne til vejinfrastrukturer er langt større, og det derfor er uacceptabelt, at samtlige landets borgere skal bidrage til at betale dem, også de fattigste fra de mest ugunstigt stillede områder, så meget mere som det er i alles interesse, at udbuddet drejes mere i retning af kollektive transportformer, der er mindre forurenende og skaber mindre trafikophobning.

Van der Waal
Betænkningen fra Udvalget om Transport og Turisme har ændret alle dele i Kommissionens forslag betydeligt.
Hvad afgift på motorkøretøjer angår, har jeg støttet Udvalget om Transport og Turisme, hvad afskaffelse af maksimumssatsen og forenkling af forslaget angår. Indførelse af en maksimumssats, som ligger 30 gange over minimumssatsen, er der ikke megen mening i.
Min væsentligste indvending mod det af Udvalget om Transport og Turisme foreslåede afgiftssystem er, at der ikke skelnes mellem Euro I-motorer og Euro II-motorer. Det fremgår af nylige undersøgelser i Nederlandene, at emissionen af NOx og SO2 er reduceret ved brug af mindre forurenende motorer. På trods af en stigning i det samlede antal kørte kilometer inden for vejtransporten.
Jeg har støttet den af Udvalget om Transport og Turisme foreslåede forenkling af brugsrettighederne. Afgiftsdifferentieringen, som har muliggjort en nedsættelse af eurovignettens pris for de mindst forurenende motorer, er væsentlig i den forbindelse.
Jeg har indvendinger mod slettelse af de eksterne omkostninger og ømtålelige temaer i Kommissionens forslag. Jeg erkender, at fastlæggelsen af de eksterne omkostninger stadig er en kompliceret sag. Jeg ved også, at den nu foreslåede ordning gælder midlertidigt, kun tre år. Alligevel mener jeg, at der skal gøres en forsigtig begyndelse på at internalisere de eksterne omkostninger. For også uden den undersøgelse, som Kommissionen vil/skal gennemføre, står det allerede klart, at vejtransporten, navnlig i de sårbare miljøer, medfører omkostninger, som ikke kommer tilstrækkeligt til udtryk i den nuværende pris. Den undtagelse, Udvalget om Transport og Turisme gør for Brennerpasset, er ikke vidtgående nok.
Af disse grunde har jeg stemt for de fleste af ændringsforslagene fra Gruppen De Grønne I Europa-Parlamentet.

Wibe
Jeg har hverken stemt for eller imod denne betænkning. Jeg mener, at køretøjsafgifter og vejafgifter er anliggender, som medlemsstaterne skal træffe afgørelse om. Betænkningens forslag er imidlertid bedre end Kommissionens, idet betænkningen afviser, at der skal fastsættes maksimumssatser før køretøjsafgifterne. Alligevel kan jeg ikke støtte den.
Betænkning af Berger (A4-0238/97)
Watson
Jeg kan ikke støtte den foreslåede stigning i det økonomiske mindstekrav, som en transportvirksomhed skal råde over for at kunne drive sin forretning videre. Kommissionen foreslår at øge det nuværende økonomiske mindstegrundlag, det vil sige i kapital og reserver, fra 3 000 ecu pr. køretøj til 9 000 ecu for det første køretøj og en yderligere stigning på 5 000 ecu for hvert køretøj til godstransport på over 6 tons eller for køretøjer, som bliver anvendt til personbefordring af mere end 20 personer.
Jeg stemmer mod disse forslag, fordi de uundgåeligt vil gøre det vanskeligere for den enkelte at oprette en ny virksomhed i transportsektoren. Det får følgende konsekvenser: det nedsætter mulighederne for små og mellemstore virksomheder med begrænsede ressourcer for at etablere sig i transportsektoren; det fremmer større, veletablerede virksomheder med større kapitalreserver, hvilket mindsker konkurrencen på dette område; og det tilskynder ikke til større initiativlyst og engagement i transportsektoren.
Betænkning af Virgin (A4-0241/97)
Caudron
Hvad skal vi gøre med vort affald? Dette spørgsmål er en af nutidens store udfordringer og bliver fremover det centrale aspekt i vor industriudvikling. Hidtil er det kun lykkedes for vore samfund at producere enorme affaldsmængder, ikke at bekymre sig over, hvordan de forsvinder eller behandles.
Skal det eksporteres og gøres til en handelsvare? Skal vi i visse sammenhænge true de tredjelande, der nægter at modtage vort affald? Kommissionens forslag er uacceptabelt, og grunden hertil fremgår klart af betænkningen.
Den Europæiske Union må ikke være den, der dømmende løfter pegefingeren, og det ville klæde den at vedtage en mere konstruktiv holdning. Vi skal skabe betingelserne, herunder stille de økonomiske midler til rådighed for en reel behandlingspolitik for alle former for affald. Vi kan ikke længere lukke øjnene og flygte fra vort ansvar. Beskyttelsen af vort miljø har en pris! Lad den ikke blive opgjort i menneskeliv!
Kommissionen skal indtage en holdning, der er på højde med dens ambitioner. Europa-Parlamentet kan hjælpe den, herunder også ved at lægge pres på egoistiske medlemsstater.

Rovsing
Ved eksport af ikke-farligt affald til genbrug til ikke-OECD-lande er det påkrævet, at Kommissionen skal spørge hvert enkelt ikke-OECD-land, om det ønsker at modtage affaldet til genbrug, hvilke typer affald det eventuelt vil acceptere, og endelig hvilke kontrolprocedurer der skal overholdes.
I 1993-94 skrev Kommissionen til flere ikke-OECD-lande. Flere landes myndigheder har svaret, at de ikke ønsker at modtage nogen eller kun visse former af ufarligt affald, mens andre ikke-OECD-lande har valgt ikke at svare på Kommissionens henvendelse. Begge typer af svar må fuldt ud accepteres, og Den Europæiske Union må forbyde eksport af ufarligt affald til de adspurgte lande.
Ifølge Kommissionens forslag skal man fortsat kunne eksportere ufarligt affald til de adspurgte lande (både til de lande, som har svaret, at de ikke ønsker at modtage nogen eller visse former for ufarligt affald til genanvendelse og til de lande, som ikke har svaret) under anvendelse af en omfattende godkendelsesprocedure. Kommissionens begrundelse, at de pågældende lande ikke er fuldt ud klar over betydningen af deres svar for deres industrisektor, er uholdbar. Jeg støtter derfor ordførerens betænkning, som inkorporerer »forsigtighedsprincippet« i Kommissionens forslag til Rådets forordning.
De adspurgte lande skal naturligvis have mulighed for at ændre deres holdning, således at eksport af ufarligt affald til landet vil kunne tillades, jf. den komitologiprocedure, der gælder for bilaget til forordningen.

Sandbæk
Jeg så gerne, at man helt forkastede Kommissionens forslag, for det er kort og godt uacceptabelt ikke at anerkende selvstændige landes vurderinger og handlinger. Men eftersom Virgin i sin betænkning retter op på Kommissionens fejltagelser, vil jeg med glæde stemme for hans betænkning og de meget udmærkede ændringsforslag fra Miljøudvalget.
Nok er EU verdens største handelsblok, men det giver langt fra - snarere tværtimod - nogen berettigelse for den handlemåde, som Kommissionen har lagt for dagen med sit udspil. Det er skandaløst og pinligt, at Kommissionen indtager en så arrogant og patroniserende holdning. Tænk, at Kommissionen kan få sig selv til at sige, at de lande, der har svaret, at de ikke ønsker at modtage affald fra den grønne liste, måske ikke er fuldt ud klar over betydningen af deres beslutning for de dele af deres industrisektor, der kan benytte affald fra den grønne liste til forarbejdning og yderligere bearbejdning.
Det er helt uacceptabelt, at Kommissionen prøver at tvinge lande, som udtrykkeligt eller stiltiende har tilkendegivet, at de ikke ønsker at modtage bestemte former for affald, til alligevel at gøre dette. Har et land tilkendegivet, at det ikke vil modtage nogen eller visse former for grønt affald, skal dette respekteres. Forsendelsen af affaldet skal forbydes og ikke blot betragtes som rødt affald med tilhørende strengere godkendelsesprocedurer. Forsendelsen bør under ingen omstændigheder finde sted! Forsendelsen af affald til lande, der ikke har svaret på Kommissionens skrivelse, bør også forbydes. Dette kan nemlig kun betragtes som et tegn på manglende interesse for at modtage sådant affald. Forsendelsen skal forbydes og ikke blot igennem den strengere procedure for rødt affald!
En yderligere grund til, at forsendelserne ikke bør ske, er, at der er tvivl om den grønne liste. Selv om størstedelen af det affald, der er opført på den grønne liste, ikke er farligt, er der dog nogle former for affald på denne liste, som har vist sig at have farlige egenskaber. Vil man blot gennemtvinge forsendelsen af dette affald til ikke-OECDlande, selv om de ikke ønsker det?
EU kan ikke, som den mastodont den er blevet, blot tromle andre selvstændige lande ned. Det er en sådan handlemåde, Kommissionen forsøger at legitimere med sit udspil, hvilket er respektløst og dybt anstødeligt.
Betænkning af W.G. van Velzen (A4-0215/97)
Caudron
Vi har ved flere lejligheder haft mulighed at nævne vigtigheden af den universelle tjeneste i forbindelse med, at telekommunikationsmarkederne blev åbnet for konkurrence.
Vort Parlament har ved flere lejligheder gjort opmærksom på, at det støtter den universelle tjeneste, der er garant for de europæiske borgeres fri, lige adgang til telekommunikationstjenesterne.
Jeg må i dag atter med beklagelse konstatere, at Kommissionen nægter at betragte den universelle tjeneste som tilstrækkelig vigtig til at blive gjort til genstand for et direktiv.
Jeg må i dag igen undres over, at man bruger en enkel meddelelse til dette følsomme emne, nemlig evalueringen af beregningen af omkostningerne til og finansieringen af nævnte tjeneste. Vi ved alle, at virkningen af en meddelelse ikke er særlig stor, og denne meddelelse mangler på grund af visse meget subjektive aspekter i særlig grad juridisk vægt, hvilket vore kolleger fra udvalget allerede har gjort opmærksom på.
Jeg beklager med andre ord, at Kommissionen kun bruger smukke ord om den universelle tjeneste og opfordrer den til langt om længe at udarbejde et stærkt, globalt direktiv om dette emne, der er så vigtigt for fremtiden.
Den Europæiske Union og alle medlemsstaterne har brug for tydelige signaler om, at Fællesskabets institutioner støtter begrebet universel tjeneste, der jo, hvis vi virkelig ønsker det, kan ødelægge Europas ultraliberale image, som vi har lidt så meget under.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Undertegnede har stemt imod betænkningen, først og fremmest af følgende grunde:
1.Betænkningen giver tydelige eksempler på, hvilke tekniske og bureaukratiske problemer, der opstår, når en væsentlig offentlig infrastruktur overdrages til kommercielle interesser.2.Forbrugerne vil blive udsat for besvær, hvis man på teleområdet indfører et fragmenteret system som det foreslåede.3.Infrastrukturer som dem, som dette drejer sig om, bør holdes samlet på nationalt plan. De nationale systemer skal være offentligt ejede og underlagt tilsyn og kontrol. Det vil gøre det lettere at etablere forbindelser mellem de nationale systemer.4.Når der kommer private operatører, mister borgerne deres grundlovssikrede beskyttelse af telefonhemmeligheden, som er en central borgerlig og demokratisk rettighed.- Betænkning af Argyros (A4-0213/97)
Wolf
Man søger her noget, som det vil være vanskeligt at få i en tematisk så begrænset form: en »effektiv lovgivningsramme til den europæiske telesektor«. Ved hjælp af stadig flere detaljerede bestemmelser, af tekniske eller (som her) snarere retstekniske grunde vil man ikke kunne opnå dette.
Betænkningen af hr. Agyros, navnlig efter supplementet fra ordføreren og fru Read, får i denne situation konkret det ud af det, som man kan få ud af det. Vi støtter den derfor.
Men, det der er nødvendigt og meget længe savnet, er en principiel nytænkning - i den grundlæggende »filosofi« såvel som med hensyn til rækkevidden af de søgte løsninger: Vi skal omsider lære at skelne mellem fleksibilisering, åbning for nye brugerbehov, liberalisering, individualisering og privatisering - og vi skal tydeligvis som Parlament lære EU-institutionerne omsider igen at tage fat på problemet med en industripolitik i det indre marked, som tager udfordringen med overgangen til informationssamfundet op som en demokratisk opgave.
Betænkning af W.G. van Velzen (A4-0215/97), betænkning af Argyros (A4-0213/97) og betænkning af Herman (A4-0240/97)
Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt ja til de tre ovennævnte betænkninger.
Lovgivningen om Open Network Provisions er i dag fordelt på adskillige direktiver. Som argument for at samle den i ét direktiv anfører betænkningen af Argyros, at lovgivningen, som den er nu, er svær at overskue og uigennemsigtig. De danske socialdemokrater mener ikke, at en samling af lovgivningen i ét direktiv ville gøre adgangen til gældende ret lettere. En samlet, konsolideret tekst ville skabe en ufleksibel situation. Direktivet ville ofte skulle revideres, og man risikerer jævnligt at stå i den situation, at lovkomplekset er forældet, før det overhovedet er trådt i kraft.
De danske socialdemokrater synes, at oprettelsen af en europæisk reguleringsmyndighed inden for telekommunikation, jf. betænkningerne af Herman og Van Velzen, er en god idé. Det er ikke foreneligt at harmonisere et retsområde og samtidig fastholde 15 separate, nationale systemer. Men myndighedens opgaver bør defineres klart. De danske socialdemokrater er tilhængere af, at en eventuel myndighed medvirker til effektiv standardisering og harmonisering, og at den tager sig af behovet for fælles koordinering mellem EU-landene i forhold til tredjelande. På den anden side er de danske socialdemokrater modstandere af, at myndigheden bliver appelinstans for grænseoverskridende udbud, og at den får beføjelser til at udstede harmoniserede koder.
Betænkning af Rosado Fernandes (A4-0214/97)
Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, jeg taler nu med stemmeforklaringen ikke på vegne af min gruppe, men for mig selv personligt. Som det også ser ud til at være tilfældet i andre grupper, har vi ganske vist ikke principielt forskellige opfattelser med hensyn til tobak, men der stemmes alt efter sindstilstand. En linje var: Hvis vi går ind for en begrænsning af tobaksdyrkningen, skal vi ved hjælp af udligningsbeløb og -præmier tilbyde de regioner og virksomheder, som lever af tobaksdyrkning, alternativer, for at arbejdspladserne i disse landdistrikter bevares og virksomhederne sikres. En politik, der kun går ud på at nedskære midlerne, og som så betegnes som sundhedspolitik, må ikke medføre en ødelæggelse af disses eksistensgrundlag. Derfor kan man ikke uden videre foretage en direkte og hurtig sammenblanding af sundhedspolitik og støtte til tobaksavl. Hvis man ønsker at leve sundt, kan man også gøre det, hvis der dyrkes tobak. Og hvis man ønsker at leve usundt, kan man også gøre det, hvis der ikke længere dyrkes tobak. Det ene er et spørgsmål om markedsordningen for tobak, og hvordan den skal udformes, og EU's sundhedspolitik er en helt anden sag.

Ahlqvist, Andersson, Lööw, Theorin og Wibe
Vi finder det principielt forkert, at Den Europæiske Union støtter dyrkningen af en vare, som har så skadelige virkninger for helbredet.
At støtte et produkt med 80 % eller derover for at sikre producenterne en mindsteindkomst er absurd. Desuden har varen kun en ubetydelig markedsværdi. At betale 1 mia ecu om året for en høst, der i alt beskæftiger ca. 135.000 tobaksavlere, er en høj pris, hvis man regner beløbet ud per capita. Det drejer sig om mellem 75.000 og 100.000 svenske kroner pr. person i direkte indkomststøtte. En fremtidig udvidelse af EU vil gøre ordningen endnu dyrere, hvis eksempelvis Polen bliver medlem af EU og får ret til støtte på samme betingelser.
Vi mener, at den direkte indkomststøtte til tobaksavlen skal udfases så hurtigt som muligt. Der kan udarbejdes strategiske lokale udviklingsplaner, som omfatter omstilling til andre afgrøder, skovplantning, muligheder for frivilligt ophør med tobaksavl og tidsbegrænsede indkomstgarantier. Vi mener, at der skal fastsættes et definitivt årstal som mål for, hvornår støtten skal være helt afskaffet. Man kan med rimelighed beslutte, at al støtte til tobaksavlen skal udfases i løbet af næste programperiode og helt ophøre i år 2005. Det er vigtigt at fastsætte et sluttidspunkt, ellers vil omstillingsplanerne ikke være forpligtende.

Amadeo
Tobaksproduktionen har, selvom den er skydeskive for en stærk opposition fra antirygeres side, vist sig positiv for at undgå affolkning af visse europæiske områder.
Kommissionens analyse er positiv, fordi den anerkender, at der ikke er tale om overproduktion af tobak i Unionen, og produktionens samfundsmæssige betydning. Lad os stærkt understrege og tage afstand fra, at denne analyse ikke indeholder noget om prisstabiliteten for fællesskabsproduktionen, der er i modsætning til de prissvingninger, der findes på det vilde frie marked, og som de multinationale selskaber drager fordel af.
Vi kan ikke undlade at understrege, at det forbud mod dyrkning af tobak, der er udstedt på grund af problemerne med den offentlige sundhed gennem nedskæringen af tobaksdyrkernes kvoter, ville føre til den endelige forsvinden af tobaksdyrkningen i Europa med to alvorlige konsekvenser, nemlig tab af en fond af viden og kompetence, der er skabt i løbet af århundreder i alle Unionens Middelhavslande og forskydningen af de produktive virksomheder for den første forarbejdning med økonomiske og politiske vanskeligheder som følge af tabet af titusinder af arbejdspladser.
Det er ikke rigtigt, at der findes nogen forbindelse mellem nedgangen i den europæiske produktion og de gunstige virkninger for den offentlige sundhed. Nedgangen i produktionen kommer kun de multinationale cigaretproducenter til gode, der ville dominere markedet. Kommissionen er ansvarlig for aldrig at have fastsat kvalitetskriterier, hvis fastsættelse har været overladt til de store forarbejdningsvirksomheder.
I dag foreslår Landbrugsudvalget vedtagelse af følgende foranstaltninger til fremme af kvaliteten:
1.Gradueringen af præmierne må ikke overstige 20-25 %; 2. en tilbageholdelse af ca. 2 % af præmierne skal finansiere en forskning, der tilstræber forbedring af kvaliteten af de kendte varieteter; 3. det vil blive nødvendigt at fastsætte konkrete foranstaltninger med henblik på fastlæggelsen af kvalitetsbegrebet gennem oprettelse af en uafhængig institution.Man må derfor tilbagevise ethvert forsøg på at overbevise tobaksproducenterne om, at de skal opgive deres aktivitet, fordi der ikke er tale om overskud, og man må lette overførslen af individuelle kvoter til unge tobaksavlere, men dog stadig holde dem knyttet til de dårligst stillede områder.

Cars
Jeg undlod at stemme, da jeg er imod enhver fortsættelse af EU-støtten til tobaksavl. Tobak fører - ikke mindst for mange unge - til alt for store helbredsskader til, at man kan begrunde nogen form for statsstøtte til denne avl.
Der kan blive tale om væsentlige konsekvenser for de landbrugere, som i øjeblikket ernærer sig ved tobaksavl. De pågældende landbrugere bør derfor have en støtte, der gør det muligt for dem at gå over til anden produktion. Men man gennemfører ikke en nødvendig omstrukturering ved at fortsætte støtten.

Guinebertière
Denne ligevægtige betænkning er udtryk for en vis støtte til tobaksproducenterne, der ofte dyrker deres afgrøder i de sydligste og dermed fattigste dele af Europa.
Det er utopisk at tro, at man kan standse tobaksrygning i Europa ved at standse den europæiske produktion. Alt for mange multinationale selskaber har interesse i dette forbrug. De ville i så fald købe deres varer andetsteds, og kun de amerikanske koncerner kommer til at nyde godt af vor frelsthed, hvis vi følger De Grønnes indstilling.
Jeg støtter ligeledes, at vi bruger forskningsfonden til at sikre en bedre kvalitet, især forskning i at nedbringe indholdet af nikotin, der er tobakkens skadelige bestanddel.
Det glæder mig, at Parlamentet støtter denne betænkning, der har så store økonomiske følger.

Izquierdo Rojo
Europæernes største problem er beskæftigelsen. Ikke forgæves besluttede Det Europæiske Råd på mødet i Amsterdam at fremme beskæftigelsen og sætte det »allerøverst på listen« (for at gentage ordene bogstaveligt). Kan man så ikke kræve, at opretholdelsen af beskæftigelsen er den grundlæggende præmis og utvetydige betingelse for alle de aktioner og foranstaltninger, som er indeholdt i de nye regler?
Men, hr. kommissær, nogle af de foranstaltninger, der er indeholdt i Deres forslag, ødelægger beskæftigelsen. I Granada, Extremadura og i andre områder under mål 1, lever tusinder af familier af denne produktion. Hvis Kommissionens erklæring om, at den går ind for at fremme beskæftigelsen af kvinder og landmænd, er rigtig, hvordan kan den så bagefter kynisk besmykke sine forslag med nyttige ord som kvalitet, der ikke er defineret, og bag hvilke der gemmer sig hykleriske politikker, som ødelægger beskæftigelsen.
Hvis man opgiver denne sektor, vil det være at føje endnu en katastrofe til nedlæggelsen af landbruget. Hvordan kan man komme med retoriske udtalelser om udviklingen af landbruget og samtidig på denne måde nedlægge tobakssektoren, som har et marked?
Kommissionen har ikke svaret på mit krav om at sætte tal på forslagenes sociale følger for beskæftigelsen, men Kommissionen skal vide, at vi vil sætte tal på alle de aspekter i denne reform, som betyder en materiel tilbagegang.
Vi vil ikke stemme for ændringsforslag 6, heller ikke som supplerende ændringsforslag, fordi det er skæbnesvangert. Kompromiser i sidste øjeblik mellem anti-tobak-fundamentalister kan ikke skjule, at opgivelsen af denne sektor til fordel for interesser og markeder uden for Fællesskabet ikke er en valgmulighed for fremtiden, der gavner nutiden: En ny fælles markedsordning for råtobak er kun berettiget, hvis den er i stand til at forbedre den nuværende situation for de europæiske borgere.
Jeg henleder også opmærksomheden på udformningen af en præmieordning på basis af kvalitet, for dette kunne i nogle medlemslande få nogle uheldige virkninger, som oven i købet strider mod den ønskede målsætning om kvalitet.

Lindqvist (ELDR), Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Sandbæk (I-EDN)
EU's landbrugspolitik skal være miljø-, sundheds- og forbrugervenlig med en gradvis nedsættelse af landbrugsstøtten. EU-støtte til tobaksavl kan ikke begrundes, når EU samtidig støtter projekter, der skal begrænse tobaksforbruget af sundhedsmæssige årsager.
En øjeblikkelig afskaffelse af støtten fra den ene dag til den anden ville skabe stor arbejdsløshed blandt avlerne og i forarbejdningsleddet og have omfattende negative følger for landdistrikterne. Derfor mener vi, at der bør ske en gradvis afvikling, som bør være tilendebragt i år 2005.
Der må, bl.a. gennem strukturfondene, foretages en kraftig satsning på forskning og på støtte til udvikling af alternative afgrøder. Det EU-system, der støtter produktionen af det sundhedsskadelige produkt, som tobak er, med 9 mia svenske kroner og samtidig anvender 0, 1 milliard til kræftbekæmpende foranstaltninger, er både forkert og selvmodsigende.

Novo
Spørgsmålet om en reform af tobakssektoren har fremkaldt forskellige reaktioner, der alle har til formål at beskytte folkesundheden, i nogle tilfælde er der tale om velmenende, men som oftest meget lidt klare ideer.
Visse aspekter i Kommissionens forslag og mange af ændringsforslagene i den foreliggende betænkning ville, hvis de blev omsat i praksis, resultere i, at tobaksproduktionen i Den Europæiske Union bliver nedlagt og erstattet af en billigere import fra tredjelande. I modsætning til hvad nogle mener, ville dette ikke føre til en nedsættelse af tobaksforbruget og større beskyttelse af folkesundheden, men alene til en forøgelse af de transnationale forarbejdningsvirksomheders indtjening. Og det er ganske givet ikke, hvad de, der har stillet eller støttet de nu forkastede ændringsforslag, ønsker.
Ydermere må man ikke glemme, at tobaksavlen er koncentreret i de sydlige mål 1-områder, at det er en arbejdskraftintensiv sektor, en produktion uden realistiske alternativer, men som, da den er på dagsordenen for den fremtidige fælles landbrugspolitik, yder et uerstatteligt bidrag til at bevare den socio-økonomiske struktur og modvirke affolkningstendenser i de pågældende regioner, hvoraf nogle er bjergområder.
Man må heller ikke glemme, at uden beskæftigelse (det så meget omtalte - men i nogles munde rent retoriske - prioriterede mål), uden indtægt, uden alternative muligheder og uden udsigt til et værdigt liv ville følgerne for den mentale og fysiske sundhed for mange flere end de 150.000, der er beskæftiget i denne sektor, afgjort værre langt værre end den skade, som forårsages af røgen fra de cigaretter, som vi alligevel ganske givet ville blive ved med at købe og ryge.
Klart nok skal der investeres flere midler i at få begrænset tobaksforbruget såvel som forskning med henblik på bekæmpelse af tobakkens skadelige virkninger og behandling af sygdomme. Det skal imidlertid slås fast, at tobaksforbruget ikke vil blive begrænset og da slet ikke bragt helt til ophør med tvangsforanstaltninger mod tobaksdyrkningen, der som nævnt er koncentreret i fattige områder, hvor resultatet blot ville være endnu større arbejdsløshed. Tobaksforbruget kan kun begrænses mærkbart gennem uddannelse, forebyggelse og en begrænsning af de transnationale forarbejdningsvirksomheders enorme magt og fortjeneste, men det stik modsatte ville være tilfældet, såfremt de foreslåede ændringsforslag var blevet vedtaget. Eftersom de rent faktisk ikke blev vedtaget, udgør den foreliggende betænkning et godt arbejdsgrundlag som alternativ til visse aspekter i Kommissionens forslag om reform af den fælles markedsordning for råtobak. Betænkningen, som i øvrigt har optaget nogle ændringsforslag, som vi stillede under debatten i Landbrugsudvalget, fortjener efter vores mening global tilslutning.

Parigi
Jeg vil først og fremmest sige ordføreren, hr. Fernandes, tak for det fremragende arbejde, han har udført, og for udformningen af betænkningen, hvis indhold vi er helt enige i, og som vi vil støtte ved afstemningen.
Det er klart, at indstillingerne hos dem, der ønsker at fjerne al støtte til tobaksproducenterne, giver udtryk for en integralistisk holdning over for rygerne, og jeg får mistanke om, at deres kampe snarere end at forsvare forbrugernes sundhed forsvarer sundheden i de multinationale tobaksselskabers regnskaber.
Hvad mening har det nemlig at hævde, at de europæiske forbrugeres sundhed er direkte forbundet med tobaksproduktionen i Europa, når man samtidig undlader at indføre en streng begrænsning af tobaksimporten fra lande uden for Europa? Eller måske regner disse sundhedsapostle med at vende tilbage til politikken før det fælles marked eller måske staternes selvforsyningspolitik fra før krigens tid?
Alleanza Nazionales gruppe i Europa-Parlamentet finder det derfor absolut nødvendigt ikke at nedsætte produktionspræmierne og yderligere støtte kvalitetsproduktionen og er enig med ordføreren i, at der skal oprettes en uafhængig institution, hvori producenterne er repræsenteret, og som skal overvåge kvaliteten og træffe afgørelser med hensyn til klassifikation og undgå den nuværende opdeling mellem producentorganisationer samt forbedre tobakskvaliteten ved ikke blot at pege på en større variation inden for denne, men tillige forholdet mellem kvalitet og sundhed.
Den fælles markedsordning for tobak skal derfor tilskynde til ikke at forlade de aktiviteter, der er begyndt, og støtte overdragelsen af de enkelte kvoter til nye tobaksdyrkere, men fastholde dem i de dårligst stillede områder.

Souchet
Det glæder mig, at der har været så stort et flertal for betænkningen af Rosado Fernandes. Jeg har imidlertid med nogen overraskelse noteret mig, at de mest ihærdige modstandere af vore tobaksproducenter ofte er de samme som dem, der konstant og med stor ihærdighed tilslutter sig liberalisering af salg af narkotika i vore lande.
Ud over de teologiske skænderier, der intet har at gøre i denne forhandling, er det den sociale og økonomiske rolle, som spilles af de 150 000 producenter i medlemsstaterne, som vi ønsker at beskytte, og også de tilknyttede fag, som vil ønsker at tilskynde til at fremme en europæisk produktion af høj kvalitet.
På et produktionsområde, der giver underskud for Unionen, er det vor pligt og i vor interesse at tilskynde til, at producenterne selv tager initiativer. Denne strategi ligger bag indførelsen af den fælles landbrugspolittik, og det skal vi holde os til. Vi skal for enhver pris undgå, at den europæiske politik tillader nogle store multinationale selskaber at sælge produkter fra Florida, Virginia eller andre tredjelande til lande i Europa, der har overskudsproduktion af tobak, ellers arbejder Fællesskabet mod de interesser, som det formodes at forsvare og beskytte.
(Mødet udsat kl. 13.50 og genoptaget kl. 15.00)

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0632/97 af Hory for ARE-Gruppen om situationen i Cambodja; -B4-0635/97 af Pasty og Azzolini for UPE-Gruppen om situationen i Cambodja; -B4-0637/97 af Goerens og Bertens for ELDR-Gruppen om situationen i Cambodja; -B4-0641/97 af Pettinari for GUE/NGL-Gruppen om den politiske situation i Cambodja; -B4-0666/97 af Schwaiger og Oomen-Ruijten for PPE-Gruppen om situationen i Cambodja; -B4-0675/97 af Junker m.fl. for PSE-Gruppen om situationen i Cambodja; -B4-0676/97 af Titley m.fl. for PSE-Gruppen om situationen i Cambodja; -B4-0693/97 af Telkämper og McKenna for V-Gruppen om Cambodja.
Pradier
Hr. formand, for fire-fem år siden gjorde de europæiske lande en enorm indsats for at gøre det muligt for hele den cambodjanske befolkning at blive indskrevet på valglister og stemme for at vælge deres egen fremtid. Vi troede dengang, at bladet virkelig var vendt - at vi havde set det sidste af folkedrab, mord, bagholdsangreb, vilkårlige anholdelser og henrettelser uden rettergang.
Sådan gik det ikke. I dag skydes der tilfældigt i gaderne i Phnom Penh og Siem Reap. Man anholder og henretter medlemmer af Fincinpec eller PDLB, man forfølger alle, der ikke sværger Hun Sen ubetinget troskab.
Hvad kan vi gøre? For det første lægge pres på for at sikre en tilbagevenden til ånden og bogstavet i Parisfredsaftalen. Dernæst uden forbehold støtte FN's og CICR's indsats. Endelig fastfryse de 450 mio dollars, som Verdensbanken havde lovet, og udskyde vedtagelsen af rapporten om samarbejdsaftalerne.

Van Bladel
Hr. formand, det kan ikke forbløffe nogen, at det for et land som Cambodja, hvor der har fundet folkedrab sted, tager lang tid at komme i ligevægt. Det militærkup, som nu har fundet sted, truer med på ny at styrte landet ud i kaos. Det lader til, at den moralske og materielle støtte, vi har givet udefra i den forløbne tid, har været forgæves. Der øves vold mod demokratiske udviklinger, oppositionsledere myrdes, journalister og advokater må gå under jorden.
Er udsigten til stabilitet i Cambodja nu væk for bestandig? Det tror jeg ikke. Der er et par positive signaler. I første række har ASEAN-landene udtalt sig meget kritisk om Cambodjas nye medlemskab. Regionen selv tager altså sin egen situation i øjesyn. Så er der løftet om valg. Dér må vi sætte ind. Vi må kræve, at vi kan sende observatører, som kan garantere de grundlæggende menneskerettigheder. Det budskab ligger helt klart i denne beslutning, som også støttes varmt af min gruppe.

Goerens
Hr. formand, de seneste begivenheder i Cambodja sætter igen spørgsmålstegn ved dette lands evne til at fortsætte demokratiserings- og genopbygningsprocessen. Og Cambodja har også tabt enhver troværdighed i det internationale samfund, for så vidt angår overholdelsen af indgåede forpligtelser, især dem, landet indgik med undertegnelsen af Paris-fredsaftalen.
Vi er ikke de eneste, der afsiger så hård en dom over Cambodja, det samme gælder ASEAN, der også synes at mene, at grænsen nu er nået, og denne organisation har nu udskudt Cambodjas tiltrædelse, hvilket mildest talt er ualmindeligt. Det er en skam, at landet er kommet så langt ud, for Cambodja er i færd med at afskære sig fra al den støtte, landet har så hårdt brug for, medmindre det på ny udviser en adfærd, der er forenelig med de internationale aftaler og især Paris-fredsaftalen.

Pettinari
Hr. formand, jeg mener, at man må tænke over den helt nye udnævnelse i går aftes af en ny førsteminister i Cambodja. Ung Huot blev udnævnt i stedet for Norodom Ranariddh. Dette forklarer også situationens indviklede karakter i dette land og viser, at Cambodja endnu ikke er kommet igennem sin politiske stabiliseringsproces.
Jeg mener, at Den Europæiske Unions opgave er at støtte alle bestræbelser, der søger at afværge, at landet kastes ud i en borgerkrig. Det er helt klart, at man må beklage Hun Sen styrkernes omstyrtelse af forfatningen og særlig fordømme, at menneskeliv er gået tabt. Jeg tror ej heller, at man kan sætte sin lid til en regering med repræsentanter for de Røde Khmerer, der er ansvarlige for det tragiske folkedrab.
Som følge heraf finder jeg, at Rådet bør udøve enhver form for pression mod de cambodjanske myndigheder, som er fornødne for at genoplive Paris-aftalerne af 1991, og jeg er ligeledes overbevist om, at Kommissionens opgave skal være at få aftalen om valg i maj 1998 overholdt, idet denne skal gøre en ende på denne tragiske situation, således som vi alle håber.

Junker
Hr. formand, mine damer og herrer, at føre forhandlinger er principielt altid rigtigt med henblik på at søge efter en konfliktløsning. Men man sætter sig ikke uden videre til bords med en morder og aggressor, som netop med vold har tilrevet sig magten. Det er ikke tilstrækkeligt, at Rådet i Cambodjas tilfælde rejser et halvhjertet krav om våbenstilstand og opfordrer FN-Sikkerhedsrådet til at sætte sig til forhandlingsbordet med henblik på en bilæggelse af krisen.
Det internationale statsfællesskab opfordres til helt entydigt og skarpt at fordømme de blodige overgreb i Cambodja og sætte Hun Sen på plads. Det skal være klart, at et kupregime ikke med bistand fra det internationale donorsamfund kan underbygge den illegale magt, der er gennemtvunget ved hjælp af våbenmagt. Derfor skal Den Europæiske Unions samarbejdsaftale med Cambodja, der allerede er undertegnet, også udsættes, indtil der igen er oprettet demokratiske forhold. Det internationale statsfællesskab skal holde fast ved, at der i maj 1998 i vort nærvær som planlagt kan finde frie og demokratiske valg sted.

Harrison
Hr. formand, for to år siden deltog jeg i en parlamentsdelegation til Cambodja. Vi troede optimistisk, at der efter valget i 1993 var indgået en aftale mellem Funcinpec og Hun Sen, lederen af Cambodjas Folkeparti. Vi håbede, at dette valg ville skabe en vis politisk stabilitet i dette fattige land, hvis nylige historie har været så tragisk. Men denne optimisme var ikke berettiget, og kaos er vendt tilbage.
Ministerpræsident Hun Sens oprørende, kyniske magtovertagelse er et slag i ansigtet på Paris-fredsaftalen fra 1991 og undergraver det internationale samfund, som støttede valget i 1993 med milliarder af dollars. Mindst 58 mennesker er dræbt og mere end 200 såret, og det er et trist efterskrift til kuppet og tyder på, at der i fremtiden opstår yderligere oprør og problemer. Og demokratiet er naturligvis taberen.
Så sent som i går hørte jeg om Hun Sens forslag om at reducere antallet af Funcinpecs tilhængere ved at fjerne parlamentskandidater med dobbelt statsborgerskab - med andre ord ægte tilhængere af Funcinpec. ASEAN besluttede forståeligt nok den 10. juli at udskyde Cambodjas medlemskab af familien af ASEAN-nationer på grund af landets interne stridigheder.
Hvad skal der nu ske? Hvad skal Europa-Parlamentet gøre? For det første skal vi gøre alt for at insistere på, at volden slutter. For et andet skal vi standse den økonomiske hjælp, som går direkte i regeringens lommer og derefter bruges til at finansiere krigsmateriel. For det tredje skal vi fortsætte den humanitære bistand. Regntiden kommer snart til Cambodja, og de fattige og hjemløse må ikke blive ofre. For det fjerde skal vi finde en politisk løsning. Vi skal genoplive Paris-aftalen og bruge de to formænd, Frankrig og Indonesien, til at lægge pres på Hun Sen for at få ham til at respektere Paris-aftalen, og endelig skal vi naturligvis udskyde ratificeringen af udviklingsaftalen mellem EU og Cambodja, indtil der atter er politisk stabilitet i Cambodja. Det er holdningen hos Den Socialistiske Gruppe i Europa-Parlamentet.

Telkämper
Hr. formand, efter militærkuppet den 4. juli i Cambodja var vi alle meget chokerede. Vi havde håbet på efter den lange periode med massakrer omsider at opnå fred med Paris-aftalen fra 1991. Vi ved, at korruptionen er steget i Cambodja efter valget i 1993. Vi har også tit talt om, at en efterkrigstid altid resulterer i et vist voldspotentiale i befolkningen eller aggressivitet mellem befolkningsgrupper, mellem forskellige sociale grupper, og hvordan man måske kan mindske disse ved hjælp af en civil udenrigspolitik.
Dette bør vi også benytte som anledning til at udvikle nye strategier og foranstaltninger til lande, som har oplevet magtanvendelse. Men vi må under ingen omstændigheder acceptere dette militærkup. Spørgsmålet er: Hvad kan man gøre? Der kommer hele tiden nye oplysninger, f.eks. at medlemmerne af FUNCINPEC fortsat undertrykkes. Der er hundredvis af ofre, og jeg mener, at det rigtige skridt i første omgang er at suspendere EU's samarbejdsaftale, at støtte de ASEAN-lande, som har krævet, at tiltrædelsen udsættes. Jeg mener, at denne militærregering skal se, at den ikke kommer videre med endnu mere magtanvendelse i Cambodja.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, Kommissionen deler fuldt ud de ærede medlemmers fordømmelse af bruddet på forfatningsloven, og at 1. ministerrpræsident, prins Ranariddh, er blevet frataget magten. Den gør opmærksom på den udtalelse, som formandskabet for Den Europæiske Union fremsatte som svar på kampene den 5. og 6. juli, hvor den opfordrede til det samme, som mange medlemmer også har opfordret til, nemlig en umiddelbar, ubetinget våbenhvile, en tilbagevenden til normale regeringsforhold og afholdelse af de lovede valg til tiden, nemlig i maj 1998.
FN's Sikkerhedsråd udsendte en udtalelse den 11. juli, hvor det opfordrede til dialog mellem parterne og til at standse fjendtlighederne. Som nogle talere, blandt andet fru Van Bladel og hr. Harrison, sagde, er det af stor betydning, at ASEAN har givet udtryk for sin misfornøjelse ved at suspendere Cambodjas medlemskabsansøgning og også har taget diplomatiske skridt gennem kong Sihanouk, som har opfordret de berørte parter til at søge en fredelig løsning, overholde loven og afholde sig fra at forfølge politiske modstandere.
Kommissionen har sendt en note verbale til myndighederne, hvor den giver udtryk for bekymring over bistandspersonalets sikkerhed, men har ikke beordret dem til at forlade området. Enhver plan om langsigtede hjælpeforanstaltninger vil blive tæt koordineret med medlemsstaternes repræsentanter på stedet og her i Europa. NGO-faciliteterne, der sikrer fremsendelsen af nødhjælpen, er intakte og rede til at fungere efter behov. Dette er en omskiftelig situation, som kan ændre sig fra dag til dag, og vi vil bestemt overvåge den nøje og være parat til at reagere på enhver udvikling.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om beslutningsforslag (B4-0638/97) af De Vries m.fl. for ELDR-Gruppen om arrestationen af krigsforbrydere i det tidligere Jugoslavien.

Cars
Hr. formand, krigsforbryderdomstolen i Haag har ikke kunnet løse sin opgave, nemlig at føre sag imod dem, der er mistænkt for krigsforbrydelser. At det er mislykkedes, er imidlertid ikke domstolens skyld. Årsagen er, at kun nogle få af de 75 personer, mod hvem der er rejst tiltale for krigsforbrydelser i forbindelse med krigen i det tidligere Jugoslavien, har kunnet stilles for retten. Endnu værre er det, at nogle af de vigtigste mistænkte stadig er på fri fod og endog fortsætter med at øve politisk indflydelse i deres lande.
Så længe dette fortsætter, er krigen ikke slut. Så længe består der spændinger, som kan bringe sikkerheden i fare flere steder i det tidligere Jugoslavien. Derfor er det nødvendigt for sikkerheden i ex-Jugoslavien, at forbryderne straffes. Det er samtidig de overlevendes eneste mulighed for at vise dem respekt, som blev udsat for krigens mest iøjnespringende og uhyggelige grusomheder.
For hver dag, der går, hvor de mistænkte fortsat er på fri fod, mindskes tilliden til krigsforbryderdomstolen i Haag. Derfor må omverdenen nu sørge for, at de, der er mistænkt for krigsforbrydelser, bringes for retten. Vi må vise, at ingen form for krigsforbrydelser tolereres, og at de aldrig erklæres forældede. Hvis regeringerne i Den Føderative Republik Jugoslavien, Kroatien og Bosnien-Hercegovina fortsætter med at svigte de tilsagn, som de gav i Dayton, må IFOR-styrkerne pålægges og gives de nødvendige beføjelser til, om fornødent med magt, at arrestere og bringe de mistænkte for retten. Først da kan sårene begyndes at læges og fremtiden igen tegne lysere for menneskene i det tidligere Jugoslavien.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det forslag, der foreligger her, er et forslag, som vi fuldt ud kan støtte. Det har en positiv og en trist anledning. Den triste anledning er, at særdeles mange krigsforbrydere stadig er på fri fod. Trist er det måske ligeledes, at der i forbindelse med anholdelsen skete et dødsfald. Lige så trist dette er, lige så nødvendigt anser jeg det for at være, at det internationale samfund via sine militære repræsentanter i det tidligere Jugoslavien klart bekender sig til, at det ikke kan og må accepteres, at krigsforbrydere er på fri fod, uanset hvilken side de førte krig på. Der er ingen grund, der kan retfærdiggøre handlingerne, som skal fordømmes her af krigsforbryderdomstolen i Haag.
Når der har været krig, når der har været konflikter, navnlig mellem forskellige etniske grupper, behøver man forsoning, behøver man samarbejde, behøver man imidlertid også retfærdighed. Denne retfærdighed over for alle parter går vi fuldt og helt ind for. Det betyder ikke, at vi ikke skal opbygge nye strukturer parallelt hermed, skal yde bistand og støtte, skal skabe tillid. Der, hvor der er sket mindre fejl, skal der også siges undskyld. Der skal etableres et samarbejde mellem de forskellige grupper, som vi for kort tid siden også netop så under et besøg i Kroatien; her er der taget skridt, ufuldkomne, tøvende, men immervæk skridt i retning af en forsoning, som det netop også sker i Bosnien. Jeg håber, at dette også snart bliver en selvfølge i Den Serbiske Republik.
For så vidt er det rigtigt, at det internationale samfund handler, omend det er noget sent. Men nu skal vi fuldt ud støtte denne indsats, da der kun er to ting, der kan hjælpe: Forfølgelse af krigsforbrydelserne og bistand og støtte til det berørte samfund.

von Habsburg
Hr. formand, jeg vil gerne især takke Den Liberale Gruppe for, at den forelagde denne beslutning. Jeg har tidligere stillet mig kritisk over for ideen om en sådan domstol, men i dag, hvor vi har den, skal vi udnytte den for i det hele taget at være troværdige. Tidligere, dette skal endnu en gang siges, var det ikke i så høj grad de forskellige regeringer i det tidligere Jugoslavien - med undtagelse af serberne - som var skyld i, at krigsforbryderne ikke blev udleveret, derimod var det Vestens svaghed. Man havde nemlig ganske givet kunnet anholde visse krigsforbrydere, men man gjorde det ikke. Jeg vil ikke komme ind på detaljerne nu, det har jeg heller ikke nok tid til. Men det er en kendsgerning, som alle på stedet er klar over, at f.eks. mennesker som Karadzic og Pladic ikke blev anholdt på grund af ordrer fra højere sted.
Jeg vil gerne takke hr. Swoboda for, at han gik ind for forsoning, men samtidig også understregede, at der også findes forskelligt ansvar, og at man her generelt begår den fejl gang på gang at skyde det samme ansvar over på alle. Den, der har været i Kroatien og i Serbien, ved jo, hvem der var aggressoren, for i Kroatien er husene og kirkerne ødelagt, mens der i Serbien ikke er faldet et eneste skud. Her er der store forskelle, og hvis man sætter det hele i samme bås, opnår man ikke den retfærdighed, som absolut er nødvendig!

Kaklamanis
Hr. formand, jeg undrer mig over, at vi ikke starter med den, der bærer den største skyld i hele denne sørgelige historie. Den, der bærer hovedskylden, er selve Den Europæiske Union, som stod bag splittelsen af Jugoslavien. Det er Den Europæiske Union, som efter splittelsen af Jugoslavien så krigen komme, men intet gjorde for at standse den. Det er Den Europæiske Union, dvs. os alle, som så krigen fortsætte, mens vi snakkede og vedtog beslutninger i Europa-Parlamentet og ventede på, at Amerika skulle komme med en løsning, som i virkeligheden ikke er en fredsløsning, men blot en våbenhvile. Dette vidste vi alle, da vi med vor underskrift støttede Dayton-aftalen. Herudover er alle krigsforbryderne naturligvis skyldige. Og jeg skal være den sidste til ikke at gå ind for, at de skyldige skal dømmes; men vi må blot ikke nøjes med at søge de skyldige hos den ene part. Der er måske flere hos den ene part, end der er hos den anden; men der er i hvert fald skyldige hos begge parter, og jeg undrer mig over, at vi kun søger efter de skyldige hos den ene part og ikke hos den anden. Og jeg vil gøre opmærksom på, at begivenheder som dem i sidste uge, hvor man eftersøgte en mand, arresterede en anden og endte med at myrde en tredje - for det var det, der skete - ikke bidrager til at cementere den fred i området, som vi alle ønsker; jeg er derimod meget bange for, at de kan blive den gnist, der antænder krigens bål igen. Vi er nødt til at være meget forsigtige.

Van Dijk
Hr. formand, så er SFOR endelig kommet i aktion og har begyndt pågribelsen af krigsforbrydere. Men allerede ganske kort tid efter viser det sig igen, at et land som Frankrig spænder ben, og så må vi virkelig spørge os selv: Ønsker Frankrig ikke, at The bad guys bliver pågrebet, eller har Frankrig blot travlt med at pudse sin egen grandeur og vise verden, at det ikke lader sig tyrannisere af De Forenede Stater?
Hvis vi ønsker, at der hersker fred i Bosnien, når SFOR-styrkerne forlader landet, så skal der ske en hel del mere. Ellers er der stadig alt for mange mænd på fri fod, som skal stilles for domstolen i Haag. Jeg behøver ikke nævne navnene her, dem kender vi alle sammen. I næste uge mødes donorerne igen, og så synes jeg, det ville være godt, om vi her retter en opfordring til donorerne om at følge Den Europæiske Unions eksempel og indstille hjælpen til Republica Srpska , for jeg finder det ærlig talt ikke muligt at fortsætte med den hjælp.

Dupuis
Hr. formand, også jeg vil sige mine liberale venner tak for dette initiativ. Jeg mener, at det er meget vigtigt at opretholde pressionen mod det internationale samfund, for at få denne domstol til at fungere. Det er vigtigt for at få fredsprocessen til at skride frem, det er vigtigt for selve ad hoc-domstolens troværdighed, men tillige vigtigt for en anden stor plan, nemlig oprettelsen af en fast international domstol. Dette er utvivlsomt endnu et lille signal, vi kan give.
Til fru Van Dijk vil jeg sige, at så længe Den Europæiske Union ikke råder over redskaber, der gør det muligt at udsende fredsstyrker og følgelig tillige - som i dette tilfælde - pågribe krigsforbrydere, vil vi altid stå som dem, der skal kritisere en stat frem for en anden. I dag var det Frankrig, men i morgen kan det blive Italien eller England. Det er følgelig vigtigt, at Den Europæiske Union straks opretter et europæisk fredsbevarende eller fredsstiftende korps.

Oostlander
Hr. formand, jeg hører til dem, som er specielt glade for det, der er sket også takket være SFOR-styrkerne ved arrestationen af forbrydere i Bosnien. Det er naturligvis på høje tid, at vi også selv tager Dayton alvorligt. Og hidtil har det vigtige aspekt, arrestation af krigsforbrydere og deres pådømmelse ved den internationale krigsforbryderdomstol, samarbejdet med domstolen, egentlig ikke været varetaget ordentligt hverken fra vores eller fra SFOR's side. Endelig bliver det til noget, og jeg er også specielt glad for, at vi altid kan regne med Kommissionen, for i det omfang, det ligger inden for Kommissionens kompetence, har den også en politik, som virkelig opfattes som stærk.
Jeg bifalder også varmt, at Kommissionen indtager en meget skarp holdning over for Republica Srpska, den enhed, det går yderst dårligt med i øjeblikket, ikke blot fordi det er noget rak, der er ved magten i Republica Srpska, men følgerne deraf ser man også rundt om den. Befolkningens situation er betydeligt dårligere dér end inden for føderationens område, for ikke at tale om Serbien og Kroatien. Blandt andet også med befolknings velfærd for øje skal man fortsætte med at skabe en retsorden, for uden retsorden kan flygtningene ikke vende hjem på værdig og sikker vis, kan man altså kun vanskeligt starte industrier op, kan jernbaner, som løber gennem ikke-serbisk område, som for eksempel gennem Tuzla, ikke bruges af serberne. Det er alle mulige yderst alvorlige begrænsninger, man pålægger sig selv. Jeg finder det da også helt rigtigt, at Kommissionen har draget de rigtige konsekvenser deraf.
Jeg så egentlig også gerne, at Kommissionen bidrog til, at vi får noget bedre indsigt i, hvor store hindringer der fra forskellig side lægges i vejen for samarbejdet. Jeg hører gang på gang, at der samarbejdes med domstolen fra den bosniske regerings side, fra kroaternes side er det bestemt mindre, og fra Republica Srpska og fra Den Serbiske Republik er det yderst lidt. Det samarbejde må vi forsikres om for at kunne imødegå det nonsens, man fra SPÖ's side lige har disket op med, med kendsgerninger. Det er ganske enkelt en skandale, at man dér har fred i sindet med, at kriminelle uhindret er på fri fod og blot henviser til andre.
Vi skal generelt hjælpe domstolen i Serbien, i Republica Srpska og også republikken Kroatien. Dér er et betydeligt samarbejde absolut påkrævet, for at man endelig får genoprettet retsordenen i området.

Swoboda
Hr. formand, jeg vil gerne fatte mig i korthed. Det blev oversat til tysk, at der her er tale om det værste ros af en regering, men trods enhver respekt for hr. Oostlander bør man i Parlamentet virkelig ikke betegne andre mennesker med sådanne ord, forudsat at oversættelsen var korrekt. Det ved jeg ikke.

Oostlander
Hr. formand, det er ikke fuldstændig korrekt oversat, men jeg har dér mødt borgmestre, som vi begge må regne til den kategori, som i Nederlandene kaldes »rak«, og det er yderst overraskende at møde den slags, dem støder man så godt som aldrig på, men i det område sker det beklageligvis.

Brittan, Sir Leon
Kommissionen bifalder S-FOR's anholdelse af en formodet krigsforbryder. Det understreger vigtigheden af den dom, som den internationale krigsforbryderdomstol afsagde over hr. Tadic. Vi har fra begyndelsen ment, at der ikke kan være fred uden retfærdighed, og enhver handling, der sigter mod at sikre håndhævelse af lovgivningen, bør støttes. Hvis der intet retsvæsen er, vil det være en konstant trussel mod langvarig fred og stabilitet, hvilket vil undergrave et politisk og økonomisk opsving i Bosnien-Hercegovina og hindre flygtninge i at vende tilbage. Kommissionen mener, at anholdelsen af krigsforbrydere i det tidligere Jugoslavien er et vigtigt element i betingelserne for udvikling af forholdet mellem Den Europæiske Union og underskriverne af Dayton-fredsaftalen.
I sidste uge besluttede Kommissionen at ophæve al ikke-humanitær bistand til Republikken Srbska, så længe anklagede krigsforbrydere som hr. Karadzic ikke bringes for den internationale krigsforbryderdomstol i Den Haag. Produkter til en værdi af 35 mio ecu, der ikke falder ind under humanitær bistand, er blevet stoppet. Det forhold, at det ikke er lykkedes at anholde hr. Karadzic, er en klar overtrædelse af Dayton-fredsaftalen, hvis gennemførelse er en forudsætning for hjælp til genopbygningen.
Det er endvidere klart, at hr. Karadzic stadig i høj grad påvirker den politiske udvikling i Republikken Srbska, hvilket svækker fredsprocessen, og det er også en overtrædelse af fredsaftalerne. Hans meget omtalte såkaldte økonomiske aktiviteter er af en sådan art, at det ikke kan udelukkes, at han direkte eller indirekte nyder godt af genopbygningshjælpen til Republikken Srbska.
Under disse forhold kan fortsat genopbygningsbistand ikke begrundes.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
Dødsstraffen i USA -B4-0609/97 af Imbeni m.fl. for PSE-Gruppen om dødsdommen i USA over Joseph O'Dell; -B4-0630/97 af Dupuis m.fl. for ARE-Gruppen om dødsdommen over Joseph O'Dell i USA; -B4-0653/97 af Manisco m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om dødsstraffen i USA og O'Dell-sagen; -B4-0678/97 af Aglietta og Orlando for V-Gruppen om dødsdommen i USA over Joseph O'Dell;
Kenya -B4-0599/97 af Fassa m.fl. for ELDR-Gruppen om situationen i Kenya; -B4-0644/97 af Pettinari m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om menneskerettighederne og situationen i Kenya; -B4-0650/97 af Hory og Macartney for ARE-Gruppen om krænkelse af menneskerettighederne i Kenya; -B4-0667/97 af Oomen-Ruijten og Schwaiger for PPE-Gruppen om krænkelse af menneskerettighederne i Kenya; -B4-0692/97 af Telkämper m.fl. for V-Gruppen om Kenya; 
Peru -B4-0598/97 af Bertens og André-Léonard for ELDR-gruppen om krænkelse af menneskerettighederne i Peru; -B4-0615/97 af Howitt for PSE-Gruppen om menneskerettighederne i Peru; -B4-0656/97 af Puerta m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om menneskerettighedssituationen i Peru; -B4-0664/97 af Lenz og Oomen-Ruijten for PPE-Gruppen om situationen i Peru; -B4-0679/97 af Kreissl-Dörfler for V-Gruppen om menneskerettighedssituationen i Peru; 
Seksuel skamfering i Egypten -B4-0655/97 af Sornosa Martínez m.fl. for GUE/NGL-gruppen om skamfering af kvinders kønsorganer i Egypten; -B4-0672/97 af Terrón i Cusí m.fl. for PSE-Gruppen om kvindelige omskæringer i Egypten; -B4-0673/97 af Kokkola for PSE-Gruppen om en domstols billigelse af skamfering af kvinders kønsorganer i Egypten; -B4-0689/97 af Hautala og Van Dijk for V-Gruppen om skamfering af kvinders kønsorganer; 
Tunesien -B4-0594/97 af Bertens og Fassa for ELDR-Gruppen om menneskerettighederne i Tunesien; -B4-0618/97 af Roubatis m.fl. for PSE-Gruppen om menneskerettighederne i Tunesien; -B4-0626/97 af Dupuis m.fl. for ARE-Gruppen om situationen i Tunesien og den tunesiske regerings reaktioner efter drøftelsen i Strasbourg om menneskerettighedssituationen; -B4-0688/97 af Aglietta m.fl. for V-Gruppen om menneskerettighederne i Tunesien; 
Filippinerne -B4-0601/97 af Apolinario for PSE-Gruppen om de fortsatte fredsforhandlinger mellem Den Filippinske Republiks regering (GRP) og Filippinernes Demokratiske Front (NDFP); -B4-0645/97 af Vinci for GUE/NGL-Gruppen om de fortsatte fredsforhandlinger mellem Den Filippinske Republiks regering (GRP) og Filippinernes Demokratiske Front (NDFP); -B4-0686/97 af Telkämper og McKenna for V-Gruppen om indarbejdelse af respekt for menneskerettighederne og -lovgivning i fredsforhandlingerne mellem Den Filippinske Republiks regering og Filippinernes Demokratiske Front.
Dødsstraffen i USA
Dupuis
Hr. formand, jeg mener at denne beslutning er vigtig, fordi den stempler de mange dødsstraffe, der hvert år rammer hundreder og atter hundreder af mennesker. Jeg finder ikke, at dette gør et land ære, der beundres af mange, herunder mig selv, som et eksempel på demokrati. Jeg er overbevist om, at der er tale om lige så mange hævnakter fra en stats side, der som i tilfældet Joseph O'Dell indebærer gentagelse af domstolsfejl for lige så mange mennesker. Vort parlament tilkendegiver med rette USA, at dette er uacceptabelt.

Manisco
Hr. formand, Parlamentet påstår, at det besidder en smule fornuft og medfølelse i denne brutale verden, men det ser ud til, at det holder øjnene lukkede, når talen falder på overtrædelser af menneskerettighederne i USA. Og modsat vælger amerikanerne ledere, som opfatter de ærede medlemmer som for dumme til at se sandheden, for moralsk døve til at høre den og for kujonagtige til at hæve stemmen mod dem.
Sagen med Joseph O'Dell, en angiveligt uskyldig mand, der er dømt til døden i staten Virginia, er en chance til at bevise, at de tager fejl, et håb om, at vor stemme vil blive hørt, så hans liv kan blive reddet, en drøm om, at vor fælles beslutning kan være medvirkende til at vende den uciviliserede tendens til, at tusinder dræbes af retssystemet. Det, vi er vidner til, er en uendelig række af rutinemæssige dødsdomme, en fuldstændig tilsidesættelse af menneskerettighederne. Aldrig før har Vestens demokrati været så tavst, så tomt. Debatten om dødsdom - når der altså er sådan en i USA - drejer sig om, hvilken form der er mest menneskelig: gas, hængning, indsprøjtning eller elektrisk stol.
Nu er det nok. Vi bør søge at få vore amerikanske venner tilbage til menneskenes fold ved at gøre noget helt konkret, måske ved at opfordre de tusindvis af turister fra Europa til kun at besøge de stater, der ikke har indført dødsstraf, det vil sige at tage til Vermonts sne i stedet for Virginias bølgende bakker, New Englands strande i stedet for Floridas palmer. Vi bør gøre alt for at minde amerikanerne om digterens udødelige ord: «Alle menneskers død gør mig mindre, fordi jeg er en del af menneskene, og derfor skal du aldrig spørge om, hvem klokkerne ringer for. De ringer for dig«.

Orlando
Fru formand, i disse dage, i disse timer skal en mand på guvernørens kontor i Richmond i Virginia med en håndbevægelse, med en underskrift afgøre spørgsmålet om liv eller død for et andet menneske. Det er et af de dramatiske og barbariske aspekter af det rituelle drama og barbari i forbindelse med dødsstraffen. Dette ritual minder om det dramatiske rituelle barbari i oldtidens cirkus, når en mand med en håndbevægelse med en opadvendt eller nedadvendt tommelfinger afgjorde spørgsmålet om liv eller død for et andet menneske. I går var det mængdens bifald i cirkus, der afgjorde sagen, i dag er opinionsundersøgelser og udsigten til at hente stemmer ved valget.
Jeg står fast på at tro og kræve, at disse barbariske lege helt skal ophøre, og at dødsstraffen skal afskaffes, fordi den er umenneskelig og fuldstændig uegnet til at forebygge forbrydelser. Livet er helligt, og ingen, ej heller en stat, må dræbe. End ikke Kain må dræbes, og dette gælder alle dødsdømte.
For at give udtryk for denne værdi i min by, Palermo, der i for mange år har været dødens by, tildeles der efter anvisning fra Amnesty International dødsdømte æresborgerskab for at bevidne en livskultur. Hvad dernæst angår Joseph O'Dell, der er æresborger i Palermo, er situationen endnu mere barbarisk. Selvom der fortsat er tvivl om hans skyld, nægter guvernør Allen at benytte DNA-bevismidler.
Mens vi venter på afskaffelsen af legen med livet eller døden for mennesker og afskaffelsen af dødsstraffen, kræver vi, at der foretages konstateringer, med henblik på i det mindste med sikkerhed at fastslå, at Joseph O'Dell er skyldig, og ikke blot at det tavse skrig fra opinionsundersøgelser skal afgøre, om han skal leve. Dersom denne appel ikke bliver hørt, vil Joseph O'Dell blive henrettet i dødsgangen i et fængsel i Virginia og med sig i døden tage tvivlen om hans skyld og efterlade ikke blot Virginia, men os alle skammen over et drab. Jeg mener, at vi af dette må drage en meget stærk lære. Tiden er inde til, at Den Europæiske Union i sine klausuler i økonomiske overenskomster indsætter en bestemmelse om afskaffelse af dødsstraffen.

Imbeni
Fru formand, jeg siger Dem tak, fordi De ved at fremrykke Deres overtagelse af formandskabet har givet mig mulighed for at tage ordet om et spørgsmål, som har vakt den største bevægelse i vort land og i hele Den Europæiske Union. Det er selv sagt ikke første gang, men vi håber, at det bliver, omend ikke den sidste gang, så dog en af de sidste gange, hvor man forhindrer en sidste undersøgelse af, om en dødsdømt virkelig er skyldig. I dette tilfælde er der tale om en mand, der erklærer sig uskyldig, og som anmoder om at blive underkastet DNA-prøven. Jeg finder ikke, at guvernøren over Virginia og de øvrige berørte myndigheder kan undlade at føle tvivl, om ikke andet så på grund af de mange appeller, der er blevet fremsat i denne sag. Om mindre end en uge kan en uskyldig blive dræbt. I Den Europæiske Union finder vi, at også en stats henrettelse af en uskyldig er en forbrydelse, og når man herefter dræber en uskyldig, er forbrydelsen naturligvis endnu alvorligere.
Vi håber, at guvernøren over Virginia i det mindste tager hensyn til Pavens appel, omend ikke de appeller, der er fremsat af enkeltpersoner samt appellerne fra parlamenter, regeringer og de enkelte åndelige myndigheder, der har udtalt sig. Hvorfor ikke gøre en meget enkel gestus for at undgå risikoen for i morgen, eller om 10 dage at opdage, at man henrettet en uskyldig? Vi ønsker ikke at træde i dommernes sted i USA, vi kræver simpelt hen en forstandig handling, en nådig handling og en handling, der respekterer menneskelivet.

Ferrer
Fru formand, ærede medlemmer, ifølge det vi har fået at vide, kan en uskyldig dødsdømt blive henrettet den 23. juli i staten Virginia. Fordi man helt uforståeligt nægter den dømte at få foretaget en DNAprøve, hvilket han i 12 år har bedt om for at bevise sin uskyld og for at få sagen opklaret. En meget uklar sag ifølge beviserne. Man skal tænke på, at et af hovedvidnerne har erkendt, at hans forklaring var opdigtet, og at højesteret har stadfæstet dødsdommen over Joseph O'Dell med én stemmes flertal.
Derfor drejer denne beslutning sig ikke kun om at forkaste dødsstraffen, og om at Parlamentet i overensstemmelse med sine gentagne erklæringer anmoder om, at dødsdommen over Joseph O'Dell og fire andre borgere ændres, men den handler navnlig om, at Joseph O'Dell får lejlighed til at bevise sin uskyld.
Den værdi, som ethvert menneskeliv har for os, får os til at slutte os til alle dem, som har bedt om nåde for Joseph O'Dell, og til at komme med denne indtrængende opfordring til Virginias guvernør og til den amerikanske regering, for at der ikke endnu en gang bliver begået en uoprettelig handling.

Caccavale
Fru formand, Joseph O'Dell-sagen giver os en lære på to punkter, nemlig at Joseph O'Dell som nævnt af vore kolleger meget vel kan dø uskyldig, fordi det amerikanske retsvæsen står fast på ikke at lade udføre en ny undersøgelse med DNA-prøven, som måske kunne frikende denne mand, og for det andet betragter vi O'Dell-sagen som et symbol på, hvad dødsstraffen i USA og i verden er i dag, nemlig dødsstraffen som en hævnakt fra statens side, en statsforbrydelse, en almindelig forbrydelse og som en hån fra myndighedernes side af menneskelivet. Vi finder, at dette er en skam for det mønster på demokrati og frihed, som USA i dag står for i hele verden, men vi finder særlig, at O'Dell-sagen - og det er grunden til at vi må redde ham - er et symbol for alle de dødsstraffe, der daglig eksekveres, uden at offentligheden får kendskab til dem, i lande som f.eks. Kina, Iran, Sudan og mange andre lande i verden. Dette er grunden til, at vi må forhindre denne statsforbrydelse, der er tale om et spørgsmål, der berører selve civilisationen!

Cars
Fru formand, USA er og har længe været et demokratisk forbillede for verden. Men i verdens største demokrati anvender man stadig en afskyelig form for straf. Dødsstraffen er uigenkaldelig. Alligevel sker det ikke så sjældent, at det efterfølgende viser sig, at den henrettede var uskyldig. Dødsstraffen mindsker ikke kriminaliteten. Den fører derimod til en brutalisering af samfundet. Dødsstraffen bygger på et forældet princip: øje for øje, tand for tand. Men man straffer ikke en voldtægtsmand med voldtægt!
Vi parlamentsmedlemmer er oprørte over det stigende antal henrettelser i USA. Vi konstaterer, at henrettelserne kaster en skygge over præsident Clinton. Dødsdommen over Joseph O'Dell finder vi særlig oprørende. Det amerikanske retsvæsen har undladt at informere ham om den ret, som han rent faktisk har. Parlamentet ønsker, at USA afstår fra henrettelsen af O'Dell - og af alle andre.

Dell'Alba
Fru formand, kære kolleger, hvis der er noget, der kan fænge her i Europa-Parlamentet, er det dets vedholdende og faste overbevisning om, at det er nødvendigt at afskaffe dødsstraffen i hele verden og kæmpe for, at den ikke anvendes, hvor den er hjemlet i lovgivningen. Dette gælder USA og Joseph O'Dellsagen, som i dette øjeblik optager os særlig, en sag, hvori vi foruden den fælles afsky, vi nærer over for de henrettelser, vi søger at fordømme, med god grund er overbevist om, at beviserne for tiltaltes skyld langt fra er efterprøvet, og at en ny DNA-prøve er nødvendig og kan føre til frikendelse af tiltalte.
Af alle disse grunde er den vilje, vi giver udtryk for, meget vigtig. Dersom dette budskab foruden budskabet fra Paven og fra talrige mænd og kvinder af god vilje, kan nå frem til Virginias guvernør, håber jeg på, at der kan skabes et håb om den 23. juli at redde livet for Joseph O'Dell og hermed livet for mange andre dødsdømte på dødsgangen i de amerikanske fængsler.

Vanhecke
Fru formand, temaet dødsstraf for alvorlige forbrydelser i De Forenede Stater kommer regelmæssigt på tale under den aktuelle og uopsættelige debat. Det sker endnu en gang her i dag.
Nuvel, jeg må indrømme, at jeg ikke kan udtale mig om det konkrete tilfælde med tilstrækkelig viden om tingene - jeg spørger mig selv, hvem i denne halvcirkel mon kan udtale sig om dette tilfælde med tilstrækkelig viden om tingene. Jeg ved ikke, hvilken afskyelig forbrydelse, måske mere end én, O'Dell har gjort sig skyldig i. Jeg vil endda ikke udtale mig om de ugrundede påstande i den foreliggende beslutning, der giver indtryk af, at den dømte ikke har fået en retfærdig retssag. Jeg må imidlertid konstatere, at disse påstande om uretfærdig retssag forekommer i alle beslutninger om dødsstraffen i De Forenede Stater, hvad der får mig til at tvivle på, hvor velbegrundede de er. Jeg er ganske vist ikke nogen blind beundrer af det politiske eller det retlige system i De Forenede Stater, men jeg nægter at tro, at domstolene dér og appelinstanserne og sågar højesteret omgås så letfærdigt med menneskeliv og med dødsdomme.
Jeg vil heller ikke udtale mig om beslutningens lige så ugrundede påstand om, at dødsstraffen skulle være uegnet som afskrækkende middel, som middel til forebyggelse af forbrydelser. Jeg ved, at kriminologerne diskuterer det. Men man kunne mindst lige så vel hævde, at dødsstraffen kunne have sparet en hel del uskyldige menneskers liv - ofre for vaneforbrydere, som der løber mange omkring af.
Jeg vil blot grundlæggende sige, at jeg selv kommer fra et land, hvor vi i det forløbne år til vores afsky har måttet erfare, at dømte pædofile sadister, sygelige børnemishandlere og børnemordere allerede efter et par måneder - højest et par år - påny løslades og slippes løs på samfundet. Selv om enhver psykiater ved, at disse uhyrer ikke kan helbredes og vil finde nye ofre. Og hvad mere er: Jeg kommer fra et land, hvor den dømte vaneforbryder og børnemishandler Dutroux ikke blot blev løsladt efter et par år, men oven i købet fik en social ydelse på 80.000 belgiske frank om måneden, en social ydelse han, som det kunne forventes, brugte til at bygge fængsler for, som nye ofre blev tortureret og myrdet i.
Når jeg overvejer alt det, kan jeg efter min bedste overbevisning ikke stemme for den foreliggende beslutning, selv om jeg personlig ikke er tilhænger af dødsstraf. Men jeg vil først være parat til at prædike moral for Amerika den dag, man kan overbevise mig om, at de svage, ofrene i vort land og på vort eget kontinent beskyttes effektivt mod forbryderne, og det er ikke tilfældet i dag.

Castagnetti
Fru formand, vi vil stemme for denne beslutning, ikke blot - som vi altid har gjort det - for at bekræfte, at vi er imod dødsstraffen, et valg inden for civilisationen, som Europa-Parlamentet har truffet mange gange, men tillige på grund af vor inderste moralske overbevisning - Paven har for nylig med henvisning til denne sag udtalt, at kun Gud er herre over menneskets liv og død - men fordi vi i dette tilfælde finder, at det er vor pligt som Europa-parlamentarikere at føje vort initiativ til at undgå risikoen for en retslig fejl. Vi står nemlig over for en konkret risiko for at begå en retslig fejl, der har givet anledning til mange reaktioner verden over.
Vi ved, at en amerikansk dommer ved navn Spencer i disse timer skal træffe en endelig afgørelse. Netop i går sagde han, at mange af beviserne mod O'Dell er diskutable, og ikke er blevet virkeligt bekræftet. Over for disse risici finder vi som europæiske parlamentarikere at måtte tage et initiativ til at kræve, at guvernøren over Virginia ikke tillader denne henrettelse, førend han har givet samtykke til en yderligere prøvelse af beviserne, særlig DNAprøven. Alt, hvad der kan gøres for at redde livet også for et enkelt menneske, bør gøres. I denne ånd vil vi i dag stemme for denne beslutning.

Amadeo
Fru formand, den makabre liturgi om statens hævn er under forberedelse for 117. gang den 23. juli. På denne dato vil O'Dell ikke længere være et problem for retsvæsenet i sit land, men problemet om menneskets samvittighed i form af den »lovlige« mulighed for at dræbe et medmenneske, vil fortsat bestå. Jeg ønsker ikke at vide, om O'Dell er skyldig eller ikke skyldig, og jeg interesserer mig heller ikke for at få oplyst, om alle dem, der åbenlyst eller mere eller mindre skjult er blevet henrettet i de sidste 24 timer, var skyldige eller ikke skyldige. De er blevet henrettet, uden at Paven har grebet ind, og uden at Europa-Parlamentet har grebet ind, og uden opsigt i befolkningen. O'Dell bør danne præcedens, det 117. præcedens for karakterisering af den endnu voldelige kultur i et stort land som USA. Dette land var det, der fik den første demokratiske forfatning, og det er i manges øjne et mønster, der bør efterlignes på mange områder, og dette fordi man i mange - for mange - af dets stater anvender dødsstraffen og derfor giver de meget mindre demokratiske kommunistiske lande et påskud til i deres mere eller mindre gennemførte retsorden at anvende dødsstraffen.
Kenya

Fassa
Fru formand, for nogle dage siden blev nogle borgere, som fredeligt krævede ganske små institutionelle reformer i Kenya, som var nødvendige for en korrekt afvikling af de forestående valg, behandlet brutalt af politiet, som dræbte godt 17 personer. Uroen i Kenya indebærer en meget alvorlig krænkelse af menneskerettighederne og kan bevirke uro i hele området. Derfor er i hvert fald to ting absolut nødvendige. For det første en klar fordømmelse fra alle, og særlig Europa-Parlamentet, af de kenyanske politistyrkers brutale adfærd, og for det andet at vi yder Kenya al mulig tilstrækkelig bistand med hensyn til afviklingen af frie og regulære valg i landet.

Pettinari
Fru formand, i lighed med hr. Fassa finder jeg, at den utilstedelige undertrykkelse fra politiets side af oppositionens demonstration i Nairobi klart viser, at det kenyanske styre er baseret på vold og fornægtelse af menneskerettighederne og borgernes civile og politiske rettigheder. Jeg finder det ligeledes rimeligt at kræve, at der indføres gennemgribende forfatningsmæssige reformer i Kenya før de bebudede præsidentvalg og kommunalvalg. Uden disse reformer vil valgene blive en farce og føre til den 117. gennemtvungne legitimering af Arap Mois personlige magtstilling. Jeg kræver, at Rådet og Kommissionen erindrer den kenyanske regering om indholdet af artikel 5 i Lomé-konventionen, og samtidig tilkendegiver, at Europa har til hensigt at suspendere det økonomiske samarbejde med Kenya, dersom styret fortsat blodigt undertrykker ethvert krav om politisk demokratisering. Det er helt klart, at Kenya lider under mangel på demokrati, og at den kenyanske befolkning kræver radikale reformer ved demonstrationerne i denne uge. Jeg finder, at det må være Den Europæiske Unions opgave at støtte denne proces, idet vort samarbejde med dette land i modsat fald ikke kommer til at tjene til noget.

Günther
Fru formand, mine damer og herrer, de meldinger, vi modtager fra Kenya, er virkelig alt andet end tilfredsstillende. Jeg vil imidlertid gerne komme med tre konstateringer og rette tre spørgsmål til oppositionen: For det første har jeg det indtryk, at de ændringer, som fandt sted i Centraleuropa i begyndelsen af 90'erne, nu først til dels når den tredje verden, nemlig en forskydning af blokke og regimer, som dengang var fasttømrede, og hvis demokratiske legitimitet ingen vovede at rokke ved eller ytre tvivl om. Disse bliver der i dag sat spørgsmålstegn ved.
For det andet er en opposition ikke på forhånd en demokratiets vogter. Lad os håbe, at det her ikke er på samme måde som i Zaire. For det tredje skal vi passe på, at gadekampe og demonstrationer ikke udarter sig til at blive en ukontrolleret udvikling, som senere, når det, de har kæmpet for, er indtrådt, ikke længere kan bremses.
Nu mine tre spørgsmål. For det første: Regeringen bebrejder oppositionen, at den ikke anmelder demonstrationer, hvilket ville være mulige efter den gamle lovgivning, der jo stammer fra den britiske kolonitid, for i udlandet at fremkalde det indtryk, at der fortsat er hindringer for deres forsamlingsfrihed. Er det rigtigt, eller har Kommissionen nogen oplysninger om dette?
For det andet: Hvordan står det til med oppositionens vilje til at give afkald på magtanvendelse, hvis de forfatningsmæssige reformer, som blev bebudet, gennemføres? For det tredje: Hvad overvejer Kommissionen at gøre med henblik på at få præsident Moi til også virkelig at gennemføre det, han har bebudet med hensyn til forfatningsmæssige reformer?

Telkämper
Fru formand, mine damer og herrer, i den seneste tid har vi gang på gang hørt nye meldinger fra Afrika om magtanvendelse, om krige eller om voldelige konflikter under demonstrationer, nu også fra Kenya. Efter en lang kolonihistorie, efter overgangsperioden i tilslutning til kolonihistorien synes det nu at være nødvendigt, at vi tilbyder disse lande strategier eller støtte, hvad enten det er af finansiel art eller på uddannelsesområdet, for at de også virkelig kan finde vejen til demokrati.
For øjeblikket genforhandles Lomé-konventionen. Det bør være vort mål som led i den nye Lomé-konvention at forankre kravet om demokrati og også tilbyde instrumenter i den henseende. Således kunne der uddannes mennesker i disse lande, måske kunne de komme hertil og få en uddannelse på områderne forvaltningsreformer eller forfatning.
Hvad angår Kenya, kan det naturligvis ikke accepteres, at demonstrationer undertrykkes med magt, uanset om de er anmeldt eller ej. Jeg mener, at det drejer sig om menneskerettigheder, som bør overholdes. Vi bør netop via AVS-konventionen, via det samarbejde, der findes med EU, tilkendegive over for Kenya, at der her skal anvendes fredelige midler.

Vecchi
Fru formand, artikel 5 i Lomé-konventionen fastsætter den væsentlige ramme for de karakteristiske træk, som ethvert land skal have, for i fuldt omfang at deltage i selve konventionen. Ved at underskrive denne har alle AVS-landene forpligtet sig til at overholde menneskerettighederne og slå ind på vejen for demokratisering og et godt styre.
Det, der er sket i Kenya i de sidste dage, viser, at dette land og dets styre endnu er langt fra de minimumsstandarder, der kræves for at kunne betegne et land som demokratisk noget steds i verden.
Folkebevægelsen for demokrati og frihed for den enkelte viser sig nu med stor styrke på hele det afrikanske kontinent. Denne har allerede i mange år været det mest væsentlige og positive nye i situationen i Afrika, der kan gøre det muligt for hele kontinentet at støtte sin civile, sociale og økonomiske udvikling på et solidt grundlag, som alle er enige om.
Det var det, som forsøgtes ved demonstrationerne i Kenya, hvor modstanderne mod Arap Mois regime via store demonstrationer krævede lovgivnings- og forfatningsmæssige reformer, der skulle gøre det muligt at gøre de forestående valg virkeligt frie og lovlige.
Den brutale undertrykkelse af demonstrationerne, der kostede talrige ofre, og blev efterfulgt af en arrestationsbølge, har endnu en gang vist, at det kenyanske styre ikke synes at have til hensigt at acceptere hverken ytringsfriheden eller en virkelig demokratisering af landet.
Derfor må Europa-Parlamentet stærkt fordømme de kenyanske politistyrkers aktion og benytte alle pressionsmidler for at kunne vende et nyt blad i dette lands historie.
For en gangs skyld kan vi give udtryk for vor støtte til det internationale samfunds initiativ, idet dette gennem 19 landes ambassadører i Nairobi stærkt har fordømt de tragiske begivenheder og bestemt krævet indledning af en proces for demokratiske reformer.
Udviklingen i Kenya vil desuden være af fundamental betydning for hele området, nemlig Østafrika og De Store Søer, hvori det nu mere end nogensinde er nødvendigt at skabe betingelser for stabilitet, demokrati og udvikling.
Peru

Bertens
Tak, fru formand, Peru var i nyhederne på grund af gidseldramaet, men i øjeblikket høres der andre urovækkende beretninger. Ytringsfriheden og retten til en retfærdig retssag trædes under fode.
Jeg taler om eksistensen af hemmelige domstole, om amnestilovgivning, som lader overtrædere af menneskerettighederne slippe ustraffet, om trusler mod journalister og foranstaltninger mod de medier, som udtaler sig kritisk om regeringen, om den peruvianske kongres' afsættelse med regeringspartiets støtte af tre dommere ved forfatningsdomstolen på grund af deres modstand mod en lov, som skal gøre det muligt at genvælge den store helt fra afslutningen af gidseldramaet, hr. Fiujimori.
Alle disse ting er i strid med de principper, en retsstat anno 1997 skal bygge på. Derfor skal det gøres klart for den peruvianske regering, at det bliver vanskeligt for Den Europæiske Union at have normale forbindelser med Peru, hvis de forhold ikke ændres, og man vender tilbage til det normale liv.

Howitt
Fru formand, det er tyveårsdagen for Perus sidste generalstrejke, og i dag deltager strejkende i hele landet i massedemonstrationer for de økonomiske, sociale og lovgivningsmæssige rettigheder, som nægtes dem. Efter Parlamentets delegations besøg i Peru i september sidste år og de meget alvorlige rapporter, som vi fik af hr. Conseco, medlem af Kongressen, i Bruxelles tidligere på måneden, er det kun rimeligt, at Europa-Parlamentet i dag slutter sig til demonstranterne og udtrykker vor bekymring over den fortsatte, systematiske undertrykkelse af menneskerettighederne i Peru.
Hr. Consecus vidnesbyrd blev understreget af rapporter i Perus tv søndag formiddag om de peruvianske sikkerhedsstyrkers udbredte brug af telefonaflytning over for oppositionsledere og ledende embedsmænd, herunder regeringens egen udenrigsminister, som, så vidt jeg har forstået, nu er trådt tilbage.
Det er i den sammenhæng, at vi anmoder om at få genindsat de tre dommere, der er blevet fjernet fra Perus forfatningsdomstol. Hvis det ikke sker, vil det være et klart signal om, at gentagne internationale opfordringer til at indføre et uafhængigt retsvæsen og respekt for de demokratiske normer i Peru atter er blevet ignoreret.
Det er også i denne sammenhæng, at vi i dag må fordømme det gentagne mønster med trusler og angreb mod medierne i Peru, som kun søger at give et retfærdigt billede af det misbrug, der finder sted. Bombeangrebet mod Global Television i Puno i oktober sidste år, de fysiske overgreb på tre journalister fra tvprogrammet En Persona i Nina den 25. juni, det voldsomme angreb mod den politiske redaktør på avisen 'Ojo' i San Miguel den 1. juli og det forhold, at man i denne uge har frataget Baruch Ivcher, ejeren af Perus TV 2-kanal, hans statsborgerskab, er et angreb på den uafhængige journalistik, som burde være sikret i grundloven.
I dag fordømmer Europa de peruvianske sikkerhedsstyrkers systematiske brug af brutal, fysisk tortur. Vi glæder os over det øgede arbejde i det ad hoc-udvalg, der rådgiver om benådning af fanger, som er uretfærdigt dømt for terroristiske handlinger, men vi kræver en fuldstændig retlig gennemgang af disse sager, og at der betales fuld kompensation i overensstemmelse med de internationale menneskerettighedslove. Vi udtrykker i dag vor dybeste bekymring over, at Peru så længe har ignoreret de internationale protester mod de såkaldte ansigtsløse domstole, som er fuldstændig uacceptable for det internationale samfund.
Europa har en rolle at spille, når vi arbejder med Peru om at udviske de skel, der er opstået på grund af den enorme fattigdom i landet, ikke mindst ved at yde støtte til, at landflygtige kan genetablere sig, hvilket er noget, jeg personligt arbejder med, men det kan vi kun gøre på grundlag af forsikringer fra regeringen om, at menneskerettighederne overholdes, og vor forhandling i dag har vist, at noget sådant er en grundlæggende mangel.

González Álvarez
Fru formand, i sin tid kom vi med en klar udtalelse imod gidseltagningen af en gruppe meget vigtige personer i den japanske ambassade. Vi fordømte også - vi foreslog en beslutning, men den blev ikke vedtaget - den måde hvorpå præsident Fujimori gik ind i den japanske ambassade og uden nogen ret myrdede - for sådan var det - de personer, der befandt sig dér.
Jeg tror, at dette hurtigt blev glemt, man talte ikke mere om det. Men desværre, den som har udemokratiske tilbøjeligheder som præsident Fujimori viser bagefter, hvordan det, som han gjorde dengang, hænger sammen med de trusler, der nu er fremsat over for journalister - ifølge hr. Howitt - avisen »La República«, TV-kanaler og radiostationer. Og ikke kun dette, men der er også fremsat klare trusler mod politiske modstandere som f.eks. hr. Díez Conseco, som faktisk har været i Bruxelles og talt med alle grupperne.
Man har også glemt grunden til gidseltagningen, som var den umenneskelige situation i Perus fængsler, hvor der var mere end fem tusinde politiske fanger. Den Europæiske Union burde igen overveje sine relationer - i dette tilfælde med Peru, men også med andre lande i Latinamerika - og hvordan man skal udøve pression, for at dette ikke gentager sig.
Hr. kommissær, jeg afventer altid Deres svar, men jeg deltager i et andet møde, så jeg er nødt til at forlade salen igen. Jeg håber at kunne læse Deres svar i referatet fra mødet.

Lenz
Fru formand, Peru har altid været et af vore problembørn i Latinamerika. Først var det økonomien, men den går nu noget bedre. Det har altid været terrorismen, og den har jo tydeligt vist sit hæslige ansigt. Alligevel må enhver, der angriber regeringen, ikke mistænkes for terrorvirksomhed.
Og nu gælder vore egentlige bekymringer demokratiet i Peru. I maj havde vi på den interparlamentariske konference i Caracas rigelig lejlighed til at tale med kolleger fra Peru.
Ytringsfriheden er truet, retsvæsenets uafhængighed er truet af den siddende regering, og vi vil derfor gerne indtrængende opfordre den til i det mindste at respektere de bestemmelser, der står i den peruvianske forfatning. For kun i så fald kan der i landet genoprettes en balance mellem økonomisk stabilisering, kampen mod terrorisme, men også ytringsfriheden og det politiske livs genopblomstring. Der hersker overhovedet ingen tvivl om, at den siddende præsident ikke ønsker at have særlig meget at gøre med politiske partier; disse er også meget svage. Men jeg mener, at netop fordi alle vore partier har forbindelser med Peru, bør vi hjælpe og tilskynde her. I denne henseende vil min gruppe støtte beslutningen.

Kreissl-Dörfler
Fru formand, for få uger siden fik Baruch Ivcher frataget sit peruvianske statsborgerskab. Hans forseelse: Han havde på sin tv-kanal »frecuencia latina « rapporteret om afhøringsaktioner mod menneskerettighedsforkæmpere og intellektuelle. I Peru er der for øjeblikket hverken presse- eller ytringsfrihed. Den, der fremsætter kritik af præsident Fujimori, udsætter sig for fare. En kvindelig agent fra efterretningstjenesten blev parteret, fordi hun fordømte statens angreb på pressen. Hendes advokater frygter for deres eget liv. Retsvæsenet i Peru er kneblet, tre dommere, som mente, at det ikke var i overensstemmelse med forfatningen, hvis Fujimori blev genvalgt for tredje gang, blev straks afsat. Den øverste forfatningsdomstol står over for at blive opløst. I stadig højere grad ligner det peruvianske system et militærdiktatur. Præsidentens rådgiver, Montesinos, internationalt kendt som Narco-General, har magten. Modige parlamentsmedlemmer, som f.eks. Xavier Diez Canseco, som var på besøg hos os i Parlamentet for to uger siden, blev og bliver ofre for attentater, der planlægges af personer som Montesinos, og dette er bevist. I mennskeuværdige fængsler vegeterer tusinder af politiske fanger uden retssag. Ikke engang Røde Kors må besøge dem. Samtidig giver en amnestilov militærpersonerne straffrihed for deres voldshandlinger og ugerninger.
Vi havde lejlighed til sidste år, da vi har i landet, at tale med præsident Fujimori. Jeg kan kun sige én ting: Jeg har sjældent oplevet en så iskold og rigid politiker som ham. Også selv om han kan fremvise økonomiske resultater - et system, som er så udemokratisk, og som tvinger befolkningen til at forholde sig tavs for ikke at blive myrdet, kan under ingen omstændigheder tolereres af os. Jeg forventer af Den Europæiske Union, at et yderligere samarbejde med Peru gøres afhængigt af væsentlige forbedringer af menneskerettighedssituationen og demokratiseringen, i modsat fald kan vi ikke fortsat holde fast ved vort høje krav.

Habsburg-Lothringen
Fru formand, jeg vil ganske vist nødig være uenig med min ven KreisslDörfler og min ven Bertens, men alligevel har jeg en anden opfattelse her.
Når man i dag taler om Peru, bør man egentlig altid gøre sig klart, hvordan Peru så ud så sent som for ti år siden, i hvilken forfatning landet befandt sig i, da kriminelle terrororganisationers voldshandlinger kostede 20.000 uskyldige livet og voldte samfundet såvel som økonomien ikke-kalkulerbare skader. Når man ser på Peru i dag, ser man et land, der absolut gør en indsats for at institutionalisere et system, som sætter en stopper for terrorismen, og som forsøger igen i vidt omfang at vinde borgernes tillid til landet.
Vi bør ikke glemme, at den peruvianske regering f.eks. har nedsat en kommission, som undersøger de domme, der er afsagt i forbindelse med terrorismen, og i de seneste måneder har revideret mere en 500 domme. Vi bør heller ikke glemme, at en militærdomstol lige har dømt fire officerer for embedsmisbrug. Peru udfolder kolossale bestræbelser på at slippe af med det dårlige omdømme fra sin fortid, der var overskygget af terroraktioner, og jeg mener, at det på nuværende tidspunkt ville være klogt af os ikke kun at kritisere - det er undertiden nødvendigt - men også at opmuntre og støtte.
Seksuel skamfering i Egypten

Mohamed Alí
Hr. formand, det glæder mig meget, at vi endelig efter adskillige mislykkede forsøg på at behandle dette emne i Parlamentet er nået frem til en beslutning om skamfering af kvinders kønsorganer.
For det første vil jeg gerne beklage og skarpt fordømme den praksis, der består i at skamfere kvinders kønsorganer, både i Egypten og dér hvor denne afskyelige praksis end finder sted.
For det andet vil jeg sige, at denne praksis, som stammer fra Afrika og er beslægtet med gamle traditioner, på ingen måde objektivt hænger sammen med nogen tro eller bekendelse, hvorfor man må fordømme de grove manipulationer, der sker for at retfærdiggøre en praksis, der under alle omstændigheder er forkastelig.
Og for det tredje anmoder jeg indtrængende Europa-Parlamentet og Den Europæiske Union om gennem de relevante mekanismer at tvinge de lande, som tillader denne praksis, til samvittighedsfuldt generelt at respektere menneskerettighederne samt kvindernes ubestridelige rettigheder ud fra princippet om absolut ligeret.
Respekten for menneskerettighederne og kvinders værdighed skal være et fast og presserende krav. Med denne beslutning vil vi bidrage til at forbedre livskvaliteten for mange kvinder og bidrage til, at samfundet generelt og de befolkninger, der udøver denne praksis, bliver klar over, hvad den egentlig står for.
Jeg insisterer derfor på, at alle punkterne opfyldes.

Kokkola
Fru formand, med utallige kampe har vi gennem årene opnået resultater og erhvervet os rettigheder, f.eks. FN-traktaten om børns rettigheder fra 1989, Beijing-konferencen om kvinders rettigheder i 1995, artikel 4 i erklæringen om afskaffelse af vold mod kvinder, resultaterne af den internationale konference i Kairo m.m. Og i dag kommer så forvaltningsdomstolen i Kairo og tillader offentlige sygehuse at udføre omskæringer på kvinder, hvorved sundhedsministerens beslutning om at forbyde sådanne indgreb omstødes.
Hvad nytter så alle konferencerne, erklæringerne, traktaterne og beslutningerne, hvis man slet ikke griber ind over for alt, hvad der grænser til krænkelse af menneskerettighederne? Vi finder det uacceptabelt, at man benytter religion, sædvaner og traditioner som undskyldning for voldshandlinger mod kvinder og navnlig mindreårige piger, som ikke selv får lov at vælge. Hvilken ret har en forvaltningsdomstol til at krænke den menneskelige natur og menneskelige værdighed? Den Europæiske Union har pligt til at gå imod sådanne tilbageskridt, som navnlig de muslimske fundamentalister arbejder for, og som igen går ud over kvinderne, og til at oplade sin røst i et forsvar for kvindernes rettigheder, som også er menneskerettigheder. Den kvindelige omskæring af religiøse årsager er en barbarisk handling, et overgreb på naturlovene, hvorved kvinden berøves en ret, som naturen har givet hende. Og hvem kan i øvrigt forudsige, hvilke konsekvenser - fysiske såvel som psykiske - et sådant voldeligt og unaturligt indgreb i den kvindelige organisme vil få? Den Europæiske Union har pligt til at iværksætte oplysningskampagner i de lande, som EU har relationer til på en eller anden måde, og pligt til at sørge for, at medlemslandene forbyder denne omskæring inden for deres egne grænser.

Van Dijk
Fru formand, det er sørgeligt, at vi her i Parlamentet igen skal udtale os, og at der er anledning for os til at udtale os mod den skamfering af kønsorganer, som stadig finder sted i verden. Og ikke blot, som vi for nemheds skyld stadig gerne vil tro, i Afrika. Den slags ting sker også i Europa. Det er faktisk en overtrædelse af kvinders ret til at bestemme over deres eget legeme, og det kan ganske enkelt ikke tolereres. Vi blev da også chokerede, da forvaltningsdomstolen i Kairo ophævede forbuddet mod skamfering af kønsorganer, som den egyptiske regering havde indført.
Jeg synes, det er godt, at Parlamentet udtaler sig imod det og samtidig også viser, at vi skal sætte alt muligt i værk for at forbyde og forfølge denne skamfering af kønsorganerne, også i vore egne medlemsstater.

Lenz
Fru formand, jeg kan på mange punkter tilslutte mig de kolleger, der har talt her. Det er en af de værste krænkelser for kvinder, som man kan forestille sig, og den kan hverken begrundes ud fra religiøse eller medicinske hensyn. Men den begrundes desværre i mange dele af verden - ikke kun i Europa, men til dels også i Asien - også ud fra traditioner, som vi kun kan bekæmpe ved hjælp af oplysning. Det er et af de mest vanskelige spørgsmål, når man taler med kvindelige afrikanere eller kvinder fra disse lande, da modstanden egentlig skal udgå fra deres egne rækker med vor hjælp med henblik på at sætte en stopper for disse traditioner.
Derfor bør vi virkelig gøre alt for at bidrage til oplysning. Vi kan kun appellerer til regeringen i Egypten. Det vil jo gerne anses for at være et moderne land, et stort, førende land i regionen. Det hjælper at give oplysninger og bekæmpe disse traditioner, som desværre også tit opretholdes af kvinder fra disse lande. Også her bør vi se, at vi via vore kanaler kan gøre endnu mere imod det, som det også allerede sker via FN og UNICEF.

Van Bladel
Jeg fordømmer skamfering af kønsorganer, fru formand, derfor er jeg som ordfører for associeringsaftalen med Egypten bekymret over domstolens kendelse. At regeringen så anker den er et godt tegn. Det er efter min opfattelse en illustration af den hårde kamp, præsident Mubarak fører for at holde sit land ude af en fanatisk ortodoks religiøs gruppes kløer. Forvirrende oplysninger, så som at tyggegummi fra Israel skulle indeholde en seksuelt stimulerende adrenalinsubstans, passer ind i billedet af fanatikernes permanente forsøg på at få kontrol over regeringen. For nylig har man i The Financial Times kunnet læse, at en militant islamitisk organisation efter fem år annullerede en våbenstilstand. Egypten lider under overbefolkning og alle de dermed forbundne udviklingsproblemer. Egypten er en del af Mellemøsten, et vigtigt land for fredsprocessen.
Derfor drager jeg som politisk konklusion: Det er vigtigt, at EU hurtigst muligt afstemmer og indgår associeringsaftalen. Dermed kan vi definitivt tage Egypten med i aktiviteterne under vores Middelhavspolitik.

Fassa
Fru formand, omskæringen i Egypten stiller Europa-Parlamentet over for en interessant retligt problem. I landene med vestlige retstraditioner har både de under- og de overordnede forvaltningsdomstole, hvor sådanne findes, den fundamentale funktion at beskytte borgerne mod overgreb fra den offentlige forvaltnings og regeringernes side. I Egypten er der sket nøjagtig det modsatte. Netop af denne grund er det absolut nødvendigt, at Europa-Parlamentet stærkt imødegår denne uværdige praksis, der alene findes ved domstolene, med henblik på beskyttelse af ikke blot den vestlige, men hele verdens civilisation og civiliserede forhold for alle, der er bosat i Den Europæiske Union, da omskæring af kvinder - som andre af mine kolleger netop har sagt, desværre også finder sted inden for visse lande i Unionen.

Pailler
Vi fordømmer de beslutninger, der er truffet af forvaltningsdomstolen i Kairo og det egyptiske statsråd, der endnu en gang viser fundamentalismens fremmarch i mange lande, i dette tilfælde gennem omskæring og i andre tilfælde er det gennem familielovgivningen og terrorhandlinger. Ved at fordømme undertiden dødbringende, men under alle omstændigheder lemlæstende omskæringer, der hindrer et godt seksualliv, det vil sige som muliggør glæde og fuldbyrdelse - hvorfor kan vi ikke ophøje dette til en rettighed? - hjælper vi den egyptiske regering og alle muslimer, som bekæmper fundamentalismen.
Vi skal klart vise, at disse fysiske torturformer medfører en symbolsk vold, som antropologen Maurice Godelier har forklaret, som fremmedgør kvinder og får dem til at gentage barbariske handlinger og dermed retfærdiggøre, hvad nogle kalder 'kulturbestemt skik og brug', fordi denne praksis angiveligt accepteres og udøves af kvinder selv.
Lad os afsløre hykleriet, fejheden eller i bedste fald uvidenheden og overfladiskheden hos dem, som selv her og undertiden under dække af pseudotolerance flygter bag respekten for kulturelle vaner og dermed netop ikke respekterer alle menneskers fysiske integritet.

Leperre-Verrier
Den dom, som forvaltningsdomstolen i Kairo har afsagt, og som omstøder det egyptiske sundhedsministeriums bekendtgørelse om forbud mod at udføre kvindelige omskæringer på offentlige hospitaler i Egypten, er et tilbageskridt i kampen mod seksuel skamfering, som kvinder i Egypten og andre steder er ofre for. Den egyptiske regering havde truffet en retfærdig beslutning, der var i overensstemmelse med den universelle erklæring om menneskerettigheder og akter om kvinder fra de internationale konferencer, som fandt sted i - ja netop - Kairo og Beijing. Vi skal tilskynde regeringen til at fortsætte sine bestræbelser ved at appellere denne dom, der er i strid med den mest grundlæggende menneskelige værdighed.
Men ud over det problem, som egyptiske kvinder i dag står over for, er omskæringer af kvinder langt fra udryddet i resten af verden. I 1980'erne iværksatte UNICEF en kampagne om dette emne, men dette slag er langt fra vundet endnu. Også i vore medlemsstater har denne forbudte praksis mange tilhængere, som ofte drager fordel af overdreven overbærenhed. Det kan ikke siges for ofte, at respekten for den fysiske integritet er en grundlæggende menneskerettighed, og kære kolleger, ingen tradition eller religion kan retfærdiggøre, at denne integritet ødelægges.
Tunesien

Fassa
Fru formand, Tunesien er formelt et demokratisk land, men er det i realiteten ikke endnu. Den økonomiske modernisering af landet har givet forbedret livsvilkårene for tuneserne, men ikke muligheden for konkret at udøve deres politiske og borgerlige rettigheder. Der er i dette land opstået en ganske særlig form for forfølgelse. Den, der ikke viser sig som tilhænger af det herskende parti, hindres af de administrative myndigheder og endda af privatpersoner i at udøve grundlæggende rettigheder, som f.eks. retten til fri bevægelighed og ytringsfriheden, selvom disse anerkendes abstrakt.
Dette viser sagen vedrørende hr. Chamaria, som man givet ikke kan forbyde at vende tilbage til sit land, blot fordi han har deltaget i en høring med nogle af Europa-Parlamentets medlemmer. Følgelig står ikke blot udøvelsen af demokratiet i Tunesien, men først og fremmest tillige Europa-Parlamentets og hele Den Europæiske Unions værdighed på spil.

Swoboda
Fru formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, når vi i dag behandler denne beslutning om Tunesien, skyldes det ikke kun, at situationen er særlig slem i Tunesien. Der findes mange lande, hvor menneskerettighedskrænkelserne er meget mere omfattende og meget værre. Men vi betragter Tunesien som vor nabo, som vor ven, og vi er særlig kritiske over for naboer i det nordlige Afrika, som befinder sig i en meget vanskelig og prekær situation.
Vi er overbeviste om, at den økonomiske udvikling, den sociale udvikling i ethvert land, også i Tunesien, i afgørende grad afhænger af, hvordan man parallelt hermed udvikler menneskerettighederne. Og jeg vil gerne sige klart her, at der tidligere har været meget positive udviklingstendenser. Men jeg vil gerne lige så klart sige, at vi i den seneste tid har oplevet visse hændelser, som vi ikke ligefrem hilser med tilfredshed. Bl.a. blev et medlem af en politisk organisation, som havde deltaget i et kollokvium i Bruxelles, efter sin hjemkomst behandlet meget hensynsløst, mildest talt, og der findes i forbindelse med enhver af disse hændelser forskellige fremstillinger.
Vi mener, at Tunesien egentlig bør være et symbol, et første eksempel på en fri, demokratisk udvikling i det nordlige Afrika. Hvis der findes et middel mod ekstremisme, hvis der findes et middel mod yderliggående fundamentalisme, hvis der findes et middel mod tendenser i retning af isolation og diktatur, er det overholdelsen af menneskerettighederne, er det menneskerettighedernes positive udvikling, og dette forekommer os netop at være muligt, gennemførlig og meget nødvendigt i Tunesien.

Dupuis
Fru formand, jeg synes, at vort Parlament endelig viser sig sine venskabserklæringer over for Tunesien værdig. For første gang siger det tingene, som de er, og det mener jeg er vigtigt, det vil jeg understrege.
Tunesien er et paradoks. På den ene side har vi et reelt økonomisk og socialt fremskridt, og vi har meget klare erklæringer fra Tunesiens præsident, Ben Ali; men på den anden har vi en situation, der bliver værre og værre, nemlig respekten for menneskerettighederne, en demokratisering, der ikke bliver bedre. Det er derfor vigtigt, at vort Parlament som tegn på ægte venskab siger noget til regeringen og myndighederne i Tunesien, så vor dialog kan være baseret på reelle forhold og ikke urealistiske ønsketilstande.
Når det er sagt, kan man udvikle mere konstruktive forbindelser til Tunesien. Det skal der arbejdes meget med. Vi skal være meget faste over for vore tunesiske venner, over for myndighederne, og vi må ikke tøve med hver gang det er nødvendigt at minde om, at det, der er sket med hr. Chamari og hr. Moada, bestemt ikke er tegn på, at det går den rigtige vej, vejen med en tilnærmelse til Den Europæiske Union.

Tamino
Fru formand, også jeg tilslutter mig det, som mine kolleger allerede har sagt, og jeg er forundret over, at der i et land som Tunesien, hvor der dog har været økonomisk fremgang og er sket forbedringer af borgernes levevilkår, ikke samtidig har fundet en tilstrækkelig udvikling af vilkårene for demokratisering af landet sted. Til de episoder, der allerede er blevet nævnt, kommer tværtimod andre intimiderende handlinger, som f.eks. den fortsatte brug af dødsstraffen, den diskriminerende brug af retten til udrejse af landet, den formelige trussel om forbud mod tilbagevenden til landet, således som i hr. Chamarias tilfælde og i de allerede omtalte tilfælde af chikane og aggression.
Af alle disse grunde, og tillige fordi vi ønsker, at Tunesien skal blive et referencepunkt i et særlig risikofyldt område som Middelhavsområdet, finder vi, at man konstant bør erindre om, at det samarbejde, der er indledt af Unionen med landene i dette område, er betinget af overholdelsen af menneskerettighederne, og at det ikke kan foregå uden passende fremskridt i henseende til demokratisering.

Izquierdo Rojo
Fru formand, som medlem af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe vil jeg gerne påpege, at anvendelsen af denne parlamentariske procedure med uopsættelig forhandling om et associeret land som Tunesien uden først at have gennemført en parlamentarisk dialog er upassende og virker mod hensigten.
Denne fremgangsmåde kan give anledning til mangel på forståelse, og vi ved, at den gensidige mangel på forståelse er associeringens værste fjende. Man risikerer at fremprovokere en konfrontation mellem institutioner, mellem parlamenter, og det strider mod ideen om den fælles overenskomst i Euro-Middelhavsassocieringen.
Associeringsaftalen mellem EU og Tunesien skal gennemføres inden for en bestemt tidsramme. Den er endnu ikke ratificeret. Er det ikke for tidligt, at vi allerede ønsker resultater? Der er tale om en faktisk tid på tolv år. Vi kan ikke kræve alle resultaterne på et for tidligt tidspunkt, oven i købet inden den er kommet i stand og trådt i kraft. Det vil sige, at når regnskabet skal gøres op, skal vi også medregne de fremskridt, der har fundet sted. Det skal påpeges, at for få dage siden vedtog man en lov, som styrker folkets suverænitet og er et fremskridt, hvad angår repræsentationen af kvinder og unge. Dette er også vigtigt, og derfor insisterer jeg på, at hvis vi ønsker, at denne dialog skal bære frugt, skal vi anvende den parlamentarisk rigtige procedure. Først en parlamentarisk dialog inden nogen af institutionerne, det være sig Europa-Parlamentet eller det tunesiske parlament, kan komme med en ensidig udtalelse.
Dette er den normale fremgangsmåde blandt partnere.

Soulier
Fru formand, jeg skal forsøge at synge en anden melodi. Det Europæiske Folkepartis Gruppe stemmer ikke for denne beslutning. Ikke fordi den som de øvrige kolleger ikke kæmper for menneskerettighederne - og den benægter ikke, at overskridelser heraf er en alvorlig sag - men det kan ikke nytte, at vi fjerner brodden fra det stærke budskab, vi skal sprede, ved at undsige enhver diskutabel adfærd, uanset hvor den finder sted i verden.
For så vidt angår Tunesien, er de påskud, der anføres i beslutningen, spinkle, og bevisførelsen overfladisk. Den tunesiske regering har angiveligt hindret den fri ret til at komme og gå og overvære et møde i Bruxelles, som ikke var i institutionelt regi. Det er rigtigt, at man frygtede, at en af dem, der var til stede og altså ikke hindret i at komme, ikke kunne komme tilbage til sit land. Men det skal vi da have bevis for! Og endelig skulle en tunesisk borger angiveligt være blevet generet.
Det er nok til, at vi ikke stemmer for denne beslutning, men vi nægter især at tilslutte os denne mistænkeliggørelse af Tunesien på grund af det, der sker i et andet af Maghreb-landene, hvis tragiske skæbne oprører os.
Hvilken mangel på proportionssans mellem disse eventuelle hindringer for den fri ret til at komme og gå og de tusinder af mishandlede lig, som ligger strøet over Algeriets jord. Hvem taler om dem? Hvorfor tier vi om dette drama? Man kunne have ventet, at vi talte om dette land, og i stedet taler vi om et andet, der ikke skaber uro, som ikke truer nogen hverken i dag eller i morgen, i Europa eller på det afrikanske kontinent. Derfor opfordrer vi Parlamentet til at nægte at fordømme Tunesien i dag.

Van Bladel
Fru formand, Tunesien var et af de første lande, der blev indgået associeringsaftale med, og som i mange år blev fremført som eksempel på moderat politik. Landet ligger klemt inde mellem diktaturerne Libyen og Algeriet, et land med terrorisme. Jeg er også bekymret over tiltagende fænomener, som ikke passer sig for en retsstat. Men jeg mener, lige som fru Izquierdo Rojo og hr. Soulier, at netop i lyset af de gode forbindelser med Tunesien skulle vi have drøftet det med alle myndigheder dér på et andet, et parlamentarisk niveau. Beslutningen, sådan som den nu foreligger, kan min gruppe absolut ikke støtte.
Nu bliver landet stigmatiseret, og dermed får det ligeledes det ufortjente image, som lige passer de fanatiske ortodokse islamister, og det er lige præcis, hvad vi ikke ønsker. Desværre, fru formand, vil min gruppe heller ikke støtte denne beslutning.

Bertens
Fru formand, jeg vil straks reagere på hr. Soulier og fru van Bladel. Jeg har tabt mælet. Denne beslutning, som foreligger, tilsigter at sende positive ideer til den tunesiske regering og ikke blot at fordømme. Men når hr. Soulier her i Parlamentet som formand for Underudvalget om Menneskerettigheder og som repræsentant for en meget stor gruppe kristelige demokrater, som lige har forhindret, at vi endelig får lejlighed til at tale om Algeriet her i Parlamentet, vover at sige, at vi ikke må tale om Tunesien, men om Algeriet, taber jeg mælet. Jeg kan forestille mig, at en række af mine franske kolleger her i Parlamentet er noget forsigtige med deres tidligere koloni.

Pailler
Fru formand, Parlamentet vedtog den 22. maj 1996 en beslutning om overtrædelser af menneskerettighederne i Tunesien, og det fik visse positive følger. De to MDS-medlemmer, hr. Moada og hr. Chamari, blev sammen med andre regeringsopponenter og fagforeningsfolk sat på fri fod. Desværre var disse enkeltstående indrømmelser begrænsede, og der har efterfølgende været flere overtrædelser af menneskerettighederne.
Berøvet deres pas - og det er et faktum, hr. Soulier - eller udsat for pres kunne de mennesker, som initiativtagerne til mødet den 11. juni i Europa-Parlamentet havde inviteret, ikke komme. De har endvidere været genstand for en kraftig kampagne i medierne, som endog gik så langt som til at kræve, at nogle af de inviterede gæster fik frataget deres tunesiske borgerskab.
Hr. Moada, der tidligere var valgt for MDS, har siden sin frigivelse - og det er et faktum, hr. Soulier - været i husarrest og er for kort tid siden blevet lemlæstet af dem, der skulle sikre hans overvågelse. Han er nu på hospitalet, og jeg for min del graduerer ikke respekten for menneskerettighederne.
Informations- og kommunikationsmidlerne kontrolleres stadig indgående, hvilket har fået det internationale presseforbund til at udelukke det tunesiske presseforbund, fordi denne ikke har forsvaret pressefriheden.
Vort Parlament har ikke til hensigt at afsige en dom eller vise løftede pegefingre, men vi ønsker at gøre opmærksom på den tunesiske regerings overtrædelse af de forpligtelser, den har underskrevet i associeringsaftalen med Den Europæiske Union, som er baseret på respekt for de demokratiske principper og menneskerettighederne.
Det er emnet for vor forhandling og den kompromisbeslutning, som jeg har medunderskrevet i håbet om, at den tunesiske regering sætter en stopper for sin politik med at genere og udstede forbud mod dem, der forsvarer menneskerettighederne, og respekterer retten til at have en fri mening og forsamle sig.

Brittan, Sir Leon
Jeg vil først nævne hele spørgsmålet med dødsdommen over Joseph O'Dell i USA. Alle, der har overværet denne forhandling, har stor respekt for de stærke følelser, som så mange af Parlamentets medlemmer har givet udtryk for, og de tungtvejende argumenter, der er blevet fremført.
Der stilles ikke nogen direkte spørgsmål til Kommissionen i beslutningen, så jeg vil ikke forholde mig til dens direkte ordlyd. Det er normal praksis ikke at kommentere specifikke sager som denne. Men Kommissionen vil gerne understrege, at den er meget bevidst om spørgsmålet om dødsstraf og er af den overbevisning, at de garantier, der findes i den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder og andre internationale instrumenter, bør overholdes. I henhold til den internationale konvention er det forbudt at anvende dødsstraf.
Med hensyn til Kenya deltog Kommissionen sammen med donorernes demokratiske udviklingsgruppe i Kenya i udarbejdelsen af udkastet til en fælles erklæring om frie, retfærdige valg senere på året i Kenya. I denne erklæring lægger vi vægt på vigtigheden af adgang til valgstederne, adgang til vælgerne, adgang til information og fri forsamlingsret. Det er disse fire punkter, som sammen udgør et ufravigeligt sæt af betingelser for, at der kan gennemføres frie, retfærdige valg i Kenya.
Vi er blevet spurgt om, hvad vi har gjort. Erklæringen blev overgivet til præsident Moi den 6. maj. Det blev aftalt, at donorudviklingsgruppen regelmæssigt skulle mødes med kenyanske myndigheder på højeste plan for at sikre en dialog om de grundlæggende spørgsmål i forbindelse med det kommende valg i Kenya. Det resulterede i endnu et møde med præsidenten den 1. juli.
Gruppen udarbejder nu henstillinger i forbindelse med overvågningen af valget, og en ekspert, der skal finansieres af Europa-Kommissionen som led i et teknisk hold, bistår udviklingsgruppen. Det, der skete i Kenya sidste uge, og som også er blevet nævnt her, viser, at situationen forværres, og at behovet for dialog mellem regering, opposition og donorsamfund er stadig mere vigtig. Det er i den sammenhæng, at man skal se udtalelsen fra medlemsstaterne og Kommissionen, som blev offentliggjort den 9. juli i Nairobi.
Den Europæiske Union understregede sin bekymring over den eskalerende politiske vold og gentog tidligere udtalelser om, at kenyanerne skal kunne udøve deres demokratiske rettigheder i et fredeligt miljø. Den Europæiske Union opfordrede atter alle parter - regering og dem, der ønsker reformer - om at afholde sig fra vold og bruge fredelige midler til at løse de politiske problemer.
Og så til Peru. Kommissionen er også bekymret over, at tre dommere er blevet afskediget fra forfatningsdomstolen og har noteret sig, hvad der er sagt om menneskerettighedssituationen i Peru. Kommissionen overvåger nøje situationen i Peru i overensstemmelse med den fremgangsmåde, som Den Europæiske Union har vedtaget, og den gør alt, hvad den kan for at støtte, fremme og sikre menneskerettighederne i dette land. Det er rimeligt at tage hensyn til det, hr. Habsburg-Lothringen sagde, nemlig at uanset problemernes art er den nuværende situation i Peru meget forskellig fra for et par år siden. Kommissionen håber dog, at den ikke er en trussel for et uafhængigt retsvæsen og deler Parlamentets bekymring for udtryksfriheden og dets håb om, at den peruvianske regering vil gøre noget for at sikre ytrings- og pressefriheden. Det er vigtigt fortsat at støtte denne indsats for at konsolidere institutionernes uafhængighed og ægte demokrati.
Med hensyn til situationen i Egypten er Kommissionen ganske enig i den direkte fordømmelse af skamfering af kvindelige kønsorganer i Egypten og for den sags skyld i alle andre lande også. For at medvirke til at få afskaffet denne praksis overvejer Kommissionen en række måder at udøve positiv indflydelse på, som for eksempel informations- og reklamekampagner, seminarer, uddannelse af rådgivere og sundhedspersonale og uddannelseskampagner, især på landet. Dette problem bør løses med en omfattende, langvarig kampagne, som nødvendigvis skal støttes af politiske og religiøse ledere og sundhedsmyndighederne for at gøre den effektiv. Kommissionen vil tilskynde til handlinger med dette mål for øje, herunder UNICEF's meget vigtige arbejde mod denne praksis.
Forhandlingen om Tunesien var lidt forskellig fra de foregående forhandlinger under dette punkt på dagsordenen, for så vidt som Parlamentet her ikke var enigt. Tre talere talte mod at kritisere den tunesiske regering. Kommissionen ser indgående på udtalelser om foranstaltninger, der træffes mod oppositionens parlamentsmedlemmer eller medlemmer af det civile samfund i Tunesien. Den er af den mening, at alle midler, herunder også diplomatiet, skal bruges for at sikre, at der ikke gøres noget til skade for overholdelsen af menneskerettighederne og de demokratiske principper. Kommissionen glæder sig over, at Parlamentet har godkendt aftalen mellem Den Europæiske Union og Tunesien, som Kommissionen har forhandlet sig frem til med Tunesien, og som blev underskrevet i 1995 og træder i kraft efter de tre resterende medlemsstaters kommende ratificering af den.
Denne aftale indeholder to store fornyelser. På den ene side bliver respekt for menneskerettighederne og de demokratiske principper en vigtig del af aftalen. På den anden skabes der en politisk dialog om emner af fælles interesse. Denne aftale skal ses i lyset af de politiske og sikkerhedsmæssige dimensioner af Barcelonakonferencen, der var startsignalet til Euromiddelhavspartnerskabet i november 1995. Det er også relevant at nævne, at vi ikke blot passivt iagttager begivenhederne. I 1996 iværksatte Kommissionen 62 projekter, der sigter mod at fremme demokrati og menneskerettigheder, og som er til fordel for alle parter i det sydlige og østlige middelhavsområde, herunder Tunesien.
Jeg ved, at der ikke har været nogen, der har talt om Filippinerne, men der ligger en beslutning. Jeg vil som svar på denne sige, at Kommissionen glæder sig over forhandlingerne mellem Den Nationale Demokratiske Front og den filippinske regering om at få løst op for deres mangeårige konflikt. Forhandlingerne forhales. Personligt og på vegne af Kommissionen foreslår jeg, at der i denne beslutning medtages et punkt om at tilskynde parterne til at genoptage forhandlingerne på områder, hvor NDF har været aktiv. Alle vore landbrugsudviklingsprojekter i Filippinerne gennemføres i landets fattigste egne af landet og sigter navnlig mod at gavne de dårligst stillede.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende seks forslag til beslutning:
B4-0596/97 af Bertens, André-Léonard, Fassa og Frischenschlager for ELDR-Gruppen om landminer; -B4-0625/97 af Dupuis, Dell'Alba og Macartney for ARE-Gruppen om landminer; -B4-0648/97 af Moreau, Alavanos, Manisco og Puerta for GUE/NGL-Gruppen om landminer; -B4-0660/97 af Günther, Fabra Vallés, Cushnahan for PPE-Gruppen om en konvention, som totalt forbyder personelminer; -B4-0677/97 af Swoboda og Vecchi for PSE-Gruppen om personelminer; -B4-0691/97 af Telkämper, Hautala og McKenna for V-Gruppen om personelminer.
Bertens
Fru formand, jeg vil gerne først sige noget til forretningsordenen. De siger ganske vist, at ingen havde taget ordet til Filippinerne, men jeg har checket det, og jeg var helt bestemt skrevet op til på ét minut at sige det om Filippinerne, som Sir Leon Brittan imidlertid allerede har sagt. Så hvad det angår, er det under kontrol.
Under denne forhandling om landminer vil 25 personer være blevet dræbt af en landmine. Efterhånden har det krav, vi som samfund stiller om at forbyde landminer og standse handel med dem, udviklet sig til en debat. Jeg er også glad for, at den canadiske regering har taget Ottawa-initiativet, som er fortsat i Bruxelles-erklæringen. Senere i Oslo lægges sidste hånd på en Full-Fledged konvention, som måske derefter til december underskrives af mere end 100 lande. Det er jeg meget glad for, specielt fordi Rådet og Kommissionen har ladet fremgå, at de, hvad det angår, har hjertet på rette sted.
I den korte tid, jeg som ordfører har fået til at tale om et forbud mod landminer, vil jeg gerne benytte mig af lejligheden til at sige, at min gruppe i stort tal stemmer for ændringsforslaget til beslutningen, hvori det siges, at det efter vor mening er sørgeligt, at Finland og Grækenland, to af Unionens lande, af deres bevæggrunde ikke har underskrevet Bruxelles-erklæringen. Det er efter vores mening forkert, og derfor støtter vi det ændringsforslag.

Dupuis
Hr. formand, vi er alle bevidste om vigtigheden af den konvention, der måske bliver undertegnet i Oslo ved årets udgang. Der hviler imidlertid en lille skygge over hele sagen - det har hr. Bertens netop nævnt - nemlig at vore finske venner måske sammenblander landminer og panserminer. Måske skulle Kommissionen sende nogle eksperter, så de kan forklare finnerne, at problemet med russiske kampvogne ved den finsk-russiske grænse ikke løses med landminer. På samme måde skulle man måske forklare vore græske venner, at der er forskel mellem landminer og søminer, og også her kunne Kommissionen måske sende nogle eksperter, som kan uddybe spørgsmålet.
Jeg mener, at det er vigtigt, at vi er alle 15, det vil sige, at Finland og Grækenland tilslutter sig Unionens 13 medlemmer, således at det bliver Unionen som sådan, der enstemmigt forsvarer denne holdning til en konvention, som virkelig er meget vigtig.

Günther
Fru formand, den allerede nævnte minekonference i Bruxelles gjorde et indtryk på alle, som kunne deltage i den. Vi kunne også allerede under denne konference registrere en lille succes, nemlig i form af, at man på nedrustningskonferencen for konventionelle våben i Genève på samme tidspunkt omsider opnåede enighed om at udnævne en koordinator til minerydning, hvilket længe havde stået på dagsordenen dér.
Vedrørende det netop berørte spørgsmål om Grækenland/Finland vil jeg gerne sige én ting: Det, vi siger, bør ganske vist være sandt, men ikke alt det, der er sandt, skal vi også altid sige. Ud fra dette aspekt vil jeg gerne slå til lyd for, at vi ikke vedtager dette ændringsforslag. I stedet bør vi arbejde for, at begge disse lande overvinder deres betænkeligheder og, hvilket jeg ville glæde mig meget over, tilslutter sig de øvrige 13 EU-lande og ligeledes undertegner Bruxelles-erklæringen. Jeg anser det imidlertid ikke for at være nødvendigt af den grund nu at nævne dem særskilt i beslutningen. Hr. Bertens gjorde under pressekonferencerne i Bruxelles klart opmærksom på dette forhold.
Et andet spørgsmål, som optager mig meget, er minerydningen, da det ene jo hænger sammen med det andet. Her drejer det sig frem for alt om de muligheder, der findes med en mekanisk minerydning. Men jeg vil gerne indtrængende anmode Kommissionen om, at den igen opfører mindst lige så mange midler, som der var opført på det almindelige budget for 1997 til minerydning, for at vi kan videreføre arbejdet. Det drejer sig jo ikke kun om miner i Afrika og Asien, derimod har vi jo i mellemtiden også denne plage lige uden for Unionens porte, nemlig i Østslavonien, og vi kan ikke sende flygtningene tilbage til et mineplaget område. Derfor anmoder jeg meget indstændigt Kommissionen om at vise lidt initiativ i dette spørgsmål.

Vecchi
Fru formand, det er også takket være Europa-Parlamentets konstante og modige initiativ, at kampen for et totalt forbud mod personelminer er ved at antage en omfattende karakter og kan føre til betydelige resultater.
Personelminerne er, vil vi erindre om, i dag de farligste og mest dødbringende våben, der findes, fordi de nu ikke længere har nogen virkelig militær betydning, men tjener til uden forskel at ramme civile og hvert år dræber eller invaliderer tusinder af mennesker og gør hele områder utilgængelige i årtier.
I mange lande i verden er tilstedeværelsen af miner, også når det lykkes at skabe politiske betingelser for at gøre en ende på konflikter, til hinder for millioner af menneskers tilbagevenden under sikre forhold, der muliggør udvikling.
Trods modstanden fra visse store landes side uden for Unionen er forhandlingsprocessen med henblik på at nå frem til en international traktat om fuldstændigt forbud mod landminer allerede begyndt, og Den Europæiske Union og samtlige dens medlemsstater må effektivt støtte denne proces og gå fuldt ud i brechen for den.
Rådets afgørelse af 1. oktober 1996 har dannet det første politiske grundlag for et europæisk initiativ på dette område, men det er i dag nødvendigt at konkretisere dette indadtil ved indgåelse af bindende forpligtelser til afskaffelse af personelminer i samtlige de europæiske stater og videreføre dette initiativ gennem en stærk politisk indsats.
97 lande har allerede underskrevet Bruxelles-erklæringen, mens der i Oslo vil finde en grundlæggende forhandling sted inden for rammerne af Ottawa-processen.
Samtlige medlemsstater må nu uden undtagelse forene sig og støtte denne proces ved at underskrive Bruxelleserklæringen, og Rådet må tage et fælles initiativ i denne henseende. Man må støtte en bred deltagelse i Oslo af såvel regerings- som ikke-regeringsrepræsentanter og støtte forslaget til traktat om fuldstændigt forbud mod personelminer og styrke dets anvendelsesområde vedrørende bistand til ofre for denne svøbe.
Vi anmoder Kommissionen og Rådet om at intensivere deres eget arbejde med henblik på at forbuddet mod handelen med minerne overholdes nøje, og at der ydes støtte til alle befolkninger, der er ramt af følgerne af minerne.

Hautala
Fru formand, det blev afsløret her, at Finland og Grækenland ikke har underskrevet Bruxellesaftalen eller erklæringen om et totalforbud mod personelminer. Det er meget godt, at Europa-Parlamentet gør sig klar, at det desværre forholder sig sådan. Min gruppe støtter og har også foreslået, at Finland og Grækenland klart nævnes i denne erklæring. Desværre, fru Günther, er der i dette hus sikkert også finner, som tror, at det, som nu forbliver usagt, slet ikke er sandt: I har også sagt, at alt hvad der er sandt, ikke behøver at blive sagt. Mange finner tror, at Finlands østgrænse ikke kan forsvares uden personelminer.
Hr. kommissær, jeg må spørge Dem, om der efter Deres mening knytter sig en EU-synsvinkel til denne anvendelse af personelminer til forsvar af Finlands østgrænse? Spørgsmålet drejer sig måske også om Den Europæiske Unions ydre grænse? Jeg ved, at det er et meget følsomt spørgsmål, men jeg stiller Dem det alligevel.

Brittan, Sir Leon
Kommissionen har i høj grad brugt sine ressourcer til at hjælpe med at få sat en stopper for den tragiske landminesituation. Den kommende Oslo-konference giver staterne en lejlighed til at forhandle sig frem til en aftale om forbud mod brug, lagre, fremstilling og handel med landminer.
Det er en lejlighed til gøre den politiske støtte, som de 97 stater på Bruxelles-konferencen gav udtryk for, til en international, juridisk bindende traktat, som skal underskrives i Ottawa i december.
Den Europæiske Union tilslutter sig helt målet, nemlig en fuldstændig afskaffelse af landminer, og alle medlemsstater vil være repræsenteret, enten som fuldgyldige deltagere eller som observatører, i Oslo. Det kan naturligvis beklages, at to af Unionens medlemmer ikke føler, at de for indeværende er i stand til at tilslutte sig et totalt forbud. Men det bør ikke skjule den enorme indsats, som Den Europæiske Union har gjort i denne sag. Vi er den største enkeltstående bidragyder til FN's frivillige fond for bistand til minerydning - mere end 10 mio ecu i de seneste tre år. Ud over bidraget til FN er vi verdens største sponsor af mineaktioner i alle de mest berørte områder - 75 mio ecu i de seneste tre år. Vi har programmer til udvikling af nye teknologier til minedetektion, og vi har reageret positivt på opfordringen til mere hjælp til mineofre, idet vi har afgivet løfte om 1, 4 mia ecu til Røde Kors' internationale komité.
Vi vil fortsat yde et stort bidrag til finansieringen af aktioner i forbindelse med landminer, idet vi dog vil tage hensyn til de overordnede begrænsninger for Fællesskabets budget.
Indgåelsen i Ottawa af en traktat om forbud mod landminer vil være et stort fremskridt. Jeg håber, at alle lande, der er berørt af landminer, vil skrive under. Men det er ikke nok. Vort arbejde er ikke færdigt, før et effektivt, globalt forbud gennemføres i alle stater. Før alle miner er ryddet fra beboelses- og erhvervsområder. Før der er sørget godt for alle ofre for miner.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende otte forslag til beslutning:
B4-0611/97 af Papakyriazis m.fl. for PSE-Gruppen om skovbranden og katastrofen i skovene i Thessaloniki; -B4-0647/97 af Papakyriazis, Theonas og Alavanos for GUE/NGL-Gruppen om brandene i Grækenland; -B4-0663/97 af Trakatellis m.fl. for PPE-Gruppen om katastrofer og brande i Grækenland; -B4-0695/97 af Daskalaki og Kaklamanis for UPE-Gruppen om brande i Grækenland; -B4-0623/97 af Ewing og Macartney for ARE-Gruppen om oversvømmelser i Skotland; -B4-0658/97 af Habsburg-Lothringen og Oomen-Ruijten for PPE-Gruppen om de seneste dages miljøkatastrofe i Østrig; -B4-0659/97 af Robles Piquer m.fl. for PPE-Gruppen om de skader, der er forårsaget af de voldsomme uvejr i Chile; -B4-0665/97 af Kristoffersen, Habsburg-Lothringen og Oomen-Ruijten for PPE-Gruppen om de katastrofale oversvømmelser i Polen og Den Tjekkiske Republik.
Papayannakis
Fru formand, det beslutningsforslag, vi har stillet, siger alt, hvad der er at sige, og jeg har ikke noget at tilføje. Vi støtter forslaget. Jeg vil blot stille kommissæren tre spørgsmål:
For det første, om han ikke mener, det er på tide, at vi får indført noget, som vi har talt om i lang tid, nemlig en fællesskabskoordineret forebyggelse og bekæmpelse af skovbrande? Eventuelt også med det omtalte brandforebyggelsescenter, som vi har talt om så mange gange, og som vi også meget gerne så oprettet i Grækenland.
For det andet, om Kommissionen kan garantere, at den ikke vil støtte nogen projekter, heller ikke selv om de kaldes eller reelt er udviklingsprojekter, hvis de er baseret på indirekte eller direkte annekterede skovarealer, der er brændt for nylig.
For det tredje noget, som også nævnes tydeligt i vor beslutning om forordning 308/97: har den græske regering forelagt Dem planerne for forebyggelse af skovbrande frem til november, som den skulle, så Fællesskabet kan hjælpe med deres gennemførelse?

Trakatellis
Fru formand, i Grækenland, men også i andre af Fællesskabets Middelhavslande, brænder hvert år store skovarealer. I de sidste dage har brandene forårsaget særligt mange ødelæggelser i Grækenland, især omkring Thessaloniki, den europæiske kulturby, hvor branden har ødelagt over 50 % af den smukke cederskov, byens eneste grønne åndehul. Derfor anmoder vi Kommissionen om:
For det første omgående at yde økonomisk bistand til de ramte og til genoprettelse af skaderne.
For det andet at udnytte alle eksisterende muligheder inden for rammerne af de relevante programmer, som f.eks. INTERREG II C og forordning nr. 308/97, til en indsats for at forebygge og forbedre bekæmpelse af brande i Fællesskabets højrisikoområder.
For det tredje at sørge for, at der fremover er mulighed for finansiering over Samhørighedsfonden af aktioner og programmer for beplantning af brandhærgede skovarealer.
For det fjerde at indse, at beskyttelsen af miljøet og vore skove er af største betydning, og at Fællesskabet nu er nødt til at udarbejde en helhedspolitik for beskyttelse og genplantning af skovene, eftersom skovbrandene er så ødelæggende og har så mange økonomiske og miljømæssige omkostninger.
Og for det femte og sidste at oprette et europæisk center for forebyggelse af brande med henblik på systematiske undersøgelser og indførelse af nye teknikker til forebyggelse og bekæmpelse af skovbrande, eventuelt med sæde i Grækenland.

Daskalaki
Fru formand, som det allerede er blevet sagt, har Sydeuropa i de sidste år stået i brand om sommeren og er blevet oversvømmet om vinteren. Og hver gang stiller vi os op og siger de samme ting.
I Grækenland hørte vi i begyndelsen af juli, at skoven rundt om Thessaloniki brændte, og det samme var tilfældet med mange dyrkede arealer på Peloponnes og andre steder. Hvad er der så behov for? Der er først og fremmest behov for solidaritet og økonomisk bistand til de mennesker, der har lidt store tab; men det er ikke nok. EU's medlemsstater er nødt til at træffe de nødvendige foranstaltninger. Men hvad er der sket indtil nu med alle de ting, Europa-Parlamentet har foreslået, og som Kommissionen antagelig har vedtaget? Hvad er der sket med vore beslutninger fra september 1994 og september 1995, hvor vi krævede en fælles indsats, et europæisk center for skovpolitik og midler til uddannelse af de lokale brandansvarlige? Der er behov for en kampagne til oplysning af borgerne og for, at Kommissionen kontrollerer effektiviteten af de trufne foranstaltninger.
Jeg vil undlade at gentage, hvad hr. Papayannakis allerede har sagt. Kommissionen er nødt til, som led i arbejdet for at beskytte det europæiske miljø, at gribe til alle midler for at forebygge og forbyde bebyggelse af brandhærgede skovarealer og hindre spekulationsprægede, kriminelle handlinger i denne forbindelse. Middelhavsområdet er et højrisikoområde, især om sommeren, og i beslutningsforslaget kræver vi udarbejdelse af integrerede planer for forebyggelse af skovbrande. Vi kræver endvidere, at Kommissionen udarbejder en helhedsstrategi for forebyggelse af skovbrande i samarbejde med medlemsstaterne samt at den også udfører en eller anden form for overvågning af medlemsstaterne. Vi kræver desuden et system, der sikrer, at denne strategi giver resultater.

Macartney
Fru formand, det er ikke kun i Sydeuropa, der er klimatiske problemer; det har vi også i nord. Folk tænker normalt ikke på Skotland som et tørt land, men i det nordøstlige hjørne, hvor jeg voksede op, er der meget tørt, og følgerne af at have fået en tiendedel af den årlige nedbør på to dage var meget mere, end landet kunne klare. Så jeg tilslutter mig opfordringen til at yde støtte til dette område. Det er meget vigtigt, at Europa har en katastrofefond, så det kan reagere og gøre Unionen populær hos borgerne.
I Moray taler vi om en katastrofe, der i henhold til et første skøn kommer til at koste mere end £50 mio. Derfor beder vi om hjælp fra Europa. Vi ønsker ikke at få som svar, at: «Nu har vi givet jer hjælp under mål 1 og mål 5b, så kan I jo bruge de penge«. Den fristelse må Kommissionen ikke bukke under for. Giv os noget mere. Så bliver Den Europæiske Union endnu mere populær i disse områder, end den er nu. Jeg støtter derfor med stor glæde min græske kollegaer på dette område.

Habsburg-Lothringen
Fru formand, hr. kommissær, som De ved, har Europa i de seneste dage været ramt af et voldsom uvejr, som mange steder har afstedkommet oversvømmelser og ødelæggelser og til dels, som vi ved fra nyhederne, stadig afstedkommer, f.eks. i øjeblikket ved den tysk-polske grænse.
Et af de lande, der er hårdest ramt af denne katastrofe, er Østrig. I delstaterne Niederösterreich og Steiermark var hele dalstrækninger og områder i dagevis afskåret fra omverdenen, høsten blev ødelagt i store områder, i tusindvis af huse blev oversvømmet, infrastrukturen, som f.eks. telefon o.l., fungerer til dels endnu ikke. Skaderne alene i Niederösterreich angives efter et forsigtigt skøn på nuværende tidspunkt til over 1 mia schilling. Jeg er overbevist om, at tiden nu er inde til at udvise europæisk solidaritet med alle berørte. Jeg håber meget, at især Kommissionen nu virkelig udnytter alle muligheder for i videst mulige udstrækning at yde en hurtig og ubureaukratisk hjælp.

Robles Piquer
Fru formand, ikke kun i vores gamle verden har vi katastrofer. Vi må også tænke på de andre. Efter en lang tid med tørke i Chile - som af en chilensk forfatter blev betegnet som et land med en skør geografi - har der været frygtelige oversvømmelser, uvejr og snefald i landet. Syv centrale regioner, næsten to tredjedele af landet, har været berørt. 60.000 mennesker er uden hjem. Der har været 30 dødsfald og mange hundrede mennesker er isoleret. Landet er naturligvis erklæret i undtagelsestilstand. Og jeg mener, at vi, som har en speciel samarbejdsaftale med Chile - et land, der har givet os så mange gode eksempler i det politiske og økonomiske liv i den senere tid - bør være opmærksomme på denne tragedie, og Kommissionen bør - den har sikkert allerede gjort det eller vil gøre det - forsøge at koordinere hjælpen fra de europæiske regeringer, bidrage med sin egen hjælp og på den måde bidrage til at forbedre en situation, som - hvis vi kigger lidt ud over vores egne grænser - bør ryste os.

von Habsburg
Fru formand, i forbindelse med de forskellige katastrofer i Østrig, som netop blev omtalt, var det i begyndelsen navnlig Den Tjekkiske Republik og Polen, der blev ramt, og de lider stadig under følgerne heraf. Vi træffer meget tit sådanne solidaritetsbeslutninger, men vi bør huske på, at vi i første række har forpligtelser over for de europæiske lande, som deler kultur og historie med os, især da disse lande i de seneste årtier har lidt særdeles meget. For det er netop de folkeslag, som var under sovjetisk besættelse, der jo har betalt den virkelige pris for den anden verdenskrig. Her bør vi klart vise vor solidaritet, og det så ubureaukratisk som muligt. Den bureaukratiske hjælp er aldrig så god som en spontan og handlekraftig hjælp.

Schroedter
Fru formand, på baggrund af den spændte økonomiske situation i Polen og Tjekkiet er det en særdeles stor byrde for den sociale balance nu også at skulle klare følgerne af miljøkatastrofen. Dette gælder især de mennesker, som har mistet det, de møjsommeligt har arbejdet sig til.
Miljøkatastrofer har ikke kun naturlige årsager. Her hjælper det ikke kun at jamre, her drejer det sig også om i vest at træffe forebyggende foranstaltninger for øst og syd. Her henviser jeg til Rio +5 og fiaskoen med hensyn til, at det endnu ikke har været muligt at nå til enighed om CO2 -forbruget, som naturligvis skal nedsættes med så meget, at miljøkatastrofer forhindres i fremtiden. Desuden vil jeg gerne spørge kommissæren, hvorfor Kommissionen endnu ikke har taget nogen skridt som led i INTERREG, som f.eks. udnyttes til en samarbejde omkring genskabelse af flodernes naturlige løb, med henblik på at få etableret en fælles fond. Der er forsat problemer med at finansiere fælles projekter virkelig ukompliceret. Jeg vil gerne bede om, at De giver os et svar på dette. Jeg kan kun sige, hold fingrene fra at forstærke floderne med beton! Dette må ikke ske, da det nemlig er forudsætningen for sådanne katastrofer, og derfor må Kommissionen ikke betale en eneste øre til, at floder som led i de transeuropæiske net forstærkes med beton, som f.eks. Havel i Brandenburg!

Brittan, Sir Leon
Fru formand, først vil jeg på Kommissionens vegne give udtryk for vor sympati for ofrene for de storme, der har ramt egne i Det Forenede Kongerige, Østrig, Polen, Den Tjekkiske Republik og skovbrandene i Grækenland, og også for dem, der er berørt af de nylige oversvømmelser i Chile.
Først lidt om de berørte medlemsstater i Den Europæiske Union; 1997-budgettet omfatter ikke bevillinger til nødhjælp til katastrofeofre i Fællesskabet, da post B 43400 kun fik tildelt et symbolsk beløb til det andet driftsår. Vedrørende skaderne på landbrugsproduktionspotentialet og økonomiske og produktive sektorer kan vi i henhold til eksisterende procedurer undersøge alle anmodninger, som medlemsstaternes myndigheder fremsætter om støtte fra strukturfondene inden for de vedtagne økonomiske tildelinger og ved at omfordele disse tildelinger.
Men formålet med strukturfondene er ikke at yde støtte til skader forårsaget af naturkatastrofer. Denne støtte kan alene være indirekte. Det betyder, at det er op til de kompetente myndigheder i medlemsstaterne at bruge fantasien og stille forslag om, at man bør prioritere katastrofeområder ved tildelingen af den generelle hjælp til økonomisk udvikling. Det er faktisk, hvad jeg kan tilbyde ofrene i lande som Østrig. De skal tage initiativ i den retning.
Med hensyn til beskyttelsen af skove mod brand forlængede Rådet tidligere på året Fælleskabets brandbeskyttelsesplan til fem år. Formålet er at hjælpe medlemsstaterne med at forbedre deres brandbeskyttelsessystemer gennem finansiering af undersøgelser af årsagerne til brandene samt foranstaltninger til beskyttelse, overvågning og personaleuddannelse, under forudsætning af at disse foranstaltninger er en del af en omfattende plan til beskyttelse af skove mod brand.
Under denne fællesskabsaktion blev der ydet 12, 5 mio ecu til 54 projekter, som de græske myndigheder forelagde for perioden 1992-1996, og den 9. juli godkendte Kommissionen bistand på 2, 35 mio ecu til fem græske projekter, der alle var led i den græske nationale skovbrandsbeskyttelsesplan. Hele det græske område blev klassificeret som højrisikoområde af Kommissionen i 1993.
Kommissionen er ansvarlig for koordineringen af denne aktion i tæt samarbejde med Den Stående Skovbrugskomité. Det betyder brug af Fællesskabets informationssystem, som bliver et fortrinligt instrument til at evaluere beskyttelsesordninger og udveksle information. Det bør også tilføjes, at de operationelle programmer for regional udvikling vedtaget for Grækenland for 1994-1999 også omfatter foranstaltninger vedrørende beskyttelse mod skovbrand og genskovning. Det er op til de nationale myndigheder at ændre deres prioriteter i lyset af de behov, der er givet udtryk for.
Med hensyn til de enorme nedbørsmængder i Moray, Skotland, indeholder strukturfondene ikke en reserve til yderligere økonomiske tildelinger til dette område. Men området er støtteberettiget til midler fra strukturfondene. Ingen af de programmer, der dækker Moray-området, nævner noget om støtte til opbygningen af hensigtsmæssige strukturer til forebyggelse af oversvømmelser. Men begge programmerne indeholder en prioritet, der er rettet mod forbedring og beskyttelse af miljøet, som er et af områdets aktiver. Hvis de skotske myndigheder mener, at hjælp til området er en topprioritet, er Kommissionen sammen med de lokale partnere rede til at overveje enhver ordning vedrørende miljøforvaltning, som mindsker de negative følger af denne nedbørsmængde og sikrer langsigtet bæredygtighed, samtidig med at den støtter den økonomiske udvikling.
Jeg glæder mig meget over den interesse, som Parlamentet har udvist, og deler bekymringen over de alvorlige følger af de oversvømmelser, der har ramt Polen og Den Tjekkiske Republik. Jeg for min del er fuldstændig enig i, hvad vi skal gøre, og hvorfor vi skal gøre det. Det er derfor en særdeles stor glæde at fortælle EuropaParlamentet, at vi har reageret på denne krise ved den 14. juli, det vil sige for tre dage siden, at beslutte at yde humanitær bistand for i alt 500 000 ecu til de hårdest ramte grupper i Polen, Den Tjekkiske Republik, Slovakiet og Ungarn. Bistanden, der forvaltes af ECHO, EF's kontor for humanitær bistand, stilles til rådighed som svar på en opfordring fra Internationalt Røde Kors, og den vil gøre det muligt at tilrettelægge nødhjælpsaktioner her og nu, uden bureaukrati.
Kommissionens gave går til fødevarehjælp, drikkevand og nødforsyninger såsom sengelinned og hygiejneprodukter. Beslutningen dækker midler til nødarbejde i en tremåneders periode. Jeg håber derfor, at den er både hurtig og praktisk. I tæt samarbejde med myndighederne i de berørte lande er vi rede til at behandle ansøgninger om yderligere bistand over andre fællesskabsressourcer, navnlig PHARE-programmet, og der føres for indeværende samtaler mellem højtstående myndigheder om denne sag.
Vedrørende Chile, som hr. Robles Piquer nævnte, har vi nøje fulgt situationen og var rede til at støtte en nødhjælpsaktion, men da vi ikke har fået henvendelser fra de chilenske myndigheder, internationale organisationer eller europæiske ikke-statslige organisationer og er blevet forsikret af de chilenske myndigheder om, at de havde kontrol over situationen, har vi ikke gjort noget. Men vi har frigivet midler, som er tildelt et projekt i Chile i samarbejde med den chilenske regering. I alt 60 mio chilenske pesos er således stillet til rådighed til at opfylde ofrenes umiddelbare behov, og det er sket på foranledning af de chilenske myndigheder og efter høring af medlemsstaternes ambassader i Santiago.

Formanden
Mange tak, Sir Leon Brittan.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Schroedter
Fru formand, kommissæren sagde ikke noget om INTERREG II c. Spørgsmålet var, om Kommissionen er rede til fremover at lade INTERREG II c fungere som en fond og ikke adskilt som INTERREG og PHARE med henblik på lettere at kunne finansiere fælles projekter.

Brittan, Sir Leon
Fru formand, det ville medføre en ændring af politikken. Jeg kan ikke i dag meddele noget sådant, men vil gøre de af mine kolleger, der er ansvarlige for disse projekter, opmærksomme på Deres forslag.

Orlando
Fru formand, jeg tager blot ordet for en kort bemærkning om menneskerettighederne og dødsstraffen i USA. Jeg finder, at det er min pligt at meddele, at jeg for nogle minutter siden har modtaget et telefonopkald fra Joseph O'Dell, den dødsdømte, der sidder på dødsgangen i et statsfængsel i Virginia. O'Dell brugte de få minutters telefontid, han havde fået tildelt af fængselsmyndighederne, til at anmode mig om at udtrykke sin dybe taknemmelighed over for Europa-Parlamentet for den opmærksomhed, dette har vist og stadig viser hans ret til at bevise sin uskyld.

Formanden
Debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 17.23 og genoptaget kl. 17.30)

Formanden
Vi går nu over til afstemningen om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Afstemning (fortsættelse)
Howitt
Hr. formand, vedrørende opdelt afstemning om punkt 13 ved jeg, at Parlamentet var glad for, at betænkningen blev udskudt fra sidste mødeperiode, så ordføreren kunne være til stede i stedet for at være i det britiske Underhus. Hvis hun er til stede nu, vil jeg bede hende forklare, hvorfor hun stemmer for alle dele af denne opdelte afstemning.

Formanden
Vi stemmer ikke om punkt 13. På grund af vedtagelsen af ændringsforslag nr. 1 får vi ikke en afstemning om punkt 13. Den forkastes.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Graenitz
Hr. formand, jeg vil gerne oplyse de kolleger, som måske ikke har undersøgt forslagene nøje, men er gået frem efter afstemningslisten, om, at vi har vedtaget et forslag, hvori Kommissionen opfordres til at tilpasse civilretten til strafferetten. Dette vil enhver jurist finde særdeles besynderligt, og jeg finder det beklageligt, at Parlamentet ikke er mere præcis i retlige spørgsmål.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, hvis en ordfører fortæller noget, så må det også stemme med det, der står i ændringsforslaget, og ingen af de to ord er brugt her. Det vil jeg gerne give udtryk for her.

Formanden
Lad os nu ikke komme ud i en teologisk debat.

Fabra Vallés
Hr. formand, efter at have konsulteret størstedelen af Kommissionens og Budgetkontroludvalgets medlemmer og efter at have fået et positivt svar fra disse medlemmer, vil jeg tillade mig at fremsætte et mundtligt ændringsforslag til punkt FF, således at ordene »virksomheden ISMERI« ændres til »en af disse virksomheder«.
(Det mundtlige ændringsforslag accepteredes)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Formanden
Hermed er afstemningstiden afsluttet.

Pasty
Hr. formand, jeg vil bede medlemmerne om også at give tolkene et bifald, for de har skullet - og kunnet - følge den utrolige fart, som De har gennemført afstemningerne med.

Formanden
Jeg er altid meget taknemmelig over for tolkene.

Caudron
Den Europæiske Union må kunne beskytte sig mod luftfartsselskaber fra tredjelande, som ikke respekterer de sikkerhedsnormer, der er gældende i Unionen. De skal kunne straffes på en eller anden måde.
Vi kan alle huske nogle flyulykker, som på grund af manglende sikkerhed har dræbt i hundredvis af mennesker. Unionen skal gøre sit yderste for at nedbringe disse potentielle farer mest muligt. Jeg takker derfor ordføreren for hendes forslag vedrørende sikkerhed, både får så vidt angår udstyr som uddannelse af flyvende personale og jordpersonale i lufthavnene.
Vi skal frem til at indføre fælles bestemmelser for uddannelse for at sikre alle europæiske borgere det samme sikkerhedsniveau. Alle initiativer i den retning bør støttes!

Donnay
Fru McIntosh's betænkning er af stor vigtighed, fordi den indeholder en dybtgående analyse af de faktorer, der eventuelt kan forbedre sikkerheden i luftfartstransporten. Jeg stemmer for denne betænkning.
De seneste ulykker i USA og Europa bør få os til at styrke sikkerheden i denne transportform mest muligt, også fordi flere og flere lader sig transportere på denne måde.
De fleste luftfartsulykker og -uheld skyldes menneskeskabte fejl. I betænkningen lægges der derfor vægt på at styrke uddannelsen af flyvende personale.
Fru McIntosh understreger også vigtigheden af en større harmonisering af europæisk flyudstyr, dels af sikkerhedsmæssige grunde, men også for at mindske visse omkostninger og byrder, som tynger denne europæiske industri.
Her vil jeg understrege et vigtigt punkt, nemlig at Europa-Kommissionen har indledt forhandlinger for at indføre en europæisk organisation, der skal være ansvarlig for sikkerheden i civil luftfart. Vi glæder os over denne nye instans, der skal definere stramme tekniske bestemmelser, som skal være gældende for alle.
Især glæder jeg mig over, at et af mine forslag, som er medtaget i betænkningen, så hurtigt bliver gennemført af Kommissionen. Jeg ønsker, at Unionen deltager aktivt i de programmer, der har til formål at afsløre eventuelle mangler i den måde, myndigheder fra visse tredjelande gennemfører ICAO-normerne (den internationale organisation for civil luftfart) og også i programmer, som, når disse mangler er kommet for dagen, ville gøre det muligt at samarbejde med disse myndigheder, så vi atter kan få skabt respekt omkring de internationale sikkerhedsnormer.

Kestelijn-Sierens
Med denne stemmeforklaring vil jeg gerne endnu en gang understrege min støtte til den betænkning. Stigningen i luftfarten kræver stadig større garanti for luftfartssikkerheden. Risikoen ved et usikkert fly eller en usikker flyvning bæres ikke blot af passagererne, men også af tredjepart, navnlig dem, der bor i nærheden af lufthavne. Uden at ville det løber de også en risiko. Sikkerheden bringes frem for alt i fare, når en regional lufthavn forsøger at »overleve« og af den grund stiller mindre strenge krav end andre lufthavne. De bliver tilflugtssted for fly fra tredjelande, som oftest ikke opfylder de europæiske standarder. Denne udvikling hen imod andenrangslufthavne må vi undgå. Efter forlydende er fly fra fattige lande involveret i 92 % af alle flyulykker.
For at øge luftfartssikkerheden skal der laves en sort liste over alle luftfartsselskaber fra tredjelande, som ikke lever op til EU-normerne for sikkerhed og rapporteringssystemer. En database for rapportering af flyhændelser kan anspore luftfartsselskaber med et dårligt omdømme til at drage den nødvendige lære. Man skal sørge for, at kabine- og flypersonalet opfylder kravene til kvalifikationer og erfaring. Efter forlydende lader kommunikationen mellem kontroltårne og kabinepersonalet i fly fra tredjelande ofte en del tilbage at ønske. Bestemte piloters mere end mangelfulde engelsk forårsager mange misforståelser, som kan få fatale følger. Som ordføreren med rette antyder i sin betænkning, medfører opbygningen af et sikkert luftfartssystem en hidtil uset målrettet optræden fra alles side og et samarbejde mellem alle involverede på alle niveauer.
Fremdeles er de forslag, ordføreren har formuleret i konklusion 13 af særlig betydning: Som jeg allerede nævnte, fortjener frem for alt foranstaltningerne til begrænsning af risiciene for tredjepart i nærheden af lufthavne større opmærksomhed.
Endelig hilser jeg forslaget om at give passagererne flere oplysninger om de forskellige luftfartsselskabers sikkerhed velkommen. Rejsearrangørerne skal også meddele, hvilke luftfartsselskaber udfører flyvningerne, så den rejsende selv kan bestemme, hvilken risiko han vil tage.

Theonas
Vi er dybt bekymrede over det stigende antal flyulykker, der er sket i den sidste tid. På denne baggrund er det nødvendigt straks at træffe yderligere foranstaltninger på EU-niveau, som først og fremmest skal forebygge ulykker. Især bør det tages i betragtning, at den øgede risiko skyldes de stadigt mere intense bestræbelser på at mindske omkostningerne ved at benytte uuddannet, midlertidigt personale og nedprioritere vedligeholdelse og driftsudgifter.
Vi mener, at hyppigheden og omfanget af den tekniske inspektion af flyene bør øges. Den Europæiske Union bør bidrage til indførelsen af internationale normer for flyudstyr. Især bør man sørge for, at al handel med reservedele, der er efterligninger af de originale, forbydes og afskaffes. Der bør være incitamenter til forøgelse af midlerne til teknisk bistand, så flysikkerheden maksimeres og flyulukker undgås. Og der bør lægges særlig vægt på en fælles tolkning af ICAO's sikkerhedsnormer, så der ikke sker omgåelser.
Efter vor opfattelse er det absurd at satse på konkurrence på sikkerhedsområdet. Alle EU-luftfartsselskaber bør opfylde fælles normer for sikkerhedsudgifter. Samtidig bør der indføres strenge sanktioner i tilfælde af overtrædelser, sanktionerne skal gå så vidt som til fratagelse af tilladelsen til at drive luftfartsvirksomhed. Vi er også enige med ordføreren i, at der ikke bør gives landings- og starttilladelse til fly fra tredjelande, som ikke opfylder sikkerhedsforskrifterne.
Den menneskelige faktor er af altafgørende betydning, når det gælder forebyggelse af ulykker. Derfor er alle holdninger, der tager udgangspunkt i en mindskelse af arbejdsomkostningerne inden for sektoren, forkastelige. Der bør anvendes fast, uddannet personale, som hele tiden efteruddannes. Det bør være forbudt at bruge sæsonansat flypersonale. Endvidere bør tendensen til at reducere antallet af besætningsmedlemmer stoppes. Der bør være ensartede krav til besætningens sammensætning og til cockpittets og passagerkabinens indretning.
Vi er enige i mange af ordførerens bemærkninger. Vi afventer konkrete initiativer fra Kommissionen i EU- og ICAO-regi med henblik på gennemførelsen af ovennævnte retningslinjer. Desuden opfordrer vi til, at der afholdes et årligt møde om flysikkerhed med deltagelse af repræsentanter fra alle europæiske luftfartsselskaber, Den Europæiske Union og arbejdstagerne. Flyenes, passagerernes og personalets sikkerhed er et spørgsmål, som ikke tåler udsættelse.
Betænkning af Graenitz
Oomen-Ruijten
Kommissionens meddelelse om miljøaftaler er et betydningsfuldt bidrag inden for rammerne af det femte miljørammeprogram. Vi ved, at en målrettet gennemførelse af miljølovgivningen er afgørende i bestræbelserne for en bæredygtig udvikling. For at nå den skal man se på, om der, ud over lovgivning, også findes andre gode politiske instrumenter til at realisere gennemførelsen.
At erstatte lovgivning med andre politiske instrumenter er én af det femte rammeprograms hovedmålsætninger. Klare miljøaftaler indgået af industrien med myndighederne og fastlagt i en aftale kan sikkert være et alternativt instrument. Der har allerede i en årrække været arbejdet med aftaler i forskellige medlemsstater, med godt resultat. Kommissionens initiativ til fremlæggelse af denne meddelelse må da også støttes varmt af Europa-Parlamentet, og fra Parlamentets side må vi ikke forholde os for tøvende over for den.
Med en aftale træffes der målrettede foranstaltninger, hvorved lov- og forvaltningsmæssige foranstaltninger kan begrænses. Jeg har stillet et ændringsforslag til betænkningen desangående. Herved kan man også komme lovgivning i forkøbet. Ligeledes kan aftaler tages i brug som supplement til lovgivning og eventuelt som gennemførelsesinstrument.
Aftaler giver tre betydningsfulde fordele: - en fremskridtsorienteret holdning hos industrien; - de kan frembyde omkostningseffektive og skræddersyede løsninger; - de kan fremskynde og lette opnåelsen af miljøpolitiske mål.
Naturligvis er det nødvendigt med en vis forsigtighed, og visse ting skal udarbejdes nærmere. Men vi må ikke på forhånd indtage en negativ holdning. For eksempel skal det tydeligt angives ved indgåelsen af en miljøaftale, hvad sanktionerne er ved manglende overholdelse (forslag desangående er stillet). Aftalen skal også opfylde bestemte kriterier, hvorved en række ting garanteres. Hvis vi i den forbindelse bruger den kontrolliste, som er udførligt beskrevet i Kommissionens meddelelse, så skal det nok lykkes. Hvis de kriterier ikke opfyldes, så skal den kompetente lovgivende myndighed efterfølgende kunne gå direkte til bindende lovgivning.
Der er også en anmodning til Kommissionen om at undersøge, i hvilket omfang muligheden kan udvides til indgåelse af aftaler på europæisk plan. Også på europæisk plan findes i øvrigt allerede en række aftaler, og det instrument burde måske tages mere i brug.
Betænkning af Fabra-Vallés
Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg vil gerne forklare, hvorfor jeg trods det forhold, at en række ændringsforslag blev forkastet, stemte for den beslutning, der fulgte i kølvandet på hr. Fabra Vallés' betænkning.
Jeg beklager, at vore kolleger ikke har benyttet lejligheden til virkelig at spille deres rolle, nemlig at repræsentere de forskellige befolkninger i Europa, borgerne i de forskellige medlemsstater, der også er skatteydere.
Jeg beklager, at mine kolleger således ikke har ønsket at påtage sig deres ansvar. Som med Kommissionens decharge i 1992, som med den nylige BSE-sag har vi ikke ønsket at tage de fulde konsekvenser. Den fordømmelse, der er nedfældet i betænkningen, og som følger en meget klart udformet beretning fra Revisionsretten, er rent faktisk meget hård. Men vi har stadig ikke draget konsekvenserne. Vi skulle have krævet, at der nedsættes et undersøgelsesudvalg.
Her til formiddag sagde hr. Marins, at Kommissionen har gjort meget. Det er vældig godt, men det eneste problem er, at den først gør det nu; den skulle have gjort det for tre år siden. Jeg stemte med andre ord for betænkningen, men beklager, at den ikke er vidtrækkende nok.

Souchet
Kommissionens gøremål, der er beskrevet af Revisionsretten og efterfølgende af vor kollega, hr. Fabra Vallés, sætter ikke alene spørgsmålstegn ved en bestemt kommissær, men ved hele den uacceptable måde, Kommissionen har fungeret på, og som skal bringes til ophør.
Det er jo grotesk, at Parlamentet med mange forskellige beslutninger tager afstand fra korruption i hele verden og især de lande, der får støtte under MED-programmerne, samtidig med at der i Kommissionen finder forskellige former for bedrageri sted.
Kommissionen burde tværtimod fremstå som et godt eksempel i kampen mod korruption i sine egne tjenestegrene. Men som vi har lært af erfaringerne, er de administrative organers selvkontrol ikke særlig effektiv, og det er derfor nødvendigt, at Parlamentet ikke stiller sig tilfreds med et par smukke ord fra kommissærerne («De kan være forsikret om, at vi gør det nødvendige«), men på dette område påtager sig sit ansvar som seriøs, streng overvåger af Kommissionens finansielle gøren og laden.
Europa-Parlamentet er slået ind på den rette vej med sin professionelle, myndige undersøgelse af BSE-sagen og efterfølgende sagen om momssvig, som er foretaget af to undersøgelsesudvalg, der har gjort et imponerende stykke arbejde. I stedet for at gribe fat i alle mulige forskellige emner og behandle dem overfladisk, ofte uden at have de nødvendige oplysninger, burde Parlamentet arbejde meget mere med at kontrollere Kommissionens virke; på den måde kunne vi spille en meget vigtig rolle.
Derfor støtter vor gruppe det forslag, som blev stillet under forhandlingen af hr. Fabre-Aubrespy, om at nedsætte et undersøgelsesudvalg om anvendelsen af de midler, der er tildelt MED-programmerne.

Den sociale dialog
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0226/97) af Peter for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om meddelelse fra Kommissionen om udviklingen af den sociale politik på fællesskabsplan (KOM(96)0448 - C4-0526/96).

Peter
Hr. formand, mine damer og herrer, udviklingen af en struktureret social dialog på europæisk plan er en følge af Fællesskabets beslutning om at gennemføre det indre marked. Den rolle, som arbejdsmarkedets parter spiller inden for erhvervslivet i medlemsstaterne, er ganske vist af forskellig vægt, men overalt har den en skabende karakter. Det var derfor kun hensigtsmæssigt at inddrage arbejdsmarkedets parter i forbindelse med, at Fællesskabet fik overdraget lovgivningskompetence i forbindelse med det indre marked. Dette indgår for det første i modellen for en social markedsøkonomi, og for det andet er arbejdsmarkedsparternes placering tæt på virkelighedens verden en fordel for hensigtsmæssigheden af de ordninger, der skal fastsættes, også for accepten af dem.
Hvis den sociale dialog skal opfylde de fastsatte mål, skal den have en passende indflydelse på udviklingsprocessen i forbindelse med det indre marked og de dermed forbundne sociale følger. Opgaverne og organisationen skal tage udgangspunkt heri. Det er principielt, men også helt aktuelt nødvendigt at se nærmere på de dialogformer, der hidtil er udviklet, at udvikle nye tiltag med hensyn til selve substansen såvel som formen samt at opstille formålstjenlige og acceptable kriterier for organisationernes deltagelse i den kollektive dialog.
Kommissionens meddelelse om udviklingen af den sociale dialog på fællesskabsplan er en opfordring til en reformdiskussion. Ved at redegøre for situationer, tage problemer op og opfordre til at besvare spørgsmål har Kommissionens meddelelse karakter af en grønbog. Europa-Parlamentets udtalelse vil kun kunne være på tilsvarende måde. Kommissionen har bebudet, at den har til hensigt at forelægge sine konkrete forslag til en forbedring af den sociale dialog i andet halvår af 1997. Europa-Parlamentet vil så konkret skulle tage stilling.
Ser man på hele problemstillingen, er det nødvendigt med en lang række organisatorisk-tekniske, finansielle og personalemæssige foranstaltninger, hvis betydning for den sociale dialogs funktion i praksis og højnelsen af dens effektivitet på næsten alle planer under ingen omstændigheder må undervurderes.
Men der er også politiske synspunkter, hvis betydning jeg kort vil komme ind på. Det er et ufravigeligt krav, at de organisationer, der deltager i den sociale dialog, har en repræsentativ status. Kun organisationer, som opfylder kriterierne om repræsentativ status, kan deltage i den sociale dialog. Kriterierne skal være så klare, at de ikke giver anledning til tvivl, og de skal kunne klare en nærmere juridisk undersøgelse. Det er fællesskabsorganernes opgave at udarbejde disse og overvåge, at de overholdes, mens de organisationer og sammenslutninger, som ønsker at deltage i den sociale dialog, har til opgave at opfylde dem.
Hvis der frem for alt i de tilfælde, hvor det efter høringsfasen drejer sig om forhandlinger og resultater, der er bindende for tredjepart, bør herske et konstruktivt klima trods alle forskellige interesser, skal de deltagende organisationer gensidigt acceptere hinanden. Dette er en følge af sammenslutningernes autonomi og kan ikke gennemtvinges i et frit, pluralistisk samfund.
Den sociale dialog er ganske givet ikke noget vidundermiddel til en social retfærdig løsning af alle foreliggende problemer, men absolut et effektivt udviklingsmiddel, som Fællesskabet i stigende grad bør benytte. Anerkendelsen af princippet om social dialog må derfor ikke kun reduceres til det klassiske, socialpolitiske problemstillingsområde, men skal udvides til at omfatte alle lovgivningsmæssige hensigter af fremtrædende social relevans.
Dette forudsætter f.eks. for Kommissionens vedkommende, at alle kommissærer udvikler den nødvendige vilje til samarbejde og sørger for, at dette også sker i de lavere instanser. Arbejdsløsheden i Fællesskabet gør det absolut nødvendigt, at de kapaciteter, der findes som led i den sociale dialog, beskæftiger sig direkte med at udvikle løsningsmuligheder. Kommissionen skal ufortøvet forelægge forslag især i denne henseende.
Efter af aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken er optaget i Amsterdam-traktaten og Storbritannien vil tiltræde denne aftale, vil virkningen af de bestemmelser, der udgår fra den sociale dialog, på den ene side fremover blive øget, mens det parlamentarisk-demokratiske underskud på den anden side fortsat vil bestå. Hvis Parlamentet også i fremtiden fortsat udelukkes fuldstændigt fra en lovgivningsprocedure, der har virkninger i hele EU, mens Rådet også her fortsat har det sidste ord at skulle have sagt, er og bliver dette en graverende fejl, som ikke kan opvejes ved at udvide mulighederne for medbestemmelse andre steder.
Jeg opfordrer derfor Rådet og Kommissionen til at indlede forhandlinger med Parlamentet om indgåelsen af en interinstitutionel aftale, for at denne skade kan afhjælpes på kort sigt.

Theonas
Hr. formand, denne meddelelse fra Kommissionen kunne under visse omstændigheder være et udmærket udgangspunkt for en frugtbar diskussion omkring målsætningerne, indholdet og resultaterne af den sociale dialog på fællesskabsplan. Så meget desto mere som den nuværende situation bekræfter alle påstande om, at man både på fælleskabsplan og på medlemsstatsplan forsøger at bruge den sociale dialog som en social buffer, der skal afbøde de sociale uroligheder og protester, som den overordnede økonomiske og sociale politik, der føres i EU og medlemsstaterne, fremkalder blandt arbejdstagerne.
Man kunne have håbet på, at nærværende debat kunne støtte en mere essentiel form for social dialog, kollektive forhandlinger og undertegnelsen af kollektive overenskomster mellem arbejdstager- og arbejdsgiverorganisationer, ligesom repræsentativiteten bør øges med deltagelse af repræsentanter for de små og mellemstore virksomheder på samtlige planer inden for den sociale dialog. Imidlertid har ordføreren og Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender ikke kunnet støtte de ændringsforslag, der vedrører nødvendigheden af at styrke de kollektive forhandlinger og fremme indgåelsen af kollektive overenskomster på EU-plan, inden for multinationale virksomheder og på sektorielt og regionalt niveau. Det samme gjaldt for de ændringsforslag, der vedrører de små og mellemstore virksomheders deltagelse i Val Duchesse-dialogen og de sociale dialoger på de øvrige niveauer. Det argument, at de små og mellemstore virksomheder ytrer sig gennem UNICE, er mildest talt komisk og på ingen måde overbevisende, da det overlader til den europæiske storindustri at repræsentere de små og mellemstore virksomheder. Jeg vil opfordre medlemmerne til at stemme for disse ændringsforslag.

Van Lancker
Kære kolleger, hr. kommissær, jeg vil gerne lykønske ordføreren med sin glimrende betænkning, og jeg vil sandelig også gerne takke Kommissionen for den kendsgerning, at denne meddelelse foranlediger os til at føre en bred forhandling om den sociale dialog. For på trods af Amsterdam-traktaten og sågar på trods af denne meddelelse, om jeg så må sige, er denne sociale dialogs plads på europæisk plan både tværfagligt og sektorielt fortsat alt andet end klar. Det er unægtelig bydende nødvendigt med en afklaring dér.
Jeg vil fremføre tre vigtige eksempler: For det første organiserer det luxembourgske formandskab til november et ekstra topmøde om noget, som endelig kan blive starten på en europæisk beskæftigelsesstrategi. For mig står det klart, at det skal besluttes i fremtiden primært at bruge produktivitetsstigninger til jobs for at udløse beskæftigelsesgarantier ved løntilbageholdenhed. Men det vil også sige, at de europæiske arbejdsmarkedsparter skal involveres. Jeg er overbevist om, at lønaftaler og beskæftigelsesaftaler i fremtiden også skal indgås på europæisk plan inden for rammerne af økonomisk og monetær union. Det samme gælder sandelig også for organisering af arbejdet og arbejdstidsnedsættelse. Det er fortsat specielt uklart, hvordan arbejdsmarkedets parter nu kan spille en rolle inden for den europæiske beskæftigelsesstrategis rammer. Det er jo betegnende, at det luxembourgske formandskab ikke har rettet nogen officiel anmodning til arbejdsmarkedets parter, for eksempel om at udarbejde en europæisk rammeaftale, som de også sammenkæder med et bindende engagement.
For det andet lader Amsterdam-traktaten i virkeligheden mange spørgsmål ubesvarede med hensyn til gyldigheden eller rækkevidden af de aftaler, som er indgået i den sociale dialog. Der er unægtelig grunde nok til at få forholdet til Rådet afklaret. Hvad skal der for eksempel ske, hvis Rådet ikke er enig i en aftale, som arbejdsmarkedets partnere har opnået. Er det logisk, at Rådet så alene kan forkaste sådan en aftale, uden man har forudset en procedure for, hvad der skal ske bagefter. Jeg støtter ordføreren i sin anmodning og sin bekymring, fordi Europa-Parlamentet ikke er involveret.
Jeg ville også gerne have sagt noget om manglerne ved sektordialogen, men jeg kan se, at jeg ikke har tid nok. For mig er det blevet næsten pinligt klart, foranlediget af Renault-sagen, at der også inden for sektordialogen skal indgås meget mere bindende aftaler, og jeg håber inderligt, at Kommissionen vil bruge denne meddelelse til i de kommende måneder at fremsætte konkrete og bindende forslag.

Menrad
Hr. formand, hr. kommissær, hr. Peter har udarbejdet en fortræffelig og overskuelig betænkning om Kommissionens meddelelse om den sociale dialog. Mine komplimenter!
Diskussionen om begge dokumenter viser, at Maastricht-traktaten åbner et nyt kapitel i den europæiske socialpolitik. Storbritanniens tiltrædelse af aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken i Amsterdam styrker denne udvikling. Et centralt element i den europæiske socialpolitik var i første række koordineringsbestemmelser vedrørende den sociale sikring af vandrende arbejdstagere og mindstestandarder i forbindelse med arbejdstagernes sundhed og sikkerhed. Begge politiske områder, arbejdstagernes sundhed og sikkerhed og sociale sikringsordninger, udgør også begyndelsen på den nationale socialpolitik.
Der opstod så endvidere den ide, at arbejdstageren skulle kunne deltage som partner og inddrages i samfundspolitisk henseende. Den Europæiske Unions socialpolitik befinder sig for øjeblikket i denne udviklingsfase. Jeg nævner direktivet om europæiske samarbejdsudvalg, som i øvrigt var mislykkedes uden den sociale dialog mellem Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation og UNICE eller høringen efter aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken. Denne aftale giver desuden mulighed for aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, som i givet fald endog bliver fællesskabsret efter afgørelse i Rådet, som det er sket i forbindelse med f.eks. forældreorlov.
I den forbindelse er det naturligvis af stor betydning, hvem der kan deltage i den sociale dialog. I 1993 udarbejdede Kommissionen kriterierne for repræsentativ status med hensyn til de organisationer, der deltager i lovgivningsproceduren. Når der udarbejdes europæisk arbejdsret på denne beskrevne måde, berøres ikke mindste små og mellemstore virksomheder, hvor hovedparten af arbejdstagerne i Europa er ansat. Ud fra hensynet til dem er det nødvendigt, at oversigten over repræsentative organisationer hurtigt ajourføres.
Vi forventer en ny meddelelse fra Kommissionen så hurtigt som muligt. Dette er baggrunden for, at vi kræver en særskilt afstemning om punkt 16 i Peter-betænkningen og ønsker at lade den del udgå, som vedrører en udsættelse. Principielt går vi ind for kriteriet om frivilligt medlemskab af de organisationer, der deltager i den sociale dialog, men også for en særordning for mønsterlandet med hensyn til forholdet mellem arbejdsmarkedets parter, Østrig, dvs. at Republikken Østrigs offentlig-retlige Wirtschaftskammer skal kunne deltage fuldt ud. Men dette vil hr. Hubert Pirker sige noget mere om.
Med henblik på at præcisere vore synspunkter foreslår vi i ændringsforslag nr. 3, at Parlamentet udtrykkeligt henviser til Reding-betænkningen fra maj 1994. Heri defineres begrebet repræsentativ status ikke blot klart, men det kræves udtrykkeligt også, at Kommissionen opbygger forbindelsesstrukturer mellem alle arbejdsmarkedsparternes repræsentative organisationer.
Den sociale dialog er udtryk for nærhedsprincippet. Derfor advarer jeg imod, at man giver de praktikere, der er repræsenteret der, alt for mange officielle råd med hensyn til, hvad de skal gøre. De ved det for det meste bedre selv. Denne tendens kommer til udtryk i visse ændringsforslag, som vi forkaster.
Nærhedsprincippet betyder, at i tvivlstilfælde har den mindre enhed forrang, men i tvivlstilfælde har arbejdsmarkedsparternes ordninger forrang frem for statslige løsninger. Det er vigtigt, at arbejdsmarkedets parter udnytter de chancer, som unionstraktaten giver dem. De kan udnytte den omstændighed, at de i forhold til de statslige institutioner og fællesskabsorganerne befinder sig tættere på tingene, i deres forsøg på at tackle socialpolitiske problemer. Lige så vigtigt er det, at Kommissionen udarbejder en ny meddelelse om den sociale dialog. I denne henseende vil vi støtte Peter-betænkningen.

Guinebertière
Hr. formand, kære kolleger, Europa bliver først et borgernes Europa, hvis de får noget at skulle have sagt om deres egen fremtid. Kommissionen tillægger derfor med rette en styrkelse af den sociale dialog stor betydning. Problemet er, at de kommende aftaler skal anerkendes af alle. Kære kolleger, her tænker jeg navnlig på, at det i henhold til fransk lovgivning alene er repræsentativiteten, som kan give en faglig organisation ret til at forhandle om paritetiske aftaler. Men ordføreren, hr. Peter, ønsker en gensidig anerkendelse, hvilket er tegn på en tysk opfattelse af arbejdsmarkedets parter, som medfører visse udelukkelser.
De spørgsmål, som Kommissionen stiller om repræsentativitet i den sociale dialog om Unionens socialpolitik er derfor ganske relevante. Jeg må dog også sige, at visse parter sætter spørgsmålstegn ved den indflydelse, som deres mening kan få på de beslutninger, der træffes af Fællesskabets institutioner. Hvordan er det med de små og mellemstore virksomheders eller små landbrugs indflydelse på aftalen om socialpolitik? Der er mange deltagere i den sektorvise dialog, men kun tre organisationer er med i aftalen om socialpolitik.
I lyset af hvad der er sket tidligere, vil vi bede Kommissionen om hurtigst at stille konkrete forslag til, hvordan den sociale dialog kan gøres mere effektiv. De ganske vist spinkle resultater fra Amsterdam har gjort det muligt at medtage en social protokol i traktaten og at anvende den fælles beslutningstagning i sociale spørgsmål. Og nu mangler Parlamentet bare at få en plads i denne dialog. Tanken om at medtage arbejdsmarkedets parter fra de medlemsstater, der ønsker at tiltræde Unionen, er interessant, og jeg takker hr. Peter for at have understreget den. Og jeg lykønsker ham med hans fortrinlige betænkning.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, den sociale dialog er faktisk et spørgsmål om en række parter. I dette tilfælde de europæiske myndigheder og arbejdsmarkedets parter. Jeg mener, vi skal overlade de ting til arbejdsmarkedets parter, som de selv kan klare. Vi vil derfor som Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe heller ikke støtte en række ændringsforslag, som går ud fra, at vi skal foreskrive, hvad arbejdsmarkedets parter selv kan ordne i overenskomstsammenhæng, og det behøver efter Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppes mening bestemt ikke altid ske på europæisk niveau. Det vil ikke sige, at vi ikke har tiltro til en social dialog. Det har vi nok. Bestemt inden for rammerne af det beskæftigelsestopmøde, som snart kommer.
Så kommer jeg til det ømtålelige spørgsmål, som forskellige medlemmer allerede har bragt på bane her, og det er den kendsgerning, at der fortsat er tre parter i den sociale dialog, og at de små og mellemstore virksomheder stadig mangler. Nu havde jeg altid troet, at hvis vi blot bragte det tilstrækkelig meget på bane som medlemmer af Europa-Parlamentet, så gik det i orden.
Jeg har efterhånden været medlem af Europa-Parlamentet i tre år. Jeg har i tre år kæmpet for de små og mellemstore virksomheder, og de små og mellemstore virksomheder er stadig ikke med i den sociale dialog som anerkendt partner.
Kære kolleger, hr. kommissær, det går ikke længere. Det udelukker de arbejdstagere, som arbejder i den sektor, og det udelukker de arbejdsgivere, som arbejder i den sektor. Faktisk må vi i fællesskab konstatere, at UNICE repræsenterer en stadig mindre gruppe arbejdstagere, fordi en stadig større gruppe arbejdstagere falder ind under små og mellemstore virksomheder. Lad os nu for en gangs skyld se på dem og ikke blot på de store i denne dialog.

Elmalan
Hr. formand, efter Amsterdam og på initiativ af den franske regering er debatten om de sociale og beskæftigelsesmæssige spørgsmål åbnet, og det er forhold, som interesserer os meget. Men den fælles valuta og stabilitetspagten, som vor gruppe er modstander af, er i strid med den sociale protokol og kapitlet om beskæftigelse i traktaten.
Den sociale dialog er et vigtigt element i det sociale, solidariske Europa, som vi ønsker at skabe for borgerne i Europas lande. Vi ønsker naturligvis at styrke dette Europa og dets udvidelse, for det har allerede givet positive resultater på mange områder.
Men det må ikke medføre diskrimination over for visse faglige organisationer. Henvisningen til repræsentativitetskriteriet i hr. Peters betænkning gør det muligt at udelukke nogle forbund, at udelukke dem fra forhandlingerne og konklusionerne i den sociale protokol og at udelukke dem fra de rådgivende udvalg, fordi de ikke er medlem af de europæiske strukturer, som det er tilfældet for nogle forbund i Frankrig.
Ønsket om at indføre en social lovgivning på europæisk plan skal ske gennem en demokratisk proces, der respekterer mangfoldigheden, de grundlæggende rettigheder og de relevante ILO-konventioner. I henhold til disse konventioner er forhandlinger med en arbejdsgiver en ret for lønmodtagerne, for så vidt angår arbejds- og sociale sikkerhedsforhold. Det er endvidere tydeligt angivet, at lønmodtagerne selv kan vælge, hvem de overdrager denne ret til. Hvordan kan man betragte aftaler, som er indgået i Den Europæiske Union og accepteret af de berørte borgere, som lovlige, hvis de nationale repræsentative faglige organisationer, som borgerne har betroet forsvaret for deres interesser, ikke deltager på lige fod i forhandlingerne?
Sådan er vor demokratiske opfattelse af den sociale dialog, der skal være uden diskrimination og heller ikke udelukke visse deltagere. For at lægge hindringer i vejen for arbejdsgivernes og visse regeringers offensiv mod arbejdernes sociale rettigheder er det nødvendigt, at alle Fællesskabets direktiver på det sociale område sikrer overholdelse af ILO's konventioner, eksplicit angiver, at det er de for arbejdstagerne gunstigste bestemmelser, der er gældende i alle medlemsstater, og bidrager til at fremme de sociale rettigheder i alle medlemsstaterne.

Holm
Hr. formand, meget har ændret sig siden indførelsen af den sociale dialog i 1985. Forudsætningerne er helt anderledes nu end dengang. På arbejdsmarkedsområdet er der nu omkring 20 millioner arbejdsløse og på det sociale område, ifølge Kommissionen, over 50 millioner fattige i EU-landene.
EU's økonomiske strategi er, kan man sige, slået fuldstændig fejl, fordi den alt for snævert har lagt vægt og fokuseret på inflationsbekæmpelse og prisstabilitet. Denne politik har reelt snarere modvirket en stabil udvikling på områderne arbejde, løn, social tryghed og miljøforanstaltninger. Men de er lige så væsentlige for den økonomiske og sociale stabilitet. Derfor er det vigtigt nu at bruge den sociale dialog, hvori hovedvægten bør ligge på beskæftigelsespolitikken. Afregulering og krav om fleksibilitet og tilpasning må ikke føre til afregulering af arbejdstagerrettigheder eller fælles overenskomster og kollektive aftaler.
Der findes gode idéer, bl.a. om nedsættelse af arbejdstiden; en sådan nedsættelse er f.eks. blevet gennemført af automobilindustrien i Tyskland, på Volkswagen, og i den offentlige sektor og i virksomheder i mit hjemland, Sverige. Her har fælles overenskomster ført til nedsættelse af arbejdstiden uden, eller med kun en begrænset, lønreduktion. Nedsat arbejdstid skaber nye arbejdspladser, viser beregninger fra bl.a. organisationen Alternative Europæiske Økonomer. En arbejdstidsnedsættelse skulle, alt efter dens omfang, kunne give 5-10 millioner nye arbejdspladser i EU-landene.
Jeg tror, i modsætning til ordføreren, at man må udvide den sociale dialog for at få samlet kræfterne. Den bør ikke alene omfatte små og mellemstore virksomheder, som foreslået, men også andre organisationer såsom europæiske netværk af arbejdsløse, sådan som vi fra V-Gruppens side anbefaler i ændringsforslag 5. Dette beder jeg derfor medlemmerne om at støtte.

Amadeo
Hr. formand, den sociale dialog på fællesskabsplan foregår ikke altid i utvetydige vendinger. Mange gange føres dialogen mellem erhvervene og inden for de enkelte sektorer af udvalg og arbejdsgrupper parallelt med de elementære principper og de vigtigste bestanddele, der gør den til noget særligt. I dag finder vi inden for rammerne af den sociale protokol andre strukturer og procedurer, der er indført for nylig, og er blevet en integrerende del af fastlæggelsen af de europæiske retsregler.
Den betænkning, vi behandler i dag, lægger med rette vægt på beskæftigelsen og skabelsen af nye arbejdspladser samt nødvendigheden af ikke at overføre arbejdspladser. Efter vor opfattelse skal arbejdsmarkedets partners organisationer gøres bekendt med den sociale dialog, idet man i stadig videre omfang systematisk skal gøre brug af informationskontorer under Kommissionen, Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene og særlig EU-Centret for Uddannelse inden for Arbejdsmarkedsret, der har sæde i Firenze. En åbning af den sociale dialog og dialogen i Fællesskabet over for de mest repræsentative sammenslutninger på europæisk plan og en udvidelse af dialogen inden for den offentlige sektor er forhold, som Kommissionen har understreget, at den ville give prioritet.
Vi er gunstigt indstillet over for medtagelsen af den sociale protokol i den nye traktat og udvidelsen af proceduren med fælles beslutningstagning på sociale områder, alt efter samarbejdet, men vi håber tillige, at den sociale dialog i bredere forstand på ny vil komme frem under de procedurer med fælles beslutningstagning, der er omhandlet i traktaten.

Cabezón Alonso
Hr. formand, der er stadig lang vej at gå i opbygningen af reelle kollektive forhandlinger på europæisk plan. Det er stadig nødvendigt at gøre fremskridt med hensyn til organiseringen og selve definitionen af den sociale dialog på europæisk plan, for at den kan få indflydelse på udviklingen af det indre marked og på det sociale område, og generelt på implementeringen af alle fællesskabspolitikkerne. Processen med overførsel af de delte kompetencer til Den Europæiske Union er ikke blevet ledsaget af en forøgelse af arbejdsmarkedets parters rolle.
Det er et emne, som giver anledning til mange spørgsmål, hvoraf vi har lyttet til nogle af dem. Problemerne er arbejdsmarkedets parters repræsentative status, rækkevidden af den sektorielle sociale dialog, at skelne mellem høringer og forhandlinger, aftalernes bindende karakter, dialogens og forhandlingernes forenelighed med selve lovgivningsarbejdet osv.
I 1985 startede vores erfaringer med den sociale dialog, som vi skal vedblive med at udvikle, for der er ikke gjort tilstrækkelige fremskridt. Unionstraktaten og dens seneste revision i Amsterdam omtaler nødvendigheden af at støtte den sociale dialog. Det nødvendige - og måske presserende - er at organisere procedurerne, således at resultaterne kan blive så optimale som muligt. Den sociale dialog kan løse problemer omkring bestemte direktiver, der er genstand for undersøgelse eller forhandling. Den sociale dialog kan og bør løse problemer vedrørende reguleringen af diverse økonomiske sektorer. Den sociale dialog er det bedste instrument til at regulere arbejdsforhold og til at regulere arbejdsvilkår. Den sociale dialog er en aktiv beskæftigelsespolitik. Derfor skal arbejdsgiverne og arbejdstagerne gennem deres organisationer overføre deres rolle på nationalt plan til europæisk plan og fra det europæiske plan være meget mere aktive i gennemførelsen af fælles foranstaltninger og aktioner til fordel for beskæftigelsen.
Jeg ønsker ordføreren til lykke, og eftersom det er en stringent og rigtig betænkning, beder jeg Dem om at støtte den, og jeg beder Dem støtte ordførerens holdning til ændringsforslagene.

Pirker
Hr. formand, jeg tror, at alle vi, som deltager i forhandlingen, er enige i, at den sociale dialog kun fungerer, hvis der også er repræsentativitet, dvs. hvis alle, som på nationalt plan indgår i den sociale dialog, også deltager på europæisk plan. Dette er navnlig vigtigt, når Den Europæiske Union også ønsker at omsætte fællesskabsforanstaltninger på nationalt plan. Her har den brug for partnere, der er i stand til at gennemføre det. Og disse findes kun, hvis der er repræsentativitet.
Jeg vil gerne med Østrig som eksempel vise Dem, at denne repræsentativitet ikke findes overalt. Jeg er taknemlig for, at hr. Menrad gjorde opmærksom på dette i sit indlæg. I Østrig forholder det sig således, at Wirtschaftskammer, som repræsenterer de små og mellemstore virksomheder, handels- og industrisektoren, ikke er deltager på europæisk plan. Her er industrisammenslutningen som led i UNICE partneren i den sociale dialog, dvs. at den part, der indgår lønoverenskomster i Østrig, deltager ikke på europæisk plan. Og dette er et dilemma, fordi mange virksomheder ikke deltager her, og omvendt har Unionen ingen chance for at varetage deres interesser i Østrig. Dette kan imidlertid ændres. Jeg har stillet et ændringsforslag - nr. 2 til punkt 17 - og jeg anmoder Dem om at støtte det, da det hedder heri, at vi ønsker, at den part, der har beføjelse til at indgå lønoverenskomster, det østrigske Wirtschaftskammer, undtagelsesvis får tilladelse til at deltage i den sociale dialog.

Lindqvist
Hr. formand, EU har brugt alt for megen tid på økonomi, ØMU, konvergenskrav og opfyldelsen af en masse regler i stedet for at gøre noget ved Europas allerstørste uløste problem, nemlig arbejdsløsheden. Derfor bør der nu øves et større pres for at få spørgsmålet opprioriteret på alle niveauer. Denne betænkning er et led i disse bestræbelser.
Dialogen skal først og fremmest føres mellem arbejdsmarkedets parter på nationalt og naturligvis også på europæisk plan. De bedste resultater kan dog opnås i det lille perspektiv på lokalt plan, mellem parterne, uden indblanding fra hverken EU eller staterne. Det er den vej, man skal vælge.
Desuden kræver betænkningen, at der etableres et samarbejde mellem de eksisterende EU-udvalg og de nye udvalg, som Rådet har nedsat. Det er en glimrende idé. Endelig kunne en idébank etableret ikke blot af landene og arbejdsmarkedets parter, men også af EU være en måde, hvorpå man, forud for konferencen i Luxembourg, kunne tilvejebringe en lang række gode forslag til, hvordan man kan løse dette vort største problem.

González Álvarez
Hr. formand, hr. kommissær, jeg deler ordførerens bekymringer - og de bekymringer, ordføreren for udtalelsen fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har givet udtryk for - når han siger, at fællesskabsinstitutionerne og regeringerne ikke skal bruge den sociale dialog som buffer til at afbøde de uroligheder og protester, som iværksættelsen af visse økonomiske politikker somme tider giver anledning til.
Jeg er deler også ordførernes og andre medlemmers bekymring for, om de små og mellemstore virksomheder er tilstrækkeligt repræsenteret i forhandlingerne, eftersom disse skaber 85 % eller mere af beskæftigelsen i Fællesskabet. Og bekymring for, om forhandlingerne ikke kun skal dreje sig om jobskabelse, men også om, at der ikke må gå arbejdspladser tabt. Vi husker alle den mangel på dialog, der var tale om i forbindelse med virksomheden Renault-Vilvoordes beslutning og tabet af tre tusind arbejdspladser. Og i øjeblikket truer det multinationale selskab Electrolux med et tab på tyve tusind arbejdspladser i Europa, nogle af dem i Alcalá de Henares i Spanien, et land der har en arbejdsløshed på 20 %.
Derfor skal man koncentrere sig om forhandlingerne omkring arbejdspladserne og forhandlingerne for ikke at miste arbejdspladserne. Måske kan denne dialog skabe en god adfærdskodeks for multinationale selskaber, som forhindrer dem i at berøve Europa tyve tusind arbejdspladser, uden at det har nogen konsekvenser for dem.
Det vil også være nødvendigt - og her spiller naturligvis ikke kun Parlamentets voluntarisme ind - med kvindernes deltagelse i den sociale dialog. For som vi så det i tilfældet med den adfærdskodeks for ligeløn, der er blevet vedtaget, er kvindernes manglende deltagelse en af årsagerne til, at de ikke kan opnå ligeløn, idet deres løn i dag ligger mellem 20 % og 30 % lavere end mændenes i mange lande i Den Europæiske Union.
Man skal også tage anbefalingen fra Vismandskomitéen ledet af fru Pintasilgo i betragtning, som går ud på, at fællesskabsinstitutionerne bliver enige med arbejdsmarkedets parter om den konkrete gennemførelse af de grundlæggende sociale rettigheder. Vi befinder os i dag i en vigtig fase af den europæiske opbygning. For nogle var topmødet i Amsterdam en frustration og en fiasko, fordi man ikke koncentrerede sig nok om den sociale samhørighed, om jobskabelsen. Vi ved, at der vil blive afholdt et topmøde i Luxembourg, men mange af os frygter - jævnfør det, hr. Juncker sagde forleden i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender - at hvis der ikke sker en finansiering af denne jobskabelse, så vil topmødet ikke have den fornødne gennemslagskraft på beskæftigelsesområdet, som vi alle har brug for.

Skinner
Hr. formand, tak til hr. Peter for hans hårde arbejde med denne betænkning; vi i udvalget ved, at den ikke har været uden problemer. Han har klaret sagen godt, og vi har gjort store fremskridt.
Aldrig før har det været så vigtigt at beskytte den sociale dialog, og vi kan se, at den på mange måder trues af folk, som jeg tror ville foretrække industrielt anarki. Hvis man ser på Renault-problemet, ser det ud, som om man har afprøvet ideen med en social dialog, en social dialog, som måske aldrig før har været sat på så hård en prøve. Men det ser ud, som om det eneste ægte industrielle, økonomiske og sociale fremskridt, der er gjort i årenes løb, har været baseret på, at der har været et forhold, et konstant, virkeligt forhold baseret på de relationer, der findes på arbejdspladsen. Ikke kunstige forhold, ikke forhold, som kun opstår, fordi foreninger mødes, men forhold, som eksisterer mellem fagforeningsfolk og virkelige virksomheder, som forhandler på arbejdspladsen, har et godt forhold til hinanden og bruger erfaringerne herfra ved forhandlingsbordet. Det er helt rigtigt, at disse økonomiske enheder bør bevare deres forhold på europæisk plan. Rent repræsentativt har de vigtigste organisationer på arbejdspladsen spillet en langsigtet rolle for konsolideringen af den eksisterende sociale dialog.
Det er kun organisationer, som opfylder de kriterier, der oprindeligt blev vedtaget af Kommissionen, som kan forvente at blive inddraget. Små erhvervsorganistioner spiller bestemt en rolle, og de skal i højere grad have adgang og inddrages, men ikke kun fordi små virksomheder ønsker at forkaste social lovgivning. De skal være ægte partnere omkring bordet.
Central- og Østeuropas økonomiske fodfæste bliver stedse stærkere, og derfor er det kun ret og rimeligt, at vi giver dem en observatørstatus og inviterer dem med til forhandlingsbordet, så vi kan iværksætte en effektiv ændrings- og tilpasningsproces. Det er også kun rimeligt at påpeget, at vi i Det Forenede Kongerige ikke har været særlig meget med i den sociale dialog. Det har også ændret sig. Hr. Macartney er nu blevet minister for den sociale dialog.
Hr. Peter ønsker med rette at reformere Det Stående Udvalg for Beskæftigelse og øge Parlamentets betydning. Men jeg har et spørgsmål til kommissæren. Da vi nu har den sociale dialog, hvad ved vi så om arbejdsmarkedsforhold i Unionen og om, hvilke garantier og institutionelle instrumenter der er behov for at sikre bedre arbejdsmarkedsforhold i hele Den Europæiske Union?

Thyssen
Hr. formand, jeg glæder mig over det faktum, at der i betænkningen rettes eksplicit og specifik opmærksomhed mod SMV. Blot går hverken betænkningen eller Kommissionens meddelelse vidt nok. SMV's betydning for det socioøkonomiske Europa behøver jeg ikke belyse længere her. Jeg går ud fra, at De, mine kolleger, og De, hr. kommissær, efterhånden er blevet overbevist om, at størrelsesforholdet mellem SMV og store virksomheder på visse områder også forudsætter en differentieret politik.
SMV's behov er ikke altid sammenfaldende med de store virksomheders, og det er grunden til, at mange SMV vælger at organisere sig indbyrdes. Det er også grunden til, at vi må kræve en plads i den sociale dialog til en specifik, repræsentativ tilstedeværelse for SMV, i hvert fald hvis vi ønsker at give den sociale dialog den størst mulige legitimitet.
I denne sammenhæng er ikke blot dialogdeltagernes legitimitet, men også deres dækningsgrad vigtig. SMV som sådan skal kunne deltage, og så ikke blot i høringen, men også i det samråd, der fører til sociale aftaler, som bagefter kan erklæres for bindende. Desværre ties der i betænkningen om nødvendigheden af, at SMV deltager i samråd og kollektive overenskomster. Det er en kedeligt forhold, som man kan rette op på, hvis ændringsforslag 4 vedtages. Min gruppe håber, det sker, og håber frem for alt også på et initiativ i sagen fra Dem, hr. kommissær.

Carlsson
Hr. formand, Kommissionen ønsker foretage en revision af den sociale dialog. Udmærket! Det er nødvendigt af flere grunde; bl.a. har vi et arbejdsmarked præget af hurtige forandringer, grænserne mellem arbejdstagere og arbejdsgivere udviskes, og stadig flere bliver deres egen arbejdsgiver. Mange mennesker, ikke mindst unge, føler sig ikke som en del af de ofte kollektivistiske og hierarkiske arbejdsmarkedsorganisationer. For at løse arbejdsløshedsproblemet må man reformere arbejdsmarkedet. Der er brug for en struktur, som fremmer omstillingsevne, og som giver mulighed for individuelle og lokale løsninger.
Hr. kommissær, kære kolleger! De værdier, som vi bør tage udgangspunkt i under vor fortsatte forhandling om revisionen af den sociale dialog, er ikke blot effektivitet, begrænsninger, gennemskuelighed og åbenhed, men også repræsentativitet og legitimitet. Jeg mener ikke, at arbejdsmarkedets parter skal have en særstilling i EU's demokratiske beslutningsprocesser. Endvidere er det uhyre vigtigt, at folkevalgte politikere, ikke mindst på nationalt plan, ikke afstår fra den vanskelige opgave at genskabe forudsætningerne for et fungerende arbejdsmarked.

Mann, Thomas
Hr. formand, den sociale dialog, på tværs af brancher og i rådgivende udvalg og sektorielt, dvs. i forskellige erhvervssektorer, yder et vigtigt bidrag til effektive løsninger i forbindelse med beskæftigelsespolitikken, til skabelsen af nye arbejdspladser og inddragelsen af kvinder. Social konsensus er en væsentlig fordel for produktionsstedet Europa, og for de særdeles påkrævede investeringer.
I betragtning af økonomiens globalisering, som mange er fuldstændig tryllebundet af, skal arbejdsbestemmelserne tilpasses, men ikke kastes over bord, skal en social omlægning aftales i fællesskab og sociale nedskæringer forhindres i fællesskab. Samarbejde er det eneste rigtige svar på de konfliktstrategier, der for øjeblikket griber om sig. Den sociale dialog skal således styrkes, som Helwin Peter kyndigt siger.
Dog skal Kommissionen, hr. kommissær, sørge for effektive rådgivende udvalg. Derfor er det nødvendigt med tidlige, systematiske høringer og tematiske koordineringer. Arbejdsmarkedets parter skal åbne sig. Således skal de tre store centralorganisationers kreds om repræsentanterne for de små og mellemstore virksomheder udvides, hvad enten det drejer sig om høringer eller forhandlinger. I den forbindelse skal strukturerne i Den Europæiske Unions fremtidige medlemsstater integreres. Den sociale dialog skal rette sig mod fremtiden. Den indholdsmæssige prioritering er ganske vist beskæftigelsespolitikken. Men områderne med fællesskabskompetence skal også forhandles, navnlig efter at alle femten medlemsstater har optaget beskæftigelseskapitlen, protokollen social- og arbejdsmarkedspolitikken og pagten om arbejdstagernes grundlæggende rettigheder i den europæiske unionstraktat. Den, der ønsker en social markedsøkonomi, arbejder for alliancer, arbejder for sammenslutninger for arbejde i regionerne og inden for sektorerne og arbejder for en vedvarende dialog med de sociale aktører.

Flynn
Fru formand, jeg vil gerne takke alle, der har bidraget til denne forhandling. Den sociale dialog har naturligvis blomstret i de seneste år og har nu nået et afgørende trin i sin udvikling. Arbejdsmarkedets parter spiller en stadig større rolle for udviklingen af europæisk socialpolitik, og dialogen bliver bestemt endnu vigtigere i takt med disse parters store betydning for gennemførelsen af de politiske beslutninger, der blev truffet i Amsterdam. Men meddelelsen om udviklingen af den sociale dialog på europæisk plan, som Kommissionen vedtog i september sidste år, forudsætter, at alle parter foretager en ærlig omvurdering af alle aspekter af den sociale dialog. På grundlag af forhandlingen og de kommentarer, den har affødt, hvor Deres betænkning er et centralt element, vil der blive udarbejdet endnu en meddelelse, og jeg håber, at den vil blive vedtaget i Kommissionen før årets udgang. Dette dokument kommer til at indeholde en definition af den kommende sociale dialogs rolle og indhold.
Først to indledende kommentarer. For det første vil jeg takke Dem, fordi De har fremlagt Deres synspunkter nu, så de kan komme til at indgå i udarbejdelsen af den anden meddelelse. For det andet vil jeg lykønske ordføreren, hr. Peter, og hele Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse og også de øvrige udvalg, for den dybtgående analyse, de har udarbejdet om dette vanskelige emne, og takke Dem for den støtte, de har givet Kommissionens holdninger i denne sag.
Regeringskonferencen har naturligvis yderligere udviklet den sociale dialog, og selv om jeg mener, at det er lidt for tidligt at drøfte resultatet i detaljer, vil jeg gerne komme med et par korte kommentarer.
For det første bliver den sociale dialog en integrerende del af traktaten, noget, som vi alle har ønsket nu varmt bifalder. Og Det Forenede Kongerige er kommet med. For det andet er området for den fælles beslutningstagning blevet udvidet på nogle vigtige punkter. Og for det tredje fokuserer man nu på beskæftigelsen med et helt nyt kapitel om dette område, hvor arbejdsmarkedets parter skal spille en helt specifik rolle. Jeg tilslutter mig helt det, fru Van Lancker sagde her. Der er bestemt behov for at øge Den Europæiske Unions produktivitet, men jeg vil sige til fru Van Lancker, at denne produktivitet skal tilvejebringes gennem fleksibilitet og øget sikkerhed for arbejdstagerne, og jeg tror, at den beskæftigelsesstrategi, som blev drøftet på Amsterdam-topmødet og vil blive genbehandlet på endnu et topmøde senere på året, ikke bare munder ud i endnu en erklæring, men derimod en klar forpligtelse til at tage positive initiativer på nationalt plan og i Unionen, for så vidt angår jobskabelse.
I forbifarten vil jeg lige sige til fru Van Lancker, at jeg forventer, at arbejdsmarkedets aftale om deltidsarbejde vil blive vedtaget i Kommissionen før sommerferien.
Jeg vil dog gerne også sige, at jeg er klar over, at Parlamentet er skuffet over, at det ikke har fået et direkte ord at skulle have sagt om vedtagelsen af lovgivning baseret på kollektive aftaler i henhold til traktaten. Jeg er lige så skuffet, da Kommissionen på topmødet arbejdede for, at Parlamentet skulle have rettigheder på dette område. Selvom vi skal gennemføre den traktat, som medlemsstaterne nåede til enighed om, er jeg rede til at drøfte praktiske forhold vedrørende informations- og holdningsudvekslinger om dette emne med Dem i fremtiden. Jeg tror, at det var det centrale i hr. Peters indlæg. Jeg har allerede bedt mine tjenestegrene om at overveje dette, og jeg skal sikre, at det, hr. Peter sagde i præsentationen af sin betænkning, vil blive medtaget i denne proces.
Og nu til selve betænkningen. Jeg synes, den afspejler en rimelig balance mellem de forskellige involverede interesser, fordi den opfordrer arbejdsmarkedets parter til at udvide den sociale dialog og samtidig respekterer deres uafhængighed. Mange medlemmer har her i aften understreget hele spørgsmålet om repræsentativitet, og især hvordan de små og mellemstore virksomheder er repræsenteret i den sociale dialog. Kommissionen har altid sondret mellem høring og forhandling og understreget, at den ønsker så bred en høring som muligt samtidig med, at den aldrig går bort fra princippet om, at forhandlingerne skal være baseret på gensidig anerkendelse af forhandlingsparterne.
Jeg støtter ganske det ønske, der er fremsat i betænkningen om en mere effektiv dialog på alle planer. Jeg finder følgende handlingsplaner særligt interessante: opfordringen til, at Kommissionen i højere grad fremmer den sociale dialog i hele Kommissionen samtidig med, at koordineringen varetages af GD V; behovet for i højere grad at prioritere den sektorvise dialog. Jeg er helt enig i, at Europa står over for mange problemer, som kan løses. Også behovet for at reformere Det Stående Udvalg om Beskæftigelse - det prioriterer jeg højt. Det er blevet endnu vigtigere i lyset af, hvor højt beskæftigelsen prioriteres i traktaten og det nye kapitel.
Endelig vil jeg igen takke Dem for Deres betænkning, som gør at vi kan finde frem til de bedste måder at styrke den sociale dialog på og i højere grad gøre den til en del af målene for Den Europæiske Union, især beskæftigelse og økonomisk vækst.
Hr. Skinner stillede et spørgsmål, og jeg vil gerne besvare det. Han spurgte om, hvad vi ved om den sociale dialog i alle Unionens medlemsstater. Jeg må sige, at vi faktisk ved særdeles meget om alle aspekter af den sociale dialog, vi har oplysninger, som er indsamlet og ajourført for os af observationsorganet for arbejdsmarkedsforhold, der ligger i Dublin. Det drives af Leve- og Arbejdsvilkårsinstituttet i Berlin. Hvis De ønsker videnskabelige oplysninger, som dette observationsorgan kan give, og som er af særlig interesse for Dem, vil jeg med glæde stille dem til rådighed for Dem.

Rübig
Lige et spørgsmål: Er der en konkret dato? Hvornår står den sociale dialog næste gang på dagsordenen, f.eks. i GD V?

Formanden
Inden jeg giver Dem lejlighed til at svare, giver jeg endnu en gang ordet til fru Boogerd-Quaak. Måske kan det så behandles under ét.

Boogerd-Quaak
Fru formand, kommissæren bebuder en meddelelse nummer to, men hvis meddelelse nummer to bliver lige så vag som den første meddelelse og kommissærens svar på de små og mellemstore virksomheders deltagelse, så gør vi altså ingen fremskridt her. Jeg går yderst skuffet sommerferien i møde, hvis ikke myndighederne bryder et dødvande, som arbejdsmarkedets parter selv åbenbart ikke ønsker at bryde.

Flynn
Fru formand, som svar på fru Boogerd-Quaak vil jeg gerne påpege, at vor første meddelelse var et høringsdokument, så vi kunne få alles holdning og så finde ud af, hvad næste skridt skulle være. Den anden meddelelse gå mere i den retning, De forventer, nemlig konkrete initiativer til, hvordan vi skal fortsætte den sociale dialog, så den kommer til at indeholde alt, hvad der er nødvendigt for fremtiden. Det kommer med i den anden meddelelse.

Rübig
Jeg spurgte, om der allerede findes en konkret dato for, hvornår den sociale dialog næste gang står på dagsordenen, f.eks. i GD V.

Flynn
Fru formand, den sociale dialog behandles konstant - ugentligt - i GD V, som er med i forberedelserne af alle diskussioner og evalueringer, der vedrører den sociale dialog. Hvis der er noget specielt vedrørende den sociale dialog, som hr. Rübig ønsker svar på, kan jeg besvare det privat. Men jeg må sige, at GD V bruger store dele af sin tid på at fremme dialogen.

Ændring af finansforordningen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0217/97) af Sarlis for Budgetkontroludvalget om forslag til Rådets forordning (Euratom, EKSF, EF) (KOM(96)0351 - C4-0497/96-96/0189(CNS)) om ændring af finansforordningen af 21. december 1977 vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget.

Sarlis
Fru formand, den betænkning, som Europa-Parlamentet skal behandle, vedrører et forslag fra Kommissionen om vedtagelse af Rådets forordning om ændring af visse bestemmelser i finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget.
De ændringsforslag, som Kommissionen stiller i dette forslag, udgør den såkaldte serie 7, der tager sigte på gennemsigtigheden og effektiviteten af EU-institutionernes økonomiske forvaltning af Fællesskabets midler samt fastlæggelsen af disse institutioners ansvar på en klar og utvetydig måde. Jeg må erkende, at Kommissionens ændringer er et skridt i den rigtige retning, idet de i realiteten tager udgangspunkt i og skal ses som et led i Kommissionens program for forbedring af den økonomiske forvaltning (SEM 2000), der som bekendt allerede er behandlet og godkendt af Europa-Parlamentet. Udgangspunktet både for Kommissionens forslag og især også for de ændringsforslag, som Europa-Parlamentet stiller til Kommissionens forslag, har været de problemer, der er opstået under forvaltningen af fællesskabsmidlerne, specielt inden for turismen, og den kendsgerning, at det i forbindelse med den foretagne undersøgelse er kommet frem, at der har været og stadig er mange huller i finansforordningens bestemmelser, lemfældige bestemmelser og uklare skel mellem, hvad en institution kan og ikke kan.
Det er første gang, Europa-Parlamentet i en betænkning foreslår ændringer af bestemmelser, som Kommissionen ikke stiller forslag vedrørende. Jeg tror, det er første gang, Europa-Parlamentet går videre end Kommissionens forslag og stiller så at sige selvbestaltede ændringsforslag til konkrete bestemmelser i finansforordningen og også foreslår flere nye bestemmelser. Før jeg begynder at nævne nogle af de nyskabelser, der indføres med Parlamentets forslag, vil jeg gerne takke både medlemmerne af Budgetkontroludvalget, som har arbejdet uden hensyntagen til politisk ståsted for at gøre Parlamentets forslag og holdninger endnu bedre, men også Budgetkontroludvalgets sekretariat og Kommissionen, for jeg har som ordfører oplevet et fremragende, harmonisk samarbejde og har fra Kommissionens side fornemmet en vilje til at forbedre finansforordningens bestemmelser.
Hvad de konkrete bestemmelser angår, vil jeg nævne det ændringsforslag, der vedrører artikel 22, stk. 4, om en bestemmelse med hensyn til fuldmagter. Her reguleres på en måde, der ikke efterlader tvivl - for hele dette arbejde går i det store og hele ud på at formulere en lovtekst - alle spørgsmål vedrørende fuldmagter samt overdragelse eller udvidelse af fuldmagter. På dette område er bestemmelserne stadig præget af lemfældighed, hvilket var medvirkende årsag til de ting, der skete på turistområdet. Et andet ændringsforslag vedrører artikel 22, hvor der opstilles bestemmelser om kontrakter for entreprise og underentreprise. Andre ændringsforslag vedrører den berømte »passer outre«-rettighed. Dette er en kendt rettighed, hvor institutionerne har mulighed for at se bort fra finansinspektørens påtegningsafslag, med mindre afslaget er baseret på tvivl om bevillingernes tilstedeværelse. Vi tilføjer endnu et tilfælde, hvor institutionernes ret til at se bort fra afslaget bortfalder, nemlig hvis der er tvivl om konteringens rigtighed. Hvis finansinspektøren konstaterer, at en udgiftskontering på en budgetkonto ikke er korrekt, kan den øverste myndighed ikke se bort fra finansinspektørens påtegningsafslag.
Et andet ændringsforslag er en ny bestemmelse, som indfører som generelt princip i finansforordningen, at alle de beføjelser til indgåelse af kontrakter, som institutionerne har i henhold til traktaten og gældende fællesskabsret, ikke kan overdrages eller uddelegeres til tredjepersoner uden for De Europæiske Fællesskabers institutioner. Hvad betyder så dette? At man ikke vil kunne opleve, at De Europæiske Fællesskabers institutioner eller tjenestegrene, hverken i Parlamentet eller Kommissionen eller i Rådets tjenestegrene, via overdragelse af en beføjelse giver tredjepersoner uden for Fællesskabet mulighed for at udforme betingelserne i en kontrakt. Dette var, hvad jeg havde at sige, og jeg vil slutte af med endnu en tak til alle, der har bidraget til at gøre dette forslag så godt som overhovedet muligt.

Colom i Naval
Fru formand, denne ændring af finansforordningen går, som ordføreren har påpeget, tilbage til konklusionerne af den anden fase af Kommissionens SEM 2000-program for forbedring af den økonomiske forvaltning.
Parlamentet udtalte sig allerede samlet om denne anden fase i november 1996, ligesom vi angav de generelle retningslinjer i denne forbindelse. I den betænkning, som jeg var ordfører for, havde jeg anledning til at se problemerne, hvilket i høj grad gør mig i stand til at vurdere det enorme arbejde, vores ordfører har udført. Hvis vi skal være ærlige, er der ingen der misunder ordføreren det arbejde, han har skulle udføre inden for dette felt. Det er en meget gennemarbejdet og - må jeg nok sige - noget tør og utaknemmelig, men meget vigtig betænkning, der er udarbejdet på grundlag af de positive aspekter i Kommissionens forslag. Men i realiteten er det et arbejde, der går ud på at forene ændringsforslag om ændringsforslag, dvs. ændringsforslag, som ændrer en ændret tekst osv., der kræver stor juridisk indsigt.
Jeg mener, at det samlede resultat er fornuftigt og indeholder de fleste af ændringsforslagene fra Den Socialistiske Gruppe, hvilket vi glæder os over, ligesom vi glæder os over ordførerens åbne holdning. Derfor vil jeg sige til ordføreren, at der ikke er grundlæggende problemer i forbindelse med hans holdning, selv om der måske ved afstemningen vil være en mindre uoverensstemmelse fra vores side. Somme tider har vores søgning efter det perfekte ført os til lidt forskellige udformninger, men jeg gentager, at vi ikke har grundlæggende problemer.
Blandt vores bidrag, som er blevet accepteret af ordføreren, vil jeg gerne navnlig gøre opmærksom på de tekster, der søger at undgå problemer vedrørende sammenblanding af interesser, et tilbagevendende emne i forbindelse med forvaltningen af visse programmer, og det er ikke en time siden - under afstemningen om betænkningen af Fabra Vallés - at vi havde lejlighed til at se de problemer, der var affødt af en utilstrækkelig regulering af disse programmer. Derfor mener vi, at de tekster, som vi har kunnet udarbejde endeligt, er meget relevante.
Det andet aspekt i vores bidrag, som jeg gerne vil påpege, er den korrekte iværksættelse af et system til stikprøvekontrol med påtegninger. Her må vi sige, at Kommissionens efter vores mening har givet sig selv for stor frihed. Vi forstår behovet for en stikprøvekontrol som en lettelse i forvaltningen, men vi kan ikke give en uindskrænket fuldmagt.
Jeg vil gerne komme ind på det, ordføreren påpegede for et øjeblik siden. I dette forslag går Parlamentet endog meget længere end Kommissionen, men det er fordi Kommissionens forslag er begrænset. Og jeg må sige til kommissæren, at vi altid modtager Kommissionens forslag om ændring af finansforordningen lidt efter lidt, hen ad vejen, og vi vil gerne vide, om Kommissionen har en intern arbejdsplan, en detaljeret plan for de forskellige etaper, for de forskellige pakker, de agter at sende os. Vi ved godt, at vi ikke kan lave en ny kodeks, men da vi forstår, at en forbedring kræver, at forslagene sendes i pakker, vil vi gerne kende Kommissionens fremtidige arbejdsplan, hvis den findes. Og hvis ikke, om Kommissionen så vil udarbejde en sådan og fortælle os, hvilke mængder vi skal regne med at modtage i fremtiden.

Brittan, Sir Leon
Fru formand, først lige et svar til hr. Colom i Naval: jeg har ikke noget endegyldigt svar på, hvad fremtiden kommer til at bringe, men vil videregive hans forslag til de af mine kolleger, der beskæftiger sig med denne sag. Jeg glæder mig over den grundige analyse af vort forslag og lykønsker hr. Sarlis, men også hr. Dell'Alba, ordføreren for Budgetudvalget.
Ændringsforslaget til finansforordningen sigter mod at sikre de juridiske rammer for nogle af de største reformer af den finansielle forvaltning, som vi indfører i forbindelse med SEM 2000-initiativet. De centrale aspekter af dette forslag er: forbedret forvaltning af eksisterende finansielle forpligtelser og tættere kontrol med gennemførelsen af Fællesskabets aktiviteter, uddelegeret til eksterne instanser. Det har Revisionsretten understreget i forbindelse med sin revisionserklæring om Fællesskabets årsregnskab.
Kommissionen og Parlamentet er nået til enighed om størstedelen af dette omfattende forslag, så jeg ønsker ikke at give et forkert indtryk ved at koncentrere mig om uenighederne, som jeg jo er nødt til. Jeg vil gerne understrege, at der er tale om en høj grad af enighed. Men det er min pligt at sige et par ting om de punkter, vi ikke er enige om.
Vedrørende ændringsforslag nr. 7 til artikel 22, stk. 4, 4. afsnit, angår det første vigtige punkt den enkelte institutions ret til at tildele fuldmagter i forbindelse med budgettets gennemførelse - og det har enkelte talere henvist til - i overensstemmelse med dens interne bestemmelser om tildeling af en sådan fuldmagt til generaldirektører og i visse tilfælde til andre tjenestemænd.
Jeg vil gerne understrege, at denne bestemmelse alene vedrører tildeling af fuldmagt inden for institutionerne og ikke til eksterne organer eller instanser. Jeg vil også nævne, at tildeling af fuldmagt til ansatte ikke er noget, der sker uformelt; formelle dokumenter undertegnes af den berørte generaldirektør, som selv påtager sig det fulde anser for hver tildeling af fuldmagt, som de har fået tildelt af institutionen. Ud over den nævnte formalitet, som kun er ret og rimelig i sådanne tilfælde, sendes en kopi af hver tildeling af fuldmagt til Revisionsretten.
Af operationelle grunde skal Kommissionen for at kunne gøre noget sådant - og den gennemfører jo 98 % af budgettet - kunne tildele fuldmagt til mere end 500 tjenestemænd, hvoraf nogle uundgåeligt kommer til at foretage valg på vegne af deres institution. Og det ville hverken være praktisk eller omkostningseffektivt at bevare alle detaljerede beslutninger om budgetgennemførelsen på allerhøjeste plan i institutionerne. Derfor har vi vanskeligt ved at acceptere den del af sætningen i ændringsforslaget til artikel 22, der hedder: «Fuldmagt til gennemførelse af budgettet kan aldrig tage sigte på at give mulighed for at udøve skøn i forbindelse med en fællesskabspolitik«. Skøn lyder, som om man giver en enorm magt til tjenestemændene, men i virkeligheden er det sådan, at nogle af de ting, som de skal træffe beslutning om, ganske vist er dækket af ordet skøn, men det er faktisk ret tekniske detailspørgsmål. Vi forstår, at en sådan bestemmelse er ønskelig i forbindelse med tildeling af fuldmagt til et eksternt organ, og det tilfælde dækkes af ændringsforslag nr. 20 til artikel 55a, som Kommissionen kan acceptere.
Nu kommer jeg til ændringsforslag nr. 17 til artikel 39, stk. 2 og 3 vedrørende den enkelte institutions ret til at forkaste finansinspektørens beslutning efter et afslag på godkendelse eller påtegning af en budgettransaktion. Den eneste grænse for institutionens magt vedrører tilfælde, hvor der ikke er bevillinger er til stede til at gennemføre transaktionen. Parlamentet har foreslået yderligere to begrænsninger, for det første hvis der i henhold til finansinspektørens mening kan sættes spørgsmålstegn ved konteringens rigtighed eller i tilfælde af manglende overholdelse af et direktiv vedrørende offentlige arbejder eller tjenesteydelser.
Kommissionen er fuldt ud bekendt med vigtigheden af god økonomisk disciplin i forbindelse med disse punkter. Dens holdning er dog, at finansinspektøren i sådanne tilfælde skal kunne udtrykke sin mening objektivt i form af afslag på påtegning. I lyset af finansinspektørens beslutning skal institutionen så påtage sig sit ansvar for at rette op på situationen, herunder behandle eventuelle legitime krav fra tredjemand. Disse institutionelle beslutninger skal dog træffes inden for rammerne af de til rådighed værende bevillinger, og de skal naturligvis meddeles Revisionsretten. Vi mener derfor, at den eksisterende tekst skal bevares.
De få resterende punkter er af mere teknisk art. Ændringsforslag nr. 6 vedrører et tidligere forsalg til ændring af finansforordningen i EUGFL (Garantisektionen), som nu skal vedtages af Rådet som et A-punkt. Ændringsforslag nr. 12 indeholder en sætning om genanvendelse af moms, der er betalt af medlemsstaterne, som angiveligt ikke er i overensstemmelse med den nye og - sådan som jeg har forstået det - vedtagne metode til behandling af moms, som den er defineret i ændringsforslag nr. 11 til artikel 27.
Ændringsforslag nr. 21 vedrører offentlige arbejder og tjenester og ville medføre, at tilbud direkte skulle omfatte alle krav i udbuddet med risiko for, at de afvises som uacceptable. Hvis denne bestemmelse anvendes i sin yderste konsekvens, ville den kunne udelukke ellers positive tilbud af mindre vigtige tekniske årsager.
Ændringsforslag nr. 13, 15 og 19: Kommissionen kan acceptere princippet bag ændringsforslagene om at konsolidere finansinspektørens ret til at påtegne forpligtelser og betalinger i form af stikprøvekontrol i forskellige tilfælde. Vi mener dog, at den eksisterende forordning allerede er kompatibel med brug af stikprøver, og ændringsforslagene ville blot bekræfte den eksisterende praksis. Vi foreslår også visse justeringer i udformningen af dette ændringsforslag, herunder mulige ændringer i de detaljerede bestemmelser vedrørende godkendelse af forpligtelser i artikel 38, stk. 1.
Det var et langt, komplekst forslag med en masse ændringsforslag, og det er vigtigt, at vi ikke taber proportionssansen. Vi er nået til enighed om alle punkter undtagen to vigtige, tre tekniske og et punkt om en klarer formulering af teksten.
Jeg vil atter gentage Kommissionens tak for det tætte, beredvillige samarbejde med Parlamentets udvalg om dette forslag. Vort mål er at fremlægge et revideret forslag efter sommerferien.

Sarlis
Fru formand, jeg vil blot takke kommissæren for de smukke ord og ligeledes hr. Colom i Naval og alle medlemmerne af udvalget for det gode samarbejde, vi har haft. Jeg må dog gøre opmærksom på - dette vil jeg gerne gentage, for at være sikker på, at kommissæren forstår det - at de problemer, vi har haft, både i forbindelse med MED, men også med turismen, hovedsagelig skyldtes bestemmelsernes lemfældighed. Der fandtes bestemmelser, som, hvis de blev fortolket korrekt, ikke ville have givet anledning til det, der skete. Så når man har et ansvar for at udarbejde en bestemmelse, en regel vedrørende finansielle spørgsmål, er man nødt til at være meget klar i formuleringen og undlade at give mulighed for diverse krumspring. Dette princip har dannet grundlag for det ændringsforslag om overdragelse af fuldmagter, som Kommissionen stiller sig tvivlsom overfor.
Jeg må gøre kommissæren opmærksom på, at netop dette ændringsforslag giver Kommissionen lejlighed til på grundlag af artikel 139 at præcisere den »discretionary power«, De talte om; men hvad fuldmagter angår, må forordningen også indeholde et overordnet princip vedrørende finansforordningen om, at den tjenestemand, der har fået fuldmagt, ikke kan udøve denne, som han selv vil, dvs. efter eget forgodtbefindende, hvad dette så end måtte være. Dette er imidlertid et spørgsmål, der kan præciseres nærmere, som det også sker i Parlamentets forslag, så De kan løse de praktiske problemer.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Finanskontrol af strukturfondsaktioner
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0230/97) af Colom I Naval for Budgetkontroludvalget om Kommissionens dokument (C4-0246/97) om finanskontrol af strukturfondsaktioner - finansielle nettokorrektioner.

Colom i Naval
Ærede medlemmer, når jeg ser ud i denne pragtfulde sal, bliver jeg endnu mere bange for, at min betænkning blot vil passere som nogenlunde hæderlig. Og det er mærkeligt, for når denne betænkning i næste måned udmønter sig i et nyt sæt regler fra Europa-Kommissionen, vil den på den første dag, den træder i kraft, være i avisernes overskrifter. Den dag, hvor en medlemsstat skal tilbagebetale retmæssigt anvendte strukturfondsmidler, er jeg sikker på, at det vil få store overskrifter - i hvert fald på erhvervssiderne - i pressen i det pågældende land, og muligvis også i andre fællesskabspresser. Det er en af disse tilsyneladende tekniske betænkninger, der imidlertid har et praktisk og reelt indhold, hvad angår gennemførelsen af en meget stor del af vores budget.
Den betænkning, som jeg har den ære at fremlægge i dag på vegne af Budgetkontroludvalget, er også et eksempel på de relationer, der bør være mellem Parlamentet og Kommissionen. Jeg siger dette, fordi Kommissionen - det vil jeg gerne understrege - ikke er lovligt forpligtet til at høre os i denne sag. Det er en politisk anerkendelse af Parlamentets aktivitet og ansvar, og jeg må også sige, at man havde underskrevet en adfærdskodeks for relationerne mellem Parlamentet og Kommissionen, som indebar at dette skulle ske automatisk med de fordele og ulemper der var.
Vi måtte, som nogen sagde, have gang i denne aftale, i hvilken forbindelse der har været nogle forviklinger i vores bilaterale relationer, hvilket har været positivt for Budgetkontroludvalget og negativt for Udvalget om Regionalpolitik.
Med dette har jeg gerne villet forklare hvad der har fået formanden for Udvalget om Regionalpolitik og mig som ordfører til at underskrive et samlet ændringsforslag, idet jeg minder om, at dette punkt var indeholdt i adfærdskodeksen. Derfor kan jeg på forhånd sige Dem, fru formand, at ordføreren tydeligvis vil gå ind for dette ændringsforslag, selv om det i sin tid ikke blev behandlet i Budgetkontroludvalget.
Ærede medlemmer, det drejer sig i realiteten om at overføre princippet om de finansielle korrektioner fra kontiene under EUGFL-Garantisektionen, som har været i kraft i mange år, til andre sektorer inden for fællesskabsbudgettet. Det er en anmodning, Parlamentet er kommet med adskillige gange, sidst og med større eftertryk i forbindelse med min egen betænkning om SEM 2000, som blev vedtaget i november sidste år. Vi bad om, at dette princip måtte blive afskaffet, og fik det svar, ærede medlemmer, at det var meget vanskeligt. At det muligvis var umuligt. Men senere i denne frugtbare dialog, som vi har haft med Kommissionen, og som vi har haft anledning til at udvikle i den såkaldte gruppe af permanente repræsentanter for finansministrene ledet af to kommissærer, hvor Parlamentet har været repræsenteret af undertegnede, kom man til den konklusion, at det var noget man kunne udvikle og perfektionere. At der ikke var noget til hinder derfor. Derfor besluttede Kommissionen, at dette skulle godkendes inden slutningen af juli. Derfor er det bydende nødvendigt, at vi i morgen stemmer for denne betænkning, således at Parlamentet har afgjort sin holdning, inden Kommissionen definitivt afslutter dette kapitel.
Vi har i mange år vidst, hvordan de finansielle korrektioner fungerer inden for EUGFL-Garantisektionen: Udpegelse af et organ i hvert medlemsland, som er ansvarligt over for Kommissionen, sidestilling af udbetalende organer osv. osv. I strukturpolitikkerne var disse mekanismer derimod uklare. Hvilket grundlag havde vi? Tydeligvis artikel 23 og 24 i samordningsforordningen.
Indtil nu har disse to artikler aldrig været anvendt i forbindelse med en systematisk procedure til regnskabsafslutning, ej heller til finansielle korrektioner på strukturfondsområdet, selv om disse var knyttet til detaljerede betingelser. Hvorfor? Helt klart af politiske grunde og af tekniske grunde. Jeg vil vove at sige - og jeg ved, at medlemsstaterne vil klage - at der ikke var den mindste politiske vilje fra Rådets side, hvor meget Rådet end vil være den første til højt at proklamere, at det ønsker en effektiv, retfærdig og streng administration. Men da det drejede sig om penge fra strukturfondene, foretrak det at kigge den anden vej.
Over for denne holdning hos Rådet forstår man, at Kommissionen heller ikke var begejstret for at komme ind på dette emne. SEM 2000 har fungeret som katalysator, og derfor har vi inden for dette program opnået, at denne politiske vilje har ændret sig.
På den anden side var artikel 23 og 24 måske uklare, hvilket førte til vanskeligheder med deres gennemførelse. Nu hævder Kommissionen, at man med artikel 23 og 24 reelt kan foretage de finansielle korrektioner, noget som vi altid har påstået. Ydermere argumenterer Kommissionen, at den eksisterende retspraksis inden for EUGFLGarantisektionen - for der er sager der har været indbragt for Domstolen - giver den et tilstrækkeligt grundlag, og at den derfor kan gennemføre en pragmatisk procedure med hensyn til korrektionen af strukturfondenes regnskaber, uden at det er nødvendigt at ændre retsgrundlaget.
Ærede medlemmer, vi kan - det er det, vi siger i vores forslag - acceptere dette pragmatiske grundlag som et forsøg, men vi mener, at den juridiske arkitektur i forslaget er noget svag, og at vi på mellemlang sigt i henhold til erfaringerne bør forbedre det og supplere det.
Vi mener ikke, at vi skal nå frem til en fuldstændig tilbundsgående forordning, men nok en noget mere komplet forordning end den vi har nu. Vi bør give Kommissionen kontrolmidler i de lande, som gennemfører strukturfondene. Strukturfondene gennemføres grundlæggende af de nationale, subcentrale, lokale eller regionale forvaltninger eller delstatsforvaltningerne osv., og Kommissionens beføjelser på dette område skal styrkes. Ærede medlemmer, jeg vil ikke misbruge tiden, men jeg vil gerne sige til Dem, at vi ikke anser Kommissionens forslag om, at korrektionerne kan være med tilbagevirkende kraft, for korrekt. Det handler ikke om sanktioner. Hvis der skal være sanktioner, skal der være formildende omstændigheder eller en forhandling omkring bødens størrelse. Men det er ikke dette det drejer sig om. Vi skal fastsætte en regnskabsmæssig procedure, som giver et billede af situationen, og derfor mener vi ikke, at der skal være tale om tilbagevirkende kraft.

Berend
Fru formand, jeg vil gerne gøre både det ene og det andet og også fremsætte visse bemærkninger for Udvalget om Regionalpolitik. I 1995 blevet der foretaget udbetalinger på i alt ca. 21 mia ECU fra strukturfondene. Som det fremgår af den syvende årsberetning om strukturfondene, gennemførte de ansvarlige generaldirektorater, regionalpolitik og budgetkontrol, i alt ca. 220 inspektioner, 134 af direktoratet for regionalpolitik og 80 af direktoratet for budgetkontrol.
Ikke nok, som man kunne mene. Dog kan ethvert projekt, som støttes med EU-midler, ikke kontrolleres af Kommissionens tjenestegrene. Hovedopgaven med hensyn til at forhindre eller opklare uregelmæssigheder ligger ifølge partnerskabsprincippet hos medlemsstaterne. I betragtning af, at hundrede mio ECU årligt går tabt for budgettet som følge af svig, skal svage punkter imidlertid erkendes og elimineres. På nuværende tidspunkt ser jeg tre sådanne svage punkter.
Første svage punkt: Organisationsmæssige problemer i Kommissionen. Mellem de nævnte generaldirektorater er der det problem, at resultaterne af finanskontrollen ikke eller for sendt meddeles de ansvarlige organer. Andet svage punkt: Medlemsstaterne selv. Så længe midler fra Bruxelles ikke anvendes lige så omhyggeligt som nationale skattemidler, vil enhver kontrol være ineffektiv. En eventuel uretmæssig anvendelse af strukturfondsmidler skal i medlemsstaterne retsforfølges og straffes med samme strenghed som bedrageri i forbindelse med national støtte.
Tredje svage punkt: Ingen tilstrækkelige lovbestemmelser med hensyn til de finansielle korrektioner. Vi har ganske vist artikel 23 og 24 i samordningsforordningen, dog er disse endnu aldrig blevet anvendt som grundlag for de finansielle korrektioner. Jeg er enig med ordføreren, som kræver faste juridiske rammer. Allerede i sin dechargeafgørelse for regnskabsåret 1995 krævede Europa-Parlamentet i forbindelse med kategorien decharge til strukturfondene klare lovgrundlag. Som medlem af Udvalget om Regionalpolitik er jeg bevidst om, at vi bærer et stort ansvar for, at en tredjedel af EU's budgetmidler anvendes hensigtsmæssigt. Midlerne skal tjene til at øge den økonomiske og sociale samhørighed og ikke på grund af en ineffektiv forvaltning eller på grund af bedragerier forsvinde helt formålsløst. Jeg kan støtte SEM 2000-dokumentet, Kommissionens dokument 3 såvel som ordførerens konklusioner.

Virrankoski
Fru formand, strukturfondene udgør en stadig vigtigere del af Den Europæiske Unions udgifter. I øjeblikket er de den næststørste udgiftspost på Den Europæiske Unions budget og den begynder at nærme sig de 40 %. I fremtiden vil strukturfondenes andel kun vokse, hvilket vi blev opmærksomme på i går under behandlingen af betænkningen om Agenda 2000, fordi der fra strukturfondene overføres ca 2 mia mark til garantisektionen til hovedsageligt lignende brug til EUGFL-Garantisektionen og dertil kommer, at det finansielle strukturfondsbidrag på budgettet fortsat vil være de samme 0, 46 % af BNP. Det er medlemsstaternes opgave at benytte disse midler.
Hr. Colom i Naval har gjort et særdeles godt arbejde i forbindelse med udarbejdelsen af betænkningen og har deri fremlagt problemerne i forbindelse med forvaltningen af strukturfondene. En stor del af strukturfondsmidlerne bruges via målprogrammer, som i Bruxelles forvaltes via flere forskellige direktorater. Denne spredte administration vanskeliggør en effektiv forvaltning af midlerne. For det andet er medlemsstaternes anvendelse af midlerne fordelt mellem flere forskellige styrelser og også spredt regionalt. Af den grund er det svært at føre kontrol med anvendelsen af midlerne. Alt dette fører i sig selv til ugennemsigtighed, når det gælder anvendelsen af midlerne. For det andet anvendes strukturfondsmidlerne lidt forskelligt i de forskellige samfundssektorer, hvilket yderligere vanskeliggør kontrol med deres anvendelse.
Strukturfondene er dog for Den Europæiske Union og medlemsstaterne til en vis grad et trosspørgsmål. Man forsøger derved at fremme samhørigheden og regional ligestilling. Derfor er det vanskeligt med nøjagtige finansielle nettokorrektioner, sådan som Kommissionen foreslår det. Dertil bør der, sådan som ordføreren kræver det, være et passende retsgrundlag, og disse korrektioner må være klart forudsigelige og kunne forudses. Kun ad den vej kan man sikre såvel medlemsstaterne og borgerne som Den Europæiske Union den fornødne retsbeskyttelse.
Hr. formand, jeg tilslutter mig betænkningens vedtagelse.

Holm
Fru formand, naturligvis skal der foretages finanskontrol af strukturfondenes virksomhed. Det er derfor udmærket, at vi har modtaget dette dokument fra Kommissionen. Jeg er desuden meget tilfreds med den betænkning, som hr. Colom I Naval har skrevet.
Det er medlemsstaterne, der har ansvaret for kontrollen, som skal forhindre bedragerier. Det er vigtigt også at henlede deres opmærksomhed på denne procedure, således at vi kan slippe for at læse om diverse bedragerier i aviserne.
Men måske er der ikke kun behov for finanskontrol med strukturfondene. Alt for ofte hører og læser man i aviserne også om, at projekter, der har modtaget strukturfondsstøtte, har haft virkninger, som støtten absolut ikke havde tilsigtet. Hvordan påvirker strukturfondene f.eks. den miljømålsætning, som EU selv har opstillet, og som vi har slået fast i Europa-Parlamentet?
Den omvendte situationen gør sig imidlertid også gældende. Nogle medlemsstater udnytter ikke deres ret til strukturfondsmidler, og nogle midler indefryses, fordi det er svært at få fat i oplysningerne, fordi mange ikke forstår disse, og fordi der skal ansøges om alt i Bruxelles. Bureaukratiet afskrækker med andre ord, og det bør ændres på et lidt senere tidspunkt. Endelig: Tak, hr. Colom I Naval, for denne betænkning!

Brittan, Sir Leon
Også jeg vil gerne takke hr. Colom i Naval for det arbejde, han har gjort i denne sag.
Vedrørende finanskontrollen har Kommissionen gjort to ting, som støttes i betænkningen. Den første er at stille forslag om en forordning under artikel 23 i forordningen om strukturfondene for at få en klarere definition af mindstekravene til medlemmernes kontrol med strukturfondene. Den anden er at udarbejde et sæt retningslinjer til Kommissionens tjenestegrene om kriterier for finansielle nettokorrektioner i henhold til artikel 24 i forordningen om strukturfondene. Udkastet til forordning er derfor en tydeliggørelse af den forvaltning og kontrol, der allerede er omfattet af forordningen om strukturfondene. Det er ikke et spørgsmål om at få vedtaget bestemmelser eller kræve nye strukturer, men om at få specificeret arten og omfanget af de kontroller, der er nødvendige for at gøre det muligt for de udpegede myndigheder i medlemsstaterne at sikre, at deres aktioner forvaltes og kontrolleres korrekt, og at udgifterne er berettigede.
Udkastet til forordning tydeliggør navnlig arten af den attestering, som medlemsstaterne skal sikre. Retningslinjerne for de finansielle nettokorrektioner er efter Kommissionens mening afledt af den eksisterende bestemmelse i forordningen om strukturfondene og kræver ikke yderligere retsgrundlag. Men Kommissionen vil evaluere retningslinjerne om et år og overveje, om der er brug for ændringer i strukturfondforordningen for perioden frem til år 2000 og derefter.
I mellemtiden vil vi sikre, at Parlamentet er fuldt ud informeret om anvendelsen af bestemmelserne i artikel 24 i de forskellige tilfælde; disse bestemmelser anvendes efter fuld høring af den pågældende medlemsstat.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 19.55)

