Erklæring af formanden for Europa-Parlamentet om situationen i Tunesien
Jerzy Buzek
Mine damer og herrer! Vi har med stor spænding, men også med stort håb, fulgt de begivenheder, der har udspillet sig i Tunesien i de seneste uger. Fredelige demonstrationer som forsvar mod legitime krav udviklede sig til blodige sammenstød, hvilket vi beklager, da de tunesiske myndigheder vendte sig mod deres egne borgere. I dag hylder vi ofrene for disse begivenheder. Vi udtrykker vores dybfølte medfølelse med dem, der har mistet familiemedlemmer eller venner. Især husker vi det første offer for sammenstødene - en ung mand ved navn Mohamed Bouazizi. Hans tragiske gestus er for evigt blevet et symbol på de demokratiske strømninger i det tunesiske samfund. Lad os holde et minuts stilhed til minde om vores tunesiske venner. De bedes rejse Dem.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)
Tak. "Jasminrevolutionen" fortsætter. På mange måder er dette en i sandhed historisk tid. Jeg vil gerne udtrykke dyb respekt for det mod og den beslutsomhed, borgerne i Tunesien har udvist. Det er dem, der er kilden til forandringer. Det er dog kun begyndelsen på en lang rejse. Som europæere deler vi tunesernes forventninger og ønsker at tage med dem på rejsen mod til fulde at få opfyldt disse forventninger. Europæere er især følsomme over for social retfærdighed, lige muligheder, ytringsfrihed, demokrati, ægte pluralisme og evnen til at forme sin egen politiske fremtid. Det er derfor, vi ikke forholder os afventende i dag. Derudover beder vi om, at forandringerne bliver fredelige. De skal være retfærdige og inden for lovens rammer. Ydermere stiller vi nogle grundlæggende krav. For det første løsladelsen af de mennesker, der er blevet tilfældigt arresteret. For det andet gennemførelsen af uafhængige undersøgelser af anklagerne om korruption, dødsfaldene og den overdrevne brug af vold. For det tredje afholdelse af gennemsigtige og demokratiske parlaments- og præsidentvalg, der skal overvåges af nationale og internationale observatører, og for det fjerde dannelsen af en national samlingsregering, der skal repræsentere alle tunesere.
EU og Tunesien har i mange år været forbundet af et partnerskab, og landet er vores nordafrikanske nabo. Dette partnerskab skal først og fremmest tjene både de tunesiske og europæiske borgeres interesse. Hvis vores partnerskab skal være troværdigt og betydningsfuldt, skal det støtte tuneserne på deres vej mod grundlæggende forandringer. Vi må hjælpe tuneserne med at opnå dette. Lad os sammen støtte tuneserne.
Štefan Füle
Hr. formand! Den nylige folkelige opstand i Tunesien er aldrig set tidligere i landets historie. Den 17. december 2010 satte en ung universitetsuddannet mand ild til sig selv i ren og skær desperation, fordi politiet havde beslaglagt den frugt og de grøntsager, han solgte for at klare dagen og vejen. Mindre end en måned senere har protester i hele landet ført til Præsident Ben Alis endelige afgang.
EU har fordømt den undertrykkende vold i regimets sidste dage. Lige nu er sikkerhedssituationen usikker. Der rapporteres stadig om plyndringer og vold. Tunesien befinder sig stadig i en meget vanskelig fase, selv om de første nyheder om dannelsen af en national samlingsregering er kommet.
På trods af en vis usikkerhed er beskeden fra det tunesiske folk klar og tydelig: Tunesien ønsker et stabilt demokrati, der fuldt ud respekterer grundlæggende rettigheder og friheder. Det ønsker frie og retfærdige åbne valg. Folket ønsker at skrive en ny side i historiebøgerne, og vi ønsker at støtte dem i deres bestræbelser. Respekt for forfatningen og de skridt, der i dette øjeblik tages for at samle en national solidaritetsregering, er alle sammen skridt i den rigtige retning.
Det er selvfølgelig kun begyndelsen. EU har hele tiden mindet Tunesien om dets internationale forpligtelser i forbindelse med menneskerettigheder og grundlæggende friheder. Siden starten af min embedsperiode, ja faktisk siden min høring her i Parlamentet, har jeg flere gange gentaget, at højere status helt klart betyder flere forpligtelser på alle områder af vores relationer, herunder grundlæggende friheder og menneskerettigheder.
Jeg har på alle møder med de tunesiske myndigheder på vegne af Kommissionen understreget, at de var nødt til at leve op til deres demokratiske og menneskeretlige forpligtelser. Jeg har under de første forhandlinger om handlingsplanen for statut avancé personligt og på en hidtil uhørt og særdeles klar måde insisteret på, at anvendelsen af den nye artikel 61a i straffeloven vil blive opfattet som værende uforenelig med statut avancé og vores fælles værdier.
Og sidder der for resten nogle skeptikere tilbage, der troede, at disse værdier kun blev delt i teorien, så bør de endnu en gang lytte til de røster, der har været på de tunesiske gader de seneste dage og uger. Hvad var det, hvis ikke et formelt krav om demokrati og mere økonomisk retfærdighed?
Som Catherine Ashton og jeg udtalte her til morgen, er EU klar til at støtte en åben valgproces med passende garantier. Vi håber, at de nærmere detaljer kan offentliggøres inden for kort tid, når den nationale samlingsregering er blevet dannet og påbegynder sit arbejde. Vi er klar til at give øjeblikkelig hjælp til at forberede og organisere valgprocessen samt til at give vedvarende støtte til en reel overgang til demokrati.
Vi arbejder ligeledes på en mere omfattende pakke til hjælp til bl.a. økonomisk udvikling, opmærksomhed på de sociale problemer, som Tunesiens unge står over for, og konsolidering af retsstatsprincipperne og restsystemet, så snart situationen er stabiliseret.
Vi vil naturligvis fortsat rådføre os med Parlamentet og medlemsstaterne i denne proces.
Den europæiske naboskabspolitik er baseret på grundlæggende værdier, der deles af EU og dets partnere: demokrati, menneskerettigheder og en åben markedsøkonomi med henblik på at opbygge et fælles område med demokrati, stabilitet og velstand. Kommissionen har altid understreget, at disse værdier er en afgørende del af vores naboskabspolitik over for både vores naboer i syd og øst.
Med sin stærke middelklasse, sit høje uddannelsesniveau, sin nærhed til Europa og et generelt mådehold er Tunesien godt rustet til at tage skridtet i retning af det demokrati, folk nu har efterspurgt med stor styrke og stort mod, og jeg tror, at alle er enige om, at EU også har en stærk interesse i et demokratisk, fremgangsrigt og stabilt Tunesien. Vi har langvarigt og robust forhold til Tunesien og stærke bånd mellem vores folkeslag og vores erhvervsliv. Det er min ambition, og også ambitionen for næstformanden i Kommissionen/EU's højtstående repræsentant for udenrigs- og sikkerhedspolitik at styrke vores bilaterale relationer på baggrund af nye forpligtelser fra vores partneres side vedrørende forvaltning, respekt for retsstaten og grundlæggende friheder samt økonomiske og sociale reformer.
Vi vil gøre vores bedste for at hjælpe det tunesiske folk til at gøre deres ønsker til virkelighed.
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand! De seneste begivenheder i Tunesien bør tilskynde os til ansvarsfuldt at reflektere over mindst to problemer. For det første om politikker til opretholdelse af status quo i lande uden demokratisk frihed reelt bidrager til stabilitet, i dette tilfælde i vores umiddelbare nærhed.
For det andet bør vi reflektere over, om hr. Ben Alis forsvinden fra den politiske scene er tilstrækkelig til at garantere, at der kommer til at finde en reel overgang til demokrati sted.
Efter min mening er svaret på begge spørgsmål nej. Derfor skal vi reflektere grundigt over, hvorfor naboskabspolitikken i overensstemmelse med ånden i Barcelonaprocessen ikke har haft de tiltænkte demokratiske virkninger, og hvordan vi kan eller skal foretage ændringer i den.
For det andet har erfaringen i mange tilfælde vist, at når der opstår et magtvakuum, erstatter de mest radikaliserede og ekstreme partier processen, stjæler den og ønsker at ødelægge den.
Hvis det ganske enkelt er et spørgsmål om at forsvare friheden, er ekstremisme ikke en fejl, og hvis det udelukkende handler om at forsvare retfærdigheden, er mådeholdenhed ikke en dyd. Denne etiske nødvendighed betyder, at EU skal mobilisere alle kræfter for at sikre, at denne proces ikke kører af sporet.
Jeg hilser hr. Füles udtalelser om valghjælp til Tunesien velkommen, men jeg synes, det er endnu mere vigtigt at gå et skridt videre og støtte Tunesien gennem en EU-valgobservation. Ikke kun fordi denne etiske nødvendighed er ætset ind i EU's kodeks, men også fordi det er i vores egen interesse: det har ingen betydning at rejse på første klasse, hvis en af passagererne på anden klasse alligevel har en bombe med i tasken.
Pier Antonio Panzeri
Hr. formand, mine damer og herrer! Vi deler bekymringerne over det, der foregår i Tunesien, og udtrykker vores beklagelse over de mange mennesker, som har mistet livet under protesterne.
Den nye og forvirrede situation, der begyndte efter den tidligere præsidents, hr. Ben Alis, flugt må nu resultere i det, mange har efterspurgt: starten på økonomiske og sociale reformer, der kan matche det store befolkningsflertals forventninger, og åbningen af demokratiske fora for at sikre, at det civile samfund og de forskellige oppositionskræfter i stigende grad involveres i det offentlige liv og i regeringen.
Alle lande har naturligvis ret til at fastlægge deres egen retning, men vi er meget opsatte på, at disse reformer gennemføres, og på, at forandringerne er reelle og ikke blot til pynt. Det, der sker for øjeblikket i Tunesien, rejser spørgsmål til os alle og til Europa med alle sine forsinkelser og fejl.
I 1995 lancerede EU partnerskabsprogrammet med Middelhavet i Barcelona. Dette skulle omfatte økonomisk, politisk, militært og endda socialt og menneskeretligt samarbejde, men ikke engang to af nøglemålene er blevet opnået. Hvad angår økonomi, er der sket en drastisk reduktion i antallet af regionale og infrastrukturelle projekter, fordi midlerne aldrig er kommet fra medlemsstaterne, og fordi midlerne fra Kommissionen er blevet sat på standby. Det lovede frihandelsområde eksisterer ikke, men den mest åbenlyse fejl er sket på det politiske område, og det er vi nødt til at være klar over.
Middelhavsunionen blev lanceret i 2008, men er og bliver kun en facade. Topmødet skulle have været afholdt i november 2010, men er blevet udsat på ubestemt tid. Problemet er, at de forskellige europæiske regeringer ikke er interesserede i et reelt samarbejde. De foretrækker at opretholde forholdet til diskutable regimer, der ønsker at forsvare deres udemokratisk administrerede nationale ressourcer, mens millioner af unge mennesker lever uden andre fremtidsudsigter end udvandring, der i stigende grad bliver mere og mere vanskeligt.
I det lys er det ikke nogen stor overraskelse, at protesterne i Tunesien, ansporet af den økonomiske og sociale krise, har udviklet sig til en tidevandsbølge, som potentielt kan have en enorm indvirkning på den eksisterende magtstruktur. Europæisk politisk realisme kan som et resultat af frygten for islamisk fundamentalisme ikke bruges længere, og måske er tiden kommet til endelig at lægge den postkoloniale tilgang, der har en tendens til fra tid til anden at dukke op i forbindelse med nordafrikanske lande, på hylden.
Hvis man tager udgangspunkt i Barcelona, har Europa behov for en ny vision for sine sydlige områder og Middelhavet, som skal være mere troværdig end tidligere. Dette indebærer en fuldstændig gennemgang af partnerskabs- og naboskabspolitikkerne, som indtil videre er blevet fulgt, og jeg insisterer på, at kommissæren deltager i dette. Vi kan ikke skjule det faktum, at både Kommissionen og Rådet var klar til at indgå i drøftelser med Tunesien om en aftale om avanceret status. På hvilket grundlag man mente, at dette overhovedet var muligt, mangler der stadig en forklaring på.
Vi er nødt til at skifte spor, at skifte gear, og vi siger til Kommissionen og Rådet, at dette kan opnås ved at udvise mere overbevisning i forhold til at tildele Parlamentet en rolle i udarbejdelsen og anvendelsen af en ny idé om partnerskab med landene i Middelhavet. Alt dette er ikke kun i disse landes interesse, men er først og fremmest i Europas interesse.
Mange af de problemer, Europa synes at have, kan kun håndteres og løses gennem et produktivt og fornuftigt forhold til alle Maghreb-landene. Støtte af økonomiske og demokratiske reformer og en samtidig anvendelse af alle de nødvendige modtræk mod fundamentalisme og terrorisme er en vanskelig vej at tage, men det er den eneste.
Der er grund til at håbe, at den tragiske og bitre lektie, vi har lært i Tunesien, kan give os alle en bedre forståelse af, hvad der er værd at gøre, og hvad der er værd at ændre, når det kommer til Europas handlinger.
Marietje Schaake
Hr. formand! Jeg vil gerne lykønske det tunesiske folk med det mod og den vedholdenhed, de har udvist i deres forsvar af muligheder og frihed, og jeg håber, alle afstår fra at bruge vold, og at vi snart vil opleve frie og retfærdige valg.
Borgere tog afstand fra et undertrykkende styre, der har brugt kugler og dræbt unge mennesker. Kun svage regeringer går så langt for at bevare sin kunstigt opnåede korrupte magt og rigdom. Regimer opnår legitimitet ved at sørge for deres borgeres velfærd, ikke ved at lukke universiteter og adgangen til oplysninger og fri kommunikation.
Med hensyn til adgangen til oplysninger brugte den tunesiske opposition internettet, og netop internettet bliver mere og mere vigtigt for en fredelig opposition verden over. Jeg hørte om opstanden fra borgerbevægelsen i Tunesien gennem internettet og de øjenvidenberetninger, der blev offentliggjort der, men det tog omkring en måned, før den almindelige medieverden og de politiske ledere fik øjnene op for realiteterne.
I samme uge, nemlig sidste uge, tilbød den franske udenrigsminister at hjælpe den tunesiske regering i form af uropoliti og hjælp til politiarbejdet. Hvad er Kommissionens reaktion på det tilbud, og hvor var hjælpen til borgerne i form af støtte til deres rettigheder?
(Bifald)
Konfrontationen mellem den tunesiske regering og dens befolkning foregik lige så meget på internettet som på gaderne. Den tunesiske regering var kendt for at være blandt de mest avancerede i brugen af filtrerings- og censursoftware og har i den seneste måned benyttet enhver lejlighed til at undertrykke befolkningen gennem disse teknologier. Undertrykkende regimer verden over bruger teknologien til at undertrykke ytringsfriheden.
I dag er det Martin Luther King-dag, og det var Martin Luther King, der sagde, at der kommer et tidspunkt, hvor tavshed er forræderi. Jeg vil gerne sig til kommissær Füle, at det tidspunkt er kommet. USA har mistet megen troværdighed i sin kamp for lederskab i internetfrihed.
EU står foran en kamp, som vi vil tale mere om i aften i forbindelse med den kommende ungarske lovgivning. Men den unge, frihedselskende generation verden over ser det symbolske eksempel i Tunesien og søger EU for at få støtte, og der er ingen grund til, at vi ikke skulle føre an i kampen for at forsvare folks frihed, herunder deres internetfrihed.
Daniel Cohn-Bendit
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg indrømmer, at jeg gerne ville have haft Parlamentet til at leve op til den stolthed, som de tunesere, der lykkedes med at besejre diktatoren Ben Ali, føler.
Diktatoren er faldet, men diktaturet, strukturen af diktaturet, findes stadig i Tunesien. Derfor skal vi være meget forsigtige. Europæiske regeringer og flertallet i Parlamentet har i mange år støttet strukturen af diktaturet og den tunesiske diktator. Så sent som i sidste uge afviste de fleste grupper en diskussion om Tunesien og nægtede af fordømme Ben Ali.
Den franske udenrigsministers handlinger er blot det seneste eksempel på Vestens medskyldighed. Hvad er årsagen til dette? Årsagen er frygt, fordi folk var bange for islamismen. Vi gør ret i at frygte islamistiske diktaturer, men hvad skal de unge mennesker, de tunesere, der absolut ikke var islamister, og som kæmpede for frihed, bruge det til? Hr. Bouazizi, der ofrede sig selv, er Tunesiens svar på Jan Palach, og da Jan Palach ofrede sig selv, stod hele Parlamentet bag ham. Vi er ikke engang i stand til at stå bag hr. Bouazizi - det er sandheden om Parlamentet.
Nu er Kommissionen nødt til at handle. Den skal ganske enkelt bare sige en ting til tuneserne, nemlig at det ikke er muligt at afholde et demokratisk valg i et land, som lige er brudt ud af et diktatur, inden for to måneder. Der findes ikke noget demokratisk grundlag i det land. Der er ingen ytringsfrihed, og medierne samt radio- og fjernsynskanalerne er ikke frie. Der findes kun et statsejet trykkeri.
Derfor beder jeg Kommissionen om at tage pengene fra associeringsaftalen og bruge dem til at støtte ytringsfriheden i Tunesien og om ikke at støtte tunesiske regeringsorganisationer.
For det andet er overgangsregeringen ikke en national samlingsregering. Hvorfor ikke? Fordi flertallet af dem, der kæmpede, og dem, der lever i eksil, ikke er vendt tilbage endnu og ikke er blevet anerkendt. Der er derfor brug for tid, så de i sandhed demokratiske kræfter, og ikke Ben Alis kræfter, kan udvikle sig.
EU må vise, at for os er det, der sker i Tunesien, nøglen til forståelse og håb for alle arabiske lande. Demokrati og Islam kan gå hånd i hånd, og hvis vi er i stand til at støtte det nye tunesiske demokrati, vil vi opleve, at folk i Egypten, Jordan og Syrien, ja alle steder, vil kæmpe mod deres diktatorer.
Alle os her har et ansvar, for i sidste ende viser folket i Tunesien, der udgør en del af den arabiske verden, os, at det håb om frihed, vi oplevede i 1989 i Østblokken, nu tændes i lande som Tunesien. I morgen oplever vi det i Algeriet og dagen efter i Egypten og Jordan.
Derfor er det utænkeligt, at Parlamentet kan læne sig tilbage og sige: "Ja, måske - det ved vi ikke". Vi vidste ikke i 1989, hvordan det ville ende i Polen. Vi vidste ikke, hvad det ville ende med i Rusland med Gorbachev. Hvis vi ønsker sikkerhed, hver gang et folk forlanger frihed, hvis vi beder dem fortælle os, at situationen helt sikkert vil udvikle sig i en bestemt retning, kommer vi aldrig til at støtte frihed, og derfor beder jeg Kommissionen om at flytte sig, om at give et eller andet for at vise tuneserne, at den aktuelle realpolitik er en politik, der understøtter demokrati og ikke længere en politik, som understøtter diktatorstrukturen.
(Bifald)
Charles Tannock
Hr. formand! Omvæltningen i Tunesien afspejler uden tvivl folks frustration over landets politiske stagnation og dets relative økonomiske stagnation. Den åbenlyse korruption og rigdommen hos den regerende familieelite står i skarp kontrast til den store fattigdom og den høje arbejdsløshed blandt almindelige mennesker.
Tidligere præsident Ben Ali betalte den ultimative pris for ikke at leve op til folks forventninger, men jeg er ikke enig med nogle af analyserne, især fra Gruppen De Grønne, i, at hans regering var en af de mest undertrykkende i den arabiske verden. Tunesien har på nogle områder været et eksempel på et moderne, sekulært og progressivt arabisk land. F.eks. blev polygami og slør forbudt, og direkte udenlandske investeringer og turisme blev tilskyndet.
Tunesien har modstået voldelige jihadgruppers forsøg på at underminere det sekulære samfunds integritet. Derfor er det helt afgørende, at Tunesiens politiske ledere - de nye ledere, der dukker op nu - beskytter den arv, for salafistiske ekstremister vil uden tvivl forsøge at udnytte fordelen ved det kaos og den tumult, som vil fremme deres farlige dagsorden, der helt åbenlyst også er en trussel mod de europæiske politiske mål, herunder udenrigspolitiske mål.
Tunesiens nye politiske ledere skal også forstå, at dårlig ledelse og stor ulighed giver grobund for voldelig radikalisme. Jeg er glad for, at den midlertidige ledelse har lovet væsentlige reformer, for det vil uden tvivl styrke Tunesiens forhold til EU kraftigt. I mellemtiden beder min gruppe om maksimal tilbageholdenhed fra sikkerhedsstyrkernes side og om arrestation af og efterfølgende retssag mod præsidentgardens ledelse i "ancien régime", som er ansvarlig for de seneste dages nedskydning af uskyldige tilskuere i et nytteløst forsøg på at destabilisere landet. Jeg lykønsker hæren med dens professionalisme i beskyttelsen af republikkens institutioner.
Vi i EU må give den tunesiske samlingsregering enhver tænkelig hjælp og ligeledes på alle mulige måder hjælpe de EU-borgere, herunder britiske borgere, der er strandet i Tunesien under deres ferie i landet.
Marie-Christine Vergiat
Hr. formand, mine damer og herrer! Det er med en vis stolthed og mange følelser, at jeg taler i Parlamentet i dag på vegne af min gruppe, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre.
Årsagen er, at meget få af os her i Parlamentet har taget afstand fra det tunesiske regimes mishandlinger og det, folk, der mod alle odds vovede at kritisere og tage afstand fra dets handlinger, især torturen af menneskerettighedsforkæmpere, har måttet gå igennem.
Det krævede selvopofrelsen af en ung mand på 26 at få det tunesiske folk til at vågne op og ikke længere være bange, fordi de følte, de var alene. Håbet om frihed blev født der. Der skulle mere end 50 dødsfald til, før EU vovede at komme med en lille udtalelse, hvori der blev opfordret til tilbageholdenhed i brugen af magt, dog uden at stille spørgsmålstegn ved det ukrænkelige forhold mellem EU og Tunesien og uden at fordømme volden - indtil sidste lørdag. Det mindste, vi kan sige, er, at det tunesiske regime dårligt nok har hørt noget til hr. Füle siden hans udnævnelse.
Ordene om "tilbageholdenhed i brugen af magt" satte sig fast i halsen på mig. Parlamentet har forholdt sig tavs bortset fra en lille udtalelse fra Maghreb-delegationen. Det var ikke før i lørdags, at formanden udtalte sig, og i dag har et flertal i Parlamentet afvist en skriftlig beslutning. De europæiske myndigheder kan imidlertid godt ytre sig i forhold til andre regimer. Som franskmand kender jeg til den franske regerings ansvar, og jeg ønsker ikke at tage forslaget fra vores udenrigsminister op igen. Det er tydeligt, at kolonitiden ikke er slut for alle, men lad os håbe, at alt dette er henvist til fortiden.
Takket være det tunesiske folks mod, er det tunesiske mirakel, som visse folk her sætter så utrolig højt, kollapset inden for få dage og har vist sit sande ansigt. I dag bærer EU et stort ansvar for at stå ved det tunesiske folks side i overgangen til demokrati, men uden at blande sig i situationen. EU skal overvåge valgprocessen og sikre, at en uafhængig undersøgelseskomité kaster lys over de ting, der er sket, over volden og korruptionen. Det tunesiske folk skal ikke længere udplyndres. Ben Ali- og Trabelsi-familiernes aktiver skal ikke alene overvåges, de skal indefryses.
EU har fejlet. Det kommer til at tage lang tid, inden tuneserne genvinder deres tillid. Det er rigtigt, at tingene stadig er vanskelige, og det, der sker i landet, kan måske foregå som et godt eksempel for Maghreb-regionen. Vi ved, at lignende opstande kan komme til at finde sted i de lande, hvor Vesten stadig sætter sine egne interesser over det involverede folks interesser. Der er allerede mænd i Algeriet, Egypten og Mauretanien, som har ofret sig selv. Det er på tide at gå fra ord til handling, når det drejer sig om demokrati og menneskerettigheder. Det er på tide, at EU omstrukturerer sine partnerskaber med landene i syd og konstruerer dem på grundlag af demokratiske krav, respekt for menneskerettigheder og lighed for ikke at bane vejen for fundamentalister.
Gerard Batten
Hr. formand! De kom med nogle bemærkninger i begyndelsen af forhandlingen omkring retfærdige og frie valg og god repræsentativ styring, og De bad os støtte folket i Tunesien.
Ingen demokrat kunne være uenig. Folk vil tolerere meget fra inkompetente, korrupte regeringer, men hvis man presser dem for meget, gør de oprør. Alle interne sikkerhedstjenester ved, at en hvilken som helst befolkning kun er tre dage væk fra optøjer og uroligheder, når fødevarerne slipper op.
Kan der drages en parallel mellem det, der sker i Tunesien og i EU? EU leverer udemokratisk og inkompetent styring. Det har en politisk klasse, der i stigende grad er ude af takt med befolkningens ønsker. Der findes en høj grad af ungdomsarbejdsløshed i mange europæiske lande som et direkte resultat af EU-politikker. Der er allerede optøjer og uroligheder i Grækenland på grund af landets udelukkende ideologiske engagement i den fælles europæiske valuta. Lande som Spanien, Portugal og Irland følger muligvis snart efter Grækenland, fordi deres økonomier er uholdbare i euroens spændetrøje.
Tro ikke, at det ikke kan ske i europæiske lande. Når lande bliver deres egne befolkningers fjende, vil befolkningen på et tidspunkt gøre oprør.
Jeg er enig i formandens udtalelser i starten, men lad os lige se de principper anvendt i Europa og i andre lande i verden.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet..
