Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Papayannakis
Fru formand, jeg ville blot nævne, at mit navn ikke fremgår af tilstedeværelseslisten. Jeg var til stede i går, men jeg glemte at skrive mig på.

Formanden
Udmærket, vi skriver Dem på som tilstedeværende.
Hvis ingen andre gør indsigelse, betragter jeg protokollen som godkendt.
(Protokollen godkendtes)

Afgørelse om uopsættelig forhandling
Formanden.
Jeg minder Dem om, at Europa-Parlamentet på mødet den 16. september besluttede at udsætte den endelige afstemning om fru Packs betænkning om dette emne
Pack (PPE), ordfører. (DE) Fru formand, jeg vil gerne anmode om, at den uopsættelige forhandling afvises. I sidste mødeperiode kunne vi ikke se hastværket, fordi vi ville give Rådet og Kommissionen lejlighed til at se ordentligt på vores ændringsforslag og vurdere dem og måske endda følge dem. Det kan ikke være rigtigt, at vi i huj og hast i sommerferien besvarer Rådets forespørgsel med en betænkning, og at Rådet så ikke engang ser, hvilke ændringsforslag vi har foreslået, endsige har i sinde at følge dem. Vi forventer, at Rådet inden næste mødeperiode i oktober fortæller os, hvilke af vores ændringsforslag det accepterer, og hvilke det ikke vil acceptere. På sidste møde i Bruxelles sagde Chris Patten til os, at han også ville se på forslagene og så ville fremlægge sit eget forslag. Jeg mener, at når Parlamentet med sine forslag går ind for større effektivitet, når der gives skattepenge ud, så skal Rådet ikke gøre det modsatte. For når der på et eller andet tidspunkt er penge, der forsvinder eller løber ud i sandet, så er det altid Kommissionens skyld, aldrig Rådets.
Vi ønsker, at alt virkelig skal være helt klarlagt fra begyndelsen af dette agentur, at administrationen skal være stringent, at placeringen af genopbygningsagenturet i Thessaloniki skal være nært forbundet med placeringen af stabilitetspagten, nemlig i Thessaloniki, og at Kosovo-agenturet skal være i Kosovo som en operationel afdeling. Vi ønsker desuden, at de administrative strukturer skal være så stringente, at man virkelig kan se helt nøjagtigt, i hvilke processer pengene gives ud.
Jeg vil her gerne modsige enhver, som hævder, at genopbygningen i Kosovo ikke vil kunne lade sig gøre, hvis vi ikke stemmer om det i dag. Det er noget vrøvl! Kommissionens task force arbejder allerede på stedet. Det gør den. Og, mine damer og herrer, De ved jo allesammen godt, at Kommissionen ikke er så hurtig til at betale, at vi altså ikke kan sige, at den stiller opgaven i dag og betaler i morgen. Den kan stille opgaven i dag, og hvis pengene er afsat i oktober, betaler den så måske tidligst i november eller december - som altid, desværre, meget sent.
Det er ikke os, der forhindrer opbygningen i Kosovo. Det gør Rådet, hvis det ikke snart følger os på den vej, som vi her er slået ind på.

Brok
Fru formand, kolleger, udvalget tilslutter sig ordførerens bemærkninger. Rådets beslutning er heller ikke fastsat til denne uge, så det kommer heller ikke til at medføre nogen forsinkelse. I øvrigt har hverken udvalget eller Parlamentet modtaget et officielt svar fra Rådet på vores bemærkninger. Derfor beder jeg om, at anmodningen om uopsættelig forhandling afvises.
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

Folkesundhed og levnedsmiddelsikkerhed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om folkesundhed og levnedsmiddelsikkerhed.

Prodi
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, de europæiske borgere, som De repræsenterer, er i de seneste år og ikke mindst i de seneste måneder blevet forskrækkede over en uafbrudt række levnedsmiddelskandaler. Der har været øjeblikke - sådan som det også er tilfældet i dag - hvor folk ikke længere føler sig sikre på det, de sætter på bordet, og hvor de ikke længere tror, at regeringerne eller videnskabsmændene kan garantere, at levnedsmidlerne virkeligt er rene. Det er i dag vores opgave at gøre den størst mulige indsats for, at denne mindskede tillid ikke gentager sig. Dette problem vedrører Dem og mig personligt, ligesom det vedrører enhver anden europæisk forbruger. Det er nemlig vores ansvar at beskytte vores medborgeres sundhed. Det er således vores klare pligt at træffe de hurtige og afgørende foranstaltninger, som vores medborgere forlanger.
Levnedsmiddelsikkerheden udgør en vigtig del af sundhedsbekyttelsen, og spørgsmålet er derfor også afgørende på grund af dets kulturelle dimension, som vi absolut ikke må glemme. For europæerne er levnedsmiddelspørgsmålet også en del af deres livsstil og af deres identitet. Den nye Kommission har derfor gjort levnedsmiddelsikkerheden til en absolut prioritet, og jeg glæder mig over, at dette er den første særskilte forhandling om et specifikt emne i min embedsperiode.
Når det gælder hygiejne og sikkerhed, skal vi tage problemerne i opløbet, for nu at bruge en sportsmetafor. Vi skal ikke kun løse problemerne, men kvæle dem i fødslen og forhindre, at de opstår. Vi bør derfor oprette et effektivt og troværdigt levnedsmiddelsikkerhedssystem. Som forbruger skal jeg kunne vide helt nøjagtigt, hvad der er i et levnedsmiddel, en pakke eller en dåse, og det har jeg også ret til at vide, fordi denne ret bl.a. er stadfæstet i Amsterdam-traktaten. Etiketterne giver mig ikke altid nogle oplysninger, der er forståelige, og tit bliver jeg ikke klar over de ernærings- og sundhedsmæssige konsekvenser af mit valg. Tit forstår jeg ikke, hvilke etiske og miljømæssige konsekvenser fremstillingsprocessen har. Hvis aviserne f.eks. skriver om en levnedsmiddelskandale, så kan jeg som forbruger ikke vide, om der reelt er grund til alarm, eller om det kun er noget, pressen har blæst op. Hvis jeg kigger på Internettet, er der mange informationer, som er uforståelige. Jeg kan kort sagt ikke vide, om informationerne er pålidelige, eller om der er tale om manipulation med politiske og økonomiske formål.
Dette er kun nogle af de forbrugerpolitiske aspekter, som vi skal tænke over. Borgerne skal have hele sandheden at vide om det, de spiser. Det første skridt kunne være, at man gav forbrugerne adgang til et hurtigt EU-alarmsystem, hvor man forsikrer os for, at dette system både omfatter landbrugsprodukter og dyrefoder. På denne måde ville man også udbrede et system til at undgå nogle alarmer, der har den modsatte virkning af den tilsigtede, så man ikke bare råber "ulven kommer, ulven kommer!"
Alt for mange af alarmerne for nylig har dog vist sig at være velbegrundede, og vi skal derfor styrke levnedsmiddelkontrolsystemet. Hele produktionskæden fra mark til spisebord skal kontrolleres omhyggeligt og strengt i alle dens faser og i alle medlemsstaterne. I det indre marked har alle borgerne ret til at blive beskyttet på samme måde. Vi bør således ajourføre den lovgivning, som levnedsmiddelkontrolsystemet bygger på.
I 1997 fremlagde Kommissionen en grønbog, der skal følges op af nogle hensigtsmæssige foranstaltninger som konsekvens heraf og med det formål at ajourføre og forenkle vores levnedsmiddellovgivning. F.eks. er der med hensyn til næringsmidler og forarbejdede levnedsmidler i dag mere end 100 basisdirektiver, som er gældende. Vi skal have ét enkelt regelsæt. Levnedsmiddellovgivningen skal desuden gælde for hele fødekæden fra mark til forbruger, herunder produktionen af dyrefoder, der har været et af de vanskeligste punkter i de seneste måneder. Det skal være en fleksibel lovgivning, så den kan tilpasses de videnskabelige fremskridt og de nye produktionsteknikker, og det skal være en lovgivning, der bygger på nogle pålidelige og opdaterede videnskabelige informationer og udtalelser.
Kommissionen hører i øjeblikket nogle videnskabsmænd på meget højt plan, hvis meninger er gennemsigtige, og hvis interesser de har givet udtryk for offentligt. Men vi bør absolut genvinde offentlighedens tillid til vores levnedsmiddelvalg, og det er derfor nødvendigt, at videnskabsmændene er uafhængige af et tvetydigt politisk pres. Et middel til at opnå dette resultat kunne være at oprette et uafhængigt europæisk levnedsmiddelagentur. Mange af medlemsstaterne har allerede slået ind på denne vej, idet de har oprettet nogle uafhængige myndigheder for levnedsmiddelsikkerhed. Et europæisk levnedsmiddelagentur kunne f.eks. bruge EMEA, Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering, som model. Dette agentur har ikke nogen beslutningsbeføjelser, men udfører nogle aktiviteter af overvejende teknisk karakter, og det med en betydelig hurtighed og effektivitet. Hvis der er et problem med et lægemiddel, er dette agentur i stand til at finde årsagen hertil inden for nogle få timer. Når der er tale om en levnedsmiddelalarm, kan en sådan operation til gengæld tage flere uger.
En anden mulig model - en af de mange - kunne være Food and Drug Administration, som er et organ, der i øvrigt har nogle store initiativ- og beslutningsbeføjelser. Et sådant organ ville gøre det muligt straks at gribe ind for at beskytte levnedsmiddelsikkerheden, og det på en politisk uafhængig måde. Problemet er naturligvis, hvordan man kan sikre, at beslutningerne bliver truffet på demokratisk vis. Det er derfor, at det er så væsentligt, at denne debat opstår i Parlamentet. Og det er årsagen til, at vi er her i dag, for det er tydeligt, at vi står over for et valg, hvor det demokratiske spørgsmål er yderst vigtigt. Desuden er jeg ikke sikker på, at dette agentur kan oprettes med de garantier, som nogle beder om i forbindelse med traktaten. Også her skal vi gå i dybden med spørgsmålet. Jeg står ikke allerede med en færdig løsning, for vi skal træffe dette valg i fællesskab. Vi skal dog huske på, at vores forbrugere har brug for et klart og præcist, men også stærkt valg, og ikke et valg, der efterlader en usikkerhed, for vi har haft alt for meget usikkerhed i de senere år.
Jeg vil desuden tilføje, at sikkerheden har international betydning, hvilket stridighederne med USA og andre lande har vist. Det organ, som er kompetent til at løse disse stridigheder, er Verdenshandelsorganisationen, og Den Europæiske Union vil derfor i Millennium-runden presse på for at få fastlagt nogle pålidelige internationale levnedsmiddelstandarder, og det med forbrugerrepræsentanternes medvirken.
Herudover skal vi finde ud af, hvordan forsigtighedsprincippet er blevet anvendt i forbindelse med levnedsmiddelsikkerheden. Dette er et andet hovedpunkt. Den tankegang, som forsigtighedsprincippet er baseret på, er meget enkel. Man skal nemlig træffe nogle midlertidige sikkerhedsforanstaltninger, når den videnskabelige information ikke er fyldestgørende, og når man stadig er bekymret for sikkerheden. Problemet er dog, at den videnskabelige information aldrig er fyldestgørende, for grænserne for vores viden flytter sig hele tiden. Vi kan således stille nogle spørgsmål om forsigtighedsprincippet. Hvor stor skal forsigtigheden være, når det gælder sundhed? Hvem skal komme med en bedømmelse heraf, før man på baggrund af forsigtighedsprincippet træffer beslutning om handelsrestriktioner? Hvor tilstrækkeligt skal vores videnskabelige kendskab være, før disse restriktioner ophæves? Vi skal skabe klarhed omkring disse punkter, og det er fornuftigt med en forhandling i Parlamentet. Hvad angår de handelsforhandlinger, som EU skal indlede, vil jeg gerne understrege, at vi giver beskyttelsen af forbrugernes sundhed førsteprioritet i disse handelsforhandlinger. Det er absolut udelukket, at Fællesskabet underskriver nogle internationale aftaler, der efter vores mening bringer de europæiske borgeres sundhed i fare, også selvom dette måske bliver et punkt, der giver anledning til stærk uenighed.
Jeg vil gerne endnu en gang understrege, at den vigtigste målsætning for Unionens levnedsmiddelpolitik skal være levnedsmiddelsikkerhed, og denne sikkerhed skal komme forbrugerne og deres sundhed til gode. Sundheden har således førsteprioritet. Når det er sagt, vil jeg gerne tilføje, at jeg er overbevist om, at en streng levnedsmiddelsikkerhedspolitik også er i de europæiske landmænds og den europæiske forarbejdningsindustris interesse. Landbrugsbedrifterne og forarbejdningsvirksomhederne skal være med fremme i første række, når det drejer sig om at fremstille levnedsmidler af høj kvalitet. Og her er offentlighedens tillid uundværlig. Hvilke initiativer har Kommissionen således til hensigt at iværksætte? Vi ønsker at undgå nogle usammenhængende reaktioner, der munder ud i usystematiske foranstaltninger. Det er vores pligt at være forsigtige, engagerede og handlekraftige. Levnedsmiddelsikkerhed er et område, hvor det er nødvendigt at gå forsigtigt til værks - uden hastværk, men med en vis hurtighed.
Inden årets udgang vil vi således forelægge en hvidbog om levnedsmiddelsikkerhed og en meddelelse om forsigtighedsprincippet, der kræver en særlig, indgående behandling, for Rådet og Europa-Parlamentet. Hvidbogen kommer til at indeholde en handlingsplan for levnedsmiddelsikkerhed samt en præcis kalender over det næste kvartals initiativer, herunder mulighederne for et europæisk levnedsmiddelagentur. Vores målsætning er en gennemgribende reform af levnedsmiddellovgivningen, og vi vil derfor fremlægge alle Kommissionens forslag inden udgangen af år 2000. Vi agter på den baggrund at benytte os af et opdateret, systematisk regelsæt inden år 2002, for det er nødvendigt med en vis tid for at kunne fastlægge reglerne.
Min sidste bemærkning er, at livet ikke er et risikofrit område, og at der ikke er nogen fødevare, som med garanti er fuldstændig risikofri. Men det, som vi skal gøre, er at lade forbrugerrepræsentanterne deltage i meget højere grad i denne beslutningsproces. Det bliver så forbrugerrepræsentanternes opgave at forsøge at informere og vejlede offentligheden. Det gælder nogle meget betydningsfulde spørgsmål, som der godt kan komme følelsesmæssige reaktioner på. Det er dog klart, at hvis en debat skal føre til noget resultat, må den ikke finde sted i en atmosfære, hvor det er følelserne, der dominerer. Jeg håber derfor oprigtigt, at vores debat ikke skiller sig ud på grund af de spændinger, den vil medføre, men på grund af den klarhed, den vil skabe. Det er nødvendigt, at vi selv er sikre, og at vi giver vores borgere sikkerhed.

Florenz
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær Byrne, nogle gange får man det indtryk, at den europæiske fødevarepolitik kun kommer et nyt skridt fremad, når der kommer en ny skandale. BSE og dioxin er et par gode eksempler. Hr. kommissionsformand Prodi, når jeg i dag hører Deres meget interessante analyse, så savner jeg netop det, som De sagde til allersidst, nemlig større lidenskab i dette spørgsmål. For politik består ganske vist for en meget stor dels vedkommende af fakta, men også af lidenskab, ellers ville man ikke kunne udvikle noget nyt.
Hr. Prodi, jeg tror ikke kun, det drejer sig om et agentur, det drejer sig om, om vi i Europa får et europæisk rammedirektiv på fødevareområdet, som vi har krævet det af Dem gennem mere end ti år. Men desværre kommer det ikke.
Jeg tror, vi har en mængde gode enkeltdirektiver, men de kredser som satellitter gennem Europa. Desværre er der ingen, der retter sig efter dem. Netop i dag ser man endnu en gang tydeligt, hvor engageret medlemsstaterne i denne Union beskæftiger sig med dette emne. For ved den første debat, som De så rigtigt sagde, finder Rådet for De Europæiske Fællesskaber det ikke engang nødvendigt at være til stede.

Det er efter min mening skandaløst, for dioxindebatten var medlemsstaternes problem og ikke Kommissionens. Jeg synes, det ville have klædt dem at være repræsenteret her i dag på højt niveau. For vi oplever igen og igen på fødevareområdet, at medlemsstaterne ikke gennemfører de rigtige ting, som Kommissionen og Parlamentet vedtager.
(Bifald)
Hr. kommissær, jeg er enig med Dem i, at agenturet er en rigtig tanke. Jeg vil imidlertid gerne advare Dem mod at opbygge en satellit af den type, som vi allerede har flere af i Europa. Det er modificerede Rotary-klubber, som arbejder meget individuelt, og som Parlamentet næsten ikke har nogen adgang til.
(Bifald)
Jeg har gennem flere år været budgetordfører i Miljøudvalget. Det er den eneste virkelige indflydelsesmulighed. Vi har brug for lige det modsatte! Parlamentet skal have adgang og afgørende indflydelse. Når Parlamentet træffer en afgørelse, så skal taburetterne i sådan et agentur vakle, så dette agentur virkelig arbejder for borgerne i Europa. Det er det, vi ønsker. I øvrigt er det jo også det, vi bliver betalt for.
Hr. kommissær, De sagde ganske rigtigt, at vi har brug for et tidligt varslingssystem. Vi har brug for et sikkerhedssystem. Der findes et begreb, der hedder virksomhedsansvar. Men, hr. kommissær, det er det modsatte, vi har oplevet i de sidste år. Det med aftalen om et tidligt varslingssystem var en ren hån. Medlemsstaterne har vendt aftalen om varslingssystemet på hovedet. Det må siges helt tydeligt, så vi kan få et udgangspunkt for en ny miljø- og forbrugerpolitik.
Hr. kommissær, endnu et emne til sidst. Der findes et europæisk direktiv for godkendelse af plantebeskyttelsesmidler. Det blev vedtaget i 1991 og trådte i kraft i 1993. Dengang lovede vi hinanden, at vi ville sætte omkring 700 aktive stoffer, som var på markedet, på en europæisk positivliste. Nu har vi lagt over halvdelen af denne samlede periode bag os. Hr. kommissær, et eneste aktivt stof står der efter seks år på denne positivliste. Her må jeg spørge Dem: Hvor er de hundredvis af embedsmænd, som har til opgave at gennemføre denne kontrol? Jeg tror, det er på allerhøjeste tid, at vi griber til handling. Det er den næste skandale! Jeg vil ikke have ansvaret for den. Derfor vil jeg på min gruppes vegne bede Dem om at tage Dem intensivt af disse individuelle punkter. Vi støtter Dem. Og så må jeg sige endnu en gang, at det går mig nøjagtig som præsten i kirken. Han taler også altid til de forkerte, nemlig til dem, som er kommet. Dem behøver man jo ikke at sige det til. Rådet er endnu en gang ikke til stede. Det ærgrer mig overordentligt meget!
(Bifald)

Formanden
Hr. Florenz, jeg kan forsikre Dem for, at jeg under den trilog, vi skal have i morgen, vil lade formanden for Rådet vide, at Europa-Parlamentet ønsker, at Rådet er til stede ved vores forhandlinger.

Roth-Behrendt
Fru formand, hr. Prodi, jeg ved, at jeg ikke var særligt overbærende med Dem på sidste møde. Derfor vil jeg i dag også sige lige ud, at den tale, som De har holdt her i dag, kunne jeg have ønsket mig noget tidligere; den var meget god. Hvis De virkelig mener det, som De nu har sagt her, så bliver De måske alligevel min helt på et eller andet tidspunkt. Det har De ikke været tidligere, men jeg ville være villig til at ændre på det. Indtil videre har jeg kun villet sætte David Byrne på denne plads.
Hvad er det egentlig, vi taler om i dag, hr. Prodi? De sagde det helt klart: Vi taler om borgernes sikkerhed, om sundheden, forbrugerbeskyttelsen i Den Europæiske Union. Lad mig derfor komme ind på tre punkter, som De til dels også var inde på. For det første er der forsigtighedsprincippet, det som vi kalder precautionary principle. Det må være det overordnede mål for Den Europæiske Unions politik og for alle dens institutioners politik. Jeg vil give Dem et eksempel, hr. Prodi, som De sikkert vil kunne forstå: Dette princip må være lige så vigtigt for os i Unionen og have lige så høj prioritet, som f.eks. prisstabilitetskriteriet har det i Den Europæiske Centralbank. Har De forstået det? Det håber jeg, De har, hr. Prodi. Medlemsstaterne har ikke forstået det. Rådet har endnu ikke forstået det. Det er også Deres opgave at formidle denne forståelse. Vi skal nok gøre vores, det kan De være sikker på. Rådet og medlemsstaterne er lysår væk fra denne holdning. Derfor beder jeg Dem samarbejde med os på dette område!
For det andet er der spørgsmålet om, hvad vi egentlig forstår ved forsigtighedsprincippet. Det betyder at lukke huller i lovgivningen, som stadig findes. Derfor omtalte De en hvidbog, som David Byrne præsenterede i Europa-Parlamentet under høringen, og som vi var ham meget taknemmelige for. Hvad skal der stå i denne hvidbog? Den skal være meget ambitiøs, hr. Prodi. Jeg nævner her et par hjemmeopgaver for Dem, som jeg kun forklarer i stikord, men som må være uomgængelige punkter og bestanddele af denne hvidbog. Det er for det første beskyttelsesklausuler for fødevarer. I dag må Kommissionen ikke udstede beskyttelsesklausuler for fødevarer. Det kan den kun gøre på det veterinære område, og det er en mangel.
Lad os tage kontrolområdet. På kontrolområdet må vi f.eks. ikke kontrollere frugt og grøntsager i tredjelande. Det er en mangel! Lad os tage det såkaldte rapid alert-system, det tidlige varslingssystem. Det skal forbedres. De omtalte det, og det er jeg Dem taknemmelig for. Men jeg vil også fortælle Dem, hvordan det skal forbedres. Det skal gøres gennemsigtigt. I dag er medlemsstaternes information til Kommissionen fortrolig. Det betyder, at De, hr. Prodi, og De, hr. Byrne, slet ikke har ret til at informere borgerne om risici. Det må ændres! Det er ikke den gennemsigtighed, som De og jeg lægger vægt på, det er ikke information til offentligheden.
Kontrollen af medlemsstaternes kontroller må kunne forbedres. Kontrolkontoret i Dublin skal have mulighed for at kontrollere i medlemslandene, blot der foreligger en mistanke, og det skal også have efterforskningsmæssige beføjelser. Vi har brug for lovgivning omkring foderstoffer. De nævnte det, og jeg gentager det, vi har brug for en positivliste, og vi har brug for kontroller på foderstofområdet. Alle de ting har vi ikke. Vi har brug for en deklarationspligt - det har mine kolleger Graefe zu Baringdorf, Böge og jeg krævet siden BSE-skandalerne.
Alt det, hr. Prodi, må Kommissionen få gennemført inden udgangen af 1999. Det vil være min målestok for, om De har i sinde at realisere Deres ambitiøse målsætninger. De har tiden frem til udgangen af året til at afslutte denne hvidbog. Derefter har vi i Europa-Parlamentet i år 2000 tid til at bearbejde det - det er vores opgave. Vi må forbedre og ændre overvågningssystemet. Vi har konstateret, at det ikke fungerer. Jeg kræver f.eks. nu som før et dioxinregister. Det har jeg allerede gjort en gang tidligere her i Parlamentet. Vi har brug for et dioxinregister, som også omfatter andre dioxinkilder, som f.eks. affaldsforbrændingsanlæg og andre områder. Her ser De, hvor tæt miljøpolitikken er forbundet med forbrugerbeskyttelsen og vice versa. Man kan ikke skille det ad. Det ene er af eksistentiel betydning for det andet. Hvordan kan det f.eks. være, hr. Prodi, at fisk til menneskeføde må have højere dioxinindhold end kød? Det må De lave om på.
De indberetninger om reststoffer, som medlemslandene, desværre noget mangelfuldt, har sendt til Kommissionen i de forgangne år, skal kontrolleres hurtigere og bedre. Antibiotika: Hvorfor er der ikke sket mere, hr. Prodi? I månedsvis har vi vidst, at nogle antibiotika i kraftfoder fremkalder resistens hos mennesker. Jeg opfordrer Dem derfor til at gøre noget ved det - også inden årets udgang. Hr. Florenz nævnte pesticiderne. Der kommer hele tiden meldinger om, hvordan sundheden og miljøet trues af forældede pesticider, som videnskabeligt set ikke længere er fornuftige. Vi har brug for en godkendelsesordning.
Hr. Prodi, nu kommer jeg til Deres og mit yndlingsemne - og til slutningen. Dette er det tredje af mine tre punkter - Deres "agentur". Jeg siger det med anførselstegn, hvordan tolkene så vil oversætte anførselstegnene. Hvad er det, vi vil, hr. Prodi, hvad vil De og jeg? Vi vil have den bedste videnskabelige ekspertise, vi vil samtidig have gennemsigtighed, vi vil have godkendelser og sikkerhed for borgerne i Den Europæiske Union. Har vi så det, hr. Prodi? Det skal jeg sige Dem. Ja, en stor del af det har vi. Under BSE-skandalen sørgede vi for, at de videnskabelige udvalg i Den Europæiske Union blev omstruktureret, at videnskabsmændene udpeges i et åbent udvælgelsessystem, at deres cv'er og deres økonomiske interesser er kendt, at dagsordener, protokoller og også mindretalsudtalelser offentliggøres på Internettet. Det er det, jeg vil have! Jeg vil have gennemsigtighed på højt niveau.
Jeg vil imidlertid ikke have det, som jeg frygter, at De vil have. Jeg ønsker ikke, at industrien skal have indflydelse. De nævnte som eksempel Medical Agency i London. Det har til opgave at tjene sine egne penge ved at godkende bioteknologiske lægemidler. Hvis De forpligter et agentur til det, vil det også være forpligtet over for industrien. Det er den forkerte vej, hr. Prodi, og det håber jeg, De meget snart vil indse! I forbindelse med Deres forslag må vi gøre det helt klart, at vi vil have videnskabelig ekspertise, men også kontrol. Hvis De i dag, hr. Prodi, i Kommissionen konstaterer, at der er et problematisk område inden for plantebeskyttelsen, så må De kunne opfordre videnskabsmændene til hurtigt at komme med en ekspertise, og jeg vil kunne kontrollere den. Derfor skal det - hvad det nu bliver, der bliver oprettet - være et kontor, en underordnet myndighed. Om vi placerer det hos Dem, hr. formand, eller hos det fælles forskningscenter, som vi jo har i Unionen, eller et helt andet sted, det er mig ligegyldigt. Det vigtige er kontrollen og gennemsigtigheden.
Til slut vil jeg gerne sige, hr. Prodi, og dermed kommer jeg til afslutningen af denne del af min tale, at hvis vi vil sikre, at borgerne genvinder den tillid, som De talte om, så må vi være demokratiske. Jeg går ud fra, hr. Prodi, at dette forslag om et agentur, som De kalder det, vil blive forelagt Parlamentet. De sagde, at De endnu ikke havde truffet nogen afgørelse. Her kan jeg kun sige, at dér var De heldig! Parlamentet skal træffe afgørelse om det, det er ikke noget, De bestemmer i Kommissionen, og så kommer vi sikkert frem til en rigtig god løsning. Tak for Deres opmærksomhed!

Ries
- (FR) Fru formand, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær Byrne, kære kolleger, jeg vil også - i lighed med fru Roth-Behrendt for lidt siden - komme med et indlæg om Belgien og dioxinkrisen, der dog ikke er et rent belgisk problem.
Den Europæiske Unions sidste Stående Veterinærkomité traf for to uger siden beslutning om at hæve embargoen mod eksport af belgisk oksekød. Den anerkendte således de seriøse prøver og den strenge kontrol, der i dag er indført af den nye belgiske regering. Det kød, der i dag produceres i Belgien, er godkendt som kvalitetskød og bør genfinde den plads, det tidligere havde på markedet. Jeg mener desuden, at Den Europæiske Union bør lade sig inspirere heraf til at fremme den systematiske kontrol med henblik på pcb og dioxin i alle medlemsstaterne, hvilket ikke sker i øjeblikket. For slet ikke at tale om oprettelsen af et agentur for levnedsmiddelsikkerhed i Belgien, som skal kontrollere hele fødekæden fra start til slut.
De belgiske landmænd, der er ramt af en krise, de ikke er skyld i, og hvis konsekvenser de ikke kan styre, forventer desuden europæisk solidaritet, og at denne dioxinkrise anerkendes som en epidemi på samme måde som kogalskaben i Storbritannien. Jeg mener, at dette er fællesskabssolidaritetens pris.
Det er nødvendigt, at vi nu fire måneder efter krisen lægger de følelser bag os - som De også nævnte, hr. Prodi - der hidtil har domineret debatten. Det drejer sig ikke, som jeg sagde tidligere, om et rent belgisk problem, men om en sag med europæiske dimensioner. Hvad vil vi spise? Hvilken kvalitet ønsker vi for forbrugerne? Hvordan garanterer vi denne kvalitet? Det er vores livsstil, som De også sagde, hr. formand.
Det kræver, at Den Europæiske Union investerer mere i levnedsmiddelsikkerhed gennem hele processen og f.eks. beslutter - det talte vi om - hvorvidt det er hensigtsmæssigt at oprette dette agentur - dette berømte uafhængige agentur for levnedsmiddelsikkerhed - der skal inspireres af bl.a. et amerikansk eksempel. Jeg tager Deres forskellige forslag til efterretning, hr. Prodi, bl.a. om borgerens adgang til at hurtigt alarmsystem, og kommissær Byrnes forslag vedrørende hvidbogen.
Når dette er sagt, melder spørgsmålet sig om, hvornår alt dette vil ske? Hvordan er tidsplanen for alt dette? Og desuden vil jeg også gerne stille Dem et spørgsmål om, hvorvidt Den Europæiske Union anvender egne værktøjer, f.eks. forskningscenteret for sundhed og levnedsmiddelsikkerhed, der ligger i Ispra?
Vi er valgt af borgere, der især er optaget af disse meget væsentlige elementer, og Europa-Parlamentet skal i denne henseende spille en væsentlig rolle. Afstemningen om det næste budget, hvor der findes en række ændringsforslag, som skal hjælpe os til at gøre de første erfaringer med hensyn til denne dioxinkrise, vil vise os, hvordan vi skal fortsætte.

Auroi
Fru formand, hr. Prodi, kære kolleger, efter at have hørt forslagene fra hr. Prodi er jeg yderst overrasket over PPE-gruppens og PSE-gruppens holdning til levnedsmiddelsikkerheden. Måske føler de sig ikke parate til at fremsætte konkrete forslag i dag, men det gør vi. Derfor foreslår vi en beslutning, for rækken af skandaler i hele Europa har gjort, at forbrugerne i dag har mistet tilliden til landmændene.
Den spidsfindighed, det er at sige, at miljøudvalget fastsætter en høring om dyrefoder, forhindrer ikke en debat. Man skal bestemt høre eksperterne med hensyn til en del af dette emne, men det forhindrer ikke, at vi - medlemmer af Europa-Parlamentet - tager initiativer. Jeg mener, at borgerne forventer initiativer af Europa-Parlamentet og Kommissionen.
At vedtage en beslutning i dag ville være et stærkt signal i forbindelse med dette emne. Fra vores fortid og den hæmningsløse produktivisme har vi arvet et landbrug, som alt for ofte har ført politik til fordel for de store økonomiske levnedsmiddelkoncerner og en stor distribution. Resultatet er kogalskab, giftige dioxinkyllinger, spildolie i madolie, slam i mel til kvæg, og jeg kunne blive ved. Det er en lang liste af skandaler, der viser, at med hensyn til landbrugsproduktion har de europæiske stater ikke været bedre end de amerikanske, selvom de har forbudt hormoner. Det må vi være modige nok til at indse. De seneste indsatser fra visse regeringer for at kontrollere disse industrier er også utilstrækkelige. Desuden er der mange stater, der ikke har truffet nogen foranstaltninger endnu.
I denne forbindelse skal vi have regler, som prioriterer forsigtighedsprincippet, der længe har været De Grønnes mærkesag. Desuden må man udvide dette princip. Vi mener, at man kan garantere produktsikkerheden i forbindelse med forbrug ved at genskabe levnedsmiddelkvaliteten. Vi kræver først og fremmest en opførelse over alle de giftige materialer, der kan forpeste vores levnedsmidler gennem forurening - både luft-, vand- og jordforurening. Vi kræver regelmæssig kontrol i de brancher, der har haft problemer med gift, og kontrol i de landbrugszoner, der ligger tæt på de forurenende virksomheder. Vi kræver sporbarhed på alle niveauer og ikke kun med hensyn til mærkning af produkter, der befinder sig i en indkøbskurv, men gennem hele processen. Vi ønsker at vide præcis, hvilke produkter der indgår i foderet til kvæg. Endelig er det vigtigt, at man - i dette princips navn - venter med at acceptere genetisk ændrede produkter, hvis langtidseffekter med hensyn til ikkedyrkbare planters modstandsdygtighed man ikke kender, ligesom man heller ikke kender de skadelige stoffers adaptationsevne i disse genetisk modificerede organismer.
Hvis Den Europæiske Union virkelig vil vise alle dem, der har lidt under fortidens skødesløshed, at den vil samle alle aktører, og at de på ny kan have tillid til politikkerne, må den straks fremsætte meget konkrete forslag om levnedsmiddelsikkerheden.

Fiebiger
Fru formand, på baggrund af den forventelige skærpede konkurrence om billigst mulige landbrugsprodukter er fødevareproduktionen i EF blevet skadet alvorligt. Mange aktive landmænd, som har arbejdet ud fra god landmandsmæssig praksis, har måttet opgive produktionen. Omkostningerne i denne forbindelse er slet ikke gjort op endnu. Den massive industrielle forgiftning af foderstoffer med tilsætningsstoffer, som er blevet anvendt uden at overholde en tilladt maksimumsgrænse, efterlader hos forbrugeren det berettigede indtryk, at produktionen af kvægfoder er ved at degenerere til genanvendelse af foderstoffer.
Bortskaffelse af slam fra rensningsanlæg er muligvis et problem, men en garanteret sikkerhed for tilsætningsstoffer til kvægfoder må ordenspolitisk have højere prioritet, end det hidtil har været tilfældet. Jeg forventer af Kommissionen, at den i forbindelse med oprettelsen af et fødevareagentur specificerer, hvordan kvægfoderet skal kunne følges gennem de foregående led, og formulerer lovgivningsmæssige bestemmelser, som straffer kriminel praksis og belønner aktive landmænd. Men det skal gå hurtigt!

Muscardini
Formand Prodi, De sagde med rette, at den videnskabelige information aldrig er fyldestgørende. Den er aldrig fyldestgørende, fordi der hver dag sker fremskridt med hensyn til den videnskabelige information, men det er politikernes pligt at være klar over, at så længe man ikke har vished på visse områder, skal man ikke begynde at lave forsøg med forbrugerne. De talte om en hvidbog om levnedsmiddelsikkerhed. Vi finder dette valg interessant, og vi håber alle, at den ikke bliver ligesom Delors' hvidbog om arbejdsløsheden, der, så vidt jeg ved, ikke har skabt en eneste arbejdsplads hidtil. Lad os håbe, at denne hvidbog skaber en smule sundhed for borgerne.
Vi forlanger nogle regler med det samme. Vi ønsker at vide, hvem der kontrollerer, og hvem der kontrollerer kontrollanterne, sådan som der står i et gammelt latinsk ordsprog. De forsinkelser, man har registreret siden marts måned - eftersom krisen først brød ud i maj måned, hvor dioxinkrisen i Belgien blev afsløret - viser, at der er tale om en mangelfuld kontrol med levnedsmiddelsikkerheden, og at analyserne af den daglige ernæring for at konstatere en eventuel tilstedeværelse af pcb, dioxin eller andre forurenende stoffer praktisk taget ikke blev foretaget, eller også blev de ikke foretaget særligt omhyggeligt.
For at tale om et andet problem mener vi - og vi har flere forespørgsler fra de tidligere år, som viser dette - at de store supermarkeder ofte "holder af" at komme optøet kød ned i nogle giftige stoffer for derefter at sælge det til forbrugerne igen. Tilbage i 1990 - og med en skandale, som kom frem i pressen i 1992 - gjorde vi opmærksom på den famøse bøf, der var smurt ind i blodgelatine. Den kom også fra England, og det gik hårdt ud over forbrugerne.
Vi ved alle, hvad dioxin består af, nemlig klor, kulstof, brint og oxygen. Det er uopløseligt i vand, modstandsdygtigt over for temperaturer og holdbart i hundredvis af år. At fortsætte med at spise det hver dag forekommer mig ikke at være noget fornuftigt valg. I foderet er der kødmel, det vil sige slagteriaffald med blandinger af blod, fjer og slagtekroppe.
Efter kogalskabsproblemet bestemte vores Europæiske Union - Kommissionen - i 1995, at kødmel ikke længere skulle være tilladt til drøvtyggere. Vi taler kun om drøvtyggere - kødmel var aldeles udmærket til fisk, høns, får og svin. Som en konsekvens af, at vi fortsatte med dette system, fik vi den nuværende skandale i Belgien. Hønsene blev ved med at spise kødmel. Hvordan opdagede vi, at der fandt en meget stor forurening sted? Det gjorde vi, da tærskelen på 1.500 point mere blev overskredet, og æggene ikke engang ville åbne sig længere, så kyllingerne kunne komme ud. Man tænkte så, at der måske var noget galt! Det havde ærligt talt ikke meget med omhyggelige kontroller at gøre! Siden 1995 har man så erstattet kødmel med fiskemel, men hvis vi foretager nogle undersøgelser - for der er ikke blevet foretaget ret mange undersøgelser i de senere år - opdager vi, at fiskemelet indeholder en høj procentdel af kødmel, det kødmel, som stadig fremstilles af slagtekroppe og fjer på slagterierne. Så vidt jeg ved, er det hidtil kun Frankrig, der har været klog nok til at sige "stop, lige et øjeblik, lad os gå over til vegetabilsk foder, for vi kan ikke længere garantere for vores forbrugeres sikkerhed". Og nu hører vi så tale om, at Den Europæiske Union - det har der været rygter om siden august - ønsker at tillade en restkoncentration af kødmel på op til 0,15% af det færdige foder. Men når vi nu regner efter med de meget små tal, skal vi være klar over, at 0,15% af 4.000 ton kvægfoder svarer til 6 ton, og det er efter min mening ikke en procentdel, som vi kan acceptere, når vi skal forsøge at overleve!
Mario Negri-instituttet i Milano har påvist, at hos italienerne er indtagelsen af mælkeprodukter, kød og fisk den alvorligste kilde til pcb-smitte.
I debatten skal vi også tage højde for afgiftsspørgsmålet ...
(Formanden afbrød taleren)

Esclopé
Fru formand, hr. formand Prodi, i betragtning af forbrugernes mange og velbegrundede bekymringer er det godt, at vi i dag har denne debat om levnedsmiddelsikkerhed.
Rådet og Kommissionen vil gerne træffe forholdsregler i forbindelse med disse bekymringer, men lige nu ser det ikke ud til, at de er i stand til at komme med andre løsninger end pedantiske og feje forordninger, som de mest smarte og skrupelløse personer vil fortsætte med at fordreje til skade for levnedsmiddelsikkerheden. Det er de seneste eksempler et klart tegn på.
Jeg vil derfor benytte mig af denne generelle debat til at insistere - over for mine kolleger og de andre institutioner - på nødvendigheden af, at man bevarer nogle af de principper, der drejer sig om sund fornuft, og som er blevet fejet til siden af store teorier, der er alt for økonomiske og meget lidt humanistiske.
Man kan ikke lovgive sig til tillid. Tillid skal opmuntres. Den kan selvfølgelig være indarvet, bl.a. når det drejer sig om produkter fra ens hjemegn, der opfylder lidt forældede kvalitetskrav. Men lad os benytte os af dette til på behørig vis at anerkende og fremme de produktioner, der fortjener tillid. Lad i det mindste de, der kender - og som altid har anvendt - sådanne produktioner med deres medforbrugeres tillid, fortsætte dette uden at placere dem under utilpassede direktiver, for virkeligheden er alt for ofte ukendt for dem, der udarbejder direktiverne.
Det er min mening, at disse lokale produkter aldrig burde rammes af fællesskabsteksterne, især ikke når det drejer sig om at sælge dem som lokale produkter, for levnedsmiddelsikkerheden for disse er langt den bedste. Jeg kan som eksempel nævne vores markeder på landet. Naturligvis er de frugter og grøntsager, der stammer fra min hjemstavn, ikke i isotermiske kasser, men vi ved i det mindste, hvor de kommer fra. Hvis de ikke er friske, så rådner de. Det er umuligt at overskride en holdbarhedsdato.
Hvis man til gengæld ikke er så heldig at bo tæt på produktionsstederne, må man gribe ind for at opmuntre tilliden og aldrig forråde den. Men det bekymrer mig, når jeg ser, at man ikke har truffet de mest elementære sikkerhedsforanstaltninger. Uanset om det er en forsømmelse eller med vilje, er det en alvorlig fejl, som alle de ansvarlige bør gøre rede for over for befolkningerne.
Så for at sikre levnedsmiddelsikkerheden mod det ukendte tror jeg, at man ud over de videnskabelige udvalgs arbejde - som det sker meget ofte i USA, og også hos os i Den Europæiske Union, hvilket jeg beklager dybt - ud over de beslutninger, der træffes på tæt hold, frem for alt må garantere en veritabel og fuldstændig information af forbrugeren lige fra produktionskilderne. Gennemsigtigheden af disse produkter, deres sporbarhed med oplysninger om produktionen og bestanddele, samt en udtømmende mærkning, der muliggør information af alle. Desuden skal man klart gøre opmærksom på anvendelsen af unaturlige bestanddele som GMO eller hormoner, selvom vi ønsker et forbud mod disse.
Hvor mange nye skandaler kan vi se frem til, uden at dette medfører bøder, anerkendelsen af forsigtighedsprincippet, som i forbindelse med menneskelig sundhed er det eneste, der kan garantere forbrugerne den beskyttelse, de har krav på? Det er dette spørgsmål, vi gerne vil have svar på i dag, således at denne debat ikke har været forgæves.

Vanhecke
Fru formand, den simple kendsgerning, at denne forhandling er nødvendig, bør få alle dem, der udformer politikken på europæisk plan, til at udvise nogen beskedenhed. Der er jo ikke noget som helst område, hvor Europa har så mange beføjelser som på landbrugsområdet, som halvdelen af vores budget anvendes på. Ikke desto mindre er vi i de seneste år i forskellige medlemsstater konfronteret med særdeles alvorlige former for madforgiftning, og i agroindustrien forarbejdes alt muligt snavs og affald i fødekæden næsten uden tilsyn.
Mit land konfronteres nu med følgerne af den berygtede dioxinkrise. Men enhver ved, at det, som sker i mit land, kun er toppen af isbjerget, og at levnedsmiddelproblemet ikke er begrænset til et land eller nogle få lande. Overalt finder man medicin- og pesticidrester i levnedsmidlerne. Overalt er der problemer med salmonella, dioxin osv.
Vi har ganske vist en lang række europæiske regler og normer, men de er temmelig fragmentariske. Man har indtryk af, at der mangler nogle rammer. Der er frem for alt ikke noget effektivt kontrolorgan, der kan føre tilsyn med overholdelsen af alle disse regler og normer. I mit land hæver der sig i øjeblikket med rette røster, som spørger, om det er normalt, at vi betaler gildet for de strenge normer og frem for alt den strenge kontrol, som udføres hos os, når andre medlemsstater desværre simpelthen blæser på disse normer og denne kontrol. Det er enten det ene eller det andet. Men når der er et frit marked og åbne grænser og en næsten ubegrænset import, for øvrigt også fra tredjelande, så skal der også effektivt pålægges fælles sikkerheds- og miljønormer og seriøst kontrolleres inden for Den Europæiske Union, men også i oprindelseslandene for vores levnedsmiddelimport.
Den europæiske landbrugspolitik sluger som sagt halvdelen af vores budget. 80% af dette budget går til 20% af landbrugsbedrifterne, og det betyder jo også meget konkret, at den europæiske landbrugspolitik i årevis har valgt agroindustriens og ikke det lille kvalitetslandbrugs side.
Jeg tror, at man også på europæisk plan bærer en del af ansvaret for de problemer, som vi har, og at Europa skal hjælpe til finansielt, når mange af de små landmænd og andre landbrugere i mit land undgælder for, hvad der jo for en stor del må kaldes afsporing af den europæiske landbrugspolitik.

Grossetête
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, når PPE-gruppen ikke ønskede, at denne debat skulle finde sted i dag, er det ikke, fordi man ikke finder den vigtig, men ganske enkelt fordi vi ønsker at få belyst visse områder og høre et antal eksperter, inden vi udtaler os. Men debatten finder sted i dag, og eftersom vi er til stede og har hørt hr. Prodi, har vi rent faktisk kunnet tage det, han oplyser os om, i betragtning, det vil sige oprettelsen af et uafhængigt europæisk agentur, en prioriteret forskning inden for levnedsmiddelsikkerhed, øget kontrol osv.
Vi vil dog ikke have, at disse forslag blot forbliver fromme ønsker. Et europæisk agentur kan være effektivt, men det kan også blive et sted, hvor funktionærer langt fra virkeligheden behandler sagerne, og det er ikke det, forbrugerne ønsker. Over for adskillige levnedsmiddelskandaler, som vi kender, og over for forbrugernes voksende usikkerhed, der i øvrigt fejes til side af de politiske beslutningstagere, mener jeg, at der er en meget stærk efterspørgsel efter større gennemsigtighed, mere kontrol, større sporbarhed og navnlig mere ansvar i alle etaper af produktionen.
Hr. kommissionsformand, vi kommer ikke uden om en veritabel landbrugsreform. Jeg mener, at de seneste årtier har vist, at vi har leget troldmandens lærling. Imidlertid konfronteres vi i dag med levnedsmiddelskandaler i forbindelse med BSE, dioxin, antibiotika, pesticider og overdreven brug af gødning. Og vi kan forvente andre skandaler i fremtiden! Så, hr. formand, Deres store ansvar er at foreslå en sand landbrugsreform, og i denne forbindelse, fru formand, beklager vi Rådets manglende tilstedeværelse, eftersom landbrugspolitikken i høj grad afhænger af Rådet. Men en stor reform, der tager større hensyn til kvaliteten af produkterne og respekten for miljøet er uundgåelig. Alt dette har selvfølgelig sin pris, nemlig en ekstensiv produktion, men landbrugsbudgettet er stort, og det eneste, der kræves, er en politisk vilje til at ændre fordelingen.
Endelig, hr. kommissær, hr. Prodi, fru formand, må vi være meget solidariske i den diskussion, vi har med USA, om vores relationer inden for rammerne af WTO.

Whitehead
Fru formand, det er meget passende, at det spørgsmål, som - set i bakspejlet - bidrog så stærkt til at skæmme de to sidste kommissioners omdømme, skulle blive taget op i åbningsdebatten for den nye Kommission. Jeg bifalder det, formand Prodi har sagt her i dag. Europas borgere har ret til at vide, hvad de spiser, hvor og hvordan det er fremstillet og til at få disse ting klart angivet og mærket. Det mener vi alle, når det gælder andre landes produkter, men vi har også behov for at vide det om vores egne.
Da jeg for et par måneder siden spurgte Kommissionens repræsentanter i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om den indberettede ulovlige genbrug af kloakslam i dyrefoder i nogle medlemsstater, var der ingen, der kunne forklare mig, hvad kloakslam var for noget, hvor det blev brugt eller hvorfor. Der var repræsentanter til stede fra to forskellige direktorater i Kommissionen, nemlig de daværende GD XXIV og GD VI. Alle så de over mod de andre. Jeg vil gerne høre fra hr. Byrne i dag - og bruger dette lille eksempel som indledning - om han er kommet til bunds med dette problem. Vi taler ikke her om en praksis, som ingen kendte farerne ved før. Det er en modbydelig praksis. Vi må vide, hvorfor og hvordan det har kunnet få lov til at ske. Jeg håber, at hr. Byrne, når han kommer her i dag, vil være i stand til at give os svar på dette.
Det, vi har brug for, er en evne til at agere hurtigt, når lovgivningen ikke overholdes. Det, der forekommer mig nødvendigt i sager som f.eks. dioxinskandalen, er ikke så meget et vanvittigt hastværk med at forbyde en lang række produkter - RVO'er (Recovered Vegetable Oils) m.v. som muligheden for at fastslå, om disse ting er nye forurenende stoffer eller blot produkter, der er blevet forurenet. Hvis vi kan finde ud af dette, er vi nået et godt stykke hen ad vejen mod en bedre kontrol med produkterne selv.
Et levnedsmiddelagentur, som nogle nærer visse tvivl om, er for mig lige så troværdigt og nødvendigt som et miljøagentur, som der også herskede tvivl om, da det blev til. Det vil fremstå som et benchmark for alle medlemsstater. For de lande, hvis beskyttelseslovgivning er mangelfuld, vil det udgøre et skub og en støtte. For de lande, som nu sætter høje standarder, som jeg tror mit land gør, vil det udgøre en forsikring om, at vi alle arbejder i den samme sags tjeneste. Tragedien er, at dér, hvor vi har en rudimentær fælles politik gennem de videnskabelige komitéer og det nye veterinærkontor i Dublin, er der nogle medlemsstater, der stadig bryder ud af rækkerne.
Vi har oplevet en ubarmhjertig kampagne for at nå frem til fyldestgørende sikkerhed inden for oksekødsproduktionen i mit land og det med fuld ret efter BSE-krisen. Det førte til en ophævelse af eksportforbuddet mod oksekød i august i år - men øjensynligt ikke i Frankrig. Jeg vil gerne høre nu fra hr. Byrne, hvordan han har i sinde at håndhæve fællesskabsbeslutninger, der er baseret på videnskabelige udtalelser - som ophævelsen af eksportforbuddet mod oksekød var - når de tilsidesættes af en medlemsstat.
Sikkerhedsspørgsmål må simpelthen ikke få lov til at udarte sig til lurvede nationale politikker efter de enkelte medlemsstaters forgodtbefindende. Jeg vil gerne vide, hvordan hvidbogen vil sikre sammenhængende sikkerhedsstandarder, ordentlig mærkning og forebyggende rådgivning. Vi ønsker at se disse ting gennemført i løbet af den treårige målperiode, som han har sat sig. Det ville være en katastrofe, hvis vi kom til at sidde tilbage med politikker kendetegnet ved gengældelse og gensidige beskyldninger, når vi kunne bevæge os frem imod fælles europæiske standarder. Det ville være absolut grotesk, hvis vi ved den næste WTO-runde var nødt til at sætte os til forhandlingsbordet ude af stand til selv at fastsætte klare standarder, som danner rammen for forsigtighedsprincippet. Hvis vi gør det, står vi dér, hvor vi kun har tilbage at udveksle uforskammetheder på grundlag af egeninteresse og uvidenhed. Europa må da bestemt kunne gøre bedre end som så.

Sterckx
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, det er således tydeligt, og det sagde De også med rette, at hele processen skal følges lige fra begyndelsen til forbrugerne. Deraf er det fremgået, allerede i de forløbne år, at kvægfoder her er et af de svage led. Jeg husker, at da dioxinkrisen begyndte i Belgien, mit land, sagde man: Hvordan kunne vi kontrollere det? Ingen havde nogen sinde troet, at noget sådant ville komme i kvægfoder. Nu spørger jeg mig selv, om der er flere af den slags ting, hvorom vi ikke formoder nu, at de kunne komme i fødekæden, men som alligevel kommer i den. Jeg tror altså, at det er på tide at begynde at arbejde med en positivliste, og, således som hr. Florenz har sagt, sørge for, at vi ved, hvad der må komme i, og hvad der ikke må komme i. Det er mit første vigtige punkt.
Et andet vigtigt punkt er, at tilliden mellem mit land og Kommissionen er genoprettet efter måneders hårdt arbejde. Man begynder således at arbejde med et system, som er strengt, som ganske vist er meget dyrt, men som alligevel er umagen værd, streng kontrol og strenge normer. Af prøver på okser fremgår det, at der er en række positive tilfælde, som ikke stammer fra kvægfoder, men fra forurening, dioxinforurening forårsaget af industrien og af forbrændingsovne. Vi konstaterer dette i Belgien, fordi vi der har temmelig mange prøver, men hvordan ser det ud i resten af Unionen? Skal man ikke også dér begynde at kontrollere det og en række andre ting i den forbindelse? Var der ikke en betænkning udarbejdet af Europa-Parlamentet om forbrændingsovne, og skulle den ikke ligge et eller andet sted i Rådet? Kunne vi nu endelig få at vide, hvor langt vi er kommet med hensyn hertil? Jeg ville have spurgt Rådet om noget mere, og jeg synes, det er ærgerligt, at det ikke er til stede. Vi konstaterer, at Kommissionen vil være streng, ikke blot for Belgien, men også for de andre. Jeg hører, at der er en række lande, som ikke længere er så begejstrede, og som bremser sagen. Jeg ville gerne vide, hvem det er og hvorfor. Passer det, at en række medlemsstater ikke længere vil gå så langt som Kommissionens forslag?
Jeg synes, at vi i Europa-Parlamentet hurtigt og tydeligt skal støtte Kommissionen, når den er streng. Dens hvidbog må bestemt ikke være nogen forsinkelsesmanøvre.

Breyer
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, vi er enige om, at EU ikke længere må stå som et symbol for underlødige varer og gift i fødevarerne. Men et fødevareagentur giver i sig selv ingen sikkerhed, og en hvidbog må ikke misbruges til at udskyde beslutninger, som burde være taget for længst! Vi har brug for en ny kurs inden for fødevarepolitikken. Kommissionen har hidtil i for høj grad været industriens talerør og alt for ofte ladet hånt om forsigtighedsprincippet. De talte om mærkning fra marken til bordet. Det er rigtigt, men hvor bliver mærkningspligten for foderstoffer af? Hvor bliver mærkningspligten for genmanipulerede tilsætningsstoffer af? De ved, at der er et hul i Novelfood-forordningen. Hvor bliver en Novelfeed-forordning af, en forordning for genteknisk producerede foderstoffer? Hvor bliver kvalitetsmærket for genfrie fødevarer af?
Her er der ikke brug for en sovepude i form af en hvidbog, her er der brug for hurtige beslutninger. Allerede for to år siden fik vi løftet fra Kommissionen; faktisk burde vi for længst have haft denne ordning. Her forventer jeg fra Dem en klar tidsplan og en klar udtalelse om, hvornår disse lovgivningsmæssige beslutninger kommer. Også inden for pcb-området er der brug for flere grænseværdier. Vi ved fra EPA i USA, at der findes flere toksiske pcb. Vi har også brug for klare påbud og forbud. Det går ikke, at De rykker for større sikkerhed også på antibiotikaområdet, hvis Kommissionen samtidig tillader, at der kan bruges antibiotika i forbindelse med tilsætningsstofferne.
Også inden for pesticiderne - det er allerede blevet krævet - må vi nu langt om længe have en klar positivliste. Lad mig sige én ting mere. Det er helt uansvarligt at tale om industriens ansvar og samtidig udsætte miljø- og risikoansvaret. Vi i Europa-Parlamentet, og det siger jeg med adresse til de store grupper, må over for Kommissionen ...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Fru kollega, et minut og 30 sekunder er et minut og 30 sekunder og ikke to minutter. Hvis De vil tale i to minutter, må De i Deres gruppe kæmpe for, at De får to minutter. Ellers bryder tidsplanen helt sammen her. Det vil jeg gerne bede om større forståelse for.

Thomas-Mauro
- (FR) Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg har med stor opmærksomhed lyttet til den redegørelse, som Kommissionen kom med om folkesundhed og levnedsmiddelsikkerhed.
Den franske delegation er meget i tvivl med hensyn til de forslag, vi har hørt, når vi tænker på den krise, vi havde for et par år siden, nemlig BSE-krisen eller kogalskabskrisen. Således har Frankrig som følge af en vurdering fra det nationale agentur for levnedsmiddelsikkerhed i sidste uge besluttet, at man ikke vil hæve embargoen mod britisk oksekød.
Personligt var jeg for en hævning af embargoen i forbindelse med Nordirland. Således ramte kogalskaben ikke eller næsten ikke her. Kontrollen af og sporbarheden i produkterne var på et meget acceptabelt niveau. Men det er noget helt andet med Storbritannien. Sygdommen er ikke udryddet, og antallet af syge dyr er stadig på et for højt niveau til at undgå enhver risiko for smitte og til at garantere forbrugerne et sundt produkt.
Jeg har desuden - i lighed med mine kolleger - bemærket Kommissionens vilje til at skabe et europæisk agentur for levnedsmiddelsikkerhed og medicin. Jeg er klar modstander af dette initiativ. Medlemsstaterne skal selv kunne fastsætte det sikkerheds- og forsigtighedsniveau, som de ønsker for deres borgere. Vi har set, at Kommissionen fuldt ud var ansvarlig for den langsomme beslutningsproces i kogalskabskrisen. Jeg har ikke tillid til, at den kan sikre mine medborgere et tilstrækkeligt højt sikkerhedsniveau. Kommissionen og de europæiske institutioners rolle med hensyn til levnedsmiddelsikkerhed skal begrænse sig til en forhandling af forsigtighedsprincippet inden for rammerne af de internationale aftaler og til at koordinere medlemsstaternes og Den Europæiske Unions politikker. Det kan ikke nytte, at det hellige princip om det indre marked og internationaliseringen overskygger levnedsmiddelsikkerheden, som alle borgere i Den Europæiske Union er i sin gode ret til at forvente.

Fiori
Hr. formand, ærede kolleger, dioxinsagen og kogalskaben er sager, der har hver sin sammenhæng, og som har ramt landbruget og dets produktion hårdt for derefter at nå direkte frem til forbrugerne. Det er to problemer, der for borgerne ser ud til at være usædvanlige begivenheder, men i betragtning af hyppigheden af lignende tilfælde i Den Europæiske Union er det efter vores mening nødvendigt, at man går bort fra nødløsningerne og over til nogle egentlige løsninger.
Det seneste tydelige bevis herpå er netop dioxinsagen. Nu skal vi sørge for nogle stabile og varige løsninger. Løsningerne skal finde sted på tre meget præcise fronter, nemlig 1) forbrugeren, 2) en ny revolution inden for miljøvenligt landbrug og 3) en nøjagtig politisk angivelse, der netop skal komme fra EU's organer. I den forbindelse kommer der faktisk et meget positivt signal fra producenterne og fra forbrugerne. På den ene side er der landmændene, som efterhånden længe og i høj grad har været hoppet på vognen med de strenge produktionsforskrifter, og som sikrer og giver deres fulde støtte til forbrugernes holdning, hvilket historien og de aktuelle begivenheder viser. Og på den anden side er der en mulig måde at løse problemet på, som er knyttet til selve forbrugerne, der efterhånden har forstået den europæiske mærke- og specialitetspolitik, idet de styrker de lokale europæiske produkter. Disse produkter er til fulde i stand til at undgå at blive mast i den internationale konkurrence, der i stedet privilegerer de masseproducerede fødevarer. Men i denne sammenhæng kan vi naturligvis ikke bede producenterne om at ofre sig i en problematik, hvor de alt for ofte og uden skyld lider et nederlag og bliver tabere på markedet, og hvor de ikke har andet foran sig end meget lang tid til at genvinde en tillid, de møjsommeligt har opnået, og som de har skabt ved hjælp af nogle produktionsomkostninger, der også her alt for ofte undervurderes eller i det mindste ikke vurderes, som de burde.
Produktionsomkostningerne er faktisk et emne, der ikke optræder nogen steder. Der er ikke skyggen heraf hverken i forordningen om udvikling af landdistrikter eller i den om forbrugerpolitik. Sager som dioxinsagen bør lære os, at hvis det er sandt, at landmændene får større indtægter med nogle højere miljøstandarder, bør disse krav ligeledes gælde, når der er tale om mad, og så meget mere, når der er tale om fødevarefremstilling. Hvis det således påvises, at producenterne er uskyldige i sager som dioxinskandalen, er det umagen værd at overveje at gøre en egnet indsats for at prioritere kvaliteten højere.
Man har tit diskuteret - og man diskuterer ofte - kvalitetsbegrebet, og jeg tager også udgangspunkt i en præcis, men kompleks samling af kendetegn, nemlig hygiejne, sporbarhed, sikkerhed, nøjagtige produktionskarakteristika - også miljømæssige - næringsværdi osv. Men kvalitet - og ikke den masseproducerede kvalitet, jeg henviste til, da jeg talte om verdensmarkedet - skal både anerkendes i normale situationer og ikke mindst i nogle situationer, hvor der næsten konstant er en miljømæssig risiko for producenten. Agenda 2000 og forordning 1257 anerkender og understreger nogle aspekter, der har at gøre med et tegn i den retning.

Van Lancker
Hr. formand, hr. kommissær Prodi, jeg tror, at Deres erklæring i dag beviser, at Kommissionen virkelig er motiveret for at give forbrugerne maksimale garantier for sikre og sunde levnedsmidler. Jeg vil i dag nævne tre punkter, som forekommer mig at være væsentlige for, at disse garantier virkelig gives mennesker.
Først og fremmest har vi stadig behov for en god lovgivning, også på europæisk plan. De har faktisk henvist til 800 grunddirektiver, men alligevel findes der i denne lovgivning stadig kæmpehuller. Det er da ikke logisk, at normer for pcb og dioxin kun skulle findes for Belgien, og at noget sådant ikke er nødvendigt for andre lande i Europa. Det forekommer mig heller ikke særlig logisk, at vi ikke skulle drøfte, hvad vi så skal gøre ved pesticider, antibiotika og andre uønskede forurenende stoffer i levnedsmidler. Jeg tror, at jeg kun kan give de kolleger ret, som har anbefalet en positivliste med hensyn til kvægfoder, for med hensyn til kvægfoder er der utroligt meget, der går galt.
Et andet vigtigt punkt forekommer mig at være en effektiv kontrol. De vil måske sige, at kontrol egentlig er medlemsstaternes hovedansvar. Det er også rigtigt. For øvrigt beviser undersøgelsesudvalget i Belgien, at det går temmelig galt dér. Det forekommer mig overordentlig vigtigt, at der i alle medlemsstater kontrolleres på samme måde, at vi garanterer for denne kontrol, at der føres kontrol med kontrollørerne, og at agenturet i Dublin får flere autonome beføjelser til at kontrollere på eget initiativ.
Et tredje og sidste punkt, som det forekommer mig meget vigtigt at nævne under denne forhandling i dag, er, at vi virkelig har behov for en koordineret indsats fra alle involverede administrationer. Vi ved alle sammen, at det er mange. Selv med reorganisationen af Kommissionen er der stadig involveret forskellige forvaltninger. I Belgien, hr. formand Prodi, er der oprettet et agentur for levnedsmiddelsikkerhed med henblik herpå. Jeg tror, at det også er vigtigt, at der opstår et koordineringsorgan på europæisk plan, og at der også på europæisk plan er behov for ordentlige videnskabelige råd og for en sammenhængende politik. Jeg er glad for den åbne forhandling, som De bebuder om det europæiske agentur.
Hr. formand Prodi, hvis dette agentur skal være uafhængigt af noget, så forekommer det mig væsentligt, at det skal være uafhængigt af industriens lobbyer. Vi kan ikke tillade os nogen levnedsmiddelpolitik, hvor kommercielle interesser anses for at være større end forbrugernes interesser. For os er det dog væsentligt, at et sådant agentur fortsat henhører under Kommissionens politiske ansvar og under Europa-Parlamentets politiske kontrol. Lige så væsentligt forekommer det os, at alle generaldirektorater i hele Kommissionens administration begynder at samarbejde på en effektiv måde. Jeg håber, at kommissær Byrne hensigtsmæssigt og effektivt vil kunne spille en rolle som koordinator.

Pesälä
- (FI) Hr. formand, i et af de tidligere indlæg blev det påpeget, at forbrugere og borgere ikke stoler på producenterne. Vi må på alles vegne skynde os at rette op på denne grundlæggende misforståelse: Der er ikke specielt tale om producenterne, der er tale om kriser inden for levnedsmiddel- og foderindustrien, som producenten derefter uforvarende også på en måde bliver draget til ansvar for.
Jeg vil fremdrage en sag, som ikke er blevet nævnt, og det er tungmetallerne i husholdningsslam. Der er tungmetaller i husholdningsslam, bl.a. betydelige mængder af kadmium. Det er derfor i mit hjemland, og i Norden i det hele taget, ikke tilladt at sprede dette slam ud over markerne, da kadmium optages i fødekæden og derigennem ender hos mennesker. Det er da også uforståeligt, at man har kunnet anvende husholdningsslam i foderproduktion og som gødning i årevis, selvom det blev forbudt i EU allerede for ti år siden. Vores europæiske landbrugsmodel har fået et hårdt knæk, og derfor burde vi tage fat på disse spørgsmål snarest.
Formand Prodi sagde, at vi også burde tage fat på de økonomiske spørgsmål. Netop derfor burde man straks lukke de fabrikker, som anvender de forbudte stoffer. Således ville man tage fat på et ømtåleligt punkt, de økonomiske omstændigheder, og det ville hurtigt gøre indtryk. Denne form for kontrol- og bureaukratiskabende foranstaltninger bør dog være meget gennemskuelige, således at alle ved, hvad sagerne handler om. Vi kan ikke tillade, at husholdningsslam eller -affald anvendes til dyrefoder.

Staes
Hr. formand, kære kolleger, hr. formand for Kommissionen, jeg vil først og fremmest tilslutte mig hr. Florenz' og PPE's protest over, at Rådet ikke er til stede her i salen. Vi befinder os i et trekantsforhold, Rådet, Parlamentet og Kommissionen. Jeg konstaterer, at Rådet sjældent eller aldrig er til stede her. Jeg synes, at dette er skandaløst.
Jeg vil også gribe i egen barm. Jeg synes, at Parlamentet i går opførte sig som en eunuk ved at nægte også at knytte et beslutningsforslag til denne forhandling om levnedsmiddelsikkerhed og om WTO. Jeg tror, at der er behov for en bred samfundsdebat om genbrugsindustrien. Jeg støtter hr. Whiteheads bemærkninger.
Vi må faktisk se at få fuldstændig indsigt i, hvad der kommer i vores levnedsmidler. Hvad der er affald, skal også behandles som affald. Hvad der kan genbruges, skal under meget strenge betingelser anvendes i fødekæden, og det skal i hvert fald kunne opspores.
Kære kommissionsformand, jeg hilser Deres forslag velkomment. Ligesom fru Roth-Behrendt opfordrer jeg til et dioxinregister. Det er tydeligt, at vores levnedsmidler indeholder dioxiner, som også stammer fra eksterne faktorer. Situationen i Belgien beviser dette, og vi må derfor gribe ind.

Formanden
Hr. kollega, jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på, at et parlament, hvor der arbejder så mange kvindelige kolleger, i sagens natur ikke kan være nogen eunuk!

Papayannakis
Hr. Prodi, Deres gode hensigtserklæringer vil vi tage stilling til, når de bliver til forslag. Indtil da vil vi bede Dem forbedre Deres arbejdsindsats.
For det første skal De selv finde frem til de overtrædelser, der sker, og ikke bare afvente borgernes klager. Ved den sidste skandale, som vi har hørt enkelte omtale, og som drejede sig om den kræftfremkaldende belægning på konservesdåser, så vi ikke noget initiativ fra Deres side, og der blev heller ikke udvist beslutsomhed senere i sagen.
For det andet vil vi bede Dem være noget strengere og sørge for større offentlighed i forbindelse med retsforfølgelsen af de regeringer, der overtræder den mangelfulde lovgivning, vi har på området. Fortæl os, hvem De har indbragt for Domstolen, af hvilken årsag, og hvilke virksomheder der var ansvarlige for overtrædelserne.
For det tredje vil vi også bede Kommissionen være lidt mere fremsynet. Alle ved, at den næste skandale bliver salpeterforurenede grøntsager. Agter De at gøre noget i den forbindelse? Vil De fortælle borgerne noget? Skal vi forberede os på en indsats fra Deres side?
Hvad angår den organisation, De vil have, behøver De ikke søge efter andre modeller. Den bedste model er måske Europol. Og hvad sagens internationale dimension angår, må De for himlens skyld ikke gå til Verdenshandelsorganisationen. For Guds skyld! Der er også noget, der hedder Verdenssundhedsorganisationen, hr. Prodi.

Thyssen
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, Kommissionens redegørelse om levnedsmiddelsikkerhed kommer ikke for tidligt. Vores indvendinger i forbindelse med grønbogen er allerede halvandet år gamle. Selve grønbogen er mere end to et halvt år, og i mellemtiden er der egentlig ikke sket mere. BSE-krisen og nu også de seneste måneders nyheder har vist, at levnedsmiddelsikkerhed fortjener prioritet, men også at denne prioritet først kommer i forbindelse med kriser. Vi regner med, at dette nu vil ændres. Den kendsgerning, hr. kommissionsformand, at De selv har holdt talen i dag, giver os håb.
Redegørelsen er fuld at gode hensigter, men jeg har kun fået ringe indsigt i de konkrete veje, vi skal slå ind på. Derfor har jeg alligevel en række spørgsmål, som jeg gerne vil have svar på.
For det første om agenturet for levnedsmiddelsikkerhed. Et sådant agentur synes at blive en deus ex machina, men spørgsmålet er alligevel, hvad opgaven præcist vil blive. Hvordan skal opgavefordelingen være med hensyn til agenturet i Dublin? Vil dette agentur med det samme få tilstrækkeligt med personale? Hvordan er forbindelsen med nationale instanser og agenturer? Til sidst, hvilket ikke er uden betydning, hvem skal dette agentur stå til ansvar over for?
Et andet spørgsmål vedrører det indre marked. At folkesundheden skal veje tungere end økonomiens og det indre markeds interesser, må nu være tydeligt for enhver. Det betyder ikke, at det indre marked ikke er en kendsgerning. Hvordan fører Kommissionen tilsyn med, at medlemsstaterne ikke bruger folkesundheden som alibi for protektionisme? Der er utallige formodninger herom. Jeg henviser også til hr. Whiteheads indlæg.
Mit tredje punkt er inspireret af dioxinkrisen. Belgien blev af Kommissionen forpligtet til at foretage pcb-prøver, men der er ikke nogen europæisk pcb-norm. Enten er der et folkesundhedsproblem, eller også er der ikke noget problem. Hvis der er et problem, er det hele Europas problem, så skal der på europæisk plan træffes foranstaltninger, og så skal der gælde samme regler for alle. Mit spørgsmål lyder derfor: Vil Kommissionen fastsætte en europæisk pcb-norm og hvornår? Jeg har stillet en skriftlig forespørgsel derom, men desværre har jeg endnu ikke fået svar.
Så har jeg endnu et spørgsmål om fordelingen af beføjelserne. Jeg tæller ikke mindre end fire kommissærer, som har beføjelser med hensyn til levnedsmiddelsikkerhed. Mit spørgsmål lyder: Hvordan vil disse opgaver blive koordineret? Er der aftalt en samarbejdsordning? Hvem har det sidste ord inden for Kommissionen?
Så er der naturligvis den internationale dimension. Grønbogen ligger for længst bag os. Hvidbogen ligger foran os. Vi har forbudsregler med hensyn til hormonkød, egne regler med hensyn til GMO'er, men spørgsmålet er, i hvilken udstrækning vi med Europa stadig kan foretage autonome politiske valg, og hvor langt Kommissionen vil gå med hensyn til internationalt at kræve autonomi og bevare europæisk kontrol med levnedsmiddelsikkerhed og politiske mål med hensyn til levnedsmiddelpolitik. Det er spørgsmål, som jeg gerne vil have et svar på. Jeg tilslutter mig mine kollegers bemærkninger om Rådets skandaløse fravær under denne forhandling.

Bowe
Tak, hr. formand. Jeg har med interesse lyttet til debatten her i dag. Jeg har med interesse lyttet til det, hr. Prodi tidligere har sagt om, hvordan vi kan nå frem til en løsning på den krise, vi har haft med hensyn til vores levnedsmidlers sikkerhed inden for Europa. Én konklusion falder mig umiddelbart ind, som jeg ikke hører hr. Prodi nævne, og det er gennemførelsen og håndhævelsen af den eksisterende lovgivning. Glem alt om at etablere nye agenturer, glem alt om nye regler. Hvorfor søger De ikke på en meget mere seriøs måde at gennemføre og håndhæve den eksisterende lovgivning? Hvis De havde gjort dette, ville vi ikke have haft nogen dioxinkrise i Belgien. Det må hr. Prodi virkelig tænke over og måske udarbejde forslag om inden jul.
Levnedsmiddelagenturet står i centrum for de løsninger, han foreslår. Vi må ikke glemme, hr. Prodi, at når Europa-Parlamentet tidligere har set på spørgsmålet om et levnedsmiddelagentur, har vi ikke været helt sikre på, om dette var den rette vej at gå. Men som Dem er vi parate til at lytte og overveje det. Men jeg må sige til Dem, at vi er nødt til at stille Dem nogle meget vanskelige spørgsmål, før vi kan være helt sikre på, at De bevæger Dem i den rigtige retning.
Det første spørgsmål vil være, om det, De foreslår, er et levnedsmiddel- og narkotikaagentur eller et levnedsmiddelsikkerhedsagentur? Det andet spørgsmål vil være, hvor meget magt De vil delegere fra Kommissionen til dette nye agentur og måske til nogle af de eksisterende agenturer, således at de kan gøre deres arbejde bedre og bistå levnedsmiddelagenturet med at løse levnedsmiddelproblemerne i Europa? Hvordan vil De sikre disse nye agenturers ansvarlighed? Vil De f.eks. overveje afholdelse af høringer her i Europa-Parlamentet i forbindelse med valget af direktører til disse agenturer? Der er mange spørgsmål, som vi gerne vil have afklaret af Dem, hr. Prodi. Det vil vi gerne have i dag, og vi vil helt bestemt gerne se dem i Deres hvidbog.
Endelig vil jeg gerne sige, hr. formand, at parlamentsmedlemmerne allerede er i vildrede med hensyn til, hvem der i Kommissionen er ansvarlig for de væsentligste elementer af dette problem. Vi har hr. Byrne, der er ansvarlig for nogle spørgsmål, og fru Wallström, der er ansvarlig for nogle andre, navnlig GMO'er. De må løse disse problemer i Kommissionen, inden De tager skridt til at etablere et levnedsmiddelagentur.

De Clercq
Hr. formand, mine damer og herrer, det bliver stadig tydeligere, at problemet med folkesundheden og sunde levnedsmidler er et virkeligt europæisk problem, et verdensomspændende problem, og ikke blot én medlemsstats problem. Derfor skal visse medlemsstaters bestræbelser, som f.eks. Belgien, der gør sig umage for at begrænse følgerne af levnedsmiddelforurening til et minimum og garantere sikre og sunde levnedsmidler, også støttes. Jeg vil endda sige, at disse bestræbelser skal følges op på europæisk plan.
Idet jeg går ud fra den dioxinkrise, som mit land har oplevet, ser jeg følgende fire prioriteter. For det første har Belgien oprettet et føderalt levnedsmiddelagentur, som vil være operationelt ved årets udgang. Jeg tror, at dette skal udvides på europæisk plan, men med henblik herpå er det ikke nødvendigt at oprette noget nyt. Det kan indpasses i det eksisterende institut i Dublin.
For det andet, til trods for Den Europæiske Veterinærkomités beslutning om, at pcb-prøverne ikke længere er nødvendige for belgisk kød, fortsætter Belgien med disse prøver for kødeksporten. Jeg synes derfor, at tilsvarende prøver skal finde sted overalt i Den Europæiske Union.
For det tredje skal kontrollen ske på grundlag af samme kvalitetsnormer. Det må ikke være sådan, at medlemsstaterne stadig anvender forskellige standarder ved undersøgelsen af levnedsmidlernes kvalitet. Det skaber konkurrencefordrejning til ulempe for de gode elever, om jeg så må sige. Europæisk lovgivning skal sørge for et kvalitetsmærke og sørge for, at prøver og kvalitetsnormer er ens overalt i Europa.
Endelig skal der være en europæisk finansieringsordning. Det må ikke være sådan, at én medlemsstat udsættes for alle finansielle følger af en krise såsom dioxinkrisen. Der foreligger i øjeblikket en række ændringsforslag til budgettet for næste år, som kan sørge for de nødvendige finansielle muligheder. Vi håber, at de vil blive vedtaget under næste mødeperiode, og at De, hr. Prodi, og Deres Kommission giver dem det rette retsgrundlag.

Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, den konventionelle landbrugsproduktion anvender stadig flere kemiske stoffer, tilsætningsstoffer, hjælpestoffer, antibiotika, hormoner - jeg kunne blive ved - og vores fødevareforarbejdende industri ligner mere kemiske fabrikker, end den ligner steder, hvor der fremstilles fødevarer. I denne situation er det ikke længere nok med slutkontrol og fastsættelse af maksimumsværdier. Det drejer sig om at nå frem til en proceskontrol. Interessant nok er proceskontrol foreskrevet i forordningen om økologisk landbrug. På et område, som snarere producerer på en ufarlig måde, har vi altså proceskontrol, absolut med rette, og det støtter jeg også. Men på de andre områder har vi den ikke. Denne form for slutkontrol indbyder ligefrem til kriminelle fiksfakserier, hvor man udnytter mulighederne for sammenstikning, hvilket - det må vi jo formode - har ført til, at man systematisk iblander giftige stoffer på foderstofområdet. Det må ændres!
Det andet punkt, jeg vil omtale, er nødvendigheden af at genoprette nærheden mellem producent og forbruger; anonymiteten må trænges i baggrunden. Jeg siger Dem, at hvis jeg tillod mig det samme i min gårdbutik, som nogle i industrien og fødevareindustrien tillader sig, så ville kunderne ikke komme igen, eller måske ville de komme en enkelt gang mere, nemlig med en kæp for at banke lidt fornuft ind i mig! Så ville jeg være af med kunderne. Denne nærhed og forbrugernes ansvar for deres egne handlinger må genoprettes.

Keppelhoff-Wiechert
Hr. formand, hr. kommissær Prodi, forbrugerne bliver ældre og ældre, og de bliver ældre og ældre ved bedre og bedre helbred. Alligevel står fødevaresikkerheden øverst på dagsordenen. Jeg tror, at producenter og forbrugere sidder i samme båd, for selv producenter er forbrugere. Det glemmer vi nogle gange i denne diskussion. Men tabene inden for kvæg- og kødbranchen, som skyldes faldende afsætning på grund af konstante offentlige diskussioner, er uacceptable i det lange løb.
I Tyskland, der betragtes som landet med den upåklagelige genanvendelse af slagteaffald og dyrekadavere, er kødmelsdiskussionen blevet til en makaber medieforestilling. Uappetitlige billeder og overskrifter om stinkende fabrikker og ækelhedens kredsløb betyder, at dyreholdet i landbruget og kødproduktionen bliver stadig mere trængt. At man nu også i nogle lande deklarerer slam fra rensningsanlæg som biomasse og dermed kan tilsætte det til kødmelsproduktionen, driver de sidste kunder væk fra køddisken. Der opstår et helt skævt billede af fødevarelovgivningen. Jeg appellerer til Dem, til os alle: Vi må ud af dette snuskede hjørne! Det må være devisen! Skal forbrugeren virkelig også fremover overbevises om, at dyrene i landbruget degraderes til mellemstation for tvivlsomme foderstoffer? Skal forbrugeren fortsat få den opfattelse, at vi i EU braklægger landbrugsarealer, altså giver afkald på at dyrke korn, mens vi brænder dyrekadavere og fodrer med kødmel? Jeg kan slet ikke forestille mig, at man i dag, i denne innovative tid, ikke skulle kunne finde frem til nye og andre bortskaffelsesmåder.
Vores landmænd ønsker helt sikkert ikke denne politik! Skal forbrugeren fortsat glad støtte denne praksis gennem sit kødforbrug? Det vil han ganske enkelt ikke gøre, af etiske, moralske og følelsesmæssige grunde. Det vil gavne både producenten og forbrugeren at lade være med at bruge kødmel som foder. Allerede i dag giver det en meget positiv respons i markedsføringen af kød, hvis man undlader at bruge kødmel.
Endnu en ting: Jeg opfatter ikke fødevarer som noget overflødigt skidt. Allerede i dag kastes fødevarer i nogle tilfælde i grams til priser, der ligger under produktionsomkostningerne. Dette skader også det europæiske landbrug. Hr. Prodi, det går ikke at blive ved med at føre forbrugerne bag lyset som i dioxinskandalen. Vi har brug for en helt klar informationspolitik i alle medlemsstater. Sløringstaktikken må virkelig høre op! Jeg støtter Dem meget, når De siger, at vi har brug for en omfattende etikettering. Der skal stå alt det på, som interesserer forbrugeren. Men vi har også brug for en fornuftig pris, så producent og forbruger er i harmoni med hinanden på dette punkt.

Malliori
Hr. Prodi, det bekymrer os meget, at spørgsmål af vital betydning for menneskets eksistens, spørgsmål vedrørende levnedsmiddelkvalitet og -sikkerhed og beskyttelsen af de europæiske borgeres sundhed, hele tiden bliver bragt på bane og behandles via procedurer og mekanismer, som ikke altid garanterer informationernes gyldighed og troværdighed.
Det glæder mig, at De selv møder op her i dag for at informere os om dette vigtige spørgsmål, selvom jeg synes, at tidsrummet, fra den nye Europa-Kommission blev udnævnt, til De og de kompetente kommissærer fremlægger konkrete forslag, har været meget kort.
Det er sandt, at der er et påtrængende behov for at få indført en ordning med permanent videnskabelig kontrol både af sikkerheden og af kvaliteten af levnedsmidler. I de to år, vi har drøftet grønbogen om levnedsmidler, har vi ventet på, at der skulle komme en hvidbog, som - forhåbentlig - vil indeholde konkrete initiativer og en ansvarlig europæisk politik for levnedsmiddelspørgsmål.
Kan De sige mig, hvilke skridt De vil tage det næste halvår, og præcisere, hvem der er ansvarlig for levnedsmiddelsikkerhed, for jeg tror, der er nogle ansvarsområder, der har været tilslørede indtil nu. I forbindelse med den institutionelle reform vil jeg gerne vide, hvem der får ansvaret for offentliggørelsen af oplysninger i forbindelse med eventuelle kriser. I forbindelse med reformen af den fælles landbrugspolitik tænker jeg på, om De burde undersøge spørgsmål vedrørende støtten til de små producenter, så vi kan sikre en bedre kvalitet af produkterne. Desværre har vi indtil nu i mange tilfælde oplevet, at borgerne først er blevet informeret om disse ting, der berører deres dagligdag, på et senere tidspunkt, selvom indsatsen bør være af forebyggende karakter, når det drejer sig om et så følsomt emne, så fødevarerne sikrer forbrugernes fysiske og psykiske velbefindende og ikke udnyttes af økonomiske interesser.

Paulsen
Hr. formand, hr. kommissær, det er som om, vi har glemt den grundlæggende biologiske viden. I ti tusinde år har vores forfædre vidst, at lig af både dyr og mennesker skal brændes eller begraves. De skal vende tilbage til det store kredsløb og omdannes til ny materie. I dag er det som om, vi tror, at et kredsløb består i at genanvende, at fodre de dyr, som vi selv skal spise, med deres selvdøde artsfæller. Vi må genetablere vores viden om helheden og indse, at vi får det, vi tilfører vores agerjord, tilbage i brødet og især i drikkevandet, som også er et vigtigt levnedsmiddel. Det, som vi giver dyrene, finder vi senere på vores tallerkener.
Vi har brug for åbenhed og indblik i hele levnedsmiddelkæden, det er vores bedste kontrolmiddel. Selvfølgelig skal forbrugergrupper, miljøorganisationer og medier have fri adgang til både landbrug, foderfabrikker og levnedsmiddelfabrikker.
Unionen har brug for et klart og præcist regelsæt for levnedsmiddelsikkerhed. Det generer ikke markedet, hvis det er ens for alle. Regelsættet skal omfatte agerbrug, hvilke systemer vi avler dyrene efter, hvilket foder de får, hvilken medicin der gives, og naturligvis hvordan råvarerne håndteres senere. Det er ganske enkelt at udarbejde et regelsæt, men det er meget, meget vanskeligt at få det kontrolleret. Det kræver nemlig et intensivt samarbejde og netværk på det lokale og kommunale plan. Unionen må sørge for at få en eller anden form for kontrolsystem, som kan kontrollere dem, der kontrollerer.

Hudghton
Hr. formand, levnedsmiddelsikkerhedsspørgsmål har med fuld ret optaget det meste af vores og medlemsstaternes tanker i de senere år. Jeg bifalder den udtalelse og debat, vi har hørt i dag, som en anerkendelse af det fortsatte behov for handling. Det er rigtigt, at offentlige organer og politikere, det være sig i lokale myndigheder eller regeringer, bør spille en rolle i lovgivningen omkring levnedsmiddelproduktion og -forarbejdning. Europa-Kommissionen og også vi i Parlamentet bør gøre alt, hvad der står i vores magt for at sikre, at forbrugere over hele Europa kan have fuld tillid til deres levnedsmiddelindkøb.
BSE-problemet er én sag, hvor der på europæisk plan blev indført strenge krav i relation til eksport af britisk oksekød. Disse krav blev opfyldt, hvilket førte til, at eksportforbuddet, der har haft en betydelig indvirkning på landbruget og beslægtede industrigrene i det land, for nylig blev ophævet. Dette kom som et længe ventet tegn, der bringer nogen lettelse til vores hårdt trængte landmænd.
Kan det så være acceptabelt, når det ansvarlige EU-organ har fundet, at tiden var inde til at ophæve forbuddet, at enkeltlande uden at give en klar begrundelse i relation til levnedsmiddelsikkerhed opretholder forbuddet mod oksekød Denne beslutning fra den franske regering i sidste uge kommer som et særligt bittert yderligere slag for Skotlands oksekødsproducenter, hvis besætninger hovedsagelig er græsædende og aldrig har haft noget BSE-problem.

Alyssandrakis
Hr. formand for Kommissionen, der er så mange sager med forurening af levnedsmidler, at det ikke kan være et tilfældigt fænomen, og heller ikke resultatet af en simpel menneskelig fejl. Vi tror, at den egentlige årsag er, at samfundssystemet sætter profitten højere end selv menneskets sundhed. Især når det drejer sig om de store virksomheders profit og arbejdstagernes sundhed.
Problemet skærpes yderligere af markedsliberaliseringen, som resulterer i produkternes ukontrollerede bevægelse, af den uhæmmede konkurrence, der af monopolerne bruges som alibi for at finde stadig mere uortodokse måder at mindske omkostningerne og øge profitten på, og af mangelen på en egentlig kvalitetskontrol, som overlades til forbrugerne selv.
Hverken hr. Prodis redegørelse eller den debat, der har været, kommer ind på sagens kerne. Problemet er ikke, om borgerne har tillid eller ej. Det kan ikke løses hverken med mærkning af levnedsmidlerne, med hvidbøger eller med 150 direktiver i stedet for 100. Hvis monopolernes immunitet ikke ophæves på alle niveauer, vil risikoen blive endnu større.

Ayuso González
Hr. formand, hr. Prodi, jeg takker for de oplysninger, som De har givet Parlamentet i formiddag, men jeg vil gerne understrege, at disse uheld - med kogalskab og dioxin - i virkeligheden ikke er uheld. Jeg mener, at de er en følge af den politik, der er blevet ført.
Om det spørgsmål har vi en grønbog, vi får en hvidbog og 800 direktiver, men den egentlige årsag, realiteten, er, at dette er en følge af de påholdende politikker og beslutninger, som er blevet taget i Europa, og af globaliseringen. I landbrugsproduktionen er kvantitet blevet prioriteret højere end kvalitet, og det har ført til, at vi har forskubbet ligevægten. Vi er gået bort fra de europæiske traditioner, vi er ophørt med det ekstensive og halvekstensive kvægbrug, og, som Ferdinando Riccardi mindede os om for nogle dage siden, talte allerede Plutark i sin afhandling om dyr, om nogle køer, som var blevet gale, fordi de var blevet kødædende. Vi har - som det var tilfældet med Plutarks dyr - gjort vores hornkvæg og får, som er drøvtyggende planteædere, til kødædere. Og vi har ikke blot gjort dem til kødædere. Vi har bundet dem, vi har lænket dem, vi behandler dem med unødvendige antibiotika, vi kastrerer dem, vi inseminerer dem, vi holder dem under forhold, der er helt umenneskelige - så at sige - for dyr. Vi er gået over til at drive landbrug uden jord, vi er gået bort fra de europæiske traditioner. Det er den reelle årsag til de problemer, vi har.
Og noget helt andet er: Hvor er dyrevelfærden henne? Vi taler om dyrenes velfærd, men deres velfærd starter med ernæringen.
Hr. formand Prodi, har De - og den Kommission, som De er formand for - virkelig tænkt Dem at tage fat på det grundlæggende problem, eller har De tænkt Dem at blive ved med at lege brandvæsen og rykke ud med lappeløsninger, når der opstår et problem? Jeg anmoder Dem om flere undersøgelser, mere kontrol, og jeg anmoder om større ansvarsbevidsthed i de lande, som ikke opfylder bestemmelserne.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, hr. Prodi, jeg vil tale om to grundlæggende betingelser for at forbedre levnedsmiddelsikkerheden. For det første er det nødvendigt, at den europæiske inspektion kan foretage kontrol, når den finder det nødvendigt. Den nuværende situation, hvor en medlemsstat i forbindelse med svig kan lukke af for europæisk inspektion, er ikke holdbar. Det er nødvendigt at ændre den lovgivning.
For det andet skal vi ubønhørligt bekæmpe svig, og derfor er det nødvendigt, at visse sektorer, som uretmæssigt har betalt for denne dioxinkrise, bliver kompenseret med markedsforanstaltninger. Og derfor må vi på ingen måde med direkte eller indirekte midler belønne svig. Der er tale om et levnedsmiddelbedrageri, og derfor skal Kommissionen på en eller anden måde undgå, at resultatet bliver, at Europa-Kommissionen for første gang belønner svig.
Til sidst vil jeg sige, at der under dioxinkrisen er opstået en sand illoyalitet mellem staterne. Og vi må holde fast i den nødvendige loyalitet på fællesskabsplan i informationspolitikken. Måske skyldtes illoyaliteten med hensyn til informationer, at vi var inde i en periode med valgkamp, men jeg må konstatere, at der har været en kugleregn af beskyldninger medlemsstaterne imellem. Det er meget alvorligt, og der må træffes foranstaltninger, som kan sikre loyaliteten mellem de forskellige medlemsstater.

Lynne
Hr. formand, jeg forsøgte i går at få en udtalelse fra Kommissionen om franskmændenes afvisning af at ophæve oksekødsforbuddet, men desværre blev forslaget om ændring af dagsordenen forkastet.
Vi har et uopsætteligt behov for at vide, hvilke skridt Kommissionen vil tage over for franskmændene. De britiske landmænd befinder sig i øjeblikket i en krise. Eksport til en værdi af GBP 1,5 milliarder er gået tabt i Det Forenede Kongerige som følge af dette. Kommissionens videnskabelige eksperter siger, at de er tilfredse, så hvorfor lader franskmændene hånt om reglerne? De har ikke nogen nye videnskabelige beviser.
BSE-krisen fandt sted, fordi den foregående regering reagerede for sent på problemet. De lukkede øjnene for den. Køerne skulle aldrig have været fodret med rester fra andre køer, men det var ikke kun et problem i Det Forenede Kongerige. I Storbritannien er man nu på vagt over for dette. Siden 1996 er der ikke observeret et eneste BSE-tilfælde i den pågældende aldersgruppe - nemlig 6-30 måneder. En række andre lande kan ikke sige det samme. De er ikke tvunget til at følge de samme regler.
Det er på tide, at vi får ensartede spilleregler. Hygiejnestandarderne i Det Forenede Kongerige står ikke tilbage for nogen, og forbuddet bør ophæves over hele EU, herunder Frankrig.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, kommissionsformand Prodis tilstedeværelse viser, at det faktisk forholder sig sådan, at de europæiske borgere kan regne med sikre og sunde levnedsmidler. Det er levnedsmidler, som produceres her, men også levnedsmidler, som importeres i Den Europæiske Union. For disse er samme sikkerhedskrav nødvendige. Det er derfor et vigtigt element i WTO-runden.
Hvad man synes at glemme er, at levnedsmiddelindustrien også er af overordentlig stor betydning for den europæiske økonomi. Gennemsnitligt en femtedel af den disponible indkomst bruges til mad og drikke. Det betyder, at skandaler som BSE og dioxin ikke blot skader forbrugerne og landmændene, som ofte ikke kan gøre for det, men bestemt også alle de arbejdstagere, som er beskæftiget i industrien. Det har en lang række ubehagelige konsekvenser.
Jeg synes derfor også, at de, som løber risici med levnedsmidler, skal straffes hårdt. Når jeg så lige endnu en gang slår op i levnedsmiddelbogen eller grønbogen, så ser jeg, at der allerede i 1997 blev anmodet om, at de nationale lovgivninger og de europæiske sanktioner blev gjort ensartede. Jeg har en fornemmelse af, at der stadig intet er sket på dette område, og at vi simpelthen behandler det alt for mildt. Når man i USA offentliggør navnet på en virksomhed og dens leder for en overtrædelse af miljøloven, så kunne vi måske også gøre den slags ting i Nederlandene.
Jeg sagde for lidt siden, at grønbogen er offentliggjort. Kommissionen vil imidlertid nu komme med en hvidbog. Jeg har en fornemmelse af, at det vil forårsage nogen forsinkelse. Der er snarere behov for et virkeligt svar på de spørgsmål, som også dengang blev stillet i grønbogen. Den samlede forvaltning af fødekæden accepteres af alle her, men hvordan foregår det nu egentlig i medlemsstaterne? Hvilken kontrol og hvilke sanktionsmuligheder har Europa nu egentlig dér? Problemer opstår i forbindelse med fodermel. Hvad sker der på dette område? Hvorfor må foder ikke kun bestå af vegetabilske bestanddele? Så er det jo sikkert.
Et tredje punkt er kontrollen. Videnskabelig rådgivning er der nu truffet udmærkede bestemmelser om. Levnedsmiddelsikkerhed skal vi kontrollere på europæisk plan. Udmærket. Jeg går bestemt ikke ind for en amerikansk model. Det er myndighederne, der som koordinerende organ skal være ansvarlige for levnedsmiddelsikkerheden. Men hvad gør Kommissionen, når f.eks. kontrollen med levnedsmiddelsikkerheden i Nederlandene kommer på afstand på grund af et nyt agentur? Meldes dette i Bruxelles? Har De en mening herom? Alle den slags ting bør der træffes bedre bestemmelser om.

Goebbels
Hr. formand, vores fælles målsætning er levnedsmiddelsikkerheden og forbrugernes sundhed. Jeg er enig i alt det, mine kolleger i Den Socialdemokratiske Gruppe siger. Jeg vil dog gerne gøre Europa-Parlamentet og Kommissionen opmærksomme på et aspekt, der ofte overses i denne problematik, nemlig de europæiske - og navnlig nationale - ansvarliges opgivende holdning med hensyn til sundhed og forbrugersikkerhed.
Generelt er myndighederne meget langsomme til at reagere, de foretager ikke altid den nødvendige forebyggende kontrol. Men når en skandale først bryder ud, overreagerer de offentlige myndigheder, de åbner alle paraplyer med det formål at beskytte dem selv. Det er doktor Garetta-syndromet, navnet på den ansvarlige funktionær i forbindelse med sagen om det inficerede blod i Frankrig. Siden har de ansvarlige i den offentlige sundhedssektor ikke taget nogen chancer. Dette kaldes forsigtighedsprincippet, et princip, der er værdifuldt i sig selv, men som muliggør mange afvigelser, hvis det anvendes af ministre eller funktionærer, hvis eneste mål er at dække sig ind over for ethvert ansvar.
Så man indfører forbud for fuld kraft uden at bekymre sig om landmændene og de handlende, der ikke kan bebrejdes noget. Jeg har ikke tilstrækkelig tid til at uddybe dette emne, men jeg vil gerne gøre Kommissionen opmærksom på nødvendigheden af ikke kun forebyggende aktioner, men ligeledes behovet for at gøre alle de officielle kontrollanter og alle eksperterne ansvarlige, således at forsigtighedsprincippet ikke bliver et uansvarlighedsprincip for dem, der har til opgave at kontrollere levnedsmiddelsikkerheden og forbrugernes sundhed.

Klaß
Hr. formand, hr. kommissær Prodi, mine damer og herrer, kriserne i forbindelse med fødevarerne og senest dioxinkrisen har udløst en bølge af usikkerhed, ja sågar angst, i hele Europa. Hvor sikre er vores fødevarer? Hvem kan give os en garanti? Hvem overvåger det? Det indre marked har ophævet grænser og grænsekontroller, og det er vi stolte over og glade for. Fri handel - et borgernes Europa. Nu må Europa så også garantere for fødevaresikkerheden. Det siger folk til os derhjemme, og vi bestræber os på det netop i forbindelse med forbrugerbeskyttelsen. Jeg minder om produktansvarsdirektivet for få måneder siden, som bragte sindene i kog netop her i Parlamentet. Krisen om dioxin i æg og kød viser, at det ikke er nok alene med forordninger og direktiver. Hjemme hos os siger folkeviddet allerede, at tillid er godt, men kontrol er bedre. Europa må leve op til sit ansvar på dette punkt, og vi har sikkert allerførst brug for en klar definition: Det er sundt, det er usundt; det er skadeligt, og det er uskadeligt. Vi har brug for fælles, klare normer i hele Europa, hr. kommissionsformand. For os i Tyskland er slam fra rensningsanlæg affald, og det hører ikke på nogen måde hjemme i foderstofferne!
Foderstoffer står først i fødekæden, og de skal være lige så sikre som selve fødevarerne. Sundt foder giver sunde dyr, og sunde dyr giver så logisk nok også sundt kød. Det er landmændenes kapital. Landmændene må kunne stole på foderstofproducenterne. Landmændene kan ikke selv kontrollere, hvad der er i. Især kan de ikke vide, om foderet indeholder stoffer, som ikke må være der, for de er jo netop ikke deklareret. Her har foderstofproducenterne et produktansvar, og de skal også hæfte for den skade, der er opstået for landmændene. Det, der er sket her, er ikke tilladt i nogen foderstofforordning, og det er bedrageri mod forbrugeren!
Hr. kommissionsformand Prodi, vi nedsætter kornproduktionen i Europa for at undgå overkapacitet. Man blander usunde stoffer i dyrefoderet for at strække det på en billig måde. Det kan man ikke forklare noget menneske. Ondets rod er sikkert de billige priser. Når landmanden f.eks. kun kan få EUR 1,25 for et kilo svinekød, så må enhver undre sig over, hvordan produktionsomkostningerne kan dækkes. Så skal foderstofferne være billige. Her sluttes cirklen til forbrugeren igen med spørgsmålet, om vi er parate til at betale mere for fødevarerne? Fødevarer skal også have værdi. Vi må også være villige til at betale mere for dem.
Oplysning og information kan medvirke til at forbedre og højne borgernes forhold til fødevarerne. Men det første skridt er ansvaret for sikkerheden, og først når det er i orden, kan tilliden vokse.

Roth-Behrendt
Hr. formand, jeg har bedt min gruppe om ved afslutningen af denne debat at give mig mulighed for endnu en gang at belyse nogle punkter i denne debat. Lad mig endnu en gang understrege, hr. Prodi, at det, som De omtalte - hvilket til dels også er fremgået af mange andre indlæg - er noget, som De skal være så venlig at tage med Dem hjem.
Der er tre punkter, der er nødvendige for os. Vi har brug for en god og rigtig lovgivning, og det skal gå hurtigt. Det kræver af Dem, hr. Prodi, at De får fejet for egen dør. Det går ikke, at kompetencerne er spredt på forskellige generaldirektorater, og at der derfor ikke kan komme nogen sund, fornuftig lovgivning i stand. Det går ikke, at Generaldirektorat III har ansvaret for forarbejdede fødevarer, for lægemidler og for genteknisk modificerede organismer, at Generaldirektorat XXIV egentlig også er lidt ansvarlig for det, og så for resten også for foderstoffer og også lidt Generaldirektorat VI og Generaldirektorat XI. Det går ikke, og jeg beder Dem, hr. Prodi, om at få det ordnet på en fornuftig måde. Lovgivningskompetencen hører hjemme i det generaldirektorat, hvor den skal være, nemlig det, der har ansvaret for forbrugerbeskyttelse og sundhedspolitik.
Så har vi under debatten i dag konstateret, at vi har brug for god videnskabelig rådgivning. Mange af kollegerne har omtalt det og sagt, at vi har brug for en uafhængig rådgivning, som har stor kompetence. Jeg vil gerne gentage, at denne rådgivning ikke må påvirkes af medlemsstaterne eller industrielle interesser, hr. Prodi, og den må ikke have nogen form for reguleringskompetence. Reguleringskompetencen ligger kun her hos Europa-Parlamentet og i nogle få undtagelsestilfælde i forbindelse med komitologiproceduren hos Kommissionen. Ikke andre steder! Det må vi være enige om.
Så kommer vi til kontrollen, hr. Prodi. Når vi har alt det, når vi har en sund, god, fornuftig og sammenfattende lovgivning samt en god videnskabelig rådgivning, har vi brug for kontrol. Jeg opfordrer Dem til at gøre det klart for medlemsstaterne, at kontrol ikke er gratis. I de forløbne år har medlemsstaterne ikke opfyldt deres pligt til at kontrollere udførelsen af lovgivningen og produktionen. De har aldrig rigtig fortalt os, hvor mange kontrollører der i medlemsstaterne kontrollerer hvad, hvornår og hvor. Det er imidlertid deres pligt at gøre dette, og De, hr. Prodi, må overbringe medlemslandene denne ubehagelige meddelelse. Når medlemsstaterne så gør det, som de burde have gjort for længst, nemlig at kontrollere, at levnedsmidler er midler til at leve af, som ikke forgifter os, men derimod lader os leve, så har vi endnu en kontrolmyndighed hos Kommissionen. Vi har en kontrolinstans, Levnedsmiddel- og Veterinærkontoret, som sorterer under hr. Byrnes embede og er placeret i Dublin. Vi har netop i Budgetudvalget vedtaget, at denne instans skal have flere stillinger, så den kan gennemføre sine kontrolopgaver. Hr. Prodi, jeg beder Dem slå et slag for, at denne instans i Dublin også kan dukke uanmeldt op i medlemsstaterne, at den får efterforskningsmæssige beføjelser, og at den kan gennemføre sine kontrolopgaver, nemlig kontrol af kontrollen i medlemsstaterne.
Når vi har nået disse tre punkter, altså når vi har fået lavet en fornuftig lovgivning, når vi har videnskabelig rådgivning på højt niveau og gennemfører en ordentlig kontrol, så er vi faktisk på den sikre side. Så har vi et system, hvis lige ikke findes andre steder i verden. Så kan vi også tage til WTO-forhandlingerne i Seattle og sige, at her ligger alt på bordet, vi kører ikke protektionisme, vi lader vores borgere leve sundt, og det ønsker vi også for jer i USA og i udviklingslandene. Samtidig vil vi samarbejde. Det er trods alt vores opgave at feje for egen dør, hvad vi også allerede har gjort udmærket. Det er måske ikke perfekt i alle hjørner endnu, men det kommer. Det må vi så også gøre klart uden for Den Europæiske Union under de forhandlinger, som begynder med Millennium-runden. Så tror jeg, vi kan sige til vores borgere, at man ikke kan få garanti for noget her i livet. Men den bedst mulige sikkerhed, velbefindende og sundhed, som man kan opnå i dag efter menneskeligt skøn og videnskabelig rådgivning, den giver vi jer. Hvis De gør det til Deres motto, hr. Prodi, så får De succes som kommissionsformand.

Nisticò
Fru formand, først vil jeg gerne takke formand Prodi for den videnskabelige stringens, men også for den store gennemsigtighed, der kendetegnede hans tale. Jeg er naturligvis enig i de indledende punkter i Kommissionens beslutning nr. 640 af 23. september 1999, hvor det blev fremhævet, at WHO betragter dioxin som et af de mest kræftfremkaldende stoffer, der eksisterer, og WHO har derfor anbefalet, at man holder fast ved en acceptabel dagsdosis svarende til 1-4 pikogram pr. kilo kropsvægt. Men jeg kan ikke lade være med - både som videnskabsmand og som politiker - at stille mig uforstående og bekymret over for de konklusioner, som man netop nåede frem til i denne beslutning, nemlig at fastsætte en maksimal acceptabel grænseværdi for pcb til 200 nanogram pr. gram fedt, både i fjerkræ, kød og afledte svineprodukter.
Jeg spørger mig selv, hr. formand, hvem der kan garantere os for, at de eksisterende dioxinniveauer - selvom vi har denne henvisning til pcb - ikke er farlige for mennesker? Når alt kommer til alt, er farligheden ikke kun afhængig af niveauet, men også af disse forbindelsers farmakokinetiske karakteristika. Forbindelserne har en halveringstid på ca. 5,8 år eller endda 7 år, hvilket betyder, at de består i flere årtier efter immissionen. Efter en vedvarende indtagelse sker der således en ophobning, som kan være farlig. Jeg mener derfor, at direktiverne fra den Kommission, som De er formand for, burde dreje sig om en permanent kontrol med dioxinniveauerne - men også niveauerne for andre forurenende stoffer - i alle de fødevarer, vi indtager, og også i den luft, vi indånder, og i det vand, vi drikker. I betragtning af alt dette mener jeg således, at der i borgernes og forbrugernes væsentlige interesse bør være nogle klare direktiver, så niveauerne for personers udsættelse for dioxin og pcb - der tilhører samme klasse af dioxiner - bliver så lave som muligt.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at jeg er enig i det, hr. Florenz sagde om det europæiske agentur. Der er tale om noget, som er yderst fornuftigt, men agenturet vil ikke være så meget bevendt, hr. formand, hvis det ikke er tilrettelagt ude i lokalområderne, det vil sige så tæt på borgerne som muligt og ved hjælp af det, jeg selv har foreslået den finske sundhedsminister. Det er nemlig nødvendigt, at man råder over nogle yderst kvalificerede laboratorier i alle Europas regioner, at de er tæt på borgerne, og at de giver os en videnskabelig garanti med hensyn til det, vi dagligt indtager eller indånder. Og alt dette kan lade sig gøre. Som jeg allerede tydeligt har forklaret, kan dette nemlig lade sig gøre ved hjælp af nogle kvalificerede laboratorier, der allerede findes i forbindelse med universiteterne.

Schierhuber
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, mad og drikke er højt prioriteret i europæernes livsstil. Trenden og forbrugernes ønsker går helt tydeligt mod efterspørgsel efter fødevarer af høj kvalitet. Landmændene skal levere friske og naturlige fødevarer. De europæiske fødevarer skal opfylde de krav, som forbrugerne stiller i stadig større omfang og med rette. Forbrugerne vil have fødevarer, som er sunde og sikre, og som er produceret og forarbejdet miljømæssigt og dyreværnsmæssigt forsvarligt. I sidste ende er vores sundhed vigtig for os alle, mine damer og herrer. Her vil jeg gerne pege på, at Østrig i de seneste år, årtier, har valgt en anden vej for landbrugspolitiken. Jeg tør sige, at den har haft succes. Over 10% af landmændene i Østrig dyrker økologisk, det vil sige i alt over 20.000 landbrug.
Set i lyset af den voksende konkurrence og den fortsatte koncentration ligger fremtiden for fødevareindustrien i fremme og udvikling af kvalitetsprodukter og kvalitetstjenesteydelser. Det er en af årsagerne til, at vi hverken kan eller må tillade os skandaler som BSE og dioxin, uanset om de er udløst af sjusk, pengebegær eller noget helt tredje. Det skader vores alle sammens image, landmænds og producenters, og det har konsekvenser. Det gør ikke kun de europæiske forbrugere usikre, det skader også vores eksport. Europas styrke og det europæiske landbrugs styrke ligger i dets gode ry. Jeg kræver derfor udtrykkeligt, at man går mere ind på mærkevarer og kvalitetsmærker. Vi kan faktisk kun vinde med vores garanterede produktionsmetoder.
Jeg plæderer også for, at Europa ikke afskærmer eller ligefrem lukker markederne, men derimod fører en målrettet landbrugs- og fødevarepolitik, som går ind på Europas forhold og behov. Den europæiske landbrugsmodel, som blev vedtaget på topmødet i Berlin, skal have høj prioritet i WTO-forhandlingerne. Jeg kræver også, at der endelig indføres en pligt til at mærke alle foderstoffer. Vi landmænd kan kun producere kvalitetsmæssigt virkelig gode produkter, hvis vi kan være sikre på, at det dyrefoder, som vi må købe, er i orden. Mærkning er en måde at opnå dette på. Det betyder imidlertid også for forbrugeren, at kvalitet har sin pris, og at man ikke som hidtil bruger fødevarer som kød osv. som lokkemiddel i supermarkederne.

Cushnahan
Fru formand, kommissionsformand Prodi, kommissær Byrne, BSE- og dioxinkrisen har sammen med den igangværende strid om genetisk modificerede levnedsmidler bidraget til alvorligt at underminere forbrugernes tillid til levnedsmiddelsikkerheden. Desuden har en ubehændig håndtering af disse spørgsmål i de respektive regeringer og EU selv alvorligt undermineret offentlighedens tillid til politikernes evne til at håndtere kriser i fødekæden.
Derfor bifalder jeg kommissær Byrnes tilsagn om at gøre levnedsmiddelsikkerhed til sin første prioritet og ligeledes kommissionsformand Roman Prodis udtalelse her i Parlamentet den 23. juli, da han sagde, at en af hans Kommissions første opgaver ville være at genoprette forbrugernes tillid til levnedsmidlernes sikkerhed. Derfor denne debat. Kommissær Byrne bør, må jeg tilføje, roses for sin prompte reaktion ved at gå med til at udarbejde en hvidbog om EU's levnedsmiddellovgivning senere i år og også til en opstramning af EU's tidlige varslingssystem i tilfælde af levnedsmiddelkrisesituationer.
Jeg vil imidlertid indtrængende opfordre kommissæren til at tage det ekstra skridt. Hvis han og hans kolleger er fast besluttede på at genvinde forbrugernes og levnedsmiddelindustriens tillid til EU's levnedsmiddelsikkerhedsstrukturer, må han etablere et europæisk levnedsmiddelagentur på linje med den amerikanske Food and Drug Administration. Et sådant organ kunne få ansvaret for Kommissionens nuværende inspektions- og håndhævelsesfunktioner i relation til hygiejne-, veterinær- og plantesundhedslovgivningen. Det kunne også få ansvaret for det tidlige varslingssystem. Det kunne ligeledes blive givet en rolle i godkendelsesprocessen for GMO'er og genetisk modificerede levnedsmidler samtidig med, at det bevarer en tilsynsrolle for genetisk modificerede levnedsmidler over hele EU. Sundhedsfremmekampagner om ernæring og kost og evnen til at indlede forskning i fødevareallergi og fødevareoverførte sygdomme kunne også komme inden for dets ansvarsområde.
Jeg vil hævde, at listen over eventuelle funktioner på ingen måde er udtømmende, og dets ansvarlighed kunne sikres, hvis det blev krævet, at der blev udarbejdet en årsberetning, og hvis dets embedsmænd regelmæssigt kom til møderne i Parlamentets Udvalg om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik.
Jeg vil indtrængende opfordre Dem, kommissær Byrne, til alvorligt at overveje at etablere et uafhængigt levnedsmiddelagentur i denne form. Et sådant initiativ ville efter min mening genskabe ikke blot forbrugernes tillid til levnedsmidler men også offentlighedens tillid til EU selv.

Böge
Fru formand, i nogle af indlæggene kunne man få det indtryk, at alle fødevarer er dårlige og noget skidt, at der udgår en fare fra alle fødevarer. Det er naturligvis lige så forkert, som hvis man ville påstå, at alt var i orden. Dette være sagt først. Der skulle virkelig en dioxinkrise til, før nogle hængepartier fra Kommissionens og medlemsstaternes side fra BSE-krisen langt om længe blev bragt i orden. Jeg kan nævne positivlisten, spørgsmålet om åben deklaration. Men spørgsmålet om, hvordan vi fremover vil forholde os til kødmelet med hensyn til et funktionsdygtigt recyclingsystem, hører også med.
I denne forbindelse er det naturligvis mærkværdigt, at man fra medlemsstaternes side, men også fra Kommissionens side, i forbindelse med mærkningen overvejer at udskyde identificering af kvæg og mærkning af kød til den anden side af 1. januar 2000. Det kan De ikke forklare nogen ude på den anden side. Der må herske klarhed om, hvordan det skal fortsætte. Hr. Prodi, et agentur er naturligvis ikke noget politikerønske, og det går ikke, at vi oplever en inflation af agenturer, for så har vi på et eller andet tidspunkt ikke brug for Kommissionen mere!

De kan da ikke bare oprette agenturer på de områder, hvor det kan blive vanskeligt for Dem, så De kommer lidt væk fra ansvaret, og samtidig på de punkter, hvor man kan udøve magt, som inden for kartelretten, sige: Det ordner vi som Kommission! Det stemmer ikke overens. Derfor er der nu som før behov for samtaler på dette punkt. Jeg tror, at vi har brug for et tidligt varslingssystem, og at Kommissionen skal have ret til at gribe hurtigere ind over for medlemsstaterne end hidtil. Hertil hører også et rammedirektiv for fødevarer, som gør sig fortjent til dette navn, og som skal være læseligt, praktiserbart og kontrollerbart i den forebyggende forbrugerbeskyttelses ånd.
(Bifald)

Trakatellis
Fru formand, de gentagne kriser inden for levnedsmiddelsikkerhed, som vi har haft i den seneste tid, har på en meget overbevisende måde vist os, at beskyttelsen af folkesundheden bør prioriteres over alle andre politikker. Men hvis denne prioritering skal gennemføres, kræver det en række aktiviteter og en indsats, der dækker hele det område, der vedrører de europæiske borgeres levnedsmiddelsikkerhed, og ikke kun dele heraf.
I store træk bør følgende ske: For det første må man på lovområdet tage fællesskabslovgivningen inden for følgende områder op til revision: Levnedsmidler, foderstoffer, råvarer, tilsætningsstoffer, konserveringsmidler, forurenende stoffer som biocider og mærkning af disse. Det er det første, vi bør beskæftige os med i den umiddelbare fremtid, så vi får dækket de huller i lovgivningen, der findes i det indre marked i dag.
For det andet det administrative og kontrolmæssige område, hvor der skal udarbejdes foranstaltninger, så Kommissionens tjenestegrene kommer til at fungere effektivt, uden at noget holdes skjult, og så vi ved, hvem der er ansvarlig for hvad. Også lovrammen skal anvendes effektivt, og vi kommer ikke uden om, at dette betyder samarbejde på såvel fællesskabsplan som nationalt plan samt en samordnet indsats i det hele taget.
Og endelig, for det tredje, må vi på det videnskabelige område også have forskning og supplere den viden og de metoder, vi har på videnskabeligt niveau, så vi kan fremstille ufarlige levnedsmidler og foderstoffer, metoder til at spore forurening og grænser for de forskellige stoffer, der forurener levnedsmidlerne, ligesom vi bør sørge for, at de levnedsmidler, der stammer fra forskellige rester fra dyr eller planter eller fra genbrug, f.eks. af olie, er velegnede.
Dette er altså en tresidet indsats, hr. Prodi, med lovgivning, kontrol med konstant overvågning og videnskab med en løbende produktion af viden og metoder, så vi får mulighed for altid at være på forkant med problemerne i stedet for at komme halsende, når de er opstået og har ødelagt de europæiske borgeres tillid og allerede anrettet større skade på folkesundheden.
Hr. Prodi, jeg håber, De vil levere en snarlig og hurtig indsats, for dette spørgsmål, som drejer sig om sikre levnedsmidler, er en forudsætning for, at vi kan sikre den europæiske borgers sundhed.

Gallagher
Fru formand, i juli i år udtrykte Parlamentet sin alvorlige bekymring over den belgiske dioxinforurening og opfordrede indgående Kommissionen til omgående at gøre noget ved hele levnedsmiddelsikkerhedsproblematikken. Det er både velkomment og beroligende, at den nye kommissær, hr. Byrne, lige fra starten har udvist et klart engagement, når det gælder om at genskabe forbrugernes tillid til levnedsmiddelindustrien. En revision af EU's dyrefoderlovgivning lige efter den nylige række af forskrækkelser er i høj grad velkommen, da den griber fat i grundårsagen til de problemer, der er opstået.
Jeg er glad for, at revisionen vil gøre noget ved vigtige områder i forbindelse med den bekymring, som Parlamentet gav udtryk for i dets beslutning i juli, såsom tilstrækkelig kontrol i dyrefoderproduktionskæden, et register over alle dyrefoderproducenter, dyrefoderbestanddelenes sporbarhed og fastsættelse af grænseværdier for dioxin.
Jeg kommer fra en region, der er meget afhængig af fiskeindustrien, og vil derfor nævne kommissær Byrnes forslag om dioxinniveauer. Det er vigtigt, at den videnskabelige kontrol ser på dioxin/pcb-niveauet i foderblandinger som slutprodukt frem for på dioxinniveauet i bare én bestanddel såsom fiskeolie. I denne henseende er en ordentlig konsultation af fiske- og akvakulturindustrien ikke blot ønskelig, men også absolut nødvendig for at undgå eventuelle skadelige konsekvenser for fiskeindustrien, der måtte opstå som følge af niveauer, der ikke er videnskabeligt begrundet.
Den skade, som dioxinforskrækkelsen har forårsaget, er umålelig både på grund af ødelæggelsen af forbrugernes tillid og de økonomiske konsekvenser af det plettede image, som betydelige industrisektorer og "eksportdynamoer" har lidt. Producenter, handlende og hele landbrugsfødevareindustrien har mærket virkningerne. Kommissionens målbevidste bestræbelser på at genskabe forbrugernes tillid ved at indføre effektive kontrolmekanismer er helt klart velkomne. Forbrugerbeskyttelse bør prioriteres meget højt blandt alle foranstaltningerne omkring levnedsmiddelsikkerhed.
Fru formand, jeg vil gerne undskylde over for Parlamentet, at jeg ikke var til stede, da det var min tur til at tale, og takke Dem for at give mig en mulighed for at få ordet. Må jeg have lov til at sige til formanden og til Parlamentets Bureau, at det ville være nyttigt, hvis der var skærme ophængt i alle mødelokalerne for at sikre, at vi er helt på det rene med, hvad der foregår i salen.

Prodi
Fru formand, jeg skal gøre det meget kort, for kommissær Byrne vil bagefter svare på de detaljerede spørgsmål. Jeg tror, at Kommissionen også på dette område skal vise, at den er i stand til at arbejde som et team.
De sagde, at hvidbogen skal have nogle meget ambitiøse mål, og at den skal have en nøjagtig tidsplan. Kommissionen vil bestræbe sig på dette. Vi skal desuden klarlægge spørgsmålet om forsigtighedsprincippet, for det er et grundprincip, som det hele er bygget op omkring. Uden at tage dette aspekt op er det utænkeligt, at vi kan få nogle standarder, der kan overbevise alle forbrugerne og skabe klarhed i systemet. Vi skal i debatten - og dette er vigtigt - tage højde for alle landbrugets problemer, og vi skal belønne kvalitetslandbruget samt behandle det spørgsmål omhyggeligt, som fru Roth-Behrendt rejste, nemlig forholdet mellem den tekniske kontrol og den demokratiske kontrol. Det er derfor, at vi har indledt debatten i dag. Det er et meget vigtigt spørgsmål, for vi skal have et agentur - lad os kalde det sådan - der tager hensyn til disse to grundlæggende principper. Endelig skal dette agentur eller denne struktur - og det siger jeg særligt henvendt til hr. Nisticò - absolut have kontakt til borgerne. Det er således nødvendigt, at kontrolstrukturerne er ensartede, men at de også er decentraliserede på lokalt plan. Vi må nemlig ikke oprette nogen centraliseret bureaukratisk struktur.
Det sidste spørgsmål, der forekommer mig at være yderst vigtigt for vores kommende arbejde, er det spørgsmål, som både fru Roth-Behrendt og fru Thyssen var inde på, nemlig at det er forskellige kommissærer og forskellige generaldirektorater, der har med Parlamentet at gøre. Jeg vil svare Dem, at det er - heldigvis eller desværre - vores måde at arbejde på. Dette er et meget komplekst spørgsmål, der ikke kun inddrager kommissæren for sundhed, men også kommissærerne for landbrug, forskning og handel. Vi må ikke overveje at forenkle de komplekse spørgsmål. Vi skal nemlig tilbyde en koordinator, idet vi dog holder os for øje, at det er hele Kommissionen - og de forskellige generaldirektorater - der spiller en rolle. Vores problem er at koordinere hele denne proces, og vi må ikke tro, at den kan begrænse sig til en afgrænsning af de forskellige kommissærers rolle.
Vi behandlede dette emne indgående på udvalgsformændenes møde, og vi forsøger at forbedre det, for jeg tror ikke, at man kan løse problemerne ved at lade som om, at kompetencerne er forenklede eller samlede. Vi skal tage højde for kompleksiteten og påtage os ansvaret for koordineringen, men vi skal samtidig gøre det klart, at også andre kommissærer har et ansvar, når det gælder denne meget vanskelige opgave.
Jeg vil nu bede kommissær Byrne om at svare detaljeret på spørgsmålene i denne debat, som jeg synes er yderst konstruktiv.

Byrne
Fru formand, mine damer og herrer, lad mig med det samme udtrykke, hvor glad jeg er for at have lejlighed til at tale til Dem her til formiddag om dette vigtige emne. Dette er en meget betimelig debat, der finder sted på et tidligt tidspunkt af Kommissionens embedsperiode. Jeg er naturligvis særlig glad for at have min ven og kollega, formanden, her sammen med mig til at drøfte disse spørgsmål med Dem.
Vi taler en masse om forbrugertillid, men jeg vil gerne atter en gang sige, at forbrugertillid ikke er et mål i sig selv. Det egentlige mål er at opnå levnedsmiddelsikkerhed som en af søjlerne i sundhedspolitikken. Jeg har gjort mig nogle tanker om, hvordan dette kan nås, og derfor har jeg fremsat forslaget om, at vi bør offentliggøre en hvidbog om fødevaresikkerhed. Det glæder mig, at dette er blevet bifaldet af Dem her til formiddag. Hvidbogen vil indeholde en gennemgang af en række vigtige spørgsmål, som De har rejst, såsom kontrol af fødekæden, øget kontrol, mærkning af levnedsmidler og forbedring af varslingssystemet for at sikre, at der er fuld gennemsigtighed i det tidlige alarmsystem og det tidlige varslingssystem.
Flere medlemmer har nævnt, at der ikke eksisterer den grad af ansvarlighed eller åbenhed eller gennemsigtighed i det tidlige alarmsystem, som vi alle godt kunne ønske os, og det har jeg tænkt mig at komme ind på i hvidbogen.
Vi har haft en ret omfattende diskussion af spørgsmålet om et levnedsmiddelagentur. Modellen for et sådant agentur er endnu ikke fuldt ud fastsat, og dets form er endnu ikke endeligt besluttet, men vi har allerede gjort os mange tanker om det. Jeg mener, at vi kan få os et agentur, der er uafhængigt, som leverer uafhængig videnskabelig rådgivning, og som alligevel på samme tid kan opnå den grad af ansvarlighed, som alle De her som parlamentarikere kræver og fortjener. Jeg mener ikke, at disse to koncepter udelukker hinanden. De kan begge nås, hvis vi udtænker agenturets form omhyggeligt og på den rigtige måde. Og jeg glæder mig naturligvis til at drøfte dette med medlemmerne af Europa-Parlamentet, når tiden er inde, og jeg glæder mig til det møde, jeg skal have med Miljøudvalget senere på måneden, hvor vi skal drøfte dette spørgsmål nærmere.
Det er absolut nødvendigt med større gennemsigtighed for forbrugerne. Jeg vil også komme ind på spørgsmålet om sporbarhed. Mange medlemmer har nævnt dette spørgsmål, og det er naturligvis yderst vigtigt.
Der er en række andre spørgsmål, som vi også gerne vil komme ind på. Jeg er bevidst om det tidsrum, jeg har til rådighed, og jeg vil gerne understrege, at jeg vil drøfte alle disse spørgsmål nærmere med Dem i Miljøudvalget senere på måneden.
For det første er der det stridspunkt, der for nylig er opstået i forbindelse med forbuddet mod britisk oksekød. Lad mig med det samme sige, at jeg er blevet foreløbig orienteret om den rapport, som de franske myndigheder har fremlagt, og denne orientering får mig til at drage den konklusion, at der ikke er fremdraget nogen nye beviser i den rapport, som ikke allerede er blevet taget i betragtning af EU's Videnskabelige Styringskomité. Med dette i erindring har jeg søgt at få indkaldt til et hastemøde mellem embedsmænd fra Frankrig og Kommissionen, og det vil finde sted i denne uge.
Jeg har også - i går aftes - sendt et brev til de franske myndigheder, hvori jeg beder dem om et hurtigt svar med en klar angivelse af de baggrundsbeviser, de måtte ligge inde med, som har ført dem til at drage de konklusioner, som de synes at være nået frem til. Såfremt der skulle foreligge nogle nye oplysninger i svaret fra de franske myndigheder, vil de naturligvis straks blive videregivet til mine egne videnskabelige rådgivere, og jeg vil søge at få en øjeblikkelig analyse fra dem om disse spørgsmål. Den foreløbige orientering, jeg har fået, er, at der ikke findes nogle sådanne nye oplysninger, men jeg ønsker at se, om vi kan løse denne strid, der er opstået i de seneste dage, på en diplomatisk og mindelig måde. Derfor skrev jeg dette brev i går aftes og bad embedsmændene om at mødes.
Endelig vil jeg gerne orientere Dem om de møder, jeg havde med Rådet (landbrug) i sidste uge i Bruxelles. Jeg bør sige, at det var første gang, en kommissær med ansvar for levnedsmiddelsikkerhed deltog i et møde i dette råd. Ved dette møde fokuserede jeg på tre spørgsmål, og jeg vil blot kort nævne dem for Dem her til formiddag, da der er tale om nogle spørgsmål, som flere af medlemmerne har identificeret som vigtige.
Det første er dioxinspørgsmålet og de belgiske myndigheders medvirken heri.
Som mange af Dem vil vide, har de prøver, der er blevet taget i Belgien, angivet, at der i én procent af undersøgelserne var en lille dioxinrest, og at denne dioxin var til stede ikke som følge af dyrefoder - som prøverne oprindelig havde til hensigt at fastslå - men snarere som følge af baggrundsforurening fra den omgivende industri.
Det er rimeligt at drage den konklusion, som mange af medlemmerne har gjort, at hvis det eksisterer i Belgien, så er der en risiko for, at det også gør det i andre dele af Den Europæiske Union, ja og i andre dele af verden.
Jeg henledte Rådets opmærksom på mine bekymringer i denne henseende og informerede det om, at det var min hensigt at tilføje to yderligere stoffer til affaldsdirektivet, der er indeholdt i listen over stoffer i bilag I. De to stoffer, som jeg har til hensigt at tilføje, er dioxin og pcb. Jeg informerede desuden ministrene om, at jeg ønskede, at der fandt overvågning sted i andre medlemsstater for at fastslå den eventuelle tilstedeværelse og niveauet af dioxin som følge af baggrundsmiljøfaktorer. Det glæder mig at kunne fortælle Dem, at ministrene var meget modtagelige over for disse forslag. Jeg forventer, at der sker noget på denne front i en relativt nær fremtid.
Det andet spørgsmål, der optager mig, og som jeg henledte ministrenes opmærksomhed på, er tilstedeværelsen af slam i levnedsmidler. Nogle medlemmer har her til formiddag nævnt betydningen af foderstoffer. Den fælles faktor i mange af disse fødevarekriser, det være sig vedrørende BSE, dioxin eller slam, er dyrefoder. Derfor har jeg fokuseret på dette spørgsmål som vigtigt for en undersøgelse og afværgeforanstaltning.
Jeg påpegede over for ministrene, at det synes at blive hævdet, at der er nogen tvetydighed i foderstoflovgivningen med hensyn til slam. Jeg bryder mig ikke om, at der findes en sådan tvetydighed. Og det har jeg sagt. Jeg forventer, at medlemsstaterne ikke blander rester i deres foderstoffer. Jeg påpegede over for dem, at det er min overbevisning, at forbrugerne er chokerede over denne udvikling.

Jeg fik en god modtagelse af ministrene, og de godkendte de synspunkter, jeg fremsatte for dem. Jeg forventer, at der vil ske fremskridt også på denne front.
Hvad slamproblemet angår, vil jeg, såfremt der fortsat er vanskeligheder med hensyn til dette, og såfremt det fortsat bliver hævdet, at der hersker tvetydighed, ikke tøve med at fremsætte lovgivning, der kan løse den tvetydighed, som måtte være.
Endelig henledte jeg ministrenes opmærksomhed på spørgsmålet om GMO og foderstoffer. Jeg har i sinde at fremsætte et ny foderstofdirektiv i relation til dette spørgsmål. Det er den bedste måde at behandle det på. Det orienterede jeg ligeledes ministrene om.
Det sidste spørgsmål, jeg gerne vil komme ind på her til formiddag, er spørgsmålet om international handel og forholdet til Verdenshandelsorganisationen. De ved alle, at artikel 152 og 153 i traktaten, som blev indføjet i Amsterdam, tildeler den portefølje, som jeg har ansvaret for, betydelige horisontale rettigheder i relation til gennemgangen af alle fællesskabspolitikker. Det er min overbevisning, at det er af væsentlig betydning, at vi, som formand Prodi har sagt, fokuserer på sundhedsspørgsmål og levnedsmiddelspørgsmål som værende af primær betydning, når vi taler om internationale handelsspørgsmål.
Jeg glæder mig til at drøfte alle disse spørgsmål med Dem i fremtiden og navnlig, som jeg allerede har sagt, i Miljøudvalget senere på måneden.
(Bifald)

Formanden
Tak, hr. kommissær Byrne.
Forhandlingen er afsluttet.

Ellevte internationale konference om aids i Lusaka
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om den 11. internationale konference om aids i Lusaka.

Nielson
Jeg vil gerne indlede med at udtrykke min taknemmelighed over for Europa-Parlamentet for at tage det vigtige tema om aids i udviklingslandene op og drøfte konklusionerne fra den internationale konference om aids i Afrika, der lige har fundet sted i Lusaka, Zambia.
Kommissionen er meget bekymret over de katastrofale virkninger, aids har i udviklingslandene, og den tilsyneladende manglende evne til at dæmme kraftigt op mod epidemien og sørge for passende pleje af de berørte og smittede. Statistikker og analyse viser på overbevisende måde, at udviklingslandene og det globale samfund ikke kan ignorere aids-epidemien. I udviklingslande, hvor 90% af alle hiv-infektioner finder sted, vender aids op og ned på tilkæmpede fremskridt med at forbedre livskvaliteten. I mange hårdtramte lande har aids allerede nedsat den forventede levetid med over 10 år.
Aids har også sine rødder i og øger fattigdom og ulighed. Sygdommens virkninger er særlig katastrofale for de fattige, som har færrest ressourcer til at klare den.
Jeg vil gerne fremhæve nogle af de bestræbelser, som Kommissionen har gjort, og navnlig en række nye, planlagte initiativer. Kommissionen har bekæmpet aids siden 1987 med vidt og bredt drøftede aids-politikker, -strategier, -aktioner, -finansiering og sidst men ikke mindst via globale og landepartnerskaber. Ved udgangen af 1997 havde EF bevilget i alt EUR 200 millioner til hiv/aids-projekter i de fleste udviklingslande. Vi er opsatte på at gøre mere både ved at give flere penge og ved at samarbejde med landene, vores medlemsstater og internationale partnere om at udforme effektive strategier, der kan reducere spredningen af hiv-smitten, afdæmpe dens indvirkning på sundhedssektoren og sørge for pleje af dem, der allerede er ramt af aids.
Men vi kan ikke bekæmpe aids uden først at erkende, at denne sygdom truer alle lande, og at alle lande har et centralt ansvar og potentiale til at beskytte sine egne befolkninger gennem politisk lederskab, tilstrækkelige ressourcer og effektive og retfærdige strategier. Det ene land efter det andet har ignoreret aids-epidemien og fornægtet, at den adfærd, der spreder hiv, eksisterer inden for dets grænser, og det ene land efter det andet har vist sig at tage tragisk fejl.
Det er særlig vigtigt, at myndighederne i disse lande er klare i deres tilskyndelser til forebyggelse mod spredning af epidemien. Det nytter ikke noget at forsøge at skjule kendsgerningerne. Befolkningerne må informeres klart om den fare, de befinder sig i, og om de mulige forebyggelsesforanstaltninger. Her tænker jeg især på den yngre generation.
Ved den seneste post-Cairo-plus-fem internationale befolknings- og udviklingskonference drøftede man emnet seksuelle vaner og rettigheder, og navnlig for de unge. Det er nødvendigt at fokusere mere på denne sårbare del af befolkningen, hvis forebyggelsesforanstaltningerne skal have en større virkning. Men politisk lederskab og anerkendelse af aids-problemet er kun det første skridt. Vores fælles reaktion på epidemien må også være tilstrækkelig bred og fair. Fattige mennesker og fattige lande står over for mange andre presserende problemer ud over aids, og regerings- og internationale ressourcer er knappe og endog faldende.
I et typisk udviklingsland koster det det samme at behandle én aids-patient i et år, som det koster at uddanne ti elever i grundskolens første klasser i et år. At afveje disse lødige mål er vanskeligt, men væsentligt. Derfor bør alle partnere spille en passende rolle og gøre det i et ægte partnerskab.
Dette har været ånden i EU's reaktion tidligere, og det vil ligeledes være et centralt element i fremtiden.
Landene søger efter incitamenter som en del af løsningen på problemet med at få folk til at reducere deres risiko og sårbarhed i de vanskeligste situationer. Landene må træffe beslutninger om en bæredygtig og fair finansiering. Desuden kan det internationale samfund, og herunder EU, f.eks. bistå ved at nedsætte prisen på kondomer og levere rene nåle og livsvigtige lægemidler. Denne bistand bør omfatte de lægemidler, der har betragtelige virkninger, når det gælder om at begrænse hiv-smitten fra mødre til børn, og de lægemidler, der især bliver anvendt i den primære sundhedspleje navnlig for de fattigste, mest berørte og mest sårbare.
Når jeg har nævnt kondomer, må det siges, at de udgør en af de bedste og sikreste måder at forebygge spredningen af epidemien på. Nogle mennesker udtrykker moralske forbehold over for anvendelse og fremme af denne form for forebyggelse.
Men jeg vil gerne understrege, at der som følge af størrelsesordenen af det folkesundhedsproblem, vi står over for, bør gives højere prioritet til den truede befolknings interesser end til principielle dogmatiske holdninger. Det er yderst opmuntrende, at et stadig større antal udviklingslande allerede har prioriteret deres befolknings interesser, men der er stadig lang vej at gå.
Aids bør være endnu mere centralt placeret i vores udviklings- og fattigdomsbegrænsningsindsats. Vi ved, at større ulighed er forbundet med flere tilfælde af hiv-infektioner. Dette gælder især ulighederne mellem mænd og kvinder. Aids spreder sig voldsommere de steder, hvor kvinder er afhængige af mænds indtjening, ikke kan læse og har begrænsede lovfæstede rettigheder med hensyn til skilsmisse, arv og forældremyndighed.
EU har sammen med sine internationale og nationale partnere været generøs og ude i tide i dens reaktion på aids-pandemien i adskillige udviklingslande. Vores støtte er imidlertid ikke altid gået til de mest effektive indgreb og er endnu ikke nået det nødvendige niveau for at få den tilsigtede virkning. Vi vil derfor fortsat arbejde sammen med udviklingslandene for at sikre, at den eksisterende viden, og vores midler, leverer bedre resultater i fremtiden.
Men kun ved en fælles indsats kan vi nå det tilsigtede niveau, og vi vil derfor øge vores bestræbelser yderligere for at koordinere indsatsen med alle de involverede.
Endelig bifalder Kommissionen SADC-statschefernes erklæring om hiv/aids, der blev underskrevet i Lusaka. Vi ser selv frem til snarest muligt at afslutte vedtagelsen af en ekstra økonomisk pakke til den regionale aids-handlingsplan i SADC-regionen (EUR 5 millioner) såvel som et yderligere regionalt aids-initiativ for alle AVS-landene på yderligere EUR 20 millioner. Disse yderligere ressourcer kan synes beskedne i lyset af problemets størrelsesorden, men det bør kun ses som en ekstra indsats, der udgør en yderligere katalysator for EU og det globale engagement i at bekæmpe denne altødelæggende epidemi.
Vi må alle samarbejde om denne indsats.

Maij-Weggen
Fru formand, da de første alvorlige beretninger om aids i begyndelsen af firserne strømmede ind over Europa og USA, blev der fremsat meget alvorlige forudsigelser om omfanget og de sociale virkninger af denne sygdom. Nu, tyve år senere, er aids i rimelig grad under kontrol i Europa og i USA, selvom situationen i visse områder og blandt visse grupper stadig er temmelig foruroligende. Hvad Afrika angår, har sygdommen imidlertid gjort alle alvorlige forventninger til virkelighed og endda overgået dem.
Selvom situationen varierer fra land til land, er procentdelen af smittede i en række lande alligevel 20-30% af den erhvervsaktive befolkning. Her drejer det sig først og fremmest om unge voksne, altså mennesker, som er erhvervsaktive, men også ofte har ansvaret for en familie. En generation af mennesker, som i de fleste lande udgør samfundets rygrad. Når der blandt denne gruppe findes så mange langvarigt syge og alvorligt svækkede mennesker, og når så mange mennesker dør, så er følgerne for disse lande katastrofale. På det familiemæssige plan kommer der store grupper af børn og familier uden opdragere og forsørgere. På det lokale og regionale plan bliver sociale problemer, sundhedsproblemer og problemer inden for undervisningen overordentlig store.
Fru formand, også problemerne hos de ældre generationer, som ofte skal plejes af disse grupper, bliver større. På nationalt plan ser vi, at økonomien og den sociale bæredygtighed er ved at forringes. Det er, hvad vi har set i de sidste 20 år i Afrika. Alt, hvad der i løbet af 25 år er opbygget af hjælp og fremgang, risikerer således at blive ødelagt. Spørgsmålet er, hvordan vi kan hjælpe de afrikanske lande med at vende denne skæbne. Jeg tror, at det er Europas pligt at videregive vores viden om og erfaring med denne sygdom og støtte de afrikanske lande, som selv også vil medvirke, finansielt i deres kamp mod aids og følgerne af aids.
I Lusaka har afrikanske lande på den ellevte konference set situationen i øjnene. Jeg vil udtrykke min respekt for eksperterne og bistandsarbejderne, også fra de afrikanske regioner, som med stor åbenhed og sagkundskab har ydet deres bidrag. Hvad skal der nu ske for at bekæmpe sygdommen i Afrika? Hvad kan vi gøre for at hjælpe? I min gruppe forekommer følgende punkter os at være væsentlige. Der skal for hvert afrikansk land komme en så reel opgørelse som muligt over omfanget og det truende omfang af sygdommen. Alle kræfter skal sættes ind på at opnå maksimal åbenhed og forebyggelse. Hvad denne åbenhed angår, skal de afrikanske ledere stadig anmodes om meget for at bryde traditionelle tabuer og navnlig tale om risiciene ved ubeskyttet sex. Her drejer det sig ikke blot om traditionelle afrikanske tabuer. Også visse kirker, også europæiske kirker bør efter min opfattelse, med al respekt for deres lære, opfordre til ikke at dyrke ubeskyttet sex, også når det drejer sig om brugen af kondomer. Kun på grundlag af ærlig åbenhed er forebyggelse mulig. Denne forebyggelse er af livsvigtig betydning og skal fremmes i alle afrikanske befolkningslag, navnlig også blandt de unge.
Mennesker skal lære at indse, at ubeskyttet sex er livsfarlig, og at det i endnu højere grad gælder i det nuværende Afrika. Her drejer det sig ikke om at moralisere. Men det drejer sig om at se risiciene i øjnene.
Fru formand, så er det i forbindelse med prævention naturligvis også vigtigt, at det undgås, at gravide mødre med aids videregiver denne sygdom til deres ufødte børn. Med henblik herpå findes der medicin, og denne skal også stilles til rådighed. Så er der endelig brug for hjælp til de børn, som bliver tilbage uden forældre. Disse skal hjælpes til at fortsætte livet, følge undervisning og få en ny begyndelse. Det er efter vores opfattelse de vigtigste punkter, som vi må se i øjnene. Derfor er det også så ubegribeligt, at det oprindelige budget for aids-hjælpeprogrammerne er nedskåret af Kommissionen, navnlig med hensyn til tredjelande. Jeg er glad for, at jeg nu fra kommissæren har hørt, at der igen stilles ekstra midler til rådighed. Det er positivt. Men jeg håber, at det også hurtigst muligt kan ses i budgettet.
Gør mere, og gør det bedre. Det var temaet på Lusaka-konferencen. Vi vil opfordre Kommissionen til at styrke dens programmer for Afrika, for så vidt angår dette tema. I Europa og i USA bekæmpes sygdommen med succes. Lad os hjælpe Afrika med at afværge den katastrofe, som truer. Min gruppe vil medvirke til det, også når det gælder budgetmæssige konsekvenser. Afrikanerne er vores naboer, vi må ikke lade dem i stikken.

Junker
Fru formand, kære kolleger, man kan virkelig ikke tage dette problem alvorligt nok. Aids truer med at blive til en sundhedskatastrofe af uanet omfang, især i landene i Afrika syd for Sahara. Især børn er ramt. UNAIDS og Verdenssundhedsorganisationen skønner, at syv ud af ti nysmittede med hiv-virus bor i denne region; for børn under 15 år er det sågar ni ud af ti. Godt 83% af aids-dødsfaldene finder sted her, mindst 95% af alle børn, som er forældreløse på grund af aids, er afrikanske drenge og piger i denne region. Af 34 millioner smittede personer siden sygdommen kom til denne del af Afrika, er 11,5 millioner allerede døde, deraf en fjerdedel børn.
Det betyder, at alle hidtil opnåede forbedringer af den forventede levealder ødelægges - det er blevet nævnt. I nogle lande er den forventede levetid sågar faldet til niveauet fra tresserne. Eller sagt på en anden måde, så har et barn, som bliver født i dag i et af de afrikanske lande, som er stærkt berørt af aids, en gennemsnitlig forventet levetid på blot 43 år - uden aids kunne det være 60 år.
Situationen er særligt dramatisk i Østafrika og i det sydlige Afrika. I Botswana, Namibia, Swaziland og Zimbabwe er en femtedel af de voksne smittet eller syge af aids. Dette frygtelige regnskab kunne fortsættes i det uendelige. Aids er imidlertid ikke nogen uafvendelig skæbne. Nogle lande som Senegal, Tanzania eller Uganda satsede tidligt og med succes på forebyggelse. Det er på høje tid at trække i den sundhedspolitiske nødbremse i hele Afrika syd for Sahara og også i andre berørte dele af verden. Her kan samfundsmæssige, politiske eller religiøse tabuer ikke bruges til noget. De skal væk, lige meget hvor og hvem, der gør det.
Tabuisering og bagatellisering fører direkte til katastrofen. Partnerskabet AIDS mod AIDS i Afrika, som blev grundlagt på konferencen i Lusaka, fortjener en fastlagt moralsk og materiel støtte fra Den Europæiske Union. Repræsentanter for regeringer, de internationale hjælpeorganisationer, ngo'er af forskellig art og det civile samfund, også den private sektor, har slået sig sammen for at tage kampen op mod sygdommen. De har sat sig for at sætte omfattende aids-programmer, eller rettere antiaids-programmer, i gang i alle afrikanske stater. Et af de ambitiøse mål er inden år 2005 at reducere antallet af nysmittede blandt unge mennesker mellem 15 og 24 år med 25% i de værst ramte lande og inden år 2010 i alle landene. Det kan og må Den Europæiske Union støtte intensivt, især gennem AVS-samarbejdet.
Den Europæiske Union har jo heller ikke siddet med hænderne i skødet indtil nu. Mellem 1987 og 1997 blev der brugt knap ECU 200 millioner på hiv-/aids-programmer i over 90 udviklingslande. Det skal udtrykkeligt anerkendes. Hertil kommer EUR 45 millioner fra en særlig budgetpost for udviklingslande i de kommende tre år samt EUR 20 millioner til et reigonalt femårsprogram for AVS-landene og ekstra midler i forbindelse med nationale vejledende programmer bl.a. for AVS-landene, eksklusive f.eks. medfinansiering af ngo'er eller et forskningsprogram.
I Afrika er især unge piger i risikogruppe, i højere grad end i f.eks. Europa. Intetsteds findes der flere teenagemødre, intetsteds får de flere smittede børn.
Derfor må der især sættes ind med oplysning af ungdommen. Det er en opgave, som skal løses i skolerne. Oplysnings- og kondomkampagnerne i Tanzania og Uganda har vist, at det er muligt at opnå et godt resultat. Det er især vigtigt at bruge radioen som et informationsmiddel, som når ud i alle afkroge. Også her er der absolut behov for konkrete hjælpeforanstaltninger. De fælles anstrengelser i partnerskabets ånd er den rigtige vej. Men for at de kan virke, er der ikke brug for færre, men for flere penge, og her er jeg bekymret over Kommissionens økonomiske politik, men også over Parlamentets. Fru Maij-Weggen, jeg håber, at Deres gruppe vil bidrage til at ophæve Budgetudvalgets beslutninger, som jeg har hørt om, eller til at få dem ændret i salen ved at trække nedskæringerne i forhold til udviklingsudvalgets forslag tilbage. Vi må i fællesskab sørge for, at vi også kan finansiere det, som vi vil.

Maaten
Fru formand, jeg vil på min gruppes vegne gerne udtale, at vi er glade for, at denne forhandling finder sted, og jeg er også glad for Kommissionens redegørelse, som giver udtryk for handlekraft. For så vidt angår politikken i Afrika, taler tallene for sig selv. Aids truer udviklingen på langt sigt i mindst ti afrikanske lande. Epidemien dér forårsager flere døde end væbnede konflikter på det kontinent. To millioner mennesker er døde af sygdomme, som har forbindelse med aids. Det er 10 gange så mange som af væbnede konflikter. I år 2001 vil der som følge af aids være mere end 13 millioner forældreløse børn i Afrika.
Samtidig er der i Afrika ingen eller i hvert fald for få penge til at betale medicin. Det er naturligvis ikke blot et afrikansk problem, og det har Kommissionen også med rette sagt. Sygdommen kender ingen grænser. Vi har derfor pligt til at gøre noget ved det, og jeg vil, hvad det angår, fuldstændigt tilslutte mig det, som fru Maij-Weggen sagde derom.
Jeg vil derfor kort belyse to problemer. Først og fremmest problemet med tvangslicensen, som, efter hvad jeg forstår, også snart tages op i WTO i Seattle. Tvangslicens må ikke føre til, at man i Afrika ikke mere kan betale anti-aids-medicinen. Det er virkelig et stort problem der. Aids-medicin kan produceres billigere, end det nu er tilfældet. Det er et punkt, som skal tages op.
Jeg har et andet spørgsmål med hensyn til de midler, som vi i Unionen anvender. Jeg hører beretninger om, at ikke alle disse midler ankommer, hvor de bør ankomme, og at det bl.a. forårsages af, at den støtte, eller i hvert fald en del af den, gives gennem nationale myndigheder. Hvis det forholder sig sådan, ville det være godt at se på, om man kan gøre noget ved det.
Til sidst vil jeg tilslutte mig Kommissionens opfordring. Jeg tænker navnlig på opfordringen til religiøse myndigheder om aktivt at medvirke til præventive programmer og frem for alt udbredelsen af kondomer.

Rod
- (FR) Fru formand, kære kolleger, problemet med bekæmpelsen af aids i udviklingslandene har været behandlet mange gange i Europa-Parlamentet. Dog er situationen blevet værre siden 1996: 89% af dem, der rammes af aids, er samlet i 10% af de fattigste lande. Dette er et bevis på utilstrækkeligheden af en politik, der i virkeligheden blot sigter mod at begrænse sygdommen uden at finde de økonomiske og sociale årsager til dens udbredelse.
På den ene side kuldsejler økonomien i de afrikanske lande på grund af strukturelle justeringer, der er gjort obligatoriske af Verdensbanken og Den Internationale Valutafond. Staterne gennemfører nedskæringer i deres sociale budgetter, hvilket medfører en manglende kapacitet til at sikre blot et minimum af behandling til de syge. Den Europæiske Union skal hjælpe disse lande med at sikre dette minimum og hæve det, hvis det er muligt. Imidlertid er det med forbløffelse, at vi konstaterer, at stik imod udviklingsudvalgets udtalelse vil budgettet for aids blive halveret, hvilket vil være en skandale i betragtning af situationens alvor og i strid med hr. Nielsons udtalelser.
I størstedelen af de afrikanske lande er testning ikke en mulighed, og selvom det var, er det forståeligt, at ingen ønsker at kende deres egen situation, hvis konstateringen af hiv blot betyder, at man kan sætte sig ned og vente på døden. Således er behandling nærmest ikkeeksisterende i størstedelen af disse lande. Tager man denne situation i betragtning, var konferencen i Lusaka ofte kun en malplaceret tale til berømmelse af afholdenhed, moral og traditionel medicin. Man kan ikke bekæmpe aids ved at tilsidesætte den medicinske behandling.
Således burde de hårdest ramte stater have ret til de obligatoriske licenser, der gør det muligt at fremstille billigere generiske behandlinger mod hiv, der er nødvendige for at undgå opståelsen af farlige sygdomme, som uundgåeligt fører til døden. I dag er dette ikke muligt på grund af pres fra patentindehavere, stater eller multinationale firmaer. Den Europæiske Union bør altså inden for rammerne af forsigtighedsprincippet forsvare indførelsen af denne ret til de nødvendige licenser i forbindelse med Millennium-runden.
Millioner af døde, millioner af forældreløse børn, vi kan ikke bare stå med hænderne i lommen. Derfor anmoder jeg Dem på vegne af De Grønne om at støtte vores forslag, således at vi reelt giver udviklingslandene de midler, der er nødvendige for at bekæmpe den plage, aids er.

Wurtz
Fru formand, alle kan huske det råb om hjælp, der fremkom på den 11. konference om aids i Lusaka for mindre end en måned siden. Hiv er blevet den største dødsårsag i Afrika. I visse lande berører den op til en fjerdedel af befolkningen. Der er tale om risiko for en humanitær katastrofe.
Da jeg anmodede om en debat i Europa-Parlamentet, var det mit ønske, at vi viste, at Europa har hørt dette råb om hjælp. Jeg har siden mødt nogle af de største ngo'er, der er engageret i bekæmpelsen af aids. Der er kommet tre væsentlige forslag ud af disse meningsudvekslinger, som jeg gerne vil komme med nu.
Det første vedrører naturligvis de budgetmæssige midler, som Europa har ofret i kampen mod aids i udviklingslandene. Jeg minder om, at der i udkastet til budgettet for 2000 fastsættes et bemærkelsesværdigt fald i forbindelse med vores hjælp, en nedskæring med to tredjedele af bevillingerne, der falder fra EUR 16,5 til 5,5 millioner på et tidspunkt, hvor det tværtimod er en styrkelse af den internationale mobilisation, der er brug for. Vi i Europa-Parlamentet må således påtage os vores ansvar i denne forbindelse.
Det andet område, hvor vi kan og bør forbedre vores indgriben, er efter min mening prioriteritetsvalget på dette område. Kommissionen er positiv over for en forebyggelse, hvilket er uundværligt, men den undervurderer stærkt adgangen til behandling, hvilket er inkonsekvent. Hvordan skal man således overbevise folk om, at de skal underkaste sig testning, hvis de ved, at de under alle omstændigheder ikke får behandling? Denne situation er med til at opretholde den store dødelighed. Derfor er det efter min mening nødvendigt at anse forebyggelse, adgang til behandling og forskning som uadskillelige elementer.
For det tredje opstår der et essentielt spørgsmål om prisen på medicin med henblik på at give befolkningerne i de fattige lande adgang hertil. Hr. kommissær Nielson har berørt dette problem, og jeg vil for mit vedkommende fremsætte to forslag. For det første kan og bør Den Europæiske Union indlede forhandlinger med laboratorierne for at nå til differentierede priser i nord og syd. For det andet kunne Europa rent faktisk spille en afgørende rolle under Seattle-forhandlingerne med hensyn til den internationale handel. Således tolereres det i aftalerne om intellektuel ophavsret, der blev underskrevet inden for rammerne af WTO, i princippet stadig, at det i nødstilfælde - som dette - er muligt for staterne at tillade lokal produktion og distribution af medicin, der ellers er patentbeskyttet, til en lavere pris. Det er spørgsmålet om de obligatoriske licenser, som vi har talt om. I virkeligheden vil anvendelsen af denne klausul udsætte de pågældende lande for trusler om sanktioner fra de stærkeste grupper og stater. Dette må ophøre. Desuden udmærkede Den Europæiske Union sig i Seattle ved kraftigt at forsvare princippet om en slags sundhedsundtagelse, eller sagt på en anden måde ved at kræve, at de store sundhedsbestemmelser ikke trues af internationale handelsaftaler. Den Europæiske Union kunne desuden hjælpe de fattige lande med at tilpasse deres lovgivning i denne ånd for at modvirke det ultraliberale pres.
Hr. formand, ved at acceptere disse forslag kan Den Europæiske Union fastslå sin egen identitet på den internationale scene og medvirke til at give millioner af mennesker håb.

Andrews
Hr. formand, det er nu over femten år siden, at sygdommen, vi alle nu kender som aids, blev offentligt kendt. Selvom antallet af mennesker, der lider af hiv, har stabiliseret sig i de senere år i Europa, er aids-problemet stadig reelt nok og især i de mere dårligt og ugunstigt stillede byområder og naturligvis på det afrikanske kontinent.
En undersøgelse, der for nylig blev gennemført af en organisation i min valgkreds ved navn Cáirde, peger på, at 80% af dem, der bliver smittet med hiv, modtager sociale ydelser. Social udstødelse og utilstrækkelig indkomst og bopæl i et ugunstigt og dårligt stillet område er alle faktorer, der forklarer, hvorfor hiv som sygdom fortrinsvis rammer de mere dårligt stillede samfund i Irlands byer. Der er ikke plads til selvtilfredshed, når spørgsmålet om bekæmpelse af hiv og aids er på tale. Og ifølge Cáirdes rapport er næsten 3000 mennesker i Irland hiv-positive, og yderligere 3000 er berørt, når man medtager familiemedlemmer og børn af hiv-positive. Lægebehandlingen bliver helt bestemt bedre, men den er ikke billig, og et års behandling for hiv-sygdomme koster gennemsnitligt mellem IEP 12.000 og 14.000. Offentlige informationskampagner bør støttes både i Irland og Den Europæiske Union, for forebyggelse er den bedste kur i sådanne sager. Mens lægebehandlingen bliver bedre, og mens plejestandarderne, behandlingsstandarderne og omkostningerne i forbindelse med sådan behandling optager os meget, så kan vi, hvis man kan forebygge smitte af sådanne sygdomme, nå et langt stykke vej, når det gælder om at nedbringe antallet af ofre.
Jeg mener, at Europa-Kommissionen, Europa-Parlamentet og medlemsstaternes regeringer bør øge deres indsats med at reklamere for folkesundhedskampagnen. Dette bør ske enten via de respektive sundhedsministerier eller via frivillige grupper, der spiller en så vigtig rolle med at hjælpe dem, der er ramt af sådanne sygdomme.
Som medlem af Europa-Parlamentets Udvalg om Udvikling og Samarbejde erkender jeg, at aids spreder sig voldsomt og navnlig på det afrikanske kontinent. Sundheds- og uddannelsesprogrammer må rettes mod det afrikanske kontinent, hvor aids-plagen er ude af kontrol.

Blokland
Hr. formand, den ellevte internationale konference om aids og seksuelt overførte sygdomme i Lusaka havde til formål at få en kritisk evaluering i gang af de hidtidige prioriteter og strategier i forbindelse med bekæmpelsen af hiv/aids-epidemien. Jeg takker kommissæren for hans redegørelse.
I den forhandling, som vi har herom, må vi frem for alt tage hensyn til de løsninger, som afrikanske sagkyndige selv foreslår. Som rige vestlige lande må vi ikke begynde hovmodigt at fortælle, hvordan vi mener, at det bedst kan gribes an. For det er rystende at tænke på, at netop den fattige afrikanske befolkning udsættes for disse lidelser.
På Lusaka-konferencen er der fremsat bemærkelsesværdige bemærkninger om spørgsmålet, hvordan spredningen af aids effektivt kan bekæmpes. Jeg henviser til det modige bidrag, som den kvindelige professor Nkando Luo, sundhedsminister i Zambia, ydede, idet hun opfordrede til opretholdelse af høje moralske normer og ansvarlig seksuel adfærd. Dermed ramte hun problemets kerne. Også andre talere i Lusaka sagde, at dette ikke tages op til åben diskussion, selvom enhver ved, at hiv-virus først og fremmest spredes på grund af hurtigt skiftende seksuelle kontakter.
Selvfølgelig må dette aldrig være anledning til at stigmatisere de mennesker, som er smittet med aids-virus. Medlidenhed og barmhjertighed er nøgleordene i forbindelse med vores holdning til disse syge medmennesker. Billig medicin og billige lægemidler til at lindre deres lidelser bør derfor stilles til rådighed. Hvor dette ikke er tilfældet, bør vi yde et bidrag ud fra vores velfærd.
Men dette vedrører behandlingen. Der er endnu større behov for forebyggelse. En effektiv bekæmpelse begynder jo ved kilden. Når vi slipper den norm, at seksuel kontakt bør være baseret på et forhold med gensidig troskab, hvor manden og kvinden kender hinanden ud og ind, kan vi frygte opløsende og samfundsforstyrrende konsekvenser. Ved skiftende seksuelle kontakter er der ikke tale om et forhold, hvor respekt for den anden som menneske er det vigtigste. De allersmukkeste ting ødelægger vi så. Meget sigende var sydafrikaneren Zindaka Sibekos bemærkning under den internationale konference om aids og seksuelt overførte sygdomme. Han sagde: "Jeg tror, at ønsket om et ægteskab i denne tid skaber et pinligt dilemma, for den lykke, den glæde, som hører til et bryllup, er helt stjålet fra os."
Afrika holder her spejlet op foran Europa: Den egoistiske livsstil, hvor ren individuel seksuel nydelse uden respekt for den anden og ansvar over for samfundet betragtes som normal, har en meget høj pris. For høj. Måske er der behov for en europæisk variant af Lusaka-konferencen, hvor vi europæere tænker over vores primære ansvar. For i de beslutningsforslag, som indtil nu er fremsat, kan man ikke finde noget som helst spor af den bitre nødvendighed heraf.

Dell'Alba
Hr. formand, ærede kolleger, med mere end 2 millioner døde om året og 4 millioner nye smittede på det afrikanske kontinent og med den vished, at 70% af de nye hiv-positive kan registreres på det afrikanske kontinent, er der ingen tvivl om, at vi står over for en folkesygdom, der udgør den største dødsårsag for borgerne i de afrikanske lande. Denne kendsgernings omfang og alvorlighed er uden fortilfælde på grund af den måde, hvorpå denne sygdom specielt rammer et kontinent, som Den Europæiske Union har nogle særlige forbindelser og bånd til, der efter min mening er gået helt i opløsning i disse år, og som har forfejlet deres mål fuldstændigt. Jeg hentyder naturligvis til Lomé-konventionen, til denne lidt eksklusive og specielle partnerskabsaftale, som vi altid har sagt skulle være Den Europæiske Unions løsning, når det gælder de tidligere kolonier og nogle andre situationer, men som hovedsagelig er rettet mod det afrikanske kontinent. Og som hr. Wurtz og andre talere slog fast, bestod løsningen i den bureaukratiske løsning, at man først og fremmest skar ned på budgetudgifterne til investeringerne på aids-området. Løsningen burde selvfølgelig være politisk, men det var ikke tilfældet. Der er ingen tvivl om, at vi ikke behandler denne sygdom helt på samme måde, alt efter om vi sidder i denne side eller i den anden side af mødesalen.
Så når vi i næste uge mødes med vores afrikanske partnere i Den Paritetiske Forsamling AVS-EU, skal vi huske, at når Lusaka var en fiasko, skyldes det sikkert også til dels, at vi ikke er tilstrækkeligt opmærksomme på dette problem, sådan som det er tilfældet med mange andre problemer. Vi bør således organisere en stor konference om aids, men den skal ikke kun overlades til de lande, som herefter konkret skal administrere nogle så dramatiske konsekvenser. Det skal derimod være en konference om folkesygdomme og aids ligesom den, vi har ønsket os i årevis - nemlig siden 1993 - hvor vi har ansvaret for at gøre noget ved denne situation, og hvor vi langt om længe fastlægger nogle foranstaltninger, der passer sig for en international myndighed, eftersom WHO er fuldstændigt ude af stand til at komme med nogle konkrete løsninger i den forbindelse.
Det ville efter min mening være et klogt og fornuftigt skridt, et skridt, som vi så afgjort ikke har taget hidtil. Jeg håber, at dette får førsteprioritet i vores arbejde i AVS-sammenhæng i næste uge, og at det bliver et forslag, hr. kommissær, som Kommissionen og Den Europæiske Union overtager, så vi endelig tager os ordentligt af dette problem.

Wijkman
Hr. formand, hiv-epidemien er hidtil meget ofte primært blevet beskrevet som et sundhedsrelateret problem. Og sundhedsindvirkningerne er i sandhed alvorlige. På mindre end 20 år, som er meget kort tid, når det gælder smitsomme sygdomme, er aids blevet hoveddødsårsagen i Afrika syd for Sahara. Men epidemiens indvirkninger går langt videre end til sundhedssektoren. Tabet af unge mænd og kvinder i deres bedste alder er altødelæggende for den økonomiske udvikling og produktivitet, uddannelse, landbrug og en lang række socioøkonomiske områder. Tilkæmpede fremskridt i form af udvikling borteroderes eller vendes op og ned på som følge af denne epidemi. De demografiske konsekvenser er allerede blevet nævnt under denne debat. Lande, hvor befolkningen for bare nogle få år siden voksede med 3% eller mere, vil opleve en negativ vækst. Hvis man må foretage en sammenligning, tror jeg, at det, som mange afrikanske lande syd for Sahara oplever i dag, er noget lig det, Europa oplevede under den sorte død i det 14. århundrede.
Hr. Nielson nævnte den hidtidige indsats. Der har været gjort en indsats på internationalt plan, det er rigtig nok, men den har været alt for begrænset. Jeg bifalder hr. Nielsons forslag om, at budgettet bliver øget, men der skal mere til. Det, der i første omgang er brug for, er flere penge og støtte i form af finansielle ressourcer. Her kan det internationale samfund gøre en masse. Derefter skal vi sørge for - og dette er primært de berørte landes ansvar - mere åbenhed. Hele hiv-forebyggelsesområdet har været omgærdet af alt for megen tavshed. Der har været et stigma forbundet med det. I et sådant miljø er det vanskeligt at opnå forebyggelse gennem uddannelse. I et sådant miljø afskrækkes folk fra at blive testet og søge rådgivning.
Lad os håbe, at den nyligt afholdte konference i Lusaka kommer til at udgøre et vendepunkt. Det, der er brug for i fremtiden, er flere penge, en mere samordnet indsats og mere åbenhed.
Jeg har personligt på nært hold fulgt det internationale samfunds bestræbelser i de sidste par år på at etablere en mere samordnet bekæmpelse af hiv/aids. Et fælles program, UNAIDS, blev etableret for et par år siden. Det har gjort nogle gode ting, men indsatsen inden for dette program er blevet undermineret som følge af stadig mindre budgetter inden for FN-systemet.
Det er min absolutte overbevisning, at Den Europæiske Union i langt højere grad må tage teten i den internationale indsats til forebyggelse af aids og hiv. Vores bistandsbudget er betragteligt. Vi burde gradvis tildele en større del af dette budget i støtte til hiv-forebyggelse. Hvis vi mener det med udvikling alvorligt, må vi gøre dette. For ellers vil hele vores indsats inden for udviklingsområdet i høj grad være forgæves.
Jeg har fire konkrete spørgsmål at stille den nye kommissær. Er De for det første villig til at arbejde hårdt for at sikre, at en øget del af unionsbudgettet anvendes til hiv-forebyggelse? Er De for det andet villig til at sikre, at det, Den Europæiske Union gør inden for dette område, er velkoordineret med andre donorer? Jeg tror kun, at der er meget få områder, hvor koordinering og samarbejde er mere nødvendige end her. Er De for det tredje villig til at sikre, at indsatsen går ud over sundhedssektoren i erkendelsen af, at de socioøkonomiske og udviklingsmæssige konsekvenser er så alvorlige? Og sidst men ikke mindst, er De villig til at gå i partnerskab med lægemiddelvirksomhederne for på den ene side at sætte fart i arbejdet med at forsøge at udvikle en vaccine og for på den anden side at gøre lægemidler mere tilgængelige for denne verdens fattige?

Kinnock, Glenys
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for hans udtalelse. Hr. kommissær, i 1998 blev 530.000 børn smittet med aids-virusset i Afrika syd for Sahara. Den alarmerende kontrast er, at i alt 1.000 børn blev smittet med virusset i hele Vesteuropa og USA i det samme år.
Så vi må stille spørgsmålet: Hvorfor er der sådan et misforhold? Hvorfor er der sådanne skærende modsætninger i det blotte omfang af fattigdom i folks liv i Afrika og naturligvis den deraf følgende mangel på ordentlige sundhedsvæsener, uddannelse og aids-behandling. Som andre har sagt, har forsømmelsen af Afrika meget alvorlige økonomiske konsekvenser. De omfatter lidelse og død for produktive medlemmer af deres samfund, og - hvilket er vigtigt - afledning af kvinder væk fra beskæftigelse og over i rollen som plejere og afledning af ressourcer i familier og lokalsamfund fra opsparing til pleje, ja, og som jeg er sikker på, at De er klar over, til de endeløse begravelser, som man kan opleve i lande som Zimbabwe, hvis man står på et gadehjørne.
Tiden er inde til at investere i programmer, der satser mere effektivt på sundhedsbehovene hos folk i Afrika. Det er naturligvis ironisk, som vi nævnte i udviklingsudvalget i går, at Budgetudvalget i sidste uge stemte for at halvere budgettet til sundhedspleje i forbindelse med svangerskab og hiv/aids-arbejde fra EUR 25 millioner til 12 millioner, og at vi nu drøfter behovet for investering inden for dette område. I velhavende lande forlænger terapi mod retrovira livet for mange mennesker. Men jeg må sige, at disse løsninger aldrig vil være prismæssigt overkommelige eller tilgængelige for de millioner og atter millioner af verdens fattigste mennesker.
Jeg bifalder, at Europa-Kommissionen lægger øget vægt på at give ressourcer til at støtte udviklingen af en aids-vaccine. Så sent som i sidste uge bebudede den britiske udviklingsminister, som jeg er sikker på, at De er klar over, en meget stor investering i forskningen efter denne vaccine. De første kliniske forsøg vil blive indledt i januar 2000 i Det Forenede Kongerige og derefter i Nairobi. I lande som Zimbabwe, hvor 20% af befolkningen er hiv-positive, er vacciner efter min mening det eneste håb.
På kort sigt er kvinderne imidlertid nøglen til fremskridt. Unge piger i landene i Afrika syd for Sahara har seks gange større sandsynlighed for at blive smittet end drenge på samme alder. I en undersøgelse foretaget for nylig i Kenya var 25% af pigerne og 4% af drengene mellem 15 og 19 hiv-positive. Kvinder bringes bogstaveligt talt til tavshed gennem uvidenhed, frygt og skam. Gugu Dlamini bekendtgjorde ved et møde i Johannesburg i december sidste år, at hun var hiv-positiv. En uge senere blev hun banket ihjel af naboer, der sagde, at hun havde bragt skam over deres samfund. Sådanne situationer bringer skam over os alle, hr. formand.

Sylla
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, aids-epidemien i Afrika tager et mere og mere dramatisk omfang. Den nylige konference i Lusaka viste dette med stor tydelighed. Hvert år dør to millioner mennesker af aids, og fire millioner smittes. I alt er der i dag i Afrika 25 millioner mennesker, der er ramt af aids, og som med stor sikkerhed vil dø af det. I ca. 10 afrikanske lande vil levealderen i 2010 ikke være 60 eller 70 år, som man kunne tro, men vil falde til 40 år - et tal, der kan sammenlignes med det, vi kendte i Europa i middelalderen.
Denne epidemi er ikke kun en humanitær og sundhedsmæssig katastrofe. Den truer også den økonomiske og sociale sammenhæng og den demografiske balance i de afrikanske lande. I et land som Kenya døde således 43 af 50 ansatte i skattetjenesten sidste år af aids. Ifølge Den Europæiske Union er virusset ansvarlig for et produktionsfald på 60% i forbindelse med majs og 30% i forbindelse med kvægopdræt. I Zambia vil der, hvis forudsigelserne passer, i 2010 være 1 million færre børn end i dag.
Hvordan kan man over for en sådan situation acceptere, at man i 2000 nedsætter de bevillinger, der er afsat til bekæmpelse af aids i udviklingslandene med en tredjedel? Hvordan, hr. kommissær, kan man acceptere, at medicinalvirksomhederne råder over et ægte monopol inden for fremstilling og handel? Man må genforhandle de aftaler, der er indgået om den intellektuelle ejendomsret. Der findes løsninger. Medicinalindustrien bør ikke længere stille sig tilfreds med at udregne dens fortjenester efter vestlige markeders rentabilitet og skal straks - og til en billig pris - levere en behandlingsform til de fattige lande. Det er i dag nødvendigt, at landene på den sydlige halvkugle har mulighed for selv at fremstille og skaffe den nødvendige medicin.

Om nogle uger kan de kommende WTO-forhandlinger i Seattle udgøre en vigtig etape. Vi må gøre alt for, at der oprettes centre til gratis og anonym testning. Dette er et effektivt middel til at udrydde sygdommen overalt i verden. Man må også intensivere anvendelsen af præservativer, fordi man ved, at i lande som Senegal spiller præservativer en vigtig rolle for et fald i sygdommen. Men hvor mange blandt Dem ville acceptere at betale en dagløn for et præservativ? For en arbejder i Senegal koster et præservativ CFA-francs 150, det vil sige FRF 1,50, hvilket er halvdelen af en dagløn.
Jeg opfordrer Dem, hr. formand, kære kolleger, og også Dem, hr. kommissær, til at rette forespørgsler til FN, USA og Den Europæiske Union med henblik på at skabe en solidarisk verdensfond til behandling. Hvad er mere vigtigt end at redde 25 millioner mennesker fra den sikre død?

Paisley
Hr. formand, der er også et spørgsmål, som jeg gerne vil rejse, og det er forbindelsen mellem narkotika og dette problem. Vi har blikket rettet mod Afrika, men vi bør også kikke omkring os, på vores egne lokalsamfund. Nordirland ligger i periferien af denne Union, og det er også en perifer del af Unionen, og alligevel oplever vi indledningen til en frygtelig spredning i vores land, som i høj grad er forbundet med narkotikahandel.
Hvad enten Europa-Parlamentet synes om det eller ej, er der, når love bliver overtrådt, altid en kedelig høst af denne lovovertrædelse. Biblen siger, at den, som sår i sit kød, skal høste fordærvelse af kødet, og det er en kendsgerning, man må se i øjnene. Ikke desto mindre bør der være en uendelig medfølelse med dem, der er ramt. Jeg er glad for, at min egen kirke har et program herom og arbejder hårdt med det. Der bør være medfølelse. Vi bør sætte os i disse menneskers sted, vi bør anerkende de omstændigheder, de befinder sig i, og vi bør gøre alt det, vi kan for at søge at hjælpe dem i deres frygtelige tilstand.
Det er en tragedie, at Europa-Parlamentet mødes i dag i skyggen af, at vores Budgetudvalg vil skære ned på bistanden. Vi må gøre vores bedste for at få flere midler til at tackle dette problem.

Marset Campos
Hr. formand, hr. Wurtz og hr. Sylla har præsenteret vores holdning meget fint.
Jeg vil blot understrege tre forhold. Det første - og det siger jeg også, fordi jeg har forsket i medicinsk historie - drejer sig om, at det ikke, på et kontinent, der har været ødelagt af kolonisering, som det er tilfældet med Afrika, er nogen tilfældighed, at aids-epidemien er opstået, for den er en følge af forarmelsen af kontinentet, og derfor er vi som gammel koloniseringsmetropol ansvarlige for at hjælpe Afrika.
Det andet er, at man på grund af udbredelsen af aids i Afrika og i bevidstheden om, at tusinder af unge krydser Middelhavet for gennem Spanien eller andre lande at komme ind i Europa, og også i betragtning af inkubationstiden for sygdommen, som går fra 6-7 til 12 år, kan regne ud, at en tredjedel af disse unge er smittet med aids og lever i Europa. Derfor er dette spørgsmål også af interesse for os.
Og endelig vil jeg sige, at det mest velegnede instrument, vi har - det har FN vist gennem WHO i kampen mod kopper - er WHO. Det er ufatteligt, at vi er gået bort fra et så vigtigt internationalt instrument, som Verdenssundhedsorganisationen er.

Nielson
. Lad mig først takke for denne debat. Jeg har med stor tilfredshed bemærket, at der er en gennemgående enighed i alt, hvad der er sagt fra de forskellige grupper i Parlamentet. Jeg mener også, at karakteren af dette problem kræver en reaktion, der går på tværs af, hvad der ellers ofte skiller os politisk. Jeg vil gerne give tilsagn om, at Kommissionen ønsker at forstærke indsatsen på dette område, også i overensstemmelse med det, der har været det gennemgående tema og den gennemgående linje i de forskellige indlæg.
Jeg har en række mere specifikke kommentarer. Fru Maij-Weggen fremdrog især, at det her er meget alvorligt for den unge generation. Jeg var selv inde på det samme, og andre har også understreget det. Hvis vi skal bidrage med et håb for Afrika, er det her, der skal gøres noget. De tal, som flere har nævnt, taler deres eget tydelige sprog. Jeg synes, situationen er meget alvorlig, og jeg er enig i, at dette er andet og mere end et sundhedsproblem, som det er blevet sagt under debatten. Fru Maij-Weggen var inde på, at der her er tale om et sammenbrud for disse samfund, og at det opnåede fremskridt er undermineret. Jeg tror, tallene er kolossalt vigtige. En bedre statistik og en bedre oplysning i resten af verden om, hvor galt det faktisk står til, kunne være en af de faktorer, der kunne styrke forståelsen i vore befolkninger for nødvendigheden af en større indsats til fordel for Afrika - også helt generelt. For det her problem hænger sammen med Afrikas almindelige situation.
Statistik er også afgørende for at støtte dem, der ønsker at bekæmpe tabuholdningen til problemet. I Zimbabwe er det meget nyttigt at få en klar offentlig statistik, ikke bare om, hvor farligt det her er, og hvor mange der er ramt i Zimbabwe, men også om, hvad der gennem nogle år har været muligt at skabe af resultater i nabolandene Tanzania og Uganda og i Senegal. Jo mere åbent myndighederne forholder sig til problemet, jo mere effektive resultater kan de opnå.
Jeg har også bemærket i debatten om spørgsmålet om kondomanvendelse, at der er stor enighed om, at det er afgørende vigtigt at gøre kondomer tilgængelige og billige og at give befolkningen en præcis og ærlig information, som det har været tilfældet i Tanzania, Uganda og Senegal.
Jeg vil i denne forbindelse nævne en oplevelse, jeg havde i Binga-distriktet i Zimbabwe. Dér er 25% af de førstegangsfødende kvinder HIV-positive, og mere end 30% af de kvinder, der føder på fødselsafdelingen på det lokale hospital, er også HIV-positive. Det er en frygtelig situation. Vi besøgte nogle nonner, som var med i et AIDS-projekt. Jeg spurgte dem, om spørgsmålet om kondomer indgik i deres oplysningsarbejde. De svarede, at de kun kunne acceptere anvendelsen af og anbefale kondomer, hvis der var tale om prostituerede eller lignende grupper. Ellers var det deres ønske, at man skal bruge den moralske kraft som forsvaret for menneskene. Det synes jeg var en hård linje, og når vi ved, hvad der virker, har vi også en forpligtelse til at dele denne viden med de mennesker, der har brug for den, ja, jeg vil næsten sige at påtvinge dem denne viden.
Dette spørgsmål om vores pligt i sagen og det moralske aspekt synes jeg også kan bringe denne diskussion videre, eller man kan også se denne diskussion i lyset af begrebet konditionalitet, som vi jo ikke holder os tilbage fra at gøre brug af i forbindelse med disse meget fattige lande, som har brug for vores partnerskab og for vores bistand. Og man må nok sige, at i forhold til hvad der formuleres af konditionaliteter, når vi taler om strukturtilpasninger og makroøkonomisk bistand til landene, så var det nok værd at diskutere visse konditionaliteter med hensyn til landenes mulighed for at sikre deres egen befolknings overlevelse. Vi bør naturligvis undgå en alt for firkantet holdning til dette spørgsmål, men der er i hvert fald et moralsk aspekt i det, som gør, at det vil være forkert af os at acceptere, at man lukker øjnene i visse lande. Det er også en menneskeret at overleve. Og når vi taler om det brede moderne menneskerettighedsbegreb, så er det altså det nyfødte HIV-inficerede barn i Zimbabwe, der er vores partner med hensyn til menneskerettighederne, og ikke de kredse, som bevidst lukker øjnene og ikke deler deres viden med befolkningen om, hvordan det her kan behandles og især forebygges.
Budgetproblemet har været nævnt af næsten alle deltagerne i debatten. Jeg vil gerne sige, at vi her står med en variant af et helt almindeligt problem, når det drejer sig om, hvorvidt man ud af budgettets forskellige mere eller mindre specifikke linjer kan aflæse, hvad Kommissionen som helhed gør på et givet område. Det kan man ikke. Vi er midt i en operation, der drejer sig om mange andre budgetlinjer end lige den, der har været drøftet her. Det er en operation, der sigter mod en forenkling og klargøring af budgettet. Det er det, der præger diskussionen. Man kan ikke aflæse, hvad vi gør i sagen om HIV/AIDS, alene ved at se på den budgetlinje, der har været omtalt. Når det er sagt, skal jeg være den første til at medgive, at man så i øvrigt heller ikke i vores budget - og dårligt nok i vores rapportering - rigtigt kan finde ud af, hvad vi alt i alt udretter på området. Der er en betydelig svaghed i den måde, hele rapporteringen og hele informationsarbejdet er lagt tilrette på. Det er et memento til os om, at der er et stort arbejde forude. Målet er, at vi kan rapportere præcist, også til vores egen offentlighed, om, hvad det egentlig er, vi opnår for pengene.
Men mit svar er altså, at det ikke betyder så meget, om der er denne særlige budgetlinje. Som jeg sagde i indledningen, er der nu 25 mio på vej som en ekstra indsats på området, og de er taget fra forskellige midler. Det fremgår heraf, at det ikke bare er denne særlige budgetlinje, der viser, hvor meget vi gør.
Hr. Wijkman nævnte forholdet til andre organisationer, og WHO har været nævnt af en anden taler. Vi kommer til at åbne EU mere op med hensyn til at samarbejde og koordinere bedre med andre aktører, også andre end vore femten medlemsstater. Det er en vigtig del af en kvalitetsforbedring, især set fra modtagernes synspunkt. Derfor kan jeg give et positivt svar om, at det her er noget af det, vi vil satse på.
Det var mine kommentarer. Jeg takker endnu en gang for denne debat. Til sidst vil jeg nævne, at om en uge, når vi har debatten i Den Paritetiske Forsamling AVS-EU i Nassau, vil jeg meget gerne - hvis der er mulighed for det på baggrund af de spørgsmål, jeg skal svare på - at vi der også kan komme ind på nogle af disse temaer og formidle nogle af de samme budskaber, der har præget denne debat.
)

Formanden
Tak, kommissær Nielson.
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2, modtaget seks beslutningsforslag.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen.

Supplerende makrofinansiel bistand
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0017/1999 af H.-P. Martin for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Rådets afgørelse om supplerende makrofinansiel bistand til Bulgarien (KOM(1999) 403 - C5-0098/1999 - 1999/0165(CNS));
A5-0018/1999 af H.-P. Martin for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Rådets afgørelse om supplerende makrofinansiel bistand til Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien (KOM(1999) 404 - C5-0099/1999 - 1999/0166(CNS));
A5-0019/1999 af H.-P. Martin for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Rådets afgørelse om supplerende makrofinansiel bistand til Rumænien (KOM(1999) 405 - C5-0097/1999 - 1999/0167(CNS)).

Martin, Hans-Peter
Hr. formand, kære kolleger, de tre foreliggende udkast til betænkninger om den fortsatte økonomiske hjælp til Bulgarien, Rumænien og Makedonien er indholdsmæssigt og med hensyn til deres politiske formål i vidt omfang ens, og jeg vil derfor behandle dem under ét. Hvad drejer det sig om? Kommissionen foreslår, at der i forbindelse med et makroøkonomisk stabiliseringsprogram fra Den Internationale Valutafond ydes lån til betalingsbalancehjælp. Der er afsat EUR 100 millioner til Bulgarien og EUR 200 millioner til Rumænien, begge som langfristede lån. I Makedoniens tilfælde foreslår man på grund af landets særligt belastede økonomiske situation som følge af Kosovo-konflikten et tilskud på maksimalt EUR 30 millioner som supplement til lånet på EUR 50 millioner.
Den økonomiske hjælp til alle landene ydes i to rater, idet anden rate først bliver frigivet, når der ses en tilfredsstillende fortsættelse af den økonomiske udvikling og reformerne.
De nævnte bidrag til de forskellige stater er fastsat ud fra på den ene side det forventede underskud på de enkelte landes betalingsbalance, på den anden side ud fra den andel, som EU i henhold til de multilaterale aftaler skal yde til denne makroøkonomiske hjælp. Der er tale om relativt beskedne beløb. Verdensbanken og Den Internationale Valutafond anslår, at man alene til støtte af betalingsbalancen i de seks stater, der grænser op til Kosovo, skal bruge USD 1,5 milliarder.
Lad mig ganske kort komme ind på hvert enkelt af de tre lande, vi taler om her. For Makedoniens vedkommende forventes der i 1999 et udækket eksternt finansieringsbehov på USD 372 milliarder. Der er altså akut behov for økonomisk hjælp set i lyset af den vitale interesse, som Europa har i stabile forhold på Balkan. De dramatiske rapporter er ganske vist forsvundet fra TV-skærmene, men der er stadig tusinder af Kosovo-flygtninge i Makedonien.
I Bulgarien er der siden regeringsskiftet i 1997 sket bemærkelsesværdige fremskridt i den økonomiske udvikling. Den økonomiske vækst er kommet i gang igen. Inflationen er faldet. Eksporten er øget, og der kan registreres udenlandske direkte investeringer. Betalingsbalancen udviklede sig imidlertid negativt i 1998. Det har Rusland-krisen også et medansvar for.
På Bulgariens betalingsbalance forventes der i 1999 et finansieringsgab på skønsmæssigt USD 500 millioner. Uden det betalingsbalancelån på maksimalt EUR 100 millioner, som er foreslået af Kommissionen, ville det bulgarske reformprogram kunne drages i tvivl. Hjælpen fra EU skulle altså desuden kunne gøre det lettere for Bulgarien at gøre fremskridt med hensyn til atomkraftværkernes sikkerhed, en sag som også ligger det land, jeg stammer fra, nemlig Østrig, særligt på sinde.
I Rumænien er det økonomiske forhold til udlandet blevet yderligere forværret som følge af Kosovo-krisen. Der er risiko for et yderligere underskud på betalingsbalancen på USD 190 millioner. Også her må den møjsommelige økonomiske reformproces fortsættes og støttes.
Bulgarien, Rumænien og Makedonien har brug for vores hjælp for at komme videre. Den planlagte økonomiske hjælp, som i første omgang mest er en teknisk procedure, er også politisk vigtig i forbindelse med udvidelsesdiskussionen og især på baggrund af destabiliseringen af Sydøsteuropa som følge af Kosovo-konflikten. Mit hjemland Østrig grænser op til fire lande, som ønsker at blive medlem. Det er derfor særligt interesseret i en økonomisk og også politisk stabilisering af Central- og Sydøsteuropa. Denne stabilisering kan vi ikke opnå uden selv at yde et bidrag. Hvor meget politisk og økonomisk kapital ville det ikke koste, hvis det først kom til en voksende usikkerhed i Central- og Østeuropa? Hvor dyrt ville passivitet ikke komme til at koste os i sidste ende? Vi er nødt til at engagere os, ikke kun økonomisk, men også politisk.
De Europæiske Socialdemokraters Gruppe gik i sidste uge i Skopje ind for en stabilitetspagt i Sydøsteuropa og hæftede sig især ved emnerne demokrati, menneskerettigheder og det civile samfund. Det er utvivlsomt en vigtig opgave at styrke det civile samfund, men det er utænkeligt uden stabile samfundsøkonomiske rammebetingelser.
Jeg anbefaler derfor at godkende Kommissionens forslag om økonomisk hjælp med de ændringsforslag, der er indeholdt i betænkningen. Mine ændringsforslag til Kommissionens dokument minder om formålet med den makroøkonomiske stabilisering. Det må trods alt først og fremmest dreje sig om at sikre arbejdspladser på langt sigt og forbedre livsvilkårene for menneskene i de berørte lande. I denne forbindelse er IMF's økonomiske strukturtilpasningspolitik ofte genstand for nødvendig heftig kritik. Senest gik programmer i Sydøstasien og især i Indonesien ud over fattige befolkningsgrupper, da man f.eks. fjernede subsidierne til basale fødevarer.
I forbindelse med de forestående økonomiske reformer i de tidligere socialistiske lande må det derfor forhindres, at forandringens byrder igen rammer de grupper i samfundet, som har sværest ved at forsvare sig. Her er IMF ganske vist blevet bedre på nogle områder, men der er stadig rigtig meget at gøre. Vi går jo også ind for at invitere repræsentanter for programmerne her til Parlamentet, i det mindste i udvalgene.
Med mine ændringer vil jeg imidlertid også gerne understrege kraftigt, at Kommissionen og de pågældende stater har pligt til at overholde reglerne for budgetkontrol og effektiv administration. Det må være en selvfølge, at Europa-Parlamentet bliver informeret rettidigt og passende om udbetaling og anvendelse af midlerne. Endelig må det sikres, at den makroøkonomiske hjælp ikke bliver fjernet fra sit formål, sådan som vi på dramatisk vis har oplevet det i Rusland.
Rådet har bedt om hastebehandling af den økonomiske hjælp til disse tre lande. Det betyder, at vi skal vedtage den i denne uge her i Strasbourg. Budgetudvalget har i sin udtalelse peget på de principielle interinstitutionelle og budgetpolitiske problemer, hvis vi efterkommer Rådets anmodning om hastebehandling i tilfældet om økonomisk hjælp til Makedonien, fordi Kommissionens forslag i dette tilfælde indeholder en ekstra komponent.
Det giver budgettekniske problemer at yde op til EUR 30 millioner som tilskud til Makedonien. De midler, der var afsat i kategori IV, "Eksterne forbindelser", i det finansielle overslag, er allerede opbrugt af de midler, der er afsat i forslaget til EU-budgetplanen. Europa-Parlamentet må derfor insistere på at få en tilsvarende revision af det finansielle overslag som betingelse for at yde tilskuddet. Alt i alt skulle der imidlertid under alle omstændigheder være enighed om, at vi har brug for hurtig hjælp til Bulgarien, Rumænien og Makedonien.

Seppänen
Hr. formand, jeg vil hovedsageligt tale om det emne, som den foregående taler sluttede af med. Der er tale om den makrofinansielle bistand til de omtalte lande. Det betyder, at Den Europæiske Union kun fungerer som finansiel formidler. Man låner pengene på det internationale marked og dirigerer dem videre til disse lande. Den Europæiske Union kan sikre, at prisen på penge er mindre, end hvis landene lånte pengene direkte på det internationale marked.
Det mest problematiske i formidlingen af disse penge er bistanden til Makedonien, da der her ikke kun er tale om et lån, men også om en ren gavebistand, fordelt på to årlige rater. Rådet har truffet beslutning om en sådan finansiering, men det har truffet sin beslutning uden at have de nødvendige midler til rådighed, og det er Budgetudvalget opmærksom på. Hvis ikke man reviderer de finansielle overslag, må man revidere andre budgetposter til fordel for udgiftsområde 4, økonomiske foranstaltninger udadtil, og for at sikre hjælpen til Makedonien må man skære i hjælpen til nogle andre. Meningen med denne form for finansiel bistand kan ikke være, at ét land får, mens man tager fra andre. Derfor har Budgetudvalget foreslået Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi, at det skulle kræve en revidering af de finansielle overslag på dette område, og udvalget har i denne betænkning fået en positiv omtale af dette.
En revidering af de forskellige aspekter af finansieringen er også på andre måder en betydningsfuld sag og omfatter også grundlaget for finansieringen, nemlig at krigen i Kosovo er endt i en situation, som er overraskende og ny, og som man ikke har reserveret midler til. På samme måde må man revidere finansieringen også for hjælpen til Kosovo, til afhjælpning af jordskælvsødelæggelserne i Tyrkiet og til Marokkos fiskeriaftale. Sagen hænger sammen med det faktum, at udgiftsområde 4 i øjeblikket ikke råder over tilstrækkeligt med penge til at gennemføre alle de planer, som Rådet og Kommissionen ønsker at gennemføre med disse forslag. Parlamentets svar er, som det er fremstillet af Budgetudvalget, at det er vigtigt i denne forbindelse at revidere de forskellige aspekter af finansieringen og således også reelt sikre, at Parlamentets og Den Europæiske Unions fælles bistand når frem samt sikre muligheden for, at disse tiltag fører til en gunstig løsning.

Folias
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at takke ordføreren, hr. Martin, for de tre betænkninger, der kan behandles samlet, fordi de vedrører de samme spørgsmål, og sige, at han har udarbejdet en samling betænkninger, der bærer præg af ligevægt og engagement, og dette er ikke kun min opfattelse, for det er også, hvad vores udvalg gav udtryk for, da det vedtog ændringsforslagene og teksten med stort flertal.
Dette finansielle tiltag fra Den Europæiske Unions side vedrører tre lande: Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, Bulgarien og Rumænien. Vi må endnu en gang understrege, at dette drejer sig om finansiel bistand af makroøkonomisk karakter. Bistanden tager sigte på dels at sikre en holdbar betalingsbalance for disse lande, dels at gøre det lettere at gennemføre de strukturelle reformer, som alle landene må have, hvis vi ønsker at se dem gå mod en bedre fremtid end den, de indtil nu har kunnet se frem til. Navnlig for Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedoniens vedkommende fremhæves det, at det foruden lånet på EUR 50 millioner også får et beløb, som ikke skal betales tilbage, det vil sige en økonomisk støtte på EUR 30 millioner, fordi landet har lidt store tab og har modtaget mange flygtninge som følge af krigshandlingerne i Jugoslavien og Kosovo.
For Bulgariens vedkommende vedrører de EUR 100 millioner, som ydes i form af et lån, udelukkende genoprettelsen af betalingsbalancen og hjælp til de strukturelle ændringer og reformer, som er planlagt. Det samme gælder for Rumænien, der får et lån på EUR 200 millioner.
Pengene udbetales naturligvis ikke uden videre, der bliver en form for kontrol, som Kommissionen skal stå for i samarbejde med Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, og Den Internationale Valutafond deltager naturligvis også i koordineringen. Jeg tror - og jeg tror, at alle, som støtter disse betænkninger, er af den samme mening - at pengene vil gøre gavn, for det har vist sig, at disse lande arbejder i den rigtige retning, og vi må være klar over og aldrig glemme, at disse lande har et helt andet udgangspunkt, end vi har haft. Hvis vi tænker på, at disse lande har en erfaring med privat økonomi, med frit marked og med fri konkurrence, der går mindre end ti år tilbage, hvorimod vi er født og opvokset og har virket i vores lande inden for den frie økonomis rammer, forstår man, hvilke problemer de pågældende lande kan have. Derfor er jeg overbevist om, at de penge, vi giver dem, vil gøre gavn.
Samtidig vil jeg også gøre opmærksom på, at jo hurtigere denne finansielle hjælp bliver givet, desto hurtigere vil den kunne udnyttes og bringes i anvendelse på den bedst mulige måde. Der er ingen tid at spilde. Landene var allerede på vej, da de blev ofre for en krig, som de ikke selv havde startet og ikke deltog i, og alligevel måtte de tage imod dens negative følger. Vi har en moralsk forpligtelse til og også en reel mulighed for at give dem denne materielle støtte. Samtidig må vi imidlertid også se på den finansielle konsekvens, der giver nogle andre problemer, som skal løses.
Jeg vil gerne appellere til alle mine kolleger og opfordre til, at vi stemmer for disse tre betænkninger. De går i den rigtige retning, de udtrykker Den Europæiske Unions følelser og Europa-Parlamentets følelser. Og jeg vil gerne opfordre til, at vi alle yder et bidrag til, at disse midler skaffes til veje ved hjælp af den nødvendige budgetdisciplin og nogle finansielle ændringer på visse konti, så vi både kan vise vores gode vilje og føre den ud i livet på bedste vis og med størst mulig effekt.

Baltas
Hr. formand, mine damer og herrer, den hjælp, vi her skal godkende til disse europæiske lande - og jeg understreger europæiske lande, for vi glemmer, at Europa også har behov - det vil sige Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, Bulgarien og Rumænien, er nødvendig og akut.
For det første er den nødvendig, fordi disse lande forsøger at tilpasse sig en ny situation, hvad angår de økonomiske og handelsmæssige relationer, som giver dem problemer, især med betalingsbalancen, og denne situation påvirker markedets generelle funktion og landenes økonomiske vækst.
For det andet er der et akut behov for denne hjælp, et meget akut behov, vil jeg sige, fordi hele den økonomiske balance i området er blevet forrykket på faretruende vis efter bombardementerne med meget negative følgevirkninger for landene, som er blevet ofre for dette indgreb, uden at de har ønsket det eller forårsaget det. Derfor er denne makroøkonomiske bistand både nødvendig og presserende, og Parlamentet bør fremme den og på denne måde give udtryk for sin solidaritet med disse sydeuropæiske lande.
Den tredje ting, der taler for, at vi skal vedtage forslaget til Rådets beslutning, er den relativt ringe størrelse på dette støttebeløb, som ikke kommer til at påvirke Kommissionens økonomiske planlægning. Og hvad angår det problem, der er blevet nævnt, og som vedrører udgiftsområde 4 i budgettet for Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, er det dumt, at vi fastholder problemet i stedet for at finde de EUR 30 millioner.
Til sidst vil jeg sige, at dette er et nødvendigt, presserende, meget presserende og ganske lille bidrag til det store arbejde med at tilpasse disse lande til de nye omstændigheder, de står i, og som er blevet væsentligt forværret af krigen. Jeg synes, det fortjener tilslutning fra os alle.

Schroedter
Hr. formand, kære kolleger, makroøkonomisk hjælp til de tre lande, som ligger uden for krigsområdet, men som alligevel har lidt ekstremt under Kosovo-krigen, er rigtig og meget vigtig. De vil alle sammen sige, er der noget at tale om? Hjælpen til en stabil, vellykket udvikling i landene er jo tvingende nødvendig. Her siger jeg endnu en gang på min gruppes vegne, at vi vil gøre alt for, at Bulgarien og Rumænien ikke bliver hægtet af i Den Europæiske Unions udvidelsesproces. Disse lande, men også nabolandet Makedonien, har øjeblikkeligt behov for vores politiske og økonomiske støtte. I denne forbindelse vil jeg gerne endnu en gang minde om, at dette Parlament her flere gange har vedtaget, at visumgrænsen til Rumænien og Bulgarien langt om længe skal ophæves, og dermed også denne udelukkelse. Rådet og Kommissionen bør tage stilling til dette spørgsmål på topmødet i Helsinki.
Når det gælder den økonomiske hjælp, priser Kommissionen og Rådet altid deres storslåede velgørenhed ved at henvise til de enorme tal for den makroøkonomiske hjælp. Men har De nogen sinde spurgt Dem selv, hvor effektiv denne makroøkonomiske hjælp er med hensyn til en økonomisk og socialt afbalanceret udvikling i disse lande, som virkelig er rystet af krisen? Hvad skal pengene egentlig bruges til, hvis lommer ender de egentlig i? Sandheden er, at ikke en eneste euro kommer menneskene i regionen til gode, hverken de små og mellemstore virksomheder eller uddannelses- eller sundhedssystemet, og de bliver heller ikke brugt til at skabe arbejdspladser. Det bidrager heller ikke til den lokale og regionale infrastruktur, hvis rekonstruktion er en vigtig forudsætning for investeringer. Nej, det er ganske enkelt bestikkelsespenge til internationale banksystemer. De kompenserer for den gældsfælde, som IMF har bragt disse lande i. De går praktisk talt direkte i de internationale bankers kasser og er på den måde med til at øge de såkaldte modtagerlandes gæld. Det er også kun en kredit, selvom betingelserne er bedre end hos EMF. Alligevel opstilles der betingelser om, at der skal spares på sundhedsvæsenet, den sociale sikring og pensionssystemet. Resultatet er en yderligere forarmelse af brede befolkningsgrupper i disse lande. Er det det, vi mener med stabilitet? Kan stabilitet i regionen baseres på yderligere gældssættelse og yderligere forarmelse? I praksis bidrager den såkaldte makroøkonomiske hjælp kun til at opfylde EMF's budgetbetingelser. Det er altså en gældssættelse af gældssættelsen. Det betyder, at vi har brug for et kursskifte i strukturen, og at politikken igen tager teten på dette område og får ansvaret for en virkelig stabil økonomisk og socialt afbalanceret udvikling.

Solbes Mira
Hr. formand, jeg vil først og fremmest gerne takke medlemmerne for deres analyse af problemstillingen og dernæst for den generelt positive reaktion på det forslag, der behandles her i dag.
Jeg vil også gerne på mit første møde med Parlamentet igen understrege noget, som jeg allerede har gjort opmærksom på i Kommissionen, og det er behovet for at få de bedst mulige relationer mellem mit ansvarsområde i Kommissionen og Parlamentets ansvarlige i de tilsvarende sager.
Jeg mener at have forstået af de forskellige indlæg, at der ikke er nogen gruppe, der i princippet er imod bistand, der er snarere en klart positiv holdning til forslagene. Vi er alle enige om, at Kosovo-krisen, som har skabt problemet, tvinger os til at gøre en større indsats. Men jeg vil gerne afklare nogle idéer, som jeg tror kan bidrage til at forstå Kommissionens holdning til de forskellige ændringsforslag.
For det første er det, vi taler om, en hjælp til betalingsbalancen. En hjælp til betalingsbalancen er meget forskellig fra bidrag til normale programmer. Hjælpen til betalingsbalancen er en hjælp til at styrke reserverne i et land på en sådan måde, at det kan overholde sine internationale betalingsforpligtelser, som altid har en modydelse: Man betaler altid for en tjenesteydelse eller for anskaffelsen af en vare. Vi taler altså ikke om midler til hver af disse landes budgetter, som ville have til formål at gennemføre konkrete aktioner. Og de er helt klart som en følge heraf heller ikke knyttet sammen med konkrete projekter eller konkrete programmer. Vi taler om en finansiel støtte til at klare disse vanskeligheder med.
For det andet er midlerne for Bulgariens og Rumæniens vedkommende forbundet med aftaler med IMF, som har samme formål. Hvad angår Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien er situationen anderledes. Dér er der forhandlinger i gang om en aftale med IMF. Det er muligt, at man når frem til et resultat, og i så fald vil vi tage del i de aftaler, men hvis der ikke opnås noget resultat, mener vi, at situationen kræver, at Den Europæiske Union yder bistand alligevel. Hvad enten der derfor er en aftale med IMF eller ej, vil der være støtte til Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, selvom det naturligvis er med den generelle betingelse, at der iværksættes det reformprogram, som er nødvendigt for, at disse midler udmønter sig i konkrete resultater.
Jeg vil minde om, at det ikke er første gang, at der ydes bistand af denne art til disse lande. Det er sket tidligere. Og det har altid givet et godt resultat. Vi har aldrig haft problemer med tilbagebetaling af gælden, der har aldrig været fristforlængelser fra deres side, og derfor er de efter vores mening og i finansiel forstand helt troværdige partnere.
Og efter disse indledende bemærkninger vil jeg tage fat på de forskellige forslag fremsat af hr. Martin i hans betænkning. Jeg tror, at vores holdning er forholdsvis let at forstå i lyset af den filosofi, som jeg har forklaret.
Hvad angår det første forslag, er det, der ønskes opnået, hvis jeg har forstået det rigtigt, noget, som jeg er helt enig med hr. Martin i, og det er, at væksten og de økonomiske reformer skal munde ud i øget beskæftigelse og bedre levevilkår. På de to punkter er vi fuldstændig enige.
Derfor ville vi acceptere en formulering, som i stedet for den, der foreslås, lød with a view to increase employment and living standards. Denne formulering ville være helt acceptabel for Kommissionen.
Det andet punkt, som er det andet ændringsforslag, er ønsket om, at Kommissionen foretager en budgetkontrol, hvad angår referencemidlerne. I betragtning af disse midlers særegenhed i forhold til normale projekter, hvortil der gives penge til budgettet, er jeg bange for, at denne idé om budgetkontrol, som vi alle accepterer og går ind for, ikke rigtigt kan anvendes i dette tilfælde. Her skal kontrollen udføres på en anden måde. Det, der skal kontrolleres, er, om landet i det store hele anvender midlerne korrekt. Vi ville derfor være enige i en idé, som vi mener er grundlæggende, og det er, at Kommissionen kontrollerer de reformer, som skal gennemføres i de lande, for at bistanden kan anvendes korrekt.
Vi mener imidlertid ikke, at dette er et punkt, som skal inddrages i afgørelsens tekst. Vi forpligter os til, at Kommissionen gennemfører nævnte kontrol, og at kontrollen udføres i takt med udviklingen i de makroøkonomiske størrelser. Vi mener, at denne form for kontrol vil være tilstrækkelig. Vi mener som sagt imidlertid ikke, at den bedste metode vil være at indarbejde de fremsatte ændringsforslag.
I ændringsforslag 3 er den grundlæggende idé, som det er blevet sagt, at sørge for, at en del af disse ressourcer anvendes til opfyldelse af befolkningens grundlæggende sociale behov. Her står vi igen over for det problem, som jeg før nævnte, med bistandens art. Hvis vi talte om en budgetbistand, ville jeg overhovedet ikke have nogen betænkeligheder ved at acceptere Deres forslag. Men sagen er, at vi taler om finansiel bistand til reserverne for at gennemføre en vis modydelse. Her er der ikke tale om at støtte eller ikke støtte befolkningens grundlæggende behov. Men jeg kan berolige Dem med, at de tilfælde, som vi taler om, er helt forskellige fra det tilfælde, som De nævnte om Indonesien.
Og hvad angår selve IMF's projekt, Valutafondens samlede projekt over, hvordan budgetter og udgifter i de nævnte lande skal fastlægges, er det allerede lagt helt fast, at en vis procentdel skal anvendes til sociale udgifter.
I f.eks. Rumæniens tilfælde - jeg har tallene her - blev 8,3% af BNP i 1997 anvendt til sociale udgifter. Den betingelse, som IMF har stillet i sit program, er imidlertid, at de sociale udgifter øges til 10,5% af BNP i 1999. Derfor er Deres bekymringer i forbindelse med IMF ubegrundede. Jeg mener dog ikke, at det er Kommissionens opgave i de nationale budgetter at bestemme, hvordan det samlede budget skal fastlægges, da de omtalte ressourcer som sagt ikke i sig selv har et konkret formål af den ene eller den anden art.
Det samme kan tydeligvis siges om ændringsforslag 4, som har en lignende berettigelse og er forbundet med lignende problemer.
Jeg vil imidlertid fremkomme med en tilføjelse til punkt 3. Unionen har særlige programmer, som har til formål at forbedre forvaltningen og opfylde de grundlæggende sociale behov. Husk på, at i f.eks. Phare-programmet er 30% af ressourcerne bestemt til Institutional Building, som helt klart er forbundet med alt det, der kan siges at være en forbedring af forvaltningens funktion, som vil gøre det muligt at løse problemerne. Dette er årsagerne til, at vi ikke kan acceptere ændringsforslag 3 og 4.
Vi er derimod helt enige i ændringsforslag 5. Til ændringsforslag 5 kan vi blot foreslå en lille stilændring, og det er, at sætningen i stedet for at stå efter henvisningen til IMF efter vores mening burde placeres umiddelbart efter ordet Kommissionen. Sætningen skulle derfor efter vores mening lyde: "the Commission, in accordance with the principles of sound and efficient management, shall verify..." osv. Dermed accepterer vi helt Deres forslag, men formuleringen vil blive mere korrekt.
I ændringsforslag 6 anmodes vi om, at Kommissionen underretter Europa-Parlamentet inden frigivelsen af den anden rate af lån til støtte til betalingsbalancen. Her har vi igen et problem i forbindelse med formen og udførelsen. Problemet er følgende: Beslutninger af denne type er mange gange baseret på elementer, som måske ikke ligefrem skal være hemmelige, men de skal behandles med en vis diskretion, og det ville derfor efter min mening ikke være passende at forklare eller kommentere dem ved møder, der er helt offentlige og kendte. Derfor vil problemet ligge i, hvordan vi kan finde frem til en procedure, der kan sikre, at Parlamentet har kendskab til disse ting, før de sker, i stedet for at oplysningerne gives ved et offentligt møde, for det tror jeg ville skabe problemer med hensyn til styringen af disse sager.
Det, jeg kan foreslå, og det, jeg kan love, er, at f.eks. formændene for de implicerede udvalg informeres, før denne type betalinger udløses, således at Parlamentet får besked om dem, uden at vi på grund af denne diskretionspligt i visse sager får problemer.
Vi er helt enige i ændringsforslag 7 med hensyn til fremsendelse af information før en bestemt dato.
Og endelig står vi over for det måske vanskeligste ændringsforslag set ud fra et begrebsmæssigt synspunkt, og det er det, der drejer sig om lånet på yderligere 30 millioner. De skaber budgetmæssige problemer for Dem selv, mine damer og herrer, og i det omfang at det drejer sig om en budgetmæssig tildeling, skal de løses. De foreslår som en løsning, at vi nu inddrager en ændring af de finansielle overslag.
Jeg vil gerne skelne imellem to perioder. Først 1999 og dernæst 2000. Vi taler om EUR 30 millioner - 15 for i år og 15 for næste år. Hvad angår de 15 millioner for i år, kan jeg allerede fortælle Dem, at tallene er i budgettet, og vi har derfor ingen problemer med at udløse disse betalinger med det samme. Problemet er næste år, og det er faktisk sådan, at det i Kommissionens beslutning, hvis De ser på side 7 under punkt 4, om denne sag meget tydeligt er angivet, at der på grund af de eksisterende budgetmæssige restriktioner kunne opstå vanskeligheder og en justering af udgiftsområde 4.
Det er altså tydeligvis ikke en ny sag, det er en sag, der er behandlet, og jeg mener, at De gør klogt i at trække det frem nu. Det vanskelige består i at finde den rigtige løsning. Skal vi finde en konkret løsning, der består i ved en konkret afgørelse fra Rådet at ændre de finansielle overslag til et konkret punkt? Vi mener, at det ville medføre et problem i forhold til budgetmyndigheden og med hensyn til at analysere sagerne enkeltvis, således at vi ikke får et samlet overblik over de problemer, der kan opstå.
Jeg beder Dem derfor om ikke at inddrage denne formulering om ændring af de finansielle overslag i betragtning af to ting: For det første at Kommissionen under alle omstændigheder vil forelægge en ændring af de finansielle overslag i fremtiden, som tager højde for ikke blot dette element, men også andre elementer i forbindelse med Kosovo. For det andet at det er op til budgetmyndigheden, Dem som Parlament, Kommissionen i sine forslag og Rådet i sine afgørelser at træffe de beslutninger, som de finder belejlige for 2000, uden at vi dog på nuværende tidspunkt på forhånd bestemmer den endelige løsning.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet udsat kl. 13.20 og genoptaget kl. 15.00)

Flerårigt program Altener (1998-2002)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0016/99) fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning (7122/1/1999 - C5-0032/1999 - 1997/0370(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om et flerårigt program til fremme af vedvarende energikilder i Fællesskabet (Altener) (1998-2002) (Ordfører: Langen).

Langen
Hr. formand, Altener-programmet er en del af det flerårige rammeprogram for aktioner inden for energisektoren i perioden 1998-2002. Her behandler Altener den vigtige del, der drejer sig om de alternative vedvarende energikilder. Kommissionens forslag stammer fra november 1997. Allerede i marts 1999 vedtog det gamle Parlament ved førstebehandlingen sin udtalelse i henhold til forslaget til betænkning fra den tidligere kollega Carlos Robles Piquer.
Efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden er retsgrundlaget ændret. Det flerårige rammeprogram for energisektoren hører nu under proceduren med fælles beslutningstagning. På grundlag af denne ændrede retlige situation foretog Europa-Kommissionen umiddelbart efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden den 21. maj 1999 en grundlæggende ændring og revidering af sit forslag på grundlag af Parlamentets vedtagelser af 11. marts 1999. Den 28. juni vedtog Rådet den fælles holdning.
Vi kan i dag som Parlament konstatere, at både Kommissionen og Rådet i vidt omfang har overtaget vores forslag, og jeg vil derfor på dette sted gerne som ordfører for Industriudvalget sige hjerteligt tak for det velvillige samarbejde.
I andenbehandlingen skal Parlamentet nu undersøge, om der er behov for flere tilføjelser til den fælles holdning. Industri- og Energiudvalget, som denne sag sorterer under, afgav den 22. september en enstemmig indstilling herom. Det er Parlamentets og Kommissionens fælles mål inden år 2010 at øge de vedvarende energikilders andel af Fællesskabets interne bruttoenergiforbrug til 12%. Det svarer rundt regnet til en fordobling i forhold til den nuværende andel. Det er et ambitiøst mål, som kræver en alvorlig indsats. De kompromiser, der nu er opnået, er kun et skridt på denne vej. Efter Parlamentets overbevisning er det nødvendigt, at især medlemsstaterne intensiverer deres anstrengelser. De midler, vi har i Altener-programmet, er så begrænsede, at man ikke kan nå dette ambitiøse mål med dem alene.
Vi kræver i vores ændringsforslag - der er ni i alt, som er blevet præsenteret her - at medlemsstaterne på frivillig basis forpligter sig til at støtte de vedvarende energikilder. Der skal med et charter rådes bod på, at energipolitikken ikke har fået sit eget kapitel i traktaten om Den Europæiske Union. Desuden vil Parlamentet i artikel 1, stk. 1, gennemføre den kampagne for de vedvarende energikilders gennembrud, som blev krævet allerede i hvidbogen i 1997, samt skabe nye instrumenter og mekanismer til at fremme et hurtigt og koordineret gennembrud på markedet for alle bæredygtige energiteknologier. Desuden skal de øst- og centraleuropæiske stater og, som De Liberale med rette har foreslået, også Middelhavslandene, spille en væsentlig rolle i gennemførelsen af programmet.
I Altener-programmets artikel 5 vil Parlamentet gerne have indført en henvisning til de nye procedurer for udøvelse af gennemførelsesbeføjelser for at forbedre Europa-Parlamentets deltagelse.
Mine damer og herrer, vi mener ikke, at del IV af det flerårige rammeprogram for aktioner inden for energisektoren kan opfylde alle ønsker. I denne forbindelse vil jeg minde om den anden betænkning, som bliver forhandlet i dag, kollega Aherns betænkning om energieffektivitet. Jeg vil imidlertid også minde om, at vi har to vigtige emner, når det drejer sig om at få indført alternativ energi, nemlig vand- og vindenergi, som allerede dækker så stor en andel, at de andre, som f.eks. solenergi og udnyttelse af biomasse, må støttes særdeles intensivt. Jeg er meget taknemmelig og glad for, at De, fru kommissær, nu har fået ansvaret for dette vigtige emne, for som tidligere spansk landbrugsminister ved De, at der muligvis er meget bedre mening i at reducere overskud i forbindelse med den europæiske landbrugspolitik, end der er i at stille dyrkningsarealer til rådighed for udnyttelse af biomasse. Jeg er imidlertid klar over, at der er ganske stor modstand på dette område, og at vi har modstand fra industrien, men også fra landbrugspolitikken, men det bør alligevel være vores fælles bestræbelse at forbinde landbrugspolitik og energipolitik med hinanden, når det gælder de vedvarende energier. Hermed vil jeg gerne takke hjerteligt for det gode samarbejde. Jeg håber, at der vil være flertal for betænkningen i Parlamentet.

Rothe
Hr. formand, først vil jeg gerne takke ordføreren, kollega Langen, for at have fremlagt en virkelig god betænkning. Med den størst mulige enighed, nemlig enstemmigt, fulgte vi i udvalget forslaget om at genoptage vigtige ændringsønsker fra førstebehandlingen, som Rådet ikke havde fulgt, selvom - og det vil jeg også gerne sige her, hr. Langen - vi var meget glade for, at der dog var en vidtgående imødekommenhed over for Parlamentet.
Det er Den Europæiske Unions erklærede mål at fordoble de vedvarende energikilders andel af forbruget inden år 2010. Det var Parlamentet og Kommissionen enige om allerede under debatterne i forbindelse med grønbogen og hvidbogen. I den foreliggende fælles holdning støtter også Rådet dette standpunkt. Selvom det er klart, at det eksisterende potentiale af energi fra vind- og solenergi, biomasse, vandkraft og jordvarme giver mulighed for at opnå langt mere end 12% af energiforbruget inden år 2010, så ved vi, at det vil kræve store anstrengelser at nå bare disse 12%, hvis vi ser på de hidtidige stigningstakter.
Det betyder, at medlemsstaterne må lave deres hjemmearbejde, og det betyder også, at vi som Union må komme hurtigere fremad end tidligere. Til dette formål er det for det første vigtigt, at elektricitet fra vedvarende energikilder får mulighed for fair adgang til nettet. Fru kommissær, Parlamentet venter på sådanne forslag, og der skal være tale om forslag, som bidrager til et ægte markedsgennembrud. Den nære sammenhæng mellem vilkårene for netadgang og væksten i strømandelen fra vedvarende energikilder fremgår af de usædvanligt store stigningstakter i Danmark, Tyskland og Spanien.
Men i dag drejer det sig om Altener-programmet. Det er det eneste EU-program, som kun har til formål at fremme de vedvarende energikilder. Dette program er også et nøgleinstrument til at gennemføre Fællesskabets strategi for vedvarende energikilder og således også for gennembrudskampagnen for vedvarende energikilder. Med denne kampagne vil vi sætte gang i solcellesystemer med en topkapacitet på 1 million kilowatt inden for Unionen og i udviklingslandene. Der skal bl.a. opstilles 15 millioner kvadratmeter solfangere, og der skal opnås 10.000 megawatt fra vindkraft og 10.000 megawatt fra biomasse. Denne kampagne skal finansieres med midler fra medlemsstaterne, med private midler, men også med europæiske midler.
Kommissionen havde afsat et beløb på EUR 81,1 millioner til fireårsperioden fra 1998 til 2002 i Altener-programmet. Alene gennembrudskampagnen vil efter Kommissionens skøn frem til år 2003 kræve en offentlig finansiering på godt EUR 7 milliarder. Altså EUR 7 milliarder, som skal komme fra medlemsstaterne og fra Den Europæiske Union. Vi ved, at disse 81,1 millioner kun ville være en dråbe i havet. Men vi kan under ingen omstændigheder acceptere, at dette beløb bliver nedsat endnu en gang til 74 millioner, som det foreslås i den fælles holdning.
Derfor beder jeg Dem indtrængende om, kære kolleger, ved afstemningen i morgen at tilslutte Dem udvalgets holdning, som blev vedtaget enstemmigt, og om også at sørge for, at der bliver taget tilsvarende beslutninger i forbindelse med budgetafstemningerne.

Pohjamo
Hr. formand, af hensyn til miljøet er det yderst vigtigt at fremme anvendelsen af de vedvarende energikilder. Unionen kan ikke nå sine målsætninger inden for miljøområdet, hvis man ikke aktivt øger anvendelsen af disse.
Altener-programmet er en vigtig del af strategien for en nedsættelse af kuldioxidemissionerne. De vedvarende energikilder mindsker afhængigheden af importeret energi, og en forøget anvendelse af dem forbedrer også konkurrenceevnen. Den Europæiske Union bør indtage førerpositionen inden for den hastigt voksende industri, indenfor vedvarende energikilder, der er baseret på ny teknologi. Man må også huske på, at anvendelsen af vedvarende energikilder har en positiv indflydelse på den regionale udveksling og på beskæftigelsen.
Altener-programmet går i den rigtige retning. Langes ændringsforslag fik også en sjældent bred og enstemmig godkendelse i udvalget. Denne enighed er et godt udgangspunkt for at fremme anvendelsen af de vedvarende energikilder. Som det er fremgået, er sagen dog ikke afsluttet med dette program, idet en øget anvendelse af de vedvarende energikilder kræver endnu megen forskning, mange pilotprojekter, udveksling af forskningsresulater, harmonisering af lovgivningen, bearbejdning af folks indstilling, oplysningskampagner og også private og offentlige investeringer, som først tjener sig ind i fremtiden. Bevillingerne til finansieringen af Altener-programmet er beskedne set i forhold til sagens omfang. Fremover må vi undersøge, hvorledes man kan udvikle satsningen på anvendelsen af de vedvarende energikilder.
Nu hviler ansvaret for en øget anvendelse af de vedvarende energikilder hovedsagelig på medlemslandene. Forhåbentlig vil dette program få medlemslandene til resolut at arbejde for en øget anvendelse af disse energikilder. Tørv nævnes endnu ikke på listen over vedvarende energikilder. Det er dog i hvert fald i Finland en vigtig, bæredygtigt anvendt og langsomt fornyende energikilde. Jeg håber, at den i en eller anden forbindelse kan blive føjet til listen over de vedvarende energikilder.

Turmes
Hr. formand, som medlem af Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance vil jeg gerne takke ordføreren. Jeg tror, vi har temmelig bred enighed om dette Altener-program. Jeg vil også ønske for ham, at han ved forhandlingerne med Rådet i det mindste kan få disse EUR 81,1 millioner igennem.
Det er imidlertid vigtigt, at vi i dag, en dag før debatten her i Parlamentet om Kyoto-opfølgningskonferencen i Bonn, men også nogle dage efter den næstværste atomulykke nogensinde, denne gang i et hightech-land, også sætter dette Altener-program ind i en større sammenhæng. Vi udformer jo energipolitikken på den baggrund, at vi vil beskytte miljøet, vi vil spare CO2, og derfor skal vi især undersøge, om ikke liberaliseringen af det europæiske elmarked, som for tiden gennemføres i nogle medlemsstater, er kontraproduktiv. Den radikale liberalisering, som er blevet gennemført i Tyskland, lægger allerede nu pres på både biomasse- og solprojekter, og på det sociale område vil den selvfølgelig også betyde, at vi snart får mange små "Michelin'er", fordi man vil bortrationalisere arbejdspladser for at få energivirksomhedernes aktiekurser til at stige.
Jeg tror, det er på tide at analysere liberaliseringen, både økologisk og socialt, og undersøge, hvor de gode initiativer er i forbindelse med liberaliseringen. Jeg kan personligt særligt godt lide den danske model. Her har man en transparent adgang til nettet, man har en energiafgift, som korrigerer priserne, der er klare målsætninger for vedvarende energiformer, der findes et næsten beskyttet marked. Vi har også brug for dette beskyttede marked for vedvarende energiformer og også for blokkraftvarmeværker. Efter min mening er det ikke nok med en national korrigering, med nationale "autoværn" af økologisk og social art i forbindelse med denne liberalisering. Vi må også overveje på europæisk niveau, hvordan vi kan indbygge korrigerende foranstaltninger. Vi vil selvfølgelig gerne have dette direktiv om netadgang ganske hurtigt. Jeg mener, at vi inden for den vedvarende energi har brug for mekanismer i stil med dem, vi i dag har for atomenergien. Vi har brug for en eksportgaranti, fordi den vedvarende energi jo alt i alt er ensbetydende med mange flere arbejdspladser og bedre miljøbeskyttelse. Det burde de vedvarende energiformer nok være os værd.

Seppänen
- (FI) Hr. formand, de vedvarende energikilders andel af EU's energiproduktion er under 6%, og heraf er størstedelen vandkraft. Målet om en fordobling af denne andel er umuligt at opnå ved den nuværende tankegang, ifølge hvilken olie og gas rækker uendeligt, og hvis det ikke er nok, er stenkul i hvert fald billige. Man afsætter alt for få midler til Altener-programmet. At bruge så få bevillinger til det gode formål er selvbedrag. Vi bedrager os selv ved at investere så lidt i en ny tankegang. Det handler også om sikkerheden i EU. Frem til år 2020 er olieimportens andel af EU's behov på 94%, stenkulimportens på 80% og gasimportens på 75%. Hvis vi lader vores fremtid på energiområdet forblive så usikker, har vi ingen mulighed for at skabe en sikker fremtid for menneskene.

Dupuis
Hr. formand, jeg vil gerne sige til kollegerne, at jeg endnu en gang er bange for, at det er beskedenhed, der kendetegner Europa-Parlamentet. Som fru Rothe sagde, er 12% utilstrækkeligt. Hr. Langen sagde, at de midler, der er til rådighed, er utilstrækkelige til at sikre 12% af produktionen, og vi vil endnu en gang - på trods af disse advarsler - vedtage denne betænkning.

Jeg mener, at det er vigtigt at betragte dette spørgsmål fra en bredere synsvinkel. Det er ikke nok at se på de fuldstændigt utilfredsstillende tal, som vi ofrer på vedvarende energi, vi må måske også bruge tid på at se på de finansielle midler, der ofres på andre former for energi, navnlig på atomkraft. Vores kollega fra De Grønne mindede os om tragedien i Japan, og Japan er hverken et problemland eller et udviklingsland. Men i dag vil vi i samme periode bevilge EUR 60 millioner til kernespaltning mod EUR 15 millioner til vedvarende energi og EUR 200 millioner til fusion, og dette giver os en idé om den reelle politik, som Den Europæiske Union fører. Dette er fuldstændigt uacceptabelt.
Vi kan ikke - og slet ikke eftersom et antal europæiske stater har besluttet at bryde med atomkraftpolitikken og med spaltningspolitikken - acceptere, at Den Europæiske Union fortsætter med at ofre fire gange så meget på atomkraft. Vi må tage disse forskelle i betragtning. Vi må kræve summer, der er mindst lige så store som dem, vi ofrer på en energi, vi intet aner om, nuklear fusion, og straks afskaffe bevillingerne til kernespaltning og overføre dem direkte til den vedvarende energi. Det er efter min mening det, det drejer sig om.
Når store atomkraftlande i Europa som Tyskland genoptager spørgsmålet om deres atomkraftprogram, og når Frankrig begynder at tale om det, kan vi ikke fortsætte med at ofre enorme summer - jeg gentager fire gange så meget som det, vi bruger på vedvarende energi - på disse energipolitikker. Det er uacceptabelt. Jeg opfordrer derfor mine kolleger til at stemme mod dette forslag, ikke mindst fordi Rådet tillader sig at kværulere over endnu nogle millioner. Men selvfølgelig er dette ikke problemet. Problemet handler om midler. 12% er - som fru Rothe sagde - utilstrækkeligt. Vi må fastsætte meget mere ambitiøse mål, og det er nødvendigt, at Europa-Parlamentet tvinger Rådet og Kommissionen til at finde de nødvendige midler til denne politik.

McNally
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske hr. Langen, der har udvist en sand interesse og entusiasme i forbindelse med fremlæggelsen af sin betænkning og sine ændringsforslag, der er en videreførelse af hr. Robles Piquers betænkning. Jeg er glad for at se vores nye kommissær, fru de Palacio. Vi glæder os til at samarbejde med hende, og vi håber, at hun snart, hvis hun ikke allerede gør det, vil dele vores begejstring for vedvarende energi.
Sammen med Save-programmet har vi i Altener II en måde, hvorpå vi kan vise Europas folk, at der findes rationelle måder at imødegå klimaændringerne på, nemlig energieffektivitet og vedvarende energikilder. Vi anmoder medlemsstaterne om deres engagement, når det gælder om at tilskynde til brug af vedvarende energi - og de siger alle, hver for sig, at de har dette engagement - ved at underskrive et charter for vedvarende energikilder - EURENEW-charteret. Dette ville symbolisere merværdien af at samarbejde i EU om samfundets ønsker og behov.
De miljømæssige fordele af vedvarende energi er selvfølgelig åbenbare. Men hr. Langen minder os klogelig om det enorme potentiale for europæisk industri. Man behøver bare at se på Danmark. Og jeg støtter fuldt ud hans opfordring til en styrkelse af European Renewable Energy Export Council. Desværre mistede vi en af drivkræfterne med John Bondas pludselige død tidligere i år, men andre fortsætter hans arbejde i dette råd. Jeg må sige, at jeg er meget glad for erhvervsuddannelseselementet i Altener II. Det bør hilses velkomment. Budgettet er helt klart utilstrækkeligt og må øges, hvis dette program skal blive rigtigt effektivt. Jeg håber, at der kan blive givet et fingerpeg fra Rådet i tide, således at de nødvendige ændringer kan foretages i forbindelse med førstebehandling af budgettet for år 2000. Den vægt, der lægges på informationsspredning i Altener II, er meget vigtig, og jeg glæder mig til, hvis den er blevet tilgængelig, at se på Agores-centerets hjemmeside på Internettet, der helt klart har til formål at samle alle former for oplysninger om vedvarende energi, så alle kan slå dem op og holde sig ajour.
Ved siden af Altener og forskningen i vedvarende energi under det femte rammeprogram, som vi håber vil blive meget betydelig, har vi brug for øjeblikkelige støtteforanstaltninger såsom "feed-in-direktivet" for elektricitetsmarkedet. Jeg håber, at vi snart vil få mere at høre om dette fra Kommissionen. Hvidbogen rejste forventninger, og vi glæder os til den spændende startkampagne med dens 1 million fotovoltaiske systemer, dens store vindmøllepark, dens biomasse og det mest spændende af det hele dens 100 samfund, hvor al elektricitet kommer fra vedvarende energikilder. Der er ingen steder i hele Den Europæiske Union fra Lapland til Det Græske Øhav, hvor vedvarende energi ikke er relevant.
Altener II-programmet vil og kan anvendes i alle medlemsstater og naturligvis også uden for Den Europæiske Union i ansøgerlandene f.eks. såvel som i Middelhavslandene, hvor potentialet er uhyre stort. Vedvarende energi bør blive symbolet for, hvad der er fornuftigt og progressivt ved Europa. Dette program kan hjælpe os med at nå dette symbol.

Markov
Hr. formand, hr. Langen, det er en fremragende betænkning, min respekt! Anvendelsen af vedvarende energiformer er et skoleeksempel på udvikling og anvendelse af de mest moderne teknologier, som samtidig bidrager til at skåne miljøet, men der er også et andet aspekt. Hvis man ser på de virksomheder i Europa, som især har engageret sig i denne sektor, kan man konstatere, at det især drejer sig om små og mellemstore virksomheder. Det betyder naturligvis også, at eftersom disse små og mellemstore virksomheder med disse teknologier har ydet et væsentligt bidrag for beskæftigelsespolitikken til sikring af arbejdspladser, gælder det om også at støtte dem fremover.
I modsætning til de store energikoncerner, som afskediger medarbejdere, betyder det, at vi, når vi udformer dette program, når vi støtter alternative energikilder, også som europæere yder et bidrag til at give beskæftigelsespolitikken en høj prioritering.
Samtidig må man naturligvis sige, at dette program også har et særligt aspekt set i forbindelse med EU's udvidelse. Det drejer sig naturligvis om at tage regenerativ, miljøvenlig energiudnyttelse med til disse lande, både for at fremme miljøbeskyttelsen og naturligvis også - det må man sige ærligt - for at åbne nye afsætningsmarkeder.
Således betragtet er de midler, der er afsat til Altener-programmet, naturligvis på ingen måde tilstrækkelige. De må forhøjes, og også Det Europæiske Råd må inddrages mere i eksport af vedvarende energiformer, så kompetencen kan blive samlet og hurtigere kan realiseres på en effektiv måde.

Kronberger
Hr. formand, fru kommissær, jeg har forberedt en tale, som stort set siger det samme, som den foregående taler allerede har sagt. Jeg er desværre i den sørgelige situation, at jeg kan læse et telegram fra nyhedsbureauet Reuter op for Dem, som beviser betydningen af det, vi taler om her. Telegrammet er fra kl. 15.07, det er ikke engang 30 minutter siden. Det lyder: Seuol. Ulykke på et sydkoreansk atomkraftværk kræver 22 sårede. Selve teksten: Ved en ulykke på et sydkoreansk atomkraftværk er 22 arbejdere blevet såret. De blev i forbindelse med et udslip af tungt vand udsat for radioaktiv stråling. Det beretter nyhedsbureauet Yonhap i dag.

Caudron
Hr. ordfører, kære kolleger, jeg havde allerede i marts lejlighed til at sige, at jeg - som franskmand - går ind for en meget målrettet og frivillig politik i forbindelse med energi. Vi må således, så vidt det er muligt, bevæge os fra stadiet med hensigtserklæringer, der så ofte er hørt i løbet af det sidste årti, til at finde konkrete stærke anvendelser, hvis vi vil nå dette beskedne mål på 12%. Det er kun på disse vilkår, at Den Europæiske Union kan gennemføre en bæredygtig energipolitik, der er velafbalanceret og sikker. Det er naturligvis op til Kommissionen at arbejde i denne retning.
Til dette formål er der udarbejdet to strategier i to flerårige programmer: Save II og Altener II. Det drejer sig i dag i forbindelse med andenbehandlingen selvfølgelig om at følge disse to programmer til dørs, men også om at forbedre dem takket være de muligheder, som Amsterdam-traktaten og den fælles beslutningstagning giver os. Med hensyn til Langen-betænkningen, som jeg vil omtale mere præcist, og de vedvarende energikilder kender alle vigtigheden af disse energier med hensyn til en reducering af forurening og bevarelse af de naturlige ressourcer. Man kender ligeledes de vanskeligheder, der opstår med hensyn til disse energiers gennemslag på et liberalt marked, hvor de mere traditionelle energiressourcer ofte fås til en billigere pris. Man skal heller ikke glemme mangelen på forholdsregler, der skulle sigte mod på målrettet og frivillig basis at fremme de nye energier.
Derfor er jeg naturligvis for de ændringsforslag, der er indgivet af hr. Langen, som kræver, at Kommissionen spiller en mere aktiv rolle for at fremme en koordineret promotionsstrategi inden for medlemsstaterne, samt for at udvikle Europas potentiale i eksporten af teknologier om vedvarende energier. Det er sandt, at der vil være ekstraomkostninger. Vi må klare dem, for de er beskedne med hensyn til de satsninger på EUR 7 millioner, der står på spil. Jeg går selvfølgelig også ind for anmodningen om et charter for vedvarende energi.
Som afslutning vil jeg sige, at afstemningen om disse to betænkninger udgør en garanti til de europæiske borgere om Den Europæiske Unions vilje til at beskytte miljøet ved at reducere vores energimæssige afhængighed. Det er også en erklæring og en reaktion mod markedsdiktatur og liberalisme for enhver pris. Mere specifikt er det her lige før den næste verdenskonference om klimaændringer i Bonn et positivt signal, som styrker vores forpligtelser fra Kyoto til at reducere CO2-emissioner.

Ford
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren, hr. Langen, med hans betænkning om vedtagelse af et flerårigt program til fremme af vedvarende energikilder i Fællesskabet, Altener II. En række personer er kommet med kritiske kommentarer til kerneenergiprogrammet i Fællesskabet. Fusionsenergi er måske teknisk set vedvarende energi, men det er ikke det, vi taler om her. Dette er en betænkning, der har sin oprindelse i Kommissionens forslag fra november 1997, som det sidste Parlament behandlede ved førstebehandling med Robles Piquer-betænkningen i februar.
Nu er vi med Amsterdam-traktaten gået over til fælles beslutningstagning, og vi har en andenbehandling her i dag. Det væsentligste udfald i betænkningen er kravet om en fordobling af mængden af vedvarende energi til 12% i 2010. Det er noget, som vi helt klart støtter i Den Socialdemokratiske Gruppe, men jeg er ikke helt sikker på, at engagementet ledsages af hverken politiske ressourcer - hvilket er en af grundene til, at vi beder om en kampagne til at fremme og fostre vedvarende energi - eller hvad vigtigere er - af finansielle ressourcer. Det beløb, der er ved at blive bevilget, er efter min mening alt for beskedent og slår ikke til, hvis vi skal nå frem til en fordobling. Vi har EUR 80 millioner bevilget, nemlig EUR 30 millioner for 1998-99 og EUR 50 millioner for 2000-2002. For det første forekommer det beløb, der er til rådighed, mig at være alt for lille, og for det andet bør der, hvis vi skal forvente en fordobling af mængden af vedvarende energi, ske en voldsom stigning i det beløb, der tildeles over en periode.
Men selv dette bliver måske ikke bevilget, eftersom ændringsforslag 5 til artikel 1, stk. 3 (ny), rent faktisk fastslår, at det tildelte beløb kan blive revideret, hvis det ikke er i overensstemmelse med det finansielle overslag for den pågældende periode.
Jeg bifalder ændringsforslag 6 til artikel 2, litra e-a (ny), om behovet for at fremme eksporten af teknologi vedrørende de vedvarende energikilder fra Den Europæiske Union og styrke European Renewable Energies Export Council.
Jeg vil slutte af med en række mindre punkter. Vedvarende energi kan ikke presses ned i energileverandørernes nuværende begrebsverden, da de er trænet til altid at se energiproduktion som en masseproduktion, der koster hundreder eller tusinder af millioner af euro for hvert enkelt projekt. Mange vil være små, samfundsbaserede ordninger, der vil være koncentreret om et bestemt sted, hvad enten der er tale om anvendelse af vind, bølger, solenergi, kombineret varme og kraft eller endog biomasse. Det betyder, at vi, hvis vi skal fremme en masse mindre ordninger, har brug for endnu flere penge.
For det andet bør vi, hvis vi mener det med eksporten alvorligt, have mere opmærksomhed rettet mod de vedvarende energikilder, hvor vi i Den Europæiske Union har et teknologisk forspring, hvilket ikke nødvendigvis er tilfældet her. En af dem, jeg tænker på, er omdannelse af termisk havenergi, hvor man anvender temperaturforskellen mellem det kolde vand på havbunden i troperne og det varme overfladevand. Vi har et forspring i Europa, men vi tilskynder det ikke. Hvis vi ønsker at eksportere disse teknologier, må vi sikre os, at ressourcerne er til stede.

de Palacio
. (ES) Hr. formand, før jeg tager fat på spørgsmålet om vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om anvendelsen af Altener-programmet under den fælles beslutningsprocedure efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden, vil jeg give udtryk for min tilfredshed med, anerkendelse af og tak for den støtte, som Kommissionen hele tiden har fået fra Europa-Parlamentet netop i forbindelse med vedvarende energikilder.
I den forbindelse vil jeg takke den ansvarlige, hr. Langen, som fortsætter arbejdet efter sin forgænger, hr. Robles Piquer, en stor igangsætter med hensyn til vedvarende energi. På en eller anden måde formår såvel hr. Langen som hr. Robles Piquer at vise, at det ikke drejer sig om et ideologisk problem, at vi ikke skal sammenblande spørgsmål om liberalisme eller ej med vores fælles mål, nemlig tilskyndelsen til anvendelse af vedvarende energikilder i Europa. Og det er en tilskyndelse, som svarer til og retter sig efter to primære målsætninger i den europæiske energipolitik.
For det første er en energipolitik i overensstemmelse med miljøet, en energipolitik, der satser på vores planets fremtid, noget, som skal være til stede ikke blot i energipolitikken, men i enhver anstændig politik, når vi befinder os på tærskelen til det 21. århundrede.
For det andet skal vi undersøge noget, som er en stor bekymring i Europa, og det er vores afhængighed af tredjelande i forbindelse med energiforsyning. Så snart vi er i stand til at nå målet med at fordoble vores energiforsyning fra vedvarende energikilder fra de nuværende 6% til 12%, vil vi opnå en mindre afhængighed af tredjelande, hvoraf nogle efter alt at dømme vil være i mere eller mindre vanskelige situationer i fremtiden.
Jeg må sige, hr. formand, at det første Altener-program og den senere hvidbog om vedvarende energikilder, som har udviklet fællesskabsstrategien og handlingsplanen for 2010, er blevet en realitet, det siger jeg igen, takket være samarbejdet mellem de to institutioner, Parlamentet og Kommissionen, og at Den Europæiske Unions nye politik inden for vedvarende energikilder netop er blevet til på grundlag af den gode forståelse imellem os.
Med hensyn til Altener-programmet, som er det andet med dette navn, står vi nu over for dets udvidelse og indarbejdelse i det flerårige rammeprogram for aktioner inden for energisektoren. Tillad mig efter at have lykønsket hr. Langen med hans fremragende arbejde også at udvide min tak til at omfatte alle de øvrige talere under forhandlingen.
Hvad angår hr. Langen og de fremsatte ændringsforslag, som flere andre talere har nævnt, har jeg den glæde at kunne meddele, at Kommissionen kan acceptere praktisk talt alle, om end jeg har særlige kommentarer til de tre sidste. Nogle bliver accepteret i deres helhed. For andres vedkommende vil jeg bede Dem om en anden formulering, der gør det muligt for Kommissionen at acceptere dem.
Hvad angår ændringsforslag 1, har Kommissionen altid ment, at politikkerne vedrørende vedvarende energi og energieffektivitet, som nogle talere allerede har sagt, hænger tæt sammen, og at koordineringen af disse to politikker er grundlæggende. Der refereres til et charter, EURONEW, og vi må spørge os selv, om det ikke ville være forhastet, da vi har et ringe overblik med hensyn til allerede vedtagne strategier og handlingsplaner. Vi har måske brug for en lidt længere tidshorisont.
Ændringsforslag 3 ikke blot accepterer Kommissionen, men den takker Dem for det og tager det med stor tilfredshed til sig, især efter at arbejdsdokumentet fra Kommissionens tjenestegrene om iværksættelseskampagnen er blevet vedtaget.
Ændringsforslag 4 godkendes i princippet, selvom Kommissionen mener, at det ikke drejer sig om et tredje mål i programmet, men snarere en specificering af det første mål.
Hvad angår ændringsforslag 6, vil jeg minde om Kommissionens positive modtagelse af den betænkning, som blev forelagt af Parlamentet, om Den Europæiske Unions nye muligheder i forbindelse med eksport af teknologi og tjenesteydelser inden for anvendelse af vedvarende energi, da den blev forelagt i Parlamentet den 15. januar i år. Snarere end en ny aktion drejer det sig om at se, om betragtning 25 ikke allerede afspejler dette behov for at prioritere eksporten for at forbedre positionen for den europæiske industri, som er førende inden for visse former for vedvarende energi, hvilket nogle talere har været inde på, for det er rigtigt, at vi her har nogle klare fordele i forhold til andre producenter. Det er måske det område, hvor Europa er kommet længst i de senere år.
Ændringsforslag 2 og 7 og ligeledes 8 og 9, som vi har modtaget i løbet af dagen i dag, har i princippet Kommissionens støtte, men deres formulering skal revideres på en sådan måde, at Kommissionen kan godkende den.
Ændringsforslag 5 svarer til Kommissionens oprindelige forslag. Derfor accepterer vi det fuldt ud. Og hvad angår ændringsforslag 10, vil jeg gerne, når vi taler om Middelhavslandene og Cypern, vide, nøjagtigt hvad det er, vi taler om, og derfor vil hr. Patten tage spørgsmålet op i morgen under afstemningen. Men hvis ikke, kunne vi i vores kommende diskussioner tale om det for at finde ud af, hvem og hvad det drejer sig om, og det ville efter vores mening være den bedste måde, hvorpå vi kan kortlægge den bekymring, som dette ændringsforslag er et udtryk for.
Hr. formand, jeg vil igen lykønske hr. Langen med hans bidrag til fortsættelsen og konsolideringen af Altener-programmet, for vi må ikke glemme, at dette program er vores vigtigste instrument, om end det ikke er finansielt, til fremme af Den Europæiske Unions strategi for vedvarende energikilder. Det er samtidig det vigtigste instrument til koordinering, kontrol og forfølgelse af denne strategi. Der er ingen tvivl om, mine damer og herrer, at et hovedspørgsmål for alt dette vil være direktivet om den vedvarende energis adgang til elforsyningsnettet. Det vil helt sikkert være det vigtigste instrument til at få konstateret, om vi er i stand til at udnytte denne energiform i vores lande.
Som De alle ved, kan de vedvarende energikilder i støttesystemerne - bortset fra vandenergien, hvor der opnås resultater, der er meget konkurrencedygtige i forhold til andre energikilder - ikke konkurrere med de traditionelle energikilder. Ikke engang biomasse, som er en af de alternative energikilder, som har en oplagt plads inden for rammene af den fælles landbrugspolitik.
Og det er uden tvivl ved at have mulighed for adgang til nettet, ved at være tilstrækkeligt fleksible i de forslag, vi stiller, der giver mulighed for at dække de forskellige instrumenter, som forskellige medlemsstater har anvendt, og som ikke er homogene og er forskellige, at vi kan sikre, at de vedvarende energikilder ikke blot bibeholder deres nuværende niveau, men fordobles, mine damer og herrer, i de kommende år.
Jeg vil gentage min tak og sige, at jeg håber, at vi i den sidste revision kan finde den endelige formulering og dermed kraftigt støtte Altener-programmet, som er en klar opfordring til at anvende vedvarende energikilder i Europa.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Flerårigt program Save (1998-2002)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0015/1999) fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning (7123/1/1999 - C5-0033/1999 - 1997/0371(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om vedtagelse af et flerårigt program for fremme af energieffektiviteten (Save) (1998-2002) (Ordfører: Ahern).

Ahern
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at hilse kommissær de Palacio velkommen i Parlamentet her i dag. Jeg glæder mig til at samarbejde med hende. Jeg kan imidlertid ikke lade de oplysninger, som jeg netop har modtaget om kernekraftulykken i Sydkorea, gå upåagtet hen. Jeg blev meget chokeret og ked af at høre om de 22 arbejderes død, hvilket øjensynligt skyldtes en tungtvandsulykke. Det understreger det, vi forsøger at gøre her i dag, og behovet for ændringer i energipolitikken og i budgettet til energipolitikken.
Save er det eneste fællesskabsprogram, der har til formål at fremme en rationel energianvendelse. Save II fokuserer på de ikketekniske elementer og bistår med at opbygge infrastrukturer for energieffektivitet, og det betaler således ikke for hardwareinvesteringer. Formålet med programmet er snarere at skabe et miljø, hvori investeringer og energieffektivitet vil blive fremmet, og hvor energieffektivitet anerkendes som en markedsmulighed. Vi har hørt om vanskelighederne ved konkurrence og vedvarende energi, men energibesparelser sparer også penge og er derfor en helt igennem god investering.
Save-programmet blev evalueret gennemgribende og positivt i 1994. Jeg lykønsker Kommissionen med den måde, hvorpå det blev forvaltet. Æres den, som æres bør. Europa-Parlamentet giver Kommissionen spark, når det ser programmer blive forvaltet dårligt. Når et program bliver forvaltet godt og er blevet evalueret positivt, må vi også rose den for det.
Evalueringen fremhævede Save som et værdifuldt politisk instrument til fremme af energieffektivitet, men understregede, at det var påkrævet med en klar og sammenhængende strategi for pilotaktioner, at spredning af resultater er nøglen til succes på langt sigt, og at effektivitet på langt sigt kræver en bedre løbende overvågning og effektundersøgelse. Evalueringen viste også, at Save-aktionerne ligeledes vil føre indirekte til opnåelsen af målene i F&U-programmet på området ikkenuklear energi gennem skabelsen af et positivt miljø for spredning og implementering af ny teknologi inden for vedvarende energi.
De ændringsforslag, der er indeholdt i denne betænkning, er et direkte resultat af denne evaluering. Energieffektivitet betyder lavere forbrug, bevaring af ikkevedvarende energikilder og mindre afhængighed af importeret energi, men det betyder frem for alt lavere niveauer af miljøforurening fra skadelige stoffer som CO2, der er en af de væsentligste årsager til drivhuseffekten.
Europa-Parlamentet har ofte understreget betydningen af energieffektive foranstaltninger, og Rådet har ligeledes fremhævet behovet for energibesparelser og en reduktion af CO2-emissionerne i en række resolutioner. Men disse bekendtgørelser er blevet fulgt af meget beskedne forslag. Energibesparelsesmålene vil med al mulig sandsynlighed ikke nås ved de midler, der er forudset i Save II-programmet.
Da Fællesskabet endnu ikke har kunnet nå til enighed om det, der formentlig er det mest effektive instrument til reduktion af drivhusgasserne - nemlig beskatning af energiforbrug - anser Kommissionen og Rådet Save II-programmet som "et vigtigt og nødvendigt instrument". Hvorfor så skære ned på et allerede beskedent budget? Det er grunden til, at jeg har genindsat de budgettal, der oprindeligt blev foreslået og fuldt ud begrundet af Kommissionen.
I betragtning af den forventede forøgelse af energi-CO2-emissionerne og det beskedne budget, der er bevilget til Save II, er det ret usandsynligt, at de internationalt besluttede mål om reduktion af emissionerne vil blive nået med dette program. Men under energirammeprogrammet tilbyder Save II en mulighed for at vende en tendens. Eftersom fremskridtet er stagneret på medlemsstatsplan, ligger ansvaret for at nå energieffektivitetsmålene og reduktionsforpligtelserne nu hos Fællesskabet. Det finske formandskab har derfor bebudet en handlingsplan for energieffektivitet i anden halvdel af 1999. Den er meget velkommen og vigtig.
Kommissionen taler for, at der fastsættes et fællesskabsmål for energieffektivitet. Da den årlige forbedring af energieffektiviteten i det endelige forbrugsled indtil nu har ligget på ca. 1%, foreslår Kommissionen, at man sætter sig det mål at forbedre det endelige forbrugs energiintensitet med yderligere 1 procentpoint årligt. I betragtning af de forpligtelser, vi som allerede nævnt har påtaget os, er det uforståeligt, at Kommissionen har begrænset sig til et sådant mål. Målet bør sættes til yderligere 1,5 procentpoint, så der skabes mulighed for yderligere energibesparelser. Som De ved, nåede Parlamentet til enighed om dette ved førstebehandling.
Jeg vil gerne lige tilføje et par tekniske punkter. Vi har med hjælp fra vores juridiske tjenestegrene forbedret komitologiændringsforslagene. Derfor har vi erstattet ændringsforslag 5 med et nyt ændringsforslag 13 og ændringsforslag 11 med et nyt ændringsforslag 12. Vi fik juridisk bistand til dette for at forbedre de oprindelige ændringsforslag. Jeg håber, at det vil være acceptabelt for alle.

van Velzen
Hr. formand, fru ordfører, fru kommissær, jeg takker ordføreren, fru Ahern, for den energiske måde, hvorpå hun har overtaget det flerårige program for fremme af energieffektiviteten Save II for perioden 1998-2002 fra den tidligere ordfører, fru Bloch von Blottnitz, og gjort det klart til andenbehandlingen i Parlamentet. Desuden vil jeg takke Kommissionen for det forberedende arbejde, som den har udført. Det fælles program for energieffektivitet og energibesparelser, Save, er et vigtigt og nødvendigt element i Det Europæiske Fællesskabs strategi til fremme af hensigtsmæssigt energiforbrug eller en formindskelse af CO2-emissionerne.
Save-programmet suppleres som politisk instrument med det specifikke program vedrørende energi, miljø og teknologier med hensyn til vedvarende energi, som er vedtaget i det femte rammeprogram for aktioner inden for forskning, teknologisk udvikling og demonstration. I Rio de Janeiro og Berlin blev der vedtaget en række målsætninger vedrørende emission af drivhusgasser. Desuden har EU i Kyoto forpligtet sig til at overholde en række vigtige afgørelser herom.
Nu er tiden inde til at omsætte de smukke ord fra Kyoto til handlinger. EU kan spille en pionerrolle, og Kyoto må absolut ikke forvanskes til en lap nyttesløst papir. Jeg vil derfor også på vores gruppes vegne kraftigt opfordre den nye kommissær til at fremlægge mere vidtgående forslag for at nå Kyoto-målsætningerne. Lad kommissær Bolkestein nu endelig komme med beslutninger omkring økoafgiften på europæisk plan.
Hr. formand, der er en stor chance for, at EU ikke vil nå målsætningerne i forbindelse med formindskelse af CO2-emissionerne. Save-programmet kan give modvægt til denne udvikling. Men forventningerne med hensyn til dette programs muligheder må heller ikke overvurderes. Budgettet er desuden meget lavt, og ordførerens forslag om at forhøje budgettet for Save-programmet med EUR 4,4 millioner til EUR 68,4 millioner støtter vores gruppe derfor helhjertet.
Vi må imidlertid ikke pålægge os selv målsætninger, som er urealistiske. Indtil år 2000 kan mellem 180 og 200 millioner ton kuldioxid-emission undgås gennem en ekstra forbedring af det endelige forbrugs energiintensitet med 5% i forhold til de normale forventninger. Ordføreren foreslår, at det endelige forbrugs energiintensitet forbedres med halvandet ekstra procentpoint om året ud over den procentdel, som ellers ville være blevet opnået.
Vores gruppe er af den opfattelse, at disse bestræbelser er urealistiske. Det har nemlig vist sig, at blot ét ekstra procentpoint om året er meget vanskeligt at opnå. Derfor vil vi stemme imod ordførerens forslag og foretrække 1%. Hvis det på længere sigt skulle vise sig, at der kan opnås mere, så vil vi selvfølgelig være de første til at forhøje procentsatsen. Men vi må passe på med at stille husholdninger, energivirksomheder og lign. over for mål, som naturligvis lyder flot i praksis, men som simpelthen ikke er realistiske. Det er ikke motiverende for dem, som skal gennemføre dem.
En række af ordførerens forslag er efter min gruppes opfattelse for detaljerede. Ordføreren har lagt hovedvægten på lovgivning. Vi synes, at der på Den Europæiske Unions plan kun skal skabes rammer. Ifølge subsidiaritetsprincippet skal der træffes en betydelig del af foranstaltningerne til forøgelse af energieffektiviteten på nationalt, regionalt og lokalt plan. Derfor vil PPE-gruppen forkaste de ændringsforslag, som foreskriver for stramme rammer. I stedet synes jeg, at det er meget bedre at træffe alle mulige stimuleringsforanstaltninger, hvorved myndighederne og erhvervslivet tilskyndes til at indgå f.eks. frivillige aftaler.
I mit land har det vist sig, at man opnår mange gange mere med frivillige aftaler end med forpligtelser, der er pålagt gennem lovgivning. Det er bedre at gøre brug af de pågældendes opfindsomhed end at begynde at forpligte til noget her gennem lovgivning. Hr. formand, der er et andet vigtigt tema, det sidste, som jeg vil nævne. Jeg vil endnu en gang understrege betydningen af at gøre Save-programmet åbent for associerede lande i Central- og Østeuropa. I Central- og Østeuropa skal der stadig ske en hel del. Energisektorerne i disse lande er langt bag efter EU-medlemsstaterne med hensyn til energieffektivitet.
Også på lovgivningsområdet skal der stadig træffes bestemmelser om temmelig meget. Men på energibesparelsesområdet kan der i disse lande ske en hel del mere med samme bestræbelser som i Den Europæiske Unions lande, og derfor ligger resultatet meget højere. Jeg håber således, at navnlig energivirksomhederne i de EU-medlemsstater, som har megen erfaring med projekter på energieffektivitetsområdet, kan overføre deres viden i disse lande, og at navnlig disse energivirksomheder, fru kommissær, derfor har en reel chance, når det drejer sig om projekter, og ikke blot presses væk af amerikanske virksomheder.

McNally
Må jeg lykønske fru Ahern for at have taget det arbejde op med så stor entusiasme, som fru Bloch von Blottnitz har begyndt. Energieffektivitet er en af de få åbenbare bidrag til fuldførelsen af de mål, der blev sat for EU i Kyoto. Ved at spare på energien frembringer vi færre CO2-emissioner og andre forurenende stoffer. Vi gør også vores virksomheder mere konkurrencedygtige. Vi kan skabe tusinder af meget efterspurgte arbejdspladser, og vi kan gøre det muligt for gas- og elektricitetsleverandører at tjene deres penge på en mere fornuftig måde ved at sælge de tjenesteydelser, som energien giver os, nemlig varme hjem, kølige køleskabe og maskiner, der fungerer - frem for at sælge stadig større mængder gas og elektricitet.
Det område, hvor der er mest brug for at sætte ind, er de private husholdninger. De anvender mere energi end industrien, og de ødsler med den. Derfor er mange af foranstaltningerne i Save II rettet mod de private husholdninger - bedre design af huse, mere økonomiske husholdningsartikler og effektive uddannelser.
I modsætning til hr. van Velzen støtter jeg meget stærkt ordførerens ændringsforslag, der øger besparelsesprocenten til 1,5% mere end det, der ellers ville være tilfældet. Vi behøver bare at se på de fremskridt, der er gjort i nogle medlemsstater, herunder Nederlandene, for at se, at det er en procent, det sagtens kan lade sig gøre at nå.
Jeg er overbevist om, at anvendelsen af regionale og lokale netværk som Federene, Energie Cities og Islenet er en af de mest effektive måder at forandre tingene på, og jeg håber, at de vil blive særligt tilskyndet i Save II, som de blev det i Save I. Det er naturligvis vigtigt, at vi overvåger Save II, og at dets resultater bliver kvantificeret. Vores udvalg vil snarest indføre en mekanisme, der skal sikre, at vi overvåger alle udgiftsprogrammer meget nøje. Save II kunne være et eksempel på, hvordan midlerne kan bruges i andre EU-programmer såsom strukturfondene og finansieringen for tredjelande.
Men budgettet er utilstrækkeligt. Dette program er ikke tilstrækkeligt i sig selv heller. Jeg håber, kommissær, at De vil holde fast ved filosofien bag direktivet om rationel planlægning. Det glæder mig, at De har gjort det indtil nu, og vi ser frem til Deres næste meddelelser om energieffektivitet.
Det er virkelig godt at påbegynde dette nye Parlaments arbejde med programmer, der kan gøre en forskel både for miljøet og naturligvis også for vores medlemsstaters konkurrencebehov. Ligesom Altener er Save II også et af disse programmer.

Beysen
Hr. formand, fru kommissær, må jeg først og fremmest takke ordføreren mange gange for hendes fortræffelige arbejde. Fremme af energieffektivitet betragter Den Liberale Gruppe som et nøgleelement med hensyn til Den Europæiske Unions energipolitik. Hvis Unionen imidlertid vil føre en troværdig energipolitik, gælder det om, at Kommissionen og Rådet endelig drager konklusioner af de forrige Save-programmer. Det udgør en nødvendig forudsætning for, at det tredje Save-program, som åbner temmelig mange perspektiver, kan opnå den ønskede effekt.
I øjeblikket er liberaliseringen af de europæiske energimarkeder i fuld gang med betydelige prisnedsættelser til følge. Ifølge de normalt gældende økonomiske principper er det billigere tilbud af energi direkte i modstrid med signalet om at mindske forbruget. I en sådan kontekst risikerer energibesparende foranstaltninger at blive vage. Derfor er det vores ansvar at vedtage Save-programmet, for at liberaliseringen af energimarkederne kan ledsages af en forhøjelse af energieffektiviteten i Den Europæiske Union.
Save-programmets hensigtsmæssighed kan kun garanteres, hvis initiativet bliver tilstrækkeligt kendt, og hvis de projekter og aktioner i Save III-programmet, der skal finansieres, følges grundigt op. Dette kan bedst ske ved at pålægge konkrete målsætninger. De Liberale vil derfor fuldt ud støtte ændringsforslag 2 og 5, som sigter mod at forhøje det endelige forbrugs energieffektivitet med yderligere 1,5 procentpoint om året. Hvis vi vil opnå noget, så må vi faktisk turde forhøje procentsatsen.
Kære kolleger, henvisningen til de vedvarende energikilder forekommer mig derimod ikke hensigtsmæssig. Det kan kun skabe forvirring med Altener-programmet. Det forekommer mig for øvrigt, at det er bedst med hensyn til de vedvarende energikilder, at der forinden føres en grundig, konkret diskussion med hensyn til adgangen til elektricitetsnettet.
Det er min overbevisning, at myndighederne kan spille en vigtig rolle som eksempel med hensyn til rationelt energiforbrug. Denne holdning står i skarp kontrast til den konstatering, at offentlige bygninger imidlertid overvejende kan udpeges som prototyper for energispild. De borgere, der kommer ind i offentlige bygninger, bør kunne konstatere, at myndighederne prioriterer energibesparelse højt. Det ville derfor være godt at udpege en hr. eller fru Energi, hvis specifikke opgave består i strengt at kontrollere energiforbruget i offentlige bygninger. Lad os i den forbindelse selv give et godt eksempel og begynde med at udpege en hr. eller fru Energi i Europa-Parlamentet både i Bruxelles og i Strasbourg. Simple foranstaltninger er for det meste meget mere effektive end omstændelige programmer.

Sandbæk
Hr. formand, en fornuftig energipolitik bør tage sigte på at ændre adfærden i alle led. Derfor bør fremme af energieffektiviteten også være en selvskreven del af enhver energipolitik. Hvis man tager Kyoto-målsætningerne alvorligt - og det gør vi forhåbentlig - må man også følge dem op med nogle værktøjer og midler. I det foreliggende program er både bevillinger og værktøjer utilstrækkelige og ikke højt nok prioriteret. I betragtning af de forpligtelser, vi har påtaget os med hensyn til CO2-reduktionen, er det bydende nødvendigt at opstille ambitiøse effektivitetsmål. Derfor er det uforståeligt for mig, at Kommissionen kun ønsker at forbedre den endelige forbrugsenergiintensitet med 1 procentpoint årligt. Målet bør nøjagtigt - ligesom fru Ahern gjorde opmærksom på - være mindst 1,5 procentpoint, og desuden bør budgettet også være større.
I modsætning til den foregående taler ser jeg gerne behovet for en reduktion af CO2 sammenkædet med programmer for vedvarende energi som f.eks. Altener. Sammenkædningen betyder nemlig, at man ikke, som nogle ønsker det, blot kan lade atomkraft erstatte eksisterende CO2-forurenende kraftværker. Det fremføres ofte, at a-kraft er en af de reneste energikilder, der ikke udleder drivhusgasser. Det er jeg helt uenig i. De seneste års tekniske fremskridt har forbedret de vedvarende energikilders effektivitet markant, og i stedet for at give så mange midler til den europæiske atomkraftindustri, som Fællesskabet vitterligt gør, bør man styrke indsatsen for at fremme de vedvarende energikilder.
Og så er jeg i øvrigt helt enig med hr. Van Velzen i, at landene i Øst- og Centraleuropa skal have lov til at være med i dette program.

Brunetta
Hr. formand, fru kommissær, først vil jeg gerne takke ordføreren, fru Ahern, for det arbejde, hun har udført, idet jeg gerne vil understrege vigtigheden af at fremme energieffektiviteten. En større energieffektivitet vil på mellemlangt sigt betyde et mindre forbrug, bevarelse af de vedvarende energikilder, mindre afhængighed af energiimport og mindre miljøforurening.
Jeg vil gerne fremsætte to betragtninger i forbindelse med indstillingen til andenbehandling, idet jeg minder om, at Save-programmet hovedsageligt tager sigte på at styrke forskningen og udvekslingen af knowhow samt på at holde øje med de resultater, man når frem til på dette område (artikel 2), selvom finansieringsrammen er begrænset.
Og nu til bemærkningerne. Først vil jeg sige med hensyn til det forslag, vi drøfter i dag om at fastlægge forbedringen af det endelige forbrugs energiintensitet til 1,5% om året - ændringsforslaget til betragtning 15 og artikel 1 - at efter min mening er dette mål uden tvivl ambitiøst, men det er ikke særligt realistisk, og det er skadeligt for brugerne, der allerede med held - men ikke uden at gøre en betydelig indsats - har nået de mål, der er fastlagt i det første Save-program (1991­1995).
Jeg minder i den forbindelse om, at det at skabe energieffektivitet på kort sigt koster lige så meget for virksomhederne som for de endelige forbrugere. Det er derfor nødvendigt med en meget omhyggelig vurdering af målsætningerne om en forbedring af det endelige forbrugs energiintensitet. Der er måske en risiko for, at vi tynger vores produktionsapparat med nogle omkostninger, som gør, at vores virksomheder mister konkurrenceevne over for de andre internationale konkurrenter, der ikke er underlagt sådanne forpligtelser.
Jeg går nu over til det andet punkt, som ligeledes drejer sig om at gøre vores produktionssystem konkurrencedygtigt og effektivt på verdensplan. Jeg vil gerne minde om, at det ikke altid er effektivt at fremme en rationel energianvendelse ved hjælp af lovgivningsinstrumenter og ved hjælp af nogle meget strenge og måske også alt for strenge bestemmelser. Energibesparelse er en kompleks udviklingsproces, der tager sigte på, at såvel virksomhederne som brugerne opnår en teknologisk og økonomisk bevidsthed, men som sker på langt sigt.
Det er derfor en god idé med de informationskampagner, som har til formål at gøre folk lydhøre over for emner vedrørende energibesparelse, men jeg kan ikke se, hvordan vedtagelsen af nogle overdrevent strenge lovgivningsmæssige indgreb kan være den mest effektive metode til at forbedre det endelige forbrugs energiintensitet. Og her tænker jeg på ændringsforslag 1, betragtning 11, den nye betragtning 15a og ændringsforslag 6 til artikel 1.
Til sidst vil jeg sige, at jeg i lyset af disse betragtninger gerne vil gøre opmærksom på, at det med hensyn til nogle så komplekse emner, hvor markedet og markedsreglerne er stillet over for den fælles velfærd, er nødvendigt at foretage cost/benefit-analyser, der som tidsfaktor har den lange periode i forbindelse med indførelsen af foranstaltninger, som tager sigte på at reducere det endelige forbrugs energiintensitet. Sådanne analyser er mulige, når markederne er gennemsigtige, og den enkelte, nemlig den endelige bruger - en virksomhed eller en forbruger - altid kan vurdere, i hvilken grad energianvendelsen er effektiv takket være en teknologisk og økonomisk udviklingsproces, som støttes af en effektiv forskning og af en så fuldstændig information som muligt.

de Palacio
. (ES) Hr. formand, jeg vil igen takke Parlamentet, og i særdeleshed fru Ahern, for det udførte arbejde og den gentagne støtte til Kommissionens politik, konkret med hensyn til forbedring af energiudnyttelsen og forøgelse af energieffektiviteten, som sigter mod Save-programmet.
Jeg vil også gerne på Kommissionens vegne takke fru Ahern og fru McNally, fordi de lykønsker Kommissionen med udviklingen af denne type aktioner, hvilket Kommissionens tjenestemænd også takker for.
Når dette program er vedtaget, bliver det en vigtig del af det flerårige rammeprogram for energi, idet det sikrer og støtter en højere grad af gennemskuelighed og en bedre koordinering af vores programmer inden for energisektoren, hvorved det giver mulighed for, at Parlamentet kan udøve sine kontrolbeføjelser i de europæiske borgeres interesse.
Med hensyn til Deres betænkning og de forelagte ændringsforslag, fru Ahern, vil jeg sige, at størstedelen af dem i princippet kan accepteres. Hvad angår ændringsforslag 4, er der et klart behov for komplementaritet, som vi sagde for et øjeblik siden i forbindelse med Altener-programmet, med hensyn til aktionerne inden for energieffektivitet og vedvarende energikilder. Alt dette udgør et af de grundlæggende formål med det flerårige rammeprogram for energi, som netop består i at forbedre komplementariteten og koordineringen på området.
Hvad angår ændringsforslag 12 og 13, som erstatter ændringsforslag 11 og 5, som De allerede har omtalt, og som drejer sig om komitologi, vil jeg sige, at vi i princippet kan acceptere dem med en mere passende formulering. Det samme kan siges om ændringsforslag 10, hvori det foreslås at forøge budgetposten ved at genetablere Kommissionens oprindelige tal.
Hvad angår de ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan acceptere, er det første det, der har til formål at forøge programmets ambitioner, det vil sige at nå op på en besparelse på 1,5%. Jeg mener, at det ikke drejer sig om at fremkomme med vilkårlige tal, men at tale oprigtigt om gennemførlige og ambitiøse mål, for målet er på 1% år efter år, og det løber op, så vi til sidst taler om meget store tal. Det betyder, at vi hverken kan acceptere ændringsforslag 2 eller 6, hvad dette angår.
Hvad angår det lovgivningsmæssige aspekt, er Save-programmet ikke et lovgivningsprogram. Det kan anvendes til lovgivningsmæssige aktioner og forslag til retsakter, men det er ikke et lovgivningsprogram i sig selv. Derfor kan vi ikke acceptere ændringsforslag 1 og 3 og heller ikke en del af ændringsforslag 6.
Mine damer og herrer, Save-programmet egner sig til at skabe en aktionsramme i forbindelse med energieffektivitet. Vi mener, at denne opskrift har fungeret fint hidtil, og at det ikke ville være tilrådeligt selv med de bedste intentioner at tilføje en overflod af detaljer eller regler, som ender med at forhindre, at programmet kan gennemføres på en ordentlig måde. Vi har behov for en vis fleksibilitet, og derfor kan vi ikke acceptere ændringsforslag 8 og 9.
Endelig og netop for at opnå et kompromis kan vi acceptere ændringsforslag 7, til trods for at det skaber lidt vanskeligheder, når blot der ændres på formuleringen.
Hvad angår to spørgsmål, som er blevet rejst, beklager jeg for det første dybt kernekraftuheldet i Sydkorea, som desuden fandt sted få dage efter det, der skete i Japan, og som har ramt en række arbejdere.
For det andet vil jeg henvise til Kyoto-målsætningen, hvor energieffektiviteten uden tvivl er af største vigtighed. Kommissionen vil kort præsentere aktionsplanen om energieffektivitet - den er på dagsordenen for rådsmådet den 2. december - og så vil vi få lejlighed til at diskutere disse spørgsmål grundigere.
Hvad angår den sidste sag, som jeg fuldstændigt har glemt at nævne, nemlig deltagelsen af nogle lande i Central- og Østeuropa, vil jeg sige, at der på nuværende tidspunkt er ti lande, som drager fordel af Save-programmer for at tilskynde til en forbedring af energieffektiviteten. Ved sammenligning af data over energieffektivitet finder vi forskelle fra 1 til 5 og fra 1 til 6 i forbindelse med nogle af landene i Central- og Østeuropa.
Hr. formand, jeg vil slutte af med igen at lykønske fru Ahern og takke Dem alle for Deres positive deltagelse i denne sag, Parlamentet for den støtte, som det på dette område har givet Kommissionen, og med ganske enkelt at sige, at vi taler om noget meget vigtigt, nemlig om at udnytte ressourcerne og energien intelligent.

van Velzen
Hr. formand, jeg havde spurgt kommissæren, om hun i forbindelse med projektudskrivningen på dette område også frem for alt ville se på europæiske virksomheder, som har temmelig stor erfaring på dette område. Det forekommer mig således, at det, nu hvor hun også siger, at hun gerne vil have budgettet forhøjet og også med rette har gjort opmærksom på, at forholdet er 1:6, også i høj grad er umagen værd at give europæiske virksomheder en vigtig rolle her. Jeg vil gerne bede kommissæren om at svare herpå.

de Palacio
Hr. formand, vi giver af og til ekstern støtte til disse lande i Central- og Østeuropa. Og de gør ikke kun brug af støtte, som nogle lande yder bilateralt - der er også et bilateralt samarbejde med Central- og Østeuropa - det drejer sig også om den støtte, som de modtager gennem Save-programmet og andre fællesskabsprogrammer, hvor der laves aftaler med virksomheder, som giver denne type støtte inden for undervisning, uddannelse, god anvendelsespraksis - og nogle af disse virksomheder er selvfølgelig fra Den Europæiske Union.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Aftale om handel, udvikling og samarbejde mellem EF og Den Sydafrikanske Republik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er henstilling (A5-0020/1999) af Kinnock for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forslag til Rådets og Kommissionens afgørelse om indgåelse af en aftale om handel, udvikling og samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab og Den Sydafrikanske Republik (KOM(1999) 245 - C5-0154/1999 - 1999/0112(AVC)).

Kinnock, Glenys
Hr. formand, sidste lørdag var jeg så privilegeret at være til stede ved åbningsceremonien for rugbyverdensmesterskaberne i Cardiff, der er hovedstaden i Wales, hvor jeg kommer fra, og Wales vandt rent faktisk! Hele vejen rundt om rugbybanen var der reklamer for sydafrikanske frugtselskaber og sydafrikanske flyselskaber. Vi blev underholdt af sangere fra Sydafrika, og jeg tænkte da, hvor langt vi var kommet fra apartheids mørke tid, hvor så mange af os, herunder mig selv og et par af kommissærerne, krævede sanktioner og boykot mod apartheidstyret i Sydafrika. Nu er den institutionaliserede racisme og det legaliserede bigotteri og fordommene blevet ryddet af vejen, og anerkendelsen af denne betydelige præstation sætter nu dagsordenen for Den Europæiske Unions forhold til Sydafrika.
Men jeg tror, at vi alle må erkende, hr. formand, at vi har haft fem år med langtrukne og indviklede forhandlinger om alt fra æbler, pærer og asparges til afskårne blomster, fisk, vin, portvin og sherry, men nu ser vi endelig en aftale tone frem og forhåbentlig en underskrivelse på mandag i Sydafrika. Jeg vil gerne have en bekræftelse fra Kommissionen om, at dette rent faktisk er tilfældet.
Europa-Parlamentet og Den Paritetiske Forsamling har spillet en positiv rolle og har ydet tilskyndelse og kritisk analyse, og det er meget passende, at Europa-Parlamentet er det første parlament, der giver sit samtykke til aftalen. Nogle af Unionens medlemsstater glemte hurtigt de tilsagn, de gav Nelson Mandela i Berlin i 1994. Det var til tider vanskeligt at forstå, hvorfor nogle medlemsstaters reaktion manglede generøsitet og forståelse. Sydafrikas BNP er halvt så stort som Belgiens og 0,6% af verdens BNP. Og alligevel gik forhandlingerne gentagne gange i hårdknude, fordi EU-medlemsstaterne lod sektorbestemte interesser få forret frem for eventuelle behov for at støtte Sydafrika. Under det britiske formandskab bemærkede Philip Stevens, der er journalist ved The Financial Times, at den europæiske side af forhandlingsbordet ustandseligt forsøgte at smutte uden om, var destruktiv og frem for alt skammeligt protektionistisk. Lige fra starten forsøgte den at holde Sydafrika gidsel for dets subsidierede landmænd.
Lad mig nu opsummere de væsentligste punkter:
Handelsaftalens asymmetriske karakter er meget vigtig og indebærer en systematisk fjernelse eller reduktion af barrierer for told og andre afgifter. Europa vil åbne sine markeder for 95% af Sydafrikas eksport over 10 år. Sydafrika vil åbne sine markeder for 86% af EU's eksport over 12 år.
Denne aftale er enestående ved, at den også omfatter landbrugssektoren, hvilket naturligvis er af enorm betydning for den sydafrikanske økonomi. Den anerkender også den potentielle skade, som subsidierede landbrugsprodukter kan forårsage på sydafrikanske markeder og tillader rent faktisk Sydafrika at indføre en særlig beskyttelsesklausul i tilfælde af eventuelle trusler mod dets egen nationale landbrugsindustri. Men gennemgående gennem aftalerne ser jeg den protektionisme, der desværre stadig præger Unionens fælles landbrugspolitik. Det er også min opfattelse, at denne aftale ikke bør ses som en model, og navnlig ikke for AVS-landene, der for nærværende er involveret i forhandlinger af de nye post-Lomé-aftaler, og jeg vil gerne have en bekræftelse på, at dette ikke er Kommissionens holdning. Men der er en klar lære, man kan drage om de blotte forviklinger, der ligger i et sådant projekt, og navnlig når det mægtige EU er ens modpart i meget vanskelige og kivagtige drøftelser. Denne aftale skal nu omsættes til praktiske fordele.
Lad mig til sidst tale om de regionale problemer. Dette vil, tror jeg, blive det aspekt i aftalerne, der vil forårsage flest bekymringer. Der vil naturligvis komme færre toldindtægter ind, som Botswana, Lesotho, Namibia og Swaziland er blevet afhængige af. Disse afgifter er undertiden så høje som 90% i Lesothos tilfælde, og dette vil naturligvis berøre disse landes evne til at bruge penge på sundhed og uddannelse og andre sociale behov. Der vil være tilpasningsomkostninger. Det er stadig meget uklart, kommissær, hvordan disse omkostninger bliver dækket, og den konference i Lesotho, som Kommissionen har lovet, synes helt bestemt også noget uklar. Jeg har fået henvendelser fra BLNS-landene og er her blevet spurgt, hvad holdningen helt konkret er til denne konference.
Min egen interesse i Sydafrika går 30 år tilbage i tiden. Den er der stadig, for de ting, der er på spil, er ikke mindre vigtige nu, end de tidligere har været. Præsident Mbeki ved, at Sydafrikas folks tålmodighed ikke varer evigt, og han ved også, at det fattige, sorte Sydafrika er desperat efter at se forandringer. Da præsident Mbeki blev indsat, sagde han: "Vores nætter kan ikke være nætter med mareridt, hvor millioner af mennesker lever i fornedrende fattigdom. Ingen nat kan give hvile, når millioner er uden arbejde og er tvunget til at tigge og røve for at sikre, at de og deres nærmeste ikke bukker under af sult. Vores land, Sydafrika, er i færd med at indlede en lang rejse". Europa-Parlamentet bør give sit samtykke til denne aftale, så Den Europæiske Union kan tage del i denne vigtige rejse.

Gahler
Hr. formand, kære kolleger, det er første gang, jeg tager ordet her i Parlamentet. Derfor er jeg særlig glad for, at jeg kan tale om emnet Sydafrika, et land, hvis udvikling jeg har fulgt med i med angst og håb siden mit første besøg i landet i 1981, og i den sidste tid med fortrøstning.
Langt om længe kan vi indlede økonomisk og politisk privilegerede forbindelser til det land i Afrika, hvis stabile udvikling både er i vores helt egen interesse og også i dets naboers interesse syd for Ækvator. Den foreliggende aftale skal tjene begge disse formål. Når vi plejer særlige forbindelser med Sydafrika, støtter vi den økonomiske udvikling i landet og dermed dets potentiale for at have en positiv afsmittende virkning på hele regionen.
Politisk honorerer vi dermed også resultatet af en reformproces, som i årenes løb desværre ikke kun er gået fredeligt for sig. Mange vil kunne huske både billederne af voldsanvendelse fra politiets og hærens side og dem af uroligheder mellem sorte indbyrdes. Det første højdepunkt i denne demokratiseringsproces var de første frie valg for alle sydafrikanere i 1994, som var et synligt udtryk for befrielsen, ikke bare for det befolkningsflertal, som indtil da havde været undertrykt, men, tror jeg, i virkeligheden også for de privilegerede i det gamle system; en befrielse fra den selvpålagte nødvendighed af at forsvare et system, som de selv i det mindste inderst inde godt vidste ikke kunne forsvares, og som også i tiltagende grad isolerede dem fra de mennesker i Europa og Nordamerika, som de følte sig kulturelt og etnisk beslægtet med.
Denne åndelige og politiske isolation, de økonomiske sanktioner og den stadigt voksende materielle indsats for at opretholde den gamle orden førte til sidst til økonomisk stagnation og til den politiske erkendelse, at det ikke kunne fortsætte på denne måde.
Jeg er imidlertid også overbevist om, at en begivenhed i Europa var den sidste udløsende faktor for, at de Klerks regering, som var kommet til magten i slutningen af 1989, tog mod til sig til at gennemføre det grundlæggende systemskifte og dermed afskaffe sig selv. Berlinmurens fald som det sidste synlige udtryk for et systems endeligt, i hvis navn man heller ikke i det sydlige Afrika ligefrem havde forsvaret frihed og demokrati, befriede de hvide sydafrikanere fra den subjektive følelse, at de i tilfælde af demokratiske valg efter princippet one man, one vote, once a vote vil ende i et etpartisystem og en økonomi, som var statsliggjort efter ekspropriation. Et væsentligt argument eller skinargument for at bekæmpe frihedsbevægelsen var forsvundet.
I dag fører den sydafrikanske økonomiminister - som trods alt er medlem af det kommunistiske parti - en markedsliberal politik. Med denne aftale vil vi også støtte denne politik til liberalisering af handlen og omstrukturering af økonomien.
Derudover er det også en væsentlig bestanddel af denne aftale, at parterne går ind for at forsvare de demokratiske principper, menneskerettighederne, retsstatsligheden og en ansvarlig statsledelse. For at støtte dette skal også Europa-Parlamentet udnytte alle sine muligheder inden for rammerne af den aftalte strukturerede politiske dialog og dermed give Sydafrika den størst mulige støtte i dets anstrengelser for at opnå stabilitet.
PPE-gruppen har i de seneste år flere gange støttet et stærkt samarbejde med Den Sydafrikanske Republik. Jeg hilser derfor på min gruppes vegne denne aftale mellem Den Europæiske Union og Sydafrika velkommen og vil samtidig lykønske ordføreren Mrs. Kinnock med hendes fremragende betænkning, som vi støtter.
I de fem år, som forhandlingerne har varet, har Europa-Parlamentet og især også min gruppe krævet, at aftalen skulle indgås og træde i kraft hurtigt. I øvrigt er der også i det sydafrikanske parlament enstemmig tilslutning til aftalen.
Sådan som aftalen nu foreligger, er der efter min mening opnået en fair interesseudligning. På den ene side er forhandlingerne med i alt 24 runder nok blevet trukket unødigt i langdrag, også på grund af sektorale eller nationale interesser. Det gjorde ordføreren opmærksom på. På den anden side har dette imidlertid betydet, at det blev muligt for begge parter at nærme sig hinanden og opnå forståelse for hinanden netop i forbindelse med så vigtige spørgsmål som alkoholaftalen eller visse landbrugsprodukter. Den asymmetriske handelsaftale betyder bl.a., at de europæiske markeder i løbet af ti år åbnes 95% for sydafrikansk eksport.
I denne forbindelse vil jeg især gerne fremhæve, at Den Europæiske Union med denne frihandelsaftale for første gang har inddraget landbrugssektoren i en aftale. Inden for det muliges rammer, det vil sige inden for det enkelte subsidieregimes logik, er der opnået betragtelige resultater. På spiritusområdet var det svært for sydafrikanerne af acceptere, at de efter 12 år ikke længere må kalde deres egen sherry for sherry og deres portvin for portvin, ikke engang i deres eget land. Jeg forsøgte i august at trøste mine samtalepartnere i Sydafrika med, at vi tyskere heller ikke må kalde vores sekt for champagne, men at den sælger godt i udlandet som sekt, simpelthen fordi den er god!
For mig er det imidlertid en dråbe malurt i bægeret, at Rådet ikke kunne nå frem til at acceptere aftalen som en fællesskabsaftale. Dens nuværende form som en blandet aftale betyder, at den først vil træde i kraft, når den er ratificeret af alle medlemsstater.
Selvom mange handelsrelevante aftaler vil blive anvendt foreløbig allerede fra starten af år 2000, så håber jeg alligevel, at ratifikationsprocessen ikke vil trække for meget i langdrag. Vi som Europa-Parlament sender med vores hurtige vedtagelse et signal om ufortøvet handling. Det skal være et forbillede for de nationale parlamenter og samtidig vise vores sympati for det nye Sydafrika, som fortjener vores alle sammens støtte på sin vanskelige vej.

Martínez Martínez
Hr. formand, jeg vil gerne udtrykke min enighed i det, som ordføreren, fru Kinnock, har sagt. Jeg vil lykønske fru Kinnock og de forhandlere, der er ophavsmænd til denne aftale. Og i det hele taget lykønske alle, for endelig, efter en meget lang behandling, kommer den aftale i hus, som Den Europæiske Union skal underskrive med Sydafrika, og som skal være en fornyet og afgørende drivkraft i relationerne mellem begge parter.
Jeg kan sige, at vejen har været lang. Nogle gange var den uendelig. Der var ganske vist vanskelige emner. Nogle af dem, f.eks. det om vine fra Jerez og Oporto, skaber stadigvæk problemer, som vi håber bliver løst i de kommende dage. Men det er ikke mindre sikkert, at der har været tidspunkter, hvor vi fra de europæiske forhandleres og den ene eller den anden medlemsstats side oplevede overdrevent bureaukratisk, beskyttende og tilmed afholdende adfærd, ligesom vi også blev bekymrede, når vi fornemmede, at vores sydafrikanske forhandlingspartnere havde tendens til at gøre tilbageskridt og genåbne spørgsmål, som allerede syntes afklarede, hvorved processen forsinkedes endnu mere.
Hr. formand, med den vilje til positivt at finde en løsning på et udestående eller en fortolkning, som burde være fremherskende hos den ene og den anden part, når vi til den parlamentariske procedure og godkender en præcis tekst, som er fyldt med forventninger og håb. Det drejer sig om en aftale, som tager hensyn til forskellige interesser, som det af og til har været vanskeligt at forene, og som alligevel synes at give acceptable svar til alle. Det er i den sidste ende en aftale, som, samtidig med at den varetager og åbner perspektiver for europæiske interesser, især skal bidrage til stabiliteten og det økonomiske fremskridt i Sydafrika og til den politiske og demokratiske konsolidering af landet.
Hr. formand, med underskrivelsen af denne aftale og med den støtte, som der med den gives til den sydafrikanske proces, optræder Den Europæiske Union i overensstemmelse med sine principper. I overensstemmelse med sin forpligtelse til at forsvare medlemsstaternes interesser, i overensstemmelse med værdierne om retfærdighed og socialt fremskridt, som vi erklærer er vores, i overensstemmelse med det mere ligevægtige og mere solidariske verdensprojekt, som vi ønsker at være med til at skabe, men også i overensstemmelse med den holdning, som mange af os og mange af vores landsmænd i Europa har haft i fire årtier, når vi har gjort os anstrengelser for at stoppe apartheid og har drømt om indførelsen af et styre i Sydafrika med frihed og værdighed for alle sydafrikanere. I den forbindelse ville det have været utilgiveligt, hvis vi, når man i Sydafrika fjernede det forhadte regime, når sydafrikanerne skaber historie og foregår med et eksempel med en beundringsværdig forsoning og dermed med held overvinder den altid vanskelige overgang fra borgerkrig og diktatur, en overgang fra frihedsbevægelsens ærinde til skabelsen af en pluralistisk, demokratisk retsstat, det ville simpelthen have været skandaløst, hvis vi europæere, når de, sydafrikanerne, ikke har skuffet vores forventninger i deres adfærd, ikke formåede at være på højde med situationen og skuffede de forventninger, som man i Sydafrika har haft til os.
Hr. formand, det allermest glædelige ved denne aftale er, at vi med den går over fra retorik til kendsgerninger, og Europa-Parlamentet, som har lettet og fulgt forhandlingerne tæt på ved at skubbe på og optræde som drivkraft, burde i dag bekræfte, at det vil lægge samme energi i at følge aftalens gennemførelse og dens resultater.

van den Bos
Hr. formand, lige så gavmild Europa var med smukke ord ved afskaffelsen af apartheid, lige så nærig viste det sig i forbindelse med økonomiske indrømmelser. Denne kræmmermentalitet herskede der ikke hos Kommissionen, men hos de kortsynede europæiske regeringer, som lod deres nationale særinteresser veje tungere end den sydafrikanske befolknings velfærd.
Af en rapport fra UNCTAD for nylig fremgår det, at Sydafrikas import fra Den Europæiske Union sandsynligvis vil stige mere end eksporten til dette marked. For så vidt som dette er tilfældet, skal aftalen bestemt justeres. Vi vil derfor nøje holde øje med aftalens konkrete virkning.
SADC-landene må ikke stilles ugunstigt på grund af Sydafrikas forbindelser med Europa. Også her gælder, at en god nabo er bedre end en fjern ven. Sydafrika skal netop give en impuls til hele regionens udvikling. Dets aggressive ekspansion i nabolandene bidrager ikke hertil. Handelsbalancen med de tilgrænsende lande er fuldstændig uligevægtig. Sydafrika eksporterer syv gange så meget, som det importerer. Ligesom Pretoria selv har fået toldpræferencer af Den Europæiske Union, således kunne Pretoria også tilkende sine naboer toldpræferencer. Økonomisk udvikling er jo væsentlig for den politiske stabilitet og fred i hele regionen. Til trods for vores kritik af Den Europæiske Unions holdning tillægger vi aftalens grundlæggende målsætning stor betydning, Sydafrikas økonomiske udvikling og integrationen i verdenshandlen. Derfor støtter vi fru Kinnocks henstilling.
Hr. formand, på mit sprog siger vi: Hellere et halvt æg end en tom æggeskal.

Wyn
Hr. formand, jeg er glad for at støtte dette initiativ på vegne af Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance. Vi takker fru Kinnock for hendes indsats.
Alliancer mellem stater og senest mellem regioner både inden for Den Europæiske Union og med partnere uden for er et initiativ, vi kan være stolte af at udvikle med entusiasme. Finansieringsordninger såsom Interreg, Phare og andre er et klart udtryk for denne ideologi.
Dette initiativ kan ikke i sig selv forventes at løse de problemer fra den ene dag til den anden, som økonomiske afsavn udgør i det nye Sydafrika. Det skal tage sig af massive nationale problemer, herunder social integration, kronisk dårlige boliger for størsteparten af befolkningen, massiv arbejdsløshed og en økonomi, der kun producerer 0,46% af verdens BNP.
De fleste sydafrikaneres bekymring er, at det tager så lang tid for vores initiativer at blive realiseret. Vi må sikre, at alle støtteordninger kan gennemføres meget hurtigere end nu. En aftale, der sørger for fuld liberalisering af 95% af Sydafrikas eksport til EU over en tiårig periode med fjernelse af tolden på 86% af dets industrivarer, er meget lang tid at vente for et land, der står over for så akutte økonomiske og sociale problemer.
Toldrestriktioner er helt i orden, men bør ses i sammenhæng med, at de restriktioner, der pålægges tredjeverdenslande, der eksporterer til den industrialiserede verden, er fire gange strengere end den told, som vi kommer ud for, når vi eksporterer til dem.
Relationer mellem regioner må også fostres med Sydafrika, der er et land bestående af regioner. Den rolle, som EU's regioner og historiske nationer kan spille i forbindelse med etableringen af økonomiske og kulturelle bånd til forskellige regioner i Afrika, er af vital betydning og bør ligesom annulleringen af dets gæld være en væsentlig forudsætning for dets fremtidsperspektiver. Den beslutning, der blev truffet på det verdensøkonomiske topmøde i Köln i år om at annullere USD 100 milliarder af den tredje verdens gæld, var vigtig i denne henseende og bør udgøre en katalysator for yderligere foranstaltninger fra alle EU-lande og ikke kun nogle få.
Finansielt partnerskab er ikke universalmidlet, der vil kurere Sydafrikas problemer som helhed. En hel hob af spørgsmål, der er uhyre vigtige for opgaven med at sikre, at Sydafrika er i stand til at øge de muligheder, der ligger i denne aftale, bør nu undersøges på en helhedsorienteret måde. EU bør søge at udvikle strategier og uddannelsesprogrammer, der sikrer, at den sydafrikanske økonomis genrejsning er bæredygtig på langt sigt både økonomisk og miljømæssigt. Jeg bifalder dette initiativ.

Boudjenah
Hr. formand, jeg takker fru Kinnock for hendes betænkning. Aftalen mellem Den Europæiske Union og Sydafrika, som vi i dag skal afgive udtalelse om, er yderst vigtig. Derfor er jeg så meget desto mere positiv over, at Rådet i starten af i år løste op for blokeringen for forhandlingerne, der sendte et negativt signal til det sydafrikanske folk.
Europa-Parlamentet gav i februar 1999 udtryk for dets manglende forståelse for denne forkastelse, selvom visse europæiske landbrugsproducenters interesser skulle tages i betragtning. Men dette kunne ske uden at bringe den samlede diskussion i fare. Den presserende appel fra Europa-Parlamentet blev således hørt, for Rådet godkendte endelig aftalen. Desuden glæder jeg mig over, at aftalen efter sydafrikansk pres er blevet udvidet til at omfatte udviklingssamarbejdet.
Det gælder nu om opmærksomt at følge aftalens gennemførelse, således at dens mest positive aspekter kan bidrage til udviklingen af det nye Sydafrika. Det er et rigt land på et af de fattigste kontinenter, de sociale vilkår er stadig meget ulige, endda i en sådan grad, at FN's Udviklingsprogram placerer dette land på en 93. plads med hensyn til menneskelig udvikling. 52% af den årlige indkomst tjenes af 10% af befolkningen, og arbejdsløsheden er steget fra 30% i 1994 til 37% i 1997. Disse forskelle viser, at raceadskillelsen fortsat består. Kort sagt, og dette kommer fra sydafrikanerne selv, er apartheid blevet overvundet politisk, men den er fortsat i høj grad til stede i dagligdagen og på økonomisk og socialt niveau for millioner af mennesker. Den velbegrundede utålmodighed er udtalt, navnlig i den sorte befolkning.
Efter at have vist vores solidaritet med frihedsbevægelsen, der kæmpede mod det hårde apartheidstyre, skal vi gøre en indsats uden sidestykke inden for programmet for genopbygning og udvikling, som det drejer sig om at støtte. Fremskridtene er allerede mærkbare med hensyn til børnenes skolegang, lokal lægehjælp, adgang til rindende vand og med hensyn til elektricitetsnettet, men der er fortsat et meget stort arbejde foran os.
Denne aftale ligger mig så meget mere på sinde, fordi jeg - efter i årevis at have demonstreret for Nelson Mandelas løsladelse - fik den ære at tage til Sydafrika dagen efter valget af ham til præsidentposten.
Endelig må vi lytte til det, der bliver sagt om konsekvenserne af den frie handel. Det sydafrikanske udgangspunkt omhandlede i øvrigt en aftale, der lå tæt op ad bestemmelserne i Lomé-konventionen, og De Forenede Nationers Konference om Handel og Udvikling forudsagde en ulige indvirkning på de bilaterale handelsstrømme til skade for de sydafrikanske produkter. Desuden er usikkerheden og frygten på regionalt niveau i landene i toldunionen i det sydlige Afrika ikke taget tilstrækkeligt i betragtning. Botswana, Lesotho, Namibia og Swaziland vil miste en værdifuld indkomstkilde, når aftalen træder i kraft, og den vil medføre et kraftigt fald med hensyn til de nuværende toldbeløb, som de trækker ud af deres union. Og at der kommer produkter på markedet, der er støttet af den fælles landbrugspolitik, er en reel risiko for deres landbrug.
Den aftale, vi diskuterer, er strategisk for begge parter og for freden, stabiliteten og udviklingen af det sydlige Afrika. Jeg vil gerne - ud over at give udtryk for min enighed - slutte af med et forslag: Måske kunne vi i Parlamentets regi foretage en høring af ambassadørerne i de sydafrikanske lande med henblik på at knytte dem direkte til de nye forbindelser mellem Den Europæiske Union og denne region, der er så lovende for det afrikanske kontinent.

Coûteaux
Hr. formand, som repræsentant for et landbrugsland - Frankrig - der desuden er et land, hvis navn og politik er tæt knyttet til en særlig opfattelse af samarbejdet med Afrika, kan vi ikke imødekomme fru Kinnock og erklære os enige med hensyn til den såkaldte handels- og samarbejdsaftale med Republikken Sydafrika, og dette både på grund af indhold og form.
Hvad angår indholdet, er grundene tydelige. For det første med hensyn til transaktionen i forbindelse med oprindelsesbetegnelser. At give et land en finansiel kompensation, fordi det ophører med at misbruge en beskyttet oprindelsesbetegnelse - som sherry i det pågældende tilfælde - er utroligt farligt. Det åbner en mulighed for, hvis denne aftale blev ratificeret af de nationale parlamenter, hvis væsentligste rolle - i parentes bemærket - endnu en gang er kontrolleret, at alle tredjelande vil kunne beslutte at anvende en europæisk beskyttet oprindelsesbetegnelse for derefter at forhandle om en finansiel transaktion. Det er absurd.
Den anden grund - med hensyn til indholdet - forekommer os endnu mere alvorlig. Den vedrører selve filosofien eller mere nøjagtigt den implicitte ideologi bag denne aftale. At foregive, at liberaliseringen af handlen først og fremmest er en positiv ting for udviklingen, falder ganske rigtigt inden for den globalisering, der sker overalt, men virkeligheden dementerer gang på gang disse påstande. Først og fremmest er det tydeligt, at de fattige lande blot synker dybere og dybere ned i deres vanskeligheder, efterhånden som grænserne åbnes og de vigtigste tjenester privatiseres. Desuden har de lande, der i dag er dominerende, sikret deres udvidelse inden for rammerne af en planlagt protektionisme, og det er denne protektionisme, jeg medtager i mine bønner. Aftalen svarer til en ideologi, der kun har til formål at maskere en handelsstormagts - USA's - skadelige politik, og Europa er - i dette tilfælde som i andre - faret vild, fordi man er fulgt blindt med.
Med hensyn til formspørgsmålet vil jeg blot nævne det. Dette er et ekstra tegn på den overbærenhed, Europa-Parlamentet og Kommissionen udviser, når de undlader at oplyse Rådet om, hvad der - efter min mening - er dets eneste kompetence, nemlig udenrigspolitikken.
Af alle disse grunde kan vi ikke godkende denne aftale.

Belder
Hr. formand, i erkendelse af de værdifulde elementer i aftalen om handel, udvikling og samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab og Den Sydafrikanske Republik har vi, ligesom ordføreren, fru Kinnock, henholdsvis en række kritiske spørgsmål og en række forslag til Kommissionen og Rådet.
For det første kendetegnes handelsforbindelsen mellem Den Europæiske Union og Sydafrika af en stærk afhængighed. Sydafrika er både med hensyn til dets import (33%) og dets eksport (40%) i meget høj grad afhængig af Den Europæiske Union. Det omvendte er absolut ikke tilfældet. Hvorfor får sydafrikanske produkter så stadig ikke fuldt ud adgang til det europæiske marked? På denne måde forsvinder Den Europæiske Unions medlemsstaters gode hensigter fra 1994 over for udviklingslandet Sydafrika ud i den blå luft!
For det andet viste en evaluering af Lomé-konventionen i 1996, at asymmetrisk handelsliberalisering ikke blot skaber fordele for udviklingslandene. Gennem denne asymmetri lærer de jo ikke at konkurrere mod verdenspriserne. I hvor høj grad gælder denne indvending også for Sydafrikas produkter?
For det tredje opfordrer vi til, at aftalen mellem Den Europæiske Union og Sydafrika ikke indgås på bekostning af Pretorias udmærkede regionale handelsrelationer. Ved hjælp af gode regler om oprindelse skal også Sydafrikas partnere i SADC og SACU have fordel af handelsaftalen.
I tilslutning til ordføreren, fru Kinnocks, skarpe holdning, nemlig at "Den Europæiske Union har forsøgt at gøre Sydafrika til dens egne subsidierede landmænds gidsel", er for det fjerde undladelsen af at optage sektorerne vin og spiritus i aftalen en direkte forsømmelse. Hvilken skade vil det europæiske marked virkelig lide på grund af det?
Et sidste punkt er, at den europæiske udviklingspolitik over for Sydafrika ikke vil få ret mange resultater, så længe Europa ikke er rede til at ofre noget for det. I den seneste tid er der i udviklingssamarbejdet lagt stadig større vægt på udvikling gennem integrering i verdensmarkedet. Efter vores opfattelse er dette berettiget. Denne handelsaftale indeholder imidlertid aspekter, som udgør en hindring for Sydafrikas integration i verdensmarkedet. Den europæiske egeninteresse viser sig alt i alt alligevel stærkere.

Maij-Weggen
Hr. formand, allerførst vil jeg takke ordføreren for hendes udmærkede betænkning, som begynder med sætningen: Efter fem års drøftelser, tøven, undvigelser, høringer og forhandlinger er der nu endelig en handelsaftale mellem Den Europæiske Union og Sydafrika. I Nederlandene kan vi, fru Kinnock, sige dette endnu mere koncist. Vi siger nemlig: Efter fem års vrøvl, ævl og bævl er terningerne endelig kastet. Nederlænderne her vil udmærket forstå mig. Det var for øvrigt, og her er jeg enig med hr. van den Bos, først og fremmest medlemsstaterne, som forårsagede vrøvl, ævl og bævl. Det var ikke Kommissionen og bestemt ikke Parlamentet.
Hr. formand, hvordan vi end udtrykker det på vores eget lands sprog, blev forhandlingerne om denne handelsaftale i lang tid på uhørt vis trukket i langdrag, og det var, således som mange beslutningsforslag her i Parlamentet har udtrykt, for dårligt, frem for alt efter den modige overgang til et frit og demokratisk styre, som Sydafrika har gennemført. En flot præstation i et århundrede fuld af vold i denne verden. Sydafrika er derfor et eksempel for os alle sammen.
Den Europæiske Union er med 33% eksport og 40% import Sydafrikas vigtigste handelspartner. Derfor er denne aftale også vigtig. For os, men frem for alt også for Sydafrika. Det er en moderne, tidssvarende aftale med aspekter som liberalisering af tolden, indførelse af en frihandelszone, aftaler om økonomisk samarbejde og udviklingssamarbejde, aftaler om videnskab og teknologi samt aftaler om en politisk dialog. Kort sagt, en aftale, som man på begge sider kan få udbytte af i en årrække. Naturligvis kunne den have været bedre, men jeg tror, at det er bedre foreløbig at være tilfreds med den.
En delvis handelsaftale giver også gode perspektiver, fordi Europa for 95% vil åbne sine markeder for Sydafrika, og Sydafrika gør det samme for 86%, og 75% af de sydafrikanske landbrugsprodukter er involveret deri. Også de fleste handelsprodukter har snart, i hvert fald efter tre år, lov til at komme ind så frit som muligt. At portvin og sherry har forårsaget så megen forsinkelse, og at der med hensyn hertil er skabt overgangsordninger på 5-12 år, er naturligvis ikke særligt troværdigt. Men så vigtigt er det heller ikke. Jeg er enig med hr. Gahler, og jeg kan sige ham, at der i Nederlandene drikkes mere sekt end champagne. Kvaliteten er altså på længere sigt sammen med prisen mindst lige så vigtig som navnet.
Hr. formand, nok om de detaljerede aspekter af denne aftale. Lige så vigtig er naturligvis aftalernes politiske aspekter. Hvad det angår, håber vi inderligt, at denne aftale vil være en stimulans for Sydafrikas økonomiske udvikling og politiske stabilisering. På dette område er der trods alt temmelig mange bekymringer, for den økonomiske udvikling i Sydafrika bliver langsommere, og derved går kampen mod fattigdommen, som skal formindske den sorte og den farvede befolknings efterslæb som følge af den årelange apartheid, alt for langsomt. Fattigdommen er stadig meget tydeligt synlig i Sydafrika, og en del af den unge generation bliver derved frustreret og kriminel. Det er ikke kun alvorligt for de pågældende grupper. Det bremser desværre også en del af investeringerne, og det gør, at den økonomiske udvikling forsinkes yderligere.
Derfor er det vigtigt, at denne handelsaftale nu endelig er kommet i stand, således at det europæiske erhvervsliv ved, hvad det har at rette sig efter i Sydafrika, og det samme gælder for det sydafrikanske erhvervsliv. Nederlandene sender i hvert fald snart en stor handelsdelegation til Sydafrika, og jeg håber, at de andre 14 medlemsstater også vil gøre det. Sydafrika har brug for nye impulser for at fremme den økonomiske vækst og for hurtigere at fordrive fattigdommen. Det er til gavn for den politiske stabilitet, og det er frem for alt det, der er behov for.
Hr. formand, Sydafrika går efter det kommende valg en ny periode i møde. En periode, hvori tegn på håb og fremgang skal omsættes til økonomisk og social stabilitet og til retfærdighed. Denne handelsaftale skal i den forbindelse spille en positiv rolle. Min gruppe godkender den, og jeg håber inderligt, at den vil få denne positive virkning.

Dybkjær
Hr. formand, med Nelson Mandelas farvel som præsident og med nyvalget af Thabo Mbeki gik Sydafrika ind i en ny politisk epoke. Som en ung sydafrikaner opvokset i Danmark udtrykte det: Det er godt for Sydafrika nu, at Mandela træder tilbage. Det er nemlig ikke godt for et demokrati at have en Gud som præsident, for det var og er Mandela: en gudeskikkelse. Men guder gør man ikke oprør imod, i hvert fald ikke når de lige har åbnet vejen ud til friheden. Jeg siger hermed ikke, at Thabo Mbeki ikke har gudelignende egenskaber, men den tålmod, der har været over for Nelson Mandela fra de fattiges side, vil der ikke være over for Thabo Mbeki. De stiller krav her og nu om mad, boliger, uddannelse, altså alle de ting, vi i den vestlige verden synes er helt naturlige. Foreløbig bliver de kun kriminelle, senere gør de oprør. Det stiller Thabo Mbeki i en helt anden situation end forgængeren, men det stiller også os i EU i en helt anden situation. Det skal vi huske, og vi skal også huske Balkan og hvad, Kofi Annan sagde i sin tale i FN ved åbningen af Generalforsamlingen i år: Det er utroligt, hvor meget vi ofrer på krig, og hvor lidt vi ofrer på forebyggelse. Derfor er det godt, at vi har fået den nuværende aftale mellem Sydafrika og EU. Den er bestemt ikke så god, som den burde være. Den er alt for lidt generøs, og jeg vil gerne takke ordføreren, fru Kinnock, for, at hun har påpeget dette, men den er der, og den binder EU og Sydafrika sammen. Forhåbentlig vil den betyde, at man også i Sydafrika oplever, at der ikke længere er helt så langt fra EU til Sydafrika, hverken fysisk eller psykisk, og at der ikke længere er så langt fra ord til handling, som man helt utvivlsomt har følt, der var i perioden efter 1994 og frem til 1999.

Lucas
Hr. formand, det første, jeg gerne vil udtrykke, er, hvor meget jeg bifalder, hvad jeg håber vil blive en vellykket indgåelse af denne skelsættende aftale, og jeg lykønsker ordføreren for hendes utrættelige arbejde på at nå frem til det bedst mulige resultat.
Denne aftale er en af de første frihandelsaftaler med et udviklingsland, og som sådan skaber den en række vigtige præcedenser. En af de mest betydelige af disse er, at den er blevet udvidet fra at være en fokusering på handel alene til en bredere fokusering på udviklingssamarbejde. Det bifalder jeg, men der er andre præcedenser, som den kan skabe, som kunne være mindre positive, og det er navnlig dens indvirkning på andre lande i regionen.
Et væsentligt område, der giver anledning til bekymring hos disse lande i den sydafrikanske toldunion (SACU), er tabet af toldindtægten, som fru Kinnock nævnte. For nærværende er disse lande meget afhængige af de toldafgifter, der opkræves af europæisk import, og som fordeles mellem medlemmerne af toldunionen. Vi taler her om ret så store beløb. For Swaziland udgør disse f.eks. op mod 40% af alle de indtægter, der kommer ind i statskassen. Men når frihandelsaftalen er på plads, vil de produkter, der kommer afgiftsfrit ind i Sydafrika fra EU, også komme afgiftsfrit ind i de andre lande i toldunionen, for der er ingen toldbarrierer mellem disse lande. Så der hersker en meget reel bekymring blandt SACU-landene for, at disse produkter vil underbyde lokale varer på deres egne markeder. Mens dette måske nok vil gøre varerne billigere for de sydafrikanske forbrugere, vil virkningerne på den lokale industri være yderst alvorlige.
Der hersker derfor en meget reel bekymring for, at den fart og det omfang, hvormed tolden bliver ophævet på importen fra EU, vil overskride regionens industriers evne til at øge deres effektivitet. Dette peger på betydningen af at få timingen og synkroniseringen af frihandelsordningerne til at passe for at undgå negative eftervirkninger på andre lande i regionen.
Selvom Sydafrikas naboer har fået tilsagn om kompensation for det, tilpasningerne i Sydafrika koster dem, er det langt fra klart, hvordan dette vil fungere i praksis. Europa-Parlamentet vil, er jeg sikker på, fortsat overvåge situationen for at vurdere, hvilken effekt den har på andre lande, og gøre alt, hvad der står i dets magt for at sikre, at der vil blive ydet passende kompensation, hvor det måtte være nødvendigt.
Aftalen har også yderligere indvirkninger for post-Lomé-forhandlingerne, hvor Kommissionen og Rådet går stærkt ind for regionale frihandelsordninger, der skal erstatte de præferencer, der gjaldt under Lomé. Jeg bifalder fru Kinnocks henstilling om, at vi ikke betragter denne aftale som en model for AVS-landene.
Jeg vil slutte af med at sige, at jeg samtidig med, at jeg bifalder, at Sydafrika har opnået en andel i betydelige europæiske markeder, håber, at vi kan drage ved lære af denne aftale og sikre, at timingen, synkroniseringen og omfanget af fremtidige frihandelsordninger mere nøje vil afspejle de deltagende landes forskellige behov.

Laguiller
Hr. kommissær, mine damer og herrer, at samarbejde med Sydafrika og at hjælpe landet ud af underudviklingen må være en de vigtigste opgaver for et Europa, hvis ledende klasser tidligere plyndrede landets miner og udnyttede den fattige befolkning. Men jeg tilslutter mig absolut ikke den selvtilfredshed, de europæiske institutioner udviser, når man indbildsk påstår, at man i betydelig grad har bidraget til afskaffelsen af apartheidstyret i Sydafrika. Stormagterne - herunder Europa - har et afgørende ansvar for, at dette infame styre blev siddende så længe. Det er den sorte befolknings kamp, der gennemtvang afslutningen på den institutionaliserede adskillelse, men den kunne desværre ikke afslutte den sociale adskillelse, der betyder, at arbejdstagere og arbejdsløse i dette land fortsat lever i elendighed.
Det eneste, de europæiske institutioner tilbyder Sydafrika i forbindelse med samarbejde, er en handelsaftale, der omhyggeligt er forhandlet, således at de europæiske industriers handelsinteresser fremmes, en aftale, der kun vil gavne det mindretal af sydafrikanske eksportører af ædelstene og landbrugsprodukter, der i forvejen nød godt af apartheidstyret. Desuden skjuler underskriverne af aftalen ikke - de siger det åbent - at bestemmelserne med hensyn til samarbejdet sigter mod at lette genopbygningen og moderniseringen af den sydafrikanske industri og at stimulere konkurrenceevnen. Arbejdere i alle lande ved, at dette betyder fyringer og en forværrelse af arbejdsløsheden! Så vores solidaritet går til arbejdstagerne - til de arveløse - i Sydafrika, og ikke til dem, der - enten dernede eller her i Europa - bliver rigere ved at forværre arbejdernes elendighed.

Musumeci
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at politisk set er den aftale, som er indgået med Sydafrika, alt i alt et fremskridt, og i den retning skal man se på den med særlig velvilje og tilfredshed. Vi mener at kunne sige, at det samme ikke helt er tilfældet set ud fra et handelsmæssigt synspunkt. Det er en aftale, der indeholder mange uklare punkter, tvivl og uopklarede områder. Der er i øvrigt mange grupper, som i disse lange og udmattende fem år med forhandlinger har givet udtryk for deres utilfredshed, og det er grupper, der almindeligvis er interesserede i udviklingsprocesserne i landene i den tredje verden. Der har desuden også været forskellige fortolkninger og meninger, når det gælder Europa-Parlamentet - der ønskede en aftale på nogle betingelser, som lignede dem i Lomé-konventionen mere - og Kommissionen, der gik ind for en så at sige betinget tilslutning.
Efter vores mening er der tale om en uensartet aftale. Det var nemlig nødvendigt med separate aftaler dér, hvor man kunne arbejde med ligeværdighed og ens ansvar. Dér, hvor denne ligevægt til gengæld ikke kunne opnås, var det nødvendigt at vente på nogle mere afklarede og uden tvivl mere dybtgående forhandlinger. F.eks. har Den Europæiske Union anerkendt nogle landbrugsbeskyttelsesklausuler for Sydafrika, også for sektorer, der konkurrerer med europæisk økonomi. 75% af Sydafrikas landbrugsprodukter vil nyde godt af en lettere adgang til vores markeder, men til gengæld indtog Sydafrika - og det mener vi helt klart at kunne sige - nogle faste holdninger med en fuldstændig afvisning, der på visse områder var uforståelig. Her tænker jeg særligt på fiskeriet og vinsektoren. Der var nogle europæiske lande, som bad om en regulering af adgangen til de sydafrikanske farvande, og på trods af toldindrømmelserne til fordel for Sydafrikas eksport af fiskeprodukter gjorde dette land modstand. Sydafrika bruger europæiske betegnelser til deres egne produkter på vores markeder og på tredjelandenes markeder til gengæld for finansiel støtte til vores sektor. Alt dette forekommer os at være overdrevent og urimeligt. Som delegation fra Den Nationale Alliance vil vi derfor stemme nej, idet vi dog slår fast, at vi i fremtiden er yderst villige til at støtte Sydafrikas lange og vanskelige vækst- og udviklingsproces på nogle betingelser, der ikke medfører uretfærdigheder og forskelsbehandling.

Smet
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at sige, at jeg beklager at måtte konstatere, at Unionen eksternt kæmper mod apartheid og ikke uden følger, men at kravet om en anden slags apartheid internt øges. For mens Sydafrika frigør sig fra et racemæssigt splittet samfund, foretrækker stadig flere europæere en etnisk orienteret intolerance.
Mens Sydafrika overvejende har valgt Nelson Mandela, vælger europæere i en ikke ubetydelig udstrækning Jörg Haider og hans meningsfæller. Dette bekymrer mig, og det bør forurolige os alle sammen. For vores troværdighed i kampen mod diskriminering i udlandet afhænger af vores modstand mod den slags uretfærdighed inden for vores egne grænser.
Når dette er sagt, glæder jeg mig over den aftale, som i dag står på dagsordenen. Jeg udtrykker min glæde over for fru Kinnock over hendes betænkning. Den drejer sig om handelsforbindelser, udviklingshjælp og også om politisk samarbejde. Disse tre dele hænger sammen og udgør en del af et europæisk bidrag til demokratiseringen i Sydafrika, og vi håber, at hele det sydlige Afrika har gavn af det. Ligesom Det Europæiske Fællesskab støtter demokratiseringen i de central- og østeuropæiske regimer gennem handel, udvikling og samarbejde, således forsøger den foreliggende aftale at give demokratiet i Sydafrika en håndsrækning. For selvom Sydafrika geografisk hører til det afrikanske fastland, ved vi alle, at det økonomisk fører stort på dette kontinent.
Politisk adskiller landet sig fra utallige andre afrikanske regimer: fred med udlandet, sikkerhed inden for landets egne grænser, retsstat, valg, respekt for menneskerettighederne og en ordentlig forvaltning udgør en del af de politiske prioriteter, selvom det i praksis viser sig, at meget kan forbedres. Økonomisk sørger vækst og udvikling for større velfærd og mindre fattigdom end i resten af det mellemste og det sydlige Afrika. BNI adskiller sig både pr. indbygger og udtrykt i pariteter meget fra det afrikanske gennemsnit, og det ligner egentlig meget det i de central- og østeuropæiske lande.
Ifølge Verdensbanken klarer Sydafrika sig næsten lige så godt som Slovakiet og bedre end Polen eller Ungarn. Man kunne spøgefuldt sige: Hvis Sydafrika lå i Østeuropa, kunne det måske opfylde betingelserne for medlemskab af Den Europæiske Union. Med et befolkningstal som i Spanien og et areal som i Frankrig, Tyskland og Det Forenede Kongerige tilsammen råder Den Sydafrikanske Republik over vigtige trumfer til at kunne spille en pionerrolle i denne følsomme region. Men så skal eksperimentet med en ikkevoldelig magtoverførsel fulgt af en fredelig sameksistens lykkes. Så må det også lykkes at løse etniske eller racemæssige spændinger gennem økonomisk vækst, social fremgang og ligeledes udbredelse af velfærden. Dette kræver politisk stabilitet og demokratisk konsolidering, og således er handelstilsagnene gjort afhængige af disse to kriterier.
Aftalen opretter derfor et tilsynsførende Samarbejdsråd. Som formand for den interparlamentariske delegation glæder jeg mig ikke blot over indgåelsen af denne aftale, men også over optagelsen af både den institutionelle udvikling og det politiske samarbejde i denne aftale. For kommercielle aftaler skal knyttes til institutionelle garantier, ligesom politisk støtte uden økonomisk hjælp heller ikke går.
Jeg beklager derfor planen, og dette siger jeg også til Kommissionen og Rådet, om at nedskære budgetposten med henblik på det europæiske program for genopbygning og udvikling i Sydafrika. Jeg spørger med det samme Kommissionen, hvordan den agter at anvende de EUR 125 millioner om året. Der har været kritik fra Revisionsretten. Der har været forslag fra Parlamentets Udvalg om Udvikling og Samarbejde. Der ser ud til at være vanskeligheder med anvendelsen af pengene.
Til sidst beklager jeg et par medlemsstaters egne interesser, som har forårsaget, at denne aftale har ladet vente på sig i årevis.

Souchet
Hr. kommissær, der er tilsyneladende fortsat væsentlige vanskeligheder inden for vin- og spiritussektoren, som forhindrer en uforstyrret indgåelse af aftalen mellem Den Europæiske Union og Sydafrika.
Det er for os uundværligt at vide, hvorvidt Sydafrika har truffet de nødvendige forholdsregler, således at et antal væsentlige betegnelser, bl.a. porto og sherry, ikke eksporteres til Den Europæiske Union og helt fjernes fra eksportmarkedet inden for en frist på fem år.
Desuden kan vi ikke forestille os, hr. kommissær, at De kan overveje at hæve det nuværende niveau for import til Den Europæiske Union af sydafrikansk vin - jeg minder om, at det drejer sig om 320.000 hektoliter - uden at bevare et minimum af told og med risiko for i alvorlig grad at ryste hele den europæiske vinbranche.
For at løse denne uoverensstemmelse mener jeg at have forstået, at det er tilstrækkeligt at ændre bilag 10 i aftaleprotokollen, og jeg så gerne, at De på dette punkt fremkom med elementer, der kan berolige os. Men ifølge andre informationer ser det ud til, at man er nødsaget til at ændre dette bilag, hvis dette ikke blev godkendt inden den 30. september. Jeg ville således gerne kende Kommissionens holdning på dette punkt og vide, om dette bilag 10 endnu er gyldigt i dag, 6 dage efter den udløbsdato, der oprindeligt var fastsat, eller om Kommissionen har foreslået en ændring.
Hr. kommissær, vi har på fornemmelsen, at man i Pretoria opfatter denne aftale anderledes end os med hensyn til aftalens indhold og navnlig med hensyn til bilag 10. Vi anmoder Dem under alle omstændigheder om ikke at overveje indgåelsen af en global aftale, uden at der forudgående foreligger en retfærdig aftale om vin, der ikke er ødelæggende for hverken den ene eller den anden part.

Van Hecke
Hr. formand, ligesom de fleste kolleger her glæder jeg mig over indgåelsen af denne aftale. Det er bestemt en vigtig aftale, som vil gøre Sydafrikas videre inddragelse i verdensøkonomien lettere, som vil øge den politiske stabilitet i hele regionen, og som under alle omstændigheder betyder en stærk impuls i vores bilaterale forbindelser. Handelsaftalen afviger fra de traditionelle aftaler, fordi der tages hensyn til det specifikke ved Sydafrika. Derfor er landbrugssektoren ikke udelukket, og derfor fremhæves udviklingssamarbejdet med rette kraftigt. Denne aftale er en vigtig impuls. Den må imidlertid ikke være det endelige mål. Den nødvendige opfølgning må ikke tabes af syne.
Desuden skal der, idet vi bygger videre på den opståede dynamik, indgås yderligere aftaler i en række sektorer såsom fiskeriet. Selvom jeg således deler begejstringen over den opnåede aftale, er jeg meget mindre begejstret over den måde, hvorpå den er kommet i stand. Jeg har i de sidste to år boet og arbejdet i Sydafrika. Jeg har måttet se på, hvordan Europa i den sydafrikanske presse blev kritiseret meget skarpt på grund af korporatistiske og protektionistiske reflekser, som stod i skarp kontrast til de flotte hensigtserklæringer om solidaritet med regnbuenationen.
Efter at Rådet havde afvist en aftale, som kommissær De Pinheiro havde opnået, blev der i Sydafrika endda åbent spurgt, om det overhovedet stadig havde nogen mening at indgå en sådan aftale. Europa vil i lang tid endnu blive identificeret med portvin og sherry i Sydafrika. I den forstand har optakten til aftalen været en spildt chance, en spildt chance for at slippe af med det image, vi har som Fort Europa.
I betænkningen lægges der med rette stor vægt på de regionale følger af denne aftale. Ordføreren har gjort opmærksom på, at en række SACU-lande vil opleve, at de for dem meget vigtige indtægter fra toldafgifter vil svinde stærkt. Aftalen har forsøgt at tage højde for dette, frem for alt under pres fra Parlamentet, men agtpågivenhed er stadig påkrævet. Denne aftale skal opfordre Sydafrika til at fremme også det regionale samarbejde og skal bidrage til, at den sydafrikanske økonomi bliver drivkraften for udviklingen i hele regionen.
Jeg hører til dem, hr. formand, som holder af Sydafrika, af landet, folket og dets ledere. Denne særlige samhørighedsfølelse kan og må imidlertid ikke være noget alibi for med hensyn til rammebetingelserne ikke at anvende samme normer som over for AVS-landene. Ærligheden tvinger os til at erkende, at Sydafrika kæmper med en række områder, hvor myndighederne fungerer mangelfuldt, f.eks. med hensyn til stærkt stigende korruption og kriminalitet. Gode aftaler skaber gode venner.
Denne aftale skaffer os ikke kun rettigheder, den giver os også pligt til fortsat at opfordre til en god forvaltning og en hensigtsmæssig måde at gribe kriminaliteten an på. Men samtidig må vi faktisk støtte den sydafrikanske regering i dens kamp mod et dualistisk samfund. Kun hvis det lykkes os, hr. formand, kan der være tale om et virkeligt partnerskab mellem Europa og Sydafrika.

Cunha
Hr. formand, ifølge de oplysninger, som jeg er i besiddelse af, fortolker man i Sydafrika og i EU stadig delaftalen om vin forskelligt, særlig hvad angår brugen af oprindelsesbetegnelserne "portvin" og "sherry".
Efter et møde mellem de to parter i begyndelsen af september er det EU's opfattelse, at aftalen indebærer, at betegnelserne "portvin" og "sherry" ikke må benyttes af sydafrikanerne ud over den fastsatte periode på 12 år, og at det derfor allerede nu må overvejes, hvilke andre navne de pågældende sydafrikanske produkter skal have. Til forskel herfra er det Sydafrikas opfattelse, at man først efter de 12 år skal indlede diskussionen om de nye navne, der skal erstatte de omtalte betegnelser, og som man skal nå frem til enighed om.
Hvis der ikke findes en sådan enighed, mener Sydafrika, at det kan blive ved med at anvende de nuværende betegnelser. I en sådan situation er det bydende nødvendigt at undgå enhver uklarhed om oprindelsesbetegnelserne "portvin" og "sherry", der jo vitterligt er europæiske geografiske betegnelser, der skal beskyttes, og som ikke på nogen måde bør kunne sidestilles med vin af anden oprindelse, der ustraffet markedsføres under deres betegnelse. Det er ikke mindst vigtigt, at delaftalen om vin afsluttes i forlængelse af de konklusioner, som Rådet (almindelige anliggender) i juli i år nåede frem til, og dét før den foreløbige ikrafttræden af aftalens handelsdel til januar.
Hvis dette ikke sker, bør aftalens ikrafttræden udskydes. Det drejer sig ikke om vores politiske vilje til at etablere et solidt samarbejde med Sydafrika, et stort land i Afrika, der allerede i dag er en vigtig handelspartner for EU. Det drejer sig derimod om et grundlæggende princip for vores egen overlevelse på længere sigt: Oprindelsesbetegnelsen for de produkter, der helt igennem er vores, og som også i WTO er beskyttet af ophavsrettigheder.
Hvis EU ikke er i stand til at fastholde disse principper, vil vi fuldstændigt miste ansigt i de forhandlinger, der inden længe skal foregå i WTO's Millennium-runde. Det drejer sig altså ikke om aftalen. Det drejer sig om at gøre denne samarbejdsaftale forenelig med respekt for vores egne principper og forsvaret af vores interesser.

Nielson
Det må være en næsten enestående situation, at en aftale bliver ratificeret af Parlamentet, inden den rent faktisk er blevet underskrevet. I dag synes vi at forberede os på netop dette. Jeg føler mig beæret og privilegeret over, at emnet for denne bemærkelsesværdige begivenhed er aftalen med Sydafrika, som jeg nu er ansvarlig for inden for Kommissionen.
Om nøjagtig en uge vil jeg have besøgt Sydafrika tre gange i år. Mit første besøg var for at fejre årene med solidaritetskamp. Det var en dejlig oplevelse at tale i fangernes spisesal på Robben Island. Anden gang var, da jeg repræsenterede mit land ved indsættelsen af præsident Mbeki. Nu glæder jeg mig til næste mandag at deltage i den egentlige underskrivelse og igangsættelse af denne aftale i Pretoria.
Jeg vil gerne takke Parlamentet, og navnlig ordføreren for Udvalget om Udvikling og Samarbejde, fru Kinnock, for den hurtige og smidige måde, hvorpå det har forberedt Parlamentets godkendelse af resultatet af vores forhandlinger med sydafrikanerne og for den meget aktive og engagerede måde, hvorpå det har bistået denne proces i årenes løb.
I næste uge vil vi underskrive denne aftale i Pretoria. I de sidste par dage har vi hørt antydninger fra en række personer fra nogle EU-medlemsstater om, at denne glædelige begivenhed kunne blive berørt af, at de parallelle forhandlinger med Sydafrika om en aftale mellem EU og Sydafrika om vin og spiritus i sidste øjeblik er løbet ind i problemer. Uden at komme ind på den principielle uhensigtsmæssighed ved sådanne antydninger ønsker jeg at understrege, at begge parter arbejder meget hårdt på at finde frem til en hurtig og gensidig acceptabel løsning på de udestående problemer i vin- og spiritussagen. Rent faktisk vil begge parters forhandlere torsdag i denne uge mødes igen i Bruxelles til et afsluttende møde for vin- og spiritusforhandlingerne. Jeg har tillid til, at de vil få held til at få en aftale i stand.
Til spørgsmålet fra hr. Souchet og andre om, hvad konsekvenserne ville blive, hvis en vin- og spiritusaftale ikke bliver indgået i tide, har jeg følgende bemærkninger.
Dette blev drøftet i juli og præciseret i en intern erklæring udarbejdet af Kommissionen. Hverken den særlige finansielle bistand på EUR 15 millioner til den sydafrikanske vinsektor eller den toldfrie vinkvote på 32 millioner liter bør ydes, så længe vin- og spiritusaftalen ikke er operationel. Det har vi fortalt sydafrikanerne, og vi kunne ønske at gøre dette klart i den udveksling af skrivelser, som vil blive underskrevet om den foreløbige anvendelse af handelsaftalen.
Den handels-, udviklings- og samarbejdsaftale, som bliver underskrevet den 11. oktober, er efter min mening en meget god aftale. Den er et livfuldt symbol på EU's politiske engagement over for det nye Sydafrika efter apartheid. For Sydafrika er det modige skridt frem imod en handels-, udviklings- og samarbejdsaftale med EU et symbol på dets engagement, når det gælder en økonomisk omstrukturering, og når det gælder om at genvinde dets fulde plads i det internationale samfund.
Aftalen er en af de mest ambitiøse partnerskabsaftaler, som EU nogensinde har indgået med et tredjeland. Den bekræfter en klar beslutsomhed hos EU til at støtte forandrings- og reformprocessen i Sydafrika og afspejler begge parters ønske om at udvide deres politiske, handels- og samarbejdskontakter yderligere til fordel for Sydafrika, ja og den sydafrikanske region som helhed.
Aftalen vil være banebrydende for samarbejdet mellem EU og Sydafrika inden for mange områder. Set fra den særlige synsvinkel, der hedder udviklingssamarbejde, er det mit oprigtige håb, at aftalen vil bidrage til udryddelse af fattigdom og fremme af velstand i Sydafrika med fuld respekt for de demokratiske principper og grundlæggende menneskerettigheder.
Fru Kinnocks betænkning giver en fremragende og i det store og hele akkurat beskrivelse af aftalens potentiale og rækkevidde. På en række punkter synes der dog - og tilgiv mig for at komme med nogle tekniske bemærkninger - at være nogen ønsketænkning. Jeg vil give nogle eksempler.
I modsætning til det, betænkningen hævder på side 8, finder den regionale beskyttelsesklausul ikke anvendelse på hele SADC-regionen, men kun på de BLNS-lande, der er med i den sydafrikanske toldunion. Eftersom disse lande i praksis anvender den samme told udadtil som Sydafrika, var der mening i at tilbyde dem samme form for beskyttelse, men denne mekanisme finder ikke anvendelse på hele SADC-området. Man er heller ikke nået til enighed endnu, om EU vil liberalisere importen af sydafrikanske motorprodukter inden for tre år, som betænkningen synes at bebude på side 9. Denne mulighed er blevet gjort betinget af Sydafrikas egen indsats på dette område, som vil blive vurderet i anden halvdel af år 2000. Hvis Sydafrika foreslår betydelige markedsåbninger for EU, vil vi være i stand til helt at fjerne vores told i år 2003. Og hvis ikke, vil EU's liberalisering af bilsektoren tage længere tid.
I modsætning til det, betænkningen antyder på side 10, er god regeringsførelse i streng juridisk forstand ikke et væsentligt element i aftalen. Vores forhandlingsmandat lagde ikke op til dette. Aftalen slår imidlertid fast, at begge parter skal bekræfte deres hengivenhed over for principperne om god regeringsførelse, og anbringer dette koncept i sammenhæng med det væsentlige element. Men bortset fra unøjagtigheder af denne art er betænkningen, som jeg allerede har sagt, meget akkurat og meget velskreven. Og jeg er naturligvis fuldt ud enig i dens positive konklusioner.
Dette fører mig tilbage til den udfordring, der ligger forude, nemlig hvordan vi implementerer denne aftale snarest og bedst muligt. Eftersom der er tale om en såkaldt blandet aftale, må vi afvente ratificeringen af aftalen af alle 15 nationale parlamenter. Jeg håber, at den forbløffende præcedens, der bliver skabt her i denne uge, vil inspirere Deres nationale kolleger til hurtigt at opføre denne aftale på deres dagsorden. Erfaringer fra andre aftaler har imidlertid lært os, at der meget vel kan gå to til tre år, før den sidste EU-medlemsstat ratificerer aftalen. Under disse omstændigheder bifalder jeg, at Rådet har besluttet at bringe visse dele af aftalen i foreløbig anvendelse, navnlig handels- og udviklingsafsnittene fra 1. januar 2000. I løbet af de næste få uger og måneder vil jeg følge forberedelsesprocessen henimod denne dato på nært hold for at sikre, at de yderst vigtige EU-handelskoncessioner over for Sydafrika rent faktisk bliver iværksat fra denne aftalte dato.
Hvad de andre samarbejdsaspekter angår, er en masse allerede juridisk på plads - udviklingssamarbejde, Lomé, videnskab og teknologi. Men for mange andre aspekters og emners vedkommende er jeg sikker på, at aftalen kan give vores ambitioner og bestræbelser en retning, selvom aftalen juridisk set måske nok ikke er fuldt ud operationel. I afventning af den formelle ratificeringsproces og ledet af den indgåede aftaletekst er det mit personlige engagement at sikre, at eksisterende og kommende områder for samarbejde mellem EU og Sydafrika hurtigt og effektivt vil blive gjort stærkere og dybere.

Kinnock, Glenys
Hr. formand, jeg takker Kommissionen for dette svar, men jeg rejste spørgsmålet om elementerne i støttepakken til BLNS-landene, hvorom der var givet tilsagn om afholdelse af en konference i Lesotho. Disse lande venter stadig på en form for bekræftelse af afholdelsen af denne konference og har fået at vide af Kommissionen, at den skulle finde sted inden underskrivelsen af aftalen. Det vil helt klart ikke ske, men vi har brug for en form for forsikring, for de føler, at Kommissionen svigter dem på dette punkt.

Nielson
Jeg kan berolige Dem på dette punkt. Konferencen i Lesotho finder sted den 13.-14. oktober, og vi er rede til dér at drøfte med repræsentanter for BLNS-landene, hvordan strukturen skal være for støttepakken til disse lande. Så denne del forløber også efter planen.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Nielson.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Meddelelse fra Kommissionens formand
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er meddelelsen fra Kommissionens formand om de beslutninger, den traf på sit møde i dag.

Prodi
Fru formand, for mindre end tre uger siden gav De udtryk for Deres tillid til denne Kommission. Jeg påtog mig ved den lejlighed en række forpligtelser, og jeg er glad for at stå her foran Dem i dag som bevis på, at vi er gået ind i en ny æra med et samarbejde mellem vores institutioner. Jeg kan se, at der ikke er nogen stor tilslutning, men de vigtige målsætninger er aldrig enkle.
Den nye Kommission har for lidt siden afsluttet sit tredje møde, og jeg vil give et sammendrag af dette mødes resultater. Det første store emne er offentliggørelsen af A1-stillingerne. I sidste uge foretog vi en række væsentlige ændringer af Kommissionens øverste administrationsniveauer på baggrund af en klart defineret kulturel ændring af udnævnelsesmetoderne. Jeg vil navnlig gerne understrege, at der tages højde for en tilnærmelse med jævne mellemrum af lederne på de lavere niveauer og af deres funktioner, og at den afgående funktionærs nationalitet ikke vil være afgørende for efterfølgerens udnævnelse.
Efter overflytningen af et vist antal generaldirektører i sidste uge har vi i dag besluttet at offentliggøre de ledige stillinger til følgende poster: generaldirektør for generaldirektoraterne Erhvervspolitik, Landbrug, Uddannelse og Kultur samt vicegeneraldirektører for følgende generaldirektorater: Uddannelse og Kultur, Konkurrence og Eksterne Forbindelser. Disse stillinger vil blive besat i overensstemmelse med de nye procedurer. Jeg har lagt vægt på, at procedurerne bliver gennemsigtige, og udnævnelserne vil finde sted ud fra kvalifikationerne - dette er meget vigtigt - efter en udvælgelse, der også giver plads til eksterne personers synspunkter.
Det andet punkt er, at Kommissionen har drøftet situationen med hensyn til gennemførelsen af budgettet for 1999, og den har bemærket, at der er nogle områder, hvor det er nødvendigt med en overførsel inden årets udgang. De konkrete forslag vedrører udelukkende en omfordeling af forpligtelsesbevillinger. Hovedformålet er at give luft til tillægs- og ændringsbudget 4/99, der blev vedtaget den 16. september, ved at man i tråd med Kommissionens forslag på det tidspunkt foreslår at finansiere nogle større bevillinger, nemlig EUR 98 millioner til Phare, EUR 68 millioner til Tacis, EUR 15 millioner til den humanitære bistand i Tyrkiet, EUR 21 millioner til Kosovo, EUR 20 millioner til samarbejdet med Sydafrika og EUR 10 millioner til miljøet og regnskovene. Disse forhøjelser vil blive finansieret via en omfordeling inden for budgetpost 4 af EUR 155 millioner og en overførsel fra budgetpost 3 af EUR 10 millioner.
Det tredje punkt vedrører Kommissionens program inden udgangen af januar. Vi har understreget vigtigheden af en god planlægning af arbejdet. Kommissionen holder sit løfte og har gennemgået de emner, som kollegiet skal træffe beslutning om før udgangen af januar 2000. Vi vil på denne måde kunne informere Dem og Rådet for Den Europæiske Union om vores planlagte arbejde, så De kan tage højde for det ved planlægningen af Deres arbejde i de kommende måneder. Som vi har aftalt her, vil jeg i januar 2000 forelægge perspektiverne for de næste fem år for Parlamentet, hvorefter vores årlige planlægning igen vil få en normal rytme. Jeg vil gerne tilføje, at jeg vil være streng over for mine kolleger, når det gælder Kommissionens tjenestegrene. Kommissionen forlanger kvalitet, ordentligt forberedte forslag og forståelige tekster, og jeg vil gerne gentage, at den ikke mindst forlanger forståelige tekster. Kommissionen er ikke et sekretariat, der skal tage hensyn til særlige interesser. Vi vil have vores rolle igen som Europas drivkraft, og vi vil derfor handle som et kollegium. Vores program er det, som vi har foreslået Dem, og det vil vi præsentere på en detaljeret og udtømmende måde.
Det fjerde punkt er beretningen om europæisk industris konkurrenceevne. Kommissionen har vedtaget årsberetningen om europæisk industris konkurrenceevne, og den drejer sig om strukturændringen. Vi har desuden studeret nogle rapporter om stålsektoren og skovbrugsindustrien. Jeg vil tilføje, at både kommissær Liikanen og jeg agter at arbejde for, at Kommissionen i fremtiden skal koncentrere sig om de mere horisontale spørgsmål i forbindelse med virksomhedspolitik, for vi vil nu overlade sektorinddelingerne til andre beslutningspunkter.
Det femte punkt er en ny strategi for det indre marked. Ved hjælp af en udtømmende rapport fra kommissær Bolkestein har vi undersøgt prioriteterne i forbindelse med det indre marked i de næste fem år. Handlingsplanen er netop tilendebragt i år. Meddelelsens formål er at fastlægge de mulige målsætninger og de mulige aktioner med henblik på det indre marked i den kommende femårsperiode. Vi regner med at overtage det mest værdifulde element i den tidligere handlingsplan, nemlig den såkaldte resultattavle for det indre marked, og vi agter at sikre, at der bliver nogle effektive procedurer for vurderingen, overvågningen og tilpasningen af målsætningerne.
Kommissionen tager med glæde imod kommentarer og reaktioner, før den træffer en endelig beslutning i slutningen af november. Præsentationen i dag var jo en del af en meddelelsesprocedure. Der vil således blive en debat med Parlamentet samt forskellige høringer, og det er så først i november, at vi når frem til et - om jeg så må sige - funktionelt forslag. Dette er et andet område, hvor samarbejdet med Parlamentet er af afgørende vigtighed. Endelig forklarede kommissær Verheugen netop i de sidste minutter, hvordan man er ved at påbegynde forberedelsen af de beslutninger, der skal træffes i næste uge med hensyn til udvidelsen. Også her var der kun tale om en proceduremæssig redegørelse, men den vedrører det vigtigste spørgsmål, vi står over for.
I næste uge skal vi vedtage alle rapporterne om de fremskridt, der er sket i forbindelserne til ansøgerlandene. Kommissær Verheugen har allerede taget kontakt, så Parlamentets Udvalg om Udenrigsanliggender bliver informeret om situationen med det samme. I næste uge vil vi således komme ind på et af de vigtigste emner for hele Kommissionens femårsperiode. Det er nemlig her, det konkrete udvidelsesarbejde begynder.
Det var de emner, der blev drøftet i dag, foruden - sådan som det sker på alle Kommissionens møder - en lang række proceduremæssige aspekter, som det dog ikke er nødvendigt at nævne for Parlamentet.

Barón Crespo
Fru formand, først vil jeg gerne berolige hr. Prodi. Forskellen mellem parlamentet i et diktatur og et demokratisk parlament er, at parlamentet i et diktatur altid er fuldt og hylder sig selv, mens et demokratisk parlament ikke er særlig fuldt, fordi folk arbejder andre steder.
Dernæst vil jeg komme med en bemærkning til genudnævnelsen af generaldirektoraterne i Kommissionen: Jeg bifalder det politiske mod, som denne Kommission har haft.
Og endelig vil jeg stille et spørgsmål til budgettet: Når det tages i betragtning, at næsten alle overførslerne er koncentreret i udgiftsområde 4, det vil sige i Unionens eksterne aktioner, og at dette er et af de punkter, der skaber størst utilfredshed i min gruppe og generelt i Budgetudvalget, tror formanden da ikke, at det ville være passende at revidere de finansielle overslag, hvad angår Unionens udenrigspolitik?

Prodi
Hr. Barón, med hensyn til den første bemærkning noterer jeg mig med tilfredshed Deres forklaring om Parlamentets kvalitet. Hvad det andet punkt angår, vil jeg sige, at vi i dag har begrænset os til nogle absolut presserende revideringer, når det gælder spørgsmål, der - som man har set - så afgjort er ekstraordinære. Hvis vi læser listen over disse foranstaltninger op igen, finder vi Tyrkiet og alle de presserende sager, hvor det var uundværligt og nødvendigt at rette i budgettet. Vi har ikke foretaget nogen fornyet analyse af de store udgiftsposter på budgettet. Hvis vi tager fat på denne post, så må jeg sige, hr. Barón, at det ikke kun er udenrigspolitikken, der skal ændres, men alle posterne på budgettet. Man må helt ærligt sige, at budgettets opbygning i højere grad har en historisk oprindelse end en form, der er tilpasset fremtiden, men jeg tror, at dette er en af de 3-4 udfordringer, vi skal tage op sammen. Jeg vil derfor ikke svare for hver enkelt post, for det har jeg ikke lyst til, men jeg tager imod Deres opfordring, hr. Barón, for når jeg begynder at se nærmere på de store udgiftsprocentdele, mener jeg selv, at det i højere grad er historien, der bestemmer den retning, vi går i, end de fremtidige behov.

Thors
Det er klart, at udvidelsen er det vigtigste spørgsmål i nærmeste fremtid. Vi forstår, at De har diskuteret de fremskridtsrapporter, som bliver offentliggjort i næste uge. Nu er det imidlertid sådan, at en del af udvidelsen ikke overvåges af Kommissionen, men af Ministerrådet. Det gælder fremskridtene inden for retligt og indre samarbejde. Vi ved, at denne overvågning foretages af Rådet, men vil fremskridtene på dette område være at finde i Deres rapporter? Eller bliver det, som man kunne frygte, sådan, at Rådet ikke offentliggør disse fremskridt? Det er meget foruroligende, hvis det skulle være tilfældet, og hvis vi i Parlamentet eller i ansøgerlandene ikke får mulighed for at tage del i dette.
Og så et lille tillægsspørgsmål, hr. formand for Kommissionen: Har De noget imod, at Deres brev til statsminister Lipponen om mødet i Tampere bliver offentliggjort? Det er blevet offentliggjort i Sverige, og jeg tror ikke, at De med deres linje om åbenhed kunne have noget imod dets offentliggørelse. Statsminister Lipponen vægrer sig imidlertid ved at offentliggøre det i Finland. Hvordan ser De på dette?

Prodi
Fru Thors, min holdning til dette brev er meget enkel. Jeg har absolut intet imod en offentliggørelse, men brevet skal offentliggøres af modtageren og ikke af afsenderen. Derfor er det faktisk en afgørelse, som statsminister Lipponen skal træffe. Da jeg ikke har skrevet nogen hemmeligheder til ham - det var der nemlig ingen grund til - har jeg intet imod det, men jeg mener faktisk, at det er rimeligt at antage, at det må være hans egen afgørelse.

Bigliardo
Formand Prodi, da jeg kender Dem som italiener og også fra de høringer, der har været her i Parlamentet, ved jeg, at De har et kraftigt ønske om at gøre Parlamentet til noget, som ikke kun har symbolsk værdi. Det er dog mit indtryk, at de enkelte regeringer i de forskellige medlemslande ikke har dette ønske. Jeg tænker f.eks. på forvaltningen af de budgetmidler, vi overfører til de forskellige medlemsstater. Hvad vores land, Italien, angår, går midlerne via nogle udvalg, der f.eks. hører under industriministeriet, og som vi har svært ved at få adgang til på trods af det arbejde, vi udfører i udvalgene, med henblik på at sørge for, at midlerne i stadig større grad bliver overført til medlemsstaterne.
Kan De gribe ind, så Europa-Parlamentets medlemmer på en eller anden måde også får mulighed for at følge forløbet for de midler, der bliver givet til medlemsstaterne?

Prodi
Hvis det udelukkende gælder mine beføjelser, er svaret nej, det har jeg ikke beføjelse til. Men hvis det gælder en opfordring, er det naturligvis klart, at dette samarbejde er ønskeligt, og man skal efter min mening gøre, hvad man kan, for at dette sker, også fordi, at når alt kommer til alt, er der tale om beslutninger, der skal være et fælles ønske om, for at de kan fuldføres. Hvis de to parter, som skal videreføre disse beslutninger, ikke er i forbindelse med hinanden, bliver arbejdet virkelig forgæves eller om ikke andet usammenhængende.
Med hensyn til det første spørgsmål, nemlig overbevisningen om og den kendsgerning, at Parlamentet bliver noget meget vigtigt, er dette en gensidig tilpasningsproces. Efter min mening er det således meget usandsynligt, at den styrke, Parlamentet får, udelukkende skyldes en indrømmelse - den vil også altid skyldes en erobring samt villigheden til at åbne sig.

Hautala
- (FI) Fru formand, kommissionsformand Prodi annoncerede, at han er ved at skabe en form for kulturrevolution i administrationen ved at omrokere høje poster. Jeg vil gerne spørge, hvorfor ingen af de nye generaldirektører er kvinder. Har De virkelig ikke haft tilstrækkelig med kompetente ansøgere, eller formår De ikke at skaffe nogen? Hvorfor er kun én af kommissionsmedlemmernes kabinetchefer en kvinde? Jeg føler, at vi må være meget opmærksomme på karriereudviklingen i Kommissionen, således at også kvinder kan gøre karriere og opnå højere poster. Jeg vil også gerne spørge, hvorledes De har tænkt Dem at sikre, at det såkaldte glastag smadres, og at kvinder ikke bliver bremset på de laveste niveauer i embedshierarkiet?

Prodi
De gør helt ret i stille dette spørgsmål, fru Hautala. Jeg vil blot minde om, at den kulturelle revolution kræver længere tid. Her har vi jo kun ændret nogle stillinger, som det var vigtigt at ændre, da det var nødvendigt at gå foran med et godt eksempel på mobilitet for lande og personer. Det var nødvendigt at vise, at der ikke er nogen, som har en fast fortrinsret til stillingerne. Vi har derfor foretaget disse ændringer, som dog er af afgørende vigtighed.
Jeg har ligesom Dem overvejet spørgsmålet om kvinderne, og det har været meget svært at løse dette i denne fase. Vanskeligheden er dog endnu større, fru Hautala, for det er også en meget svær situation ved omrokeringer. Enten ændrer man virkeligt politik, når det gælder ansættelser og karriereforløb, eller også kan man ikke vente med at løse spørgsmålet til sidst. Det er netop en af de ting, vi skal tage op i forbindelse med den kulturelle revolution, og som vi skal tage op over for forvaltningen.
Tillad mig at komme med en anden bemærkning, nemlig at spørgsmålet om en kulturel revolution i forvaltningen er meget mere dybtgående, end man skulle tro. Jeg er kommet ind ude fra, og jeg har betragtet forvaltningsstrukturen med stor nysgerrighed. Jeg må ærligt talt sige, at det er nødvendigt at drøfte den grundlæggende filosofi bag denne forvaltning. Enhver ny politisk og administrativ kendsgerning, der er opstået her i verden, har altid fået ny styrke gennem sin forvaltning. Her er forvaltningen derimod vokset i flere lag uden at rette blikket mod fremtiden. Og det er her, den kulturelle revolution ligger - den ligger ikke i blot at udskifte 10 direktører. Den store udfordring er en meget mere dybtgående udfordring, som også skal beskæftige os intellektuelt i en retning, jeg endnu ikke kender. Når jeg ser på alt dette, er jeg dog klar over, at man ikke har gjort en indsats for at skabe en forvaltning til de opgaver, Kommissionen skal udføre.

Frahm
Hr. Prodi, selv om De er ny i jobbet, så har De jo allerede nået at markere Dem ganske kraftigt, og især har jeg fulgt med i Deres udtalelser om den økonomiske politik efter indførelsen af euroen. Jeg vil gerne spørge Dem, om der efter Deres opfattelse og efter Kommissionens opfattelse er nogen typer af beskatning, som ikke kræver en fælles politik, en eller anden form for harmonisering, med indførelsen af euroen og den integration, som euroen vil sætte i gang.

Prodi
Fru Frahm, det er faktisk et spørgsmål, som man skulle holde et helt foredrag for at svare på. Hvis jeg har forstået Dem ret, hentyder De til skatteharmoniseringsproblemerne. På det kommissionsmøde, der blev holdt for lidt siden, forklarede kommissær Bolkestein mig - på en måde, som efter min mening er fuldstændig korrekt og præcis - hvorfor der er nogle skattepolitiske områder, som absolut ikke behøver at blive harmoniseret, og som eksisterer på grund af deres forskellighed, som f.eks. de personlige indkomstskatter. Der er andre områder, såsom merværdiafgiften, hvor det er nødvendigt med en vis harmonisering, da man ellers skaber funktionsforstyrrelser i konkurrencen. Og der er andre områder igen, nemlig virksomhedsskat og skat på kapitalafkast, der til gengæld bør harmoniseres, for så vidt som en manglende harmonisering medfører konkurrenceforvridning. Dette er en generel opfattelse, og inden for denne er det klart, at der er tusinde særlige områder, for hvert af disse generelle områder er opdelt i mange specifikke spørgsmål, som der efter min mening ikke er grund til at analysere her. Den grundlæggende filosofi forekommer mig dog at være, at der er visse områder, som forstyrrer eller skader konkurrencen, og som derfor skal harmoniseres kraftigt, mens der er andre områder, hvor en harmonisering efter min opfattelse ville være skadelig, sådan som det ville være tilfældet i de nuværende medlemsstater, der sågar tillader nogle forskelle fra region til region.
Dette er en simpel, men også meget klar grundholdning, for den er i tråd med den decentralisering, som vi mener er Kommissionens almindelige og delte grundholdning.

Avilés Perea
Hr. formand for Kommissionen, vi har gennem den spanske presse fået kendskab til en beklagelig historie om misbrug af børn i en af Kommissionens børnehaver. Det er en historie, som blev kendt i 1997, og indtil nu er der tilsyneladende ikke blevet gjort noget for at give de implicerede en retfærdig straf eller for at iværksætte en tilbundsgående undersøgelse fra Kommissionens side og naturligvis ophæve kontrakten med de mennesker, som nu har den, og som er ansvarlige for den situation, der er opstået.
Der er en række uregelmæssigheder i forbindelse med denne entreprise, ligesom der er uregelmæssigheder i forbindelse med driften af nævnte børnehave. Kommissionen vidste, at det skete, og der er hverken blevet fundet en løsning på problemet eller blevet forsøgt på det, således at det vigtigste af alt, nemlig børnene, kunne være ordentligt beskyttede og overdrages til andre mennesker, som kunne passe dem og tage sig ordentligt af dem.
Det drejer sig om en meget alvorlig sag, som desværre kommer op i medierne for ofte. Hr. Prodi, hvad har De har tænkt Dem at gøre ved det?

Prodi
Fru formand, det er første gang, man gør mig opmærksom på dette problem. I betragtning af stedet og af afsløringens alvor, er det eneste, jeg kan love, at undersøge sagen grundigt.

Blokland
Fru formand, i går besluttede Kommissionen at give Paul van Buitenen en officiel reprimande. Har De, hr. Prodi, og Deres kolleger taget hensyn til opfattelsen her i Europa-Parlamentet og hos mange vælgere, som synes, at denne mand, som har ringet med alarmklokken, fortjener det modsatte af kritik? Hr. Prodi, De har indtil nu ikke kunnet finde tid til at modtage de underskrifter, som opfordrer til æresoprejsning for Paul van Buitenen. Nu hvor det næsten er for sent, vil jeg så overrække Dem de 6.253 underskrifter på denne måde. Jeg synes, at det er ærgerligt, at hele denne sag fortsat hænger Kommissionen som en klods om benet.

Prodi
Fru formand, vi har haft en administrativ procedure, og vi venter nu på Deres andragende, som vil blive behandlet meget omhyggeligt.
(Blokland viste andragendet til formand Prodi)
Godt, jeg tror ikke, at jeg kan svare andet.

Cox
Fru formand, lad mig først takke hr. Prodi for dette initiativ i dag. For selvom tonen i meddelelserne her i dag er ret så afdæmpet, udgør de en overskridelse af en væsentlig institutionel tærskel. De udgør et signal om den nye æra, som De taler om, og den ønsker jeg at hilse velkommen på vegne af min gruppe.
Må jeg spørge hr. Prodi, om det rent principielt vil være muligt at gøre dette regelmæssigt, hvis Parlamentet og Kommissionen er i stand til at formalisere en passende ordning? De vil, hvis jeg forstår det rigtigt, også komme her i næste uge for at drøfte udvidelsesspørgsmål, men som et generelt princip er det, De har startet her i dag, vigtigt, og muligheden for at fortsætte denne dialog mellem vores to institutioner ved passende og formaliserede mekanismer vil være værdsat, enten gennem Dem personligt eller gennem andre medlemmer af kommissærkollegiet alt efter, hvad der afhængig af dagsordenen måtte være hensigtsmæssigt i andre mødeuger.

Prodi
Fru formand, jeg må sige, at jeg indtil videre ikke har nogen planer for næste uge, når det gælder udvidelsen - der er ikke blevet aftalt noget i den forbindelse. Jeg troede, at kommissær Verheugen ville komme, men jeg står naturligvis til rådighed.
Der er tale om et meget alvorligt og meget væsentligt procedurespørgsmål. Hvis den slags oplysninger, vi skal give, skal fungere ordentligt i fem år, bør vi efter min mening klart fastlægge, hvornår formanden skal komme, hvornår de enkelte kommissærer skal komme, og hvornår det i stedet er tilstrækkeligt med en skriftlig meddelelse, for ellers bliver vores forbindelser forvirrede og banale. Det mest seriøse er efter min opfattelse, at vi fastlægger disse regler i et lille udvalg. Formanden er selvfølgelig til disposition i alle de tilfælde, hvor dette er vigtigt og nødvendigt, ellers vil man med rette kunne sige, at niveauet for debatten sænkes. Men hvis der bliver spurgt om nogle mindre væsentlige ting, skal debatten naturligvis ned på niveau med de behandlede emner.
Vi har efter min mening tre niveauer, nemlig formanden, de enkelte kommissærer om de specifikke emner og rutinen, der skal forløbe så hurtigt og gennemsigtigt som muligt - ved hjælp af Internettet eller skriftlige meddelelser - da den ikke behøver nogen forhandling. Vi skal bevare den direkte meddelelse, når den følges op af en forhandling. Det er, hvad jeg mener, og i den forbindelse står jeg naturligvis med glæde til rådighed for Parlamentet i alle de tilfælde, hvor der bliver nogle vigtige spørgsmål.

Cashman
Tak, hr. Prodi. Af min accent er jeg sikker på, at De ikke vil blive overrasket over mit spørgsmål. Vi i Storbritannien har efterlevet oksekødsforbuddet. Oksekødsforbuddet er blevet ophævet, og nu underminerer én medlemsstats ensidige handling hele ånden i unionsprojektet i hvert fald i Storbritannien. I min region, West Midlands i Storbritannien, er der landmænd, der har meget lidt tilbage at leve af. Vil De være så venlig så hurtigt som overhovedet muligt at lægge pres på Frankrig for at få stoppet dets ensidige oksekødsforbud?

Prodi
Fru formand, kommissær Byrne svarede netop her i Parlamentet i morges, at han havde bedt om at få nogle forklaringer meget hurtigt. Såfremt disse hurtige forklaringer ikke viser nogen nye kendsgerninger, vil han forlange en øjeblikkelig ophævelse af den trufne foranstaltning. Jeg tror, at alt dette vil finde sted i løbet af nogle få timer, og det højtidelige løfte, som kommissær Byrne afgav her til morgen, vil således komme konkret til udtryk inden for de næste par timer. Man vil på denne måde kunne afgøre, om den franske regerings beslutning er blevet truffet ud fra nogle nye kendsgerninger - og den vil i så fald være gyldig - eller om den i stedet er en overtrædelse af de almindelige bestemmelser. Det er i så fald klart, at den på en eller anden måde vil skulle tilbagekaldes inden for de næste par timer.

Bonde
Jeg vil gerne - hvad der er meget usædvanligt for mig - starte med at rose Kommissionen for at møde så talstærkt frem her i dag. Jeg synes, det er en god tradition, som nu indledes, at Kommissionen redegør for, hvad der er sket på dagens - eller gårsdagens møde, hvis det bliver om onsdagen. Jeg tror, det er noget, der vil være medvirkende til at skabe større åbenhed om Kommissionens arbejde. I den anledning vil jeg så spørge, om Kommissionen vil lægge dagsordenen for kommissionsmøderne og de vigtigste arbejdsdokumenter frem forud for Kommissionens møde, sådan at der kan stå noget om dokumenterne i aviserne, inden mødet har været afholdt, og sådan at der bliver større interesse for møderne fra pressens side.

Prodi
Hr. Bonde, så vidt tiden giver mulighed for det, sker dette allerede, nemlig i den forstand, at der er en dagsorden, som bestemt ikke hemmeligholdes. Problemet er, at Kommissionen arbejder i et meget heftigt tempo, og derfor kan vi ikke 10 dage før Kommissionens møde sige, hvordan den nøjagtige dagsorden ser ud. Med hensyn til de vigtige emner, der bliver drøftet - dem, der kan forberedes i forvejen - har vi dog allerede lovet at fremlægge rammerne for vores kommende arbejde. Det var et løfte, jeg gav i min redegørelse for lidt siden, nemlig at fremlægge rammerne for vores kommende arbejde indtil årets slutning, så vi kan samarbejde om de vigtige emner. Der sker desuden nogle ændringer af dagsordenen i sidste øjeblik, og det er der ikke noget hemmeligt ved, men det bliver svært at oplyse om dem, når vi først selv får kendskab til dem få minutter før mødets begyndelse, fordi der er indtruffet nogle uforudsete og uopsættelige hændelser.

Helmer
Fru formand, hr. Prodi nævnte den europæiske industris konkurrenceevne i sine indledende bemærkninger. Han sagde, at dette vil stå højt på hans dagsorden, og at der var behov for strukturomlægninger i den europæiske industri. Jeg vil gerne oplyse hr. Prodi om, at mange økonomer mener, at de vigtigste faktorer for industriens konkurrenceevne for det første er en nedsættelse af selskabs- og beskæftigelsesskatterne og for det andet en reduktion af den enorme og utålelige lovgivningsbyrde, der bringer Europa i en meget ugunstig stilling i forhold til andre dele af verden. Vi har et europæiske beskæftigelsesprogram, der er baseret på fire søjler. Ingen af disse fire søjler vil have nogen betydelig indvirkning på arbejdsløsheden på kort sigt. Måderne at løse arbejdsløshedsproblemerne på er nøjagtig de samme som for konkurrenceproblemerne, og det er nedsatte beskæftigelsesskatter og reducerede lovgivningsniveauer. Hvilken holdning indtager Kommissionen til disse to punkter?

Prodi
Hr. Helmer, jeg er meget glad for, at man stiller mig disse spørgsmål, for analyser af industriens konkurrenceevne og økonomi har i grunden været mit arbejde i mange år. Jeg er helt enig i de punkter, De nævnte. En nedsættelse af virksomhedsskatterne og en harmonisering af disse er meget fordelagtig for den europæiske konkurrence, og det er også tilfældet med skatten på arbejdet.
Men hvis De spørger mig om, hvilken faktor der er den vigtigste for Europa og dets industrielle problemer, vil jeg svare Dem meget ærligt, at det er problemet med de menneskelige ressourcer som incitament til den iværksætterånd, der er på vores kontinent, og således hele problemet med at tilpasse de finansielle strukturer til den nye iværksætterånd. Jeg mener nemlig, at den menneskelige faktor er det største af vores problemer med produktionsudviklingen, og at den skattemæssige faktor er yderst væsentlig. Hvis De vil, kan vi sidestille de to ting, men efter min mening er problemet med de menneskelige ressourcer uden tvivl uhyggeligt vigtigt for vores kontinent, og hvis vi ikke snart skynder os at finde en løsning i form af et meget bredt program, der griber ind i denne sektor, så tror jeg ikke engang, at en skattenedsættelse - der trods alt giver et meget kraftigt bidrag - vil være tilstrækkelig til at skabe udvikling i europæisk industri.

Napoletano
Fru formand, jeg vil gerne komme med en meget kort bemærkning. Jeg tillader mig ikke at dømme de spørgsmål, kollegerne har stillet, men jeg vil gerne sige, at vi i denne dialog med Kommissionen måske skulle holde os til forhandlingen og til de beslutninger, Kommissionen har truffet, da vi ellers risikerer at overlappe et andet instrument, der begynder om lidt, nemlig spørgetiden. Jeg mener således, at hvis vi ønsker at give dette øjeblik betydning, skal vi holde det inden for rammerne af den redegørelse, vi har ønsket.
Jeg har et meget kort spørgsmål til formand Prodi om organisationsplanerne. I ekspertgruppens anden beretning er der et punkt, som vedrører de nationale interesser. De skulle være en smule organiserede i Kommissionen. For en institution som Kommissionen er der efter min mening ikke noget værre end dette og svindelen, nemlig at tænke på, at der ikke er tale om upartiskhed eller overstatslighed. Består den politik, som De har iværksat med hensyn til generaldirektørerne, også i at undersøge, overveje og tage fat på problemet med Kommissionens upartiskhed og selvstændighed?

Prodi
Fru Napoletano, hvis vi ser på de reaktioner, der har været, vil jeg sige, at vi har været meget upartiske. Jeg er nemlig blevet kritiseret af alle, først og fremmest af den italienske presse, for ikke at tale om den spanske presse, og det samme var tilfældet med den franske presse, mens tyskerne også har kritiseret mig mundtligt. Enten har vi således gjort det hele forkert, eller også har vi gjort det hele rigtigt - det ved jeg kort sagt ikke. Jeg vil dog gerne understrege noget meget vigtigt, nemlig hvorfor vi har gjort dette. Det har vi, fordi man ikke får nogen sand europæisk struktur, hvis en bestemt stilling er forbeholdt et land i 30 år eller en person i 20 år. Her gælder det virkelig fremtiden for det, vi forstår ved Europa. I sådanne tilfælde er det muligt, at man begår nogle fejl, og det er også muligt, at man ofrer nogle højtstående personer, men forstår De, hvad der står på spil, og hvad det gælder? Det gælder faktisk fremtiden for en struktur, der skal være så international som muligt.
For det andet har jeg med disse beslutninger påtaget mig en risiko, en meget stor risiko, hvilket også er et tegn, når det gælder fremtiden. Jeg vil gerne gøre det klart, at forfremmelserne her skal ske efter fortjeneste, og til tider bringer disse forfremmelser uorden i eller ødelægger en ligevægt i landene. Men her er det Europas fremtid, der står på spil, og det er allerede en meget vigtig konsekvens. Det kunne jeg se på reaktionerne. Efter at have diskuteret med repræsentanterne for forskellige lande og med de mennesker, der gjorde indsigelse, var konsekvensen nemlig, at så må vi investere noget mere i de unges uddannelse og bruge flere kræfter på at sende højtstående funktionærer til Bruxelles. Det var det, jeg ville have, nemlig at vi starter en kædereaktion, så det bliver verdens bedste forvaltning! Det er klart, at det er en udfordring sammen med det, jeg sagde før som svar på spørgsmålet fra hr. Cox. Vi skal nemlig begynde at udvikle en type forvaltning, der passer til de målsætninger, vi ønsker at nå, og derefter skal vi vælge de bedste personer ud, hvilket får nogle konsekvenser, som undertiden går meget ud over ligevægten mellem landene. Jeg tror dog, at dette er umagen værd, når det gælder en fremtidig målsætning.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B5-0030/1999).
Første del

Formanden


Alexandros Alavanos
Spørgsmål nr. 28 af (H-0465/99):
Om: Kontrol med henblik på bevarelse af bygningsfaciliteter i Grækenland Det kraftige jordskælv, der for nylig ramte Attika i Grækenland, har overalt i Attika medført omfattende ødelæggelser af bygningsinfrastrukturen, dusinvis af døde og adskillige tilskadekomne.
Hvilke foranstaltninger kan Kommissionen træffe for omgående at skaffe midler (f.eks. andre fællesskabsstøtterammer og fællesskabsprogrammer) med henblik på direkte forebyggende kontrol i hele Grækenland, bevarelse af offentlige faciliteter, skoler, sygehuse m.m. samt områder, hvor mange mennesker er beskæftiget, såsom fabrikker, for at sikre, at disse bygninger er i stand til at modstå større jordskælv?

Barnier
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Alavanos for at give mig lejlighed til for første gang at udtrykke Kommissionens bekymring og solidaritet med den græske befolkning og de græske myndigheder. Premierministeren, hr. Simitis, har sendt os en appel, og Deres spørgsmål, hr. parlamentsmedlem, fremhæver denne anmodning om hjælp og solidaritet fra Den Europæiske Union.
Sammen med fru Diamantopoulou har vi i eftermiddag meddelt Kommissionen, hvilke mulige aktioner der findes inden for rammerne af strukturfondene med henblik på at støtte Grækenland og hjælpe med genopbygning og reparation. Jeg kan bekræfte over for Europa-Parlamentet, at inden for rammerne af bestemmelserne om strukturfondene - med de bevillinger, der er til rådighed på nuværende tidspunkt - kan vi yde en betragtelig støtte til den ramte græske befolkning, hvilket vil sige næsten 20.000 hustande, for slet ikke at nævne de mange hundrede ofre. Jeg er villig til at sende Europa-Parlamentet en liste over de områder, hvor de nuværende bestemmelser tillader os at gribe ind, hvad Den Europæiske Investeringsbank i øvrigt overvejer at gøre. Den træffer beslutning herom den 7. december på Styrelsesrådets møde.
Jeg mødtes i går i Tampere med hr. Partas, den græske statssekretær for regionalpolitik, for at anmode ham om snarest muligt at fremsende - og jeg ved godt, at det er svært - en vurdering og meget præcise tal med henblik på at anvende de bevillinger, vi råder over. Det er mit svar til hr. Alavanos.
Men ud over fordelingen, mine damer og herrer, stiller hr. Alavanos et spørgsmål, som jeg altid har fundet interessant, og jeg mindes den aktion, jeg som miljøminister førte i mit hjemland med hensyn til naturkatastroferisikoen. Det drejer sig om forebyggelse. Det er billigere at forebygge - meget billigere - end at reparere. Mit svar er ja. Ud fra en generel betragtning og uden at koncentrere os om det enkelte hus kan vi med bevillingerne fra strukturfondene finansiere forebyggende undersøgelser i forbindelse med jordskælv i Grækenland og i andre lande på betingelse af, at den græske regering anmoder os herom.
Endelig vil jeg gerne - eftersom jeg har talt om de erfaringer, vi kan gøre i forbindelse med denne naturkatastrofe - understrege, hvor vigtig jeg finder - og dette har jeg nævnt for kommissærkollegiet - Europa-Parlamentets idé om en bedre koordinering af midlerne til beskyttelse af borgerne i de forskellige stater. Personligt er jeg for idéen, som jeg finder god i forbindelse med borgerne og de problemer, der opstår i forbindelse med en europæisk civil sikkerhedsstyrke, og med henblik på at handle bedre, hurtigere og på en mere gennemsigtig måde i tilfælde af naturkatastrofer både inden for og uden for Unionen, for guderne skal vide, at der er ikke mangel på katastrofer, som vi også kan konstatere i øjeblikket.

Alavanos
Jeg takker kommissæren for hans lange og interessante svar og for den følsomhed, han udviser i denne sag. Jeg vil først spørge, om han i sit svar på tillægsspørgsmålene kunne gå lidt mere i detaljer vedrørende de forslag, fru Diamantopoulou selv stiller med hensyn til behandlingen af problemerne i forbindelse med jordskælvet. Mit andet spørgsmål hænger sammen med spørgsmålets hovedemne, idet jeg gerne vil vide, om Kommissionen mener, at der i lighed med Seveso-direktivet, der har til formål at beskytte arbejdstagere og borgere i nærheden af virksomheder mod ulykker på fabriksanlæg, bør træffes foranstaltninger til beskyttelse af industrivirksomheder mod naturkatastrofer som jordskælv. Både i Grækenland, i Tyrkiet, i det gamle Napoli, i Taiwan og i Mexico har vi set en total mangel på kontrol i forbindelse med industrianlæg. Agter Kommissionen at undersøge disse muligheder?

Barnier
Forebyggelsen af naturkatastrofer, hr. parlamentsmedlem, hører under medlemsstaternes kompetence. Men som jeg netop har sagt: Hvis en eller anden regering - for Grækenland er således ikke det eneste berørte land, vi har set katastrofer eller rystelser med forskelligt omfang opstå andre steder end i dette land, dog var de knap så alvorlige - men kort sagt, hvis en eller anden regering anmoder herom, kan vi i kraft af strukturfondene støtte og finansiere forebyggende undersøgelser, som ville give os mulighed for at kende den eksisterende risiko i beboelsesområderne, som De nævnte i Deres spørgsmål, men også risikoen i forbindelse med fabrikker med efterfølgende risiko for industrielle katastrofer, som jordskælv kan medføre.
Jeg svarer derfor klart på Deres spørgsmål. Vi kan tage os af og efterkomme en sådan anmodning fra det øjeblik, den fremsættes af en medlemsstat.

Formanden


Hervé Novelli, overtaget af hr. Madelin
Spørgsmål nr. 29 af (H-0470/99):
Om: Risikoen for en humanitær katastrofe i Afghanistan Der er risiko for, at borgerkrigen, som har raset i Afghanistan, fører til en humanitær katastrofe, navnlig på baggrund af den forestående vinter.
Mellem 100.000 og 120.000 flygtninge er allerede blevet drevet ind i Panshir-dalen og Nordøst-regionen, som kontrolleres af kommandant Massoud. Disse mennesker er flygtet fra en hensynsløs offensiv fra Talibans side (landsbyer jævnet med jorden, vilkårlige henrettelser og massegrave, bortførte kvinder osv.)
Alt efter den militære udvikling er der risiko for en yderligere forværring af flygtningenes situation, hvis Talibans offensiv medfører, at yderligere mellem 180.000 og 200.000 flygtninge bliver drevet ind i Panshir-dalen. Dette område kan med den forestående vinter meget vel gå hen og blive en dødsfælde.
Vil det efter Kommissionens opfattelse være hensigtsmæssigt hurtigt at undersøge mulighederne for en humanitær indsats for at imødegå risikoen for en katastrofe i Afghanistan?

Nielson
. Echo overvåger nøje udviklingen i de fordrevne personers situation efter de fornyede kamphandlinger, der har fundet sted i Afghanistan siden foråret. Kontoret har løbende kontakt med Internationalt Røde Kors, FN-organisationerne, de NGO' er, der er til stede i landet, og Echo' s egen repræsentant. Denne har gennemført en mission i Kabul, hvor der blev registreret flygtningestrømme i de nordlige distrikter. Og Echo' s repræsentant befinder sig nu i Panshir-dalen for at vurdere situationen. Den besværlige adgang til Panshir-dalen, den yderst sprængfarlige situation og den markante politiske følsomhed, der er kendetegnende for situationen på stedet, kræver en intervention, der skal samordnes mellem de forskellige humanitære organisationer for at undgå fejlskøn og dårlige beslutninger. Desuden skal alt, hvad vi gør, respektere Echo' s neutrale mandat.
Echo har planer om at yde en bistand på 1,5 mio til alle de fordrevne, der opholder sig tæt ved de forskellige frontlinjer, navnlig i Panshir-dalen - der er her tale om fordrevne efter kamphandlingerne i april og maj - og i Kabul. Denne bistand, der allerede er forelagt til vedtagelse, udelukker ikke, at det kan blive nødvendigt med yderligere bistand inden årets udgang. Situationen, hvad angår truslen om vinterens vanskeligheder, er virkelig ved at blive akut.
I henhold til en aftale med de mest repræsentative humanitære aktører vil bistanden især sigte på at konsolidere de eksisterende humanitære strukturer i området og bistå den lokale befolkning med at støtte de fordrevne med lægehjælp, fødevarehjælp og husly. De praktiske detaljer vedrørende de humanitære aktioners gennemførelse bliver fastlagt i samarbejde med vore partnere i marken. Vi er indstillet på løbende at ændre vores indsats, ikke mindst på baggrund af den stærkt omskiftelige militære situation.

Madelin
Dette er et bureaukratisk og teknokratisk svar. I virkeligheden er Europa langsom, der sker for lidt, og den neutralitet, De nævner, synes jeg er skandaløs.
Mit spørgsmål drejer sig om den humanitære hjælp i Panshir-dalen, det vil sige i det område, der er styret af modstandsbevægelsen mod Talibans kriminelle og totalitære styre i Kabul, hvis forfærdelige kvindesyn vi kun kender alt for godt.
Man må vælge. Der er mere end 100.000 personer - mænd, kvinder og børn - som med vinterens komme i Panshir-dalen går en humanitær katastrofe uden sidestykke i møde. Så lad os ikke tale om neutralitet! Europa er ikke neutral i denne sag, det må vælge. Der er bødler og ofre, der er nazister og jøder, der er kriminelle og uskyldige! Og jeg beder Dem svare klart på spørgsmålet om, hvad vi skal gøre for disse kvinder og børn, som i dag er omringet i Panshir-dalen. Der forventes et andet svar fra Europa.

Nielson
. Ja, men det får De ikke. Mit svar var ikke bureaukratisk. Der er lige så meget humanisme i, at vi fokuserer på ofrene for konflikten - uanset konfliktens karakter. Når vi står over for ofre af et omfang og i den form, der her er tale om, er det indlysende, at der er elementer, som skal karakteriseres på den måde, som spørgeren netop har gjort, på begge sider i konflikten. Ellers havde ofrene det ikke, som de har det. Og vores mandat med det, Echo gør i marken, er et humanitært mandat. Det beder jeg om respekt for. Jeg er fuld bevidst om, at det ikke altid er muligt at være fuldstændig upartisk, og man kan altid blive misbrugt af den ene eller den anden side i en konflikt, når man hjælper ofrene. Men det er i hvert fald ikke nyttigt at køre sagen op, som spørgeren gjorde det. Det er vanskeligt nok i forvejen at være til nytte med humanitær bistand

Dupuis
Jeg mener ikke, at der er noget mærkeligt heri. Hr. Madelin sagde det tidligere: Det er en dramatisk situation, der er mulighed for at gribe ind gennem de centralasiatiske stater, og jeg forstår ikke, hvorfor Kommissionen har denne afventende holdning.
Situationen er, som hr. Madelin siger, meget dramatisk. Jeg mener ikke, at Taliban-styret kan forsvares, og det er endnu en grund til at gribe ind.

Nielson
. Jeg havde forventet en forståelse for min argumentation. Jeg har jo ikke på nogen måde udtalt mig positivt om Taliban-regimet. Det kan man ikke få mig til. Jeg har alene prøvet at fastholde hensynet til konfliktens ofre som det, der er afgørende. Jeg tror ikke, de stridende parter, og slet ikke Taliban-regimet, opfatter det, vi gør fra Europas side, som noget, der er til deres støtte i konflikten. Men det er helt afgørende for troværdigheden og for Echo' s mulighed for at komme ind i konfliktområderne og komme i kontakt med de mennesker, vi skal hjælpe, at vi undgår en retorik, som er konfrontatorisk, og det vil jeg fortsat bestræbe mig på.

Formanden


Bernd Posselt
Spørgsmål nr. 30 af (H-0489/99):
Om: Fremme af Slovakiet Hvad gør Kommissionen for yderligere at stabilisere og fremme den positive demokratiske udvikling i Slovakiet?

Verheugen
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, jeg vil gerne indlede med at støtte den grundlæggende antagelse i Deres spørgsmål, nemlig at der har fundet en positiv demokratisk udvikling sted i Slovakiet, og at denne positive demokratiske udvikling skal støttes og stabiliseres.
Kommissionen oprettede umiddelbart efter, at Dzurinda-regeringen var tiltrådt i slutningen af oktober 1998, på initiativ af min forgænger en bilateral højtstående arbejdsgruppe for at gengive Slovakiets tiltrædelsesforhandlinger den nødvendige fremdrift. Dette var tænkt som et særligt tegn på støtte til den nye demokratiske begyndelse i Slovakiet. Det kan man se deraf, at der ikke tidligere har været oprettet en sådan instans med noget andet land. Efter fem møder afsluttede denne gruppe i september sit virke med positive konklusioner. De positive konklusioner gælder især det politiske tiltrædelseskriterium, men jeg vil gerne tilføje, at denne gruppes konklusioner ikke præjudicerer konklusionerne i den umiddelbart forestående ordinære rapport om Slovakiet.
Kommissionen vil nu tage tilbørligt hensyn til denne opmuntrende udvikling i sin forestående ordinære rapport. Kommissionen vil vedtage denne rapport om Slovakiets udvikling den 13. oktober, altså allerede i næste uge sammen med de andre fremskridtsrapporter.
I Slovakiet giver Kommissionen særlig intensiv støtte til ngo'erne, som er uundværlige for at udvikle et modent civilt samfund.
I det nationale Phare-program for Slovakiet for 1999 blev der afsat EUR 2,5 millioner til Den slovakiske stiftelse til udvikling af et civilt samfund, som er blevet oprettet på Kommissionens initiativ. Denne stiftelse vil uddele midler til ca. 100 ngo'er til aktiviteter bl.a. inden for menneskerettigheder, miljøbeskyttelse, socialforsorg osv. Hr. parlamentsmedlem, jeg vil i øvrigt gerne pege på, at Phare-midlerne til Slovakiet i 1999 nåede sit hidtil højeste niveau med knap EUR 70 millioner.
Vi har desuden oprettet en særlig fond for projekter, som skal komme nationale mindretal til gode, især sigøjnerne. Denne særlige fond har fået EUR 2 millioner at gøre godt med.

Posselt
Hr. kommissær, jeg takker for dette meget gode svar og glæder mig over, at De nu er her for første gang i Deres nye funktion. Jeg vil blot stille to spørgsmål. For det første vil jeg gerne spørge, om der også finder et koncentreret samarbejde sted med de slovakiske universiteter, især hvad angår udveksling af forskere og studenter? Det drejer sig jo også om at udvide vores programmer til de associerede lande, til det formål har vi tillægsprotokollerne. For det andet vil jeg gerne spørge, om De tror det er muligt, at Slovakiet i Helsinki kommer med i den gruppe af lande, som der skal føres forhandlinger med?

Verheugen
Hr. kollega, det andet spørgsmål kan jeg let besvare. Jeg ikke bare tror, at det er muligt, jeg kan også allerede i dag sige til Dem, at jeg under alle omstændigheder vil foreslå det, og jeg regner også med, at Kommissionen vil støtte et sådant forslag. Det er jo helt klart, at den eneste grund til, at Slovakiet ikke er med i forhandlingsprocessen endnu, er, at der var nogle politiske mangler. Disse politiske mangler er ryddet af vejen, og der ville ikke være nogen, hverken i Slovakiet eller uden for, som ville kunne forstå, hvis der ikke kom et positivt svar fra Den Europæiske Union nu.
Hvad angår spørgsmålet om universiteterne, så vil jeg tage det med mig som inspiration. Jeg kan ikke på stående fod sige, hvordan det konkrete samarbejde med universiteter og studenterudvekslingen ser ud. Hvis det findes, vil jeg informere Dem om det skriftligt, hvis ikke, vil jeg give forslaget videre til de kompetente myndigheder.

Rübig
Hr. kommissær, jeg vil gerne stille et spørgsmål om den økonomiske situation. Sparepakken i Slovakiet har ført til nogle problemer og afsavn for befolkningen. Derfor er det vigtigt at stabilisere den økonomiske situation. Vi ved i Europa, at den bærende søjle er de små og mellemstore virksomheder. Hvad vil De gøre for at fremme den økonomiske stabilitet på dette område, især også for at knytte kontakter mellem de nabolande, som i Den Europæiske Union er ganske tæt på? Hvilke programmer er der planlagt for at bringe privatiseringen på rette vej? Som De ved, var der store problemer med privatiseringen under Meciar-regeringen. Jeg tror, der er et stort behov for at få ryddet op på dette område, og jeg tror, at det er ekstremt vigtigt for Slovakiet, og jeg vil gerne takke Dem for, at De vil foreslå, at disse forhandlinger indledes i Helsinki. Jeg tror, det er et meget vigtigt bidrag fra Europas side.

Verheugen
Hr. parlamentsmedlem, jeg kan kun tilslutte mig alt, hvad De sagde. Det er absolut nødvendigt hurtigt at få udbedret de mangler, der er opstået i Slovakiet i de seneste år. En af disse mangler er privatiseringsprocessen, som går meget langsomt, og som også har været forbundet med andre problemer, som De sikkert ved. Heraf følger naturligvis, at vi endnu ikke har nogen tilfredsstillende situation med hensyn til en selvbærende, udviklingsdygtig økonomisk sektor, især på mellemniveau. Det tiltrædelsespartnerskab, som nu skal debatteres og diskuteres med Slovakiet, kommer til at indeholde programmer på dette område.
De midler, som i forvejen er afsat til Slovakiet, tjener jo, som De ved, til fremme af infrastrukturen, såkaldt institution building, men de kan også bruges som instrumenter til at skabe orden og videreudvikling i økonomien. Det vil vi gøre ved hjælp af programmerne. Nærmere kan jeg i øjeblikket ikke komme det, fordi de politiske rammebetingelser selvfølgelig skal på plads først. Jeg vil naturligvis informere Parlamentet om de konkrete programmer, ikke bare for Slovakiet, men også for de andre stater, som der nu videreudvikles tiltrædelsespartnerskaber for.

Formanden


Pierre Schori
Spørgsmål nr. 31 af (H-0498/99):
Om: Støtte til civilbefolkningen i Serbien Med en kraftigt nedadgående økonomi og produktion går Serbiens befolkning en svær vinter i møde. Regimets forkastelige politik rammer mange uskyldige hårdt. Folkets utilfredshed rettes både mod regimet og mod omverdenen, som man synes øger nøden med sanktioner, der rammer i blinde. Det er vigtigt, at EU ikke uforsætligt styrker Milosevics position, men bidrager med en målrettet og demokratisk kontrolleret støtte. Er Kommissionen på denne baggrund rede til at overvåge indsatsen på væsentlige områder for at hjælpe den serbiske civilbefolkning - jeg tænker i første række på de voksende trusler mod miljøet på grund af ødelagte vandrensningsanlæg, olieraffinaderier og kemiske fabrikker, f.eks. i Novi Sad og Pancevo - samt at hindre den isolering af unge studerende fra udenlandske universiteter og akademiske kontakter, som for øjeblikket gør deres fremtid håbløs og medvirker til en for landet skadelig brain drain? Med en indsats på disse områder vil det serbiske folks nød blive lindret, Milosevic' dæmonisering af omverdenen vanskeliggjort og de demokratiske kræfter styrket.

Nielson
. Som følge af krisen i Kosovo yder Kommissionen via Echo katastrofebistand til de mest udsatte befolkningsgrupper i Serbien. Der er hidtil ydet en bistand på 45,1 mio . På baggrund af de voksende humanitære behov, der vil opstå i den kommende vinter, overvejer Echo at afsætte yderligere 10 mio til gennemførelse af et omfattende humanitært bistandsprogram med følgende seks komponenter:
For det første: Fødevare- og hygiejnehjælp til 770.000 støttemodtagere i Serbien. Dette tal, der omfatter 350.000 flygtninge fra Kroatien og Bosnien-Hercegovina, 120.000 internt fordrevne serbere og sigøjnere fra Kosovo samt 300.000 socialt udsatte, er beregnet af Verdensfødevareprogrammets og UNHCR' s fælles vurderingshold for fødevarehjælpsbehov, der besøgte Forbundsrepublikken Jugoslavien i juli i år. Støtten til de fordrevne ydes via Internationalt Røde Kors, medens Røde Kors-Forbundet og de nationale Røde Kors-selskaber er i gang med at udvide et program for folkekøkkener, hvortil Echo vil blive ved med at yde støtte.
For det andet: Husly til personer, der er fordrevet for nylig. Echo yder støtte til istandsættelse af private boliger og levering af andre varer end fødevarer for at gøre det muligt at skabe tilstrækkeligt husly til de nyankomne fordrevne fra Kosovo. Via sit bidrag til UNHCR yder Echo også støtte til familier, der huser fordrevne fra Kosovo.
For det tredje: Psykisk og social støtte til fordrevne. De traumatiske oplevelser, mange fordrevne, navnlig børn, har haft, vil blive søgt lindret ved hjælp af netop denne slags projekter.
For det fjerde: Nødudbedring af vand- og sanitetsstrukturer. Selv om der ikke vil blive iværksat større genopbygningsprojekter, vil Echo foretage mindre udbedringer af disse installationer for at forhindre, at der opstår sundhedsproblemer.
For det femte: Støtte til sociale institutioner. De mest udsatte grupper i Serbien findes i disse institutioner, og Echo vil i nødvendigt omfang yde bistand i form af supplerende fødevarehjælp - grundlæggende ydes fødevarehjælpen af Verdensfødevareprogrammet - og også supplere med andre varer end fødevarer og opvarmning.
For det sjette: Sundhedspleje. Det vil i vinterens løb blive nødvendigt med punktvise særlige foranstaltninger bl.a. til opvarmning. Der føres netop nu forhandlinger med WHO om influenza-vaccination og tuberkulose-problemer.
Studerende fra Forbundsrepublikken Jugoslavien er ikke - således som det ærede medlem formoder - udelukket fra udenlandske universiteter eller afskåret fra kontakter med udlandet, da de gældende sanktioner ikke omfatter disse forhold. Det er rigtigt, at der ikke ydes nogen EU-bistand under Tempus-programmet, men dette skyldes, at Forbundsrepublikken Jugoslavien ikke opfylder de kriterier, der er fastsat af Rådet vedrørende Phare-programmet, som Tempus knytter sig til. Under alle omstændigheder er der afsat bistandsmidler til demokratisering og fremme af det civile samfund.
Hvad angår Kosovo-konfliktens miljømæssige konsekvenser for Serbien, henvises til det svar, der blev givet på forespørgsel nr. 1512/99.

Schori
- (SV) Tak for svaret, som glædede mig meget. Mit spørgsmål bygger på et besøg i Beograd for ca. tre uger siden og fornyede kontakter i forrige uge med de demokratiske kræfter, alle politiske partier i opposition, private organisationer, humanitære organisationer osv., som sendte bud efter hjælp til at imødegå Milosevics dæmonisering af omverdenen. De betragter EU og omverdenen som en fjende, der har grebet ind i deres liv, deres institutioner, og som senere endvidere udsætter dem for sanktioner. Det er utroligt vigtigt at gøre op med dette fejlagtige billede. Derfor glæder det mig meget, at den serbiske demokratiske opposition og de demokratiske kræfter nu får den klare besked, at Den Europæiske Union er rede til at støtte civilbefolkningen stærkt i denne vanskelige situation.

Nielson
. Jeg mener, at netop størrelsen af EU' s humanitære bistand til Serbien er en klar understregning af, at vi ønsker at gøre en positiv indsats til fordel for befolkningen, og vi har været i stand til indtil nu at identificere klare og velbegrundede behov af humanitær karakter. Vi har så søgt at gøre en indsats i forhold til disse behov. Der er naturligvis brug for, at vi arbejder sammen med andre organisationer, og derfor var jeg omhyggelig med at redegøre for, hvad vi gør sammen med Røde Kors, Verdensfødevareprogrammet, UNHCR og andre, der er involveret, bl.a. WHO, netop for at få klargjort, at dette er en humanitær operation, men jeg tror også, at det er positivt, at befolkningen og det politiske miljø i Serbien ser, at verden uden for altså også er parat til at hjælpe på denne måde.

Alyssandrakis
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg ser, hvordan krokodilletårerne flyder for den serbiske befolkning. På den ene side udelukker man Serbiens akademiske samfund fra den internationale videnskabsverden, og på den anden side bekymrer det os, at de studerende i Serbien ikke har kontakt med institutioner i udlandet. På den ene side nedslagter Den Europæiske Union sammen med amerikanerne Jugoslaviens befolkning, lægger landets infrastruktur i ruiner, og på den anden side bekymrer vi os over den hårde vinter, som serberne går i møde.
Her har vi efter min opfattelse et eksempel på udstrakt hykleri. Jeg mener, at den eneste måde, hvorpå Den Europæiske Union kan behandle Jugoslavien med værdighed, er ved at betale krigserstatning for de skader, det er sket, og det første skridt kunne være at ophæve handelsblokaden. Jeg kunne godt tænke mig at vide, om Kommissionen gør sig sådanne tanker, også selvom det er i det små, og spørge, om man snart vil indstille den ufine afpresning af Jugoslavien med kravet om, at Milosevic skal væk, før landet kan få hjælp.

Nielson
. Jeg har redegjort for den humanitære bistand, der ydes fra EU til dem, der har behov for det i Serbien, og de øvrige spørgsmål ligger faktisk uden for selve diskussionen om humanitær bistand. Man er nødt til at trække en grænse for, hvor langt den humanitære bistand egentlig skal gå, og jeg føler, at den grænse ligger rigtigt for nærværende i det, vi gør i forhold til Serbien.

Dupuis
Hr. kommissær, De vil give mig ret i, at den humanitære bistand, vi yder til Serbien, i hvert fald ikke straffer hr. Milosevic. Men sådan er kriterierne for humanitær bistand, og det er derfor ganske normalt - ifølge Deres tankegang - at hjælpen ydes.
Når dette er sagt, er der et andet humanitært problem, der ikke er løst, og det er spørgsmålet om de 3.000 fanger fra Kosovo, der stadig holdes tilbage i fængsler i Serbien. Det er et humanitært spørgsmål, så det vedkommer også Dem. De råder over et vigtigt værktøj, nemlig EUR 50 millioner, der er tildelt Serbien som humanitær hjælp. Er De parat til at bruge dette værktøj i de kommende dage for at sørge for, at disse fanger frigives?

Nielson
. Det ville være ekstremt positivt, hvis man kunne gøre, sådan som det antydes i spørgsmålet. De penge, jeg har nævnt, er penge, vi har brugt. De 45 mio er penge, vi hidtil har ydet. Jeg har ikke mulighed for at bruge dem én gang til, og det var det, der lå i spørgsmålet. Det, vi kan gøre i forhold til de fængslede, er at bidrage til, at man internationalt får indsigt i, hvordan de behandles. Vi skal bruge alle de kanaler og kontakter, der er mulige for at hjælpe dem i deres situation, men det store spil om magten i Serbien, om demokratiseringen osv. er ikke noget, som jeg - hvis jeg skal have bare et minimum af troværdighed - kan postulere, at vi kan ordne med disse humanitære midler.

Formanden


Niels Busk, overtaget af fru Riis-Jørgensen
Spørgsmål nr. 32 af (H-0514/99):
Om: Importforbuddet mod amerikansk hormonkød Vil Kommissionen komme med en status over de resultater, der foreligger fra de af de 17 videnskabelige komitéer, som er færdige med at undersøge risici ved hormonbehandlet kød?
Såfremt de indkomne resultater ikke viser tegn på risici ved indtagelse af hormonbehandlet kød, vil Kommissionen da redegøre for, hvilke ændringer det vil medføre for den nuværende politik over for USA og aftalerne i WTO-regi?
Anden del
Byrne
Jeg vil gerne takke spørgeren for at give mig lejlighed til at sige noget om dette spørgsmål, som er både kompliceret, vanskeligt og følsomt.
For det første må der skelnes klart mellem de 17 videnskabelige undersøgelser og den udtalelse, der er blev udarbejdet af en af Kommissionens uafhængige rådgivende videnskabelige komitéer. I februar 1998 igangsatte Kommissionen som følge af kritikken af WTO-appelorganet 17 undersøgelser med det formål at levere yderligere oplysninger om risiciene inden for sådanne områder som toksikologi, misbrug og miljøaspekter. Undersøgelserne vil blive fortsat som planlagt, og de endelige resultater af en række af dem forventes at ligge klar ved årets udgang. Men adskillige undersøgelser vil som forudset ikke blive tilendebragt før sommeren 2000.
I overensstemmelse med åbenhedsprincippet har Kommissionen i sinde at offentliggøre resultatet af undersøgelserne snarest muligt, efter at de er blevet tilendebragt. Resultaterne af undersøgelserne om restanalyse af kød og kødprodukter er allerede blevet offentliggjort og kan erhverves fra Kommissionens tjenestegrene.
Kommissionen bad ligeledes sin Videnskabelige Komité for Veterinærhygiejniske Foranstaltninger (SCVHP) om at udarbejde en udtalelse om potentielle negative virkninger for menneskers sundhed af anvendelsen af de seks dyrevækstfremmehormoner. Den 30. april i år vedtog denne komité enstemmigt en udtalelse om vurdering af potentielle sundhedsrisici for mennesker af hormonrester i oksekød og kødprodukter. Den rapport er blevet offentliggjort.
Dette arbejde er blevet udført på grundlag af de nyeste data i den offentliggjorte videnskabelige litteratur. Kommissionen mener ikke, at den på basis af disse videnskabelige råd kan ophæve forbuddet. Eventuelle nye oplysninger, der måtte komme frem af undersøgelserne eller andre kilder, vil blive taget fuldt ud i betragtning.

Riis-Jørgensen
Jeg lyttede med interesse til diskussionen i formiddags om fødevaresikkerhed og har derfor et spørgsmål til kommissæren: Er det forsigtighedsprincippet, der nu skal afprøves i Kommissionen i forbindelse med hormonkrigen med USA? Jeg føler mig ikke overbevist om, at der foreligger videnskabelige beviser, som retfærdiggør, at vi fastholder forbuddet mod import af hormonkød, og jeg hørte heller ikke kommissæren underbygge et eventuelt videnskabeligt bevis. Jeg hørte kun, at kommissæren ikke ønskede at foreslå, at man ophævede forbuddet. Kan vi være sikre på, at der kommer til at foreligge videnskabelige beviser, der retfærdiggør fortsættelse af hormonforbuddet? Det er det ene spørgsmål.
Det andet spørgsmål er: Hvordan vil man så sikre, at man i de kommende WTO-forhandlinger i Seattle ikke får problemer med USA og i det hele taget med forhandlingerne om frihandel, hvis Europa stadig væk står fast på et - efter min opfattelse - uvidenskabeligt forbud mod import af hormonkød?

Byrne
Som svar på det spørgsmål vil jeg sige, at De vil være klar over, at forsigtighedsprincippet finder anvendelse under omstændigheder, hvor der enten ikke foreligger nogen videnskabelige beviser, eller hvor de beviser, der foreligger, er usikre.
Det er ikke situationen her. Den rapport, jeg nævnte, som blev offentliggjort af SCVPH i april i år, fastslog helt konkret, at der var rester af et af de seks særlige hormoner, som der blev kontrolleret for, nemlig 17 beta-estradion. Dette særlige hormon findes i 80% af de prøver, der er blevet gennemført. Dette særlige hormon er - som beskrevet af komitéen - helt klart kræftfremkaldende.
I betragtning af disse omstændigheder finder man det for tidligt at ophæve forbuddet. På samme måde forekommer det mig i betragtning af det, jeg sagde tidligere om anvendelse af forsigtighedsprincippet, uhensigtsmæssigt at anvende dette princip, da der findes klare beviser i rapporten fra SCVPH.
Hvad angår vores forhandlinger med WTO, så vil det være nødvendigt at rejse dette spørgsmål. Der har været amerikanske repræsentanter i den komité, der gennemførte undersøgelserne. Det vil blive understreget over for de amerikanske forhandlere. Dette er et vigtigt spørgsmål, som bør tages op mellem USA og Den Europæiske Union. Man må håbe, at det vil blive behandlet i al mindelighed og uden konfrontationer. Det vil forhåbentlig ske under WTO-forhandlingsperioden.

Martin, David
Jeg vil gerne indlede med at bifalde kommissærens svar, men jeg vil også skubbe lidt til ham. Det, han sagde med hensyn til oksekød, er, at frihandel er vigtig, men at forbrugernes sundhed bør komme i første række og frihandlen i anden række. Vil han også forsikre os om, at han vil indtage denne holdning i Seattle Når man ser på WTO-forhandlingerne, ser det ofte ud, som om forbrugernes og andres sundhed er underordnet frihandelsaspektet. Begge er vigtige, men sundheden er det væsentligste.

Byrne
Som De siger, er begge spørgsmål vigtige. Men formand Prodi fastslog i sin fremlæggelse for Parlamentet her til formiddag, at både sundhed og fødevaresikkerhed er af primær betydning og gjorde det klart, at de kommer forud for handlen. Det er imidlertid ikke det samme som at sige, at handelshensyn ikke er vigtige - for det er de. Det er den udfordring, som forhandlerne fra USA og EU står over for, nemlig at skulle løse problemet. Det bør løses på en måde, der helt bestemt kan og forhåbentlig også vil imødekomme begge hensyn.
Spørgsmål til fru Reding

Formanden


Charlotte Cederschiöld
Spørgsmål nr. 33 af (H-0463/99):
Om: EFT's tilgængelighed Borgerne kender ikke deres rettigheder specielt godt. Borgerne burde have ret til at få oplysninger om lovgivningen. Det er borgerne, der finansierer den. De Europæiske Fællesskabers Tidende, EFT, der netop informerer om lovgivningen i EU, har et oplæg på 20.000 eksemplarer til 380 millioner mennesker - det er ikke noget under, at informationen spredes dårligt. En enkelt kopi af EFT på Internet ville øge informationen væsentligt. Det krav burde være en konsekvens af en Free Information Act for det enogtyvende århundrede.
Vil Kommissionen inden for de næste to år tage initiativ til at sørge for, at der findes fri adgang til EFT på Internet?

Reding
De bekymringer, som det ærede parlamentsmedlem giver udtryk for, deles af Kommissionen. Og det i en sådan grad, fru Cederschiöld, at systemet Eurlex, der blev indført af publikationskontoret i april 1998, allerede løser disse bekymringer. Kendetegnene ved denne service er gratis adgang til og dækningen af EFT i 45 dage. Ved udgangen af denne frist er tekster med lovgivningsmæssig karakter lagt ind i databasen Celex, som ligeledes er tilgængelig på Internettet, men kun mod betaling. Her findes også traktater, gældende lovgivning, forberedende akter og ny retspraksis. Som De kan se, hr. formand, har Kommissionen truffet forholdsregler på dette område.

Cederschiöld
Tak for svaret, fru Reding. Jeg er glad for den ene del af svaret, nemlig den positive holdning til åbenhed og adgang til dokumenter, men jeg er mindre begejstret for, at der ikke bliver gratis adgang til disse på Internet. Borgerne er jo faktisk med til at finansiere Unionen. De må derfor også have ret til at vide, hvad Unionen beslutter. For mig er det fuldstændig indlysende, at der skal være fri adgang på Internet til hele EFT. For mig er det vanskeligt at forstå det, som også fremgik af svaret i forbindelse med høringen, nemlig at det skulle kunne betragtes som diskrimination, at visse borgere ikke har adgang til Internet og dermed ikke gratis adgang til EFT. Vi lever jo i et moderne samfund, hvor de allerfleste har mulighed for at få adgang til Internet. De fleste skolebørn er ved at få eller har allerede deres egen e-post-adresse, de fleste med erhvervsarbejde har en allerede, og der er utallige kurser for pensionister om Internet. Alle borgere må have ret til disse oplysninger. Jeg håber, at kommissæren tager dette til sig, og at det bliver gratis i fremtiden.

Reding
Jeg kan kun gentage det, jeg sagde lige før. Alle de informationer, som Kommissionen leverer til offentligheden via Internettet, er helt gratis. Der er ingen udgifter forbundet med det for brugeren. Selvfølgelig medfører selve installeringen af Internettet en omkostning, men Kommissionen kan ikke sørge for gratis internetadgang til alle borgere, således at de kan få gratis adgang til informationerne. Det, der tæller, og det, der er vigtigt, er, at alle de officielle dokumenter er gratis tilgængelige. Vi har desuden også Europas hjemmeside. Adgangen til denne internetside er også gratis, og den besøges af millioner af borgere hver måned.
Så som De ser, har vi allerede iværksat denne mulighed for at anvende de moderne medier. Jeg vil også sige til Dem, fru parlamentsmedlem, at det er ganske klart, at Kommissionen vil udvikle adgangen til Internettet for alle sociale lag. F.eks. har jeg - som uddannelsesansvarlig i Kommissionen - sammen med undervisningsministrene undersøgt, hvordan man sørger for, at et maksimalt antal unge og et maksimalt antal skoler får adgang til Internettet. Jeg ved, at denne adgang er relativ let i de nordiske lande, men det er ikke tilfældet i andre lande i Den Europæiske Union. Det er også nødvendigt, at vi når frem til en balance med hensyn til adgang til Internettet. Så Deres indlæg ligger mig meget på sinde.

Formanden


Jan Andersson
Spørgsmål nr. 34 af (H-0469/99):
Om: Kommissionens planer med hensyn til bekæmpelse af narkotikamisbrug samt doping inden for idrætten I forbindelse med atletikverdensmesterskabet i Sevilla blev spørgsmålet om doping blandt topidrætsudøvere igen aktuelt, dels for idrætten selv, men også fordi topidrætsudøvere fungerer som forbilleder for mange unge mennesker. Anvendelse af doping blandt topidrætsudøvere kan eventuelt skabe øget tolerance for anvendelse af dopingmidler eller andre ulovlige stoffer blandt unge.
Påtænker Kommissionen i forbindelse med sin indsats for at bekæmpe narkotikamisbruget eller i anden sammenhæng at gøre en indsats for at forhindre doping inden for idrætten?

Reding
Det ærede parlamentsmedlem spørger, hvad Kommissionen agter at foretage sig med hensyn til bekæmpelsen af doping.
Som følge af erklæringerne fra Kommissionens formand til Europa-Parlamentet fortsætter Kommissionen med en omhyggelig analyse af den situation, der er opstået, med mangedoblingen af dopingtilfælde i sporten, og den overvejer konkrete forholdsregler, der vil være mulige at træffe på fællesskabsniveau.
Inden for rammerne af denne analyse tager vi Europa-Parlamentets beslutning af december 1998 i betragtning, samt konklusionerne fra Rådet efter to uformelle møder mellem sportsministrene. Vi arbejder også i denne forbindelse tæt sammen med medlemsstaterne og Rådet i en arbejdsgruppe, der allerede har været samlet ved adskillige lejligheder.

For at komme tilbage til oprettelsen af et internationalt agentur til bekæmpelse af doping kan jeg sige til Dem, hr. formand, at Kommissionen i dag har taget fat på denne problematik. Vi har foretaget en første rundbordsforespørgsel på initiativ af sportsministrene. Jeg mødte nogle af dem i går, og de sagde til mig, at Kommissionen skulle reagere meget hurtigt med henblik på, at vi - Den Europæiske Union - blev en del af dette verdensagentur. Den Europæiske Union skal udtale sig om dette emne i næste uge. Så som De kan se, arbejder vi hurtigt i denne forbindelse.
Vi er overbevist om, at vi - samtidig med Den Europæiske Unions mulige tiltrædelse til et verdensomspændende agentur til bekæmpelse af dopingmisbrug - skal have en europæisk plan, en plan, vi har ansvaret for, og hvor de femten medlemslande med samme hastighed forsøger at bekæmpe denne dopingplage. Det skal være emnet for det dokument, som vi er ved at udarbejde på nuværende tidspunkt, således at hr. Prodi på topmødet i Helsinki kan informere stats- og regeringscheferne om, hvilke forholdsregler der skal træffes på dette område. Fra næste år kan vi så fremsætte konkrete forholdsregler, der skal gennemføres i medlemsstaterne.

Andersson
Tak, fru kommissær. Jeg er glad for oplysningen om, at dette spørgsmål nu er kommet på dagsordenen i Kommissionens arbejde, eller rettere sagt, er kommet højere op på dagsordenen. Et prioriteret område inden for misbrugsarbejde er netop forebyggende arbejde, som skal sikre, at unge mennesker ikke begynder at bruge stoffer. Hvis vi ser på idrætten, er det en aktivitet, der tiltrækker mange unge. Idrætsstjerner er ofte forbilleder for unge. Derfor er det vigtigt, at vi også på dette område arbejder aktivt imod misbrug.
Da jeg mener, at idrætsbevægelsen har et ansvar i arbejdet med at forhindre doping inden for idræt, spekulerer jeg på, om der er planlagt nogen form for samarbejde med idrætsbevægelsen i Europa for at klare det stigende problem, som er opstået i de senere år. Planlægger Kommissionen et samarbejde med idrætsbevægelsen?

Reding
Det ærede parlamentsmedlem har godt styr på, hvilke problemer der er med hensyn til bekæmpelse af doping. Jeg takker ham for hans indlæg, og jeg vil gerne diskutere dette emne med ham, for det lader til, at han har informationer, som jeg kan have glæde af.
Lad os gå over til det konkrete spørgsmål. De ved, hr. parlamentsmedlem, at det af Amsterdam-traktaten klart fremgår, at området hører under europæisk kompetence, men man må også tage hensyn til subsidiaritetsprincippet og sportsverdenens selvstændighed. De aktioner, som jeg vil præsentere for kommisærkollegiet og for Europa-Parlamentet, vil således være aktioner, der har fået medlemsstaternes samtykke, og som sikrer denne selvstændighed.
Jeg er ligeledes ansvarlig for ungdomsprogrammerne. Jeg har diskuteret dette med de kolleger, der arbejder med emnet i Europa-Parlamentet. Jeg er meget lydhør over for forebyggelse gennem ungdomsorganisationer. Vores analyser har vist, at i de fleste tilfælde er det sportsorganisationerne, de unge sætter størst pris på. Jeg mener altså, at vi gennem disse unge, gennem disse bevægelser og gennem sporten kan gennemføre mange idéer om samarbejde, holdninger om fairplay og udryddelse af racisme og fremmedhad. Så ved at gå i sådanne retninger - fairplay, sport, en sund ungdom - vil ungdomsprogrammerne tage den drejning, det ærede parlamentsmedlem ønsker.

Zabell Lucas
- (ES) Jeg synes, at hr. Anderssons spørgsmål er meget interessant, og da jeg har været professionel idrætsudøver igennem de sidste 20 år, er doping et emne, der optager og bekymrer mig meget.
Som det netop er blevet sagt, blev Den Internationale Dopingkonference afholdt i februar i år, og på den blev det besluttet at skabe Det Internationale Antidopingagentur. Der er gået otte måneder, og dette agentur er endnu ikke oprettet, fordi man mangler at beslutte en tilsyneladende meget vigtig ting, nemlig hvor agenturet skal have sæde. Den Europæiske Union ønsker ikke, at dette agentur får sæde i Lausanne i Den Internationale Olympiske Komités sæde, men den ønsker, at sædet skal være i en af Den Europæiske Unions medlemsstater. Man skændes om mulige sæder som Madrid, Bonn, Luxembourg, Lille, Wien, Lissabon og London.
Jeg vil gerne spørge fru kommissæren, om det for at nå vores mål ikke ville være bedre at samle vores kræfter og med alle medlemsstaternes opbakning stille et enkelt europæisk forslag til Det Internationale Antidopingagenturs sæde.

Reding
Det er vel ikke overraskende, at jeg fuldt ud er enig med det ærede parlamentsmedlem.
Det drejer sig nemlig om et verdensomspændende agentur, og vi europæere er nødt til at handle samlet. Jeg mener
dog ikke, at det væsentligste spørgsmål på dette stadium er placeringen af agenturet, eftersom det er besluttet, at det indtil videre skal ligge i Lausanne i to år, mens vi venter på en endelig beslutning.
De ved, at det finske formandskab, som gerne så, at agenturet blev placeret i Helsinki, gør en stor indsats for at overtale sportsministrene til at blive enige om én placering, som europæerne dernæst vil foreslå.
Dette taler jeg også for, men jeg mener ikke, at det er et altafgørende spørgsmål. Det afgørende spørgsmål er snarere at være en del af agenturet og dernæst at deltage i opbygningen, og vi vil insistere på, at det får hovedsæde i en af medlemsstaterne i Den Europæiske Union.

Bautista Ojeda
Fru kommissær, som læge med speciale i idrætsmedicin er jeg meget bekymret over dopingproblemet.
Men jeg vil spørge Dem om en ting: Er Kommissionen klar over, at forbindelsen "sport - massemedier - store økonomiske og reklamemæssige interesser" i høj grad tilskynder topidrætsudøvere til at anvende doping?
Har Kommissionen sammen med Den Internationale Olympiske Komité opstillet en tidsplan i forbindelse med doping?

Reding
Jeg er meget overrasket - glædeligt overrasket - over, at så mange parlamentsmedlemmer interesserer sig for bekæmpelse af doping og deltager i debatten om dette punkt.
Jeg foreslår Dem derfor, at vi samler alle vores erfaringer, og at vi diskuterer, hvordan vi har tænkt os, at vi kan forbedre programmerne til bekæmpelse af doping.
Jeg er enig med det ærede parlamentsmedlem i, at store sportsudøvere, der ikke er "clean", og som anvender usportslige elementer for at vinde, er et dårligt eksempel. Jeg mener, at vi hurtigst muligt må træffe de fornødne forholdsregler.
Disse forholdsregler skal træffes globalt sammen med Den Olympiske Komité. Det er således i fællesskab med denne, at vi skal danne det verdensomspændende agentur til bekæmpelse af doping, hvis beslutningerne - og det håber jeg - går i den ønskede retning. Samtidig skal man i Den Europæiske Union udvikle et program til bekæmpelse af doping, som skal iværksættes i alle medlemsstater.
Med Deres tilladelse, hr. formand, opfordrer jeg således alle interesserede medlemmer til at samles omkring mig, således at vi sammen kan finde den bedste metode til at udrydde denne plage.

Formanden


Ioannis Marinos
Spørgsmål nr. 35 af (H-0478/99):
Om: Sensibilisering af de europæiske borgere vedrørende EU EU bruger enorme beløb på at trykke tusindvis af brochurer om Unionens virksomhed. Det indebærer bl.a., at der bruges store mængder papir, hvilket ikke er særlig miljøvenligt. Borgernes manglende deltagelse i de seneste valg til Europa-Parlamentet viste, at de ikke sensibiliseres tilstrækkeligt vedrørende Den Europæiske Union og dens målsætninger.
Overvejer Kommissionen at gøre brug af mere tidssvarende kommunikationsmetoder, f.eks. ved at købe 3-5 min. dagligt med henblik på orienterende indslag i intervallet mellem den nyheds- og sportsrelaterede del af tv-avisen i de tv-stationer, der har det største seertal i de enkelte medlemsstater, således at EU=s virksomhed og mål bliver forelagt på en forståelig måde, navnlig for den brede del af befolkningen, der sædvanligvis ikke læser, og som naturligvis ikke tager vores brochurer til efterretning?
Spørgsmål til hr. Patten
Reding
Det budget, der er afsat til informationsaktiviteter, er meget lille. Publikationer tegner sig kun for 0,005% af det samlede EF-budget - meget mindre end det, medlemsstaterne gennemsnitligt bruger på lignende informationsprodukter. Kommissionen er bevidst om rækkevidden og de muligheder, der ligger i forskellige kommunikationsmedier, og gennemfører to årlige meningsmålinger med to spørgsmål: Hvordan informeres borgerne om EU-spørgsmål, og hvordan ville de foretrække at blive informeret.
Nu er det interessant at se, at tv anvendes og foretrækkes af over 90% af borgerne, så en forbedring og forøgelse af de audiovisuelle informationsaktiviteter har været højt prioriteret i adskillige år. Gratis disseminering af vores eget produktionsmateriale ved hjælp af Europa via Satellit-tjenesten og gennem samarbejde med Euronews har vist sig at være effektive foranstaltninger, men vi kan ikke gå videre end denne gratis disseminering. Det er op til kommunikationsmedierne, om de vil bruge dette materiale eller ej.
Publikationer følger som det andet valg af medium. For almen information er det trykte medium stadig fremherskende, idet Eurobarometer viser, at adgangen til Internettet endnu ikke er generel i de fleste medlemsstater, og navnlig ikke for offentligheden i al almindelighed.
Hvad angår køb af offentlig sendetid, findes der en bred vifte af holdninger blandt medlemsstaterne. I nogle af dem findes der gratis institutionel adgang til den bedste sendetid. Dette er meget positivt, og vi kan drage fordel af det. I andre medlemsstater anses dette for at være uacceptabel politisk indblanding. De vil se, at respekten for kulturelle værdier og præferencer kræver en streng anvendelse af subsidiaritetsprincippet, så vi må også respektere kulturelle forskelle, hvad angår informationssystemet i de forskellige medlemsstater.

Marinos
Jeg vil gerne takke kommissæren og byde hende velkommen her i Europa-Parlamentet i hendes nye position, der er blevet godkendt af det samme Parlament, som hun tidligere var medlem af. Jeg ved, der er gjort en indsats fra Deres side, og at budgettet er begrænset. Jeg ved også, at De betragter tv som det medie, der er mest velegnet til at nå den brede befolkning. Jeg er imidlertid også udmærket klar over, at problemet med den manglende information og kommunikation er størst, når det drejer sig om de befolkningsgrupper, som tilkendegav deres mening ved ikke at møde op til de europæiske valg. Deres fravær var et slag i ansigtet på Den Europæiske Union, og det viste, hvor lidt held den har med at informere og overbevise befolkningen om sin betydning. Denne gruppe kender ikke problemerne, ved ikke, hvad EU arbejder for, hvad det er, hvad det gør, og hvad det ikke kan gøre, og hvorfor borgernes deltagelse er nødvendig. Jeg har stillet forslaget om at anvende reklametid hos kommercielle tv-stationer og spurgt, om Kommissionen kunne forestille sig at gøre brug af tidsrummet mellem de almindelige nyheder og sportsnyhederne, for i det tidsrum vil de brede befolkningsgrupper ikke zappe. Jeg beklager, at jeg ikke har mere tid, men jeg skal gerne gøre mundtligt rede for mine synspunkter over for kommissæren selv.

Reding
- (FR) Jeg forstår det ærede parlamentsmedlems spørgsmål, og han er selv professionel inden for information, så han ved, hvad der fungerer, og hvad der ikke fungerer.
Hvis vi vil operere i forskellige medlemslande, må vi respektere de nationale forbehold både i indhold og ånd. Kommissionen og Europa-Parlamentet har tidligere forsøgt at lave fælles valgkampagner. Kommissionen kan selvfølgelig ikke fremkomme med politiske synspunkter, men den kan komme med borgerens informationssynspunkt. Jeg mener, at det fremover er nødvendigt - for på mest effektiv vis at nå det store publikum - at Kommissionen og Europa-Parlamentet forener deres kræfter med henblik på at informere offentligheden om, hvad der sker i Europa.
Jeg ønsker ikke, at denne information bliver til propaganda, men det er mig magtpåliggende, at den bliver velafbalanceret, og at den besvarer borgernes spørgsmål. Jeg er klar over, at det er nemt og hurtigt sagt og meget svært at gennemføre. Men De vil i det nye organigram over mit direktorat se, at der findes en service for borgerne, som er en veritabel service, og som kan besvare alle spørgsmål og behandle alle anmodninger fra borgerne, idet der, som fru Cederschiöld anmodede om, anvendes moderne teknologi, men også papir, når intet andet er muligt. Hvis det er muligt for os i samarbejde med medlemsstaterne og Europa-Parlamentet at anvende fjernsynet, vil vi selvfølgelig gøre det, men vi kan ikke tiltvinge os adgang der, hvor denne adgang er uønsket.

Taylor
Bilag II, Afvikling af spørgetiden, jf. artikel 43, del B (3) fastslår, at det afsatte tidsrum på 30 sekunder ikke må overskrides. Det er nu gået ud over mig, fordi mit spørgsmål var nr. 36. Det var et meget vigtigt spørgsmål, der handler om mennesker i min valgkreds, og jeg mener, at medlemmerne bør holde sig til det afsatte tidsrum. Det er uretfærdigt! Det var første gang, jeg skulle tale her i Parlamentet, og nu er jeg gået glip af den lejlighed.

Formanden
Jeg takker for Deres fortolkning, men den skyldes uden tvivl, at det er første gang, De taler i Parlamentet. Det er anden gang, jeg fører forsædet i Parlamentet, jeg har orienteret mig, og Præsidiet har en opfattelse, som hr. David Martin må være vel vidende om, f.eks. vedrørende taletiden, som er blevet forlænget til ét minut.

Rübig
Hr. formand, fru kollega Reding, jeg takker for Deres redegørelse. Jeg tror, at sensibiliseringen af de europæiske borgere er af særlig vigtighed for det næste valg. Kunne man forestille sig, at vi lavede nogle programmer inden for såkaldt learning entertainment? Netop de unge er jo meget begejstrede for Internettet, og hvis vi her formidlede glæden ved at lære med forskellige muligheder, f.eks. konkurrencer, en rejse til Bruxelles osv., og kunne opfordre eleverne til at bruge vores programmer på Internettet, ville det ikke være et mål for de næste fem år?

Reding
Hr. formand, medlemmets ord var som talt ud af min mund. Jeg tror nemlig heller ikke, bl.a. på baggrund af min mangeårige erfaring som europaparlamentariker, at informationspolitikken kun har betydning i de "højere sfærer", men allerede hos meget unge mennesker, hos børn, som suger informationer til sig som en svamp og bruger dem hele deres liv. Jeg vil helt sikkert bestræbe mig på at opnå, at programmerne, kulturprogrammerne og ungdomsprogrammerne, ikke kun gælder i gymnasierne og på universiteterne, men at samarbejdet mellem skolerne også støttes allerede i grundskolen. Det kræver ikke lange rejser, for de koster mange penge og er ikke til at betale. Men via Internettet kan forskellige klasseværelser i forskellige lande knyttes sammen. Det er en hjertesag for mig, og en idé, som jeg meget gerne vil tage op.

Perry
Jeg hørte, hvad Kommissionen havde at sige om Europa via Satellit, men er kommissæren sikker på, at lokale og regionale tv-stationer over hele Europa er tilstrækkelig bevidste om deres rettigheder til adgang til Europa via Satellit? Kan de gøre det nemt teknisk set? Jeg mener ikke, at det er tilfældet i det sydlige England. Er der noget, kommissæren kan love at gøre for at sikre, at lokale tv-stationer får nem adgang til Europa via Satellit-serveren?

Reding
Det ærede medlem har givet mig et meget vigtigt vink. Det er rigtigt, at det ikke kun er de store kanaler, der er vigtige. De små veje - de regionale tv-stationer og de regionale aviser, de regionale nyhedsreportere - er også af allerstørste betydning. Jeg ved ikke, om det er teknisk muligt. Hvis det ikke er det, bør der helt bestemt findes en løsning på dette. Jeg vil meget gerne have, at De sender mine tjenestegrene oplysninger om denne manglende kommunikation, således at vi kan finde en løsning på dette så hurtigt som muligt.

Formanden
Mange tak, fru Reding, for alle Deres indlæg.
Spørgsmål 36 til 39 besvares skriftligt.

Formanden


Olivier Dupuis
Spørgsmål nr. 40 af (H-0494/99):
Om: Afholdelse af det første årlige indisk­europæiske topmøde I sin beslutning om Kommissionens meddelelse om udvidet partnerskab mellem EU og Indien af 12. marts 1999 på grundlag af betænkning A4-0066/99 opfordrer EP @Rådet og Kommissionen til at foreslå den indiske regering, at der afholdes et årligt indisk-europæisk topmøde@. Under debatten forud for vedtagelsen af betænkningen erklærede Kommissionen, repræsenteret ved kommissær Mario Monti, sig derudover imødekommende over for et sådant initiativ.
Kan Kommissionen oplyse, hvilke skridt den har taget eller agter at tage, bl.a. over for Rådet og den indiske regering, med henblik på hurtigt at arrangere det første årlige indisk-europæiske topmøde? Mener Kommissionen på et mere generelt plan ikke, at der - på baggrund af de forskellige krisesituationer og den stigende trussel, som de mange antidemokratiske regimer i denne del af verden udgør - bør udvikles strategiske, politiske, økonomiske og kulturelle forbindelser mellem EU og Indien, der er verdens folkerigeste demokrati, og at et sådant politisk tiltag på bemærkelsesværdig og forbilledlig vis vil kunne forene ønsket om at etablere begunstigede politiske og økonomiske forbindelser med lande, der ledes efter demokratiske og retsstatslige principper, med velbegrundede økonomiske og handelsmæssige interesser?

Patten
Jeg er bekendt med indholdet i Europa-Parlamentets betænkning om Kommissionens meddelelse om Indien, og jeg er ligeledes bekendt med det ærede medlems interesse i landet, som jeg fuldt ud deler.
Da jeg mødte den indiske udenrigsminister, Jaswant Singh, i sidste uge den 30. september, understregede jeg over for ham, at jeg har i sinde at gøre relationerne mellem EU og Indien meget nære, således at de afspejler Indiens strategiske og økonomiske betydning. Under vores møde inviterede hr. Singh mig til at besøge Indien, og det håber jeg at gøre tidligt næste år. Jeg har i sinde at skubbe på for at få en fuld implementering af Kommissionens meddelelse, der tager højde for Parlamentets henstillinger. Jeg er glad for, at en række af de fælles arbejdsgrupper allerede har mødtes eller snart vil gøre det om emner så forskellige som konsulære sager og miljøspørgsmål. Desuden har vi regelmæssige møder med ministre og højtstående embedsmænd.
Hvad angår det konkrete forslag om et årligt europæisk-indisk topmøde, er det en beslutning, der skal træffes af Rådet. Jeg mener personligt, at vi bør måle udfaldet af relationerne mellem EU og Indien ved substansen, og ikke ved topmøder, som jeg - og jeg håber ikke, at det ærede medlem finder dette for udiplomatisk - generelt mener, at der er for mange af.

Dupuis
Mange tak, hr. kommissær, for dette svar. Jeg kan forstå, at De regner med i meget høj grad at styrke forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Indien. Jeg mener, og her skiller jeg mig lidt ud fra Dem med hensyn til den sidste del af Deres svar, at de meget klare signaler, der sendes af Den Europæiske Union i andre af verdens regioner, som er meget tæt på Indien, skal opvejes af arrangering af begivenheder som f.eks. topmøder.
Europæiske virksomheder, den europæiske politiske klasse og den europæiske offentlighed har - i lighed med deres indiske ligemænd - behov for et stærkt signal, som kun kan gives gennem et topmøde. Jeg tillader mig således at opfordre Dem til at undersøge Rådets reaktioner for at finde ud af, om én eller flere stater ville være interesseret i at arrangere et sådant topmøde hurtigst muligt.

Patten
Jeg vil gerne med det samme understrege, at jeg fuldt ud deler det ærede medlems entusiasme, når det gælder om at udvikle vores relationer til Indien. Det er ikke kun det, at vi har meget nære økonomiske og handelsmæssige relationer med Indien. Det er ikke kun det, at vi har relationer, der er baseret på historiske bånd. Det er vigtigere end det. Vi har relationer, der er baseret på fælles værdier. I de seneste dage har der fundet et retfærdigt og frit valg sted i Indien, der involverer en vælgerskare, der er større end antallet af vælgere i Nordamerika og Den Europæiske Union tilsammen. Indien er verdens største demokrati, og det har klaret en række skrækkelige problemer netop, fordi det er et frit samfund, et retssamfund med et fuldt udviklet civilt samfund.
Jeg accepterer, at vi skal udvikle disse relationer. Vi må fremme Indiens relationer til andre medlemmer af SAARC, af dets regionale organ. Jeg vil helt bestemt drøfte medlemmets forslag med min indiske kollega og med medlemsstatsregeringerne. Men jeg er ikke enig i, at den eneste måde, hvorpå man kan vise betydningen af relationer, er gennem et topmøde. Der er undertiden en fare for, at sådanne blot bliver ceremonielle begivenheder. Det, vi ønsker med Indien, er langt mere - jeg vil ikke sige kød - muskel i vores relationer og langt mere substans. Det er jeg fast besluttet på at gøre noget ved.

Martin, David
Hvis vi fortsætter med at putte hormoner i oksekød, vil vi også få langt flere muskler i vores oksekød.
Det argument, jeg ønsker at fremføre over for kommissæren, er følgende. Mens jeg bifalder spørgsmålet og det svar, han har givet, er jeg enig med ham i, at det ikke nødvendigvis er det eneste rigtige at lægge for megen vægt på topmøder - jeg kunne godt lide at vide, om han vil overveje at udvide den indisk-europæiske dialog til en dialog mellem EU og det indiske subkontinent? Det er en rolle, som EU kunne spille på nyttig vis, nemlig at bringe indere, pakistanere og bangladeshere m.fl. sammen på det subkontinent for at drøfte deres fælles problemer og i den henseende agere som en hæderlig udenforstående mægler i forhandlinger mellem landene på det subkontinent.

Patten
I New York havde jeg for omkring 10 dage siden sammen med formandskabet og den portugisiske udenrigsminister et yderst frugtbart møde med Den Sydasiatiske Sammenslutning for Regionalt Samarbejde under dennes fremragende formand, Sri Lankas udenrigsminister, som tilfældigvis har gået på samme college som jeg. Han har gjort et fantastisk stykke arbejde med at bringe fornyet liv i denne organisation. Vi er med til at forsøge at støtte den, ikke mindst administrativt i dens arbejde på at udvikle frihandelsaftaler i regionen.
Jeg er enig i det, medlemmet sagde. Der er en vigtig rolle at spille med at hjælpe med at støtte disse regionale relationer. For vi har jo rent faktisk en vis erfaring i betydningen af regionale ordninger at fremvise her i Europa.

Formanden


Glenys Kinnock
Spørgsmål nr. 41 af (H-0496/99):
Om: Den Fælles Forvaltningstjeneste for Fællesskabets bistand til tredjelande (RELEX­Tjenesten) Det vil føre for vidt over for Kommissionen at fremture med lange klager over de problemer, ngo'er i såvel syd som nord har stået over for i forbindelse med modtagelse af støtte til projekter, der allerede var godkendt af det tidligere GD VIII. Det ser ud til, at den nye kommissær med ansvaret for den fælles RELEX-Tjeneste har overtaget en lidet misundelsesværdig arv og utvivlsomt har planer om at indføre reformer på dette område. Hvad agter Kommissionen nu at gøre ved de umiddelbare forhold og de sørgelige tragedier, der er sket på grund af de mange uløste problemer, som har hobet sig op?

Patten
Det ærede medlem har ganske ret i at fremhæve dette vigtige spørgsmål.
Som Parlamentet vil vide, er det en af mine topprioriteter at bygge videre på nylige forbedringer i forvaltningen af EU's bistandsprogrammer til tredjelande. I denne sammenhæng vil jeg gerne nævne det betydelige personlige bidrag, som direktøren for SCR, Philippe Soubestre, har ydet.
Vi har et kæmpestort ansvar over for udviklingslandene, når det gælder om at sikre effektiv og betimelig anvendelse af EU-bistand. Det er af vital betydning for vores politikkers troværdighed og for EU's videre internationale image. Det ærede medlem vil vide, at Kommissionens tjenestegrene på det seneste har gjort betydelige fremskridt med at komme til bunds med den pukkel af for sent udbetalte beløb i forbindelse med bistandskontrakter med tredjelande. Det store flertal af gyldige fakturaer bliver nu betalt inden for den normale frist på 6.000 dage - undskyld, det skulle naturligvis have været 60 dage. Det gælder navnlig for de ca. 5.000 igangværende projekter med ngo'er, der er finansieret enten fra budgettet eller via vores delegationer fra EUF.
Det er en uheldig, men uundgåelig kendsgerning, at vi aldrig har så mange penge, som vi godt kunne tænke os. Det gælder især for udviklingsbistanden, hvor de ressourcer, der er til rådighed, aldrig er tilstrækkelige. Det betyder f.eks., at vi får ansøgninger om yderligere støtte til eksisterende medfinansieringsprojekter med ngo'er til et beløb, der er det dobbelte af det budget, vi har til rådighed i 1999.
Dette kan give indtryk af forsinkelser, men i virkeligheden er det en uundgåelig konsekvens af pres på begrænsede ressourcer.
Endelig vil jeg henlede det ærede medlems opmærksomhed på nylige forandringer i kravene, hvorefter ngo'er skal levere bankgarantier, hvilket skulle gøre det lettere at opnå forskudsudbetalinger på op til EUR 1 million.

Kinnock, Glenys
Jeg kunne nævne en række ngo'er og andre, der rent faktisk har ventet i 6.000 dage, og som stadig venter. Der er f.eks. landminerydnings-ngo'er og 'artikel 19' - som kommissæren vil kende til i Det Forenede Kongerige - der har haft problemer med dokumenter, der er gået tabt, og med en hel litani af komplet kaos.
Er kommissæren klar over de kæmpemæssige spændinger, der nu eksisterer mellem eksterne GD'er og SCR på grund af forvirringen omkring opgaver, på grund af de personaleproblemer, som GD VIII har, f.eks. fordi dets personale bliver overflyttet til SCR?
Der er dybereliggende spændinger, som De ikke kommer ind på i Deres svar. Svaret er noget afslappet om en reel krisesituation i SCR. Og det bliver ikke mindre ved, at RELEX-GD'erne er ved at blive omstruktureret. Det skaber endog mere kaos for det meget væsentlige arbejde, som vi er engageret i med lande uden for Den Europæiske Union.

Patten
Jeg tror, at det ærede medlem, der ved lige så meget om ikke mere om ngo-sektoren end nogen anden, anerkender den prioritet, vi har givet til en reform og støtte af SCR. Jeg tror, at vi også må anerkende det problem, som de arvede, nemlig en arbejdspukkel på 19 milliarder tilsagn og 14.500 projekter, der ikke var behandlet. Jeg synes, at de har gjort fremskridt med at behandle disse spørgsmål, og jeg ønsker at hjælpe dem med dette og ikke yderligere skade deres og generaldirektoraternes moral.
Det er derfor vigtigt at forstå den forskel, der for øjeblikket eksisterer mellem de problemer, der er forårsaget af ansøgninger, der ikke kan imødekommes af budgetmæssige hensyn, og behandlingen af tilsagn, hvor situationen til trods for vanskeligheder i begyndelsen af året nu har forbedret sig, og det er værd at erindre, at nogle af problemerne i begyndelsen af året havde en smule at gøre med den forsinkede modtagelse af tilsagn i december. Vi må alle samarbejde for at forsøge at sikre, at Den Europæiske Union får den bistand, som den har lovet, ud til dem, der har fået tilsagn om den, så hurtigt og effektivt som muligt.
Jeg er bevidst om den afstand, der eksisterer mellem retorik og realitet. Jeg ønsker at sikre, at de personer, som er ansvarlige for forvaltningen af disse beløb, har al den støtte fra mig og andre, som de fortjener, og jeg ved meget vel, at det er et mål, som det ærede medlem er enig med mig i.
Så jeg forstår spørgsmålet som et pres til at få mig til at gøre mere, men jeg kan forsikre det ærede medlem om, at jeg er fast besluttet på at bevæge mig i den samme retning, som hun ønsker at gå.

Formanden


Richard Howitt
Spørgsmål nr. 42 af (H-0516/99):
Om: Kommissionens aktioner til begrænsning af våbensalg og fremme af nedrustning På baggrund af den forestående første årsberetning om håndhævelsen af den europæiske adfærdskodeks for våbensalg fra 1998 bedes kommissæren for Eksterne Forbindelser oplyse følgende: Agter kommissæren at støtte en udvidelse af Kommissionens beføjelser til at omfatte spørgsmål vedrørende våbensalg på den næste regeringskonference? Hvilke foranstaltninger har Kommissionen iværksat, og hvilke forholdsregler agter den at tage fremover for at gennemføre den fælles aktion og resolution om bekæmpelse af destabiliserende ophobning og spredning af håndskydevåben og lette våben vedtaget af Rådet og den senere resolution om håndskydevåben vedtaget af Rådet (udvikling)?

Patten
Medlemsstaterne har hidtil undtaget våbenhandel fra EF-traktatens anvendelsesområde på grundlag af artikel 296 (den tidligere artikel 223). Der har derfor ikke været adgang til nogen fællesskabsaktioner inden for dette område. Våbenhandel behandles for nærværende inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som Kommissionen naturligvis fuldt ud tiltræder. Den nye Kommission vil skulle overveje, om der skal foretages en ændring af artikel 296 ved den næste regeringskonference under hensyntagen til konferencens dagsorden og fremskridt med en ny politik med hensyn til våbeneksport.
Efter vedtagelsen af den fælles aktion deltog Kommissionen i en række trojkaforanstaltninger, der sigtede på at præsentere den fælles aktion for alle regeringer og større regionale organisationer og få deres politiske støtte til målene heri. En række konkrete projekter er nu på vej. Den Europæiske Union bidrager med EUR 500.000 til UNDP's Våben for Udvikling-pilotprojekt i Gramsh-distriktet i Albanien, der, hvis det bliver succesfuldt, vil kunne udvides til også at omfatte andre distrikter. Et studiebesøg i Cambodja har ført til en række henstillinger om praktisk samarbejde på basis af den fælles aktion. Flere projekter er nu under overvejelse i Rådet.

Howitt
Jeg takker kommissæren for hans svar. Jeg betragter overvejelser som positive og opfordrer ham indtrængende om at fremsætte dem. Vi ved, at der stadig bruges to milliarder om dagen på militæret og på våbensalg - 40% af dette fra Europa. Vi må derfor alle være mere effektive til at begrænse denne handel. Jeg lykønsker Kommissionen med det, den har gjort for at implementere den fælles aktion om håndskydevåben - projektet i Albanien. Jeg opfordrer indtrængende kommissæren til at gennemføre projektet i Cambodja så snart som muligt og også andre projekter, som jeg ved, at han og hans tjenestegrene overvejer i en tidligere sovjetrepublik og i et sydafrikansk land. Jeg håber, at vi, når vi ser på den gennemgang, der for nærværende foregår i Rådet, vil være i stand til at bidrage på en måde, der vil begrænse våbensalget og gøre det muligt at tilvejebringe flere penge til udvikling.

Patten
Det ærede medlem vil vide, hvad der har været Kommissionens traditionelle syn på våbenhandel. Han har måske også læst en yderst interessant artikel af Simon Jenkins i The Times for nylig om våbenhandel, hvori han efter min mening fremkom med en række yderst vigtige og værdifulde argumenter.
Som det ærede medlem ved, har vi haft drøftelser med USA og Canada om håndvåben, og jeg håber meget stærkt på, at vi kan fortsætte med at gøre fremskridt med konkrete projekter på den måde, han har foreslået.

Kinnock, Glenys
Jeg forstår af kommissærens svar, at han går ind for en regulering af våbenhandlen. Hvad er hans reaktion på den våbenhandel, der stadig foregår? For nylig blev der transporteret våben fra Rusland via Antwerpen til krigen i Eritrea. Går han ind for en opstramning af reglerne for at sikre, at denne form for våbensmugling ikke kan finde sted?

Patten
Så absolut! Som tidligere udviklingsminister kom jeg til at indtage meget stærke holdninger til, at der bruges penge på våben i stedet for på uddannelse af mennesker og forbedring af deres sundhed. Det ærede medlem ved bedre end jeg, selvom jeg også har nogen erfaring på dette område, hvor stor en skade Afrika har lidt som følge af den illegale våbenhandel.

Formanden
. Da spørgsmål nr. 43 og 44 vedrører samme emne, behandles de under ét.

David W. Martin
Spørgsmål nr. 43 af (H-0517/99):
Om: Østtimor Hvorledes agter Kommissionen at bidrage til genopbygningen af Østtimor?

Mário Soares
Spørgsmål nr. 44 af (H-0543/99):
Om: Østtimor Kan Kommissionen oplyse, hvad den på Den Europæiske Unions vegne agter at gøre i forbindelse med Østtimor?

Patten
Kommissionen betragter humanitær bistand som den mest uopsættelige prioritet i Østtimor. Kommissionens ECHO-tjenestegrene sætter atter gang i deres midlertidigt afbrudte humanitære bistandsprojekter til en værdi af EUR 2 millioner. Desuden er der ved at blive påbegyndt en række bistandsprojekter til en værdi af EUR 3 millioner. Hvis det skulle vise sig nødvendigt, kan der - og det vil jeg gerne understrege - tilvejebringes flere penge til humanitære formål.
Hvad angår programmerne til støtte for genopretning, er Kommissionen i nær kontakt med Verdensbanken og andre førende donororganer med henblik på at udvikle en sammenhængende ordning og således undgå overlapninger i donorbidragene. I en interimsperiode vil der blive indsat en FN-administration. Kommissionen har helt klart til hensigt at deltage aktivt i denne fase. En procedure er igangsat med henblik på at yde et betydeligt bidrag til UNAMET for at bistå med at etablere administrative strukturer.

Soares
Hr. formand, jeg ved, at kommissæren, som jeg benytter lejligheden til at give min hilsen, allerede flere gange har givet klart udtryk for sin solidaritet med befolkningen i Østtimor, men jeg vil gerne vide, om der allerede nu foreligger et program til hjælp for Østtimors genopbygning. Et sådant program er yderst påkrævet, og jeg vil gerne vide, om der er sat tal på det, og hvor stort et beløb Kommissionen mener der skal bruges til dette formål.

Patten
Der forekommer mig, om jeg så må sige til det ærede medlem, der i løbet af sin fornemme karriere har høstet mange flere erfaringer om dette spørgsmål end nogen anden her i salen, kan jeg forestille mig, at være tre stadier i vores bistand.
For det første er der den øjeblikkelige humanitære bistand, som er væsentlig ikke mindst som følge af de halvmilitære styrkers systematiske ødelæggelse af infrastrukturer og transport i Østtimor.
For det andet - og dette er umådeligt vigtigt, og jeg drøftede det i FN med generalsekretæren og vice-generalsekretæren - er der et spørgsmål om finansiering af den civile administration på kort og mellemlangt sigt. Der har ikke i mands minde været nogen indfødt civiladministration i Østtimor. Det vil blive dyrt at etablere og drive tjenestegrene i Østtimor. Det var derfor, jeg nævnte bidrag til UNAMET. Jeg håber, at vi vil være i stand til at yde hjælp dér, og jeg håber, at medlemsstaterne vil være i stand til at hjælpe, som Portugal allerede har angivet, at det vil.
For det tredje er der spørgsmålet om udviklingsbistand og genopbygningsbistand på længere sigt. Det er vi i gang med at drøfte med Verdensbanken. Der var et donormøde den 29. september. Der vil efterfølgende blive tale om en delegationsrejse for at se, hvad der er behov for. Jeg ser gerne, at vi gør det, der er bedst for Østtimor, og ikke blot plukker tal ud af luften.
Jeg kan forsikre det ærede medlem om, at det ikke er en måde at forsøge at komme uden om de forpligtelser på, som vi har over for den del af verden og dette område, der snart bliver et land.
Alle udenrigsministre fra Europa og Nordamerika, der har besøgt Indonesien, har i årevis talt om Østtimor. Nu påligger der os en forpligtelse til at lade pengene følge alle de ord, vi har udtalt i alle disse år. Jeg håber, at vi vil gøre det på en måde, som er fornuftig og effektiv og fokuseret og orienteret mod reelle behov.

Formanden
Mange tak, hr. Patten, for Deres klare og overbevisende svar, som vi alle er taknemmelige for.
Spørgsmål nr. 45 og 46 besvares skriftligt.
Spørgsmål til hr. Fischler Formanden. Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 47.

Juan de Dios Izquierdo Collado
Spørgsmål nr. 48 af (H-0467/99):
Om: Høravl Mener Europa-Kommissionen, at det er kritisabelt, at ledende embedsmænd i Landbrugsministeriet har tilskyndet til, godkendt og modtaget personlige og familiemæssige fordele af spekulation i støtteordningerne for høravl? Hvilke oplysninger kan Kommissionen give om Spanien og EU i forbindelse med udviklingen inden for høravlen, modtagelsen af støtte, kontrollen med foranstaltningerne for at undgå svig, forarbejdningen med henblik på afsætning samt om de brande, der ved forsynets tilskikkelse er opstået i visse forarbejdningsvirksomheder? Hvilke foranstaltninger agter Europa-Kommissionen at træffe for at beskytte den indkomststøtte, som ydes til landbrugerne gennem de fælles landbrugsordninger, og sikre, at der ikke følges svigagtig praksis, som skader sektorens anseelse og mindsker støttens virkninger?

Fischler
Hr. formand, hvad angår høravlen og problemerne i Spanien i denne forbindelse, så foreslog Kommissionen allerede i forbindelse med prispakken for 1996 Rådet at fastsætte et garanteret maksimumsareal for høravlen og desuden at nedsætte støtten til hør, med undtagelse af hør, som ruskes på traditionel vis.
Nu skulle Rådet så tage stilling til dette forslag inden udgangen af 1996. Rådet tilsluttede sig ikke dette forslag. Derefter forsøgte Kommissionen af gennemføre andre tiltag for at bremse tilskudsjagten, som man plejer at kalde det. Her vil jeg gerne understrege, at vi indførte obligatoriske aftagerkontrakter mellem producenterne og den første forarbejdningsvirksomhed, og at vi indførte princippet om, at alle første forarbejdningsvirksomheder skal have en godkendelse. Desuden indførte vi en forarbejdningspligt for den høstede hør og et minimumsudbytte. Desuden blev systemet med erklæringer om udsædsarealerne, kontroller og sanktioner strammet op.
Derudover nedsatte Kommissionens kontorer i forbindelse med EUGFL-afregningerne for budgetårene 1994 og 1995 de udgifter, som Spanien havde indberettet, med 10% på grund af mangler i kontrolsystemet.
I øjeblikket er man i gang med at revidere årene 1996 til 1998. Revisionen er endnu ikke afsluttet. Så må vi se, hvilke endelige beløb der kan udbetales. Desuden har vi i februar i år bedt de spanske myndigheder om at kontrollere dyrknings-, høst- og forarbejdningsbetingelserne særligt opmærksomt for at forhindre tilskudsjagten. Jeg har netop i dag læst i aviserne, at en region i Spanien nu har handlet herefter og taget støtten fra forskellige producenter.
Nu ved vi alle sammen, at der er nedsat et undersøgelsesudvalg i det spanske parlament, som også har undersøgt disse spørgsmål. Fra Den Europæiske Unions side har kontoret til bekæmpelse af svig, OLAF, fået til opgave at opfordre de spanske justitsmyndigheder til at undersøge, om fællesskabsstøtten til spindhør er blevet administreret og kontrolleret behørigt, og om der i givet fald kan konstateres tilfælde, som hører under straffeloven. Disse undersøgelser er stadig i gang og følges opmærksomt fra OLAF's side.
Men derudover vil jeg gerne afslutningsvis sige til Dem, at der efter vores mening fortsat er et stort behov for at få ryddet op på dette område, og at Kommissionen derfor endnu i år vil komme med et forslag til en omfattende reform af støttesystemet og markedsordningssystemet for spindhør og hamp.

Izquierdo Collado
- (ES) Vi vil forsøge at genopfriske situationen, for Deres svar var også meget generelt.
De ved, hr. kommissær, at i Spanien i dag er det ikke kun de største aviser, men praktisk talt hele den spanske presse, som på deres forsider bringer oplysninger om de alvorlige uregelmæssigheder, som kontrollen udført af landbrugskommissionen for regionskommissionen i Castilla la Mancha afslørede i hørforarbejdsningsvirksomheder, som var indblandet i en retssag, og som er blevet afhørt og analyseret af nævnte kommission.
Som De ved, spørger jeg Dem om, hvilke oplysninger De kan give os om den undersøgelse, som jeg antager, at De også udfører i Deres generaldirektorat, om hør og om spekulation. Har De ikke selv nogle oplysninger? Vil De tage de oplysninger, som førnævnte landbrugskommission har givet, i betragtning? Hvis det af landbrugskommissionens kontrol fremgår, at der er alvorlige tegn på uregelmæssigheder i hørforarbejdningsvirksomheder, skal den tilhørende støtte så udbetales, eller skal man afvente Deres generaldirektorats udtalelse?
Hr. kommissær, der er ikke noget værre end at forsøge før tid at stoppe en undersøgelse som hørundersøgelsen, der drejer sig om, hvorvidt højtstående embedsmænd i den spanske regering er indblandede i en plan om ulovlig modtagelse af støtte og svig i forbindelse med støtte til forarbejdning af afgrøden. Der er ikke noget værre end at lukke øjnene for det.

Fischler
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, jeg vil gerne endnu en gang minde Dem om, at jeg har givet meget konkrete svar om problemet og også om, hvad man har foretaget sig fra Kommissionens side. Når man i dag kan læse i aviserne, at de ansvarlige myndigheder i enkelte regioner langt om længe er begyndt at handle, så er det kun glædeligt og ønskeligt og svarer i og for sig til den opfordring, som vi allerede i februar rettede til disse myndigheder.
Desuden må jeg gøre Dem opmærksom på, at vi, for så vidt der er tale om mistanker, som kan omfatte en strafbar handling, ikke har andre muligheder end at samarbejde med de spanske justitsmyndigheder på basis af OLAF. Her må man garantere absolut fortrolighed, og jeg kan derfor ikke nævne konkrete navne eller lignende på grund af de retlige forpligtelser, vi er underlagt på dette område.
Så vil jeg gerne endnu en gang gøre Dem opmærksom på, at EUGFL i øjeblikket er i færd med at undersøge flere år, og hvis der i forbindelse med disse stikprøveundersøgelser konstateres mangler i administrationen af markedsordningssystemet, så må Spanien regne med, at der vil blive foretaget en skønsmæssigt ansat debitering, det vil sige, at de allerede udbetalte støttebeløb med tilbagevirkende kraft vil blive reduceret skønsmæssigt, alt efter hvor graverende manglerne er.

Ayuso González
Hr. kommissær, dette spørgsmål er et led i en valgpropaganda, som er organiseret af det spanske socialdemokrati (PSOE) i forlængelse af valgkampagnen ved det overståede valg til Europa-Parlamentet, som har til formål at angribe den daværende spidskandidat for det spanske folkeparti (PP), Loyola de Palacio. Men det var trods alt den liste, der fik flest stemmer, hr. kommissær.
Først talte de om privilegeret information, men oplysningerne om støtte bliver offentliggjort gennem Den Europæiske Union, Spanien og de regionale regeringer. Dernæst sagde de, at der var en organiseret plan for at opnå støtte, men de slægtninge til højtstående embedsmænd i landbrugsministeriet, som modtog støtte, avlede allerede hør, før de blev højtstående embedsmænd, før fru de Palacio blev landbrugsminister, og endda før fru de Palacio kendte dem.
De forsøgte også at beskylde den daværende landbrugsminister for formodet svig ved tildeling af støtte, men det viser sig, at beføjelserne til kontrol og betaling af støtte fra den fælles landbrugspolitik falder ind under de regionale regeringer i henhold til den spanske stats kompetencefordeling. Og et godt bevis på det er de kontroller, som efter valgkampagnen er udført af den socialdemokratiske regering i den selvstyrende region, hvor dette bedrageri fandt sted.

Formanden
Hr. Ayuso, jeg minder Dem om, at De har brugt ét minut og 36 sekunder, og at De desuden ikke har stillet noget spørgsmål.
Der er flere bemærkninger til forretningsordenen. Det forventede jeg, selvom jeg optræder som formand, som om jeg var fra f.eks. Finland, som er den medlemsstat, der har formandskabet for Unionen i dette halvår. Som det er naturligt, kan jeg ikke gå ind i en diskussion om intentioner og ikke engang i problematikken, selvom den hidrører fra den valgkreds, som jeg er blevet valgt i. Men jeg må minde Dem alle sammen om, at der skal stilles spørgsmål til Kommissionen, og at de skal dreje sig om det emne, der er under behandling.
Der er flere bemærkninger til forretningsordenen, og jeg giver ordet til den, der har stillet spørgsmålet, hr. Izquierdo Collado. Jeg beder Dem om ikke at bruge mere end ét minut til Deres bemærkning til forretningsordenen.

Izquierdo Collado
Hr. formand, jeg vil blot igen konstatere, at grupper i Parlamentet og medlemmerne, konkret fra PP, misbruger spørgetiden og tillægsspørgsmålene til Kommissionen.
Det er virkelig utroligt, at denne adfærd gentager sig, og at PP, hver gang der er et spørgsmål fra en deputeret, især fra en socialdemokrat, bruger spørgetiden til at dække over dets regerings skændige handlinger, og at det ikke stiller noget spørgsmål til den relevante kommissær.
Dette må høre op i Parlamentet, og jeg anmoder formanden om, at han, når han ser denne adfærd hos medlemmer af PP, ikke venter, til de er færdige med deres indlæg.

Formanden
Nu er vi ikke i det spanske parlament, ikke engang i parlamentet i den region, som er blevet nævnt, men i Europa-Parlamentet, og jeg kan ikke på forhånd dømme eller kende noget synspunkt, og jeg respekterer de damers og herrers ytringsfrihed. Jeg har givet Dem lov til at fremkomme med en bemærkning til forretningsordenen, hvor De også har udbredt Dem og brugt tillægsord.
Jeg beder Dem tænke på Parlamentets værdighed. Og til alle: Hvis der var stridende parter, så er jeg ikke bekendt med det.

Mulder
Jeg vil gerne stille et tillægsspørgsmål til spørgsmål nr. 48. Kommissæren har sagt noget interessant. Han vil ved årets udgang fremlægge nye forslag om dyrkningen af hør i Europa. Jeg vil gerne spørge, om dette også indebærer forslag om andre tekstilplanter, som dyrkes i Europa, som f.eks. hamp og hvad ved jeg.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, føst vil jeg gerne holde fast i, at der for mig ikke findes socialistiske eller andre spørgsmål, for mig findes der kun spørgsmål, som jeg skal besvare. Derfor stillede hr. Mulder et helt klart spørgsmål. Måske druknede det lidt i oversættelsen før. Jeg gjorde allerede i mit første indlæg opmærksom på, at dette forslag i hvert fald vil blive fremsat inden årets udgang, og at dette forslag vil omhandle både hør og hamp.

Formanden


Camilo Nogueira Román
Spørgsmål nr. 49 af (H-0479/99):
Om: Den eventuelle afvikling af Generaldirektoratet for Fiskeri Er det rigtigt, at Kommissionen ifølge de seneste oplysninger i pressen har besluttet at afvikle Generaldirektoratet for Fiskeri (Generaldirektorat XIV) - en foranstaltning som afgjort ville skade de europæiske fiskeriinteresser, især i de områder der er afhængige af fiskeri som f.eks. Galiza - hvilket ville være i modstrid med de garantier, som kommissæren for landbrug, Franz Fischler, gav under høringen i Europa-Parlamentets fiskeriudvalg?
Påtænker Kommissionen at omstøde denne negative afgørelse, således som en række interesserede parter kræver?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, det spørgsmål tror jeg, jeg kan besvare meget kort. Kommissionen vedtog på sit møde den 18. september retningslinjer for en omorganisering af dens kontorer. Det var allerede blevet annonceret forud - den 9. juli - af hr. kommissionsformand Prodi. I henhold til disse retningslinjer findes der fortsat et Generaldirektorat for Fiskeri. Denne beslutning er derfor også i overensstemmelse med de erklæringer, som jeg kom med ved min høring for Europa-Parlamentets Fiskeriudvalg den 30. oktober. Desuden blev organisationsplanen for Generaldirektoratet for Fiskeri vedtaget af Kommissionen den 29. september. Der findes altså også en gyldig organisationsplan for dette generaldirektorat. Endelig fandt man på samme måde frem til en ny generaldirektør for Generaldirektoratet for Fiskeri, nemlig hr. Smidt, som fremover skal lede Generaldirektoratet for Fiskeri som generaldirektør. Dermed har jeg vist præciseret, at Generaldirektoratet for Fiskeri eksisterer.

Nogueira Román
Jeg vil gerne, hr. kommissær, ønske Dem tillykke med Deres beslutning om at fastholde Generaldirektoratet for Fiskeri. For mit eget vedkommende har jeg fastholdt mit spørgsmål for at få lejlighed til her i salen at høre Dem bekræfte Deres holdning over for Fiskeriudvalget. Jeg håber ligesom De, hr. kommissær, at denne beslutning bliver til gavn for en sektor, der er af afgørende økonomisk og social betydning for den del af den europæiske befolkning, der lever af fiskeri, og for europæernes ernæring generelt.

Fischler
Hr. formand, så vidt jeg kunne forstå, var der ikke noget spørgsmål i medlemmets konstatering. Derfor kan jeg heller ikke give noget svar.

Formanden
Jeg fulgte spørgsmålet på portugisisk i stedet for på spansk, og jeg har heller ikke fundet ud af, om der virkelig var noget spørgsmål. Jeg ville ikke fortolke hr. Nogueira.
Hr. Knörr har en bemærkning til forretningsordenen, som jeg går ud fra bliver en sidste kommentar til procedureproblemerne i forbindelse med denne spørgetid.

Knörr Borràs
- (ES) Jeg er ny i Parlamentet, og jeg ærgrer mig over, at det første spørgsmål, som jeg skulle høre svaret på i Parlamentet, ikke kan blive besvaret mundtligt på grund af tidnød, men jeg ærgrer mig dobbelt så meget over, at det netop skyldes, at nogle, som rejser spørgsmål i Parlamentet, der efter min mening ikke hører til i Parlamentet, fratager os fornøjelsen af at høre hr. Fischler tale i dag om f.eks. problemet med vores fiskeres levebrød.

Formanden
Jeg er enig i Deres synspunkt, og det spørgsmål, som ikke ville blive besvaret mundtligt, fordi det foregående varede for længe, blev til sidst taget med.
Vi takker hr. Fischler for besvarelsen af alle spørgsmålene.
Spørgsmål nr. 50-86 besvares skriftligt.
Hermed er spørgetiden til Kommissionen afsluttet.
(Mødet hævet kl. 20.20)

