Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet för gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Posselt
Fru ordförande! Helt kort bara. Det rör snarare protokollet från i förrgår. Jag ber om överseende men min kollega Pirker och jag hade, för att inte genera vår kollega under omröstningen, lämnat ett skriftligt meddelande om att våra röstmaskiner inte fungerade vid omröstningen om klimatkonferensen. Jag anmälde det framme vid podiet. Man sade mig att det registrerats, men det är inte registerat. Jag vill ha en förklaring för annars kan jag inte i framtiden göra detta skriftligt utan måste som några kollegor begära ordet. Det tar en hel del tid.

Ordföranden
Mycket bra, herr Posselt. Vi skall se till att det rättas till.

Miller
Fru ordförande! Det är inte med glädje som jag denna förmiddag gör ett inlägg för att kommentera gårdagens protokoll. I går talade jag angående en felaktighet som verkade ha uppkommit med min kollega Macartney, vilken enligt honom berodde på en felöversättning.
I går hävdade han att han i originalversionen av ett ändringsförslag hade skrivit orden "engelskt nötkött" vilket hade översatts till "brittiskt nötkött" . Denna sida av kammaren har nu sett originalutskriften som undertecknades av denna grupp. Där stod det alldeles tydligt "brittiskt nötkött" . Jag vet inte huruvida Macartney är smygvegetarian och försöker förbjuda allt brittiskt nötkött, men han har i så fall blivit genomskådad i detta fall. Han borde verkligen be kammaren om ursäkt för att ha vilselett och varit sparsam med sanningen.

Macartney
Fru ordförande! Jag tycker inte heller att det är roligt att behöva svara på den typen av kommentarer. Jag är inte smygvegetarian men jag är något av en lingvist. När jag undertecknar ändringsförslag är jag också mycket vaksam på att jag vet vad jag skriver under. Sekretariatet kan bekräfta att det ursprungliga ändringsförslag som vår grupp lade fram använder orden "viande anglaise" . Vad som hände sedan är inte jag ansvarig för men vi har bekräftat det med David Martin, som då var ordförande. Sekretariatet kan bekräfta det. Jag hoppas att vi nu kan avsluta denna löjeväckande fråga.

Ordföranden
Herr Macartney, i vilket fall som helst är vi i färd med att justera protokollet. Jag säger det till er och till herr Miller. Vi skall se till att alla yttranden har nedtecknats på ett korrekt sätt.
(Protokollet justerades.)

Omröstning
Zimmermann
Fru ordförande! Jag skulle vilja ge en kort förklaring till mitt betänkande. De som i går kväll var med i diskussionen har ju hört varför kommissionen inte är beredd att acceptera de ändringsförslag, som nu godkänts av kristdemokraterna och som hänvisar till Amsterdamfördraget. Jag vill än en gång klart och tydligt säga att min grupp inte har röstat ja till dessa ändringsförslag, eftersom fördraget inte är ratificerat ännu och vi ännu inte kan åberopa det. Det är synd att de nu tas med i betänkandet men majoriteten ville det. Men vi måste foga oss. Så är det nu. Jag vill ändå betona än en gång att min grupp inte accepterar att vi redan nu åberopar något som ännu inte har trätt i kraft.

Tomlinson
Fru ordförande! Jag hörde er räkna upp namnen på personer som skall göra röstförklaringar, men de är inte här. Kan ni kontrollera att alla namn ni läste upp för röstförklaringar är närvarande? I annat fall måste man kalla det en icke-röstförklaring.

Ordföranden
Ja, ni har helt rätt. Vanhecke är här, han har just meddelat att hans röstförklaring blir skriftlig. Lindqvist har också just meddelat oss att han ger en skriftlig röstförklaring. Holm och Wibe är här. Alla är här. Det är fantastiskt! Jag vill gratulera dem, särskilt eftersom de lägger fram sina röstförklaringar skriftligt. Jag tror att de får göra dem muntligt nästa gång så att man kan se att de verkligen är här.

Lindqvist
Det är bra att flyktingproblem löses globalt och att flyktingar kan fördelas på flera länder.
Jag är rädd för att en gemensam flykting-, asyl- och visumpolitik i EU kan innebära en hårdare flyktingpolitik och högre murar mot omvärlden.

Wibe
Jag är oerhört rädd för att kraven som ställs i ändringsförslag 3 i betänkandet, dvs. att medlemsstaterna stegvis skall fastställa enhetliga och samordnade förfaranden på områdena asyl, invandring och överskridande av medlemsstaternas yttre gränser, kommer att leda till att Europeiska unionen bygger än högre murar mot omvärlden och gör det än svårare för politiska flyktingar att få en fristad hos oss.

Holm
Jag ställer mig inte bakom kravet att EU genom överstatlighet skall ansvara för områdena asyl och invandring. Jag anser att det är en fråga som är mest lämplig att avgöra på nationell nivå. Däremot är jag självklart positivt inställd till mellanstatligt samarbete inom dessa områden.
Syftet med detta program, att främja samarbetet mellan de ansvariga myndigheterna i medlemsstaterna, är därför lovvärt. Det är också bra att man utökar samarbetet med de central- och östeuropeiska länderna.

Hjulförsedda fordon
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A4-0342/97) av Kittelmann för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om förslag till rådets beslut om Europeiska gemenskapens ingående av överenskommelsen inom Förenta Nationernas ekonomiska kommission för Europa om antagande av enhetliga regler för hjulförsedda fordon och för utrustning och delar som kan monteras och användas på hjulförsett fordon samt ömsesidigt erkännande av godkännande utfärdat på grundval av dessa föreskrifter (" Reviderad överenskommelse av år 1958" ) (9868/97 - C4-0467/97-96/0006(AVC).

Kittelmann
Fru ordförande, ärade kolleger! Överenskommelsen har ett långt namn, men det är också en ändrad överenskommelse, som är viktig och som förhoppningsvis kommer att godkännas i dag. Utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor rekommenderar er att godkänna rekommendationen. Vi godkände betänkandet redan i november förra året. I början av januari meddelade dock rådet att det ville dra tillbaks sin begäran om godkännande för att omarbeta kommissionens förslag och lägga fram det igen. Det var en lyckat projekt. Det nu befintliga förslaget föreligger i en bättre version.
Vad handlar överenskommelsen från 1958 från Förenta nationernas ekonomiska kommission för Europa om? 1958 beslöt några av de stater som var representerade i Förenta nationernas ekonomiska kommission för Europa att anta en överenskommelse om att ha enhetliga tekniska regler för delar och utrustning för hjulförsedda fordon. Jag vet att kollegorna Mombaur och Malangré i hög grad välkomnade detta. Med andra ord rör det sig om ett ömsesidigt erkännande mellan fördragsparterna av typgodkännanden för bilar, som tillverkades enligt dessa normer.
Kommissionens förslag förutsätter nu att även Europeiska gemenskapen tillsammans med dess enskilda medlemsstater ingår i denna FN-överenskommelse. Det är glädjande tycker jag, eftersom det därigenom blir tydligt att Europeiska unionen i allt högre grad godkänner folkrättsliga fördrag och kan rösta som juridisk person. Av juridiska orsaker är det visserligen Europeiska gemenskapen och inte Europeiska unionen som skall bli fördragspartner, eftersom EU inte kan uppträda som juridisk person.
Den ekonomiska betydelsen av en sådan överenskommelse för den europeiska bilindustrin är uppenbar. Sedan överenskommelsen kom till har det godkänts ca. 100 speciella bestämmelser som alla omfattar utrustning och delar till hjulförsedda fordon. Nya avtal krävdes bl.a. även genom skapandet av den inre marknaden. Dessutom blev det tydligt att det behövdes ett internationellt godkänt regelverk, mot bakgrund av den snabba tekniska utveckligen inom bilindustrin och den ökande internationella handeln.
Det nuvarande förslaget skiljer sig från det första på tre punkter. För det första beskrivs den roll visavi överenskommelsen som medlemmarna har kvar efter sitt inträde i EG mer detaljerat.
För det andra läggs artikel 100a till i den ändrade överenskommelsen som ytterligare rättslig grund för Europeiska gemenskapens anslutning.
För det tredje kompletteras bidragsbeslutet med en bilaga 3 som reglerar praktiska detaljer för gemenskapens och medlemsstaternas ingående i överenskommelsen. Särskilt denna begäran gör det lättare för oss att rösta ja i dag än för ett år sedan. Denna bilaga innehåller nämligen ett krav som vi tillsammans med utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik riktade till kommissionen att denna i rätt tid skall informera parlamentet innan man formellt lägger fram förslagen för att utfärda de nya reglerna.
Därmed kan parlamentet redan i detta tidiga stadium anmäla sina önskningar. Ett sådant informationsförfarande samtycker kommissionär Bangemann till och det bekräftades skriftligt. Det som Bangemann lovar håller han också! Detta samtycke värderas nu som en del i den formella rättsakten och får därmed en högre kvalitet.
Vad beträffar övertagandet av regleringen i gemenskapsrätten måste medbeslutandeförfarandet tillämpas. Således måste man ha parlamentets samtycke. Här tillvaratas våra rättigheter till samverkan, inte minst när man tar hänsyn till det redan nämnda informationsförfarandet.
Styrkan i denna överenskommelse via ett uppstramat beslutsförfarande och EG: s medverkan som medlem kommer att väsentligt öka dess internationella betydelse.
Ytterligare viktiga biltillverkare kommer med tiden att godkänna överenskommelsen. Härigenom kommer avsättningsmöjligheterna för det europeiska näringslivet och världsmarknaden förbättras ytterligare. Vi röstar här ja till en överenskommelse som kommer att vara nödvändig och positiv för Europa!

Smith
Fru ordförande! Jag är tacksam över att föredraganden givit oss den tekniska bakgrunden till detta betänkande. Rekommendationen bottnar i ett tillgännagivande, nämligen att det krävdes ett internationellt, vida erkänt regelverk för typgodkännande av motorfordon.
Vi tror att om vår strävan är att globalisera, inte bara marknaden för all typer av varor, borde vi uppmuntra internationell arbetsfördelning till fördel för fattigare ekonomier och för oss själva. Men vi vill också se en globalisering av de mänskliga rättigheterna, av social levnadsstandard och av respekt för miljön. Därför har vi ett intresse i att låta denna process fortgå med hjälp av internationellt bindande rättsliga strukturer, i syfte att bygga upp förtroende, pålitlighet och insyn i ekonomiska faktorer, samt ömsesidig respekt världen över. Därför stöder vi detta betänkande.
Efter att till en början ha haft vissa invändningar måste jag nu säga att jag är övertygad om att parlamentets plats i tingens ordning garanterats, och jag är tacksam över det arbete Kittelman lagt ner på detta. Jag hoppas bara att hans tillförsikt bär frukt i framtiden.

Santini
Fru ordförande! Detta avtal, som går tillbaks till 1958, skulle kunna verka en aning obsolet, men med de förändringar som vår föredragande och kommissionen har föreslagit kan vi acceptera det och säga att det fortfarande är aktuellt. Detta visas också av den tillämpning som avtalet har haft under den tid som har gått: mer än hundra speciella förordningar har utarbetats och det har aldrig varit några stora problem.
Låt mig understryka den stora betydelse som detta reviderade avtal har för den europeiska bilindustrin och sysselsättningen. I den globala konkurrensen mellan olika biltillverkare, framför allt mellan europeiska och amerikanska biltillverkare, för en kommersiell penetrering av de nya framväxande marknaderna, är antagandet av enhetliga tekniska regler för motorfordon faktiskt nödvändigt, framför allt eftersom de gör det möjligt att bestämma parametrarna för en sund och balanserad konkurrens. Vi vet dessutom hur stort behovet är av liknande regler inom många andra områden.
Man bör också tänka på att Europeiska unionens anslutning till det reviderade avtalet från 1958 skulle kunna leda till att andra länder, t.ex. Japan, Korea, Kina, Sydafrika, Indien, framväxande länder och framtida konkurrenter som har visat intresse för, eller som till och med har för avsikt, att ansluta sig till avtalet, tar det definitiva steget, men i en riktning som vi önskar.
Mot bakgrund av dessa framtidsutsikter för den europeiska bilindustri, som har ingått ett antal joint ventures i många av tillväxtländerna, är EU: s anslutning till avtalet av stor betydelse. Anslutningen kommer att göra en snabbare upptagning av hela materialet möjlig, men det kommer framför allt att tillåta den europeiska bilindustrin att inte ge slaget förlorat, som i så många andra områden, inför den amerikanska industrin.

Kreissl-Dörfer
Fru ordförande, herr kollega! Föreställ er att ni är biltillverkare och jobbar för att få en ny biltyp godkänd. Antag dessutom att det ur er synpunkt rör sig om en presumtiv försäljningssuccé, även om den ur några säkerhetssynpunkter inte helt uppfyller alla krav i "älgtestetet" . EG: s godkännande av ECE-överenskommelsen kom då som en skänk från ovan för er. Jag citerar ställningstagandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik: "Genom EU: s anslutning skulle giltighetsområdet för medbeslutandeförfarandet inskränkas väsentligt inom områdena säkerhet och miljölagstiftning." Vidare: "EU skulle låta utöva sin lagstiftningsbefogenhet över en anordning som lyder under en svagare normbas." Jag citerar föredraganden i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt: "EG-fördraget föreskriver att miljö- och konsumetskyddet skall ha högsta möjliga skydd, medan den typen av riktlinjer saknas i ECE-överenskommelsen."
Det är ett dåligt skämt att tro att EP på upploppet för hela förfarandet via sin omröstning, med andra ord bara med ett "ja" eller "nej" , skulle kunna förhindra att en bil med lägre standard godkändes. Nej, EP saknar den viktiga hävstången för en sådan påtaglig position, nämligen medbeslutande. För att ta hänsyn till utskottets farhågor har kommissionen förbundit sig att i förväg i förtroende underrätta EP. Det är en trevlig gest, det må man säga. Men varför skulle en nödsituation över huvud taget uppstå, speciellt just med tanke på miljön och säkerheten? EG: s anslutning följer logiken, att bara bättre och snabbare vara närvarande på världsmarknaden och tvinga andra länder att ansluta sig till ECE. Varför skulle man då egentligen göra inträdesbiljetten dyrare? Jag föreslår att vi inte först biter i det sura äpplet och därefter hoppas på bättre tider. I stället borde vi uppmana ansvariga organ att först reformera ECE-förfarandet ekologiskt, socialt och säkerhetstekniskt. Därefter kan vi tala om att anta ECE-fordonsgodkännandet. Då kommer vi säkert inte längre att vara emot, tvärtom. Jag kan bara hoppas att inte elefanttestet också ska komma nu!

Van Dam
Fru ordförande! Först måste jag tala om förfarandet i utskottet för externa ekonomiska förbindelser, där det den 21 oktober i år hals överhuvud röstades om detta förslag. Att sex av de fjorton närvarande ledamöterna lade ned sina röster visar på den stora otillfredsställelse många känner över ärendets förlopp. En enda arbetsdag före sammanträdet lades betänkandet till på dagordningen, och denna ändrade dagordning nådde ledamöterna först på dagen för sammanträdet. Först vid själva sammanträdet fanns betänkandet tillgängligt. En debatt om innehållet, för att inte tala om en avvägd åsikt om detta betänkande var således omöjlig. Detta förlopp får absolut inte återupprepas.
Allt detta påverkar inte vår uppskattning av föredragandens arbete. Vi är överens med honom om att det av olika orsaker är viktigt att EG ansluter sig till ECE-överenskommelsen. Den växande internationella handeln och den ökande konkurrensen från den japanska och koreanska bilindustrin kräver att den europeiska industrin får en ärlig chans. Genom att tekniska hinder tas bort kan export från EG-länderna främjas.
Världsomfattande deltagande i denna överenskommelse är mycket önskvärt, i synnerhet USA borde höra till. Trots att USA valt self-certification hoppas jag att kommissionen fortsätter att sträva efter att detta och andra länder skall ansluta sig.
Nu när den inre marknaden är fullbordad är det desto viktigare att gemenskapens regler och ECE-bestämmelserna stäms av mot varandra. I samband med detta vill vi insistera på att EG engagerar sig för att så mycket som möjligt överföra den goda skyddsnivån inom gemenskapen till ECE-bestämmelserna. Vi är glada över att risken för att anslutningen till ECE skulle dra ned denna skyddsnivå tycks vara avvärjd. Nu när rådet har tillfogat artikel 100a till den rättsliga grunden litar vi på att folkhälsan, säkerheten och miljöskyddet förblir garanterade. EG kan sörja för detta eftersom det för närvarande får en kvalificerad majoritet i ECE-beslutsförfarandet och kommer att behålla en blockerande minoritet även efter vidare utvidgning.
Vi hoppas att anslutningen kommer att leda till att bevakningen av intressen blir mer jämviktig. Såväl boendemiljöns intressen, konsumenters och trafiksäkerhetens intressen som de intressen som medlemsstaternas biltillverkare har skall kunna avvägas. I samband med detta har ett förfarande på gemenskapsnivå den fördelen att den nationella bilindustrins intressen inte ensidigt leder till en sänkning av skyddsnivån.
Vad beträffar anslutningens interna aspekter är Europaparlamentets ställning intressant. Medan parlamentet för närvarande fortfarande har medbeslutanderätt vad beträffar utrustningskraven och godkännandet av hjulförsedda fordon, kommer detta efter anslutningen att ersättas av samtyckesförfarandet för nya ECE-bestämmelser. Vad oss beträffar förblir därmed den parlamentariska kontrollen garanterad. Nu när det dessutom har utlovats att Europaparlamentet skall hållas optimalt underrättat via modus vivendi-förfarandet, delar vi föredragandens slutsats att Europaparlamentets delaktighet är tryggad även efter anslutning till ECE-överenskommelsen.
Jag är inte lika lugn när det gäller medlemsstaternas delaktighet. Vi delar rådets kritik mot kommissionens krav på ordförandeskapet under ECE-samtalens alla stadier. Är det sant att kommissionen enligt rådets beslut kommer att uppträda i EG: s namn, medan medlemsstaterna kan inneha ordförandeskapet i expertgrupperna?
Anslutningen till denna överenskommelse visar att EG: s befogenheter kan räcka långt på det internationella planet. Föredraganden har med rätta prövat detta mot subsidiaritetsprincipen, varvid han låter handelns och investeringarnas ökande globalisering väga tungt. Vi är överens med honom om att ett gemensamt agerande från medlemsstaterna inom ramen för ECE har ett tydligt mervärde.

Bonino
Fru ordförande! Kommissionen vill först och främst gratulera föredraganden Kittellmann för det utmärkta betänkandet om detta förslag till beslut. Betänkandet innehåller en detaljerad analys av innehållet och av de interna rutiner som skall följas från och med det ögonblick när Europeiska gemenskapen blir part i detta avtal.
Ur politisk och ekonomisk synpunkt skulle jag vilja understryka den ökande betydelsen av en förstärkt internationell harmonisering, inte bara när det gäller industrin utan också när det gäller konsumenternas intressen. Jag tror, ur denna synpunkt, att de kolleger som i kammaren har uttryckt vissa farhågor kommer att finna ytterligare garantier i detta instrument, eftersom jag tror att endast en multilateral harmonisering, på en uppenbarligen global marknad, kan lämna sådana garantier.
Den punkt som kommissionen vill precisera, men som redan har blivit detaljerat presenterad av föredraganden Kittellmann, rör förfarandet, och det är en punkt som har lett till vissa tvivel i denna kammare. För att vara mer exakt har kommissionen för avsikt att hävda att, innan den röstar för att anta ett förslag till förordning eller ett ändringsförslag, bör gemenskapen begära en gemensam ståndpunkt från Europaparlamentet när det gäller nya förordningar eller, när det gäller befintliga förordningar som skall anpassas till de tekniska framstegen, underkasta ändringsförslagen Europaparlamentet i god tid så att man hinner följa de gällande rutinerna för kommittéförfarandet.
Kommissionen kommer dessutom att informera Europaparlamentet under alla förfarandets stadier. Framför allt när det gäller arbetsprogrammets omfattning och hur de förberedande arbetena fortskrider. Inom känsliga områden, som t.ex. förorenande substanser eller buller, har rådet och kommissionen inom ramen för en deklaration som anges i rådets handlingar enats om att antagande av åtgärder på gemenskapsnivå inom denna sektor bör ske i överensstämmelse med föreskrifterna i artikel 100a och 189b och att endast när denna process är genomförd skall man sätta igång förfarandet för att anta ett ändringsförslag i en förordning.
På det här viset avser kommissionen att garantera att Europaparlamentet engageras i förfarandets alla stadier och informeras på ett utförligt och korrekt sätt. Samtliga inblandade parter bör emellertid försöka bidra till att göra detta förfarande så effektivt som möjligt.
Ur den synpunkten, i den uppenbara övergången - vilket är en juridisk aspekt - från medbeslutande till andra former av samarbete - därför att det är vad som krävs av denna typ av avtal - tycker jag att kommissionen har visat sitt intresse för att involvera Europaparlamentet, framför allt när det gäller känsliga frågor, vilket, när det gäller mina egna institutionella plikter gäller konsumenterna och förorenande utsläpp och buller.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi går nu över till omröstningen om betänkandet av Kittelmann.
(Parlamentet antog beslutet.)

Caudron
Liksom vår kollega Peter Kittelmann anser jag att vi bör skriva under det här avtalet.
De här avtalens funktion är att försäkra en lojal konkurrens på en marknad som blir mer och mer internationaliserad. Vi bör därför också se till att tredje land uppfyller sina förpliktelser. Jag skulle inte tillåta - och industrin skulle inte kunna finna sig i - att Europeiska unionen tillämpar de undertecknade avtalen som ensidigt förpliktande.
Grundandet av WTO 1994 har bara ett värde om organisationen kan få de föreskrivna reglerna att tillämpas. I dag visar det sig nödvändigt att förstärka de juridiska redskapen för att verkligen nå dithän. Många exempel vittnar om en illojal konkurrens från vissa av våra partners sida.
Dessa avarter, inför vilka Europa ofta visar sig blygsam i sina reaktioner, har haft allvarliga konsekvenser för samtliga industriella sektorer. Alla är medvetna om dem. Europeiska unionen kan underteckna en mängd avtal, men den måste förbli uppmärksam på att de inrättas effektivt och för alla. Europa måste respektera sina förpliktelser. Samtidigt skulle det vara skadligt att föregripa tillämpningen av dem, och att göra det innan våra konkurrenter gör det.

Filmproduktion och audiovisuell produktion
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande sex muntliga frågor:
B4-0902/97 av Guinebertière för Gruppen Union för Europa om garantifonden för uppmuntran av filmproduktion och audiovisuell produktion, - B4-0903/97 av Monfils och Ryynanen för Europeiska Liberala, Demokratiska och Reformistiska partiets grupp om inrättande av en garantifond, - B4-0904/97 av Pailler för Gruppen Europeiska Enade Vänstern/Nordisk Grön Vänster om garantifonden för filmproduktion och audiovisuell produktion, - B4-0905/97 av Leperre-Verrier för Gruppen Europeiska Radikala Alliansen om garantifonden för uppmuntran av filmproduktion och audiovisuell produktion, - B4-0906/97 av Ripa di Meana för Gruppen de Gröna om garantifonden för uppmuntran av filmproduktion och audiovisuell produktion, - B4-0907/97 av Pack, Pex och Perry för Europeiska Folkpartiets grupp om garantifonden för uppmuntran av filmproduktion och audiovisuell produktion.
Guinebertière
Fru ordförande! Kom ihåg att Europaparlamentet den 22 oktober 1996 uttalade sig för ett inrättande av en garantifond för att främja film-och TV-produktion. Syftet med det finansiella instrumentet var att uppmuntra bankerna, och de organ som finansierar den här sektorn, till att utveckla deras uppfinningsrikedom till förmån för filmproduktionen, framför allt genom att ge en delgaranti för de lån som de beviljar producenterna.
Den 16 december avslog rådet förslaget, under det irländska ordförandeskapet. Förslaget innehöll ändå idén om en försöksperiod på fem år och det stödde sin trovärdighet på en studie av EIF som gav garantier för förvaltningen av en sådan fond. Den 24 november skall rådet (kultur) än en gång behandla ett kompromissförslag, under det luxemburgska ordförandeskapet.
I egenskap av föredragande av det här ärendet i parlamentet har jag kunnat uppskatta förväntningarna i branschen, såväl i den audiovisuella industrin som inom den finansiella sektorn. Garantifondens inverkan som katalysator skulle inte bara möjliggöra fler produktioner, utan också upprättandet av varukataloger, som blir mer och mer efterfrågade på grund av utvecklingen av marknaden för de nya tjänsterna.
Alla siffror som vi analyserar på det här området gör att vi kan visa på två situationer. Den första, det är att utvecklingen av antalet kanaler för, och utnyttjandet av överföringen av, digitala bilder är på ständig uppgång, och den är för övrigt större i Europa än i andra delar av världen, enligt prognoserna för perioden 1995-2005. Ökningen av sektorns övergripande intäkter uppskattas till i genomsnitt 69 %. Och filmerna är de som tar emot pengar, av en industriell sektor som blir större för var dag, särskilt i utbildningen, undervisningen, informationen, handeln, osv. Det finns alltså en enormt stark utveckling av konsumtionen av de här produkterna.
Det andra konstaterandet är att Europeiska unionens kulturella handelsunderskott gentemot Förenta staterna i dag uppgår till 6 miljarder dollar, vilket tyvärr representerar 250 000 arbetstillfällen. Vid en tidpunkt då vi håller toppmöte i Luxemburg om sysselsättningen, då alla stater skäms över sina arbetslöshetssiffror, då måste vi göra allt, vi - politiker och ansvariga - för att ge den här sektorn medel att låta dessa nya arbetstillfällen, som ofta är högteknologiska arbeten, " explodera" . Jag vet att kommissionen, liksom parlamentet, är mycket lyhörd för det argumentet, att den är medveten om denna potential.
Min önskan är följaktligen att kommissionen skall hjälpa oss gentemot rådet, för jag tror att vi tillsammans skulle kunna komma en bra bit på väg. Det här instrumentet skulle kunna komplettera den europeiska audiovisuella politikens verktyg, som med direktivet " TV utan gränser" och Media-programmet redan har möjliggjort en strukturering av yrket och att kunna mäta sig med en ständig expansion av efterfrågan av filmprodukter. Jag tackar alltså kommissionen för det stöd den kan ge oss i den här frågan.
(Applåder)

Monfils
Fru ordförande! Som min kära kollega Guinebertière sade är garantifonden ingen nyhet i Europaparlamentet. Inrättandet av en garantifond föreslogs för mer än ett år sedan. Systemet är både enkelt och billigt, men som man sade, oerhört användbart för utvecklingen av den audiovisuella produktionen. Det talas så ofta om banden mellan kultur och ekonomi, så nu är det dags att visa att man kan gå från ord till handling.
För så vitt kulturindustrin genererar arbetstillfällen, och det är bevisat sedan länge, är det logiskt att försöka få den privata sektorn att satsa helhjärtat. Men eftersom varje audiovisuell produkt är en prototyp måste statsmakterna ta sitt ansvar genom att stå för en del av riskerna i stödet till filmen. Filmen representerar emellertid inte bara arbetstillfällen, den är också det konstnärliga uttrycket för våra likheter och skillnader och utgör en mäktig kulturpolitisk drivkraft.
Att utveckla stödet till vår film, det är att låta de europeiska medborgarna se en återspegling av sina egna identiteter, på bio eller på TV, i stället för att ständigt alieneras av en kultur som inte är deras. Det är för allt det här som jag tror att garantifonden kan vara ett särskilt nödvändigt redskap för utvecklingen av det europeiska filmskapandet.
Fru ordförande, i Amsterdam ville inte staterna ge kulturen en större plats, och för många ledamöter är i synnerhet artikel 128 otillräcklig. I dag ges kulturministrarna tillfälle att delvis rätta till det misstaget, genom att äntligen ge grönt ljus för en garantifond.

Ainardi
Fru ordförande! 1988 uppgick Europeiska unionens kulturella handelsunderskott (biofilmer, TV, video) gentemot Förenta staterna till 2, 1 miljarder dollar. 1995 hade det underskottet mer än tredubblats och uppgick till 6, 8 miljarder dollar. Det är faktiskt huvudsakligen Förenta staterna som drar nytta av den audiovisuella sektorns kraftiga expansion i Europa, med skapandet av nya kanaler. Andelen amerikanska filmer på de europeiska biograferna fortsätter att öka och uppgår nu till 80 %. De här siffrorna visar tydligt att det är Förenta staterna som slår an takten när det gäller insatser på området för film- och TV-produktion, handelsmässiga och politiska insatser.
Inför den amerikanska dominansen bör Europeiska unionen å ena sidan slåss för att bromsa anstormningen av de amerikanska produktionerna, och å andra sidan försvara och utveckla sina egna film-och TV-produktioner. Detta är en ytterst viktig civilisationsfråga. Tack vare mobiliseringen av de kulturellt yrkesverksamma som vi hade låtit kammaren ta del av, hade vi lyckats få in principen om det kulturella undantaget i GATT-förhandlingarna, vilket erkänner att kulturella verk inte är handelsvaror. Försvaret av den principen är mer aktuellt än någonsin. Vi måste försvara den i de pågående förhandlingarna om det multilaterala avtalet om investeringar, inom ramen för OECD. Filmer, TV-produktioner och främjandet av lämpliga och effektiva juridiska och finansiella instrument måste uteslutas från det avtalet.
Som ett komplement till Media-programmet kan garantifonden, trots sina regelmässiga begränsningar och ekonomiska brister, effektivt bidra till att uppmuntra produktionen och distributionen av kulturella verk som kommer från medlemsstaterna. Europaparlamentet antog den 22 oktober 1996 kommissionens förslag, genom att stärka det med ett stort antal ändringsförslag. Jag beklagar att rådet ännu inte har nått en överenskommelse, på grund av motståndet från vissa medlemsstater.
Det huvudsakliga syftet med vår debatt, och med resolutionen som har lämnats in av vår grupp, är att ge en stark signal till rådet (kultur), så att deras möte den 24 november kan avslutas med ett avtal. Att ta hänsyn till de nya förslagen från Europeiska federationen för den audiovisuella branschen skulle kunna bidra till att lösa upp situationen. Genom att inrätta den här garantifonden uttrycker rådet sin vilja att försvara kulturen i Europas länder och att stå emot Förenta staternas ekonomiska och kulturella dominans.

Leperre-Verrier
Fru ordförande! Om några dagar skall rådet (kultur) fatta beslut om inrättandet av en garantifond för att främja den audiovisuella produktionen.
Frågan är inte helt ny, eftersom rådet sedan 1996 blockerar det här beslutet, en fråga som ändå är avgörande. I dag börjar man hoppas på att rådet äntligen skall omsätta sina ord i handling. Jag skall förklara mig.
Vid en tidpunkt då unionens stater för första gången samlas för att fastställa en gemensam strategi för sysselsättningen är det nödvändigt att erinra om att den audiovisuella marknaden expanderar kraftigt. Den har en potential för mer än två miljoner arbetstillfällen. För övrigt är det en ledande sektor som befinner sig mitt i en omstörtande viktig teknisk utveckling: övergången till det digitala systemet, 16/9e, framtvingar utvecklingen av en dynamisk programindustri, om vi inte än en gång vill följa i Förenta staternas kölvatten och äventyra vår kulturella identitet.
I det avseendet konstaterar vi att amerikanerna, vilkas kulturella invasion vi med all rätt fruktar, för sin del har haft förståndet att utveckla en audiovisuell industri, som i exporthänseende visar sig vara mer betydande än bil- och läkemedelsindustrin tillsammans. Man skulle drömma om en liknande situation i Europa.
Genom att agera som en starter skulle garantifonden göra det möjligt att stimulera investeringar i en risksektor, utan att, det måste betonas, på sikt belasta unionens budget.
Det är med desto större bedrövelse man konstaterar blockeringarna av det här beslutet, eftersom minskningen av totalanslaget till Media II-programmet skall kompenseras av den här fonden. Än en gång är det den europeiska audiovisuella produktionen som blir förloraren, och i dag kan man t.o.m. säga att den ännu en gång offras av rådets regel om enhällighet.

Ripa di Meana
Fru ordförande! En begäran och två frågor. Vi begär en garanti att fonden inte skall favorisera stora produktioner och framför allt väljer att stödja samproduktioner med producenter i länder med begränsad språklig räckvidd, för att på det viset sprida dem bland Europeiska unionens medborgare.
Till kommissionen ställer vi två frågor. Känner kommissionen till kompromisstexten från det luxemburgska ordförandeskapet och, om så är fallet, vilken är kommissionens ståndpunkt i frågan? Slutligen, vilken bedömning gör kommissionen om rådet (kultur) den 24 november, som äntligen skulle kunna komma fram till ett avtal om att skapa fonden?

Deprez
Fru ordförande! Medan jag förberedde mitt inlägg för debatten i dag, läste jag igår om Guinebertières anmärkningsvärda betänkande, som redan har nästan ett år på nacken, och även en konferens som nyligen anordnades av kommissionär Ortega, i München.
När man intresserar sig för det här problemet kan man inte undgå att slås av ett antal siffror som visar omfattningen av de faktiska förhållandena. Flera talare har tagit upp det här. Vi i Europa har möjligheten att vara den mest expanderande audiovisuella marknaden, och de här expansionsmöjligheterna kommer praktiskt taget att fördubblas under de tio närmaste åren. Men samtidigt som vi är upptagna med att skapa en stor marknad, och samtidigt som fyra av världens tio största multinationella bolag inom kommunikationssektorn är europeiska, konstaterar vi att de europeiska företagens andel av intäkterna, på den egna marknaden, inte ens representerar en tredjedel av den audiovisuella sektorns totala intäkter. Vilket vill säga att de utländska företagen tar ut två tredjedelar av intäkterna, på vår egen marknad.
I fråga om sysselsättning är situationen tyvärr allvarligare än vad Guinebertière menade, eftersom hon endast talade om handelsunderskottets årliga inverkan. Om man jämför sysselsättningen i Förenta staterna, i hela den audiovisuella sektorn, som har sammanlagt mer än 2, 6 miljoner anställda, med den i Europeiska gemenskapen, som bara har 1, 8 miljoner, uppgår vårt underskott till i princip en miljon arbetstillfällen i den kulturella sektorn.
Det är anledningen till att jag anser att det incitament som vi i dag ger rådet har en mycket stor räckvidd. Jag tillhör inte de som anser, som t.ex. en föregående talare, att det kulturella undantaget skulle vara det bästa. Jag gläder mig för övrigt åt att några talare som inte talar franska fram tills nu har tagit till orda, eftersom jag inte skulle vilja att kulturen sammanblandas med det franska språket. Jag tillhör inte heller de som anser att logiken med kvoter och produktioner, för att ersätta vilka europeiska produktioner som helst med vilka amerikanska produktioner som helst, skulle vara det bästa sättet.
Jag tror att framtiden för den europeiska audiovisuella produktionen ligger i kvaliteten, för det representerar investering, och investeringen bör stimuleras. Garantifondens system är ett utomordentligt enkelt och effektivt system. Ett blygsamt grundanslag, lån eller garantier på marknadsvillkor - det är alltså inte ett korrupt byråkratiskt system - är faktiskt en viktig drivkraft.
Denna garantifond, branschens yrkesverksamma kräver den, den Europeiska kommissionen har föreslagit den, Europaparlamentet stöder den, i Guinebertières spår. Det är nu bara rådet som skall besluta sig, och i rådet, särskilt en stat. Om bara den staten, liberalismens förkämpe, i dag lyssnar till de som vill se Europa utvecklas, och säger ja den 24 november.
(Applåder)

Junker
Fru ordförande, kära kolleger! Jag var föredragande för betänkandet om grönboken om att stärka den audiovisuella programindustrin i Europa, och det har gått en tid sedan dess. Vi behandlade de tre viktigaste instrumenten för detta, nämligen TV-direktivet som numera är godkänt, Media-II-programmet som är på god väg samt den europeiska garantifonden som vi inte kommit så långt med, eftersom den blockeras av rådet.
Denna skulle emellertid vara en viktig förutsättning för att just uppnå konkurrenskraft och marknadskompetens gentemot den utländska konkurrensen. Vi kan inte längre acceptera att de små, men bra, konstprodukterna gynnas inom low budget -sektorn, filmer som till största delen aldrig kommer på bio och som heller aldrig visas i TV.
I Tyskland kommer över huvud taget bara varannan film på bio. Den kommer inte ens till någon liten progambio. Det är nackdelen med ett felaktigt gynnande. Därför är det utomordentligt beklagligt att det såvitt jag vet just är Tyskland som blockerar frågan i rådet.
Jag hoppas att det går att utnyttja sakkunskapen hos filmregissörer, producenter, banker, mediainstitut och inte minst filmstiftelser för att kunna komma fram till ett annat beslut än hittills. Bara den vägen går det att utnyttja de chanser som beskrivits och få fram bra biofilmer, naturligtvis i form av samproduktion, något som ju redan är vanligt. Vi har film, när den skall vara konkurrenskraftig, men fortfarande inte i samproduktion med TV. Det är en stor tillväxtmarknad. I USA är det lätt att få riskkapital. I Europa tyvärr inte! Vi har velat utjämna denna brist med garantifonden, och om vi vill omsätta de vacka orden i handling, då kommer det att bero på att denna garantifond också verkligen kan omsättas i praktiken. Jag hoppas att kommissionen lyckas utöva den påtryckning som behövs.

Wolf
Fru ordförande, kära kolleger! Jag tror verkligen att vi måste skärpa argumenteringen. Det handlar egentligen om att utveckla en sektor som har stor betydelse för framtiden, både ekonomiskt och som ett prov på den mångfald och diversitet som skiljer Europeiska unionen från andra stora block som finns i denna värld: dess diversitet, dess mångfald och även dess kreativitet. Därför hör just minoritetsspråken och de små produktionerna hemma i garantifonden.
Små produktioner, fru Junker, behöver inte nödvändigtvis produceras långt från marknaden. Naturligtvis behöver vi samproduktion, naturligtvis behöver vi gynna film, och naturligtvis behöver vi garantifonden. Den är det instrument som nu är möjligt att omsätta i praktiken och som fungerar, sedan alla andra beslut blivit inaktuella. Vi måste, anser jag, engagera alla medlemsländer, inte bara Tyskland, som här sitter som bromsklossar. Det går inte att ett land påstår sig stå i spetsen för den europeiska utvecklingen, och sedan blockerar det alla viktiga ärenden. Sysselsättningspolitik, audiovisuell politik, jag skulle kunna göra en lång lista. Vi måste få ett beslut.

Hory
Fru ordförande! Jag har också, liksom Deprez, läst om betänkandet som Guinebertière gjorde förra året, och jag skulle vilja återge en mening, som jag inte skulle kunna uttrycka bättre själv: " det måste existera ett alternativ till Hollywoods syn på världen" .
Jag står absolut bakom det sätt varpå hon ställer upp problemet, och jag ansluter mig till olika talares alla krav på att det skall fattas ett beslut om garantifondsförslaget. Men, om ni tillåter, så skulle jag vilja tala om detta i allmänpolitiska termer, för man glömmer alltför ofta att det kulturella fältet kanske är den politiska tonviktens främsta område.
Vi brukar säga att det europeiska projektet, när det gäller det förgångna, vilar på en gemensam historia och gemensamma värden, det stämmer. Och när det gäller samtiden, på en grund av gemensamma värden som just den här historien har format, det stämmer bra. Men för framtiden bör vi kunna säga att det litterära, filmatiska, konstnärliga och audiovisuella skapandet utan tvivel är de viktigaste redskapen för utforskningen av det vi kallar " europeisk humanism" .
Jag tror att problemet är mycket större än så och kanske berör det krisen för de universella värdena, som successivt förvanskas. För jag tror inte att demokratin låter sig reduceras till en vag ideologi om mänskliga rättigheter. Jag tror inte att den politiska liberalismen bara är en materialism utan principer. Jag tror inte att den internationella handeln är reducerad till en globalisering med förakt för människan, och jag tror inte att universalismen kan sammanfattas som likformighet. Förlusten av känslan för universella värden är den direkta orsaken till uppgången för vad man måste kalla - i brist på bättre - " identitismen" , etnicism, tribalism och den mest medeltida religiositet.
När vi helt har gett upp inför pseudokulturens globala invasion, en kultur som är proppfull av en ojämförlig ekonomisk duglighet, som når oss allt snabbare med hjälp av kommunikationsredskap som har blivit det högst stående medlet, och som är försvagad av sin egen seger. När till slut den mest ohämmade liberalism kommer att ha gett oss friheten att välja mellan Pepsi och Cola, då behöver vi inte förvånas över att se miljoner människor söka en annan framtid, genom en våldsam bekräftelse av sin identitet.
Ainardi talade om insatser för civilisationen. Jag tror faktiskt att den kamp som återstår att föra - för det som verkligen betyder något, för försvaret av den europeiska särarten och mångfalden - är en av de moderna aspekterna av den strid som civilisationen utmanar barbariet i.

Ordföranden
Jag vill meddela er att jag har mottagit sju resolutionsförslag, inlämnade på grundval av artikel 40.5 i arbetsordningen.

Whitehead
Fru ordförande! Jag kommer inte att tala med samma religiösa glöd som den senaste talaren. Jag skulle bara vilja säga till Guinebertière, från min sida också - eftersom jag kommer från den anglosaxiska världen och talar i egenskap av en som arbetat i den audiovisuella sektorn i 35 år - "stå på dig, Guinebertière" . Du får aldrig, aldrig ge upp i denna fråga.
Jag skall förklara varför. Det är inte så att jag anser att förslaget är utan faror och svårigheter. Den motvilja vissa länder uttryckt i rådet - och mitt eget land är säkerligen ett av dem - härrör ur det faktum att det finns en rädsla för att pengarna skall slösas bort. Det finns en rädsla för att en självtillräcklig krets av kulturelit skulle tillägna sig pengarna och göra filmer som ingen vill se. Detta vill jag helt och hållet tillbakavisa. Jag tror att om man har en effektivt sammansatt garantifond skulle ett partnerskap uppstå mellan den privata och den offentliga sektorn. Detta skulle ske med utgångspunkt i lån, inte gåvor, och i en process genom vilken pengarna granskas och redovisas över en femårsperiod. Låt oss undersöka om det kommer att fungera eller inte.
Jag tror att det kommer att fungera och då talar jag utifrån min egen erfarenhet av televisions- och filmindustrin. Många smala filmer, inte så många från den engelsktalande världen men desto fler från de mindre länderna i Europa, blir på grund av finansieringssvårigheterna helt enkelt inte förverkligade, trots det stora kulturella inflytande de skulle få. Dessa filmprojekt kan inte attrahera de investeringar som behövs. Banker, som alltid varit motvilliga och skeptiska inför detta område, går helt enkelt inte med på denna typ av investeringar. Det enda som kan intressera dem är om de själva har någon sorts andra garanti. Hela syftet med fondgarantin var att den skulle lämna just en sådan garanti.
Var och en av oss, som har en känsla för kvalitet inom detta område, måste acceptera att med den enorma spridningen av television i framtiden, måste en andra marknad för film få utgöra grundutbudet och filmer kommer då att produceras i allt högre grad. I annat fall kommer vi att få en skräptelevision, som en läcka i ett avloppssystem, vilket påverkar även filmindustrin.
Jag skulle vilja veta om kommissionen uttryckligen står på vår sida, om den delar den synpunkt parlamentet och kulturutskottet givit uttryck för, inte bara de senaste månaderna utan under flera år tillbaka, vad än den tillfälliga blockeringen i rådet leder till.

Bonino
Fru ordförande! Under hela den här perioden har kommissionen, vilket parlamentet mycket väl vet, spelat sin roll i den process som har följt efter det här förslaget. Garantifonden, som förslaget avser, försågs först med en budget på 90 miljoner ecu. Sedan stötte förslaget på det starkaste av motstånd inom den andra gemenskapsinstitutionen. Motståndet var så starkt att inte ens kompromissförslaget av det irländska ordförandeskapet, på 60 miljoner ecu, hade en chans att godkännas med enhällighet.
För att svara på frågan från Ripa di Meana, föreslår nu det luxemburgska ordförandeskapet en ny kompromiss för oss, på 30 miljoner ecu, vilket utgör den minsta gemensamma nämnaren. Fördelen med den här kompromissen är att den, enligt kommissionen åtminstone, har ett sammanhang, i den meningen att minskningen av totalanslaget, som trots allt är betydande, motsvarar en begränsning av interventionerna i filmsektorn och i produktioner med liten eller medelstor budget. Och det är ju just den typen av stöd vi vill ge, med tanke på att det just är produktionerna, ja t.o.m. samproduktionerna med liten eller medelstor budget som inte har möjlighet att tillgå den privata marknadens krediter, annat än mycket dyra lån.
Dessutom, vilket parlamentet mycket väl vet, kan inte Europeiska investeringsbanken finansiera en liten eller medelstor budget, eftersom minimistorleken på de lån som den beviljar ligger på 25 miljoner ecu. På den här nivån handlar det alltså om något helt annat.
Samtidigt är kommissionen inte bara överens med parlamentet när det gäller omsorgen om den kulturella aspekten och vikten av kulturens spridning, utan också när det gäller oron för sysselsättningen. Måhända är det inte heller en slump utan en möjlighet att vi diskuterar det här betänkandet då ett stort toppmöte äger rum i Luxemburg, om just sysselsättningen. Bland alla de uppgifter som har lagts fram här av kollegerna i parlamentet, finns det en som jag skulle vilja betona. Under 1990-talet har den amerikanska audiovisuella industrin genererat fler arbetstillfällen än bil-, hotell- och läkemedelsbranscherna tillsammans.
Av alla dessa skäl, vid sidan av alla andra mycket intressanta uppgifter som ledamöterna har betonat, kommer alltså kommissionen att utöva alla möjliga påtryckningar på rådet nästa måndag, för att detta gemensamma minimum äntligen skall kunna godkännas.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Elchlepp har en fråga till kommissionen.

Elchlepp
Fru ordförande! Jag skulle vilja ställa ännu en fråga till kommissionären. Om man skall kunna vinna tillbaka marknadsandelar till européerna via kvalitetsförbättring på den europeiska filmmarknaden - och storleksordningen har vi ju hört om i dag - innebär då över huvud taget 30 miljoner ett trendbrott? Hur uppskattar ni det? Är det inte ekonomiskt, sett till storleksordningen, ett alibiengagemang? Vad kan egentligen 30 miljoner bidra med för att få till stånd det trendbrott i filmproduktionen som behövs? Vilka är era erfarenheter, era bedömningar?

Bonino
Jag förstår ledamotens oro. Kommissionens ursprungliga initiativ uppgick mycket riktigt till 90 miljoner ecu. Det hindrar inte att vi befinner oss i en situation där vi med 30 miljoner ecu, dvs. att tillämpningsområdet begränsas till små och medelstora budgetar, enligt kommissionens uppfattning kan börja ge den ett värde som drivkraft, att åtminstone börja vidta åtgärder.
Den typiska frågan i det avseendet är att ta reda på om glaset är halvfullt eller halvtomt, och på ett sätt kan man tycka att det inte är mödan värt. Kommissionen anser däremot att även om budgeten är reducerad, så är den viktig, eftersom den öppnar vägen för en metod och den ger oss åtminstone en drivkraft för, låt oss hoppas det, nya lämpligare initiativ på det stora audiovisuella området.

Ordföranden
Vi tar emot kommissionens och fru Boninos starka stöd, och vi tackar henne för det.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Vi går över till omröstningen och jag tar upp det gemensamma resolutionsförslaget från sju politiska grupper till omröstning.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Fiskeverksamhet i Antarktis
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A4-0315/97) av McKenna för fiskeriutskottet om förslag till rådets förordning om vissa bevarande- och kontrollåtgärder som skall tillämpas vid fiskeverksamhet i Antarktis, ersätter förordning (EG) nr 2113/96 av den 25 oktober 1996 (KOM(97)0213 - C4-0285/97-97/0135(CNS)).

Ripa de Meana
Fru ordförande! Kommissionen för bevarande av marina levande tillgångar i Antarktis, CCAMLR, är den organisation som har ansvar för fisket i Antarktis, med undantag av de sjölevande däggdjuren. Kommissionen, som bland annat omfattar sju medlemsstater i Europeiska unionen, sammanträdde den 21 oktober och fortsatte sitt arbete fram till den 2 november i Hobarth i Australien med beslut som antogs på basis av förslag som formulerades av kommissionen själv. Åtgärderna är sådana som kan tillämpas inom ramen för CCAMLR och de har varit föremål för vissa ändringar, som framför allt avser kvoterna i samband med det nuvarande och framtida fisket.
Därefter infördes ett stort antal smärre ändringar som har att göra med Europeiska unionens rutiner för att godkänna fiske, förbättringar av övervakningsverksamheten, begränsningar när det gäller metoderna för att avlägsna plastavfallet från fiskebåtarna och tekniska beskrivningar av fiskeredskap med linor för att undvika att man av misstag fångar sjöfågel, framför allt albatross.
Många av de beslut som fattades under sammanträdets gång gäller nio nya typer av fiske och framför allt fisket efter tooth fish , den antarktiska torsken. Kommissionen för bevarande av marina levande tillgångar i Antarktis följer sina grundprinciper att skydda miljön och att gå fram enligt försiktighetsprincipen och föreslår preventiva åtgärder i samband med utfärdandet av tillstånd att bedriva nya typer av fiske. Endast efter godkännande av CCAMLR, och efter det att man bestämt en tillåten fångstkvot (TAC), är det möjligt att tillåta själva fisket.
Under innevarande år har man föreslagit ett antal nya typer av fiske i olika zoner i närheten av den antarktiska kontinenten. Med tanke på den stora förekomsten av olagligt fiske och dess ständiga ökning, har vissa medlemmar i CCAMLR rekommenderat större återhållsamhet när ansökningarna skall behandlas. Under innevarande år har utskottet för forskning faktiskt rekommenderat att man för vissa av dessa nya typer av fiske bestämmer betydande TAC, på 1 980 till 2 200 ton, beroende på område.
Den andra betydelsefulla ändringen har rört TAC för den antarktiska torsken i närheten av Heard- och McDonaldöarna, som har ökat med tolv gånger från 297 till 3 800 ton. När det gäller att bestämma TAC är den strategi som följs av CCAMLR under 1996 inte enligt vår uppfattning inspirerad av försiktighetsprincipen. Snarare verkar det tydligt att organisationen nu är utsatt för ett ökande tryck för att tillåta fiske innan man börjar tillämpa noggranna vetenskapliga undersökningar och lämpliga kontrollåtgärder.
Det illegala fisket är utan tvekan det viktigaste problemet som CCAMLR står inför. Det utgör faktiskt ett allvarligt hot mot såväl fiskbestånden, för närvarande framför allt den antarktiska torsken, som för kommissionens trovärdighet. Det illegala fisket antar olika former: fiskare som har tillåtelse att fiska, men som bryter mot bestämmelserna, fiskare som för flagg tillhörig ett medlemsland i CCAMLR som bedriver sin verksamhet, men utan licens och som därigenom flagrant bryter mot reglerna, slutligen fiskare som för flagg tillhörig land utanför CCAMLR som fiskar helt utan begränsningar.
Europeiska unionen är intresserad av såväl verksamheten som bedrivs av fartyg från medlemsstaterna som av fartyg som för flagg från annat land, men som tillhör företag som har sitt säte i EU. Situationen är så allvarlig att enligt tillgängliga uppskattningar är den totala illegala fångsten lika med eller till och med större än den tillåtna fångsten. Med tanke på att bestånden i resten av världen minskar i allt raskare takt, och att fiskeflottans effektivitet hela tiden ökar är det fullt möjligt att en allt större del av fisket koncentreras till havet kring Antarktis. Situationen förvärras dessutom av det höga pris som rekommenderas för den antarktiska torsken.
Under många år har CCAMLR på ett konkret sätt kunnat tillämpa de principer man företräder. Men för att lösa den nuvarande krisen som gäller fisket i andra områden och de minskande fiskbestånden, skulle CCAMLR behöva en anda av samarbete och beslutsamhet, eftersom situationen gör det nödvändigt att man under den närmaste framtiden fattar ett antal beslut som går mycket längre än de beslut som godkändes under sammanträdet 1996.

Provan
Fru ordförande! Jag skulle vilja tacka min gamle vän Ripa di Meana för hans presentation denna förmiddag. Den aktualiserar en intressant sida av parlamentsförfarandet. Föredraganden är tänkt att företräda det utskott som har ansvar för betänkandet, och här har vi nu Ripa di Meana som företräder en föredragande som inte bett utskottet att finna en ersättare. Det är fel av en politisk grupp att lägga fram ett betänkande å ett utskotts vägnar, när utskottet egentligen skulle ha haft en annan företrädare. Skulle ordförandeskapet till någon del kunna klargöra denna regel?

Ordföranden
Herr Provan, jag tror att det här har förekommit många gånger förut. Vi kan framöver studera hur saker och ting skall gå till formellt. Om de nödvändiga formaliteterna inte har respekterats, så skall vi se till att det blir så hädanefter. Samtidigt vet Ni att det här har förekommit flera gånger förut, särskilt när det gäller de betänkanden som läggs fram en fredag morgon och för vilka det uppstår problem, eftersom föredraganden inte kan ta ledigt.

Hardstaff
Fru ordförande! Det är hemskt synd att McKenna inte är här i dag, eftersom jag skulle ha velat gratulera henne personligen till hennes mycket åskådliga betänkande om bevarande- och kontrollåtgärder för fiskeverksamhet i Antarktis och om den betydelse som Kommissionen för bevarande av marina levande tillgångar i Antarktis har haft.
Hon framhäver detta organs betydelse för hanteringen av fiskebestånden i Antarktis och att det tagit på sig ett ekologiskt mandat. Hon understryker också att det är svårt att stärka organets föreskrifter när det gäller dessa mycket avlägsna vatten, eftersom det finns små resurser till styrning eller övervakning.
De ändringar som föreslagits av CCAMLR innebär ökade kvoter för ett antal arter på olika platser, nytt fiske på ett antal platser, särskilt när det gäller en särskild antarktisk torskart på flera ställen samt nästan en fördubbling av krillkvoten i sydöstra Indiska oceanen. Förenade kungariket kan dra nytta av ökade bläckfiskkvoter runt Sydgeorgien.
Dessa mycket stora ökningar av den totala tillåtna fångstmängden väcker frågan huruvida CCAMLR enbart bemött fiskenationers begäran om ökade kvoter, eller om organet också tagit hänsyn till sitt eget kriterium på en noggrann vetenskaplig analys och kontrollåtgärder innan man tillåter nytt fiske.
Fartyg som ägs av Europeiska unionen är berörda, både de som seglar under egen flagg och under tredje lands flagg. När fiskebestånden nära Europa reduceras, söker sig gemenskapens fiskare längre bort för att hitta nya fiskeområden att exploatera, så som Antarktis. Höga priser på den särskilda antarktiska torskarten uppmuntrar trenden att fiska i svårkontrollerade områden. Vissa länder är i högre grad beredda att samarbeta med CCAMLR än andra, när det gäller övervakning och styrning.
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp välkomnar och stödjer utskottets ändringsförslag, som understryker behovet av en ekologisk grund för hanteringen av fiskebestånd i Antarktiska havet, och av att alla nationer som fiskar i området tar ansvar för sina fartyg och sina fångster.

Piha
Fru ordförande! Fiskeverksamhet i Antarktis som känns så avlägset för oss är tyvärr ett gott exempel på har lätt vi glömmer de ekologiska konsekvenserna av fisket.
McKennas betänkande beskriver de risker som fiskenäten utgör speciellt för sjöfågel. Att fåglar fastnar i näten anses rentav vara en orsak till att fåglarna är hotade. För så kallade långrevsfartyg finns det nog detaljerade åtgärdsbeskrivningar, och följs de, kommer fåglarna inte att bli utsatta för risker, men hur instruktionerna följs är en annan fråga. Alla rättsliga åtgärder saknas. Det finns rapporter från vetenskapliga observatörer, men upplysningarna kan mig veterligen inte utgöra en grund för rättsliga åtgärder mot de fartyg som brutit mot bestämmelserna. Lika liten effekt tycks åtgärderna mot illegalt fiske ha.
Allmänt om fiskeavtal: det sätt varpå rådet och kommissionen än en gång har handlat vid förnyandet av fiskeavtal kan inte godtas. Rådet fattar, och kommissionen verkställer, beslut som får ekonomiska konsekvenser utan att höra den andra budgetmyndigheten. Budgetutskottet och Europaparlamentet har ofta motsatt sig ett sådant förfarande. Förhandlingarna om att förnya protokollen bör inledas i god tid så att Europaparlamentet kan höras som sig bör.
EU använder årligen flera hundra miljoner på olika fiskeavtal trots att bara några sydliga medlemsstater har nytta av dem, och det är i mitt tycke befogat att fråga sig hur stort det pris/nyttoförhållande är som råder mellan de fiskemöjligheter som uppnås och kostnaderna för det ekonomiska biståndet ur gemenskapsmedel.

Teverson
Fru ordförande! I februari i år fick jag privilegiet att åka till Nya Zeeland, för att ta del av den fiskeförvaltning som bedrivs mycket framgångsrikt där.
Under min vistelse introducerades jag indirekt för den särskilda antarktiska torskarten, eftersom det på Sydön togs upp en fångst värd flera miljoner Nya Zeeländska dollar, vilket var den mest värdefulla fångsten någonsin på dessa öar. Den såldes för omkring 2 000 ecu per ton. Detta var en del i en process som påbörjats under de senaste åren, nämligen en stor tillströmning av betydande fiskeflottor till områdena i söder och kring Antarktis, vilka särskilt riktat in sig på denna art som har blivit modern att äta i Fjärran Östern - i synnerhet i Japan. Fiskarten har en mycket lång livscykel och ett bestånd som tömts kommer inte att återhämta sig förrän efter flera år, om någonsin.
Resultatet blir att ytterligare en art i Antarktis och dess vatten (med sin mycket känsliga miljö) förintas. Detta sker ironiskt nog i ett område där världen beslutat sig för att bevara bestånden på land, men där liknande beslut ännu inte fattats när det gäller oceanerna.
CCAMLR är ett organ med en på alla sätt utmärkt förvaltningsorganisation, särskilt när det gäller miljön. Det finns dock, som flera talare redan nämnt, stora svårigheter inom detta område. För det första är området av hav och oceaner mycket stort. CCAMLR har när allt kommer omkring ingen riktig makt över dessa spridda öar utanför de exklusiva ekonomiska zonerna, av vilka flera lyder under nationer som tillhör Europeiska unionen. Det är få kontroller även inom zonerna. Det är mycket svårt för Sydafrika, Frankrike, Brittiska öarna eller andra nationer att kontrollera fisket inom sina egna exklusiva ekonomiska zoner. Här finns också det återkommande problemet med bekvämlighetsflagg som finns på världens alla oceaner - det vill säga fartyg som fiskar mycket för sin egen bekvämlighet och ekonomiska vinning, under flagg från en nation som har liten kontroll över det fiske som utövas.
Jag tror att det finns många lösningar som kan börja tillämpas. Det kommer inte att bli enkelt men några av dem skulle kunna genomföras redan nu. För det första måste vi se till att CCAMLR får ökad befogenhet för tillämpning och övervakning. Även om NAFO-organisationen i Nordatlanten är långt ifrån perfekt, sträcker sig åtminstone dess befogenheter längre än de exklusiva ekonomiska zonernas när det gäller övervakning, tillämpning och kontroll, och dessa skulle kunna utövas på liknande sett i Södra oceanen. Organisationen skulle också insistera på att ha observatörer på alla dessa fartyg för att se till att de totala tillåtna fångstmängderna (TAC) respekteras. Vi skulle faktiskt behöva gå inte bara från totala tillåtna fångstmängder utan till kvoter, så att vi slipper det klassiska problemet med rusning till fisket, som vi har här i våra egna vatten. Det behövs satellitövervakning. Vi måste om igen agera kraftfullt mot dessa bekvämlighetsflagg.
Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten, eftersom många av de undertecknande parterna i CCAMLR är europeiska nationer, tillsammans med själva EU, huruvida vi skulle kunna inta en radikal hållning i ärendet för att garantera att inte bara landområdena i Antarktis skyddas utan att vi också vidtar mycket kraftfulla åtgärder för att skydda Södra oceanen med hänsyn till dess egen marina miljö. På detta sätt kommer vi inte bara att rädda den särskilda antarktiska torskarten utan även andra arter som råkar bli nästa mode på middagsborden i Tokyo och Nordamerika - eller för den delen i Bryssel.
Detta är en mycket allvarlig fråga. Jag tackar föredraganden för ett utmärkt betänkande och jag skulle vilja be kommissionären att se till att hennes egna tjänstemän skall ge ärendet en mycket hög prioritet, under kommande möten i CCAMLR.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande! Tillåt mig att först säga några ord till Ripa de Meana. Om honom vet vi att han har en mycket ekologisk inställning i denna typ av frågor. Därför blev jag något besviken när han angrep detta betänkande ur ren siffersynpunkt och bara pratade om kontingenter. Jag anser att betänkandet behandlar ett oerhört känsligt område, där såväl Arktis som Antarktis samt även regnskogar, som Kreissl-Dörfer alltid hänvisar till, är viktiga element för att upprätthålla den totala ekologiska jämvikten i världen över huvud taget.
Kommissionen har gudskelov långsamt börjat reglera fisket, delvis med tanke på ekologiska synpunkter, för att behålla de levande havsskatterna i Antarktis.
Vi får inte glömma att ju längre upp mot norr, respektive ner mot söder, från ekvatorn, desto långsammare är naturens regenerationsförmåga. Var och en som varit i Arktis eller Antarktis och sett fiskkavader och andra kavader ligga här och var i åratal innan de ruttnar, var och en som sett spår där efter något fordon, var och en som sett hur ett oljefat under många år, under många årtionden blir liggande, den personen vet att vi talar om ett mycket känsligt ämne, som man helt enkelt inte kan hoppa över.
De ämnen som vi diskuterat, framför allt det illegala fisket, har stor betydelse för oss. Vi måste alla engagera oss för att få det under kontroll, även om vi vet att det är mycket svårt. Av den anledningen är jag egentligen mycket glad över att betänkandet och kommissionens förslag anslagit ett relativt tufft tempo. Jag skulle vilja önska att på dessa ord verkligen följer handling.

Bonino
Fru ordförande, mina damer och herrar! I den pågående debatten, där jag skulle vilja göra vissa preciseringar, krävs vissa uppdateringar. Det betänkande som diskuteras rör faktiskt åtgärder som vidtogs 1996. Som redan har nämnts så har det sedan dess varit ett nytt sammanträde, eftersom CCAMLR: s rutiner revideras varje år, och det jag säger är därför av intresse, inte bara när det gäller slutsatserna från sammanträdet 1996 utan även när det gäller att informera parlamentets ledamöter om de beslut som fattades 1997, som jag tycker är positiva signaler i samband med den oro som här har kommit till uttryck.
Låt mig ta det i tur och ordning: när det gäller det illegala fisket har CCAMLR för första gången i år accepterat ett förslag från kommissionen om dem som för flagg från annat land än parterna, vilket består av en skyldighet för de fartyg som man upptäcker fiskar i området att underkasta sig inspektion i hamn som tillhör något land som är part i CCAMLR, om fartyget i fråga skulle försöka lossa sin fångst. Detta är en tänkbar åtgärd även för att kunna klarlägga volymen för den illegalt fångade fisken, något som vi för närvarande inte har klara siffror på. Denna nya obligatoriska åtgärd kan med andra ord tjäna, inte bara som avskräckning, utan också för att hjälpa oss att bedöma omfattningen av det illegala fisket, ett fenomen som alla erkänner som existerande.
Om fiskarna inte kan bevisa att deras fångst inte kommer från CCAMLR-området skall lossning av fångsten förbjudas i samtliga hamnar som tillhör något av kommissionens partsländer.
Man har dessutom accepterat, som en resolution från CCAMLR, ett förslag från kommissionen om övervakning via satellit. Detta kommer kanske att innebära vissa tekniska problem, men det har under alla omständigheter accepterats i en resolution som förslag från kommissionen.
Förutom detta har två andra förslag från kommissionen accepterats om initiativ som redan ingår i NAFO - organisationen för fisket i nordvästra Atlanten - vilket Teverson redan har påpekat - framför allt när det gäller förslaget om observatörer och inspektörer ombord. Ett problem återstår emellertid: antalet inspektörer är mycket reducerat, bl.a. av meteorologiska skäl, om vi vill uttrycka det så, eller på grund av olika tekniska orsaker. Men under alla omständigheter har man infört, och det existerar inom CCAMLR, ett genomförbart förslag på observatörer och inspektörer. Nu handlar det om att trycka på parterna så att de i praktiska åtgärder omsätter det förslag som har blivit möjligt.
När det gäller en punkt som togs upp av Ripa di Meana vill kommissionen understryka att de åtgärder som vidtagits av CCAMLR i årets sammanträde är fullständigt i överensstämmelse med de vetenskapliga utskottens uppfattning. Detta har varit ett stort problem, som vi alla har mött före kommissionens sammanträde, men under alla omständigheter har man fullt ut tagit hänsyn till yttrandena från de vetenskapliga utskotten och de återger, bättre än vi kunde hoppas, den försiktighetsstrategi som förespråkas av gemenskapen och som vid förra årets sammanträde bara till viss del tillämpades.
Av alla dessa skäl hävdar vi att när det gäller fiske är, som vi alla vet, förbättringar alltid möjliga och även önskvärda. Kommissionen vill emellertid bekräfta att det senaste sammanträdet med CCAMLR har visat positiva resultat i förhållande till länder som har stort intresse av fiske i den aktuella zonen och som, uppenbarligen, var mer uthålliga.

Ordföranden
Tack, fru Bonino, för ert inlägg.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Fiske utanför Guinea-Bissaus kust, Elfenbenskusten
samt Ekvatorialguineas och Kap Verdes kuster
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0300/97 av Imaz San Miguel för fiskeriutskottet om förslag till rådets förordning om slutande av protokoll som fastställer fiskemöjligheterna och den ekonomiska kompensation som avses i avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Republiken Guinea-Bissaus regering om fiske utanför Guinea-Bissaus kust under tiden från och med den 16 juni 1997 till och med den 15 juni 2001 (KOM(97)0395 - C4-0448/97-97/0205(CNS)), -A4-0365/97 av Medina Ortega för fiskeriutskottet om förslag till rådets förordning (EG) om antagande av protokollet om fastställande för perioden den 1 juli 1997 till den 30 juni 2000 av de fiskemöjligheter och den ekonomiska ersättning som föreskrivs i avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Elfenbenskusten när det gäller fiske utanför Elfenbenskustens kust (KOM(97)0520 - C4-0565/97-97/0269(CNS)), -A4-0364/97 av Kindermann för fiskeriutskottet om förslag till rådets förordning (EG) om antagande av det protokoll som fastställer fiskerättigheter och ekonomisk kompensation enligt avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Ekvatorialguineas regering om fisket utanför Ekvatorialguineas kust under tiden 1 juli 1997 till den 30 juni 2000 (KOM(97)0522 - C4-0567/97-97/0268(CNS)), -A4-0363/97 av Novo för fiskeriutskottet om förslag till rådets förordning om antagandet av det protokoll som fastställer fiskemöjligheter och ekonomisk kompensation enligt avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Republiken Kap Verde om fiske utanför Kap Verdes kust under tiden den 6 september 1997 till och med den 5 september 2000 (KOM(97)0521 - C4-0566/97-97/0270(CNS)).
Imaz San Miguel
Herr ordförande! Jag tänker koncentrera mig på betänkandet om avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Republiken Guinea-Bissau som omfattar perioden juni 1997 till juni 2001.
Jag vill börja med en utvärdering av detsamma. Vi har här ett positivt avtal som inryms i unionens filosofi för fiskeavtalen. Vi har en gemensam marknad i Europa som har underskott på fisk varför fiskeavtalen bidrar till att balansera konsumtionen i förhållande till de egna resurserna. Avtalen ger också fiskemöjligheter för gemenskapsflottan, som har en överkapacitet i förhållande till de egna resurserna i gemenskapsvatten. Ur denna synvinkel ger avtalen dessutom ekonomiska alternativ för gemenskapsflottan och bidrar på ett betydelsefullt sätt till bibehållande av direkta eller indirekta arbetstillfällen, vilket är viktigt i en tid då ett toppmöte om sysselsättningen hålls i Luxemburg, i en tid då vi anstränger oss för att rikta in all gemenskapspolitik på att skapa sysselsättning. Och å andra sidan bidrar det även till en alternativ ekonomi för regioner och kommuner som har reella svårigheter att variera sin ekonomiska struktur, varför detta försäkrar överlevnaden för dem.
Allt detta uppnår fiskeavtalen till en relativt låg kostnad för gemenskapens kassakisto, r om vi jämför med vad som ges ur den europeiska budgeten för andra områden med ekonomisk verksamhet. Vi skall inte heller glömma att dessa avtal i många fall dessutom bidrar till åtgärder för utvecklingssamarbete i de lokala samhällen där fiskeresurserna utnyttjas. Allt detta naturligtvis med en filosofi av respektfullt utnyttjande för bevarande av dessa egna resurser.
Det avtal vi i dag skall godkänna rättar sig efter dessa förutsättningar. Och för att gå in på de konkreta punkterna i avtalet finns det flera aspekter att lägga tonvikten på.
För det första att fiskemöjligheterna anpassas till den verkliga utnyttjandegraden av de volymer som förhandlades fram i det föregående protokollet. Således har räktrålarna nu en kapacitet på 9 600 BRT per år i stället för 8 800 tidigare. Och vad gäller bläckfiskfartygen minskar deras bruttoregisterton från 4 000 till 3 000 BRT per år. Allt detta i överensstämmelse med tidigare utnyttjandegrad. Avtalet förutsäger dessutom att om tillståndet för resurserna i fråga tillåter det får fiskemöjligheterna i nämnda segment ökas samtidigt som den ekonomiska kompensationen naturligtvis ökas proportionellt med fångsten.
För tonfiskfartygens del ökar fiskemöjligheterna anmärkningsvärt med 26 till 37 vad-/notfartyg och från 16 till 52 fartyg för spöfiske med fasta linor och för fiske med flytlinor med tanke på den högre utnyttjandegrad som de hade i det tidigare protokollet. Det är således ett bra avtal som anpassas till uppfyllandegraden i avtalet och till det tidigare protokollet och ökar dessutom fiskemöjligheterna för gemenskapsflottan. Dessutom blir den ökade ekonomiska kompensationen rimlig, från 6, 35 till 8, 5 miljoner ecu om året, på grund av de tidigare kommenterade ökningarna av fiskemöjligheterna.
Fartygsägarna har också en liknande kostnad som den tidigare perioden med en liten ökning av avgifterna från och med protokollets fjärde tillämpningsår.
Jag vill dessutom understryka att kostnaderna för avtalet kompletteras med budgetposter som går till ett vetenskapligt program för förbättring av resurserna, stipendier för vetenskaplig, teknisk och ekonomisk utbildning i fiskenäringen, förutom program för det småskaliga fisket och program för havsövervakning. Kort sagt, en satsning på lämplig kontroll av resurserna, och ett samarbete med de lokala samhällena för utvecklingen av det småskaliga fisket.
För att komplettera denna ytliga beskrivningen av avtalet, vill jag lägga till skyldigheten att anställa lokala sjömän i en viss proportion, liksom närvaron av observatörer från Guinea-Bissau, vars uppgift är att kontrollera att fiskerinormerna uppfylls. Kort sagt, ett avtal som också tjänar till samarbete och som respekterar övervakningen, kontrollen och bevarande av resurserna. Därför yrkar jag på bifall för avtalet, och vill dessutom gratulera Europeiska kommissionen för de förhandlingar som genomförts.
Jag vill avsluta med en reflektion om förfarandet. Parlamentet måste försvara och använda sina befogenheter, alla dessa, inklusive de budgetmässiga. Men det skall inte hindra att Europeiska kommissionen inleder förhandlingar om förnyelse av avtal eller tillämpning av dessa. Det är en annan sak att vi begär att få ge vårt utlåtande innan det godkänns och dessutom på ett sådant sätt att Europaparlamentets agerande inte påverkar flexibiliteten som den fleråriga tillämpningen av dessa avtal kräver. Därför ber jag ledamöterna att ha detta i åtanke när det är dags för omröstning om ändringsförslagen till lagförslaget, och dessutom yrkar jag på bifall till betänkandet i sin helhet.

Medina Ortega
Herr ordförande! För det första vill jag börja min föredragning med att säga att sekretariatet tyvärr har gjort ett misstag, och dessutom inte ett litet misstag. Det är nämligen på första sidan i mitt betänkande eftersom betänkandet på spanska hänvisar till förslag till rådets förordning om antagande av protokoll om fastställande av fiskemöjligheter och det ekonomiska samarbete som föreskrivs i avtalet mellan gemenskapen och regeringen i Côte d´Ivoire. Nå, Côte d´Ivoire är faktiskt namnet på denna republik på franska, men på spanska heter det, sedan länge, Costa de Marfil och, även om vi i Spanien har en viss lingvistisk tolerans med de geografiska benämningarna brukar det inte vara så på det internationella området och jag begär bara att sekretariatet korrigerar detta betydande fel, eftersom det dokument som kommer från kommissionen dessutom har detta namn, Costa de Marfil, och inte namnet Côte d´Ivoire.
För det andra är det som alltid i denna typ av ämnen, vissa förfarandefrågor. Detta är ett avtal som undertecknades den 30 juni och även om parlamentet hade kännedom om det, genom den vänliga informationen som kommissionen försett oss med, rådfrågade den oss formellt först i oktober och genom ett brådskande förfarande, med den säregenheten att den första betalningen måste ske innan den 31 december i år. Det vill säga, vi rådfrågades i tid för att ge vårt godkännande, men avtalet är i kraft sedan i juli, vilket betyder att om parlamentet hade visat en motsatt vilja, skulle vi ha försatt gemenskapsinstitutionerna i en besvärlig sits.
Jag erkänner - vi har kommissionsledamot Bonino här och hon är delvis ansvarig för detta - att kommissionen har förbättrat sitt agerande mycket, men en av de saker som är bilagd betänkandet är budgetutskottets yttrande, uttryckt av Karin Jöns. Budgetutskottet skulle, vilket är logiskt, vilja att förfarandena förbättrades, det vill säga, att så långt som möjligt, innan ett avtal undertecknas, innan definitiva åtaganden uppnås och framför allt, innan deras ikraftträdande - mer än innan dess undertecknande, innan dess ikraftträdande -, skall parlamentet ha möjlighet att yttra sig i frågan.
Om vi går in på djupet i denna fråga så är detta ett blygsamt avtal, det är inte ett avtal av stor betydelse, det är ett avtal som handlar om 60 tonfiskfartyg och 3 trålare. En liten ökning har skett av antalet fartyg men i själva verket har ingen total ökning av fångsterna skett, vilket gör att jag anser att avtalet inte innebär någon reell effekt på de fiskar som fångas.
Det handlar om två arter: gulfenad tonfisk som i realiteten befinner sig på en hög fångstnivå och det skulle vara mycket svårt att fortsätta att öka fångskapaciteten av den. Den andra är bonit där möjligheterna tycks vara större att öka fångsterna. Detta innebär att den lilla ökningen som kan ske som konsekvens av detta avtal inte kommer att få någon betydelsefull påverkan på fiskeresurserna.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt att påpeka att tillsammans med mitt betänkande finns också ett positivt yttrande från utskottet för utveckling och samarbete, då utskottet för utveckling och samarbete anser att dessa fiskeriavtal också är ett instrument för utvecklingsstöd.
Utskottet för utveckling och samarbete skulle givetvis önska att större belopp skulle gå till de specifika utvecklingsmålen, eftersom allt som detta blygsamma avtal ger är ett årligt bidrag från gemenskapen på en miljon ecu under tre år, det vill säga, tre miljoner ecu totalt, 2, 4 miljoner för rätten att fiska och därefter 600 000 ecu för de vetenskapliga programmen, utbildning, stöd till den offentliga administrationen, havsövervakning, och bidrag till internationella fiskeiorganisationer. Det vill säga att en viktig del av avtalet går direkt till dessa utvecklingsmål.
Jag tror faktiskt inte att det innebär så stor skillnad för en stat om man säger "detta betalar vi för att vi fiskar och resten betalar vi i utvecklingsstöd" . Jag anser att vi måste beakta helheten av gemenskapens motprestationer till utvecklingsländer som är beredda att erbjuda oss fiskemöjligheter i sina vatten och hjälpa oss att till stora delar lösa ett arbetslöshetsproblem men också ett konsumtionsproblem. Det är ett instrument för utvecklingsstöd. Det är ett normalt sätt, och jag menar att det dessutom är bättre att göra det på detta sätt än genom ett enkelt givande. Det finns inget värre än allmosor.
Om gemenskapen skulle ersätta dessa avtal, för vilka dessa stater har gjort en viss uppoffring och avstått från resurser, med enkla allmosor, skulle vi troligen inte bidra till den ekonomiska utvecklingen i dessa länder. Bland annat för att - ordföranden känner till det såsom född i en kuststad - fiskeriverksamheten, såväl den som det egna fisket står för som fiskare från andra ställen blir en faktor för skapande av ekonomisk verksamhet i fiskesamhällena. Jag kommer själv från en liten fiskebefolkning som länge har levt på fiske och inte bara fisket av våra fiskare utan även fiskare från andra regioner, andra länder, som använde vår hamn, och som skrev leveranstavtal etc. Jag anser således att fiskeriavtalen som ett instrument för utvecklingsstöd bör uppmuntras från detta parlament, och självklart vill jag alldeles särskilt uppmuntra kommissionen att fortsätta denna väg. Givetvis alltid inom de gränser ett rationellt utnyttjande av fiskeresurserna sätter.
Det intresserar varken utvecklingsländerna eller oss att fiskeresurserna förstörs. Och jag skulle vilja säga och upprepa något som jag sade till kommissionsledamoten vid det senaste sammanträdet i Europaparlamentet, att just nu har jag intrycket av att Europeiska gemenskapen är exemplarisk i sitt sätt att sköta dessa fiskeriavtal. Det kan bli ännu bättre, genom att den uttrycker sin angelägenhet att bevara dessa resurser så att våra fiskare nu underställs en gemenskapsöversyn, vilken jag hoppas förstärks successivt för att dessa fiskeresurser inte skall tömmas ut. Samtidigt kan vi se att i vatten närliggande våra, där vi känner till att andra flottor från andra länder inte visar den hänsyn som gemenskapen gör, och troligen skulle gemenskapen behöva göra en insats här. Jag talade härom dagen om en utbildningsinsats men också om en insats vad gäller internationella avtal i syfte att uppnå att fiskeinsatserna i utvecklingsländerna inte leder till en uttömning av fiskebankerna.

Kindermann
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Parlamentet är anmodat att avge sitt yttrande även till det femte protokollet som fastställer fiskerättigheter och ekonomisk kompensation inom ramen för fiskeavtalet utanför Ekvatorialguineas kust.
Fiskeriutskottet ansåg att två punkter i protokollet var mycket problematiska. Dels dess effekter på fiskbestånden och framför allt avsaknaden av en övervakningsbestämmelse. Myndigheterna i Ekvatorialguinea saknar de medel som behövs för att kunna övervaka fiskeriverksamheten vid dess gränser. Tydligen företog man inte ens de stickkontroller ombord som förutsattes i protokollet. Det innebär att de angivna fångstmängder som anmäldes av kaptenerna till Ekvatorialguineas myndigheter, och till de ansvariga oceanografiska instituten i Frankrike respektive Spanien, inte kontrolleras. Med avseende på det överfiske som redan nu kan konstateras av vissa tonfiskbestånd i Atlanten kan man inte längre försvara detta.
Kommissionen uppmanas därför att stödja Ekvatorialguinea så att landet kan skapa den nödvändiga övervakningsfunktionen. I detta sammanhang kan man hänvisa till det samarbetsförsök som Europaparlamentet hela tiden krävt mellan utvecklingssamarbetet och fiskeriväsendet. Det av gemenskapen för första gången planerade engagemanget rörande finansieringen av övervakningsåtgärderna utanför kusten är, med ett belopp om 170.000 ecu, visserligen en början men räcker inte på långt när.
Uppskattningar av bestånd och rekommendationer om förvaltning tillhandahålls av den Internationella kommissionen för bevarande av tonfiskbestånd i Atlanten (ICCAT). ICCAT betraktar gulfenad tonfisk och den storögda tonfisken, båda räknas till de sorter som är aktuella för gemenskapsflottan som fiskar i vattnen kring Ekvatorialguinea, som fullt utnyttjad respektive överutnyttjad. Ändå tillåter det nya protokollet en omfattande ökning av den hittillsvarande fångstverksamheten. Ännu mer bekymmersamt är det faktum att andelen fiskad tonfisk, med vikter under minimivikten, i den totala mängden under de senaste åren delvis ökat med mer än 50 %! Den som läser ICCAT-protokollen från de båda senaste åren blir medveten om det sorgliga faktum att det är EU: s medlemsstater som med sina stora flottor i Atlanten torpederar en förebyggande insats i ICCAT-utskotten genom att de förhalar besluten om strängare förvaltningsåtgärder för att skydda ungfisken.
Kommissionen har i början av diskussionen om detta betänkande gjort invändningen att Ekvatorialguineas vatten endast utgör en liten del av verksamhetsområdet för EU-flottan och att därför analysen av protokollet inte tillåter någon riktig tolkning av tillståndet i tonfiskbestånden i hela Atlanten. Parlamentet har med tanke på detta jämfört yngre och äldre fiskeprotokoll med alla afrikanska länder i Atlanten. Resultatet är att med undantag för Angolas och Marockos licenser kan man klart konstatera en absolut ökning av framförhandlade tonfisklicenser, i ett fall t.o.m. över 100 %. Det nya protokollet med Ekvatorialguinea utgör således inget undantag, utan bekräftar snarare regeln. Kommissionen har redan blivit offer för sin egen politik, som kännetecknas av bristen på samordnade försök, som omfattar hela regionen. Man förhandlar dessutom enskilt och vid olika tider med varje afrikansk stat, således uppnår man ingen enhetlighet i förhandlandet.
Vad gäller förvaltningsåtgärderna så hänvisas ju till ett avtal till skydd för den atlantiska tonfisken som tre stora rederibolag i EU avtalat om sinsemellan. Så att säga som en frivillig skyldighet. Bortsett från det faktum att de självpåtagna restriktionerna tidsmässigt är mycket begränsade, och definitionen av tonfisk som inte håller föreskivna mått avviker kraftigt från ICCAT-rekommendationen, frågar jag mig varför kommissionen inte kunde förhandla fram någon form av skyddsbestämmelse i protokollet.
Trots allt handlade det i detta avtal i grund och botten om att ge mindre subventioner till privata företag verksamma inom högsjöfisket via Europeiska unionens allmänna budget. Godkänner vi detta förfarande av socioekonomiska orsaker kan vi å andra sidan även kräva att kommissionen iakttar påbudet om en varaktig utveckling och förvaltning av en internationellt rekommenderad minimistandard. Båda saker tycks mig inte helt givna. Så billigt som i dag kommer Europaparlamentets godkännande av ett så otillfredsställande protokoll aldrig att bli i framtiden.

Novo
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! I augusti hade jag möjlighet att iaktta att regeringsmyndigheterna och Kap Verdes olika ekonomiska sektorer, som jag då också hade möjlighet att tala med, är mycket intresserade av en förnyelse av fiskeriavtalet med Europeiska unionen.
Förnyelsen av detta avtal är uppenbarligen också mycket fördelaktigt för gemenskapsflottan, eftersom det medger att spanska, franska och portugisiska fartyg kan fortsätta bedriva verksamhet med fångst av vandrande arter, framför allt tonfisken.
Avtalet ger en betydande ökning av antalet licenser, som fördelas på 37 för notfartyg för tonfiskfiske (plus 14 enheter), 36 fartyg för tonfiskfiske med spö och lina och ytliggande långrev (plus 19 enheter) och ändå behåller de tre licenserna för fiske med bottenliggande långrev.
Denna ökning av licenser ger emellertid ingen relevant ökning av fångstkapaciteten, som bibehålls på runt 5 000 ton per år. Detta faktum som går uppenbart emot ökningen av licenser, rättfärdigas av behovet av att fartygen måste följa fiskens koncentrationer och förflyttningar, vilket tvingar dem att ofta gå in och ut ur Kap Verdes teritorialvatten.
Den globala belastningen för detta nya avtal ger också, i relevanta eller minimala ökningar, en ekonomisk kompensation på 1, 086 miljoner ecu (plus 2, 1 % jämfört med föregående avtal), tilldelning för tekniska och vetenskapliga program till ett värde av 267 440 ecu (plus 2, 1 %) och finansiering av studie- och utbildningsstipendier till ett värde av nästan 178 000 ecu eller (plus 0, 5 %).
Jag ger i mitt betänkande ett otvetydig stöd till förnyelsen av fiskeriavtalet mellan Europeiska unionen och republiken Kap Verde. Denna min inställning, denna min rekommendation motiveras av att man här i dag insisterar på vissa frågor som kan förbättra tillämpningsramen för avtalsprotokollet, oavsett om det gäller på kort eller medellång sikt.
Å ena sidan måste man insistera på att gemenskapsflottan, utan undantag, jag insisterar på utan undantag, positivt besvarar alla krav från de kapverdianska myndigheterna vad gäller lokala observatörer ombord, vilkas antal, olyckligtvis och av skäl vi alla känner till, inte är tillräckligt för att täcka alla verksamma gemenskapsfartyg.
För det andra är det väsentligt att påminna gemenskapens skeppare och redare om skyldigheten att i tid lämna in fångsdeklarationer till de kapverdianska myndigheterna. Detta skall göras enligt exakt samma förfarande och tillsammans med övriga behöriga nationella myndigheter.
För det tredje måste man insistera på att gemenskapsredarna bidrar med leveranser till konservenheter som nyligen uppförts på Kap Verde. Detta måste göras till en etisk skyldighet inom en obligatorisk skyldighet, desto mer eftersom sådana leveranser av råvaror kan bearbetas till kostnader som fastställs av den internationella marknaden.
För det fjärde skulle det vara önskvärt att utveckla samordningen med andra sektorer under kommissionen, framför allt med de som ägnar sig åt utvecklingsbistånd, för att möjliggöra införande av system för automatisk uppföljning av flottorna. Detta system skulle dessutom kunna användas på andra länder i denna sub-afrikanska region än på Kap Verde.
Detta investeringsområde är så mycket viktigare eftersom detta parlament särskilt insisterar på ett ansvarsfullt agerande inom fisket och eftersom de kapverdianska myndigheterna också helt korrekt, vilket jag kunnat bekräfta direkt på platsen, använt de specifika finansiella tillgångar som i avtalet avsatts för program för teknisk utveckling och forskning.
De lagstiftningsförslag som jag slutligen presenterade i mitt betänkande, och som antogs av fiskeriutskottet, syftar till att förbättra formuleringarna mellan kommissionen och parlamentet i frågor rörande fiskeriavtal. Det är, fru kommissionär, viktigt att kommissionen en gång för alla övergår till att presentera tillämpningsrapporter för avtalen och om situationen för de lokala fiskebestånden i god tid innan respektive protokoll upphör att gälla, för att göra det möjligt för Europaparlamentet att uttala sig därom innan respektive förnyelse.
Herr ordförande, kära kolleger! Detta betänkande skall införas i en gemensam debatt om flera förslag avseende fiskerisektorn. Så är fallet med förnyelsen av fiskeriavtalen med Guinea Bissau för fyra år och med Ekvatorialguinea och Elfenbenskusten, bägge för tre år. Jag har naturligtvis några korta synpunkter på dessa avtal. Villkoren i protokollet med Ekvatorialguinea gör mig mycket orolig, huvudsakligen ett tonfiskefiskeavtal, men som ökar fiskemöjligheten med nästan 50 % och ökar antalet tillgängliga licenser från 53 till 68 trots att det tydligt klargjorts att kontroll- och övervakningsmöjligheterna är begränsade, att finansieringen av forskningsprogram väsentligt minskar och att territorialhavet tillåts som fiskezon förutom de fyra sjömilen. Detta är en enligt min uppfattning oacceptabelt.
Det verkar inte vara på samma sätt med avtalet med Elfenbenskusten, ett avtal som också huvudsakligen berör tonfiskfisket och där det endast gjorts en liten ökning av fiskemöjligheterna och licenserna, där man möjliggör en relevant ökning av den globala tilldelningen för utbildning och stipendier, övervakning och program för teknisk utveckling och forskning.
I fiskeriavtalet med Guinea Bissau, som är det äldsta, mest omfattande och mångsidiga av de avtal som i dag debatteras och gav Spanien, Italien och Portugal fiskemöjligheter på upp till 9 600 bruttoton årligen för räkfisket, föreslås en mängd på 3 000 bruttoton för bläckfiskfisket per år som Spanien och Italien får utnyttja, och fastställer ändå möjligheter att utfärda upp till 89 licenser för tonfiskfiske.
Med undantag av det redan omtalade avtalet med Ekvatorialguinea, vars protokoll förefaller oss avvika från de grundläggande principerna om resursernas bevarande, som för länge sedan antogs av detta parlament och som medger drift i vatten som borde vara exklusivt reserverade för de lokala fiskarna, röstar vår grupp ändå för övriga texter.

Jöns
Herr ordförande, ärade kolleger! Med uppförandekodexen har alla tre institutioner lovat att göra allt som står i deras makt för att verkligen garantera en snabb behandling av fiskeavtalet. Men dokument är tålmodiga. Det verkar i varje fall fortfarande vara kommissionens devis ett år efter undertecknandet av uppförandekodexen. Den rådfrågar oss verkligen med en skön regelbundenhet först flera månader efter paraferandet av avtalet. Det gäller också för det avtal som vi debatterar i dag. Att vi nu kan avsluta det parlamentariska förfarandet på mindre än en månad - det säger jag för att vara rättvis - kan vi tacka den snabba konsultationen via rådet och den snabba behandlingen i våra utskott.
Om kommissionen skulle hålla sig till uppförandekodexen, dvs. avsluta förhandlingarna i rätt tid, då skulle det inte finnas några andra tråkigheter. Jag syftar här på kommissionens löfte till tredje land om fasta betalningsfrister och summor utan att ha en relevant rättslig grund. Inte heller när det gäller detta aktuella avtal har den väntat på parlamentets yttrande. Det betyder inget annat än att kommissionen här systematiskt kringgår parlamentet som en del av budgetmyndigheten. I längden anser jag att vi inte kan acceptera det!
Lika oacceptabelt är det väl att kräva av oss att vi på nytt måste acceptera den provisoriska tillämpningen av fyra avtal, bara för att kommissionen började förhandla för sent. Alla avtal löper redan sedan månader tillbaka. Jag konstaterar således att till i dag har inte uppförandekodexen förbättrat kommissionens miserabla styrning i fiskeriärenden. Visserligen får vi nu avtalstexterna direkt efter undertecknandet på originalspråket. Men vi får texterna utan specificering av de ekonomiska effekterna på den obligatoriska finansieringsöversikten. Och det, kära kolleger i fiskeriutskottet, går verkligen inte för sig!
För oss som ekonomer är finansieringsöversikten absolut nödvändig och att man inte kan arbeta med provisoriska utkast, får vi bevis på hela tiden. I fallet med Kap Verde stämmer det för övrigt fortfarande inte!
Låt mig i dag än en gång säga tydligt, även till mina kolleger i fiskeriutskottet, för oss som ekonomer är det naturligt liksom förut absolut nödvändigt, att de internationella fiskeavtalen tolkas så att det inte rör sig om icke-obligatoriska medel.

Apolinário
Herr ordförande! Jag skall enbart uttala mig för fiskeriutskottet. Jag anser att de insatser som redan gjorts och som lyfter frågorna till en mer juridisk nivå, omfattade frågor som bör behandlas. Så vitt jag förstår är de befogenheter detta parlament har, i samband med fiskeriavtalen, befogenheter för parlamentet i sin helhet och inte enbart för det ena eller det andra parlamentariska utskottet, men hur som helst skulle jag här vilja understryka att jag uttalar mig om fiskeriavtalen, och mer konkret om fiskeriavtalen med Kap Verde och Guinea Bissau.
Jag skulle vilja understryka hur svårt det är för oss att behålla fiskeriavtalens position, när kommissionen systematiskt bryter mot den så kallade uppförandekodexen och när vi systematiskt hamnar i den situationen att vi uttalar oss om betänkanden efter det att protokollen undertecknats och när processen redan dragits igång.
Allt detta kan naturligtvis ses ur ett annat perspektiv. Det är uppenbart att vi är mer känsliga för denna situation, eftersom de båtar som arbetar inom ramarna för dessa avtal kommer från Portugal, Spanien och Frankrike. Det parlament som så att säga inte har några medborgare att svara inför kan naturligtvis tala i mer radikala termer.
Vad gäller avtalet med Kap Verde skulle jag vilja understyrka följande. Mellan 1990 och 2000, dvs. mellan det första och detta tredje protokoll, har den finansiella kompensationen till Kap Verde minskats med 40 %. Samtidigt har fiskemöjligheterna, framför allt vad gäller tonfiskfisket, ökat med 40 %, och vi hade i det första protokollet 50 båtar, vilket nu ökats till 73 i det nu gällande protokollet. Detta innebär att vi står inför ett land med finansiella svårigheter, med ekonomiska svårigheter, som i grunden drabbas av en strategi som syftar till en progressiv minskning av den finansiella kompensationen för fiskeriavtalen. Jag noterar emellertid att den del som åligger redarna, framför allt vad gäller fiske med bottenliggande långrev, ökat med 30 % mellan det andra protokollet och det protokoll som nu skall godkännas. Jag skulle emellertid vilja understryka ytterligare en sak i samband med Kap Verde och det är att det gjorts en minskning med 40 % av den finansiella kompensationen mellan det första protokollet och det som nu skall godkännas.
Avslutningsvis vill jag, vad gäller, Guinea Bissau understryka att de finansiella motprestationsbeloppen inte ökats sedan 1993, varför en justering vore på sin plats. Man får inte glömma att dessa länder, Kap Verde och Guinea Bissau, är starkt beroende av dessa fiskeriavtal för den egna ekonomiska stabiliteten och det är nödvändigt att säga, såsom vår kollega Honório Novo gjort, att de två länderna vad gäller åtgärder avseende forskning och tekniska stipendier försökt utnyttja dessa pengar på bästa sätt.

Langenhagen
Herr ordförande! Framför oss ligger i dag fem betänkanden som vi måste fatta beslut om. Fyra rör de internationella avtalen, ett betänkande rör, som vi redan hört, kontroll- och förvaltningsåtgärder i Antarktis. Den för fiskepolitiken så viktiga aspekten i de internationella avtalen kommer till uttryck i Europaparlamentets resolution från i onsdag denna vecka om Amsterdamfördraget, också på grund av påverkan från fiskeriutskottet.
Nu krävs det äntligen att samtyckesförfarandet måste tillämpas vid alla viktiga internationella avtal. Att vi hittills bara blir hörda har försvårat, och i många fall omöjliggjort ett effektivt arbete - för Bonino och många andra. Jag medger gärna att, även tack vare er personlighet fru Bonino, situationen från tidigare har förbättrats, framför allt vad beträffar informationen som ju når oss väsentligt snabbare. Dessutom är det faktiskt så att ett verkligt inflytande från Europaparlamentet i samband med fiskeavtalen med tredje land bara kan finnas när samtyckesförfarandet gäller som allmän rättslig grund.
Först då kan vi med lämpliga åtgärder i praktiken omsätta våra riktlinjer för avtal med tredje land, som vi arbetat fram och som nyligen godkänts av Europaparlamentet. Innan vi en vacker dag förr eller senare står inför ytterligare en regeringskonferens i denna kammare och vi förhoppningsvis får större inflytande, kan vi ändå hoppas på en positiv utgång i EG-domstolen i de internationella avtalen - här det internationella avtalet med Mauretanien. Det skulle verkligen föra oss ett väsentligt steg framåt, om domen faller enligt vår intention. Resultatet kommer förhoppningsvis snart att föreligga, och vi väntar med spänning.
Under mellantiden måste vi arbeta med de möjligheter som står oss till buds. De inskränker sig åtminstone formellt till ändringsförslagen från fiskeriutskottet som Europeiska folkpartiets grupp gärna stöder. Ändringsförslagen från budgetutskottet kan vi inte stödja på samma sätt. Kravet på information i rätt tid och parlamentets delaktighet är som princip helt riktig, och att i framtiden agera blockerande är från vår sida inte uteslutet. Juridiskt frågar man sig dock om vi kan ingripa i ett löpande avtal och därmed i kommissionens rättmätiga mandat.
Men något måste ske! Därför ber jag er att inte smita från de olösta principfrågorna. Annars kommer andra att trampa oss på tårna och vår budget hotar att bantas. Det kommer bli kännbart! Det måste vi under alla omständigheter undvika!

Baldi
Herr ordförande! Jag gör mitt inlägg för Tajanis räkning. Vi hälsar med tillfredsställelse fiskeriavtalet mellan Europeiska unionen och Guinea Bissau eftersom det är av speciell betydelse för Italien. Det är i själva verket ett av de mycket få avtal som även de italienska fiskarna kan dra nytta av. Protokollet ger Italien möjligheten att ta upp motsvarande 4 000 bruttoton räkor och 1 000 bruttoton bläckfisk och övrig fisk. De italienska fiskare som är verksamma i vattnen utanför Guinea Bissau med licens från gemenskapen är 5, och till dessa kommer ytterligare 3 med början i januari 1998.
Det gäller ett avtal som har funnits i flera år, som inte är kontroversiellt, utan som snarare visar sig kunna erbjuda en sådan flexibilitet att det kan revideras i enlighet med medlemsstaternas önskemål. I och med det nya protokollet införs vissa förändringar i förhållande till tidigare, ändringar som har att göra med den reella möjligheten att utnyttja möjligheterna till fiske. På så sätt har fisket efter bläckfisk och annan fisk, som har minskat med motsvarande 1000 bruttoton, anpassats till den minskande fångstvolymen under föregående år som motsvarar endast 20 % av den möjliga fångst som förhandlats fram av gemenskapen.
När det gäller räkfisket har gemenskapens flotta utnyttjat cirka 93 % och detta rättfärdigar den höjning av 800 bruttoton som överenskoms i det föreliggande protokollet.
Uppdateringen medför en förbättring av relationen kostnad/vinst när det gäller kvantiteten fisk som ställs till förfogande för fiskare från gemenskapen och den ersättning som betalas till Guinea Bissau, som uppgår till 34 miljoner ecu under tre år. Förutom den ekonomiska ersättningen bidrar Europeiska gemenskapen på begäran av regeringen i Guinea bland annat med finansiering av stipendier och vetenskapliga och tekniska program i syfte att förbättra landets kunskaper om de nautiska resurserna, samt med stöd till yrkesmässigt fiske.
Låt mig göra ett sista påpekande om de ändringar som föreslagits i samband med de betänkanden om fiske som vi behandlar. Frågan om den icke-obligatoriska klassificeringen och de avgifter som sammanhänger med fiskeriavtal skall åter behandlas av rådet, parlamentet och kommissionen och det kommer därför att finnas ad-hocrutiner i samband med budgeten. Det är av den anledningen vår grupp inte stödjer den här typen av ändringsförslag.

Ripa de Meana
Herr ordförande! Eftersom jag är medveten om att jag inte är behörig att yttra mig i sakfrågorna, begränsar jag mig till att konstatera att fiskeriutskottet och parlamentet i sina plenarsammanträden oupphörligen kritiserar olika aspekter av de avtal som de får att behandla, och dessa aspekter underströks i dag även av Kindermann och Jöns. Kostnaderna, det faktum att parlamentet enbart har en rådgivande funktion, med undantag av avtalet med Marocko och effekten av detta avtal på havsresurserna och det lokala fiskbeståndet. Och varje gång som man behandlar dessa avtal slutar det med att parlamentet godkänner dem. Om parlamentet verkligen vill att kommissionen och rådet skall ta hänsyn till deras kritiska inställning så borde man i dag tillbakavisa avtalen utan att kritisera dem, och i stället stödja kommissionär Boninos fiskeripolitik för att på så sätt skicka en tydlig signal till kommissionen och rådet om detta oacceptabla konsultationsförhållande. Därför kommer de Gröna att rösta emot dessa avtal.

Ordföranden
Tack, Ripa di Meana! Ni har gjort en beundransvärd ansträngning till sammanfattning, vilket ordförandeskapet tackar er för. Ett ordförandeskap som ni vet är hårt med klubban, men mycket svagt med klockan.

Fraga Estévez
Tack, herr ordförande, och tack fru kommissionär för att ni är här i dag. Först måste jag självklart gratulera de fyra föredragandena, Novo, Kindermann, Medina och Imaz, för de fyra magnifika betänkanden ni har författat, och dessutom mycket snabbt utan att det har minskat kvaliteten på de arbeten ni har lagt fram.
Jag anser att dessa fyra protokoll, tillsammans, är mycket fördelaktiga, såväl för Europeiska unionen som för de tredje länderna, såväl för den allmänna ökningen av fiskemöjligheterna som för bidraget från gemenskapsbudgeten till utvecklingen av det småskaliga fisket, framför allt i de två protokollen för Guinea-Bissau och Ekvatorialguinea, och mekanismerna som de slår fast för tredje lands övervakning.
Dock, och för alla de som på ett inskränkt sätt fortsätter att anse att gemenskapsfisket i tredje land görs med ryggen mot tillståndet för bestånden och framtiden för fisket i området, skulle jag ur Kindermanns betänkande vilja framhålla - för jag tycker att han inte har betonat det tillräckligt - det berömda programmet för bevarande av tonfiskbestånd i Atlanten, igångsatt på eget initiativ av de tre viktigaste producenterna av fryst tonfisk i gemenskapen. Jag anser att vi, som många gånger kritiserar sektorn tvärtom måste stödja denna typ av initiativ alltmer därför att de visar att även sektorn känner sitt yrke och försöker arbeta, trots de misstag den har begått i det förflutna, för att bevara resurserna även i tredje lands vatten och inte enbart i gemenskapsvatten.
Jag anser att detta program är ett program - jag vill att det skall stå helt klart - som syftar till att övervaka tonfiskresurserna genom en frivillig påmönstring av observatörer på fartygen som skall påbörja övervakningen av ett stort område som förutom det nämnda Ekvatorialguinea, omfattar vatten i Kamerun, São Tomé och Príncipe, Gabon och delar av Nigeria.
Avslutningsvis, vill jag också tala om ministerrådet. Jag vänder mig till Jöns. Fru Jöns, jag är tacksam för era råd men det finns många ledamöter i detta parlament som inte delar budgetutskottets idéer och jag vill säga att om ni som alltid åberopar den berömda frågan om icke-obligatoriska kostnader i det institutionella avtalet från oktober 1993, och budgetutskottet eller parlamentet inte är överens om den klassificering som både kommissionen och rådet gör, anmäl då kommissionen och rådet för att inte uppfylla det institutionella avtalet. Om inte, kommer en del av oss ledamöter att fortsätta att anse att detta bör vara en obligatorisk kostnad.

Provan
Herr ordförande! Detta har varit en bra debatt och det är viktigt för vissa medlemsstater. Jag är glad över att förfarandena verkar bli bättre och bättre, även om de flesta kolleger skulle hålla med om att de ännu inte är tillräckligt bra när det gäller förslagen från kommissionen, och hur de behandlas av oss och av rådet. Jag är mest angelägen om att vi som parlament försöker garantera att vår utvecklingspolitik för vissa av dessa utvecklingsländer, och vår fiskeripolitik och fiskemöjligheter framställs korrekt. Jag anser att vi måste se till att inte överexploatera vissa av dessa fiskbestånd.
På lång sikt måste vi se till att dessa länder utvecklar sina egna lokala fiskeindustrier. Vilket betyder att vi måste försäkra oss om att de stora medel vi gör tillgängliga används på rätt sätt. Vad jag kan förstå utifrån dessa betänkanden talar vi om totalt 41 miljoner ecu, vilket är mycket pengar fördelade på antalet fartyg som deltar i det lokala fiske som vi har avtal med.
Den europeiska fiskeflottans framtid är starkt beroende av dessa avtal. De berörda medlemsstaterna som utnyttjar medlen borde inse att de någon gång i framtiden kan komma att behöva kompensera för de fiskemöjligheter som inte längre kommer att finnas tillgängliga. Därför är det viktigt att dessa avtal ses mot bakgrund av att möjligheterna inte garanterat kommer att finnas i framtiden. Vi måste inse det faktum att även om vi är stora konsumenter av fisk, kanske det inte alltid kommer att vara europeiska fartyg som har möjlighet att utnyttja dessa resurser.

Ordföranden
Tack, fru Bonino.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Betänkande (A4-0300/97) av Imaz San Miguel för fiskeriutskottet om förslag till rådets förordning om slutande av protokoll som fastställer fiskemöjligheterna och den ekonomiska kompensation som avses i avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Republiken Guinea-Bissaus regering om fiske utanför Guinea-Bissaus kust under tiden från och med den 16 juni 1997 till och med den 15 juni 2001 (KOM(97)0395 - C4-0448/97-97/0205(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

von Habsburg
Herr ordförande! Jag har tämligen ofta varit i Guinea-Bissau och är mycket imponerad av min vän Imaz betänkande. Jag måste tyvärr ändå säga att jag vid läsandet haft några funderingar. Jag har visserligen röstat ja, men är ändå inte helt nöjd. Fisket är grunden för befolkningens livsuppehälle i Guinea-Bissau. Reglerna för kvoterna kan vara farliga, såtillvida att det faktiskt kan fiskas för mycket. Tidigare fanns det inga alls. Även då levde människorna mest av fiske. Jag kommer fortfarande ihåg att man på den tiden berättade för mig att man på två minuter kunde fånga tillräckligt med fisk för att försörja en hel familj. Så är det inte längre i dag. Och jag skulle gärna vilja be om, eftersom allt nu löper per fyra år, att man efter två år är mycket försiktig.

Andersson och Wibe
Vi kunde i omröstningen inte ställa oss bakom betänkandet. Ställningstagandet är principiellt och skall inte ses som ett ogillande av föredragandens arbete. Vi menar att Europeiska unionen borde upphöra med denna typ av kostsamma fiskeriavtal och övergå till att stödja framför allt utvecklingsländernas egen fiskeriverksamhet. En sådan lösning skulle bättre medverka till att utveckla fiskets betydelse för den globala livsmedelsförsörjningen, stärka dessa länders ekonomiska utveckling samt även undanröja de risker som fiskeriavtalen kan innebära, t.ex. att vissa medlemsländers fiskeriverksamhet ges ett indirekt stöd för fortsatt verksamhet i ett läge där hela det europeiska fisket står i behov av betydande begränsningar. Vi önskar därför se en utveckling där gemenskapen inte vare sig ingår nya avtal av denna typ eller förlänger tidigare ingångna avtal.
Vi vill också understryka behovet av att denna typ av avtal med tredje land underställs en förbättrad granskning med hänsyn till budgeten.
Betänkande: Medina Ortega (A4-0365/97)
Andersson och Wibe
Vi kunde i omröstningen inte rösta för betänkandet. Ställningstagandet bör inte ses som ett ogillande av föredragandens arbete. Vi menar att Europeiska unionen bör upphöra med denna typ av kostsamma fiskeriavtal och övergå till att stödja framför allt utvecklingsländernas egen fiskeriverksamhet. En sådan lösning skulle bättre medverka till att utveckla fiskets betydelse för den globala livsmedelsförsörjningen, stärka dessa nationers ekonomiska utveckling samt även undanröja de risker som fiskeriavtalen kan innebära, t.ex. att vissa medlemsländers fiskeriverksamhet ges ett indirekt stöd för fortsatt verksamhet i ett läge där hela det europeiska fisket står i behov av betydande begränsningar. Vi önskar därför se en utveckling där gemenskapen inte vare sig ingår nya avtal av denna typ eller förlänger tidigare ingångna avtal.
Vi vill också understryka behovet av att denna typ av avtal med tredje land underställs en förbättrad granskning med hänsyn till budgeten.
Betänkande: Kindermann (A4-0364/97)
Andersson och Wibe
Vi vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete med betänkandet. Vi kunde dock inte i slutomröstningen ställa oss bakom betänkandet. Ställningstagandet skall inte ses som ett ogillande av föredragandens arbete, utan är principiellt. Vi menar att Europeiska unionen bör upphöra med denna typ av kostsamma fiskeriavtal och övergå till att stödja framför allt utvecklingsländernas egen fiskeriverksamhet. En sådan lösning skulle bättre medverka till att utveckla fiskets betydelse för den globala livsmedelsförsörjningen, stärka dessa nationers ekonomiska utveckling samt även undanröja de risker som fiskeriavtalen kan innebära, t.ex. att vissa medlemsländers fiskeriverksamhet ges ett indirekt stöd för fortsatt verksamhet i ett läge där hela det europeiska fisket står i behov av betydande begränsningar. Vi önskar därför se en utveckling där gemenskapen inte vare sig ingår nya avtal av denna typ eller förlänger tidigare ingångna avtal.
Vi vill också understryka behovet av att denna typ av avtal med tredje land underställs en förbättrad granskning med hänsyn till budgeten.
Betänkande: Novo (A4-0363/97)
Andersson och Wibe
Vi ställde oss inte bakom betänkandet. Ställningstagandet är principiellt. Vi menar att Europeiska unionen bör upphöra med denna typ av kostsamma fiskeriavtal och övergå till att stödja framför allt utvecklingsländernas egen fiskeriverksamhet. En sådan lösning skulle bättre medverka till att utveckla fiskets betydelse för den globala livmedelsförsörjningen, stärka dessa nationers ekonomiska utveckling samt även undanröja de risker som fiskeriavtalen kan innebära, t.ex. att vissa medlemsländers fiskeriverksamhet ges ett indirekt stöd för fortsatt verksamhet i ett läge där hela det europeiska fisket står i behov av betydande begränsningar. Vi önskar därför se en utveckling där gemenskapen inte vare sig ingår nya avtal av denna typ eller förlänger tidigare ingångna avtal.
Vi vill också understryka behovet av att denna typ av avtal med tredje land underställs en förbättrad granskning med hänsyn till budgeten.

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Ärade ledamöter! Eftersom det är en plikt, och en angenäm plikt för mig, skall jag tacka sekretariatet, tolkarna, vaktmästarna etc. för deras tjänster. Även om jag i dag, ärade ledamöter, skulle vilja rikta en vänlig kritik till presidiets funktionärer därför att, som ni kanske har märkt har jag på senare tid inte haft tillfälle att sitta ordförande på fredagarna vid dessa så stärkande avslutningar. Presidiets sekretariat har inte utsett mig till detta. Vilket för det första försvagar det kärleksfulla namn Fredag som Kellett-Bowman har gett mig, vilket som om den urinvånare som slog följe med Robinson Crusoe på ön. Det är klart att jag tycker att benämningen är kärleksfull men dessutom visar den att detta parlament inte är rasistiskt då en urinvånare, även om han är återanvänd, kan nå en ställning som vice ordförande för vår kammare.
Men för det andra, och detta är det viktigaste för mig, det berövar mig det stärkande sällskapet, som ordförande, med er Robinson Crusoe, som tålmodigt är här varje fredag på denna ö och försöker bryta vår isolering från de europeiska medborgarna med ett tålmodigt och positivt arbete i vilket jag sätter en ära i att få delta.
(Applåder)
(Sammanträdet avslutades kl. 11.46.)

