Slavnostní zasedání - Dvacáté výročí sjednocení Německa
Předseda
Drazí kolegové, dámy a pánové, dovolte, abych za vás za všechny v Evropském parlamentu přivítal naše vážené hosty. Děkuji, že jste přišli. Mnozí z nás si pamatují - ti, kdo jsou velmi mladí, to budou vědět z hodin dějepisu - sjednocení Německa, k němuž došlo před dvaceti lety.
Podíleli se na tom čtyři velcí světoví lídři. Prezident Spojených států George Bush senior, vedoucí představitel Sovětského svazu Michail Gorbačov, ministerská předsedkyně Spojeného království Margaret Thatcherová a prezident Francie François Mitterand, a samozřejmě ministři zahraniční všech čtyř zemí, kteří vedli jednání o smlouvě o sjednocení.
Jeden z těchto ministrů zahraničí je dnes mezi námi. Je mi velkým potěšením přivítat na půdě Evropského parlamentu pana Rolanda Dumase. Velmi rádi vás vidíme mezi námi.
Dále vítáme oba tehdejší vedoucí představitele Německa. Kancléře západního Německa Helmuta Kohla a předsedu vlády východního Německa Lothara de Maizièrea. Vítám je 20 let poté v Evropském parlamentu.
Evropské orgány sehrály při sjednocení Německa velmi důležitou úlohu. Také bych rád jménem vás všech řekl toto - vítejte doma, Enrique Baróne Crespo, někdejší předsedo Evropského parlamentu. Enrique, jste tu doma! Děkuji, že jste přišel.
V neposlední řadě vítám tehdejšího předsedu Evropské komise, předsedu Jacquese Delorse. Velmi mne těší, že vás tu vidím. Jsme vám velmi vděčni a velmi dobře si pamatujeme vaše tehdejší projevy. Byli jste velkými podporovateli jednoty Německa a pro nás všechny to bylo velmi důležité. Bez sjednoceného Německa by nebyla sjednocená Evropa. Tyto dny mají pro náš světadíl zásadní význam a můžeme na ně být hrdí. Nikdy na ně nezapomeneme.
(Sněmovna poděkovala řečníkovi potleskem vstoje)
Lothar de Maizière
Pane předsedající, pane Delorsi, dámy a pánové, když se rozhlédnu kolem sebe, vidím řadu slavných a důvěrně známých tváří a jsem velmi rád, že se s vámi všemi mohu opět setkat.
Je pro mne velkou ctí, že k vám dnes mohu při této příležitosti promluvit na půdě Evropského parlamentu. Je z toho zjevné, že sjednocení Německa nebylo v žádném případě jen vnitrostátní záležitostí, ale i zásadním evropským tématem. Dokonce bych mohl říci, že sjednocením Německa jsme učinili přítrž pomýlenému nacionalismu evropských národů. Proto bych chtěl této příležitosti dnešního výročí a svého projevu využít k výzvě na adresu každého občana Evropy, aby se snažili dosáhnout všech prvků, které nás sjednocují. Dnes, 7. října, je pro tuto příležitost vhodný den, neboť si připomínáme 61. výročí vzniku Německé demokratické republiky (NDR). Po čtyřicet let byl 7. říjen opulentní a okázalou oslavou Dne republiky.
Já jsem se ale stal předsedou vlády proto, abych skoncoval s NDR a vedl východní Německo k jednotě. Otevřenou německou otázku nebylo možno řešit jinak, než v souvislostech evropské jednoty. Evropská unie vycházející ze základů zakotvených v Římské smlouvě je důkazem toho, že Evropa si z hrůz obou světových válek vzala to správné poučení. V roce 1957 se kancléř Konrád Adenauer postaral o to, aby Smlouvy stanovovaly pro východní Němce, v případě sjednocení, řádné členství. Tím se do praktické politiky promítl účel preambule německé ústavy, který hovoří o jednání jménem těch, jimž bylo v jednání zabráněno. V důsledku toho zůstávala německá otázka stále na pořadu dne, neboť se jednalo i o jeden z klíčů k překonání rozdělení Evropy. Tyto dvě věci jsou spolu nerozlučně spjaté - válka, již Německo rozpoutalo a prohrálo, a železná opona, která rozdělila Evropu.
Jedním z obzvláště tragických aspektů toho všeho bylo, že ti, kdo byli mimořádně tvrdě postiženi železnou oponou, zároveň v největší míře zažili utrpení národního socialismu. Avšak ani povstání ve východním Berlíně v roce 1953 a v Polsku a v Německu v roce 1956, ani pražské jaro v roce 1968 nedokázaly výrazněji otřást základy komunistické vlády. Nicméně od tohoto okamžiku již mnozí lidé ve státech východního bloku věděli, že systém, v němž jsme žili, nelze reformovat, ale pouze překonat. Toto poznání představovalo smutnou naději, kterou jsme si dále hýčkali tváří v tvář obtížné situaci a chování těch, kdo byli u moci, přitom se ale většina lidí včetně mne domnívala, že za našeho života se tato naděje nenaplní.
Svobodu nebylo nikterak slyšet. Byla to doba tísnivého ticha a paralýzy. To vše se ale změnilo v říjnu 1978, kdy byl polský kardinál zvolen papežem. Již jen jeho víra a jeho slova vyvedla netolerantní režimy z míry. Nejprve polský lid a následně celý svět si uvědomily, že tento muž říká to, čemu věří, a věří tomu, co říká. Jan Pavel II. byl prvním citelným znamením toho, že zavanul vítr změny, který od této chvíle vanul celou Evropou a v roce 1989 propukl v povstání.
(Hlasitý potlesk)
Stávky v Gdaňsku v roce 1980 a založení první svobodné odborové organizace ve východním bloku daly jasně najevo, že se do pohybu dal proces, který nebude možné zastavit. Rozhodujícím faktorem v tom všem byla skutečnost, že nikdo z těchto lidí nebojoval jen sám za sebe. Každý, kdo zpochybňoval komunismus, tak činil jménem všech. Snad je to ironický výsledek internacionalismu. Tadeusz Mazowiecki a Lech Wałęsa nezměnili jen svůj svět, ale i náš. My Němci máme Polákům skutečně za co děkovat.
(Hlasitý potlesk)
V dnešní den bychom si měli připomenout i jména dalších osob, které se staly zástupci mnoha lidí. Zmíním pouze Andreje Sacharova a Václava Havla, kteří vytahovali kameny z Berlínské zdi mnohem dříve, než v roce 1989 skutečně spadla.
(Potlesk)
Dále bych chtěl ještě jednou vyjádřit naši úctu a vděk Maďarsku, které bylo první zemí, jež sebrala odvahu otevřít své hranice.
(Potlesk)
Byla to doba, kdy lidé jednali za sebe navzájem, protože toužili po svobodě. Toto povstání bylo skutečně společným úsilím a jeho nejdůležitějším výsledkem by mělo a musí být zachování evropského společenství. Měli bychom tudíž tyto zkušenosti vnímat jako výzvu k tomu, abychom v Evropě napříště hledali prvky, které nás spojují.
(Potlesk)
Nezapomenu na to, jak Jan Pavel II. ve svém projevu před Braniborskou branou v roce 1996 zavzpomínal, že lidi od sebe navzájem oddělovaly zdi a smrtonosné hranice. Za této situace byla Braniborská brána v listopadu roku 1989 svědkem toho, jak lidé setřásli a zničili jho útlaku. Uzavřená Braniborská brána byla symbolem rozdělení. Když se konečně otevřela, stala se symbolem jednoty a znamením toho, že výzva k dosažení jednoty Německa uvedená v německé ústavě byla získáním svobody naplněna. Nyní lidé mohou právem říci, že Braniborská brána se stala branou svobody. K tomu, co řekl, bych chtěl, pokud jako braniborský protestant a potomek hugenotů smím, dodat, že s pádem Berlínské zdi se Braniborská brána stala i symbolem evropské jednoty. My Němci bychom nedokázali spravedlivě prosazovat svou národní jednotu, kdybychom to nevnímali jako příspěvek k jednotě Evropy s ohledem na dřívější historické události, které jsem zde naznačil.
(Potlesk)
První a jediné svobodné volby do východoněmecké Sněmovny lidu, které se konaly dne 18. března 1990, vedly k vytvoření parlamentu reprezentujícího skutečný průřez populací a vyjadřovaly životaschopnost a přesvědčivou sílu demokracie jako formy vládnutí. Voleb se zúčastnilo celkem 93,4 % voličů. Myslím, že je to rekord, který v blízké budoucnosti nebude překonán. Neexistoval nikdo, koho by se tyto volby nedotkly. Historie je bude vnímat jako ohromující důkaz toho, že se nám, východním Němcům, poté co jsme se na podzim roku 1989 osvobodili, povedlo na jaře 1990 zavést v zemi demokracii. Lidé z NDR jednali sebejistě a zodpovědně a nově získanou svobodu si obhájili. Demokracie a svoboda nejsou jen abstraktními pojmy. Prolínají se všemi aspekty našich životů a určují jejich podobu.
U příležitosti dvacátého výročí těchto voleb do Sněmovny lidu jsem na půdě Říšského sněmu řekl, a nyní bych to rád zopakoval zde, že Sněmovna lidu dala bezprostředně všem našim sousedům jasně najevo, že změny v NDR a sjednocení Německa nejsou důvodem k obavám. Parlament neprodleně a z vlastní svobodné vůle přijal odpovědnost za celou německou historii. Sklonil svou hlavu před oběťmi a zaručil našim polským sousedům bezpečné hranice. Požádal i o odpuštění za podíl NDR na potlačení pražského jara. Udělal to vše ještě před sestavením nové vlády, neboť nová éra po skončení studené války měla být časem smíření, míru a pospolitosti. Toto přijetí odpovědnosti znamenalo samo o sobě začátek práce jediného svobodně zvoleného východoněmeckého parlamentu. Vše, co následovalo, souviselo s tímto přijetím odpovědnosti a bylo jeho důsledkem, abych tak řekl. Toto přijetí odpovědnosti zůstává platné i poté, co NDR zanikla, a představuje závazek hledat ve všem, co děláme, prvky, které nás v Evropě spojují.
Východoněmecký parlament mne pověřil úkolem zahájit proces, který povede k jednotě obou států. Chtěl bych zdůraznit, že my všichni jsme tehdy byli schopni dosáhnout jen těch věcí, po nichž jsme toužili od chvíle, kdy se ozřejmily v důsledku nadšení lidí pro jednotu. Volby konané 18. března 1990 byly zároveň lidovým hlasováním o německé otázce. Ještě jsme se ale museli věnovat vypracovávání smluv a zavedení právní úpravy pro nespočet problémů. Ve všech oblastech společnosti docházelo k zásadním změnám. Znovu došlo k zavedení německých států, obnovení dělby moci a právního státu a demokratizaci vzdělávání, policejních složek a správních orgánů. Jedním z rozhodujících faktorů bylo znovuzavedení místní samosprávy vytvořené již Steinovou a Hardenbergovou reformou Pruska, a 6. května 1990 se tak lidé mohli účastnit svobodných komunálních voleb. Dále jsme vytvořili hlavní státní smlouvy o hospodářské, měnové a sociální unii, smlouvu o sjednocení a konečně se spojenci smlouvu 2+4 - velmi mne těší, že se zde dnes setkávám s Rolandem Dumasem -, kterou jsme podepsali 12. prosince v Moskvě.
(Potlesk)
Za těch šest měsíců jsme dosáhli mnohé a můžeme říci, že jsme byli nejpracovitějším parlamentem v naší historii.
Dodnes jsem vděčný za to, že všichni naši partneři nám byli velmi oddanými kamarády ve zbrani. V této souvislosti bych mohl jmenovat tolik jmen, proto zmíním jen Michaila Sergejeviče Gorbačova a George Bushe seniora. Projev o společném evropském domě byl jedním z hlavních výchozích bodů Gorbačovovy politiky glasnosti a perestrojky. Byl nakonec tím, co otevřelo Němcům dveře k jednotě. Proto bychom nikdy neměli zapomínat na to, že Rusko je důležitou součástí tohoto evropského domu a že naše partnerství s Ruskem je nezbytné pro naše přežití.
(Potlesk)
George Bush poskytl na základě Atlantické aliance zvláštní ochranu našemu právu na sebeurčení. Chtěl bych rovněž zmínit jméno Jacquese Delorse, který odvedl velký kus práce jako předseda Evropské komise a nám poskytl neocenitelnou pomoc v procesu, který vedl ke sjednocení Německa. Je to skutečný přítel německého lidu. Velice vám děkuji!
(Potlesk)
Jsem stále přesvědčen o tom, že sjednocení Německa by se nedostalo tak širokého přijetí a spolupráce, kdyby je nepodpořila stará federální republika v čele s Helmutem Kohlem, který je bez diskusí velkým Evropanem.
(Potlesk)
Spojily se zde dvě důležité věci. Východní Němci v jedinečném aktu sebeosvobození mírovými prostředky překonali režim, který je utlačoval, a strhli zeď. S použitím mírových prostředků se jim podařilo uskutečnit zásadní změnu. Východní Němci se vztyčenými hlavami řekli - My jsme národ; a o několik týdnů později - Jsme jeden národ. Ti, kdo v tak krátkém čase dosáhli tolika změn, musí být plni sebedůvěry a hrdosti. Mají všechny důvody se domnívat, že dokážou odolat tomu, co dnes nazýváme krizí, a že z každé krize vyjdou silnější. Máme zkušenost s transformací.
(Potlesk)
Na druhé straně jsme si ale zároveň uvědomili, že jsme součástí tohoto velkého společenství evropských národů a součástí Atlantické aliance. I další státy a národy hájily naši svobodu a učinily, co bylo v jejich silách, aby nám pomohly jednoty dosáhnout. Je tedy pro nás důležité, abychom sami sobě i budoucím generacím připomínali, že jsme to byli my Němci, kdo byl odpovědný za naši porážku a rozdělení země. Máme přátele, sousedy a partnery a těm musíme poděkovat za naši jednotu a svobodu.
(Potlesk)
Sjednocení však nevytvořilo jen Německo, jak ho dnes známe. Je samozřejmé, že vedlo i k zásadním změnám ve staré federální republice i v celé Evropě. Tento proces změn stále v nezmenšené míře pokračuje. Naši lidé a země se mohli najednou přestat stále dokola zabývat německou otázkou. Namísto toho se mohli začít plnými silami věnovat jinému cíli, který je zakotven v německé ústavě - tím cílem je, aby Německo jako plnoprávný člen sjednocené Evropy podporovalo mír na celém světě. Nyní chceme být a jsme v takovém postavení, kdy můžeme být hnací silou evropské jednoty a garantem světového míru, neboť jsme naší jednoty dosáhli v míru, ve spolupráci s našimi sousedy, jimž jsme za to zavázáni. Především však tento úkol vnímáme jako cennou službu, kterou naše země poskytuje. Umožní nám to uvést do praxe navenek to, co v rámci našeho státu představuje rozhodující složku naší demokracie. Demokracie je mnohem méně typem státního zřízení než skutečnou službou, kterou každý jednotlivec poskytuje společenství a pro všeobecné dobro. Demokracie mnohem více než kterýkoli jiný druh režimu vyžaduje, aby se každý jednotlivec aktivně zapojoval.
Totéž platí pro sociálně tržní hospodářství, které je více než jen hospodářský systém. Vyžaduje, aby občané měli smysl pro zodpovědnost, a podněcuje je k tomu. Staví společné dobro před vlastní zájmy a využívá majetek ve prospěch společenství, neboť bez něj by ho nebylo možné zaručit. V každém případě si musíme stále říkat, že důležité je, aby rozdělení bylo nahrazeno zapojením - v naší zemi i v Evropě. Zapojení však neznamená, že každý něco dostane. Znamená to naopak, že každý může něčím přispět a musí se účastnit.
Jsem stále více znepokojen narůstajícím pohrdáním právy, které tvoří základ naší svobody. Autenticita a síla demokracie pocházejí výhradně z přístupu občanů. Tento koncept občanství je něco, co nám dává možnost společně žít jako společenství a podporuje nás v tom, abychom vždy pátrali po prvcích, které nás sjednocují. Jsme součástí společenství lidí, které zaručuje práva občanů, usiluje o mír a prosperitu a chce žít v míru. Podle mého názoru bude mít tento kontinent, na kterém žijeme, úspěšnou budoucnost, dokáže-li nalézt středobod těchto hodnot spravedlnosti, demokracie, míru a svobody a dokáže-li nalézt jednotu, kterou jsme ztratili po druhé světové válce. Hovořili jsme o západním spojenectví, východním bloku a konfliktu mezi západem a východem; měli jsme východní a západní Berlín; náš svět byl rozdělen na východ a západ, ale přitom už neměl střed. Upřímné hledání věcí, které nás spojují, je i hledáním našeho středu.
Někdy mne až roztrpčuje, že všechny ty věci, bez nichž jsme se ve východním Německu museli obejít a dlouhá léta po nich toužili, jsou nyní brány, jako by byly samozřejmost, a zůstávají téměř nepovšimnuté. Mám na mysli svobodu cestovat, mluvit, obchodovat, svobodu tisku a vyznání. Mám na mysli právo na svobodné a spravedlivé volby s tajným hlasováním a právem na spolurozhodování. Lidé dnes to všechno berou příliš jako samozřejmost a již si to ani neuvědomují. Vždy je zde riziko, že těmto věcem nebude věnována pozornost a že nebudou doceňovány. Někdy cítím rozčilení, když si uvědomím, jak často mají lidé tendenci promrhat to, čeho dosáhli, protože to berou jako samozřejmost a již si toho neváží. A také se málo snaží o to, aby své úspěchy rozmnožili.
(Potlesk)
Často před námi stojí obtížné úkoly. Nyní, když jsme Evropskou unii rozšířili, ji potřebujeme ještě prohloubit. Tyto úkoly jsou ale stále mnohem přitažlivější, než kdybychom znovu upadli do konfliktu. Je mnohem lepší na tom, abychom překonávali krize a řešili problémy, spolupracovat, než abychom jim čelili sami.
(Potlesk)
Největší katastrofou by pro evropské národy byl návrat do doby, kdy nám chyběla jednota. Z toho důvodu, a zejména při takové příležitosti, jako je ta dnešní, hledejme prvky, které nás spojují. Práva a svobody, o nichž jsem hovořil, tvoří jádro a střed naší společnosti a Evropské unie a našeho společenství hodnot. To jsou věci, které nás sjednocují. Z tohoto středu vzchází rozhodující a snad jediná důležitá povinnost, kterou my, občané Evropy, máme. Měli bychom být připraveni tato práva a svobody chránit. Ochrana svobody je ústředním prvkem Evropy.
(Potlesk)
Naučili jsme se, že svoboda je nedělitelná. Není možné, aby byla jedna část lidí svobodná a jiná žila v systému, který ji utiskuje, jako tomu bylo u nás v Německu. Pád Berlínské zdi a železné opony v Evropě nejen že osvobodil východní Němce a všechny obyvatele východní a střední Evropy. Současně se díky tomu svoboda rozšířila po celé Evropě. Z toho důvodu mohou evropské národy nalézt prvky, které jsou jim v tom nejopravdovějším slova smyslu vlastní, jen v rámci společenství. Musíme zajistit, abychom v rámci našeho společenství ochránili svobodu a sami sobě tak zajistili pozitivní budoucnost.
Předešlé století se svými vrcholy i děsivými pády nás naučilo jedné věci. Historie není záhadný osud, jemuž lidé jen přihlížejí. Historie jsou zkrátka věci, které dělají lidé. Je však mnohem obtížnější ovlivnit konání lidí tím, že jim budeme říkat, co mají dělat, než když jim půjdeme dobrým příkladem. To platí pro jednotlivce a platí to stejně tak pro poslance parlamentu, vlády a celé národy. Nemůžeme po našich občanech požadovat, aby zaujali svobodomyslný, demokratický přístup k životu. Musíme jim dát příklad. Proto vás dnes žádám o jedinou věc a s naléhavostí se obracím na národy Evropy. Pojďme ve všem, co děláme, hledat, podporovat a bránit to, co nás spojuje. Jsem vděčný, že jsem za to mohl přijmout odpovědnost a že jako občan jsem samozřejmě stále odpovědný za Braniborsko, které je mým domovem, za jednotné Německo, za vlast, kterou miluji, a za Evropu, jejíž jednota je rozhodující pro náš osud a budoucnost.
Děkuji vám.
(Hlasitý dlouhotrvající potlesk)
Předseda
Jak zaznělo ve vaší řeči, pane Maizière, naše sjednocení - sjednocení Německa - začalo dokonce ještě dříve, a to změnou našeho přístupu, našeho pojetí společné evropské minulosti a společné evropské budoucnosti. Nejvíce vzrušujícím okamžikem byl ale samozřejmě 3. říjen 1990.
Jistě jste si všimli, že jsem nepřivítal někdejšího předsedu Evropského parlamentu Hanse-Gerta Pötteringa, neboť Hans-Gert je jeden z nás. Každý den zde s námi sedí a pracuje, velmi nás však těší být v jeho ctěné přítomnosti.
Nyní vystoupí náš druhý čestný řečník Jacques Delors. Nejprve byl jmenován poradcem francouzského premiéra Jacquese Chaban-Delmase. Později byl po dva a půl roku poslancem Evropského parlamentu. Někteří z nás si to možná už nebudou pamatovat. Poté byl také ministrem hospodářství a financí. Po dvě období stál v čele Evropské komise. Vedl projekt jednotného trhu a byl klíčovým hráčem při přípravě a provádění Maastrichtské smlouvy, která byla pro celou Evropskou unii velice důležitá. Byl zakladatelem a předsedou think tanku Notre Europe a některých dalších iniciativ.
(Potlesk)
Jacques L.J. Delors
bývalý předseda Evropské komise. - (FR) Pane předsedo, pane de Maizière, pane Van Rompuyi, pane Barroso, Vaše Excellence, poslanci Evropského parlamentu, dámy a pánové, mezi pádem Berlínské zdi a sjednocením Německa uplynul sotva rok.
Evropské národy svou vůli projevovaly v průběhu celého roku 1989. V Polsku události začaly stávkami v Gdaňsku v létě roku 1980, které vedly k Belvederským dohodám uzavřeným mezi únorem a dubnem 1989 a následně prvním svobodným volbám, které se konaly 4. června 1989; v Československu si lidé připomínali upálení Jana Palacha; v Maďarsku proběhl slavnostní pohřeb Imre Nagyho, který byl nakonec rehabilitován, v Bulharsku byl nucen odstoupit prezident Živkov a samozřejmě ve východním Německu se stále více lidí účastnilo pokojných demonstrací. Požadavky lidí nabíraly na síle a dne 2. května 1989 se otevřela hranice mezi Maďarskem a Rakouskem, díky čemuž někteří východní Němci mohli přejít na západ.
Byli jsme tedy svědky okamžiku, kdy se dějiny zrychlily, a musíme připustit, že nás to všechny překvapilo. Někteří z nás intuitivně tušili, že v komunistických zemích narůstají rozpory, nikdo ale nemohl vědět, že by to mohlo prasknout tak rychle. Rok 1989 byl rokem zásadních změn v mnoha koutech světa - připomínám, že padla Pinochetova diktatura v Chile a došlo k povstání na Náměstí nebeského klidu v Číně.
Vraťme se ale do Evropy - události roku 1989 mohly v každém okamžiku vyvolat brutální potlačení nebo vyústit v krvavý konflikt vedoucí k období dlouhodobé nestability a ohrožení míru. K tomu nedošlo. To je druhé poučení, přičemž to první plyne z povstání lidu. My, kdo jsme tyto události zažili, musíme o nich nést svědectví.
Je skutečně nutné učit nové generace o událostech té doby, neboť je na vlastní kůži nezažily. Dnes žijí v prosperitě a míru a sledují, jak napětí a revolta otřásají vzdáleným světem. Jediné otázky násilí a nenávisti tak vidí optikou kamery médií. Proto si musí uložit ve své paměti nanejvýš důležité události a to, že Evropané mohli v letech 1989 až 1990 zažít přerod, který byl nepochybně plný emocí, ale proběhl bez jakéhokoli krveprolití a nebezpečné poskvrny, jen zásluhou moudrosti mnoha světových čelních představitelů.
(Potlesk)
Nebudu tu všechny, kdo uklidňovali tísnivou situaci a jejichž moudrost jsem již vyzdvihl, jmenovat - učinil tak už pan de Maizière a já se obávám, že bych na někoho zapomněl, dotkl bych se citlivých míst nebo bych nebyl správně pochopen. Měl bych však dodat, že někteří z nich se bohužel setkali s nevděkem svých národů a nástupců. Doufám, že historie napraví tyto chyby a opomenutí a vrhne světlo na pravdu o těchto událostech.
Vraťme se však ještě na chvíli k šokujícímu okamžiku, k němuž došlo 9. listopadu 1989 - pádu Berlínské zdi. Ještě než mohli politici a diplomaté nabrat dech, muselo Evropské společenství reagovat, i kdyby jen z pohledu ustanovení Římské smlouvy, o kterém hovořil pan Maizière. Dne 11. listopadu jsem po svolání naléhavého zasedání členů Evropské komise poskytl rozhovor německé televizi, v němž jsem uvedl, že východní Němci se budou moci sami rozhodnout a že Evropské společenství je připraveno je přijmout. A dodal jsem, cituji: "Jsme velké společenství, v němž chceme společně budovat náš osud, abychom tak vytvářeli lepší dějiny v zájmu nás všech."
Tehdy se nedalo říct nic víc. Bylo mou povinností vyslat našim východoněmeckým přátelům poselství, které bude uvítáním a nadějí. Zároveň jsem se snažil uklidnit obavy a úzkost, které mnohé lidi zneklidňovaly. Od toho okamžiku se uskutečnila řada setkání vedoucích představitelů po celém světě - mezi Spojenými státy a Sovětským svazem, mezi Sovětským svazem a Evropany a mezi východním a západním Německem a čtyřmi spojeneckými mocnostmi druhé světové války, neboli proces 2+4. Mezitím pokračovala jednání mezi Spolkovou republikou Německo a zástupci Německé demokratické republiky, především mezi panem Maizièrem a kancléřem Kohlem.
Nutno podotknout, že tento radikální posun na politické scéně vyvolal množství otázek i v Evropském společenství. Avšak Evropské společenství mohlo nakonec sjednocení obou Němecek jen schválit a podpořit, jak to učinila Evropská rada na svém zasedání, které se konalo dne 24. dubna 1990 v Dublinu. Společenství tím, že takto postupovalo a vzalo na vědomí záruky dané v souvislosti s trváním a spravedlivou povahou uspořádání stanoveného v procesu 2+4, zůstalo věrno svým hodnotám: míru, vzájemnému porozumění mezi národy a solidaritě, obzvláště mezi východními a západními Němci. A navíc si nemohu pomoci, ale mám pocit, že v temných letech byla samotná existence Společenství, nikoli jeho materiální prosperita, pro ty, kdo žili pod komunistickým útlakem, vždy jakýmsi záchytným bodem a majákem.
Dovolte mi jen připomenout: Společenství postupovalo týmž směrem, jako tyto události. Již v červenci 1989 - pan Dumas si to bude pamatovat, neboť byl také přítomen -, ještě před pádem zdi, Komise přesvědčila země G-7, aby přijaly plán na pomoc zemím střední a východní Evropy. Oficiálně byl potvrzen duch otevřenosti a příznivého postoje, kdyby došlo k rozšíření. Avšak nutno podotknout, že po pádu zdi vyvolala německá otázka značné obavy. Jakou cestu si sjednocené Německo zvolí?
Dne 19. listopadu 1989 se z iniciativy prezidenta Mitteranda konalo mimořádné zasedání Evropské rady, které bylo cestou k řádným konzultacím mezi oběma Německy a jejich partnery. Kancléř Kohl v dlouhém vystoupení shrnul situaci, která samozřejmě byla stále v pohybu. Dějiny nabraly rychlost.
Evropský parlament byl v té době rovněž velmi aktivní a pozorný. Jeho rozpravy reagovaly na otázky, které byly položeny o budoucnosti Německa a rovněž nebezpečí - jehož se obávalo mnoho poslanců Evropského parlamentu - zpomalení evropského integračního procesu, který byl nastartován v roce 1987 Jednotným evropským aktem. Dne 28. listopadu 1989 Parlament přijal velmi důležité usnesení, z nějž cituji: "Všechny evropské národy, včetně Poláků, mají v souladu s Helsinským závěrečným dokumentem právo žít v bezpečných hranicích, jak jsou v současnosti vymezeny." Tímto způsobem se Evropský parlament vyjádřil k jedné z nejsložitějších otázek, která byla vyřešena zachováním hranice podél Odry a Nisy.
Dne 17. ledna 1990 jsem stál jako předseda Evropské komise před Evropským parlamentem a uvedl jsem, cituji: "Východní Německo je speciální případ. Stane se součástí Společenství, bude-li to tak chtít." Tato vyhlídka vedla ve vašem Parlamentu k vytvoření dočasného výboru pro zkoumání dopadu procesu německého sjednocení na Evropské společenství. Výbor, který byl, to musím zdůraznit, složen z vysoce kvalifikovaných jedinců, včetně několika ministrů zahraničních věcí, účinně rozptýlil pochybnosti o integraci východoněmeckých Länder a připravil pro tuto integraci podmínky. Je to užitečná připomínka pro skeptiky všemožných názorů, totiž, že díky Evropskému parlamentu pojem pluralismu a živoucí demokracie není planou nadějí, ale skutečností. Výbor to při té příležitosti demonstroval.
(Potlesk)
S ohledem na veškeré okolnosti bychom neměli podceňovat výsledky a vliv evropské integrace, aniž bychom vnímali překážky, které jí stojí v cestě. Pochopitelně se nebudu pokoušet specifikovat nejdůležitější fakta a myšlenky, které mohly toto velké osvoboditelské hnutí ovlivnit.
Na prvním místě je bezpochyby schopnost lidí postavit se tlaku, vyjádřit svou touhu po svobodě a poklidně projevit svou odvahu. Bylo by však ode mne nedbalé nepřipomenout výzvy, které zazněly z úst Jana Pavla II., a zejména jeho provolání k polskému lidu v tomto kritickém okamžiku, kdy na ně apeloval: "Nebojte se!" Nemohu nevzpomenout ani pevné, ale otevřené a laskavé politiky západního Německa vůči NDR v letech, která vedla k pádu Berlínské zdi.
Svoboda zvítězila, se svobodou ale přicházejí povinnosti. Smlouva o sjednocení Německa představila dvě výzvy. První zněla, aby si lidé z východního a západního Německa navzájem porozuměli. To bylo s velkou dávkou rozumu, pochopení a velkorysosti naplněno. Ta druhá byla hospodářská a sociální a i tu bylo obtížné naplnit. Vyžadovala obrovské úsilí v podobě masivních každoročních přesunů prostředků v hodnotě 4 až 5 % národního produktu západního Německa z východu na západ, což, dámy a pánové, za dvacet let činilo 1 400 miliard EUR. Není nutné připomínat, že pro restrukturalizaci hospodářství východního Německa byly nutné další příspěvky ve formě technické pomoci.
Měřítko tohoto úspěchu ilustruje jediný údaj: za dvacet let se příjem NDR v přepočtu na obyvatele zvýšil ze 40 na 73 % příjmu západního Německa. Tato snaha se v průběhu let naplňovala díky trvalým platbám daně ze solidarity - nepletu-li se, bude to tak pokračovat až do roku 2019. Němci sami s tím souhlasí. Stále je zapotřebí pracovat na změně v myšlení i změně v hospodářských a sociálních strukturách.
Evropská komise přispěla rozšířením politiky hospodářské a sociální soudržnosti, která je poslancům Evropského parlamentu velmi dobře známá, na východní Länder. Přislíbené částky nebyly sice na roveň úsilí ze strany Němců, evropské příspěvky však jasně poukazovaly na postavení Východního Německa jakožto plnohodnotného účastníka evropského podniku, na narůstající výměny lidí a technologií a řádný dialog mezi Evropskou komisí a vedoucími představiteli nových Länder. Přál jsem si tehdy, aby Společenství udělalo víc, německé vedení se však obávalo, jak budou reagovat jeho partneři, a proto mne požádalo, abych v oblasti strukturálních fondů nevyvíjel žádné další snahy.
Dámy a pánové, o 20 let později, v době, kdy probíhá finanční krize a mnozí lidé zpochybňují evropskou integraci, stojí 27 členských států před historickou odpovědností - prohloubit evropskou integraci, nebo žít ze dne na den jako důsledek kompromisů, které sice mohou být nezbytné, pro budoucnost ale nevěstí nic dobrého.
(Potlesk)
Dnes s radostí slavíme sjednocení Německa, nemůžeme se ale Německa nezeptat, jakou oni vidí budoucnost pro Evropu. Sjednocené Německo je hospodářským motorem všech 27 zemí tvořících Unii. Uvedu jen jedno číslo - Německo produkuje 25 % celkového HDP Hospodářské a měnové Unie (EMU). Hovořím zde o EMU, a to z toho důvodu, že ať chcete nebo ne, je to nejsilnější vazba mezi evropskými národy, které sdílejí jednotnou měnu se všemi právy a povinnostmi, jež z toho vyplývají. Někteří lidé v Evropě by na to možná chtěli zapomenout.
(Potlesk)
Z geopolitického hlediska je dnes Německo připravené tvořit most mezi Evropskou unií a zbytkem velkého evropského kontinentu. Je to silné a z mnoha pohledů atraktivní postavení, které vyvolává mnohé otázky uvnitř i vně Německa. Sami Němci s tímto pohledem souhlasí, což je zcela zřejmé z Bílé knihy o bezpečnosti Německa. Cituji: "Důležitou úlohu bude mít v budoucím formování jak Evropy, tak jejího okolí, sjednocené Německo díky své velikosti, demografické situaci, hospodářské síle a zeměpisné poloze v srdci kontinentu."
Již nejsme v období před rokem 1989, kdy Německo projevovalo zdrženlivost a takt, a to z důvodů, jimž každý rozumí a je za ně vděčný. Tato velká zdrženlivost zapříčinila, že se německé vlády v minulosti postavily do čela evropské integrace, zejména co se týče zřeknutí se mocné západoněmecké marky - říkám mocné marky proto, že je to 10 východních marek a je symbolem německého znovuzrození - výměnou za euro, za jednotnou měnu.
Tyto poznámky, které nejsou ani zdaleka nostalgické, jsou výzvou jednoho z evropských aktivistů a nejsou směrovány jen k Německu, jehož sjednocení oslavujeme, ale mají oslovit i všechny členské státy. Jsou hodnoty, které jsme převzali od otců zakladatelů Evropy, stále ještě smysluplné? Platí ještě? Odkaz, který jsme zdědili, souvisí spíše s tím, proč spolu chceme žít, než se Smlouvami, které jsou jen nezbytnými institucionálními dohodami.
Nechtěl bych ale skončit tímto mírně pesimistickým tónem s velkým otazníkem, který se nad vším vznáší. Ne, to skutečně ne. V mysli a na srdci si uchovávám vzpomínku na noc 3. října, kdy jsem měl spolu s předsedou Evropského parlamentu panem Barónem Crespem potěšení a čest být pozván na památné večerní setkání v bývalém Říšském sněmu. Vedoucí představitelé západního a východního Německa se zde s velkým nadšením sešli v ovzduší prodchnutém radostí a slavnostním pocitem. Každý Evropan by jejich hluboké emoce sdílel.
Po ceremoniálu jsem chtěl na vlastní kůži zažít pocity lidu, a proto jsem se vydal do berlínských ulic. I zde jsem viděl jen důstojný slavnostní ráz a radost, žádné fanfáry a velkolepé oslavy. Byla to tichá noc, kdy si každý vychutnával vzpomínku na minulé rozdělení, strach rodin, které byly rozervány svévolným historickým aktem; byla to tichá noc, kdy jsem přemýšlel o naší Evropě osvobozené od nenávisti a konfliktů, Evropě, pro niž jsem si zároveň přál, aby byla jednotná, silná a velkorysá.
Budete se mnou jistě souhlasit, že je před námi mnoho práce na cestě ke konsolidaci našich úspěchů a pokroku pro budoucnost.
(Sněmovna poděkovala řečníkovi potleskem vstoje)
Předseda
Pane Delorsi, vzpomínáme na váš projev na půdě College of Europe v Bruggách na počátku roku 1990. Hovořil jste o sjednocení Německa, přičemž sjednocení Německa bylo podle vašich slov tou nejlepší cestou k lepší koordinaci v Evropě a lepší budoucnosti pro Evropu. Byl to skvělý a vizionářský projev.
Velice vám děkuji i za váš dnešní projev.
Dovolte mi poděkovat váženým hostům ze Španělska, Francie, Německa, předsedům našich orgánů, Komise a Rady za to, že přišli mezi nás. Nyní si vyslechneme evropskou hymnu.
