
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 16 september (1). 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är anföranden om frågor av politisk vikt. 
McCarthy (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka er personligen för era ansträngningar och er hjälp med att försöka få till stånd ett frisläppande av en av mina väljare från Liverpool, Ken Bigley, som togs som gisslan i Irak. I fredags fick vi det mycket tragiska beskedet att han hade avrättats. Jag vore tacksam, herr talman, om ni på parlamentsledamöternas vägnar kunde framföra vår medkänsla och vårt deltagande till hans familj. Även övriga ledamöter i Europaparlamentets labourgrupp står bakom denna begäran.
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru McCarthy. Jag måste säga er att skrivelsen har sänts och att jag tidigare har framfört mitt deltagande med familjen och med det brittiska folket. I det kondoleansbrev som jag har sänt till familjen Bigley sägs att vi alla känner oss drabbade av det brutala mordet. Vi hade tidigare vädjat till kidnapparna att frige Ken Bigley, men denna vädjan var – som så många från alla delar av världen – förgäves. Det enda vi kan göra nu är att sörja hans död och uttrycka vårt deltagande med hans familj. Skrivelsen har alltså sänts. Jag tackar er för att ni föreslog att vi borde göra det. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp frågan om brott mot de mänskliga rättigheterna i Colombia. Jag har kontaktats av organisationen FrontLine som är en internationell stiftelse till skydd för försvarare av mänskliga rättigheter. Den inriktar sig på att försvara människorättsaktivister som ägnar sig åt fredliga aktioner för mänskliga rättigheter i sina länder. 
I februari i år greps ett antal fackföreningsmedlemmar som tillhör en förening för jordbrukare. De har ännu inte åtalats och det finns inga uppgifter om eventuella allvarliga åtalspunkter mot dem. Bara i år har närmare 30 fackföreningsmedlemmar mördats i Colombia. Europeiska unionen har då och då tagit upp denna situation, men försvarare av mänskliga rättigheter, både i Colombia och i Europa, hyser allvarlig oro för att Europeiska unionen låter frågan falla från dagordningen. Jag skall vidarebefordra brevet från organisationen FrontLine till er och jag ber er kräva att de colombianska myndigheterna omedelbart släpper medlemmarna i Fensuagro i brist på rättsligt giltiga anklagelser och ser till att lagliga fackföreningar kan verka utan att vara hotade. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr De Rossa. Detta kommer att ombesörjas, som svar på den fråga ni har tagit upp. 
Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! Den brittiska miljöbyrån har avslöjat att det under fem månader i år har släppts ut tolv miljoner kubikmeter orenat avloppsvatten i floden Themsen som flyter genom London. Situationen kan bara förvärras av att de häftiga stormar som orsakas av global uppvärmning ökar. Dessa utsläpp har inte bara tagit död på tusentals fiskar utan de har också resulterat i farligt höga nivåer av e-coli och andra skadliga bakterier. 
Frågan är europeisk eftersom mätvärdena ligger högt över gränsvärdena för EU:s badvatten, och för övrigt är det en gränsöverskridande fråga eftersom Thames Water är tyskägt.
Den brittiska regeringen vägrar att tillhandahålla de 1,5 miljoner pund sterling som behövs för att bygga ett vattenlås i form av en tunnel för att hejda dessa översvämningar. Som min kollega från London Assembly har sagt så är dessa uppgifter stor skam. Situationen är dålig för miljön, skadlig för människors hälsa och den skadar bilden av Themsen.
Jag skulle vilja be kollegerna i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet att gå vidare med detta brott mot gemenskapsrätten från den brittiska regeringens sida och uppmana kommissionen att reda ut saken. 
Angelilli (UEN ).
   – Herr talman! Jag anser att det inte är mer än rätt och riktigt att parlamentet formellt uttrycker sin chock och harm över antalet offer för terroristattacken i Taba i förra veckan. Jag menar att vi bör sända ett budskap om solidaritet och djupt deltagande till offrens familjer och skulle bland offren särskilt vilja minnas de två unga italienska kvinnorna, Jessica och Sabrina, vars enda brott vara att unna sig en semester som de verkligen hade sett fram emot efter ett års arbete. 
McAvan (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja påminna kammaren om att det nästa vecka, den 17–24 oktober, är ”One World Week”. Det innebär ett tillfälle för oss alla att ingripa och göra något åt fattigdom och orättvisor i världen.
Ett praktiskt sätt för oss att hjälpa till är att köpa rättvisemärkta produkter. Parlamentet har börjat köpa rättvisemärkta produkter. I Strasbourg får vi nu rättvisemärkt te men, i Bryssel får vi fortfarande Liptons te. Kvestorerna kanske skulle kunna ta upp frågan om varför vi får rättvisemärkt te i det ena fallet men inte i det andra och fundera på vad vi kan göra mer här i parlamentet när det gäller att köpa rättvisemärkta produkter. Det skulle vara ett gott föredöme för andra offentliga förvaltningar. Jag hoppas att ni kommer att stödja detta initiativ. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru McAvan, för er mycket relevanta påminnelse. 
Protasiewicz (PPE-DE ).
   – Jag skulle vilja nämna ett fall där fördragen har kränkts av flera medlemsstater. Kammaren känner säkert till att polska entreprenörer, i enlighet med bestämmelserna i anslutningsfördraget, av vilket en av undertecknarna var Europeiska unionen, har rätt att fritt erbjuda tjänster i alla medlemsstater. Detta är en av EU:s grundläggande friheter, som inte upphävdes på grund av anslutningsförhandlingarna och som alla polska medborgare kunnat åtnjuta från dag ett av medlemskapet i Europeiska unionen. De övergångsperioder som införts gäller bara för personer som söker anställning på grundval av ett anställningskontrakt och inte för personer som erbjuder tjänster eller bedriver verksamhet som egenföretagare. Ändå har polska tjänsteleverantörer som utför beställningar gjorda av lokala kunder, liksom personer som önskar starta egna tjänsteföretag, i många medlemsstater mötts av administrativa tilläggskrav som gör det svårt att bedriva sådan verksamhet. Om nödvändigt kan jag specificera de länder där detta är fallet. Jag anser därför att Europeiska kommissionen bör tillfrågas om vilka åtgärder den avser att vidta för att undersöka dessa metoder och förhindra företeelser såsom dessa, som kränker de nu gällande fördragen. 
Agnoletto (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja fästa parlamentets uppmärksamhet på en oerhört allvarlig händelse. I torsdags, den 7 oktober, begärde FBI, på federal order, att Rack Space, en amerikansk tjänsteleverantör, till dem skulle överlämna maskinvara i form av två servrar med Indymedias hela material; med andra ord material från dussintals platser i detta internationella nätverk, som arbetar med ideella grupper och föreningar. Allt material överlämnades utan att Indymedia ens kunde få reda på skälen till åtgärden, som var en verklig censurhandling.
Jag anser att Europaparlamentet alltid bör försvara vars och ens sfär av yttrande- och debattfrihet. Jag kräver därför att de hårdare tagen mot Indymedia skall upphöra och att skälen bakom dem skall utredas, och detta är ett minimikrav. 
McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mina kommentarer gäller de tidigare yttrandena om rättvis handel. Europeiska unionen står i begrepp att införa en reform av sockerordningen som, om den genomförs som planerat, kommer att få allvarliga konsekvenser för europeiska jordbrukare och för dem som arbetar med socker.
Frågan är dock mer omfattande än så. Jag har fått veta att den handfull sockerbaroner som kontrollerar sockerindustrin i Brasilien slickar sig om munnen i spänd förväntan på våra föreslagna reformer, medan de som tjänstgör inom denna industri – arbetare och jordlösa – känner ständig oro och fruktar att deras situation kommer att förvärras. Vi får inte främja en sådan utveckling. Jag vill yrka på att vi, när vi inleder de ingående förhandlingarna om socker, inte bara beaktar de ekonomiska frågorna och handelsfrågorna utan även tar hänsyn till de sociala och moraliska aspekterna av våra beslut. 
Talmannen.
   – Anförandena om frågor av politisk vikt är avslutade. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande av kommissionens ordförande om sammanfattningen av arbetet under Prodis ordförandeskap. 
Prodi, Romano,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det är inte utan viss rörelse som jag för sista gången står inför er som Europeiska kommissionens ordförande. I själva verket kommer vi om några få dagar att nå slutet av den väg som vi tillsammans har färdats på i fem år. Dessa fem år har präglats av stora politiska och institutionella förändringar och av viktiga händelser i Europa och runtom i världen.
Jag skulle vilja börja detta vårt möte med att påminna er om var Europeiska unionen stod 1999. På den institutionella fronten fanns det många som ville begränsa reformerna till de så kallade resterna från Amsterdam och som förordade en institutionell dagordning som var begränsad till sin omfattning och som med säkerhet inte motsvarade de nya utmaningar unionen stod inför. I den tidens ogynnsamma ekonomiska klimat rådde mycket stark oro, tvivel och skepsis i fråga om de faktiska möjligheterna att införa euron.
Lika stor var osäkerheten om när utvidgningen skulle genomföras och hur många länder som skulle tas med. Många tryckte på för att utvidgningen skulle begränsas till högst sex länder. Varken en bestämd tidsram eller tydliga regler hade uppställts, och pressen och folkopinionen gav uttryck för djupt liggande farhågor. Därtill fanns de ännu större hot på grund av situationen på Balkan som tornade upp sig över hela kontinenten, i avsaknad av en tydlig och övertygande EU-strategi i regionen. Slutligen var själva kommissionen i kris, skakad av händelserna 1998 och 1999. Dess trovärdighet och auktoritet hade sjunkit till bottennivå, och kommissionen behövde därför återupprätta sitt anseende genom att utföra den första allvarliga och genomgripande översynen av sin förvaltningsstruktur.
Mina damer och herrar! Ställda inför denna situation antog vi utmaningen. I samarbete med er lade vi fram en ambitiös dagordning för EU. Dagordningens stöttepelare, det enande inslag som drev på våra handlingar och gav dem sammanhang, var utvidgningen.
Enandet av Europa – inbegripet införlivandet av tio nya länder, en tydlig tidsplan för de andra kandidatländerna och reella utsikter till full integrering av alla Balkanländerna – är det största bidrag som Europeiska unionen kunde ge till stabiliseringen och den politiska, ekonomiska och kulturella tillväxten på kontinenten som helhet. För att möta den utmaning som utvidgningen innebar var vi tvungna att finna den rätta balansen. Vi kunde inte gå för långsamt framåt och löpa risken att viljan att ansluta sig till EU, som var mycket stark i kandidatländerna, skulle gå förlorad. Vi kunde heller inte forcera processen utan att försäkra oss om att vi hade stöd hos folket i unionen.
Vi vakade därför över de reformprocesser som hade kommit i gång i Central- och Östeuropa och gav dem vårt fasta stöd, samtidigt som vi var lyhörda för den oro som européer uttryckte för utvidgningens kostnader, befolkningsrörelser, miljörisker, kärnsäkerhet och korruption. Det folkliga stödet i de nya medlemsstaterna översteg alla förväntningar, vilket framgången i de olika folkomröstningarna visar. Vi har bevisat att den enda demokratiska vägen för att exportera demokrati och stabilitet går genom förhandling och dialog, även om det ibland är en besvärlig, otillgänglig och mödosam väg att vandra.
Samtidigt innebar den ambitiösa utvidgningen av unionen i syfte att uppfylla halva kontinentens önskan om frihet, säkerhet och demokrati att vi var tvungna att vara lika ambitiösa med översynen av vår institutionella uppbyggnad. Vi tryckte därför på – först ensamma men senare med stöd av ett ständigt växande samförstånd – för reformer som skulle göra det möjligt att få ett EU med 25 eller fler medlemsstater att fungera. Således har vi under de senaste fem åren ständigt varit inbegripna i förhandlingar om institutionella reformer, med Amsterdamfördragets genomförande, Nicekonferensen, irländarnas inledande förkastande av det nya fördraget och konsekvenserna av detta, Europeiska konventet och det konstitutionella fördraget. Tack vare parlamentets och kommissionens gemensamma ansträngningar har konventsmetoden slutligen etablerat sig, vilket ökar demokratin och öppenheten i EU.
Den skepsis som omgav detta förslag, som jag har stött ända sedan den där natten i Nice, var likväl mycket djup. Aldrig har två synsätt på EU varit så skiljaktiga som då. På den ena sidan ett starkt, politiskt EU, jämbördigt med de globala utmaningar vi står inför, och på den andra ett svagt EU, betraktat endast som ett område med välstånd, stabilitet och regleringar och inte som en verklig politisk enhet. För övrigt har EU förändrats väsentligt sedan 1980- och 1990-talen, liksom de olika regeringarnas inställning till EU samt deras EU-politik.
Under dessa år har allianser mellan regeringar väldigt ofta varit pragmatiska, engångsföreteelser, med en koppling till bestämda förslag eller till den rådande inhemska eller internationella politiska situationen; det har inte funnits några grupperingar av länder som konsekvent tryckt på för en mer långtgående integration. Vi, för vår del, har hela tiden kämpat för att göra vår union starkare, mer demokratisk och mer effektiv. Vi lade fram starkt innovativa förslag – om EU-utrikesministern, till exempel – både på Europeiska konventet och på den regeringskonferens som följde.
Nu har vi nått slutet av berättelsen. Om några få dagar kommer det konstitutionella fördraget att undertecknas i Rom. Det blir utan tvivel en mycket betydelsefull händelse för EU, med mer demokrati, ökad enkelhet och större öppenhet som följd, även om det finns andra, mindre tillfredsställande aspekter – de situationer då det fortfarande krävs enhällighet, till exempel. Detta är en berättelse till vilken vi – och speciellt ni, Europaparlamentets ledamöter – har gett ett grundläggande bidrag.
Mina damer och herrar! Jag har talat om utvidgningen, institutionella reformer och politik för tillväxt och fred; och inget av detta skulle ha varit möjligt om vi inte, samtidigt som vi arbetade på alla dessa områden, hade återställt ordningen i vår egen institution, Europeiska kommissionen, liksom dess styrka, prestige och stolthet. I själva verket går det inte att åstadkomma förändring utan en genomgripande reform av förvaltningens strukturer och apparat. De första positiva effekterna börjar nu märkas inom flera områden, såsom decentraliserad ekonomistyrning eller externa biståndsprogram.
Framför allt rymde dock reformerna kraftfulla politiska budskap, och de var utformade för att återställa kommissionens legitimitet, oberoende och effektivitet. Jag behöver bara nämna systemet för generaldirektörernas rotering, efter många år då vissa generaldirektorat regelmässigt hade tilldelats tjänstemän av samma nationalitet, eller nationalitetsreglerna för kommissionärer och deras personal, eller, slutligen, beslutet att flytta kommissionärerna närmare de avdelningar som de bestämmer över.
Det finns dock ett inslag som mer än något annat har kännetecknat min kommission och som jag är särskilt stolt över: kollegialiteten. Jag har kunnat förlita mig på en sammansvetsad, ytterst yrkesmässig grupp som har arbetat tillsammans i stor harmoni. Några ledamöter av denna kommission innehar i dag toppbefattningar i nationella regeringar och parlament. Även detta är, anser jag, tydliga och påtagliga tecken på förnyelsen och utvecklingen i den institution som jag har haft äran att leda i mer än fem år. Jag är också säker på att kommissionen kommer att bli ännu starkare under José Manuel Barrosos ordförandeskap, och jag önskar honom all framgång.
Herr talman, mina damer och herrar! Processen för att ena vår kontinent ger oss ett utmärkt tillfälle att sprida unionens stabilitet och välstånd i hela den omgivande regionen. Därför har vi inte begränsat oss till att skjuta skiljelinjen, ”muren”, några hundra kilometer längre österut eller söderut. I åratal talade man om EU:s gränser, men inget fungerande förslag lades någonsin fram. Vi har nu föreslagit en ny vision för unionens gränser genom vår grannskapspolitik, som syftar till att upprätta verkliga och särskilda förbindelser med hela spektrumet av länder från Ryssland till Marocko. I den europeiska konstitutionen erkänns behovet – som vi belyste – av att utveckla nya förbindelser mellan unionen och våra grannländer.
I en tid när alla talar om en ”konflikt mellan civilisationer” – även om jag är övertygad om att det snarast rör sig om en ”konflikt på grund av okunnighet” – har vi träget arbetat för interkulturell dialog och ömsesidig förståelse, särskilt i Europa–Medelhavsområdet. När det gäller Medelhavsområdet kommer jag väl ihåg den häftiga kritik jag utsattes för när jag ville öppna överste Khadaffis Libyen. Nu, två dagar efter det att sanktionerna mot Libyen hävdes, känns den tidpunkten verkligen avlägsen. Det har bara gått fyra år, men det har varit fyra år av diskret, oavbrutet och intensivt arbete som har gjort att vi kunnat sätta i rörelse viktiga förändringar i landet och som har jämnat vägen för Libyens återinträde i världssamfundet.
Herr talman, mina damer och herrar! Under dessa år har vi hela tiden kraftfullt och tydligt tagit ställning för multilateralism. Mer global och regional samhällsstyrning, ett närmare partnerskap med FN samt minskade skillnader mellan Nord och Syd har varit de mål som inspirerat våra åtgärder. Vi har inte bara ”talat” om multilateralism, utan vi har också omsatt den i handling i avsikt att nå våra mål och genomföra våra politiska vägval.
Jag skall nämna bara några få exempel. Vi har kopplat samman målsättningen att avreglera handeln med behovet av att ta större hänsyn till det civila samhällets och utvecklingsländernas befogade krav. Vi har spelat en central roll inom ramen för Världshandelsorganisationens utvidgning i avsikt att uppmuntra en effektivare global samhällsstyrning. Vi har inriktat våra samarbets- och utvecklingsprogram samt humanitära program på framför allt fattigdomsminskning. Vi har stärkt våra band med andra regioner i världen, såsom Latinamerika och Asien, och bistått i nya regionala integrationsprocesser, såsom Afrikanska unionen.
Slutligen har vi bidragit väsentligt till att stärka de transatlantiska förbindelserna. Efter kriget i Irak hävdade många att klyftan mellan de två kontinenterna inte längre kunde överbryggas. Jag har aldrig delat den uppfattningen, eftersom jag är säker på att EU, på de områden där EU har en egen identitet och inte paralyseras av nationella veton, kan uppnå betydande resultat i samverkan – och på jämlik fot – med Washington. Vi har därför arbetat hårt och effektivt tillsammans med våra amerikanska partner i praktiska frågor av stor vikt, både på säkerhetsområdet och i kampen mot terrorismen liksom i vissa delar av världen, såsom Balkan. Jag har sagt detta förut och säger det igen: i denna svåra och ofta tragiska värld har EU – och bara EU – lyckats med att exportera demokrati.
På det ekonomiska området har euron utan tvekan varit stjärnan under vårt mandat. Redan från början var euron tänkt att bli hörnstenen i det nya Europa. Redan från början betraktade vi därför euron som ett stort politiskt projekt och inte bara som ett ekonomiskt projekt, som ett projekt för politiska ledare och inte bara för centralbankirer, som ett projekt som kräver visioner, auktoritet och samordning. Under hela vårt mandat har vi betonat behovet av kraftfullare ekonomisk styrning, eftersom kostnaden för EU av att inte stå enat på detta område fortfarande är för hög.
För detta ändamål har vi utarbetat flera förslag i syfte att anpassa stabilitets- och tillväxtpakten till EU:s nya krav och nya ekonomiska verklighet, och vi har äntligen öppnat en debatt som åtskilliga aktörer efterlyst men ingen haft mod att inleda. Jag måste medge att jag log när en välkänd fransk dagstidning skrev, efter all kritik mot mitt ställningstagande, att kommissionens nya förslag hade gjort pakten ”smartare”.
Vidare har vi konsekvent gett våra bidrag till Lissabonstrategin och lagt fram de olika förslag som behövts för att vi skall kunna nå vårt mål att göra unionen till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska ekonomi till 2010. För att nämna endast några få exempel, tänk bara på det europeiska området för forskningsverksamhet, den tonvikt som lagts på innovation i företag och på informationssamhället, de nya programmen för livslångt lärande i allmän och yrkesinriktad utbildning samt öppnandet av våra universitet för omvärlden. Reformen av själva konkurrenspolitiken är ett av våra mest betydelsefulla bidrag för att förbättra vår konkurrenskraft.
På det sociala området har den socialpolitiska dagordningen utgjort referensramen för en hel rad av åtgärder på områdena sysselsättning, social trygghet, hälsa och säkerhet på arbetsplatsen, lika möjligheter och social integration. Vi måste dock vara ärliga och medge att många målsättningar på dessa områden inte har uppfyllts. Framför allt har vi inte nått målsättningarna när vi inte har kunnat tillgripa gemenskapsmetoden och när vi har hållits tillbaka av behovet av enhällighet. Ett av de mest talande exemplen är kanske de svårigheter vi stötte på med gemenskapspatentet, som upprepade gånger blockerades av språkmässiga skäl. Om medlemsstaterna inte lär sig att uppföra sig annorlunda, är Lissabonstrategin i farozonen.
Sedan har vi alla de resultat vi har uppnått och de förslag vi har lagt fram för att upprätta området med frihet, säkerhet och rättvisa, för att förbättra miljöskyddet för energi- och transportsektorerna samt för att stärka hälso- och konsumentskyddet. Som exempel kan nämnas genomförandet av Tammerforsmålen och de ansträngningar som gjorts för att svara mot de nya utmaningarna i form av internationell terrorism efter angreppen den 11 september 2001. Vidare Göteborgsstrategin för hållbar utveckling, toppmötet i Johannesburg och EU:s arbete för att främja Kyotoprotokollet, som nu tycks kunna leda till det avsedda resultatet. På dessa områden har vi verkligen lett världen och praktiskt visat hur EU:s inskridande kan ge ett mervärde i ett multilateralt sammanhang.
Vi har kombinerat strategiska beslut av enorm betydelse för Europas framtid – såsom det europeiska satellitnavigeringssystemet Galileo eller den globala strategin för det ”gemensamma europeiska luftrummet” – med snabba åtgärder i nödlägen, såsom vid ”Erikas” förlisning 1999 och ”Prestiges” 2002.
I början av vår mandatperiod fanns det en annan sektor där det var nödvändigt att återställa konsumenternas förtroende i kölvattnet efter ”galna ko”-krisen: livsmedelssektorn. Vi svarade med den integrerade ”jord-till-bord”-strategin, jämte andra åtgärder såsom Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet. Reformen av själva den gemensamma jordbrukspolitiken är utformad för att svara mot de nya utmaningarna på de inhemska och globala fronterna och syftar till en mer hållbar strategi som innebär att större hänsyn tas till landsbygdens utveckling.
Till sist har vi med våra förslag om den nya budgetplanen lagt fram vårt politiska program för – vår vision om – EU efter utvidgningen. Det är ett politiskt program som är utformat för att förverkliga ett verkligt europeiskt medborgarskap, ett program för en i sin utsträckning nu kontinental union som måste ta nytt ansvar gentemot sitt folk och axla eget ansvar på den internationella arenan. Även detta har varit vår ambition: att göra EU till en ledande aktör på världsarenan och att ge EU möjlighet att göra sin röst hörd och verka för att skapa en värld med fred, säkerhet och balanserad utveckling.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja avsluta med att nämna en sista sak som jag anser bör skrivas upp på denna kommissions och Europaparlamentets pluskonto. Det är utarbetandet av ett ramavtal mellan våra två institutioner för hela mandatperioden. Avtalet har förhöjt våra gemensamma initiativ, såsom bruket att göra det till en prioritering att formellt underrätta parlamentet om kommissionens viktigare initiativ. Avtalen har stärkt den politiska funktionen mellan kommissionen och grundvalen för dess demokratiska legitimitet, som i stor utsträckning ligger hos Europaparlamentet. Detta är obestridligen ett demokratiskt framsteg, som jag värderar högt och för vilket jag är tacksam mot er.
Till sist skulle jag vilja belysa den djupa förståelsen mellan parlamentet och kommissionen i lagstiftningsfrågor. Konflikterna mellan oss kan räknas på ena handens fingrar. Vi bör vara glada över det: det är en av medbeslutandeförfarandets förtjänster och visar hur bra de tre berörda institutionerna har tillämpat detta. I slutet av dessa fem år är jag alltså nöjd med hur de konstruktiva förbindelserna har utvecklats mellan kommissionen och parlamentet. Jag hoppas och tror att de kommer att förbli lika konstruktiva i framtiden.
Om det blir så betyder det att den avgående kommissionen inte bara har utvecklat goda förbindelser med parlamentet utan även har lagt grunden till en ytterligare förstärkning av demokratin i EU. I själva verket är jag fast övertygad om behovet av att ha ännu mer EU och ännu mer ”union” i EU. Vi måste hänge oss helt åt det europeiska politiska projektet och föra det framåt med styrka, övertygelse och mod. Det är vad vi har gjort under dessa år, och jag är uppriktigt tacksam mot er för den hjälp och det stöd som ni aldrig har underlåtit att ge oss. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Prodi. Innan jag ger ordet till de politiska gruppernas talesmän skulle jag – på parlamentets och på mina egna vägnar – vilja tacka er för ert arbete i spetsen för kommissionen och framhålla att ni tillträdde er tjänst vid en särskilt svår tidpunkt i EU:s historia och att EU fem år senare – i slutet av er mandatperiod – har genomgått vissa historiska omvandlingar. Ja, de har varit verkligt historiska. Detta är inte retorik utan verkligen rätt ord för att beskriva vad som har hänt i EU under er mandatperiod.
Det faktiska genomförandet av euron, det faktiska genomförandet av den monetära unionen – som man hade drömt om så länge och som kostade så mycket möda att nå fram till – kommer att bära Prodikommissionens namn. Även Europeiska unionens största utvidgning – som med säkerhet aldrig kommer att upprepas – har utförts under ert ordförandeskap. Detta är en av de strukturomvandlingar av EU som historien kommer att förbinda med ert namn och den kommission ni har lett, liksom ert värdefulla och intensiva deltagande i arbetet med konstitutionen, som kommer att bli föremål för folkomröstning.
På grundval av enbart dessa tre frågor, herr Prodi, lämnar ni posten som kommissionens ordförande med goda vitsord om bedrifter, politiska bedrifter, som har omvandlat EU:s verklighet i grunden och stärkt dess enighet.
Mina företrädare har sagt mig att ni alltid har tagit notis om Europaparlamentet, som alltid har uppfattat er som en god lyssnare. Även om vi kanske inte alltid har följt era råd, har parlamentsledamöterna i alla händelser alltid värderat er vänlighet och ständiga tillgänglighet. Och framför allt ert engagemang för EU. Det var på grund av engagemanget för EU – som är allmänt erkänt – som ni blev kommissionens ordförande. Ni kan känna er nöjd, framför allt därför att detta engagemang för EU nu, när ni lämnar ordförandeposten, är ännu mer allmänt erkänt än tidigare.
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Detta är en viktig debatt, en debatt som är värd närvaron av rådets ordförandeskap och som även förtjänar att bevistas av hela kommissionen. Vad jag skulle vilja se i framtiden är att hela kommissionen närvarar i plenum inte bara när den söker vårt förtroendevotum utan också vid bedömningen av resultat på vilka även vår framtid beror. Så jag skulle i dag ha velat se både kommissionen och rådet fullt företrädda.
Kommissionen under Romano Prodis ordförandeskap hade – som alltid i det mänskliga och politiska livet – såväl sina ljusa som sina mörka sidor. När det gäller kommunikationen har vi en dubbel roll: å ena sidan är vi kommissionens allierade genom att vi försvarar gemenskapsmodellen, men vi finns också där för att hålla ögonen på den, vilket vi är fast beslutna att fortsätta med i framtiden. Jag instämmer med kommissionens avgående ordförande när han säger att det interinstitutionella avtalet har stärkt demokratin och det parlamentariska synsättet, och vi anser att även den nya kommissionen är bunden av vad vi har kommit överens om med kommissionen under Romano Prodi.
På ett historiskt område – utvidgningen – har vi utfört stora saker tillsammans. Vår grupp var hela tiden en drivande kraft bakom medlemskap för såväl länderna i Centraleuropa som Malta och Cypern, och det faktum att ledamöter från de tio nya länderna, som ett resultat av det senaste valet till Europaparlamentet i juni, kan delta i denna debatt i vår kammare är något som vi alla kan vara stolta över.
Kommissionens avgående ordförande använde ordet ”intelligent” om något han en gång beskrev som dumt, det vill säga Maastrichtkriterierna. Detta yttrande, denna kommentar, av Romano Prodi är något vi fortfarande inte betraktar som hans bästa stund. Men vi uppskattar verkligen arbetet av den avgående kommissionären med ansvar för monetära frågor – jag vill inte nämna namn, för om jag gjorde det skulle jag vara tvungen att göra det i många andra fall – och den förra kommissionens sätt att försvara den gemensamma valutans stabilitet. Jag hoppas att den nya kommissionsledamoten med ansvar för detta, och förvisso den nya kommissionen som helhet, kommer att försvara stabilitetspakten och EU:s monetära stabilitet.
Vi blev inte precis nöjda med förslagen om kemikaliepolitik, som vi är tvungna att arbeta med under kommande månader och kanske rentav i åratal framåt. Utan att vilja gå in på detaljer skulle jag vilja säga att det är viktigt att vi ser till att EU kan konkurrera, hellre än att vi bedriver en politik som leder till ett avindustrialiserat EU och förlust av arbetstillfällen. Det behövs en vettig balans mellan ekologi och ekonomi, och den bästa socialpolitiken handlar om att skapa arbetstillfällen och att behålla dem som finns. Så det var kanske ett misslyckande av både kammaren och i synnerhet kommissionen att de målsättningar vi angav som en del av Lissabonstrategin var alltför diffusa och inte tillräckligt ambitiösa. När vi fullbordade den inre marknaden hade vi klart avgränsade mål och fasta datum, och vad vi allihop bör lära oss av det inför framtiden är att vi, om vi vill göra EU mer konkurrenskraftigt, måste fastställa strategiska mål och även bestämda datum, så att EU får bättre förutsättningar att konkurrera.
Farväl omfattar, naturligtvis, alltid vissa beklaganden, så låt mig säga er följande, herr Prodi, i er egenskap av ordförande för kommissionen: Ni vet vilka höga tankar jag har om er som person, men det skulle vara oärligt av mig om jag i dag inte sade att jag tycker att det är beklagligt att ni under senare månader – man skulle kunna säga under de sista 18 månaderna eller de sista två åren – har prioriterat inrikespolitiken i Italien. Jag skulle hellre ha sett er inrikta alla era ansträngningar på EU-politiken och på ert arbete som kommissionens ordförande. Fast allt sammantaget skulle jag vilja att vi tar adjö av varandra i en positiv anda. Jag skulle vilja tacka er allihop, och om jag skulle välja ut en av er, skulle det bli Loyola de Palacio, som i egenskap av vice ordförande för kommissionen ansvarade för förbindelserna med Europaparlamentet. Jag skulle dock vilja tacka alla kommissionsledamöterna för deras engagemang och önska dem lycka till. När jag säger detta syftar jag inte direkt på allas personliga politiska engagemang, utan för egen del önskar jag er lycka till, och jag skall godta som ett faktum att hela kommissionen ville göra sitt bästa för unionen som gemenskap, och detta är vad vi, kommissionen och parlamentet tillsammans, måste fortsätta att göra. Så varmt tack och lyckönskningar till er alla.
Schulz (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! På min grupps vägnar vill jag tacka er för det arbete ni tillsammans med hela er kommission har utfört för Europeiska unionen under de gångna fem åren. Både kammarens talman och Hans-Gert Poettering har redan räknat upp ett antal milstolpar under er mandatperiod. Ni tillträdde er tjänst i en svår tid. Förbindelserna mellan parlamentet och kommissionen var spända i efterdyningarna av Jacques Santer-kommissionens fall. Ni uppnådde avspänning genom att möta parlamentet halvvägs, vilket ni gjorde genom att i ert personliga uppträdande som kommissionens ordförande – liksom hela kommissionen i sitt uppträdande – tydliggöra den respekt som ni inom den interinstitutionella ramen hyser för kammaren som företrädare för EU:s befolkning. För detta är vi tacksamma, eftersom ni därigenom har satt upp en milstolpe i Europeiska unionens historia. Er efterträdare kommer att bedömas enligt den måttstock som ni har tillämpat i ert umgänge med kammaren. Den som i egenskap av ordförande för kommissionen vill få kammarens förtroende kan inte göra mindre än vad Romano Prodi har gjort.
Det finns något annat, herr kommissionsordförande, som ni kan vara stolt över och som vi är tacksamma för. I ett mycket svårt skede i EU:s europeiska och internationella politik intog ni en ståndpunkt som jag återigen vill nämna. Ordförande Romano Prodi förklarade här, i denna kammare, att användningen av vapen alltid måste och bara får vara den sista utvägens politik, att vapen får tillgripas endast när alla alternativ och alla politiska instrument är uttömda och att FN är det enda forum där sådana beslut kan fattas legitimt. Han hävdade bestämt att följderna av ett krig skulle bli katastrofala och oförutsebara. Det var ett visionärt tal som ni höll den dagen. I fråga om det ”felaktiga kriget” mot Irak kom ni, som Europeiska kommissionens ordförande, till rätt slutsatser, och jag säger detta med tacksamhet på hela vår grupps vägnar.
Införandet av euron har nämnts. Er och era kommissionärers kampanj för konstitutionen – en kampanj som fortfarande pågår, eftersom texten kan komma att undertecknas i Rom den 29 oktober, men det kommer inte att betyda att den har ratificerats –, denna kampanj var en sak ni stod upp för. Även när det gällde utvidgningen arbetade ni och kommissionär Günter Verheugen, som jag vill nämna, på ett exemplariskt sätt. Jag anser att Romano Prodi, när allting vägs ihop, kan blicka tillbaka med stolthet på en mandatperiod då det som alltid fanns både bra saker och dåliga saker, som vi inte önskar släta över. Även vi socialister har emellanåt haft anledning att uttrycka kritik, och när jag jämför Hans-Gert Poetterings tal i början av er mandatperiod med det tal han höll i dag, har euforin lagt sig en aning under de fem åren, men det är så det är i det politiska livet.
Herr Prodi! Ni åker nu tillbaka till Italien, och ni har ännu inte fattat något slutgiltigt beslut om vad ni vill göra och faktiskt kommer att göra där. Men låt mig på den socialistiska gruppens vägnar säga er att den socialistiska gruppen i Europaparlamentet, vad ni än beslutar – och jag hoppas att ni kommer att fatta rätt beslut –, står bakom er i det beslutet, inte bara i sinne och hjärta utan också med politisk vilja. Många, många tack för samarbetet under de gångna fem åren.
Watson (ALDE ).
   – Herr talman, herr Prodi! För fem år och en månad sedan talade ni inför kammaren i egenskap av nominerad ordförande för en oprövad kommission. Ni sade till oss att ni ville ställa Europa i det europeiska folkets tjänst. Liberalerna och demokraterna stödde er då och vi stöder er nu, fem mödosamma år senare.
Vi liberaler och demokrater tror att vissa saker på sikt kommer att sticka ut när det gäller Prodis kommission. Er kommission förde fram Lissabonmålen och införde euron. Er kommission påbörjade arbetet med en intern reform. Den förvaltade Europas utvidgning från 15 till 25 stater. Er kommission förde Europa in på området för gemensam europeisk säkerhet mot terrorism.
Ni tog över en kommission som var illa tilltygad av skandaler. Ni lovade kammaren att ni skulle bringa ordning i kommissionen. Det arbetet är inte avslutat men kommissionsledamot Neil Kinnock har tappert kämpat för det, och ni lämnar efter er en kommission i vilken reformerna har ett säkert fotfäste. Som en del av den processen har ni arbetat för att skapa en öppen, produktiv och respektfull relation mellan kommissionen och parlamentet. Er efterträdare kommer att ha goda skäl att göra detsamma.
Er kommission tog över ett Europa som sökte efter vägen mot ekonomiska reformer. Den lämnar efter sig ett Europa som fann den vägen i Lissabon, hur tvekande våra steg än har varit. I arbetet med Lissabonmålen har er kommission varit en motor för en intelligent, uppfinningsrik och reformistisk lagstiftning för den inre marknaden. Liberalerna och demokraterna värdesätter och hedrar den exceptionellt personliga prägel som kommissionsledamot Frits Bolkestein har satt på det arbetet. I synnerhet blev införandet av euron – den enskilt största logistiska operationen i Europa på 60 år – en både praktisk och politisk triumf.
Liberalerna och demokraterna menar att vi inte har kommit tillräckligt långt på vägen mot ekonomiska reformer eller uppnått det vi kunde ha uppnått. Men om Europa nu inte tycks uppnå Lissabonmålen kan man inte beskylla kommissionen för att ha misslyckats med att sätta upp reglerna, utan det är medlemsstaterna som alltför ofta har misslyckats med att följa dem. Lissabonmålen har alltför ofta underordnats Parismålen, Berlinmålen eller Londonmålen.
Er kommission tog över ett slitet men hoppfullt Europa från 1989 som fortfarande var delat av en skiljelinje från Trieste till Gdansk. I dag är den skiljelinjen borta, utraderad av en historisk utvidgning som den här kommissionen har all rätt att ta åt sig äran av. Vi värdesätter ert och kommissionsledamot Günter Verheugens arbete och arbetet av de hundratals engagerade medarbetare i kommissionen som utförde prestationen.
Herr Prodi! I mitt land råkar politiker oftast i knipa genom sitt samröre med det motsatta könet! Jag kan komma på två exempel i ert fall: Penelope och Marta. Ni övergav fort den första och jag är i dag glad över att se att ni till sist har gjort er av även med den andra.
Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa är övertygad om att Prodikommissionen har fullgjort de åtaganden som den gjorde inför kammaren för fem år sedan. Somliga kommer i dag att använda sig av det nötta påståendet att ni har varit mer intresserad av italiensk politik än av att förvalta Europeiska kommissionen. Men hur kan man se tillbaka på denna kommissions insatser och samtidigt vidhålla att ni endast stod med ena foten i Bryssel?
Den romerske kejsaren Augustus – ännu en italienare med ett europeiskt öde – har sagt att han mottog en stad i tegel och efterlämnade en i marmor. Vi liberaler och demokrater menar att om ni får en stad i tegel kommer er kommission att efterlämna ett större, bättre och klokare Europa. Herr Prodi! Jag kan sammanfatta allt i ett enda italienskt ord: !
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr Prodi! Under de gångna fem åren har era förbindelser med gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen genomgått goda tider och svåra tider, vilket är normalt, men tillåt mig att säga att jag i ljuset av dessa veckors utfrågningar är säker på – eller, skulle jag snarare vilja säga, fruktar – att många av oss kommer att sakna er kommission, särskilt några ledamöter, och detta är säkerligen inga goda nyheter för Europa eller för oss.
Vi erkänner att ni och er kommission, under Europeiska unionens reform och konventets arbete, har kunnat hålla rak kurs mot en starkare och mer demokratisk europeisk union, också under angrepp inte bara mot er personligen utan även mot själva existensen av en självständig och sant europeisk institution såsom er. Jag måste säga – och jag håller här med Martin Schulz – att er ståndpunkt i fråga om Irak också var tydlig och att vi instämmer i den.
Detta hjälpte dock inte för att undvika kriget, eftersom Europeiska unionen som helhet ännu en gång vägrade att tala med en röst och att organisera sig på ett sådant sätt att den kan tala med en röst i frågor om krig och fred.
Vi erkänner även att er kommission lyckades motstå påtryckningarna från de regeringar – vilka jag bara kan beskriva som giriga och kortsiktiga – som tror att de kan föra EU framåt och samtidigt hålla budgeten under 1 procent. Låt oss verkligen hoppas att er efterträdare kommer att kunna hålla en fast linje i denna fråga.
Er kommission är, som redan sagts, utvidgningskommissionen, och i detta sammanhang skulle jag vilja säga att även vi uppskattar den enorma mängd arbete som också har utförts som en förberedelse för de kommande, framtida, utvidgningarna, särskilt när det gäller Turkiet. Jag skall dock inte låta bli att nämna er egen besvikelse över att man inte lyckades lösa Cypernfrågan, i vilken vi under lång tid efterlyste ett fastare initiativ från kommissionens sida, som tyvärr inte var tillmötesgående.
Vi har verkligen välkomnat det ledarskap som ni och flertalet ledamöter i er kommission – inte alla, tyvärr, och jag syftar här särskilt på kommissionär Loyola de Palacio – har visat när det gäller frågan om Kyotoprotokollet och klimatförändringarna i allmänhet. Naturligtvis hade vi också mycket gärna sett kommissionen föreslå en stabilitetspakt mot klimatförändringarna, en riktig plan, med tydliga siffror och sanktioner. Så skedde inte, men vi hoppas att vi kommer att lyckas åstadkomma detta i framtiden.
Som ni vet och kommer ihåg stödde vi energiskt er beskrivning av stabilitetspakten som dum. Men det kom inget omedelbart initiativ. Vi instämmer och är tämligen nöjda med det förslag som er kommission har lagt fram i detta hänseende, men det har kommit alltför sent, efter en allvarlig kris inom Europeiska unionen.
I minst tre frågor har vi dock befunnit oss på motsatta sidor. Vi beklagar detta och hoppas kunna övertyga inte bara er utan även er efterträdare. Den första fråga som orsakade en allvarlig konflikt med vår grupp var utan tvivel genetiskt modifierade organismer; det var ett misstag att häva moratoriet, och jag tror att EU:s medborgare är medvetna om detta. Sedan, när det gäller frågan om energi och miljön, har mycket lite gjorts för att ge en mer framträdande roll åt förnybara energikällor, som under de gångna fem åren har fortsatt att vara något av debatternas askunge. Slutligen, herr talman, har vi affären med passageraruppgifterna. Vi menar att det var ett allvarligt misstag från kommissionens sida att koncentrera sig på ett förfarande som slutgiltigt och mycket tydligt utestängde parlamentet från att delta i en fråga som berör medborgarnas rättigheter högst påtagligt. Låt oss hoppas att vi inte längre behöver ha att göra med en kommission som anser att parlamentet inte bör ha någon talan i sådana angelägenheter. 
Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Att på tre minuter utvärdera det arbete som kommissionen gjort under fem år är nästan som att försöka lösa problemet med cirkelns kvadratur. Det är anledningen till att jag skall nöja mig med att lyfta fram några få framträdande inslag som enligt vår mening illustrerar de huvudsakliga trender som har kännetecknat – och fortfarande kännetecknar – den verksamhet som bedrivs av EU:s verkställande organ och EU i allmänhet.
Låt mig klargöra att jag inte sätter frågetecken kring enskilda personer. Jag ifrågasätter en politik. Utöver de politiska och nationella skiljelinjerna omfattar den nuvarande kommissionen ett antal briljanta personligheter, från Pascal Lamy till Chris Patten. Det är den riktning som följs som är problematisk.
Det första exemplet på detta är Lissabonmålen. Fyra år efter antagandet av vad Europeiska rådet kallade ett nytt strategiskt mål för årtiondet, var står vi? Låt mig påpeka att en av de uttalade ambitionerna var att nå full sysselsättning, men siffrorna från kommissionen själv tyder på att vi nu, för första gången på tio år, omintetgör fler arbetstillfällen än vi skapar. Den andra ambitionen var att bygga världens mest dynamiska kunskapsekonomi, men kommissionen konstaterar en allmän nedgång i investeringar på centrala områden såsom forskning, allmän utbildning och yrkesutbildning. En siffra som angetts av kommissionen får en verkligen att rysa: över 17 procent av 15-åringarna i EU uppfyller inte minimikraven på färdigheter i läsning, skrivning och räkning. Man skulle därför åtminstone ha kunnat förvänta sig vissa inledande frågor och ett visst försiktigt tvivel om betydelsen av senare års blinda rusning mot liberalism, eftersom dessa misslyckanden kan vara det pris vi betalar. Nej, frågan ställs aldrig. Under krisen rullar den liberala vågen på, och den växer sig större.
Det andra exemplet är 1999 års program från Tammerfors, särskilt EU:s politik för asyl och migration. Har det som människorättskämparna kallade Fästning Europa lett till tillfredsställande resultat när det gäller den lovordade kontrollen av migrationsflödena? Nej, de upprepade dramerna längs den sicilianska kusten bär vittnesbörd om faktum. Finns det därför en föresats att angripa problemen från andra ändan, det vill säga genom att åstadkomma en förändring av världsekonomins obarmhärtiga regler i ett försök att vid källan hejda denna migration, som motiveras av behovet av att överleva? Med eftertryck nej. Obekymrad om de etiska, humanitära och rättsliga problemen sätter kommissionen i gång pilotprojekt med syfte att upprätta interneringsläger på Medelhavets södra kust, avsedda för flyktingar som fångas upp till havs. Vad skall bli nästa steg?
Det sista exemplet är de transatlantiska förbindelserna. I kölvattnet efter den 11 september hade uppfattningen slagit rot att vår solidaritet med det amerikanska folket inte behövde betyda ett fogligt godtagande av dess ledares syn på internationell säkerhet. ”Allierade men inte inrättade”, var budskapet. Det hindrade inte att kommissionen på det transatlantiska toppmötet i juni 2003 – med andra ord, efter Irakkrigets början – förklarade för president Bush att ingen fiende kan sätta sig upp mot EU och Förenta staterna när vi står enade. Faktum är att historien sedan dess inte har bekräftat detta djärva påstående. Men vilken offentlig lärdom har då dragits av händelseutvecklingen? Där har vi det förargliga, herr talman. Man diskuterar aldrig alternativa vägval. Affärerna pågår som vanligt, som man säger. Det är dags att blåsa in lite kritiskt tänkande i våra institutioner, för motsägelse är en motor för framåtskridande.
Giertych (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det går inte att komma ifrån att den avgående kommissionen handlade exceptionellt orättvist gentemot EU:s nya medlemsstater. Alla tidigare utvidgningar genomfördes enligt principerna att samma villkor som gällde för länder som redan var medlemmar i EU också skulle gälla för de nya medlemsstaterna. Detta var inte bara fallet för länder som Grekland, Portugal och Irland, som hade lika låga nationalinkomster som Polen, men som hade marknadsekonomier och därför snabbt kunde dra fördel av EU-mekanismerna. Detta var även fallet för Östtyskland, som, liksom Polen, var tvunget att genomgå politiska förändringar. Från den dag då Östtyskland trädde in i EU betalades jordbrukssubventioner ut i samma utsträckning som till bönderna i Västtyskland samt även produktionsbegränsningar som var lika stora som konsumtionen. Villkoren som Polen och de andra östblocksländerna antogs på var mycket sämre, samtidigt som de var orättvisa. Denna orättvisa kommer att fortsätta att vara ett signum för arbetet i er kommission, herr Prodi. EU bevakar demokratin i olika länder utanför EU, som inte har den minsta chans att någonsin komma med, och ändå saknades modet att kontrollera om folkomröstningarna om EU-anslutningen genomfördes på ett demokratiskt sätt och om både anhängare och motståndare till anslutningen fick lika mycket mediatid. Tyvärr har varken jämlikhet eller demokrati gjort sig gällande och ändå har EU valt att ignorera detta faktum. Detta är en annan orättvisa som kännetecknar den avgående kommissionens mandatperiod, och det finns ytterligare skäl till missnöje med det arbete som kommissionen utfört under ert ordförandeskap. Utkastet till konstitutionen presenterades under denna period och kommissionens stöd till utkastet visar att EU snabbt är på väg mot att bli en enda stat. Det talas om subsidiaritetsprincipen, men samtidigt blir medlemsstaterna berövade sina befogenheter i ärenden som de mycket väl kan reglera själva. Undan för undan utvecklas planer på att skapa en EU-armé, en gemensam utrikespolitik, en gemensam valuta, en gemensam lagstiftning och en gemensam jurisdiktion. Kommissionen blir successivt en europeisk regering, trots att det inte råder någon samstämmighet om att detta skall ske. 
Muscardini (UEN ).
   – Herr kommissionsordförande! I början av er mandatperiod röstade vi för och hoppades att vissa avgörande kniviga frågor skulle redas ut. Tyvärr har flera av dessa frågor än i dag inte klarats upp. Kommissionen tillsammans med rådet lyckades inte göra övergången till euro mindre kostsam för medborgarna, och kriterierna för allmänna preferenssystemet hade tills för någon dag sedan ännu inte fastställts, vilket öppnar för år av problem utan tillfredsställande utveckling och samarbete mellan Europa och fattigare länder.
Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet, som vi talade om i början av er mandatperiod, finns till viss del bara på papper, och här har rådet också ett visst ansvar eftersom myndigheten ännu inte är i drift som vi hade lovat. Dessutom har man tagit itu med åtgärderna för att bekämpa illegal invandring och människohandel på ett, låt oss säga, marginellt sätt, och inte heller har kampen mot terrorismen verkligen prioriterats, även om det redan före den 11 september fanns tydliga tecken på att det behövdes starkare politiska och organisatoriska åtgärder.
Vi ignorerades till exempel varje gång som vi lyfte fram behovet av en reglering av informationsteknologin åtminstone i EU-länderna, vilket har lett till att internationell terrorism idag har blivit ”massmedieterrorism”. I praktiken används den nya tekniken mot oss, när den egentligen borde användas för att driva ekonomiska mål och för att sprida principerna om frihet, demokrati och mänskliga rättigheter. Det finns regler för press, television och trycksaker, men inte för Internet, och detta är ett olöst problem. Detta här är bara några få av de brister som inte har blivit avhjälpta under de senaste åren.
Det har naturligtvis också varit år med stora och positiva nyheter såsom införandet av euron, den europeiska återföreningen och det konstitutionella fördraget och vi tackar hela kommissionen och er, herr kommissionsordförande, för ert arbete med att nå dessa mål. Tyvärr har ni inte lyckats åstadkomma den förändring i Europa som medborgarna efterfrågade, det vill säga mer subsidiaritet, mindre byråkrati och mer politik.
Herr kommissionsordförande, som italienare beklagar vi att ni den senaste tiden inte kunde hålla er utanför partipolitiken samtidigt som ni utförde ert arbete och att ni därför fått ta emot kritik från många håll. Förhandlingsreferaten från denna kammare vittnar om att vi vid många tillfällen försökt att stödja och försvara kommissionen i samband med den kritik som den fick ta emot i början av mandatperioden. Nu har vi dock lämnats i sticket på grund av er dubbla roll som kommissionsordförande i Bryssel och som ledare för center-vänstern i Italien. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Jag kommer fortfarande ihåg mitt första möte med Romano Prodi, som då var premiärminister i Italien. Det var i Rom för sex år sedan. Detta möte ägde rum under ett officiellt besök av Jerzy Buzek, som då var premiärminister i Polen och som nu är ledamot i Europaparlamentet. Som minister för Europafrågor gjorde jag sällskap med Jerzy Buzek. Ännu efter så här många år har jag varma minnen av er vänlighet och öppenhet mot mitt land, herr Prodi, och jag skulle vilja tacka er för det.
Ni har varit ordförande för Europeiska kommission under en historisk period som har inneburit den femte och största utvidgningen i EU:s historia. Ni har skrivit historia och kommer att gå till historien. Efter utvidgningen har EU blivit mer europeisk och mer representativ för vår kontinent och vi hoppas att så småningom kunna konkurrera mer effektivt med Amerika och Asien. Er ämbetsperiod bestod dock inte enbart av stora förändringar, utan under perioden väcktes också många nya frågor som er portugisiske efterträdare kommer att tvingas ta itu med. Ni har lämnat oss med hög arbetslöshet i EU och med uppfattningen om ett Europa med två hastigheter, det vill säga ett Europa för de rika länderna och ett Europa för de fattiga länderna. Att följa i Jacques Delors fotspår är ingen lätt uppgift, men att följa Jacques Santers är desto lättare, eftersom hans framsteg varken var eller är stora. I dag sitter vi när allt kommer omkring i ett parlament som representerar 25 och inte 15 länder, och det är er förtjänst, herr Prodi. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Det är en stor händelse att se er här i kammaren när man tänker på de upprepade gånger som ni har varit frånvarande under 2004, något som har upplevts som ett tecken på att ni har förlorat intresset för vårt parlament. När det nu kommit till bedömningen av den roll som ni har spelat är jag rädd för att ni inte har nått upp till våra förväntningar.
Förvisso har många av kommissionärerna gjort ett utomordentligt arbete och vi tycker att det är synd att de lämnar oss. Det har funnits många exempel på framsteg inom säkerhetsområdet i alla dess former. Vi tackar Loyola de Palacio, vars mod vi har uppskattat, Erkki Liikanen, som har lyckats föra fram många viktiga frågor, Philippe Busquin, för hans satsningar på forskning, och Michel Barnier, som har gett oss en ny syn på regionala fonder. Jag måste också nämna de svårigheter som David Byrne lyckades överbrygga genom att konfrontera problemet med livsmedelssäkerhet samt Viviane Reding och António Vitorino, vars kunskaper vi har uppskattat.
Efter att ha konstaterat detta, herr Prodi, var fanns den inspiration som parlamentsledamöterna så ivrigt förväntade sig? Även om ni lyckades genomföra utvidgningen på ett framgångsrikt sätt, har ni aldrig inlett en tydlig diskussion om Europas gränser eller om migrationsflödet. Ni har saknat ambition att genomföra Lissabonstrategin som skulle förbättra ekonomiskt styre och främja strategier till förmån för ungdomarna.
Herr Prodi, varför har bilden av Europeiska kommissionen försämrats till sådan grad i våra medborgares ögon? Här är ett konkret exempel: I morse fick jag veta att er kommission, pådriven av Frits Bolkestein, är så obegripligt stelbent att ni i samband med transportleden Genève–Lyon–Bordeaux begär en andra europeisk anbudsinfordran för slutförandet av de återstående 50 kilometrarna trots att en entreprenör redan har utsetts för sträckan Lyon–Bordeaux. Att inleda ett andra europeiskt anbudsförfarande för 50 kilometers skull är slöseri med både tid och pengar. Det är ett teknokratiskt beslut som strider emot sunt förnuft. Hur skall jag kunna förklara för mina medborgare att detta beslut kommer att bli dyrare och att det kommer att förorsaka försening? Jag vet vad de kommer att säga till mig i ämnet Europa.
Herr Prodi, om kommissionen agerar på detta sätt kommer inga kommunikationsstrategier i världen att kunna förhindra att era och våra ansträngningar på lokal nivå förblir förgäves. Om folket skall tro på ett starkt Europa som är närmare folket, återstår fortfarande väldigt mycket att göra på det här området. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Liksom jag bör ni snarare bli förvånad än förolämpad över att det finns personer som – i likhet med Françoise Grossetête, som talade före mig – inte kan låta bli att bedriva partipolitik, eftersom de i denna stund inte kan finna modet och förmågan att vara objektiva. Jag talar för min grupp och för många parlamentsledamöter när jag konstaterar att ni verkligen har haft ett mycket nära och gott samarbete med kammaren. Detsamma kan sägas om vice ordförandena Loyola de Palacio och Neil Kinnock och om samtliga kommissionärer. En milstolpe har nåtts, normer har fastställts, och så skall det förbli. Jag undrar, fru Grossetête, om Barrosokommissionen kommer att hålla fast vid dessa normer. José Manuel Barroso har hittills inte bevisat det, men det har däremot Romano Prodi.
För det andra, och tvärtemot vad en del ledamöter har sagt, visar utvidgningen och Medelhavspolitiken att ni hade rätt, och även inom dessa områden kommer vi att ställa krav på José Manuel Barroso. Vi kommer att ifrågasätta om han kan driva dessa frågor i samma utsträckning och med samma omsorg som kommissionen gjorde under Romano Prodis ledning. Detta föranleder mig att nämna dialogen med de islamiska länderna. Som kommissionsordförande betonade Romano Prodi att det inte är fler vapen vi behöver för att öka säkerheten, utan en vilja att som ett led i grannskapspolitiken inleda en dialog med våra grannländer. Och var hade denna politik sitt ursprung? Den kom från Prodikommissionen. Den innebar ett mycket stort framsteg och vi skall inte enbart tacka er för den, utan också se till att genomföra den i framtiden.
Jag skulle ha velat se mer inom sysselsättningspolitiken och även inom många andra områden, men här var det inte kommissionen utan rådet som tyvärr var mycket avvaktande och tveksamt, vilket ordförande Prodi redan har påpekat. Han var den förste som hade modet att i kanske något provocerande ordalag säga att stabilitetspakten såsom den hade tillämpats inte var särskilt intelligent. Förslag har nu lagts fram, och jag är övertygad om att de flesta av oss, liksom merparten av finansministrarna, kommer att stödja dem. Som ekonom anser jag att varje ekonomisk bestämmelse måste tillämpas på ett intelligent sätt snarare än kategoriskt och byråkratiskt. Jag är säker på att professor Prodi också var den förste att inse det.
Låt mig slutligen säga något om det ämne som just nu diskuteras och som Jean-Louis Bourlanges, som sitter här bredvid mig, har stor erfarenhet av. I motsats till vad en del journalister vill få oss att tro är det viktigt att en person inte hudflängs för att han eller hon tillhör en viss regering eller följer en viss politisk linje. Det vi socialdemokrater och majoriteten i kammaren gör är att försöka upprätthålla de normer som denna kommission har fastställt när det gäller grundläggande fri- och rättigheter och icke-diskriminering. Dessa frågor vill vi ha ett tydligt svar på. Frågan de kommande dagarna blir huruvida Barrosokommissionen kan upprätthålla dessa normer, särskilt när det gäller grundläggande fri- och rättigheter, vars katalog ni var mycket aktivt engagerad i att utarbeta. Kvinnans ställning måste stärkas och det får inte förekomma någon diskriminering på grund av kön eller sexuell läggning. Dessa normer, som fastställdes av Prodikommissionen, är vad det hela handlar om. José Manuel Barroso måste bevisa sin förmåga att upprätthålla dem.
De Sarnez (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Ni närmar er slutet på en mandatperiod som kommer att ha präglats av era mänskliga värderingar och er höga uppfattning om den europeiska integrationen, som vi delar. Jag vill i denna kammare gärna framhålla er utmärkta meritförteckning.
Ni fick ansvaret för att införa euron som gemensam valuta. Det var ett tungt ansvar, men ni lyckades utföra det hela med framgång. Vi förväntade oss kaos, men ända sedan den första dagen i januari 2002, och tack vare goda förberedelser, har våra landsmän inte haft några problem med att göra den gemensamma europeiska valutan till sin egen. När det gäller miljön har det varit möjligt att göra mycket stora framsteg tack vare att Kyotoprotokollet, ramdirektivet om vattenpolitik och direktivet om minskad avfallsproduktion och återvinning trädde i kraft.Genom att lägga grunden för en genuint gemensam asyl- och invandringspolitik och intensifiera kampen mot brottsligheten på gemenskapsnivå har man gjort framsteg när det gäller att främja den fria rörligheten och etableringsfriheten inom EU. Man har också vidtagit åtgärder för att främja rörligheten för studenter, forskare och arbetstagare. Alla dessa framsteg visar i hur hög utsträckning ni har förmått sätta EU:s medborgare i centrum för politiken för att garantera dem en bättre miljö.
Ni ledde de svåra förhandlingarna om utvidgningen av EU, denna fantastiska återförening av den europeiska familjen. Trots påtryckningarna från Europeiska rådet lyckades ni löpa linan ut utan att vackla, så att välkomnandet av de tio nya länderna inte resulterade i att EU blev lamslaget.
På institutionsnivå kan vi inte vara annat än nöjda med utarbetandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna och den nödvändiga och djärva reformen av kommissionen. Dessutom har de ståndpunkter som ni försvarade under regeringskonferensen beaktats i utkastet till konstitution för Europa, som jag hoppas kommer att göra det möjligt för oss att i framtiden hjälpa detta utvidgade EU att utvecklas ännu mer. I detta avseende visar era budgetförslag för framtiden dessutom på en klarsynthet när det gäller våra behov.
Herr kommissionsordförande! De huvudsakliga mål som ni lade fram för parlamentet den 15 februari 2000 har uppnåtts. Ert agerande har varit rättvist och inspirerat. Låt mig som talesman för Europas folk, som vi företräder i denna kammare, helt enkelt tacka er. 
Hudghton (Verts/ALE ).
   – Herr ordförande! Er kommission är med rätta stolt över sin roll i utvidgningen av Europeiska unionen. Partierna i Europeiska fria alliansen välkomnar våra nya grannar och ser fram mot den dag då våra länder – Skottland, Wales och Katalonien t.ex. – kan ta plats vid honnörsbordet som oberoende medlemsstater.
Herr Prodi! För fem år sedan talade ni ganska utförligt om Europeiska unionens behov av att hitta tillbaka till medborgarna. Till för fem år sedan visade opinionsundersökningarna att stödet för EU var starkare bland allmänheten i Skottland än i andra delar av Förenade kungariket. Den skillnaden i stöd har dock undergrävts nu. En av de främsta anledningarna till detta är den politik som har varit ett av Europeiska unionens största misslyckanden – den gemensamma fiskeripolitiken (GFP). Er kommission fick i uppgift att reformera GFP. Ni hade tillfälle att inge Skottlands fiskesamfund hopp, men i stället ingav ni misströstan. Ni kunde ha anammat parlamentets förslag om att inrätta en meningsfull och decentraliserad fiskeriförvaltning på regional nivå, men i stället förespråkade ni tandlösa rådgivande nämnder. Skulden kan inte läggas endast på Europeiska kommissionen eftersom flera brittiska regeringar upprepade gånger har offrat de skotska intressena, men det som blev droppen för mitt parti – ett parti som är för Europa – var det ologiska beslut som togs i år om att inbegripa GFP som en av endast en handfull exklusiva behörigheter i utkastet till konstitution. Så länge den paragrafen finns kvar kommer vi att rösta mot konstitutionen i en eventuell folkomröstning. Kommissionens slutbetyg i ämnet fiskeri måste därför lyda ”underkänt”! 
Musacchio (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Ni vet att vi under alla dessa år har framfört ständig och dessutom radikal kritik mot sättet att forma vårt Europa. Jag säger ”vårt” eftersom vi, liksom ni, är för Europa. Istället för att bara upprepa vår hårda kritik mot hur er kommission har agerat – kritik som ni redan känner till – vill jag därför ställa en fråga till er som vi kan fundera på tillsammans: Hur förhåller sig det europeiska projektet till låtgå-globaliseringen? Kan vi hålla fast vid en falsk illusion om förträffligheten hos en successiv utveckling som är underordnad denna globalisering, utan att inse att globaliseringen utplånar de rättigheter som utvecklades i 1900-talets välfärdsstater och skapar nya globala krafter som präglas av orättvisa och upphävande av medborgerliga rättigheter?
Faktum är att vi upplever ännu ett krig, en ökande terrorism och arbetstagare som ställs mot varandra – försök att göra detta sker just nu inom bilindustrin. Hur förhåller sig EU till denna situation? Är inte själva konstitutionen ett steg bakåt i jämförelse med exempelvis Italiens konstitution, som bygger på arbete och fördömandet av krig? Är den inte nästan ett tyst medgivande till låtgå-globaliseringens villkor?
Därför anser vi att Europa kan hoppas på en annan framtid endast om EU utgör ett verkligt alternativ, i motsats till vad det hittills har varit. 
Angelilli (UEN ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Såsom brukligt är när man gör bokslut är det, samtidigt som man gläds åt de framsteg som har gjorts, också värt att peka på de målsättningar som inte har uppnåtts, eller inte uppnåtts till fullo, förutsatt att detta görs på ett sätt som är konstruktivt för framtiden.
För det första har införandet av euron givetvis varit ett viktigt framsteg. Kommissionen kunde dock ha gjort mer för att hjälpa medlemsstaterna att motverka den prisökning som följde och för att stödja de företag som tvingades utjämna sina konton mot en euro som var för stark.
För det andra är problemen med utvidgningen långt ifrån lösta. De nya länderna uttrycker missnöje över att de fortfarande betraktas som andra klassens medlemmar, medan de gamla länderna står inför en situation där det inte finns lika mycket ekonomiskt stöd att få och där arbetskraften i utvidgningsländerna är mycket billigare än deras egen.
Slutligen måste vi beklaga att reformen av stabilitetspakten, som sedan 2001 har ansetts vara en brådskande angelägenhet, fortfarande inte är helt genomförd, särskilt efter den kris som följde efter den 11 september. Liksom andra ledamöter vill även jag påminna er om att det var Romano Prodi själv som i denna kammare, eller snarare i kammaren i Strasbourg, helt riktigt beskrev pakten som dum.
Av den framtida kommissionen förväntar vi oss konkreta och snabba lösningar på dessa problem, och vi förväntar oss att den får snurr på EU-byråkratin så mycket som möjligt. Avslutningsvis, herr Prodi, har det uppriktigt sagt varit mycket tråkigt för oss att alltför ofta se er spela en ledande partipolitisk roll i den nationella politiken i Italien, kanske därför att även vi gav er vårt förtroende 1999. Jag anser att omdömet på denna punkt inte kan bli annat än negativt. 
Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! I själva verket är det inte direkt nödvändigt att granska den nuvarande Prodikommissionens verksamhet, även om mycket skulle kunna sägas om den. Jag tror att vi gott och väl skulle kunna fylla ett helt sammanträde enbart med till exempel Eurostatfrågan. Detta kommer emellertid inte att vara nödvändigt eftersom Prodikommissionen i förra veckan förkunnade något som jag anser vara en slutlig fällande dom mot sig själv genom yttrandet om Turkiets möjliga anslutning till Europeiska unionen. I och med detta agerade kommissionen definitivt antieuropeiskt. EU:s senaste utvidgning till att omfatta även länder från tidigare Östeuropa kan kritiseras när det gäller tidsplanen eller vissa av de berörda bestämmelserna, men ingen bestrider principen att dessa östeuropeiska länder hör till den gemensamma europeiska civilisationen. Detta positiva svar till Turkiet, ett land som inte är europeiskt, varken geografiskt, politiskt, kulturellt, historiskt eller religiöst sett, är mer än ett misstag. Det är ett brott mot den sanna europeiska tanken. 
Thyssen (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Jag har på nytt läst ert tal från februari 2000 om de strategiska målen och lagstiftningsprogrammet, och precis i slutet nämnde ni, herr kommissionsordförande, vilken måttstock ni ville att er förmåga skulle mätas efter i slutet av ert mandat. Ni sade att om valdeltagandet vid valet till Europaparlamentet 2004 blev högre än vid 1999 års val så skulle ni ha lyckats med att uppfylla ert uppdrag. Dessvärre är ni själv medveten om resultatet av dessa val; även ni känner till att 45,7 procent av folket röstade. Detta är inte bara ovanligt lågt, utan framför allt är det fyra procent lägre än 1999. Vi vill naturligtvis inte döma enligt det gamla sättet, genom att endast använda ett kriterium – som förespråkare för gemenskapsmetoden skulle jag absolut inte drista mig till något sådant – så jag erkänner att det har skett mycket positivt inom vart och ett av de fyra områden för vilka ni satte upp strategiska mål, och för det är jag er tack skyldig. Jag skulle också vilja tacka alla kommissionsledamöter som förmodligen har arbetat mycket hårt under fem års tid.
Om jag emellertid frågar mig själv om medborgarna uppfattar och förstår fördelarna med unionen, om jag ser hur människor reagerar på utvidgningen, om jag ser hur kommissionen och alla andra EU-institutioner gång på gång förknippas med bedrägerier, om jag drar slutsatsen att bilden av EU-institutionerna inte har förbättrats – det räcker med att se på den senaste Eurobarometerundersökningen – då måste jag säga att man med denna politik sannerligen har misslyckats inom ett område, och det är att bygga broar till allmänheten. Beror detta på politikens innehåll eller på bristen på kontakt och samråd med företrädare för det civila samhället? Beror det på bristen på kommunikativ professionalism eller är det en kombination av dessa tre? Jag skulle vilja höra från kommissionens ordförande hur han själv tar itu med detta och om han har några rekommendationer att ge till sin efterträdare om hur han skall gå tillväga för att lyckas bättre. 
D'Alema (PSE ).
   –Herr talman, herr Prodi! Efter fem svåra år, då det förekommit både motverkande faktorer och andra orosmoment, har Prodikommissionens arbete präglats av stor framgång och obestridligt positiva resultat.
Jag skulle vilja börja med den historiska omvandling som det innebar att Europa, eller en stor del av Europa, återförenades efter det kalla krigets år. Detta var en stor triumf för demokratin och stabiliteten. Förutom individuella landvinningar, som skulle vara alltför lätta att räkna upp, anser jag att den politiskt mest betydelsefulla aspekten av kommissionens arbete i själva verket ligger i föreställningen om kommissionens roll: den har inte uppfattats som ett byråkratiskt organ utan som ett politiskt organ som har gett incitament och kraft åt hela den europeiska processen. Dialogen och samarbetet mellan kommissionen och parlamentet har förstärkt denna politiska kärna, denna drivande kraft i unionen som, om man antar en europeisk och federalistisk vision, vilket jag gör, är det enda tillvägagångssätt som verkligen kan göra EU till en stark överstatlig politisk maktfaktor. Detta kan emellanåt ha förargat vissa nationella regeringar, men det råder inga tvivel om att det har inneburit ett stort steg framåt för unionen, och det har för första gången officiellt bekräftats i det konstitutionella fördragets nya lagar.
EU har givetvis fortfarande svåra utmaningar framför sig när det gäller att skapa fred och säkerhet, bekämpa terrorismen på ett verkligt effektivt sätt och inte genom krig, och att återupprätta drivkraften i våra samhällen och ekonomier i enlighet med grundlinjerna från Lissabon. Men dessa utmaningar kan endast bemötas om vi har starka institutioner, som ni sade, och ett mer enigt EU, och det är detta tillvägagångssätt som Prodikommissionen har antagit i sitt tålmodiga och resoluta arbete.
Jag skulle därför vilja se parlamentet framföra sitt tack till er och alla kommissionärerna, vilket förvisso också sker. När det gäller mig själv – för fem år sedan hade jag nämligen äran att tillsammans med förbundskansler Gerhard Schröder föreslå er som kommissionens ordförande vid Europeiska rådet i Berlin, och jag nominerade även Mario Monti – skulle jag vilja säga till er, Romano, och till Mario Monti, att Italien känner sig hedrat av att ni i ert arbete för EU har varit ett föredöme för de bästa alleuropeiska och demokratiska traditioner i vårt land. 
Pistelli (ALDE ).
   – Herr talman, herr Prodi! De senaste fem åren har varit fyllda av förändringar och i vissa fall dramatiska händelser: krigen i Afghanistan och Irak, den 11 september och den internationella terrorismen som nådde ända fram till hjärtat av EU i och med massakern i Madrid. Inför dessa utmaningar har medlemsstaterna inte alltid svarat med enad röst. Men kommissionen har under ert ledarskap hållit fast kurs i riktning mot ett ännu större och mer enat EU.
Ingen kan alls bestrida att ni har uppnått historiska mål, som för alltid kommer att förändra föreställningen om EU och dess roll på den internationella arenan. Tack vare er inverkan har kommissionen återvunnit drivkraft, respekt och auktoritet.
Europas enande, som uppnåddes i och med anslutningen av tio nya länder, den största utvidgningen någonsin i historien, har läkt ärren från femtio år av splittringar och blivit det politiska svaret på kalla krigets slut.
Införandet av euron och dess utveckling på de internationella marknaderna har ökat EU:s ekonomiska betydelse över hela världen, och i dag är detta grundläggande faktorer för att stärka vår kontinent i en tid av ömsesidigt ekonomiskt beroende och globalisering.
Grannskapspolitiken har gjort det möjligt att stabilisera Balkan och EU:s gränser. Slutligen är fördraget om upprättandet av en konstitution för Europa ett historiskt steg, och för oss utgör detta en ny utgångspunkt på vägen mot den politiska integrationen.
Dessa mål skulle inte ha uppnåtts utan ert ledarskap, er moraliska integritet och ert engagemang för Europeiska unionens sak. Vår grupp tackar er således för den vision och det mod som ni har visat under de senaste fem åren, genom att lägga grunden för ett EU som är mer inbördes enat och som är en ledande aktör på världsarenan. Om jag vore tvungen att sammanfatta detta med två ord så vet jag exakt vilka två jag skulle välja: ”uppdraget fullbordat”. 
Rizzo (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr Prodi, mina damer och herrar! Det går en röd tråd genom ert och kommissionens arbete: en önskan om en europeisk politisk union.
Vi fullföljde denna krävande målsättning tillsammans med er genom att få Italien att ansluta sig till euron. Tack vare er, herr Prodi, kan vi i dag säga att vi är närmare en europeisk politisk union, och av just denna anledning anser jag det inte vara värt besväret att upprepa de mål som har uppnåtts inom de politiska och institutionella områdena. Å andra sidan är det värt att framhålla det som ännu saknas för att vi skall ha fred som målsättning och som redskap för att lösa politiska konflikter över hela världen och för att uppnå verklig flerpolighet så snart som möjligt i syfte att bekämpa de konflikter mellan civilisationer som är följden av förebyggandet av krig och terrorism.
Ett EU med sociala och individuella rättigheter, arbete för alla, en modern och effektiv välfärdsstat, ett mångkulturellt samhälle där varje individs rättigheter ger välstånd för alla och envar.
Jag tackar er, herr Prodi, för det ni har gjort. Vi har varit och kommer att fortsätta att vara kritiska i många frågor, vi har haft och kommer att fortsätta att ha olika åsikter, men vi är och kommer att vara enade för det EU med fred och framgång som vi önskar skapa. Mot bakgrund av det som nyligen skett är vi säkra på att vi kommer att sakna er. 
Evans, Jonathan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att ge lite beröm. Ett av era huvudmål var en framgångsrik utvidgning av Europeiska unionen. I maj i år välkomnade EU tio nya medlemsstater i den största utvidgningen sedan EU grundades. Detta var ett historiskt ögonblick i vår kontinents historia efter kalla kriget, och det är inte mer än rätt att erkänna er roll när det gäller att nå denna politiska milstolpe. Jag skulle också vilja säga att kommissionen har utvecklat åtminstone några av de mer liberala ekonomiska strategier som er efterträdare nu har lovat att föra vidare. Lissabonstrategin inleddes under er uppsikt, men tråkigt nog har alltför små framsteg gjorts och Wim Koks rapport till rådet i november kommer förmodligen att visa detta.
Där slutar emellertid de positiva kommentarerna om kommissionen. Under de senaste fem åren har kommissionen blivit slav under den konstitutionella förändringen. När ni talade till parlamentet år 2000 och lade fram era prioriteringar som ordförande sade ni att Europas medborgare var desillusionerade och oroade och att de hade förlorat tron på EU-institutionerna. Sedan dess har vi tyvärr fått författningskonventet, regeringskonferensen och det som så småningom kan komma att bli en konstitution för Europa. Om man ser till valdeltagandet i årets val till Europaparlamentet är det uppenbart att denna process har misslyckats med att inspirera människor. Den har faktiskt förstärkt uppfattningen i Europa att institutioner såsom kommissionen handlar alltför mycket i eget intresse.
I talet från 2000 sade ni också att ett enkelt riktmärke för om EU hade varit framgångsrikt eller inte skulle vara ett högre valdeltagande i valet till Europaparlamentet 2004. En av de främsta anledningarna till att ni inte nådde målet har varit denna fixering vid konstitutionell förändring, vilken har föga betydelse för våra väljare. Inte minst med tanke på att vice ordförande Neil Kinnock sitter bredvid er i kammaren är det tråkigt att behöva säga att det samtidigt har gjorts alltför små framsteg när det gäller reformen av kommissionen.
Jag måste tyvärr säga att allt detta var oundvikligt eftersom kommissionen under de senaste tolv månaderna har drivit omkring utan mål. Jag ber inte om ursäkt för att säga att det här i hög grad beror på ert beslut att använda en stor del av er tid till att gå till angrepp mot Italiens premiärminister Berlusconi och till att bygga allianser för att utmana honom. Dessa aktiviteter har undergrävt opartiskheten hos ordförandeposten i kommissionen och lett till att kommissionen närmast har kommit att betraktas som oduglig. Alla ordförande har rätt till politiska åsikter, men jag måste tyvärr säga att era politiska inlägg har varit ...
Berès (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Jag kommer ihåg den sinnesstämning som rådde i parlamentet för fem år sedan då ni inledde ert arbete. Parlamentet befann sig då i en ganska paradoxal situation. Problemet var att man från parlamentets sida under alldeles för lång tid hade varit alltför eftergiven mot den institution som stod oss närmast, nämligen er institution. Eftersom man varit alltför eftergiven var parlamentet plötsligt tvunget att slå knytnäven i bordet och nära nog underkänna er företrädare. Ni anlände fylld av misstro mot vår institution, för alltsedan vi hade upphört att vara eftergivna och slagit våra nävar i bordet såg kommissionen oss som ett hot och verkade ängslas varje gång vår institution tog det minsta initiativ. För er del var den ledande tanken i er lagstiftande församling att ni skulle bli EU:s regering.
Det förefaller mig som om förhållandena återfått jämvikten sedan dess. Ni har återupplivat den förtrolighet som fanns mellan våra institutioner, och ni har inte blivit EU:s regering, med eller utan utkastet till fördrag om upprättandet av en konstitution för Europa, som våra nationer nu blivit ombedda att beakta. Ni har varit ordförande för ett kollegium. Jag skulle vilja erkänna ett antal kommissionsledamöters kvalifikationer, och ni blir inte förvånad om jag särskilt vill nämna António Vitorino, Pascal Lamy, Günter Verheugen samt Joaquín Almunia och hans företrädare Philippe Busquin. Jag anser att det är tack vare dessa och ett antal andra kommissionärers handlingskraft som det kollegium som ni varit ordförande för har kunnat uppnå sina, och era, nuvarande meriter.
Därefter skulle jag vilja berömma något som särskilt kännetecknar er ämbetstid: paradoxalt nog, en ibland alltför visionär form av ett kanhända obefogat skarpsinne. Jag åsyftar tre av era experiment. Det första är det tillfälle när ni utsåg en visemannagrupp runt Jean-Luc Dehaene som förnuftigt nog hade föreslagit att våra handlingar skulle delas upp i två delar och att våra gemensamma politikområden skulle revideras för att återspegla majoritetens åsikt. Där fanns också Sapir- och Peneloperapporterna.
Duff (ALDE ).
   – Herr ordförande! För det första vill jag gratulera er till att ha lett en kommission som har bidragit så starkt till det politiska enandet av Europa. Under ert ordförandeskap har vi fått ett beslutsamt och positivt svar på den gamla frågan om huruvida Europa kan ”breddas” och ”fördjupas” på samma gång, en fråga som plågade de flesta av era föregångare. Utifrån er erfarenhet från fem år i spetsen för den verkställande myndigheten undrar jag vad ert bästa råd är till er efterträdare när det gäller relationerna till parlamentet?
Jag skulle vilja avsluta med att önska er personlig framgång. Endast en före detta kommissionsordförande har lyckats fortsätta sin politiska karriär efter att ha dragit sig tillbaka från kommissionen. Det var Roy Jenkins, som visade britterna att Europa var så viktigt för deras nationella tillvaro att det krävdes radikala politiska förändringar även i hans hemland. 
Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Under de senaste åren har EU tagit många steg framåt och en del viktiga mål har uppfyllts: återföreningen med östländerna, eurons tillkomst och undertecknandet av den första konstitutionen; dessa mål har uppnåtts genom att alla unionens institutioner varit engagerade. Kommissionen, rådet och parlamentet.
Jag skall vara ärlig och säga att andra mål som faller inom kommissionens ansvarsområde har åsidosatts. För det första har Lissabonmålen bagatelliserats och vårrapporterna har ofta gjort oss besvikna. För det andra har man varit passiv inom industripolitiken när det gäller att lägga fram förslag och planer. För det tredje har de årliga programmen aldrig överskridit 50 procent när det gäller den lagstiftande verksamheten. Och för det fjärde har det förekommit alltför många blixttillsättningar för att fylla vakanser när det gäller reformen av kommissionen. Sammanfattningsvis har det under de senaste fem åren funnits många skuggor som fördunklat det goda arbete som utförts av så många kommissionärer, först och främst Loyola de Palacio.
Trots det, herr Prodi, inleddes er ämbetstid med bästa möjliga utsikter. Parlamentet gav er ett nära nog enhälligt godkännande. Till och med vi, era politiska motståndare i Italien, gav er vårt förtroendevotum av hänsyn till de större intressena i Europeiska unionen och vårt hemland. Vi ville visa er att nationell polemik är en sak, medan ledarskapet inom EU:s institutioner är något helt annat. Till följd av vår stora ansvarskänsla har vi i parlamentet aldrig dragit tillbaka vårt stöd till er.
Ni har å andra sidan föredragit att använda er inflytelserika befattning till att bedriva politisk verksamhet i Italien riktad mot regeringen och att ta på er ledarskapet för oppositionen. Vi har blivit djupt bedrövade över detta. Vi skulle ha föredragit att se er anta en hållning liknande den som Jacques Delors intog när han avstod från sitt ledarskap för Clichy-distriktet innan han åtog sig ordförandeskapet för kommissionen. Det var ett offentligt sätt att klargöra att uppgiften som ledare för kommissionen inte kunde kombineras med ett deltagande i den nationella politiken. 
Paasilinna (PSE ).
   –Herr talman, ärade kommissionsledamöter, mina damer och herrar! Det är viktigt att i svåra tider försvara Lissabonstrategin i ekonomiska och politiska termer.
Jag skulle vidare vilja påminna alla om reformen av telekommunikationssektorn. Detta är ett mycket stort lagstiftningspaket som har höjt vår status än en gång, till exempel som lagstiftare på världsarenan och genom att placera oss i en position där vi än en gång kan konkurrera med Förenta staterna. Monopol och duopol har avvecklats till förmån för konsumenter och användare, vilket är viktigt. Det här har varit en betydande prestation. Vi har dessutom uppnått lika mycket när det gäller energifrågor. Vi håller nu på att förvärva och bygga upp transeuropeiska energinät. Vi inser alla hur viktigt det här är för ett pålitligt och konsumentvänligt system.
Vi borde ta bättre hand om de människor som blir kvar på fel sida om våra inre gränser när barriärerna försvinner. Det är ett faktum att de intellektuella och sociala barriärerna blir alltmer rigida.
Utvidgningen är en viktig fråga, och vi kan nu inhösta dess fördelar: jämlikhet och rättvisa. Utvidgningen borde medföra att dessa kvaliteter blir synliga även utanför EU. Av denna anledning anser jag att könsdiskriminering från till exempel kommissionens sida är en oacceptabel tanke, och parlamentet kommer inte att kunna samexistera med en kommission som agerar på ett sådant sätt. 
Andria (ALDE ).
   – Herr talman! Om jag utgår från de erfarenheter jag har fått under senare år i ledningen för en lokal myndighet i italienska Mezzogiorno skulle jag vilja betona ett av Prodikommissionens grunddrag som varit onekligen positivt: den oavbrutna uppmärksamhet som ägnats åt lokala myndigheter och framför allt åt regioner, som tillsammans med Agenda 2000 verkligen har blivit huvudaktörerna i EU:s sammanhållningspolitik.
I randområdena har man välkomnat den arbetsmetod som grundar sig på en ständig dialog med regionerna och de lokala myndigheterna. Denna metod bekräftades av kommissionen i dess meddelande från december 2003 och bestyrktes också av skrivelsen ”Tusen diskussioner om Europa” om konstitutionen, som ni, herr Prodi, lade fram för företrädarna för de lokala myndigheterna tillsammans med Pat Cox, parlamentets tidigare talman, och ordföranden för Regionkommittén.
Under de gångna åren har kommissionen med hjälp av vitboken om det nya styrsystemet gripit sig an problemet med EU:s demokratiska underskott genom att återigen lansera begreppet gräsrotsdemokrati. Genom EU:s politik har man hjälpt de svagaste europeiska regionerna att inrätta institutioner för att främja utvecklingen. Man har också introducerat en kultur av planering, utvärdering och integrerat deltagande. 
Andrikienė (PPE-DE ).
   – Herr talman! Europeiska kommissionens mandatperiod under Romano Prodis ledning går mot sitt slut. Det stämmer att den största utvidgningen av EU genomfördes framgångsrikt och att mitt hemland, Litauen, blev fullvärdig medlem av Europeiska unionen under just denna kommissions mandatperiod. Det är högst troligt att Romano Prodis namn inom en snar framtid kommer att finnas med i de litauiska barnens skolböcker.
Jag skulle dock vilja kommentera ett av kommissionens ansvarsområden: yttre förbindelser, och särskilt den europeiska grannskapspolitiken, som Romano Prodi nämnde i dag. Denna politik, som är av största vikt, syftar inte enbart till att utvidga EU:s gränser, utan också till att utvidga freds- och stabilitetsområdet i Europa. Det är ett faktum att våra grannar i vissa fall är länder med en väl utvecklad förvaltning och med en kontrollerad demokrati. I andra fall är det länder där de mänskliga rättigheterna undermineras och kränks varje dag, till exempel Vitryssland. Europaparlamentets resolution om EU:s politik gentemot Ryssland visar att denna politik är långt ifrån adekvat: målsättningarna är oklart definierade, det råder brist på intern sammanhållning, och intressen och värderingar främjas inte effektivt.
Om man jämför USA och EU med avseende på det finansiella stödet för att stärka demokratin och garantera civila och mänskliga rättigheter i Vitryssland, skulle man kunna fråga sig om Vitryssland ligger vid USA:s östra gräns eller vid EU:s. Jag skulle vilja lägga Moldavien till denna lista, eftersom EU ännu inte har någon ständig representation i det landet. Endast sex av EU:s medlemsstater har ambassad där, vilket kan jämföras med närvaron av EU-representanter i många länder som ligger på ett väsentligt avstånd från EU och som inte alls är särskilt viktiga aktörer.
Jag skulle vilja avsluta med att säga att jag uppriktigt önskar att Lissabonstrategin, med alla de stora förhoppningar som står till den, inte blir ett oavslutat EU-projekt, vilket vissa lovande strategier har blivit förr. Jag önskar kommissionsledamöterna all välgång. 
Wojciechowski (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Prodikommissionens ämbetstid kommer att gå till historien som en tid då den största och mest avgörande utvidgningen i EU:s historia ägde rum. Denna utvidgning förde in länder i EU som en gång i tiden var skilda från unionen genom järnridån. Även om själva utvidgningen var en framgång för Prodikommissionen är det svårt att överblicka de villkor som låg till grund för dess genomförande. Kommissionen tillämpade hårda och orättvisa förhandlingsvillkor gentemot kandidatländerna, och processen för att uppnå fullständiga rättigheter som medlem och att utjämna utvecklingsskillnaderna kommer att bli långvarig. Den fast etablerade uppdelningen mellan ett gammalt EU och ett nytt EU kommer att medföra problem för oss alla, och det är synd att detta historiska tillfälle inte utnyttjades till fullo. Det saknades politisk fantasi och en vision om ett EU som är helhjärtat och solidariskt engagerat. I egenskap av polsk ledamot i Europaparlamentet är jag bekymrad över innebörden av vissa förändringar inom jordbrukspolitiken. Avreglering och avsteg från det tidigare skyddet för EU:s jordbruksmarknad är ett slag mot EU:s jordbruk och framför allt mot jordbrukarna i de nya medlemsstaterna. De polska jordbrukarna är tvungna att möta en konkurrens som är orättvis i dubbel bemärkelse. De är tvungna att konkurrera på orättvisa villkor både inom EU, eftersom Polen mottar betydligt lägre bidrag, och globalt, i och med att EU i stor skala öppnar sig mot en global marknad. Man bör inte införa metoder för att bekämpa den globala fattigdomen till priset av att fattigdomen inom EU bevaras eller intensifieras. De reformer på sockermarknaden som föreslagits av kommissionen kommer att resultera i konkurser för en stor del av EU:s sockerindustri, och de skulle kunna leda till en fullständig katastrof för jordbrukare och producenter i Polen. I egenskap av polska ledamöter i Europeiska folkpartiet vill vi inte ha något att göra med sådana reformer och en sådan politik. Å andra sidan välkomnar vi i hög grad kommissionens vägran att ge efter för påtryckningarna att minska EU:s budget. En sådan minskning skulle kunna beröva utvidgningen dess ekonomiska betydelse, och möjligen också dess politiska betydelse. Jag skulle vilja gratulera Romano Prodi till att ha fullbordat sitt uppdrag. 
Hökmark (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi har en historisk utvidgning bakom oss som bidrar till att vi idag lever i ett Europa som är bättre än någonsin och bättre för vår generation än för någon tidigare generation. För detta tycker jag att kommissionen och medlemsstaterna förtjänar både tack och gratulationer.
Det är samtidigt ett nytt Europa som ställs inför nya utmaningar, och med många av de utmaningarna, skall det också sägas, har den nu sittande kommissionen inte lyckats lika bra. Det gäller förmågan att stå över den nationella partipolitikens frestelser. Gör man inte det så får man inte kraft att driva det europeiska föreningsprojektet tillräckligt starkt.
Det gäller förmågan att föra Lissabonprocessen framåt, vi står idag inför utmaningen att se till att utvidgningen måste lyckas i en reell bemärkelse, inte bara i den formella bemärkelsen. Det ställer krav på en Lissabonprocess som ser till att konkurrenskraft kan växa fram i alla delar av unionen, och att de nya medlemsstaterna får möjlighet att växa på sina villkor och inte på någon annans villkor.
Det ställer också krav på vår förmåga att verka i det internationella sammanhanget. Europeiska unionen måste ha en trovärdig politik för Mellersta Östern, och då är det viktigt att unionen har kraft och förmåga att se de hot som finns mot freden.
Det stora hotet mot freden i Mellersta Östern finns inte hos den lilla demokratin utan hos de stora diktaturerna. Det gäller inte minst ett land som öppet stöder terrorism. Som har det öppna målet att förgöra ett annat land och som ständigt visar sin upprustning genom kärnvapen och medeldistansvapen. Jag menar att Europeiska unionen också måste utveckla en politik för Mellersta Östern som vågar ta itu med de problem som Iran i dag är.
Peterle, Alojz (PPE-DE ).
   – Herr talman! Under den period då Jacques Delors ledde kommissionen fick Europa uppleva kommunismens fall, demokratins återuppbyggnad i Öst, uppkomsten av nya stater och därefter inledningen på den politiska process som ledde till Europas återförening. Under Jacques Santers ordförandeskap fick man uppleva utvecklingen av den process som förde kandidatländerna in i den största utvidgningen i EU:s historia.
Herr ordförande! Under ert ordförandeskap och efter krävande förhandlingar och uppgörelser har de tio nya medlemsstaterna blivit fullvärdiga medlemmar i Europeiska unionen med en förhoppning om att denna grundval kommer att resultera i ett verkligt enat EU, som inte bara skapats av professionella européer utan också av medborgarna, både kvinnor och män. Eftersom jag vid ett flertal tillfällen och i olika funktioner har haft möjligheten att delta i denna process på den slovenska sidan är jag medveten om precis hur mycket vilja, samordning och ömsesidig uppmärksamhet som det här projektet har krävt.
Herr ordförande! Jag är glad att kommissionen har följt den vision och de prioriteringar som ni lade fram redan i början av ert ordförandeskap, och jag är också glad att era ansträngningar har lämnat kraftfulla spår i denna enastående period i Europeiska unionens utveckling och historia. Jag skulle i egenskap av ledare för den slovenska delegationen i PPE-DE-gruppen vilja uttrycka min djupa tacksamhet för ert bidrag och särskilt för den uppmärksamhet som ni har visat Slovenien. Jag skulle också vilja tacka er för att ni genom er närvaro vid det firande som markerade utvidgningen av EU vid den slovensk-italienska gränsen, det sydvästra hörnet av den tidigare järnridån, den 1 maj 2004 betonade att perioden av totalitarism och ett delat Europa var över.
Tillåt mig att i egenskap av tidigare ledamot av Europeiska konventet uttrycka min uppskattning av kommissionens utmärkta bidrag till den överenskommelse som uppnåtts om den europeiska konstitutionen. 
Prodi, Romano,
   . – Herr talman! Jag kommer att fatta mig kort, för jag har noterat de yttranden och råd som riktats till mig och jag anser inte att det är nödvändigt att ge ett analytiskt svar just nu. Jag har noterat och tillägnat mig det ni alla har sagt om industrins utveckling, om behovet av en ekonomisk uppgång i EU och att de bestämmelser som gäller för industrin inte bör fungera som en broms för denna utveckling. Det samma gäller förslagen om energin, miljön och de framsteg som bör göras.
Jag skulle i stället i all enkelhet vilja avsluta med en kommentar och framföra min tacksamhet. Min kommentar är följande: i alla era tal – även de som innehöll kritik eller särskilda ståndpunkter – var ni i grund och botten medvetna om att den europeiska modellen har en särskild karaktär och att vi har gett världen en lektion i hur man kan uppnå framsteg genom att använda en metod som inte bara är traditionellt maktpolitisk, och att man kan göra det utan att bedra sig, utan att tro att vi är något som vi inte är och utan att tro att världen är vad den inte är.
Vår prioritering av multilateralismen, vårt sätt att se på världen som en helhet, för första gången någonsin i så många olika sfärer – miljö, ekonomi och energi – och att vi därför försöker hitta arbetsmetoder som svarar mot denna uppfattning: detta är det extraordinära bidrag som EU strävar efter att ge den globaliserade världen.
Jag har hört berättigad kritik mot globaliseringen: men globaliseringen existerar och växer. Problemet är att tolka den, och hittills är det bara EU:s system som gjort det. Varför då? För vi har gett ett exempel i och med vårt sätt att förena oss, och nu i slutet av mitt mandat skulle jag vilja upprepa EU:s sanna, unika, storartade definition, som jag fick höra när jag åkte till det rumänska parlamentet för att inleda de första förhandlingarna. Vid det tillfället fick jag höra följande: ”Vi vill ansluta oss till EU eftersom det är en minoriteternas union, en union där inte någon sätter sig till doms över någon annan, där inte någon har makt över någon annan.” Vi är verkligen både små och stora länder som gått samman i denna viktiga men svåra balansakt, och det är en lektion för hela världen, en betydelsefull lektion som vi ger.
Sedan förekommer det självfallet också misslyckanden, både individuella aspekter och svårigheter med att omsätta strävandena och känslorna i vardagspolitiken. Detta är emellertid en kraftansträngning som i allt högre grad förstås. Under de senaste veckorna har jag besökt länderna i Kaukasien, och där såg jag den nationella flaggan vaja bredvid EU:s flagga, om så bara för känslan av att vara trygg vid sidan om en stor organisation som inte har några önskemål att dominera eller att vara överlägsen någon annan: det är denna lektion vi kan ge världen.
Detta är vad vi har försökt göra i kommissionen, givetvis inom vissa gränser och med vissa brister men med en mycket stor känsla för samförstånd. I den här kommissionen har man aldrig märkt av några konflikter eller spänningar; vi har aldrig uppträtt illvilligt mot varandra. Kanske har även vi, inom själva kommissionen, påverkats av den där EU-stämningen av att vara en minoriteternas union och följaktligen tillgodogjort oss den lektion som enligt min uppfattning är det mest betydande arv vi kan ge till världens alla medborgare.
Jag skulle vilja avsluta med att tacka för ert samarbete och er förståelse och också för att ni har tolererat vissa utsvävningar och vissa val som ni inte har samtyckt till, men vars andemening ni kanske har förstått: Om vi inte har ett starkt och politiskt kraftfullt parlament och en stark och politiskt kraftfull kommission i framtiden kommer det sannerligen att bli svårt för oss att uppnå våra mål, mål som – vad jag kan se – vi alla med rätta delar. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Prodi.
Debatten är avslutad.
Pafilis (GUE/NGL ).
   – Den politik som den avgående kommissionen har verkat för har haft en ogynnsam inverkan på arbetarklassen och samhällets gräsrotsgrupper.
EU:s militarisering fortskrider i snabb takt, och EU har deltagit i eller tillåtit imperialistiska krig och endast intresserat sig för sin egen del av bytet.
Genom att använda ”terrorismen” som förevändning har man förstärkt och skapat nya mekanismer för att undertrycka de mänskliga fri- och rättigheterna. Man har antagit Förenta staternas doktrin om ”förebyggande krig”.
Kommissionen har bidragit till och verkat för ett djupt reaktionärt konstitutionellt fördrag som kommer att skapa nya prövningar för arbetarna.
EU har vidtagit åtgärder för att öka makten och profiten hos storföretagen. Följderna har blivit odrägliga för arbetarklassen och samhällets gräsrotsgrupper.
”Miraklet” EMU signalerade nya åtstramningsprogram och nya program för att minska gräsrotsfamiljernas förvärvade makt, massakrera de sociala och politiska rättigheter som arbetarklassen har kämpat för, bevara arbetslösheten på en hög nivå och skära ned stabilitetspaktens sociala utgifter.
Genomförandet av Lissabonstrategin bekräftade målet att öka storföretagens lönsamhet genom att minska lönekostnaderna och skapa vanskliga och otrygga villkor för arbetarna.
José Manuel Durão Barroso har konstaterat att han i raskt tempo ämnar fortsätta med samma medborgarfientliga politik. Gräsrotsrörelsen i Europa växer sig allt starkare och gör motstånd. Häri ligger folkets hopp om ett fredligt EU med medborgerliga rättigheter, ett socialistiskt EU. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om situationen i Mellanöstern. 

Solana,
   . – Herr talman! Innan jag tar itu med den fråga som nu står på föredragningslistan, och eftersom det här är den första gången som jag talar till det parlament som valdes före sommaren, vill jag upprepa det jag sade när jag för första gången talade till parlamentet för fem år sedan, nämligen att jag kommer att hjälpa och samarbeta med kammaren på alla sätt jag kan när det gäller de frågor som tillhör mitt område. Jag vill också önska er alla all framgång och jag hoppas att vi genom allas arbete, genom att alla institutionerna arbetar tillsammans, kan förverkliga den dröm vi alla har om ett bättre Europa som tjänar medborgarna och ett bättre Europa som tjänar världen.
Herr talman! Jag beklagar att mitt första framträdande inför ledamöterna gäller en fråga som har gett upphov till så mycket upprördhet, så mycket frustration och så mycket förbittring de senaste åren. Mellanösternfrågan har en plats i alla europeiska medborgares hjärtan och vi lider med folken i denna region, som ligger så nära oss, som om det gällde oss själva.
Europeiska unionens ministerråd analyserade frågan ingående i Luxemburg i måndags den 11 oktober – som ledamöterna känner till – och antog en resolution som jag inte skall upprepa, eftersom jag hoppas och är säker på att ni alla har läst den. Jag vill emellertid ta upp tre mycket klara och specifika punkter under den korta talartid som presidiet beviljar mig, så att vi kan inrikta debatten på dem, om ni så önskar.
Den första punkten är hur vi ser på den senaste händelseutvecklingen i regionen, den andra är en analys av det politiska läget i både Palestina och Israel och den tredje är Europeiska unionens inställning till den aktuella situationen samt hur vi, alla tillsammans, skall kunna hitta ett sätt att påskynda fredsprocessen och därigenom sätta stopp för denna våldsspiral som vi har fastnat i.
När det gäller den första punkten, den senaste händelseutvecklingen, vill jag gå tillbaka till kvartettens senaste möte i New York den 22 september, herr talman. Jag vill framhålla fyra punkter i det dokument som blev resultatet av det mötet, eftersom en del av dem är viktiga för den kommande debatten. En del av de här punkterna verkade kanske ha glömts bort eller lagts på is, men lyckligtvis – tack vare detta möte med kvartetten den 22 september – tycks de ha återerövrat sin plats i människors hjärtan. Av dessa fyra punkter skall jag kommentera följande: behovet av reformer inom den palestinska myndigheten, det är vi alla överens om, och vårt totala och absoluta fördömande av terrorismen. Men i resolutionen talas det också om att bosättningarna måste stoppas, att kvartettens medlemmar bör ta hänsyn till beslutet i Internationella brottmålsdomstolen om muren och att vi som ingår i kvartetten vill att tillbakadragandet från Gaza, som har påbörjats i Israel, skall vara en del i en större politisk process och verkligen mynna ut i att problemet löses i sin helhet.
Sedan dess, den 22 september, har situationen i Gaza tyvärr förvärrats. Det vi har sett i Gazaområdet under de senaste dagarna och veckorna har plågat oss alla och framför allt har det fått oss alla att fundera på vad det är för mening med vissa insatser i området. Det stämmer att våldet i ett skede tog fart när palestinska terrorister avfyrade qassamraketer i norra delen av Gazaremsan, men det är också så att Israels svar inte var det som vi europeiska demokrater skulle ha väntat oss. Det var ett svar som vi anser vara mer än vad man skulle kunna kalla proportionellt: 119 döda palestinier, varav en tredjedel var under 18 år och fem döda israeler, varav två barn. Det går inte att fortsätta att leva i denna våldsspiral, där människor dör i onödan och fortsätter att dö i onödan utan att hela denna våldsamma process för fredsprocessen framåt så mycket som en millimeter.
Hur kan vi stoppa detta? Hur kan vi få slut på våldet? Vi i Europeiska unionen har gjort allt som står i vår makt under dessa veckor och stått i ständig kontakt med myndigheterna i Israel, Palestina, Egypten och Jordanien för att utröna om det är möjligt att få till stånd en vittomfattande fred, en vittomfattande vapenvila. Det har inte varit möjligt. Vi har inte uppnått detta och vi har inte ens lyckats få till stånd någon form av paus för att kunna ta itu med humanitära frågor. Därför gör de senaste dagarnas händelser att vi känner oss frustrerade, upprörda och bedrövade.
Situationen komplicerades ytterligare genom terrorattacken i Taba i torsdags natt, som också var fruktansvärd. Den var fruktansvärd på grund av att den var så meningslös, på grund av att de människor som dog var semesterfirande israeler och egyptier som letade hotell och några europeiska medborgare som var där på semester. Därför vill jag uttrycka mitt totala fördömande av denna attack som hade ett syfte för terroristerna: att försöka destabilisera Egypten, ett land som samarbetar i fredsprocessen på ett beundransvärt sätt. Därför vill jag än en gång vädja till alla som kan höra oss via Europaparlamentet om sunt förnuft, fred och slut på våldet, så att Israel kan fortsätta tillbakadragandet från Gaza lugnt och fredligt utan några flera offer på någondera sidan.
Den andra punkten som jag vill kommentera är situationen i Palestina. Ni känner till läget mycket väl och ni känner till Europeiska unionens ståndpunkt. Palestina behöver nu en regering, en palestinsk myndighet med förmåga att agera som en sådan, som en regering. Vi har krävt och vi kommer att göra allt för att se till att president Arafat undertecknar de regler som han mer eller mindre har gått med på och att han sätter dem i verket genom att tillsätta en premiärminister med verklig makt att handla i de frågor som är grundläggande för definitionen av en stat: å ena sidan säkerheten och å den andra ekonomin.
Herr talman! När det gäller ekonomin anser jag att vår gode vän finansministern gör ett beundransvärt arbete. Det vet alla. I fråga om säkerheten återstår emellertid mycket att göra och det är president Arafat som måste delegera verkliga befogenheter till sin premiärminister i säkerhetsfrågor så att denne kan agera och faktiskt agerar via sin inrikesminister. Innan så har skett blir det svårt att bekämpa terrorismen och att kontrollera situationen när det gäller terrorism samt fred och ordning i de ockuperade territorierna.
Jag vill också säga att det är mycket viktigt att det finns en tydlig samtalspartner på den palestinska sidan. Israel säger hela tiden att man inte kan hitta en samtalspartner att diskutera fredsprocessen med. Detta kan tas som en ursäkt för de människor som inte vill ha några framsteg, och palestinierna bör kunna organisera sitt politiska liv på ett sådant sätt att denna ursäkt inte kan utnyttjas av dem som inte vill att fredsprocessen skall fortsätta. Därför vill jag än en gång för Europeiska unionens räkning och på precis samma sätt som min personliga representant Marc Otte för närvarande gör i Palestina vädja om en palestinsk myndighet som kan fullgöra sina skyldigheter i fråga om inre reformer.
Det är dock inte bara i Palestina som en situation av det här slaget håller på att uppstå. Jag vill påpeka att det också finns en viss politisk instabilitet i Israel för närvarande och att denna kan komma att inverka på somliga av de åtgärder som vidtas just nu. Att nej-sidan vann i Knesset i förrgår skapar ett politiskt problem för premiärminister Sharon i fråga om de beslut som skall fattas om planen för ett tillbakadragande från Gaza: jag menar även att den viktiga omröstningen om finansieringen och processen för att släppa Gaza skapar svårigheter i det israeliska politiska livet. Under de kommande veckorna är det därför mycket troligt att vi kommer att få se nya politiska konstellationer i Israel, och dessa kan till och med leda till att en ny koalitionsregering bildas. Hur som helst är det också mycket troligt att det val som skall hållas 2006 kan komma att flyttas fram till 2005 av de skäl som jag just har förklarat. För oss är dock det viktiga att fredsprocessen inte går långsammare än för närvarande.
Mina damer och herrar! I färdplanen talades det om en fredsprocess som skulle leda till två stater senast i slutet av 2005. Det vi maximalt kommer att ha uppnått 2005 är ett tillbakadragande av de israeliska trupperna från Gaza, ingenting annat. Detta är ett stort misslyckande för oss alla och i synnerhet för Israel och Palestina liksom för kvartetten och för världssamfundet.
Mina damer och herrar! Jag vill också säga er att de senaste uttalandena av vissa israeliska politiker inte var acceptabla för Europeiska unionen. Fräckheten i dessa uttalanden är helt oacceptabel, åtminstone för oss. Att man säger sådana saker om meningen med att släppa Gaza, om meningen med att helt och fullt tillbakavisa färdplanen – som den israeliska regeringen har ställt sig bakom – tycker jag är något som vi måste fördöma på tydligast möjliga sätt. Vi kan inte acceptera ett sådant sätt att bedriva politik. Uttalanden av det här slaget leder till brist på tillit, inte bara från vår sida, utan i hela arabvärlden, i grannländerna, hos palestinierna själva och hos en stor del av det israeliska samhället, och vi kan inte fortsätta på det här sättet. Att säga en sak och sedan säga motsatsen i tidningarna är inte ett ärligt sätt att uppföra sig i politiken. Och det är inte vem som helst som säger det, utan en tung, betydelsefull och viktig person, en av dem som står Israels premiärminister närmast.
När detta är sagt frågar vi oss alla: Vad skall vi göra? Vad kan vi göra från europeisk sida? Mina damer och herrar, herr talman! Europeiska unionen har en tydlig inriktning. Denna framgår av färdplanen, som också är resultatet av ansträngningarna från EU, USA, Förenta nationerna och Ryska federationen. Vi kommer att försvara den från början till slut och vi kommer inte att komma överens med någon som inte försvarar den från början till slut. Vi gör det, och därför kommer vi att bidra med det vi kan eller vill bidra med i det här läget inom ramen för färdplanen. Vad kan vi göra för att påskynda processen på kort och medellång sikt? Jag anser att vi på kort sikt bör arbeta på fyra fronter i syfte att ratificera och förverkliga dessa områden vid nästa möte med ministerrådet i mars, och definitivt vid Europeiska rådets möte i mars.
För det första säkerheten. Europeiska unionen har viljan, vi har en plan och en strategi för att hjälpa den palestinska myndigheten att förbättra sin situation när det gäller övervakningen, så att den kan fullgöra sina skyldigheter på ett seriöst och noggrant sätt, i enlighet med lag och ordning, och bekämpa terrorismen. Vi är beredda att göra det. Vi har en plan för detta, vi har människor som kan göra det och vi har viljan att göra det.
För det andra reformer. Europeiska unionen kommer att hjälpa den palestinska myndigheten på alla möjliga sätt för att se till att den reformprocess som har inletts genomförs fullt ut. Vi försäkrar ledarna för den palestinska myndigheten att vi alltid kommer att stödja dem om de vill gå vidare på reformvägen.
För det tredje åtgärder av ekonomiskt slag. Kommissionär Chris Patten kommer att tala om detta mer i detalj, men hur som helst måste ni vara medvetna om att vi är beredda att fortsätta att bidra till att den här fredsprocessen från ekonomisk synpunkt inte behöver lida brist på resurser från Europeiska unionen. Vi måste dock också säga tydligt att europeiska medborgare, som betalar skatt i Europa, inte permanent kan betala ut pengar om den verksamhet som finansieras inte leder till det önskade målet, vilket är fred. Och jag vill framhålla att om processen för tillbakadragandet från Gaza blott och bart inriktas på Gaza skall Israels medborgare och ledare inte sväva i tvivelsmål om att de inte kan räkna med pengar från Europeiska unionen. Gazaprocessen måste vara en del i en större process, en process som verkligen leder till två stater, vilket är färdplanens grundläggande syfte.
För det fjärde och sista anser jag att vi måste arbeta med valförfarandet på allvar. Vi måste bidra till att införa ett valförfarande i området som palestinierna kan sköta. Vi måste tillsätta en valkommitté som är pålitlig och har folkets förtroende, så att valförfarandet kan leda fram till ett ledarskap – det ledarskap som de palestinska medborgarna vill ha – som kan föra landet mot dess främsta dröm, en dröm som många av oss också har, drömmen om två stater. 
Herr talman! Det jag har sagt gäller på kort sikt. Kan vi fortsätta att bara gå fram gradvis, steg för steg, eller är det dags att göra mer? Är tiden inne att ta ett större språng, att göra en mycket modigare insats, om möjligt en insats som mycket snabbare leder till en slutgiltig lösning? Vi anser att den är det, att det stegvisa tillvägagångssättet, strategin med små steg i taget, definitivt håller på att nå vägs ände och att det går att göra framsteg, eller göra framsteg snabbare, inom ramen för färdplanen om den politiska viljan finns. Den viljan har vi, och efter valet i Förenta staterna kommer vi att försöka fortsätta att arbeta tillsammans med dem, med våra ryska vänner och med våra vänner i Förenta nationerna för att utröna om det är möjligt att påskynda färdplanen så att den här trögheten som leder till lidande och frustration – och inte till någonting positivt för vare sig palestinierna eller israelerna eller regionen eller oss och våra samhällen – upphör och en mycket snabbare process verkligen inleds och leder oss till det som vi alla drömmer om, nämligen – som jag har sagt tidigare – de två staterna.
Vi har talat mycket om de två staterna, men vi har aldrig definierat vilken form den palestinska staten skall ha, vilka gränser den skall ha. Alla dessa frågor är fortfarande öppna och har inte lösts. Jag vill än en gång säga att det från Europeiska unionens synpunkt finns några delar i slutdebatten om dessa faktorer som är klara. Vi anser att den palestinska statens gränser skall vara gränserna från 1967. Vi hävdar detta mycket tydligt, vi sade det vid mötet med utrikesministrarna i måndags, vi har sagt det via Europeiska rådet och vi upprepar det i dag formellt i den här kammaren. Och på grundval av dessa gränser från 1967 måste de två parterna förhandla om eventuella utväxlingar av territorier som de anser vara nödvändiga. Men detta måste vara grunden för förhandlingen och framsteg måste göras på denna grund – jag hoppas att vi kan göra det innan året är slut. Vidare måste vi finna ett sätt att göra mer direkta och snabbare framsteg när det gäller att fastställa de faktorer som slutligen kan leda till att denna dröm som så många människor har förverkligas och till en politisk process som motsäger en del av de uttalanden som ansvariga och respektabla människor nyligen har gjort för Israels räkning.
Efter att ha talat med ledarna för Jordanien, Egypten och Saudiarabien, som vi har gjort de senaste dagarna, vill jag framhålla att de alla har samma känsla av att stabiliteten i deras egna länder i viss utsträckning är i fara, eftersom vi inte vet exakt vart vi är på väg, vilka gränser den framtida palestinska staten kommer att ha eller när detta språng framåt kommer att tas. Jordanien är i grund och botten ett land vars gränser ännu inte har fastställts, som ännu inte vet vem som kommer att bli dess granne och som vill veta – och har rätt att få veta – vilka gränser dess nya granne, den palestinska staten, kommer att få.
Herr talman! Som jag har sagt är situationen tråkig och frustrerande för dem som har ägnat så många timmar av sina liv åt att försöka hitta en väg till freden. Det är viktigt att vi finner en lösning, eftersom hela Mellanöstern – inte bara fredsprocessen, utan hela Mellanöstern – har störtats i en djup kris som vi alla vill komma ur. Men vi kommer troligen att tvingas göra det med hjälp av en snabbare och effektivare fredsprocess, med större deltagande från världssamfundets sida och från de viktiga aktörernas sida, Israel och Palestina.
Herr talman! Jag har inte så mycket mer att säga till er i eftermiddag, men jag vill från djupet av mitt hjärta säga att vi kommer att fortsätta arbeta från och med nu och fram till nästa möte i ministerrådet för att se om vi kan genomföra en liten plan, som inom ramen för färdplanen, kan påskynda processen på det sätt som jag har beskrivit för kammaren.
Herr talman, mina damer och herrar! Med den sorgsenhet, frustration och samtidigt upprördhet som alla dessa frågor väcker hos envar som diskuterar dem – däribland er alla – vill jag än en gång säga er att vi kommer att fortsätta att arbeta dag och natt för att nå detta mål. 
Patten,
   . – Herr talman! Om det inte sker ett under lär detta bli det sista tal jag håller här i parlamentet – i synnerhet om Mellanöstern. Jag har tappat räkningen på hur många debatter som har förts i detta ämne sedan början av mitt mandat. Att våra meningsutbyten om ett så känsligt ämne som detta ibland har varit lite svåra är helt naturligt. Jag hoppas att de har varit till någon nytta. Jag hoppas verkligen att de inte har gjort någon skada.
Eftersom jag närmar mig slutet av min mandatperiod som kommissionär – jag understryker ”som kommissionär” – har jag börjat att gå på teater igen. Jag såg nyligen en nytolkning av Euripides Hekuba, av den beundransvärde irländske pjäsförfattaren Frank McGuinness. Klassicisterna och teaterbesökarna bland er kanske minns att detta är ett dystert och blodigt drama om död, hat och hämnd. Passande nog, kanske rentav för passande för denna uppsättning, var kulissen en hög svart vägg med inskriptioner av namnen på de israeler och palestinier som dött de senaste åren: hat, hämnd och blod. Om man tittar tillbaka är det verkligen sant att vi trots de heroiska insatserna av bland andra min vän och kollega, den höge representanten, tyvärr inte har många framsteg att rapportera om. Precis som den höge representanten påpekade bevittnade vi häromdagen den förskräckliga massakern på israeliska turister i Egypten. Gång på gång har det ena hoppet efter det andra släckts. Vi hade Camp David, Taba och de överenskommelser som nåddes där samt de utmärkta rapporterna av Mitchell, Tennet och Zinni, men inget av detta var till någon nytta. Sedan Taba är det dystra facit totalt 4 360 döda: 1 026 israeler och 3 334 palestinier. Öga för öga, tand för tand, vilket – som Gandhi sade – leder till att alla blir blinda. Oskyldiga barn för oskyldiga barn.
Det senaste initiativet är premiärminister Sharons förslag om ensidig utrymning av Gaza. Varje steg i riktning mot ett tillbakadragande från ockuperat område måste välkomnas, även om det är begränsat. Som den höge representanten påpekade finns det dock många frågor som måste klargöras, inte minst när det gäller färdplanen i ett större sammanhang. Även om vi har våra reservationer, så innebär detta initiativ början på avvecklingen av bosättningarna – en viktig aspekt som ligger i linje med vad vi har sagt väldigt länge. Därför är vi beredda att göra ett försök, även om vi måste vara tydliga, som den höge representanten sade, med att parterna skall räkna med de fem delar som Europeiska rådet har identifierat som nödvändiga för att planen skall fungera. Vi måste insistera på att dessa punkter respekteras.
Den skepsis som otvivelaktigt har omgärdat det här initiativet har, som den höge representanten mycket diplomatiskt sade, ökat efter de märkvärdiga kommentarer som den israeliske premiärministerns stabschef och rådgivare nyligen fällde och som var till stor skada. Jag hoppas att tvåstatslösningen även fortsättningsvis kommer att erkännas som det enda hoppet om ett slut på konflikten. Låt oss vara realistiska och inte förvänta oss för mycket – utom, tyvärr, kanske mer död och förstörelse – förrän USA:s presidentval är över. Inte heller då vore det klokt att förvänta sig mirakel. Men världssamfundet borde åtminstone ha täta kontakter med den israeliska regeringen för att få till stånd ett åtagande om en tvåstatslösning, och med palestinierna för att få till stånd ett åtagande som rör säkerhet och reformer. Detta är det enda sättet att få ett slut på konflikten. Färdplanen visar hur det skall göras, så utmaningen för Europeiska unionen är att lotsa parterna och andra i världssamfundet i riktning mot färdplanen. Annars kan folk komma att tro att kabinettschef Weisglass hade rätt och att hans enda misstag var att inte hålla tyst.
Under min mandatperiod har jag med stöd av majoriteten i parlamentet försökt bygga upp en reformerad palestinsk myndighet som en dag skall kunna styra Palestina och förhandla och nå en överenskommelse med Israel. Under denna period har den israeliska regeringen försökt att marginalisera president Arafat. I slutändan är dock president Arafat fortfarande kvar, medan den palestinska myndigheten tyvärr har slagits i spillror. Jag erkänner att president Arafat kan vara en del av problemet, men han är inte det enda problemet. Jag har alltid varit tydlig med att en reformerad palestinsk myndighet är en del av lösningen.
Under rådande inre och yttre förhållanden är det oklart om den palestinska myndigheten är i stånd att lägga fram en tvåstatslösning. Den dödliga kombinationen av för lite verksamhet från den palestinska sidan och vad som kanske har varit för mycket verksamhet från den israeliska sidan, har lyckats ganska väl med att förstöra det mesta av den auktoritet som den palestinska myndigheten annars hade kunnat ha. Vi måste hitta ett sätt att ge den palestinska myndigheten större politiskt handlingsutrymme, och det i utbyte mot full garanti om säkerhet och reformer.
Den höge representanten framhöll det arbete som vi har utfört för att stödja den ekonomiska och institutionella utvecklingen och det humanitära biståndet i Palestina. Unionen har gjort mycket mer än någon annan. Parlamentet har röstat för och gett mycket mer hjälp än vad någon annan har bidragit med. Jag förväntar mig att parlamentet nu börjar rannsaka sig själv när det gäller fortsatt hjälp i samma skala som hittills.
Tillåt mig att påpeka en självklarhet. Vi är de största givarna till Världsbankens palestinska utvecklingsfond. Att säga att vi är de största givarna är faktiskt en underdrift. Nästan ingen annan bidrar med några pengar alls till den. Vi vill se att dessa pengar används för att lägga grunden till en ekonomi som kan skapa arbete, inkomster och åtminstone ett minimum av ekonomisk tillväxt i de palestinska områdena, så att folk kan leva ett bättre och mer anständigt liv, ha större chans att få arbete och så vidare.
Vi har alla rätt att ifrågasätta om inte pengarna kommer att gå till onödiga utgifter och om några utgifter överhuvudtaget kommer att bli värdefulla om vi inte kan få vissa garantier från Israel om ett tillbakadragande från Gaza, om hur detta kommer att skötas och om Gazas framtidsutsikter på medellång och lång sikt. Jag är säker på att parlamentet inte vill ha känslan av att vi endast betalade räkningen för följderna av vad de israeliska försvarsstyrkorna gjorde.
Vi måste klargöra att vår roll – den roll vi vill spela när vi bidrar till att stödja återuppbyggnaden – måste bero på en riktig politisk dialog med de israeliska myndigheterna. Annars kommer pengarna bara att gå förlorade, på samma sätt som alltför mycket av det vi redan har gjort har gått förlorat.
Jag upprepar att vi med utgångspunkt i rapporten från rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) och med utgångspunkt i det arbete som inletts av Michel Rocard och hans kolleger i rådet har gjort mer än någon annan för att få till stånd reformerade institutioner i Palestina. Jag hyllar arbetet av människor som Salam Fayyad, som på ett modigt sätt har försökt se till att Palestina har en anständig och öppen regering. Det måste dock sägas att det utan politiska framsteg, utan en förbättring av säkerhetsläget och utan en effektivare dialog med Israel kommer att bli väldigt svårt att fortsätta att rättfärdiga den typen av hjälp och den typen av utgifter.
Inget av de problem som världssamfundet ställs inför är viktigare än detta, inte bara på grund av den blodsutgjutelse som det fortsätter att orsaka om det förblir olöst, utan också på grund av den skada det åsamkar förhållandet mellan väst och den muslimska världen. Ingen lär kunna tvivla det minsta på följderna av stridigheterna mellan israeler och palestinier eller på vilka konsekvenser detta får för inställningen i den islamiska världen. Vi måste arbeta ännu hårdare för att försöka hitta ramen för en lösning på denna blodiga konflikt. Om vi inte lyckas med detta vill jag återgå till vad jag tror är sista raden i Euripides Hekuba, nämligen att ödet styr och ingen kan göra motstånd. Blodsutgjutelse efter blodsutgjutelse efter blodsutgjutelse, hämnd efter hämnd efter hämnd om inte människor i Washington, i Europa och framförallt i Israel och Palestina har det politiska modet att försöka åstadkomma vad deras folk förtjänar och vad hela världen kräver.
Laschet (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Solana, herr kommissionär! Ni sade att det här var ert sista anförande i den här kammaren, och jag tror att många av oss – i likhet med mig själv, trots alla våra meningsskiljaktigheter – anser att ni har varit en av de viktigaste och mest framstående personligheterna i den här kommissionen, som har gett utrikespolitiken en alldeles särskild udd. För detta vill jag hjärtligt tacka er för vår grupps räkning.
Orsaken till dagens debatt är att våldet har trappats upp, som vanligt när det gäller aktuella och brådskande frågor. Det är sällan vi kan förmedla några goda nyheter från Mellanöstern. Tvärtom är läget ofta mycket allvarligt. Hamasraketer som slår ned i israeliska städer, våldsamma militära insatser och sedan attacken i Taba, i Taba av alla ställen, en ort som förknippas med så många fredsavtal, fredsförhandlingar och fredsbegrepp. Denna terror med en ny dimension riktad mot oskyldiga civila, européer, egyptier och israeler i Israels grannland Egypten får oss att inse hela tragiken i situationen, och därför håller jag med om det som Javier Solana sade här i dag, att färdplanen fortfarande är det enda sättet att gå vidare. Premiärminister Sharon talade om detta i Knesset i måndags och jag anser att vi européer också bör insistera på det. Det är denna ståndpunkt som förenar rådet, kommissionen och parlamentet. Och färdplanen innebär en tvåstatslösning, en palestinsk och en israelisk stat till slut.
Vad skall nu hända under de kommande veckorna? Jag är mycket tacksam mot Javier Solana för att han i dag i mycket tydliga ordalag påminde oss om Yassir Arafats ansvar. Han påminde oss om att premiärministern nu måste kunna fungera självständigt, att också säkerhetsstyrkorna måste undandras Yassir Arafats kontroll och underställas en fristående polismyndighet, med alla befogenheter som krävs för att bekämpa terrorismen.
Sedan talade ni om pengar och ekonomiskt samarbete. Under de senaste åren har vi fått intrycket att ju mer situationen trappas upp, desto mer pengar har Europa skänkt för att försöka skapa social stabilitet. Det vore dock bra om polisstyrkorna reformeras och om Europa sedan tillhandahåller ytterligare medel för återuppbyggnaden, så att det blir uppenbart för människorna i regionen att där det finns fred finns det också hjälp från Europa, men att hjälpen inte är villkorslös och ges till varje pris.
Därför stöder vår grupp de handlingslinjer som ni har dragit upp och önskar er stor framgång med att sätta dem i verket. 
Schulz (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! När utrikespolitiken diskuteras frågar Europas folk varför de skulle vara intresserade. De frågar vad vi som européer egentligen har med saken att göra. Känslan av att inte vara berörd är någonting som jag ofta möter när jag träffar besökare som har kommit hit för att lyssna på debatter i kammaren. ”Vad rör det oss egentligen?” Låt mig följa upp en sak som kommissionär Chris Patten sade, att om det inte går eller är svårt att skapa fred i Mellanöstern kommer på lång sikt också vår egen säkerhet att bli alltmer instabil som en följd av att människor blir alltmer radikala när de misslyckas med att uppnå fred. Det finns ett orsakssamband mellan denna regionala konflikt och radikaliseringen av världen.
Av det skälet är vi européer direkt berörda och det är därför som vi är med om färdplanen. Som alla har sagt kan det inte finnas några alternativ till den. Det är bra att Israels premiärminister stödde den i sitt uttalande i måndags.
Kommissionär Patten! Ni nämnde Hekuba. Jag skall inte tränga in i teaterns värld lika djupt, utan vill bara citera en mening om terrorism och tortyr som jag inte kan få ur huvudet. Meningen är denna: ”När en rad grymma händelser har inträffat spelar orsaken inte längre någon roll. Vi vill bara att de skall ta slut.” Det är så många av de drabbade människorna känner det, och det är förståeligt men det räcker inte. Det räcker inte att säga så, för vi måste visa dem som begår grymheter var gränserna går. De som bara förstår våldets språk – och de finns på båda sidorna – måste isoleras.
Det stämmer att reformeringen av säkerhetsstyrkorna sammanhänger med det här fenomenet. Att reformera säkerhetsstyrkorna och polisen innebär att medverka till att våldets män får ett begränsat handlingsutrymme. Att samarbeta med de moderata krafterna är bästa sättet att hålla de radikala krafterna under kontroll. Att Egypten och andra moderata arabländer har erbjudit sig att samarbeta med Israel för att få till stånd en vapenvila är ett gott tecken, men detta är ett erbjudande som den israeliska sidan måste acceptera. Sedan måste vi få en dialog mellan jämlikar, snarare än slutna förhandlingar under vilka den ömsesidiga dialogen överges när krav ställs och inte uppfylls.
Vidare måste vi européer ha modet att uppmuntra och öppet stödja dem i regionen som är beredda att inleda en dialog med varandra, om möjligt utan att ställa upp villkor i förväg. Detta är det viktiga bidrag som vi européer kan och måste ge. Vi måste också ta ställning för tvåstatsmodellen. Låt mig här tillägga att tvåstatsmodellen inte kan vara en fråga om tillbakadragande från Västbanken och inget mer. Det krävs också garantier för att den andra staten kan fungera, och Armin Laschet har rätt i att detta förutsätter att det mobiliseras pengar för återuppbyggnaden. Därvidlag måste vi göra åtaganden, för detta främjar vår egen säkerhet.
Malmström (ALDE ).
   – Herr talman! Läget i Mellanöstern verkar fullkomligt låst. Arafat sitter på sitt högkvarter, gammal, isolerad, sjuklig och utan förmåga att leda sitt folk. Sharon går på bakslag efter bakslag i sin plan att dra sig tillbaka från Gaza. Han tycks ha tappat både parti och väljare. Frågan är om han är den man som kan leda Israel till fred. Jag tror inte det.
Gazaplanens framtid är nu väldigt oviss och våldet i området tycks öka, det är värre än på mycket länge. Jag tror inte att dessa herrar kan åstadkomma varaktig fred i Mellanöstern. De kan inte få slut på dödandet, de kan inte få slut på våldet, på terrorhandlingarna, och de kan inte åstadkomma det som vi allihopa i denna kammare vill, två stater som fredligt lever sida vid sida och respekterar varandra.
Denna konflikt har pågått i så många decennier, har inneburit så mycket lidande. För det palestinska folket naturligtvis, men också den skräck som det israeliska folket ständigt lever i – för terrordåd och självmordsbomber.
Vi har haft så många konferenser, så många planer, så många möten, så många debatter i denna kammare men ingenting händer. Vi måste överväga en konkret internationell närvaro i området, som kan övervaka tillbakadragandet från Gaza, men kanske också på längre sikt.
Efter det amerikanska presidentvalet, oavsett vem som vinner, måste EU och USA sätta sig ned och formulera gemensam strategi, kanske baserad på färdplanen där man talar med samma språk och ger samma signaler till dessa båda ledare. Hela världen vinner på att det blir fred i Mellanöstern, och det är också en viktig del i kampen mot den internationella terrorismen.
Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Som kultur- och fredsinstitutet vid det fristående universitetet i Barcelona har framhållit har situationen i Israel och Palestina långt ifrån förbättrats under de senaste månaderna, tvärtom i själva verket.
Internationella domstolens utlåtande om den skiljemur som Israel bygger, landets vägran att foga sig, känslan i diplomatiska kretsar att kvartettens färdplan håller på att misslyckas och protesterna från de palestinska grupperna mot korruptionen i Gaza är bara några exempel på dessa motgångar.
Dessutom står det klart att vi inte kan bryta ut den ömtåliga situationen i Palestina och Israel ur dess internationella sammanhang eller se den lösryckt från de fruktansvärda konsekvenserna av det absurda sätt på vilket Förenta staterna och somliga av dess europeiska allierade hanterar terrorismen på internationell nivå, en metod som jag tror ger mer bränsle åt al-Qaidas fanatism för varje dag som går. Av alla dessa skäl måste Europeiska unionen inta en mycket mer bestämd hållning i fråga om vad som händer i Mellanöstern. Jag har två förslag: först att vi driver på och stöder förslaget att tillhandahålla alla de resurser som krävs för att skapa en normal och öppen valprocess i Palestina så att Ariel Sharon inte längre kan använda argumentet att det inte finns någon legitim och giltig samtalspartner på den palestinska sidan. Vidare anser jag, mot bakgrund av den förolämpande likgiltighet som Ariel Sharon har visat inte bara inför mänskliga rättigheter utan också inför internationell rätt, att det är dags att Europeiska unionen vidtar mycket mer kraftfulla åtgärder för att sätta press på Israels nuvarande regering, och jag vill inte utesluta möjligheten att annulera associeringsavtalet. Detta vore lämpligare än att fortsätta att exportera vapen till Israel – vilket ett stort antal europeiska länder har gjort de senaste åren. Jag kan nämna Österrike, Belgien, Frankrike, Tyskland, Grekland, Italien, Spanien och Förenade kungariket, bland andra.
Charlie Chaplin formulerade det mycket tydligt i filmen Monsieur Verdoux: om man dödar fem människor är man en mördare, om man dödar 5 000 är man en hjälte. Låt oss inte behandla Ariel Sharon som en hjälte. 
Adamou (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill framföra min sorg och oro över de operationer som den israeliska armén nyligen har utfört.
Resultatet har än en gång blivit en tragedi med dussintals döda eller skadade palestinier, huvudsakligen civila och barn. Det gör mig verkligen beklämd att Israels regering framhärdar med detta krig utan krigsförklaring och denna blodspillan trots protester från hela världen. Det som utspelar sig framför hela världens ögon är brott mot mänskligheten. Europaparlamentet bör också uppmana Israels regering att omedelbart stoppa attackerna och morden på civila i Gazaremsan, att sluta bygga muren – vars enda syfte är att isolera palestinierna – att sluta riva bostadshus och börja följa utslagen i Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna och Genèvekonventionen. Samtidigt bör vi i skarpast tänkbara ordalag fördöma raketattackerna och bombningarna i Egypten i förra veckan, som ledde till att många israeliska och egyptiska civilpersoner dödades, för de bidrog då rakt inte till fredsprocessen.
Vi bör också uppmana båda sidor att tillämpa färdplanen.
Slutligen vill jag för min grupps räkning framföra vårt odelade stöd för det palestinska folket som fortsätter att stå emot och kämpa för sin självständighet och för de krafter som verkar för fred i Israel och agerar för att stoppa blodbadet. 
Belder (IND/DEM ).
   – Herr talman! Terror och trauma går hand i hand i konflikten mellan israeler och palestinier. De är båda resultat av den förstörelselusta som förenar terroristorganisationerna Hamas, Islamiska Jihad och Hizbollah. Samtidigt har den palestinske politikern Mustafa Barghouti skrivit att den tysta majoriteten av det palestinska folket inte identifierar sig med terroristerna eller med den palestinska myndigheten. Inför det viktiga kommunalvalet i december uppmanar Barghouti Europa att en gång för alla ge sitt orubbliga stöd till de demokratiska krafterna och processerna i de palestinska områdena i stället för till Yassir Arafats gigantiska förtryckarapparat. Jag skulle vilja höra vad rådets höge representant har att säga som svar på denna ihärdiga vädjan. Palestiniernas vädjan är samtidigt ett test av Europeiska unionens vilja att bekämpa terrorismen på ett effektivt sätt. Anser rådet och kommissionen att slutandet av ett associeringsavtal med Syrien är förenligt med detta?
För det andra är det väl känt att regimen Assad underlättar terrorattacker mot staten Israel från Hamas, Islamiska Jihads och Hizbollahs sida. Det var en artikel i tysk press igår, närmare bestämt i ”Die Welt”, om hur terrorn har gjort Israel till en traumatiserad nation. En traumaexpert bekräftar att Israel fortfarande är ett land som består av överlevande. Det är inte bara av historiska skäl som detta bör bekymra oss i Europa. 
Ryan (UEN ).
   – Herr talman! De israeliska försvarsstyrkorna fortsätter för närvarande med det största intrånget i Gaza sedan intifadan började, och antalet döda fortsätter att öka. Enligt vissa beräkningar var minst hälften av de hundratals palestinier som har dödats civila. Den israeliska arméns handlande är helt enkelt illa avvägt, och detta är en åsikt som delas av Kofi Annan, EU:s utrikesministrar och många fler.
Jag välkomnar med viss försiktighet premiärminister Sharons uttalade avsikt att genomföra ett fullständigt tillbakadragande från Gazaremsan, men det finns ett antal villkor som måste uppfyllas när det gäller ett kommande israeliskt tillbakadragande från Gaza. Tillbakadragandet måste genomföras inom ramen för kvartettens färdplan. Det måste vara ett steg i riktning mot en tvåstatslösning. Det får inte innebära att bosättningarna flyttas till Västbanken. Det måste finnas ett organiserat och framförhandlat överlämnande av ansvaret till den palestinska myndigheten. Israel måste också underlätta återanpassningen och återuppbyggnaden av Gaza.
Slutsatsen är helt enkelt denna: färdplanen förblir den ram som är bäst lämpad för att uppnå en lösning på konflikten mellan Israel och Palestina. Den internationella kvartettens medlemmar, det vill säga Europeiska unionen, Ryssland, Förenta staterna och Förenta nationerna, är alla fast beslutna att följa denna färdplan. Den senaste tidens våldsamheter har dock inneburit lidande för många och detta gör det ännu svårare för parterna att förhandla om en lösning. Det viktigaste steget för båda sidor just nu är att avstå från ytterligare våldsdåd.
Ledarskap behövs på båda sidor, och det är ingen lätt sak. Som irländsk ledamot av Europaparlamentet vet jag hur svårt detta kan vara. På Irland känner vi alltför väl till våldsspiraler, vedergällningar och öga för öga-tänkande. Men vi känner också mycket väl till den enorma fördel det innebär för alla när våldet upphör och ersätts av riktiga förhandlingar och dialog.
Detta kräver mod från båda sidor. Jag menar att vi måste be båda sidor i konflikten att ha detta mod och att visa ledarskap. Att vara i en ledarposition är ingen lätt sak, och det kräver mycket mod. Jag uppfattar det ofta som att det är modet som saknas i denna konflikt. Som jag tidigare sade är vi som kommer från Irland väl förtrogna med hur mycket folket i Mellanöstern har att vinna på att mod och ledarskap visas av människorna där. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera er till utnämningen till Europaparlamentets talman. Ni är verkligen rätt person på rätt plats. Den fråga som vi diskuterar nu, liksom för några månader sedan, för ett år sedan och till och med för 15 år sedan, vilket kommissionär Patten påpekade tidigare, är situationen i Mellanöstern. För övrigt har Chris Patten utnämnts till hedersdoktor vid ett polskt universitet. Kanske är det äntligen dags att sluta använda artigt diplomatiskt språk och börja tala genom kalla fakta. Det är helt enkelt inte så att båda parterna i konflikten i Mellanöstern är lika skyldiga och att sanningen ligger någonstans mitt emellan. Vi står inför en ny situation för närvarande. Sedan i början av året har israeliska städer träffats av nästan 150 raketer som har tillverkats lokalt av Hamas. Raketer av det här slaget har orsakat materiella skador och spritt panik under åtskilliga år, men nu dödar de också människor och till och med barn. Detta bevisar att konflikten har trappats upp. Det visar också att det är den palestinska sidan som nu måste ta ansvaret för upptrappningen. Hur skall vi reagera på detta? Skall vi förbli passiva eller kan vi – och vill vi kanske till och med – leka domare och flytta runt den israeliska regeringen och Yassir Arafat som pjäser på ett schackbräde? Inget av dessa tillvägagångssätt skulle vara rätt. Vi diskuterar hela tiden stora planer och färdplaner. Det vore kanske lämpligare att först ta sig en ordentlig titt på vad EU:s pengar går till. Det är viktigt att fastställa om dessa pengar ibland, tvärtemot våra avsikter, faktiskt går direkt till dem som sprider död i Mellanöstern. Den här frågan diskuterades också i det förra Europaparlamentet.
Låt oss avslutningsvis vara generösa, men låt oss granska vad våra pengar används till. 
Klich (PPE-DE ).
   – Herr talman! Javier Solana tillstod i sitt anförande att Europa är hjälplöst när det gäller konflikten mellan Israel och Palestina, men det är inte bara Europa som är hjälplöst. Detsamma gäller Förenta nationerna och Förenta staterna. Javier Solana ställde emellertid frågan om vad som bör göras i en sådan situation. Han fortsatte genom att ge oss det rätta svaret. Vi måste följa färdplanen, eftersom den också fungerar som en vägledning för Europeiska unionen. Det är gott och väl, men det kan inte råda något tvivel om att vi borde vara öppnare och mer flexibla och att mer borde göras för att anpassa vår politik till den föränderliga politiska situationen. Vår Mellanösternpolitik borde också vara mer nyanserad. Om ett seriöst projekt läggs fram, såsom Israels ensidiga tillbakadragande från Gazaremsan, bör det välkomnas hjärtligt och inte bara betraktas som ett betydelsefullt steg, som rådet menade i sitt meddelande. Vi måste också tänka igenom de mått och steg som bör vidtas för att stödja det här projektet. Om det finns en önskan att fortsätta att stödja den palestinska myndigheten, som ni hävdade i ert fyrapunktsprogram, måste vi ta hänsyn till en fråga som nyss togs upp. Jag syftar på att det, efter att vi har sett att en del av våra pengar har slösats bort, är viktigt att se till att de pengar som vi satsar för att stödja en stabilisering av den palestinska myndigheten inte slösas bort igen. Med andra ord fordras det lämpliga kontrollmekanismer för att hantera det här stödet på ett effektivt sätt. Enligt min mening saknades det en regional dimension i ert anförande, herr Solana. När allt kommer omkring kommer en lösning av konflikten mellan Israel och Palestina att beröra hela regionen, den region som vi känner som Stormellanöstern. Vi har diskuterat denna dimension i tidigare debatter om att förstärka freds- och stabiliseringsprocessen i Irak, och detta är också rätt linje att följa när det gäller Iran och Libyen. Vi har framgång både i kampen mot terrorismen och med åtgärder för att förhindra spridning av massförstörelsevapen, som i fallet med Libyen. Tyvärr har vi också motgångar, såsom i Iran nyligen. Den här politiken måste göras mer rationell. Ordförandeskapet har hittills gjort ett gott arbete. Vi får hoppas att det kommer att svara på denna begäran från parlamentet och att kommissionen och sekretariatet också kommer att göra det. 

Napoletano (PSE ).
   – Fru talman! Somliga har hävdat att kriget i Irak skulle främja en snabb lösning på konflikten i Mellanöstern. En cynisk prognos som bidrar till att rättfärdiga ett felaktigt och illegalt krig. En prognos som vederläggs av den fruktansvärda situation vi upplever: desperation i det palestinska lägret, växande terrorism och fundamentalism, kris inom den palestinska myndigheten och fruktan i det israeliska samhället, en fruktan som ger premiärminister Sharon chansen att släppa lös ett godtyckligt förtryck och oförfärat fortsätta att bygga muren.
Det är verkligen inte sagt att det tillbakadragande från Gaza som har utannonserats kommer att bereda vägen för ett återlämnande av de ockuperade områdena på Västbanken. Tvärtom kan det bli upptakten till att Israel slutgiltigt erövrar större delen av dessa områden, via den bosättningsverksamhet som har trappats upp, så att palestinierna förvisas till enklaver som inte har någonting att göra med den självständiga stat som de har rätt till.
Färdplanen har inte gett oss några verktyg för att förhindra att förhandlingarna än en gång omintetgörs av våldet. Världssamfundet, och framför allt Mellanösternkvartetten, borde dra vissa slutsatser av allt detta och fundera över detta faktum. När det gäller möjligheten att lösa konflikten har förhandlarna i Genève, i motsats till vad som var fallet i Camp David, visat att det går att finna värdiga lösningar som båda sidor kan stödja i alla de frågor som konflikten handlar om, också de mest känsliga och kniviga, såsom Jerusalems status och rätten att återvända till dess att staden har fått en slutlig status. Vidare borde Mellanösternfrågan ha allra högsta prioritet i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna – i förhoppning att det blir ett regeringsskifte där.
I dag kan vi också förlita oss på den positiva roll som en del arabländer – Egypten och Jordanien – spelar och på våra förbättrade förbindelser med Syrien och normaliseringen av förbindelserna med Libyen. I morgon kan läget vara ett helt annat. Om säkerheten för gårdagens Europa hängde samman med utvecklingen i öster beror den i dag på den södra och sydöstra dimensionen. Det är också av dessa skäl som Mellanösternkonflikten inte är någonting som går oss förbi: tvärtom är den central för den europeiska säkerheten i framtiden. 
Auken (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Javier Solana sade att vi inte kunde fortsätta att ge pengar. Något måste hända. Vad EU faktiskt kommer att göra kan man naturligtvis bara spekulera om. Saken är den att EU inte har gjort mycket mer än betalat och antagit förklaringar. Jag skulle i högsta grad rekommendera att vi först och främst tar itu med förslaget från Raül Romeva i Rueda om att upphäva samarbetsavtalet, så att det åtminstone blir några konsekvenser av att ständigt bryta mot avtalen. För det andra vill jag stödja det som just sagts om att ge Genèveavtalet en mycket tydligare ställning i denna färdplan. Kanske kan man då se vart vägen leder och till sist vädja om en mer övertygande diskussion om ämnet. En terrorist tycks faktiskt definieras som någon som dödar sig själv. Alla som har militärhelikoptrar och missiler är emellertid inte terrorister, utan soldater, och det är oväsentligt om väldigt många fler civila dödas av soldater än av självmordsbombare. Det kan inte vara till nytta att vi fortsätter att vara tvetydiga i detta sammanhang. Vi måste tala med Israel på samma sätt som vi talar med andra mogna stater och kräva att en demokratisk nation skall vara vaksam när det rör dessa frågor. Om saken får utvecklas i nuvarande riktning kommer vi inte att få två livskraftiga stater. Vi kommer inte att få någon livskraftig stat, eftersom Israel kommer att dö under processen, och det är därför mycket viktigt för både Israel och Palestina att vi börjar tala med israelerna som om de kan tolerera att tilltalas som mogna människor. 
Morgantini (GUE/NGL ).
   – Fru talman! 3 500 palestinier har dödats, och över 1 000 israeler. Bäste herr Solana! Ni talar om en ”vädjan” och om ett hopp om att de israeliska styrkorna skall dra sig tillbaka från Gazaområdet. Jag har, uppriktigt sagt, under de gångna sex åren i parlamentet lyssnat på kloka ord som lägger ansvaret för den uppkomna situationen på den ena eller den andra sidan, men i dagsläget fortsätter palestinier att dö – dödade av en ockupationsarmé. Jag poängterar: ockupationsarmé. Sanningen är faktiskt enkel: det finns ingen asymmetri, utan det råder symmetri. Det vi bevittnar är ett ockuperat land och en internationell rätt som förkastas fullständigt. Man bör tro på Ariel Sharon när han säger till Winston Churchills ättling att han kommer att klämma åt palestinierna i Gazaområdet och på Västbanken som en pastramisandwich. Dov Weisglass ljuger inte när han klart och tydligt försäkrar att ett tillbakadragande från Gazaområdet helt enkelt innebär att man lägger fredsprocessen i malpåse.
Detta är inga lögner; det är sanning och den politiska linje som Ariel Sharon väljer. Man kan visserligen inte berättiga de brottsliga handlingar som palestinska terrorister kanske riktar mot israeliska medborgare, men kan vi verkligen nöja oss med vädjanden? Har Europa verkligen inte tillräckligt med auktoritet för att säga till Israel att det är dags att stoppa den israeliska militära ockupationen?
Detta är inga förenklingar eller påhitt: detta är sanningen. Jag är trött på vårt hyckleri, trött på det som händer; varje dag förstörs hus och barn dödas. Ayman, 13 år, som var på väg till skolan med sin skolväska och som sköts till döds, är symbolen för det barbari som en ockupationsarmé kan sänka sig till, på samma sätt, naturligtvis, som det är barbariskt att Hamas skickar palestinska barn att kasta bomber på israeliska medborgare.
Jag anser dock att vi har auktoritet och makt att inte bara göra vädjanden, utan att också säga att den israeliska militära ockupationen måste upphöra. Låt oss istället ge en röst åt de palestinier och israeler som tillsammans kämpar för fred: de är många! Det är dessa röster vi bör lyssna på. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Fru talman! Till skillnad från föregående talare vägrar jag att så kraftfullt fördöma Israels regering eller den israeliska försvarsmakten för dess operation i Gaza den 29 september för att hindra Hamas – en organisation som är terroriststämplad av både USA och EU – från att avfyra qassamraketer, som nyligen dödade två israeliska barn och skadade tio civila i Sderot. Ingen regering någonstans kan tolerera att civila dödas av en dödlig och oförsonlig fiende utan att förbehålla sig rätten att slå tillbaka med alla tillgängliga medel, och den palestinska myndigheten har uppenbarligen inte lyckats tygla sina terrorister.
Under många år påminde Hamasraketerna lyckligtvis mer om smällare än om bomber, men sedan början av 2004 har 149 högexplosiva raketer avfyrats från Gaza. BBC, som inte direkt är kända för att vara Israelvänliga, har rapporterat att 15 av de 16 palestinska män som dödades av den israeliska försvarsmakten var kända terrorister.
Vi har alla en gemensam fiende i kampen mot den internationella islamistiska terrorismen. Förra veckan dödades oskyldiga israeliska semesterfirare i Taba av ett bombattentat som bar al-Qaidas alla kännetecken. Det måste också understrykas att Israel under operationen i Gaza noggrant såg till att ge medicinsk och humanitär hjälp till alla som hade sårats, även palestinska civila.
Trots hårt motstånd från det egna Likudpartiet trycker premiärminister Sharon på för att dra tillbaka bosättningar från Gaza som ett led i att få fart på färdplanen för fred i Mellanöstern igen och få till stånd en tvåstatslösning. Men jag uppmanar den palestinska myndigheten att ta i med hårdhandskarna mot Hamas, Islamiska Jihad och al-Aqsa-martyrernas brigader. Om så inte sker kommer Israel att ställa sig mycket motvilligt till ett tillbakadragande från Västbanken, vilket skulle innebära en mycket svårare utmaning och i slutändan göra situationen ännu värre. 
De Keyser (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, herr Solana! När det gäller läget i Mellanöstern undrar jag vilka slutsatser vi som Europaparlamentariker kan dra ett år efter Genèveavtalen, som vi förhoppningsfullt välkomnade eftersom färdplanen höll på att köra fast, ett år efter debatterna i kammaren om tillämpningen av associeringsavtalet mellan Israel och Europeiska unionen, och några månader efter det att både FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève och Internationella domstolen i Haag fördömde muren. Som man har nämnt så har resultatet blivit ett blodbad. Och, som Chris Patten sade, den som tar till svärdet skall falla för svärdet.
Sedan den andra intifadan har 4 350 personer dött, varav 3 500 palestinier: 33 600 hus har förstörts, och sedan operation ”botfärdighetens dag”, som iscensattes av Sharonregeringen, har 120 palestinier och tre israeler dödats. Tre israeler är förvisso tre för många, herr Tannock, men det är också de 120 palestinierna, och jag skulle inte – som ni – våga nämna att två israeliska barn hade dödats när det är känt att en liten palestinsk flicka som gick och bar på sin skolväska mördades av israeliska soldater för två dagar sedan – det var en officer som sköt det sista skottet i hennes huvud. Egentligen vill jag inte ta upp sådana frågor, men jag gör det i dag.
Så vad kan vi i Europaparlamentet göra? Vi kan fråga ut er om vilken roll Europeiska unionen kan spela på kvartettsnivå. Men vad kan vi som ledamöter av Europaparlamentet göra förutom att ständigt i denna kammare återvända till associeringsavtalen och återigen fördöma det som är oförsvarbart enligt internationell rätt? Vad kan vi göra? Vår maktlöshet blandas med vrede. 
Hammerstein Mintz (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag håller med Javier Solana om att strategin där man tar ett steg i taget inte längre är aktuell.
Vilket alternativ har han i åtanke för att nå högre mål? Verkligheten är ju väldigt hård. För det första har den palestinska myndigheten knappast någon kontroll och är inte effektiv i de ockuperade områdena. Dessutom är färdplanen som ett resultat av USA:s blankocheck i praktiken död, och det kommer att bli mycket svårt att återuppliva den.
Att låta sig ställas inför fullbordat faktum när det gäller bosättningarna, muren och israelernas och palestiniernas fruktansvärda våld, har fullständigt krossat kvartettens mål. Vi har i praktiken nått absoluta botten. Det finns inget som helst tecken på att Israel följer rådets villkor för att stödja tillbakadragandet från Gazaområdet. Ariel Sharon har dessutom redan sagt att han utesluter ytterligare israeliska eftergifter, och i praktiken visar han inga avsikter att uppnå fred utöver tillbakadragandet från Gazaområdet.
Vi bör vara medvetna om att tiden håller på att rinna ut och att det manöverutrymme som krävs för en rättvis och hållbar lösning för det palestinska folket och för Israels säkerhet håller på att försvinna. Om Europeiska unionen inte snabbt kan få freden i Mellanöstern på rätt spår, kommer denna fråga att fortsätta att förgifta freden och säkerheten i Mellanöstern och i hela Medelhavsområdet. 
Gahler (PPE-DE ).
   – Fru talman! Det råder allmän frustration och förvirring i Europa när det rör misslyckandet att föra fredsprocessen i Mellanöstern framåt, även om vi alla anser att vi vet vad resultatet av denna process bör vara: två stater och en vänskaplig lösning på de territoriella tvisterna. För att nå detta mål kräver vi av Israel att man inte skall inrätta några nya bosättningar, att de befintliga inte skall utvidgas och att muren på Västbanken inte skall betraktas som ett politiskt faktum när de framtida gränserna dras upp. När jag emellertid ser att detta hemska byggnadsverk har räddat människoliv genom att avsevärt minska antalet självmordsbombningar, kan jag egentligen inte kritisera Israel för att man har rest den, men jag kan kritisera landet p.g.a. att muren inte följer den erkända gränsen. Det råder dock ingen tvekan om att muren tyvärr måste finnas kvar fram till den tidpunkt då den palestinska myndigheten själv är beredd att använda sina egna polis- och säkerhetsstyrkor för att stoppa dem som utför dessa angrepp. Det är Yassir Arafat som står i vägen för denna typ av effektiv omorganisation.
Gazaremsan är ytterligare en viktig sakfråga. Det är oförklarligt att man skjuter fler qassamraketer mot israelerna efter det att de har meddelat sitt villkorslösa militära och civila tillbakadragande. Det är tydligt att vissa palestinska element nästan är rädda för ett israeliskt tillbakadragande, eftersom palestinierna i Gazaområdet i så fall till sist måste organisera sig och ta itu med återuppbyggnaden av staden och dess omgivningar. Hittills har Israel i och med kampen mot ockupationen varit en anledning till att man egentligen inte kommit någon vart när det gäller dessa nödvändiga åtgärder. Israels tillbakadragande bör också öppna en väg som leder tillbaka till genomförandet av färdplanen, vilket var vad kvartetten krävde den 22 september.
När jag emellertid ser att den palestinska polisen och säkerhetsstyrkorna, som finns i tusental i detta lilla landområde i Gazaremsan, uppenbarligen är oförmögna att hindra avfyrandet av dessa qassamraketer, börjar jag verkligen misstänka att Israel provoceras att stanna kvar i området kring Gaza. Vi får inte låta denna manöver lyckas, för även i Israel finns det personer som inte vill se ett tillbakadragande från Gazaområdet, och dessa element bör inte stödjas. Det ligger i allas vårt intresse att färdplanen börjar genomföras så snart som möjligt. Alla parter har undertecknat den och måste göra det som man har åtagit sig att göra. 
Menéndez del Valle (PSE ).
   – Fru talman! Spaniens utrikesminister har sagt att det i samband med Mellanösternkonflikten har talats för mycket men att för lite har omsatts i handling, och att det nu är dags att komma till rätta med detta. 
Jag vill samtidigt betona att vissa företrädare för unionen har gjort uttalanden som jag inte anser vara lämpliga. Låt mig som exempel ta uttalandet av Marc Otte, sändebudet till Mellanöstern, som sade till att den israeliska skiljemuren har en roll att spela. Kanske är dess roll att förhindra upprättandet av en livskraftig palestinsk stat?
Lika oacceptabel är punkt 2 i rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) slutsatser från den 11 oktober, som enligt min mening återigen uppvisar en flagrant dubbelmoral.
Varför fördömer rådet alla former av terrorism, ”däribland raketattacker mot Israel”? När rådet meddelar att det fördömer alla former av terrorism, varför tillägger det då inte ”däribland den som har dödat fler än 40 palestinska barn och hittills skadat fler än 120 personer i Gazaområdet på bara 12 dagar”? Varför meddelar rådet att Israel har rätt att skydda sina medborgare från terroristangrepp utan att tillägga att palestinierna har exakt samma rätt?
Om rådet begränsar sig till att fördöma de israeliska militära åtgärdernas oproportionerliga karaktär i Gazaområdet, varför använder man inte samma utnötta eufemism när man talar om palestinierna? Dubbelmoral? Ineffektivitet? Ja, i mina ögon. Och jag anser att vi har hört tillräckligt många tal.
Palestinierna väntar fortfarande. Hur länge måste de vänta? De har väntat sedan unionens Venedigförklaring från den 13 juni 1980.
Swoboda (PSE ).
   – Fru talman, herr Solana, herr kommissionär! Jag vill börja med att be om ursäkt för att jag strax efter mitt tal måste lämna kammaren p.g.a. ett annat åtagande. Jag vill ställa en specifik fråga till er, herr Solana, eller snarare en kommentar som jag ville göra till följd av det som kommissionär Chris Patten sade. Jag stöder fullständigt det ni planerar att göra genom era fyra punkter. Jag betraktar dem som väl avvägda och rätta och riktiga. Jag undrar bara om båda sidor är så beredvilliga att vi faktiskt kan genomföra dessa planer? Jag håller med Michael Gahler om att man måste skapa säkerhet, men hur många säkerhetsanläggningar har Israel förstört under de senaste åren? Var man verkligen redo att ge palestinierna, om de så ville – vilket alla inte gjorde –, ansvaret för säkerheten?
Om vi nu tar upp reformeringen av myndigheten, hur kan myndigheten reformeras när stängningen av gränserna gör Yassir Arafat till en hjälte för palestinierna? Han hade blivit mindre hyllad av palestinierna, och det är på den punkten Israel har hjälpt honom.
När det gäller ekonomiskt stöd kommer jag att rösta för det i kammaren först när jag är säker på, eller åtminstone kan ta det för givet, att det som investeras i infrastruktur inte återigen kommer att förstöras av Israel. Detta är en förutsättning, eftersom skattebetalarna – till vilka ni båda helt riktigt har hänvisat – inte kan förväntas återuppbygga infrastrukturen bara för att se den förstöras.
Samma sak gäller valen, som är nödvändiga, och jag är helt och hållet för dem. Jag diskuterade dem även med finansministern, som ni också håller högt och som sätter sitt hopp till att nytt, friskt blod kommer att tas in i den palestinska myndigheten, men som också sade till mig att valen måste vara genomförbara när det gäller hela infrastrukturen, och återigen är det upp till Israel att göra dem möjliga.
Jag stöder alltså fullständigt ert program, som jag betraktar som bra, väl avvägt och rätt och riktigt, men båda sidorna behövs för att det skall kunna genomföras. Lyckas man inte få med sig dem kommer det att bli lika innehållslöst som tidigare program. Saken är den att Israel verkligen måste delta fullt ut i programmet och vara berett att omsätta dessa saker i praktiken. Om landet gör det vill jag att vi är så kritiska som möjligt mot den palestinska myndigheten och så hårda som möjligt i vår hantering av den. 
Solana,
   . – Fru talman! Jag börjar med att helt kort svara på de senaste kommentarerna från min gode vän Hannes Swoboda. De fyra punkter jag har tagit upp kräver utan tvekan båda parternas deltagande, inte bara den palestinska myndighetens – som måste delta – utan även Israels deltagande. Det är därför vi arbetar i denna riktning. Men vi anser ärligt talat – för att svara på den fråga som Emilio Menéndez del Valle ställde för en liten stund sedan – att det inte räcker med ord, utan att vi måste lägga fram initiativ och försöka att handla. Vi skall försöka att göra det. Det jag har lagt fram i eftermiddag är ett mindre program – inte litet när det gäller bredden, utan djupet – som går i samma riktning som vårt grundläggande mål: att genomföra färdplanen och att detta sker i rätt tid, inte inom de närmaste 100 åren. Ni kan vara säkra på att vi kommer att göra allt vi kan.
Jag vill också betona att tillbakadragandet från Gazaområdet, om det genomförs inom ramen för färdplanen, är något som vi stöder och som skulle vara bra. Det skulle vara bra om Knesset antog lagen som möjliggör ett tillbakadragande av bosättningarna och en finansiering som gör det möjligt för dem som bor där att flytta därifrån. Tidigare fick de hjälp med finansieringen så att de kunde skapa bosättningarna. Om vi inom två veckor lyckas få en lag antagen som åstadkommer det motsatta, kommer det att bli en framgång för Gazaområdet och för Västbankens framtid. Vi får se om detta sker inom de närmaste dagarna. Kommer man att få tillräckligt med röster för att kunna genomföra det? Jag tror det, eftersom Israels arbetarparti i detta fall kommer att stödja premiärminister Ariel Sharon så att denna lag kan genomföras.
Jag skulle emellertid vilja se att de fyra punkter som jag har nämnt erhåller deltagande, stöd och förståelse från palestinierna och den israeliska regeringen.
Jag vill emellertid också betona att jag har talat om något annat; vi kan inte bara fortsätta med en steg-för-steg-process. Jag menar att vi måste vidta djärvare åtgärder och börja fastställa de slutliga parametrar som de två parterna måste komma överens om. För att nå detta mål är det naturligtvis mycket viktigt att det finns en samtalspartner som godtas av båda parter. Det är därför det stöd som vi skall ge till palestinierna är så viktigt, så att de under rådande omständigheter verkligen kan hitta lösningen för inrättandet av en stabil och representativ palestinsk myndighet som kan fungera som en praktisk samtalspartner med Israel. Vi skulle kalla detta rationalitet.
Det irrationella synsättet skulle vara annorlunda. Det gör mig ont att säga att irrationaliteten kan vinna över rationaliteten. Vi har tyvärr sett detta vid ett flertal tillfällen. Vi politiker måste fortsätta att stödja rationella åtgärder. Om de personer som bär ansvaret för ledningen av andra länder olyckligtvis inte känner på samma sätt, måste vi försöka hitta bästa möjliga sätt att arbeta under dessa förhållanden.
Jag vill bara säga tre saker till. För det första har jag inte försökt att undvika att tala om den regionala frågan. Jag ansåg att det inte fanns tillräckligt med tid för att diskutera alla regionala frågor. Det är utan tvekan så att Irakfrågan, Iranfrågan och alla de frågor som ledamoten har tagit upp är prioriterade på vår dagordning. Jag anser att detta inte är rätt dag att ta upp dem och jag har därför inte gjort det.
För det andra ville jag med största respekt säga till min gode vän att jag inte har gjort några vädjanden om god vilja. Vi är inte någon välgörenhetsorganisation. Vi är politiker som vill att problemen skall lösas. Vid slutet av mitt tal gjorde jag en vädjan av moralisk karaktär, men resten var fullt av konkreta, specifika åtgärder, som – om de omsätts i praktiken – borde leda till positiva resultat.
Slutligen vill jag försvara min personlige företrädare och hela Europeiska unionens företrädare, Marc Otte, och jag uppmanar Emilio Menéndez del Valle att läsa alla hans kommentarer.
Fru talman! Om jag får byta ämne, tror jag att detta är sista gången jag kommer att vara i denna kammare, i Europaparlamentet, med min gode vän kommissionär Chris Patten. Vi har arbetat ihop i fem år. Många av er som sitter här i dag trodde att vi båda två skulle sköta vårt arbete katastrofalt illa, vilket skulle förvärras genom att vi arbetade tillsammans. Det har nu visat sig att det har blivit helt och hållet tvärtom och vi har visat att två plus två inte nödvändigtvis blir fyra, utan faktiskt kan bli sex. I detta sammanhang anser jag att vi måste tacka Chris Patten för hans samarbete och i synnerhet för hans intelligens.
Hans sunda förnuft och hans intelligens har gett oss alla en lektion i goda rutiner – åtminstone mig, Chris Patten – och jag hoppas att era råd från Oxford kommer att fortsätta att nå oss genom radiovågorna, genom Internet, genom era ord, böcker och på alla möjliga sätt – jag hoppas bara att de fortsätter att nå oss. Tack skall ni ha, Chris Patten, för ert samarbete under de gångna fem åren. Vi kommer inte att glömma er.
Talmannen.
   – Debatten om detta ämne är avslutad.
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Den nuvarande situationen i Mellanöstern är motbjudande, särskilt den allvarliga situationen i Palestina där Sharonregeringen begår fruktansvärda brott mot det palestinska folket.
Israels provokativa arrogans och statsterrorismen från dess regering, som har fått Bushadministrationens fulla stöd och som i likhet med ockupationsstyrkorna i Irak dagligen dödar gamla, kvinnor och barn, kan inte gå ostraffat förbi.
Europeiska unionen kan inte fortsätta att ha en svag ställning. Det är dags att Europeiska rådet vidtar bestämda åtgärder, omsätter parlamentets ord i handling, upphäver associeringsavtalet med Israel och kräver att man följer FN:s beslut.
Den provokativa arrogansen från Ariel Sharon och hans regering, som har Bushadministrationens stöd, är motbjudande. Bushadministrationen ingav sitt veto mot ett resolutionsförslag som fördömde Israels terroristverksamhet, samtidigt som folket kämpar för sin rätt till frihet och värdighet.
Det palestinska folket har, precis som det irakiska folket, rätt till en stat, rätt att bestämma över sitt eget öde och rätt att leva i fred. 
Toussas (GUE/NGL ).
   – Vi uttrycker vår avsky och vårt fördömande av de ständiga brott som Israels regering begår mot det palestinska folket. Den tragiska siffran efter ”botfärdighetens dagar” blev 111 döda palestinier på 15 dagar, däribland barn och studerande.
Vi fördömer dem som ger bränsle åt den israeliska aggressionen. Vi fördömer USA för att man stöder och skickar vapen till Israel. Vi fördömer EU som säger sig vara emot folkmordet på palestinierna, men som tolererar det i praktiken genom att likställa de båda parterna. Fördömande enbart i ord är hyckleri. EU fortsätter att ge ekonomiskt stöd till Israel genom associeringsavtal och även att skicka vapen till landet. Inte en enda delegat från en EU-stat reste till Haagdomstolen för att uttala sig om den israeliska muren. Den ”heliga familjen” vid Natos toppmöte i Istanbul stödde USA:s imperialistiska planer på ett nytt ”Större Mellanöstern”, i vilka det finns bestämmelser för en uppgradering av Natos förbindelser med Israel.
Vi vill därför att man omedelbart vidtar ekonomiska och politiska åtgärder, däribland ett omedelbart upphävande av associerings- och samarbetsavtalet med Israel, för att på så sätt tvinga Israels regering att stoppa slakten på det palestinska folket, att dra tillbaka de israeliska ockupationsstyrkorna från palestinsk mark, att riva ned skammens mur och att skapa en självständig palestinsk stat med östra Jerusalem som huvudstad. 
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är rådets uttalande om situationen i Georgien. 
Solana,
   . – Fru talman! Jag skall tala om Georgien, ett mycket viktigt ämne, och jag är säker på att majoriteten av dem som är här är väldigt bekymrade över den situation som råder där. Sedan den politiska förändringen i Georgien inleddes har Europeiska unionen varit starkt engagerad i den nya regering och de nya politiska ledare som har funnits i Georgien sedan den så kallade rosornas revolution.
Jag skulle vilja berätta vad vi har gjort hittills. För det första har vi utsett en särskild representant, Heikki Talvitie, som företräder oss i regionen och i synnerhet i Georgien. Den roll han har spelat har uppskattats mycket av alla, av president Saakasjvili, av utrikesministern, av hela regeringen och av staterna i regionen. Han har kunnat agera som en länk mellan Georgien och Ryssland, vilket som ni förstår är mycket viktigt i den situation som råder i dag.
För det andra, och detta är mycket viktigt, har vi inkluderat Georgien och de två andra staterna i regionen, Azerbajdzjan och Armenien, i vår grannskapspolitik. Detta har varit vårt viktigaste sätt att hjälpa dessa länder att närma sig Europeiska unionen. Vi gjorde det snabbt, och ni kan föreställa er med vilken glädje detta beslut mottogs av folket och makthavarna i Georgien.
Jag skulle också vilja säga att Europeiska unionen redan har organiserat en givarkonferens för Georgien. Den blev väldigt lyckad och genomfördes strax efter regeringsskiftet. I juli inledde vi det första uppdraget inom ramen för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP) för att stärka rättsstatsprincipen i Georgien. Det fungerar mycket bra. Detta är en innovation och en av många insatser och åtgärder i hela den uppsättning av möjligheter som Europeiska unionen har för att hjälpa övergångsländer.
Situationen i Georgien är inte bra ur ett ekonomiskt perspektiv. BNP har minskat med nästan 60 procent, vilket är väldigt allvarligt. Troligtvis lever 60 procent av befolkningen under existensminimum, och det finns fortfarande runt 300 000 fördrivna personer på grund av krigen i Georgien.
Jag kan inte avsluta mitt framförande om Georgien utan att nämna de konflikter och de problem som landet står inför. Georgien har löst ett problem genom Adzjariens autonomi, men det finns fortfarande två stora problem som inte kommer att lösas så lätt: problemet med Sydossetien och problemet med Abchazien. Här har OECD en roll att spela. Vår representant Heikki Talvitie kommer att fortsätta att arbeta med detta. Men dessa problem kommer inte att bli lika enkla att lösa som det problem jag tidigare nämnde, vilket löstes på ett smidigt sätt genom att området blev autonomt. Detta kommer att bli svårare. Det kommer att krävas god kunskap om Ryssland. Vi är redo att axla den rollen om det blir nödvändigt, men vi har intrycket att dessa två frågor kommer att ta längre tid och bli svårare. Hur som helst måste de ändå lösas. Om vi inte löser dessa problem kommer Georgiens integritet aldrig att bli verklighet.
Jag skulle också vilja säga några ord om regionalt samarbete. Georgien kan inte isoleras från sina två andra grannar i södra Kaukasien: Azerbajdzjan och Armenien. Vi har en relation till dessa tre länder. Vi skulle vilja skapa förbindelser med dessa tre länder som är levande, viktiga och nära knutna till Europeiska unionen och dess vision. Därför vill jag säga att president Saakasjvili har Europeiska unionens stöd. Det stod klart från allra första början att han hade enorma problem att ta itu med. Vi kommer att hjälpa honom med de reformer som han måste genomföra inom landet och när det gäller Georgiens förbindelser med sina grannländer, i synnerhet förbindelserna med Ryssland, som kommer att bli väldigt viktiga. Som ni känner till finns det fortfarande ryska trupper i Georgien. President Saakasjvili har sagt att han inte kommer att acceptera militär närvaro från något annat land på sitt territorium och därför kommer han att garantera Ryssland att de kan lämna landet utan att riskera att trupper från något annat land dyker upp i Georgien. Georgien har en svår tid framför sig och behöver hjälp från sina vänner. Här är vi. Vi är vänner till Georgien. 
Patten,
   . – Herr talman! Låt mig kortfattat ställa tre frågor. Hur långt har Georgien kommit sedan ”rosornas revolution” för elva månader sedan? Med vilka medel har vi försökt hjälpa Georgien i denna process? Vilka svårigheter står vi inför när det gäller förbindelserna mellan EU och Georgien?
Låt mig börja med vad Georgien har lyckats åstadkomma. Det allra viktigaste är naturligtvis att Georgiens president- och parlamentsval i januari och mars i år enligt alla observatörer var de friaste och mest rättvisa valen i Georgiens historia efter Sovjettiden. Georgien har nu en president och en regering med ett mycket starkt folkligt mandat att genomföra de djupgående politiska och ekonomiska reformer som vi alla vet är nödvändiga.
Man har börjat bra genom att ta itu med de strukturella problem som Georgien står inför, till exempel den inhemska korruptionen, som har skadat alla aspekter av livet i Georgien. Georgiens statsfinanser är på god väg att återhämta sig. Statens intäkter har ökat, vilket innebär att den georgiska regeringen kan betala ut löner i tid. Man har börjat reformera de rättsvårdande myndigheterna och en ny skattelag har lagts fram för parlamentet. Detta är bara en början, men Georgien har gjort bra ifrån sig under de senaste elva månaderna.
På vilket sätt har vi hjälpt till sedan november förra året? För det första har vi gett landets nya ledning vårt politiska stöd och uppmuntrat den till att genomföra reformer. Vi har stått i nära förbindelse med den och med vår särskilda representant, som har gjort ett utmärkt arbete. Alldeles nyligen besökte ordförande Romano Prodi Georgien och även Armenien och Azerbajdzjan. Detta var första gången som kommissionens ordförande besökte södra Kaukasien. Det var också ett sätt att tydligt visa kommissionens stöd för Georgien tidigare denna månad.
Vi har också hjälpt till att mobilisera ett betydande internationellt finansiellt stöd för den georgiska regeringens reformplaner. Mina kolleger känner till den mycket lyckade givarkonferens som vi arrangerade tillsammans med Världsbanken i juni. Det gick mycket bra. I juni beslutade vi att fördubbla vårt stöd till Georgien under perioden 2004–2006 till 137 miljoner euro. Vi har alltså kraftigt ökat vårt bidrag för att stödja reformarbetet i Georgien.
Det tredje sätt som vi har hjälpt Georgien på är att inkludera Georgien, Armenien och Azerbajdzjan i den europeiska grannskapspolitiken. Denna åtgärd har fått brett stöd i hela kammaren.
Vilka utmaningar är det då som väntar? För det första måste Georgien hålla reformtakten uppe. Att göra verklighet av reformlöften är naturligtvis det svåraste arbetet, särskilt för ett land som Georgien, vars statliga institutioner har urholkats och försvagats så mycket under de senaste åren.
För det andra måste vi arbeta för att utnyttja de möjligheter som har öppnats genom att de sydkaukasiska länderna har integrerats i den europeiska grannskapspolitiken. Det är nu Georgiens ansvar att visa att landet har ett genuint intresse av att genomföra politiska och ekonomiska reformer, vilket är det enda sättet att säkerställa Georgiens stabilitet på lång sikt. Detta kommer att ligga till grund för den handlingsplan som vi i sinom tid hoppas kunna förhandla fram med de georgiska myndigheterna.
Den andra utmaningen är konflikterna på Georgiens territorium. Som den höge representanten tydligt sade välkomnar vi president Saakasjvilis uttalande vid FN:s generalförsamling där han bekräftade Georgiens vilja att lösa konflikterna uteslutande på fredlig väg. Vår position inom EU är tydlig: Vi stöder Georgiens suveränitet och territoriella integritet. Vi uppmanar alla parter att arbeta för att lösa konflikterna genom att förhandla, bygga upp förtroendet och uteslutande använda fredliga metoder. Våra återuppbyggnadsprogram i Sydossetien och Abchazien kan bidra till att bygga upp förtroendet mellan folkgrupperna.
Om vi skall kunna lösa konflikterna och säkerställa Georgiens stabilitet på lång sikt måste förbindelserna mellan Georgien och Ryssland förbättras i grunden. Vi hoppas att dessa länders presidenter och regeringar kan arbeta för att hitta lösningar på den bilaterala konflikten och samtidigt fullt ut respektera båda ländernas suveränitet. Ur vårt perspektiv är södra Kaukasien en extremt viktig del av Europeiska unionens och Rysslands gemensamma grannskap. Vi kommer att fortsätta att ge denna region hög prioritet i vår bilaterala dialog med Ryssland. Vår uppfattning är, som ni vet, att de bästa grannarna är starka, stabila och välmående grannar. Det är detta vi menar med att arbeta för ett bättre gemensamt grannskapsområde. Jag hoppas att Ryska federationens regering är av samma uppfattning. Detta är det förnuftigaste sättet att se på de metoder som finns för att säkerställa freden i Europa och dess grannländer under de kommande åren.
Avslutningsvis vill jag uttrycka min tacksamhet gentemot min vän, den höge representanten, för det han sade. För att låna ett citat: min far skulle ha gillat det som sagts om mig, och min mor skulle ha trott på det. Det har varit ett stort nöje att arbeta med Javier Solana under de senaste fem åren. Det är sant att till och med de mest slipade akademiker och doktorander skulle ha ganska svårt att hitta någon fråga där det går att skilja på vad den höge representanten har sagt under de senaste fem åren och vad jag själv har sagt. Det har varit ett nöje att arbeta med honom. Det finns många cynismer om politiken, men jag vill bara understryka att han har varit en vän under dessa fem år, vår vänskap kommer att fortsätta i framtiden, och jag önskar honom all lycka när det konstitutionella fördraget landar och när han axlar ansvaret som utrikesminister. Jag önskar också mina efterträdare som kommissionsledamöter med ansvar för yttre förbindelser, ett uppdrag jag verkligen har trivts med, lycka till.
Allra sist vill jag be er ledamöter om ursäkt för att jag inte kan stanna kvar under hela debatten. Jag måste göra ett läkarbesök som involverar behandling av min nacke – dock inte på ett så permanent sätt som vissa ledamöter i kammaren ibland har önskat!
Talmannen.
   – Herr Patten! Jag kan bara hoppas för er skull att läkaren använder rätt grepp, och jag föreslår att vi nu fortsätter med debatten. 
Landsbergis (PPE-DE ).
   – Fru talman, Europeiska unionens företrädare! Vi observerar Georgien på ett hoppfullt sätt, eftersom landet visar stark beslutsamhet att upprätta en demokratisk rättsstat. Dess folk, som är våra europeiska grannar, behöver detta. Under många år har de lidit under Georgien som ett land som har bekräftat sina euroatlantiska strävanden och som redan har börjat vidta konkreta åtgärder för att närma sig Europeiska unionens principer och normer. Det kan bli så att Georgien måste välja ett av de svåra alternativen om de två viktigaste utmaningarna visar sig vara för komplicerade att lösa på samma gång. På grund av den välkända, påtvingade delningen av Georgien i en huvuddel och två separata delar som i praktiken tillhör Georgien, finns det följande alternativ för landet: att antingen upprätta en europeisk demokrati i den del av Georgien som stöder och styrs av regeringen i Tbilisi, dvs. lagstiftningsbefogenheter med en fri ekonomi och rättigheter för minoriteter, eller att försöka upphäva delningen så snart som möjligt och återupprätta den georgiska statens lagstiftningsbefogenheter och förvaltningskontroll över landets hela territorium. Av dessa prövningar rekommenderar jag att man prioriterar den första utmaningen – skapandet av en demokratisk stat inom det område som i dag styrs av Georgien. Det faktum att Georgien vänder sig mot Väst, mot sina europeiska grannar och EU, innebär också en prövning för EU. Det är den europeiska öppenhetsprincipen. Om vi betraktar den europeiska kontinenten själv, som är hemvist för landet med urgamla legender och Gyllene Skinnet, är Georgien en av de äldsta kristna staterna. Måtte de länder som tar till sig våra ideal närma sig oss i alla avseenden. EU:s goodwill kommer att främja deras framsteg. Tack så mycket.
Wiersma (PSE ).
   – Fru talman! Allt sedan det förklarade sig självständigt 1991, har Georgien haft stora problem med att garantera suveräniteten över hela sitt territorium. Mycket snabbt har separatiströrelser i Sydossetien och Abchazien genom väpnade konflikter lyckats stoppa centralmaktens kontroll över viktiga delar av landet. Trots i stort sett oupphörliga försök av både FN i Abchazien och OSSE i Sydossetien att nå en fredlig politisk lösning, har det hittills inte skett särskilt stora framsteg. Den fortsatta existensen av dessa konflikthärdar utgör ett permanent hot mot stabiliteten i Georgien. De strider som utbröt i Sydossetien i augusti är en träffande illustration av detta, på samma sätt som det olagliga s.k. presidentvalet i Abchazien, som äventyrar demokratiutvecklingen i Georgien.
Om vi nu fortsätter med dagens ämne, vill jag göra ytterligare ett par kommentarer om EU:s roll. Vi stöder den linje som angetts av Javier Solana och kommissionär Chris Patten, och andra ledamöter i kammaren kommer utan tvekan att göra mer djupgående kommentarer. Efter det att åtta nya medlemsstater från Centraleuropa gick med i EU har grannstaternas problem, särskilt när det rör de stater som tidigare var en del av Sovjetunionen, kommit mycket närmare oss. I och med Rumäniens nära förestående anslutning kommer den kvardröjande konflikten med Moldavien om avskiljandet av Transnistrien att utgöra ett fortsatt hot mot säkerheten och stabiliteten vid en av EU:s nya yttre gränser. Jag kan försäkra er att läget i Transnistrien är mycket likt det i Georgien. Denna utveckling ger oss inget annat val än att följa det som händer i de omkringliggande länderna mycket noggrannare. EU måste axla ett mycket större ansvar i mycket högre grad än tidigare för att kunna stärka demokratin och stabiliteten i dessa länder. Det är naturligtvis så att plötsliga konflikter och ständiga brott mot de mänskliga rättigheterna i våra grannstater utgör ett hot mot stabiliteten och demokratin även i EU:s medlemsstater. Slutandet av partnerskaps- och samarbetsavtal och kommissionens utarbetande av en strategi för de nya grannstaterna och de handlingsplaner som följde var ett första steg i riktning mot att axla detta större ansvar. På den socialdemokratiska gruppens vägnar vill jag uppmana kommissionen och rådet att utan dröjsmål omsätta dessa initiativ i konkreta åtgärder, både när det gäller att stärka demokratin och en djupgående reformering av den ekonomiska och sociala politiken i de berörda länderna.
EU:s ansvar måste emellertid bli ännu mer långtgående. Det måste också omfatta ett större deltagande i sökandet efter en fredlig lösning av konflikterna i Sydossetien och Abchazien, och inte bara där utan även i Transnistrien och Nagorno-Karabach. EU kan inte klara av att göra detta på egen hand. Man måste försöka samarbeta med Ryssland, men den ryska regeringen måste också sluta att spela en dubbelroll i många av dessa konfliktområden; det är oacceptabelt att Ryssland fungerar som medlare samtidigt som landet tar parti för och stöder en av parterna i konflikterna, antingen det rör sig om Transnistrien eller Georgien. För EU handlar detta inte om att knuffa bort Ryssland från denna del av Europa och utvidga sina egna geostrategiska intressen i östra Europa. EU har – då detta är möjligt tillsammans med Ryssland – intresse av att upprätta fred, stabilitet samt ekonomisk och social utveckling vid eller nära sina gränser. Tack så mycket. 
Newton Dunn (ALDE ).
   – Herr talman! När jag tillsammans med parlamentets delegation för förbindelserna med Georgien och Sydkaukasien besökte Tbilisi, slogs jag inte bara av det georgiska folkets hygglighet och vänlighet, utan också av hur mycket som behöver förändras i Georgien i detta svåra läge. Där råder rena laglösheten, det krävs starkare lag och ordning, de ryska trupperna måste uppfylla sitt löfte och dra sig tillbaka, och framför allt krävs det tolerans mellan grannländerna i södra Kaukasien. De behöver tillämpa EU-modellen – som ett sätt att lära sig hur de kan leva i fred och tolerans och respektera varandra, vilket de måste göra. Vi är alla överens om att vi har ett tydligt och starkt intresse av att hjälpa det georgiska folket; för att de är våra grannar och för att vi delar en gemensam framtid.
Jag vill ge en stor eloge till min vän, Chris Patten, jag ser att han redan har gått på sitt läkarbesök. Han har varit en mycket framgångsrik kommissionsledamot. Vi har mycket att tacka honom för, och jag beklagar att vi förlorar honom. 
Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Fru talman, herr Solana! Den folkliga entusiasm som fick Georgien att genomföra sin sammetsrevolution har gett människor enorma förväntningar. De strävar efter bättre levnadsförhållanden, politisk stabilitet och efter att få se korruptionen bekämpas och en stat inrättas där rättssäkerhet råder.
Denna nya drivkraft får inte försvagas, och det är allas vårt ansvar att stödja denna fredliga rörelse. Det ökade våldet, tillsammans med det dödande och sårande av människor i Sydossetien förra sommaren som fördömts, visar hur bräckligt Georgien, liksom hela södra Kaukasien, förblir och hur stor risk det är för att regionen faller in i en beväpnad konflikt. Denna rädsla förstärks tyvärr av aktuella uttalanden från de ryska myndigheterna, som kanske kommer att genomföra förebyggande angrepp i södra Kaukasien i namn av sin säkerhetsdoktrin. Vi fördömde sådana angrepp i Irak, och vi fördömer dem i det här fallet. Ryssland har dock fortfarande de bästa möjligheterna att lösa dessa regionala konflikter, och inte bara i Georgien. Ryssland kan emellertid inte fortsätta med sitt dubbelspel genom att å ena sidan stödja världssamfundets ansträngningar att hjälpa de georgiska myndigheterna att inrätta en stat där rättssäkerhet råder och att å andra sidan stödja de abchaziska och ossetiska separatisterna genom att exempelvis bevilja dem ryska pass eller öppna järnvägslinjen mellan Sukhumi och Ryssland.
Min första fråga är enkel: Vilka åtgärder avser Europeiska unionen att begära att Ryssland vidtar för att införa en bestående lösning i denna region av de konflikter som har upphört men som inte har lösts? EU:s åtagande i den här regionen har förvisso stärkts, som ni sade, i form av EU:s särskilde representant och rättsstatsuppdraget i Georgien – som är något helt nytt, vilket ni betonade. Situationen är dock så brådskande att EU måste gå längre. EU måste utarbeta en verklig färdplan för sin representant, som skulle kunna främja eller framgångsrikt förhandla fram en fredlig lösning av konflikterna. Hans hjälp skulle till exempel vara värdefull vid nästa möte mellan Georgiens premiärminister Zhvania och Sydossetiens separatistledare Kokoity. Georgien är en bit av ett gigantiskt kaukasiskt pussel, och vi får inte glömma att dessa länder är europeiska länder. De kommer att bli de sista kandidaterna för anslutning till ett framgångsrikt fullbordat EU.
I detta sammanhang handlar min andra fråga om integration. Skall EU fortsätta att ignorera Georgiens president Saakasjvilis offentliga begäran om införlivande i Europeiska unionen? Det är en seriös och legitim fråga. Vi kommer inte att nöja oss med ett åtagande i fråga om politiken för ett utvidgat europeiskt grannskap, varigenom vi i Europaparlamentet tvingar rådet när det gäller att införliva södra Kaukasien i detta utvidgade grannskap. Vi får inte lämna dessa länder ensamma inför frågan om de europeiska gränserna. Herr Solana! Kan vi öppna dörrarna till Balkan och stänga dörrarna till Kaukasien? 
Fotyga (UEN ).
   – Fru talman, herr Solana! Jag gläder mig verkligen över Javier Solanas och Chris Pattens uttalanden om Georgien.
Den georgiske statschefen valdes den 4 januari 2004, när president Saakasjvili fick ett demokratiskt mandat som saknade motstycke i vår del av världen. Han har viktiga uppgifter framför sig, som inbegriper en reform av staten och inte bara ett återupprättande av Georgiens geografiska integritet. President Saakasjvilis mandat innebär också en tid av stora förhoppningar för hela det georgiska folket. Som företrädare för Polen är jag väl medveten om de enorma svårigheter som det innebär att bibehålla sådana förhoppningar, men hopp är nödvändigt för att genomföra så viktiga reformer som de som Georgien har att vänta. Chris Pattens kommentarer om att föra upp frågan om stöd för Georgien och president Saakasjvilis ambitioner på dagordningen för de bilaterala samtalen med Ryssland intresserade mig särskilt. Jag anser att vi borde anta en mycket beslutsam strategi vid dessa samtal, eftersom Rysslands ståndpunkt är central för att lösa Georgiens problem inom en snar framtid. Den är också avgörande för att lösa en situation som vi alla är eniga om befinner sig i ett dödläge, trots världssamfundets alla ansträngningar, vilket framgår av vårt förslag till resolution. Vi skulle vilja att de påtryckningar som Ryssland utövar minskas något, och att samarbetet med separatisterna både … 

Battilocchio (NI ).
   – Fru talman! Jag talar för det nya italienska socialistpartiet som företräds i kammaren av mig själv och Gianni De Michelis. Kaukasien är en region som av geopolitiska och ekonomiska skäl löper risk att exploateras. Det är en region där olika kulturer och etniska grupper, kristna och muslimer, andas samma luft, med alla de svårigheter som det innebär.
Beslan, rosornas revolution i november 2003 och problemen i Georgien förra sommaren är bara toppen på isberget. Vi förstår att Ryssland är angeläget om att försvara den nationella säkerheten och sina egna gränser och bekämpa terrorismen. Detta kommer emellertid inte att ske genom vapen och repressalier, och än mindre genom att inte föra en fredlig och öppen dialog med alla berörda parter.
Det är därför viktigt att Europeiska unionen vidtar omedelbara åtgärder för att främja reformen av rätts-, fängelse- och skattesystemen för att bekämpa korruptionen och göra det möjligt att effektivt kontrollera området. EU måste vidta åtgärder för att öka de resurser som finns tillgängliga för EU:s särskilde representant i Kaukasien, och åtgärder för att bidra till att på nytt definiera förbindelserna mellan de centrala delarna och regionerna, genom överföringen av offentliga medel från de centrala delarna till de områden som är mest ekonomiskt nedgångna och samtidigt etniskt olikartade, så att man kan förhindra nya centrifugalkrafter. Åtgärder måste vidtas för att stärka det civila samhället, särskilt i separatistregionerna, och slutligen för att tillsammans med OECD använda alla till buds stående medel för att förhindra nya militära ingrepp. 
Paasilinna (PSE ).
   – Fru talman, herr Solana! Vi vill fullborda avmilitariseringen i regionen, och vi vill att Ryssland drar sig tillbaka från området. Jag undrar vilken typ av fred USA försöker att bygga genom att utbilda georgiska soldater där, och vem som för närvarande drar nytta av projektet med oljepipelines. Inom Europeiska unionen lär vi ut rättssäkerhet, inte hur man avfyrar en pistol, och den skillnaden borde alltid klargöras för våra vänner. De val som hölls var ett gott exempel på framsteg. Det särskilda sändebudet Heikki Talvitie har gjort ett bra arbete där, men Kaukasien uppvisar samtliga symptom på att konflikterna fördjupas och fortsätter: etniska, ekonomiska, religiösa, militära och politiska symptom.
Situationen har faktiskt gått helt överstyr, det gäller alla, även ryssarna i Ryssland, och då särskilt de som bor nära gränsen. Detta är ett enormt problem för oss. Det fortsätter att förvärras och är svårt att stoppa. Det är bra att Georgien, Armenien och Azerbajdzjan omfattas av vår politik för gott grannskap, men det räcker inte. Jag menar att lösningen av situationen i det här fallet ligger i förbindelserna mellan Georgien och Ryssland.
Jag skulle vilja be er om något, herr Solana. Ni kommer snart att träffa president Putin. Kan ni nämna förbindelserna mellan Georgien och Ryssland när ni träffar honom? 
Beglitis (PSE ).
   – Fru talman! Jag skulle vilja tacka Javier Solana för hans rapport.
Den fortsatta konflikten i Georgien berör oss alla, eftersom den skapar förhållanden som destabiliserar hela Kaukasien, med återverkningar för de strategiska säkerhetsintressena inom Europeiska unionen och dess medlemsstater, Balkan och sydöstra Medelhavsområdet och hela Mellanöstern. 
Med tanke på de energirelaterade riskerna i området, borde Europeiska unionen omedelbart vidta särskilda åtgärder för att främja en fredlig lösning av konflikterna i Abchazien och Sydossetien. I detta sammanhang skulle en internationell konferens under FN:s överinseende kanske kunna bidra till att finna en fredlig och diplomatisk lösning. Samtidigt borde Europeiska unionen utarbeta särskilda åtgärder inom ramen för EU:s grannskapspolitik och göra sin strategiska närvaro i området mer synlig. Strategisk planering krävs, tillsammans med omfattande ekonomiskt bistånd i form av stöd från Europeiska investeringsbanken och förbindelserna i fråga om förmånshandel med Georgien och de övriga länderna i Kaukasien.
Utvecklingen i Georgien rör också Grekland, eftersom tusentals medborgare av grekiskt ursprung lever i osäkerhet i Georgien. Grekland har vidtagit viktiga åtgärder på bilateral nivå under de senare åren för att finansiera infrastrukturprojekt på området för hälsa, utbildning samt kultur- och utbildningsutbyte i syfte att bygga upp ett demokratiskt civilt samhälle.
Jag skulle vilja avsluta genom att betona den avgörande roll som Ryssland spelar i området. Europeiska unionen måste på ett dynamiskt sätt införliva förbindelserna med Kaukasien i den politiska dialogen med Ryssland. Samtidigt måste vi ge uttryck för vårt oföränderliga motstånd mot Putinadministrationens ståndpunkt i fråga om förebyggande militära angrepp, precis som vi konsekvent gjort i fråga om Bushadministrationens amerikanska doktrin. Denna ståndpunkt äventyrar freden, eftersom den ger näring åt konflikterna och den onda cirkeln av terrorism och organiserad brottslighet. 
Solana,
    – Fru talman! Jag skall fatta mig kort, eftersom jag tror att vi alla är eniga om vad som måste göras och sägas om Georgien och om de länder som omger vårt utvidgade Europa. Jag skulle vilja betona tre punkter som enligt min åsikt är betydelsefulla och viktiga. Politiska reformer behövs, och vi måste ge dem vårt stöd. Vi måste också samarbeta med dessa länder i fråga om ekonomiska reformer, särskilt i Georgien. Slutligen måste vi hjälpa dessa länder att lösa de regionala problemen.
Jag vill dock särskilt betona ytterligare två punkter: för det första förbindelserna med Ryssland, som flera av er nämnde. Jag kan tala om att frågan om förbindelserna med länderna i regionen tas upp vid alla våra möten med våra ryska vänner, och på alla nivåer, med president Putin, minister Ivanov och alla. Jag kan tala om att vid mötena i New York talade vi djupgående med våra ryska vänner och tittade på frågan om länderna som angränsar till Ryssland och det utvidgade Europa ur alla vinklar och på alla sätt.
Jag skulle också vilja betona den roll som Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE) spelar, som ingen har nämnt. OSSE är den organisation som är kvalificerad att hantera tvistefrågorna mellan dessa regioner och som också har ansvar för att genomföra åtagandena i Istanbuldeklarationen om tillbakadragandet av de ryska trupperna främst från Georgien. Min vän Jan Marinus Wiersma talade om detta.
Eftersom detta är fallet, kan jag tala om att vi alla är eniga om behovet att samarbeta med dessa länder och att förse dem med all den politiska och ekonomiska hjälp som de behöver. Dessa länder, med sina europeiska värderingar, hör hemma i Europa. För stunden måste vi dock fortsätta att arbeta inom ramen för vår grannskapspolitik och fortsätta att utnyttja alla de möjligheter som denna mekanism ger oss. 

Talmannen.
   – Jag tackar rådet och alla som deltagit i denna debatt. Jag vill avsluta med att informera kammaren om att presidiet har mottagit sex resolutionsförslag och att omröstningen kommer att äga rum i morgon. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om framtiden för området med frihet, säkerhet och rättvisa, som också kommer att gå till omröstning i morgon i Bourlanges-betänkandet.
Jag ger ordet till Piet Hein Donner som skall hålla ett tio minuter långt anförande för rådet. 
Donner,
   . – Tack, herr talman! Jag vill också tacka er för er inbjudan till ordförandeskapet att diskutera det fleråriga programmet och rättsliga och inrikes frågor med er. Kontakter har inte bara redan upprättats, utan det finns också en tillfredsställande nivå av intresse för ämnet. Jean-Louis Bourlanges och Giuseppe Gargani närvarade till exempel vid det informella ministermötet (rättsliga och inrikes frågor) den 30 september och den 1 oktober, som helt och hållet ägnades åt det fleråriga programmet. Ordförandeskapet har naturligtvis tagit del av det betänkande som Jean-Louis Bourlanges som föredragande har utarbetat för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Som jag redan talat om för rådet ger denna förberedelse oss möjligheten att distansera oss själva något från nuvarande farhågor och beakta situationen på medellång sikt.
Ordförandeskapet anser att de centrala frågorna är: ”Vad bör vi i Europeiska unionen kunna uträtta om fem år?” eller ”Hur bör området med frihet, säkerhet och rättvisa se ut om fem år för att det skall uppfylla våra medborgares krav vid den tidpunkten?” Den senare frågan är avgörande. Området finns ju till för medborgarnas skull, och inte tvärtom. Om man går tillbaka till de diskussioner som ägt rum i rådet och till Bourlanges-betänkandet, är det uppenbart att rådet och Europaparlamentet på det hela taget uppmärksammar samma frågor. Jag kan följaktligen tala om för er att de förslag om politiska riktlinjer som för närvarande överlämnas för diskussion inom ordförandeskapet rör ett stort antal av de frågor som nämns i resolutionen. Det är förvisso viktigt att vi på detta sätt vederbörligen kan beakta denna resolution när vi når de avslutande skedena.
Jag vill inte föregripa den här diskussionen. Hittills har bara ett informellt möte ägt rum. Jag vill dock i detta sammanhang hänvisa till frågor såsom en utökad räckvidd för medbeslutandeförfarandet, medborgerliga rättigheter, utbildning av polis- och rättsmyndigheter, ömsesidigt erkännande och, i samband med detta, gemensamma miniminormer, beredskapsplaner, förstärkning av Europol och Eurojust och också frågorna om immigration, bekämpning av olaglig immigration, asyl, repatriering och gränskontroller. Dessa frågor tas också upp i resolutionen. Förebyggande och bekämpning av terrorism är naturligtvis också en punkt på dagordningen. Även om terrorism för närvarande är ett akut hot, vilket jag också sade i rådets inledningsanförande, kan samarbetet inom ramen för området med frihet, säkerhet och rättvisa inte bygga på det. Samarbetet måste i stället bygga på de positiva intressen och det mervärde som det medför.
Vad resolutionen beträffar skulle jag vilja nämna ytterligare en punkt, nämligen den föreslagna utvidgningen av EG-domstolens domsrätt. Ordförandeskapet har avsiktligt inte godkänt den punkten, eftersom det vore oansvarigt med den redan ökade arbetsbördan till följd av utvidgningen att nu med en gång öka domstolens arbetsbörda ytterligare genom domsrätt för samtliga rättsliga och inrikes frågor. Som ni alla vet tar förhandsavgöranden för närvarande över två år. Genom att godkänna besluten på asylområdet och möjligen också på brottmålsområdet, kan förhandsavgöranden begäras i aktuella politiska frågor när det gäller tolkningen av gemenskapsdirektiven. Det är oacceptabelt att dessa förfaranden dröjer två år när det gäller rättsliga förfaranden som rör människor som hålls häktade under tiden. I det konstitutionella fördraget tas sådana omständigheter i betraktande genom att man i artikel III-369 betonar att fall som rör häktade personer eller utländska medborgare i förvar skall behandlas omgående. Följaktligen är ordförandeskapet av den åsikten att ytterligare åtgärder krävs för att göra det möjligt för domstolen att tillämpa denna bestämmelse. Detta krav har också nämnts i utkastet till slutsatser. Det är därför inte en fråga om huruvida utvidgningen av domstolens domsrätt kommer att förkastas eller inte, utan snarare om att göra ett annat val med hänsyn till prioriteringarna.
Jag har för övrigt med stort intresse tagit del av vad som sägs i resolutionen om beslutsfattande genom kvalificerad majoritet på de områden för vilka detta redan föreskrivs i föregående fördrag. Vissa förslag går i en riktning som förvisso får stöd av Nederländerna och det nederländska ordförandeskapet, och jag hoppas att det kommer att vara möjligt för rådet (rättsliga och inrikes frågor), och möjligen för Europeiska rådet i ett senare skede, att ta ett viktigt steg i den riktningen. Diskussionerna om utkastet till slutsatser kommer att äga rum under de kommande veckorna. Avsikten är att rådet (rättsliga och inrikes frågor) skall nå en politisk överenskommelse den 26 oktober om hela paketet, utifrån vilken Europeiska rådet kommer att slutföra ärendet den 5 november. Jag kanske kan få avsluta mitt inledningsanförande här. 
Vitorino,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Detta kommer förmodligen att bli mitt sista anförande i parlamentet som kommissionär med ansvar för rättsliga och inrikes frågor. Jag vill ta tillfället i akt och tacka parlamentet, särskilt utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och dess ordförande Jean-Louis Bourlanges, som gett ett oavbrutet stöd till utvecklingen av dagordningen från Tammerfors under de senaste fem åren.
Min medverkan i dagens debatt är helt okomplicerad, eftersom jag egentligen bara behöver säga att jag välkomnar Jean-Louis Bourlanges resolutionsförslag, praktiskt taget i sin helhet. Jag skulle således kunna slå rekordet i att hålla korta anföranden, vilket ni just talade om, herr talman, men om jag fattade mig så kort skulle jag skapa ett förfärligt prejudikat för mina kolleger i kommissionen.
Jag vill bara lägga till tre korta synpunkter. Den första är den ni just syftade på, herr rådsordförande. Jag anser nämligen att Europeiska rådet vid nästa möte bör högtidlighålla beslutet att artikel 67 i det nuvarande fördraget kan tillämpas fullt ut, vilket innebär att en rad frågor kan gå till omröstning enligt medbeslutandeförfarandet och majoritetsprincipen, något som fördragen redan nu tillåter. Detta beslut kommer att stärka parlamentets politiska profil och bevara principen om demokratisk legitimitet, som är avgörande när det handlar om att införa bestämmelser på så känsliga områden som invandringspolitik, asylpolitik och politiska åtgärder som rör medborgarnas grundläggande rättigheter. Jag välkomnar det nederländska ordförandeskapets initiativ i det avseendet och hoppas att de når framgång vid Europeiska rådets möte den 5 november.
Min andra synpunkt rör frågan om prioriteringar. En flerårig femårsplan riskerar att bli alltmer lik en julgran – alla vill se lite av det som betyder mest för dem. Programmet behöver en tydlig politisk profil, och den politiska profilen måste vara ett resultat av ett kritiskt antal prioriteringar som framställs på ett sådant sätt att människor kan förstå dem. Jag menar att Jean-Louis Bourlanges har satt fingret på en öm punkt.
Det slår mig att den viktigaste prioriteringen just nu är att intensifiera samarbetet på operativ nivå – samarbetet mellan säkerhetsstyrkor, mellan polisstyrkor och mellan domstolar – i kampen mot terrorismen. Vi kommer att bli effektiva först när vi lyckats bygga upp ett förtroendeklimat mellan de 25 medlemsstaterna, ett klimat som gör att säkerhetsstyrkorna kan samarbeta effektivare för att förebygga terrorattacker och bekämpa terrorism i allmänhet.
Den andra prioriteringen bör enligt min mening vara frågan om att införliva den lagstiftning som har överförts till nationell lagstiftning. Under de senaste fem åren har en omfattande lagstiftning producerats. Tidsfristerna för att införliva denna lagstiftning med den nationella rättsordningen i varje medlemsstat måste nu respekteras, och vi måste trygga de mekanismer som ser till att lagarna införlivas på ett bra sätt. De nationella lagar som ger EU-lagarna en praktisk form måste med andra ord följa andan i EU-lagstiftningen och genomgå en nödvändig och lämplig kvalitetskontroll.
Herr talman, mina damer och herrar! Enligt min mening är det viktigt att parlamentet förmedlar ett kraftfullt budskap till Europeiska rådets medlemmar. Kommissionen har för egen del formulerat sina prioriteringar tydligt i det meddelande vi översände i juni i år. Vi har haft möjlighet att gå djupare in på de här frågorna i dialogen med utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och med utskottet för rättsliga frågor. I den här slutdebatten vill jag därför upprepa att kommissionen – på grundval av de offentliga samråd som vi har genomfört och i processen med att lägga fram våra egna förslag – har kommit fram till att medborgarna har tre huvudsakliga intressen. Det första är att man å ena sidan bör prioritera civil och kommersiell rättvisa, straffrättsligt samarbete och kampen mot terrorismen och å andra sidan gemensamma straffrättegångar som garanterar att den demokratiska rättsstatsprincipens värderingar följs samt förebyggande åtgärder för skydd av brottsoffer, särskilt offer för terrorism.
Det andra intresset är en stark önskan om att slutföra den andra etappen i utvecklingen av ett europeiskt asylsystem, som grundas på ett gemensamt förfarande och en gemensam stadga för erkännande av flyktingar och asylsökande. Det tredje och sista är ett tydligt intresse för säkerhetsfrågor. Medborgarna har visat att de inser mervärdet av EU i kampen mot terrorismen, men mycket återstår att göra för att påvisa att vissa gemensamma instrument som inrättats är viktiga, till exempel Europol och Eurojust, och att se till att de lagar som har antagits för kampen mot organiserad brottslighet och terrorism garanterar att alla människors grundläggande rättigheter och personuppgifter skyddas.
Herr talman! Jag skall avsluta genom att säga att regleringen av den lagliga invandringen sannolikt är ett av de områden där de senaste fem åren har varit minst produktiva. I den här frågan är det min bedömning att det kommer att dröja länge innan vi har skapat de förutsättningar som krävs för att kunna anta gemensam lagstiftning. Men vi får inte lura oss själva: under de närmaste fem åren måste vi prioritera gemensamma bestämmelser och en gemensam rättslig invandringspolitik för Europeiska unionens länder.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill därför lämna er med budskapet att det nederländska ordförandeskapets erkända effektivitet och parlamentets högst väsentliga och välkomna bidrag övertygar mig om att det fleråriga programmet för de närmaste fem åren kommer att vidareutvecklas framgångsrikt av min efterträdare, som jag önskar all lycka med att bygga upp EU som ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Tack så mycket. 
Talmannen.
   – Tack så mycket för att ni fattade er kort, herr Vitorino. Tillåt mig säga att endast tiden kan avgöra om detta blir ert sista anförande i parlamentet eller om det bara är det sista ni gör innan ni en dag återvänder hit och håller ert nästa.
Jag ger nu ordet till Jean-Louis Bourlanges, ordförande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. 
Bourlanges (ALDE ),
   – Herr talman! Något har blivit fel: jag har glömt mina anteckningar. Jag har därför ägnat de senaste fem minuterna åt att ställa samman dem igen. Mitt anförande kommer därför att bli mer livfullt, men kanske inte så sammanhängande.
Tillåt mig först att tacka kommissionsledamot Vitorino för hans värdefulla synpunkter. Förbindelserna mellan er och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har mycket riktigt varit exemplariska och högst tillfredsställande. Ni sade att detta var ert sista anförande i parlamentet som kommissionsledamot. Jag skulle vilja säga er att i morgon är en annan dag. Jag vill också tacka det nederländska ordförandeskapet, som redan när det tillträdde visade mycket stor kapacitet att lyssna till Europaparlamentet, särskilt Jan Piet Hein Donner som har visat sig vara mycket lyhörd för de argument vi har fört fram om tillämpningen av artikel 67.2, som syftar till att utvidga användningen av kvalificerad majoritet, medbeslutande och, hoppas jag, EG-domstolens garantier till att omfatta hela avdelning IV i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen.
Herr rådsordförande! Ni sade att vi får vänta lite när det gäller EG-domstolen. Jag förstår hur ni resonerar och vilka svårigheter ni har, men låt mig få visa hur märkligt detta argument är. Bara för att ett sjukhus är fullbelagt, talar man då om för människor att de får åka någon annanstans för att dö? Det stämmer att EG-domstolen har problem, och visst måste vi lösa dem, men under tiden får detta inte innebära att människor som väntar på rättegång saknar rätt till rättvisa.
Mina damer och herrar! Vi bör medge att det betänkande jag lägger fram för er är ett bevis på den stora enighet i utskottet där jag är ordförande – en enighet som inte alltid har varit självklar. Det centrala i detta betänkande som vi vill betona är att användningen av kvalificerad majoritet och medbeslutande bör utvidgas till att omfatta avdelning IV i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Enligt vår mening är omröstningar med kvalificerad majoritet en effektivitetsgaranti och medbeslutandeförfarandet en garanti för demokrati. Vi vill tillägga att EG-domstolens överinseende garanterar rättssäkerhet.
Herr rådsordförande! Vilken är rådets ståndpunkt i det här fallet? Genom Amsterdam- och Nicefördragen har ni laglig grund att genomföra denna utvidgning. Det tycks också finnas en politisk vilja för detta, eftersom alla regeringar har enats om ett utkast till konstitution eller konstitutionellt fördrag som föreskriver en sådan utvidgning. Om ni både har valmöjligheten och den politiska viljan, ja då vill jag säga att ni också har skyldighet att genomdriva denna utvidgning. I annat fall skulle ni bana väg för vad det nu kan vara för motsägelsefulla strömningar som uppenbarligen skapar oro inom rådet, och det skulle vara mycket olikt er, herr rådsordförande. Om ni har mycket att göra på institutionell nivå för att stödja det konstitutionella fördraget har ni därför något konkret att göra på detta särskilda område för att – som ni sade – denna mycket viktiga förändring skall komma till stånd i april.
Sedan är det också frågan om öppenheten i rådet. Jag skulle kunna peka på många saker, till exempel skyddet av grundläggande rättigheter. Parlamentet lägger stor vikt vid att inte bara skydda utan även främja de grundläggande rättigheterna. Ett särskilt syfte med all EU-lagstiftning måste vara att utvidga dessa rättigheter och att se till att de inte bara betraktas mot bakgrund av hur de eventuellt kan förvridas. Detta förändrar inriktningen och innebär också att vi vill att byrån för mänskliga rättigheter snabbt inrättas.
När det gäller asyl och integration – i nuläget mycket känsliga frågor som i högre grad än de andra frågorna på dagordningen har orsakat en del oro bland ledamöterna i mitt utskott – vill jag tala för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och klart och tydligt säga följande: om det skall bli några förvarsenheter för asylsökande så är den centrala frågan – den fråga som allt annat är beroende av – att det inte råder några tvivel om vilken administrativ och rättslig myndighet som ansvarar för dessa asylsökande. Enligt vårt utskott är det otänkbart att det skall kunna vara någon annan myndighet än en medlemsstat eller Europeiska unionen. I den här frågan måste en rad olika lösningar prövas under förutsättning att det inte finns någon önskan att de människor som tas i förvar nästan behandlas som fångar, vilket har konstaterats på en del håll. Vi är hur som helst övertygade om att saken inte kan lösas utan ökad ekonomisk solidaritet. Som António Vitorino påpekade för rådet (rättsliga och inrikes frågor): för att visa solidaritet krävs det pengar.
Jag skall avsluta med ett par ord om terrorism och grundläggande rättigheter genom att belysa följande paradox, som förvånar mig. Nu när alla skulle vilja att polisen kan utbyta information samtidigt som försiktighet är honnörsord när det gäller utlämning av personuppgifter, uppstår följande situation: det är uppenbart mycket svårt för polisen att utbyta information, men samtidigt sprids personuppgifter till jordens alla hörn på villkor som inte är rättsligt tillfredsställande. Vi förväntar oss att rådet bringar ordning i saken vid mötet i november och ser till att människors grundläggande rättigheter garanteras när det gäller skydd av personuppgifter. 
Talmannen.
   – Jag kan inte tacka er för att ni fattade er kort, men däremot för att ni talade med patos. 
Klamt (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Med tanke på min korta talartid skall jag bara ta upp ett viktigt krav när det gäller området med frihet, säkerhet och rättvisa, nämligen att all slags diskriminering måste bekämpas. I sitt betänkande kräver Jean-Louis Bourlanges med all rätt att stadgan om de grundläggande rättigheterna blir en hörnsten i den framtida politiken och, för att citera honom, att de – dvs. de grundläggande rättigheterna – ” tillämpas med samma skärpa och innerlighet överallt”.
Många parlamentsledamöter lyckas dock inte leva upp till dessa högstämda principer när det gäller att fatta beslut i det egna landet. Åsiktsfrihet? Ja, det är självklart, men åsikten i fråga måste sammanfalla med den berörda ledamotens ståndpunkter. I annat fall kan de oliktänkande vänta sig att åtminstone bli bannlysta från all medverkan i Europeiska unionens arbete. I bästa fall lämnas de ifred för att dra upp rödbetor, om jag får använda vår talman Borrells ord.
Religionsfrihet? Självklart, det är en av våra grundläggande friheter. Men man bör då om möjligt vara shintoist, anhängare av konfucianismen, muslim, buddist eller wahhabist. Om man är kristen eller katolik kommer socialdemokraterna, liberalerna, de gröna och kommunisterna att förklara att så föråldrade tankar gör en oförmögen att tillämpa Europeiska unionens värderingar.
Antidiskriminering? Man får vara inkompetent men inte kristen. Om det inte är diskriminering, vad är det då? Det är en tragisk ironi att somliga ledamöter i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor så gärna framställer sig som starka försvarare av grundläggande fri- och rättigheter samtidigt som de just nu förtrampar dem. Jean-Louis Bourlanges utmärkta betänkande bör uppmuntra oss, för det kan hända att vi kräver mycket. Men det är allas sak att som enskilda personer agera i enlighet med de standarder vi själva fastställer.
Roure (PSE ).
   – Herr talman! Vid rådets möte den 5 november skall medlemsstaterna fatta beslut om nya politiska riktningar för att åstadkomma ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Med hänsyn till européernas växande förväntningar i den här frågan är det mycket viktigt att vi är framsynta när vi formulerar våra nya prioriteringar.
När det gäller området med frihet, säkerhet och rättvisa har vi nått en avgörande tidpunkt. Vad som är säkert är att många framsteg har gjorts sedan Tammerfors. De långtgående mål som då sattes upp ledde till att den europeiska arresteringsordern kunde antas, om än med svårigheter. Detta är ett mycket viktigt redskap i kampen mot terrorism och organiserad brottslighet. Vi har också lyckats fastställa minimistandarder på asylområdet, även om vi kan beklaga att de utgår från den lägsta nivån. Trots detta är det övergripande utfallet otillfredsställande. De resultat som uppnåtts ligger långt under vad vi hade anledning att förvänta oss efter toppmötet i Tammerfors. Medlemsstaternas brist på politisk vilja är slående och kravet på enhällighet har i många fall gjort oss handlingsförlamade. Följden är att medlemsstaterna inte har införlivat EU-beslut i god tid. En stor del av EU:s lagstiftning har i bästa fall införlivats efter oacceptabla förseningar.
När det gäller asylområdet har kravet på enhällighet begränsat oss till att söka efter minsta gemensamma nämnare. EU bör tvärtom möjliggöra harmonisering uppåt, särskilt när det gäller skydd av grundläggande rättigheter, asylförfaranden och kampen mot alla former av diskriminering. Medlemsstaterna har slutligen inskränkt EU:s invandringspolitik till att gälla det repressiva maskineriet. Rådet har således – mot parlamentets råd – antagit bestämmelser om gemensamma flygningar för återsändande av flyktingar. Som vi alla har sagt görs det inte tillräckligt mycket för att tillåta laglig invandring. Det senaste mötet i rådet (rättsliga och inrikes frågor) bådar tyvärr inte gott. EU:s bidrag för att stödja utformningen av de nationella asylsystemen i Mauretanien, Marocko, Algeriet, Tunisien och Libyen ger återigen intrycket att medlemsstaternas prioritering är att fösa tillbaka problemen utanför gränserna. Inte heller får debatten om hanteringen av asylansökningar och transitläger utanför EU någonsin leda till att asyl blir något som hanteras utanför EU.
De nya prioriteringarna för området med frihet, säkerhet och rättvisa måste framför allt möjliggöra en tillämpning av alla hittills fattade EU-beslut. De nya målen måste bland annat innebära mer än främjande av grundläggande rättigheter och verklig harmonisering på asylområdet. Jag vill därför fråga rådet och kommissionen vad som har hänt med direktivet om miniminormer för medlemsstaternas förfaranden för att bevilja eller återkalla flyktingstatus. Åtgärder bör också vidtas i framtiden för att se till att medlemsstaterna tvingas införliva EU:s beslut i nationell lagstiftning inom utsatt tid. Det är slutligen avgörande att Europaparlamentet är fullt delaktigt i området med frihet, säkerhet och rättvisa. Jag vädjar därför till rådet att följa föredraganden och ordföranden för vårt utskott när han ber medlemsstaterna att fatta de beslut som krävs för att medbeslutandeförfarandet skall kunna tillämpas på det här området.
De sista sekunderna vill jag använda för att tacka kommissionsledamot António Vitorino för det utmärkta arbete han har gjort och bedrivit tillsammans med Europaparlamentet. Man brukar säga att ingen är oersättlig, men den som är rätt person på rätt plats kommer att saknas när han inte längre är där. 
Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! Innan jag påbörjar mina planerade kommentarer vill jag rätta till PPE-gruppens försök att skriva om historien: PPE-gruppen och dess allierade på högerkanten röstade i måndags i syfte att förhindra Rocco Buttiglione från att bli kommissionsledamot över huvud taget.
Under de kommande fem årens arbete med att bygga upp ett område med frihet, säkerhet och rättvisa krävs aktiva och sammanhängande åtgärder, demokratisk legitimitet, rättslig säkerhet och respekt för de grundläggande rättigheterna. Detta skulle bli en stor förbättring jämfört med de senaste fem åren. Trots António Vitorinos tappra ansträngningar – jag sänder honom en hälsning och kommer att sakna honom mycket – kan inte ens han uträtta mirakel i rådet.
Låt oss se på effektiviteten. Enligt kommissionens meddelande är området för rättsliga och inrikes frågor nu helt och fullt ett av unionens prioriterade politikområden. Men när kommissionen lyfter fram det antal rättsliga och inrikes frågor som EU-institutionerna arbetar med och det faktum att dessa frågor regelbundet förekommer på Europeiska rådets dagordning som ett bevis för att de är av grundläggande betydelse, är jag rädd att fel referenspunkt har valts, eftersom rättsliga och inrikes frågor står för 30 procent av översättningsarbetet i rådet men endast ger upphov till fem procent av besluten. Vi vet också att förbindelserna mellan polismyndigheterna och underrättelsetjänsterna är bristfälliga: de tyska och de spanska myndigheterna hade olika upplysningar som tillsammans kunde ha identifierat terroristerna från den 11 september, även om det inte skulle ha kunnat förhindra detta illdåd.
Siffrorna för genomförandet av de EU-beslut som fattas är dåliga. I Italien, där Rocco Buttiglione fortfarande är minister, har man inte genomfört den europeiska arresteringsordern. Under tiden bryter Italien mot FN:s flyktingkonvention genom att deportera invandrare till Libyen och utestänga dem från förfarandet för asylbeslut. Italiens regering smular följaktligen sönder rättsordningen, en medlemsstat som påstår sig vilja tillhandahålla nästa kommissionsledamot för frihet, säkerhet och rättvisa.
EU:s arbete med att upprätthålla de grundläggande rättigheterna, som redan nu är bristfälligt, är i farozonen och måste förbättras radikalt. De senaste fem årens åtgärder på asyl- och invandringsområdet är ofullständiga och obalanserade och innefattar några av de värsta aspekterna i medlemsstaternas nationella politik. Vi har knappt gjort några framsteg alls i arbetet med att finna vägar för laglig invandring. Inte undra på att smugglare och människohandlare skrattar hela vägen till banken.
Vi ställs inför tilltagande hot mot privatlivet från olika håll, däribland förslag om lagring av trafikuppgifter, överföring av flygpassagerares personuppgifter, sammanslagningar av flera olika databaser osv. Samtidigt är dataskyddsmyndigheterna underbemannade och har dåligt med resurser, och det finns inga särskilda EU-bestämmelser på det straffrättsliga området.
Vi måste upprätthålla våra standarder och värderingar i framtiden, inte urholka dem ännu mer. EU måste absolut höja standarderna för skydd av medborgarnas rättigheter och skapa en kultur av respekt för de grundläggande friheterna för att skapa det ömsesidiga förtroende som krävs för ömsesidigt erkännande. Byrån för mänskliga rättigheter, vilken jag hoppas kommer att inrättas snart, bör kontrollera och bedöma läget utifrån de normer som fastställs i fördragen.
Sist men sannerligen inte minst finns det ett trängande behov av insyn och demokratisk kontroll. Varför drar rådet, som Jean-Louis Bourlanges sade, fötterna efter sig och trotsar Nicefördraget, enligt vilket det krävs en halvautomatisk väg till medbeslutande och röstning med kvalificerad majoritet? Oräkneliga förfaranden för rättsligt och polisiärt samarbete mellan nationella tjänstemän – inte EU-byråkrater, märk väl – måste komma under parlamentarisk kontroll, och det gäller även de åtgärder som vidtas av samordnaren för kampen mot terrorism. 
Flautre (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja göra er uppmärksam på de risker som vår skamliga och djupt klandervärda tystnad kan komma att medföra för det som just nu händer på ön Lampedusa. Det är händelser som tydligen har rådets, kommissionens och alla behöriga myndigheters välsignelse, trots att det som sker – kollektiv utvisning utan möjlighet till överklagande – helt klart äger rum trots, och i total och fullkomlig strid med, mycket viktiga åtaganden.
Med tanke på detta kan jag, när jag lyssnar till er, kommissionsledamöter och ledamöter av rådet, inte tro på att vi är på väg att förstärka vår gemensamma asylpolitik och främja grundläggande rättigheter. Inte när vi mitt framför ögonen på oss och utan någon reaktion från vår sida tillåter något som inte är något annat än en helt olaglig maktdemonstration som allvarligt skadar vår vilja och våra insatser – hur mödosamma de naturligtvis än är – att sträva mot en gemensam asyl- och invandringspolitik. Vilket land väljer dessutom det berörda EU-landet att skicka de utvisade till? Det vänder sig till ett land som är beryktat för att attackera de mänskliga friheterna, för att agera utanför varje rättslig ram när det arresterar och åtalar människor, för att ge invandrare sämsta möjliga bemötande och för att utföra tortyr. Det landet är dessutom regelbundet föremål för, och omnämns i, internationella rapporter. Det bryter därför på många sätt flera europeiska och internationella överenskommelser.
Jag tror verkligen inte att vår önskan att komma fram till en gemensam asyl- och invandringspolitik kan överleva vårt stillatigande – som i mina ögon är ett klandervärt stillatigande – med tanke på vad som händer. Varje medlemsstat kan se en sådan tystnad som en möjlighet att införa bilaterala avtal som fullständigt skulle omintetgöra våra omfattande ansträngningar att utarbeta en gemensam politik. Därför uppmanar jag er, kommissionens och rådets ordförande, att uttrycka ert totala missnöje med den typen av avtal. 
Krarup (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I betänkandet åberopar man demokrati och rättssäkerhet. Betänkandets polerade yttre är dock en juridisk potemkinkuliss. För det första är hela projektet att införa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa först och främst ett sätt att skapa ett federalt EU. Det är det resultatet, och inte en oro för rättvisa, som sätter fart på projektet här i parlamentet. Federalism i förening med överstatliga befogenheter innebär dock en försvagning av de rättssystem som har sin demokratiska grund i medlemsstaterna. För det andra förbiser man i betänkandet de hot mot rättssäkerheten som framkommit genom de senaste årens konstruktion av stora polis- och övervakningssystem – Schengen, Europol osv. – som inte kan kontrolleras och som det är svårt att få överblick över. Det förekommer ett verkligt hot mot rättsstaten. Detta står det ingenting om i det här betänkandet.
Betänkandet misslyckas kort sagt med att återställa jämvikten mellan säkerhetskrav och respekten för mänskliga rättigheter till fördel för det senare. Det är ett citat från ett av de sammanlagt elva ändringsförslag som lagts fram av Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, vilka tillsammans tjänar till att åtgärda betänkandets påtagliga brister inom ett praktiskt område, nämligen respekten för invandrare och asylsökande. 
Borghezio (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det som nyss sades om situationen i Lampedusa skulle ha fått ett svalt mottagande i lördags och söndags vid det internationella kollokviet där viktiga representanter för afrikanska länder som ingår i Västafrikanska staters ekonomiska gemenskap (Ecowas) deltog och träffade oss från Europaparlamentet för att diskutera dessa mycket viktiga frågor.
Jag har intrycket att de nya afrikanska ledarna har mycket klarare åsikter i dessa frågor än någon som pratar om sådana problem ur en mer teoretisk synvinkel. De kan med egna ögon bevittna hur brotts- och maffiaorganisationer organiserar olaglig invandring och genomför den och faktiskt hittar på sätt att utnyttja de metoder och bestämmelser som ligger till grund för rätten till asyl så att de kan organisera olaglig invandring. De afrikanska ledarna påpekar sådana intriger och verksamheter för oss och säger att de, under förutsättning att de får stöd från de europeiska länderna ur social och ekonomisk synvinkel, är redo att införa kontrollförfaranden och kontrollprogram, inbegripet polisförfaranden, på afrikanskt territorium. Det är vad de nya afrikanska ledarna säger och de är tydligen mer realistiska och har en mycket mer praktisk och seriös syn på problemet.
Därför är det mycket i det här betänkandet som vi inte kan stödja, särskilt de ställen där vi, som förespråkare för enskilda medlemsstaters suveränitet, till och med i en så känslig fråga, hör krav på omröstningar med kvalificerad majoritet och till och med att detta skulle införas redan innan konstitutionen träder i kraft. Vi tror däremot att Lampedusa faktiskt visar vikten av den roll som ursprungsländerna fortfarande spelar.
Avslutningsvis undrar jag var Europeiska unionen befann sig och var kommissionen befann sig när vi behövde inrätta ett nödkontor för att skydda offren för terrorism. Var befann sig Prodi och Europeiska kommissionen när Europas medborgare befann sig där de fortfarande är, nämligen i händerna på brottsliga terrorister, utlämnade till deras utpressning, deras mördarmetoder, deras hot och deras barbariska aktioner? Var befann sig Europeiska kommissionen? 
Libicki (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Frihet är ett kriterium som alltid bör beaktas när varje slag av viktiga beslut fattas. Det är ju ändå tack vare törsten efter frihet som Europeiska unionen finns i dag, eftersom frihet låg till grund för dess inrättande. Det är tack vare törsten efter frihet som sju av de nya medlemsstaterna, vilka i ett halvt sekel var föremål för först tyskt och därefter kommunistiskt herravälde, kunde ansluta sig till dessa institutioner och bli fullfjädrade medlemmar av Europeiska unionen. De två viktigaste hoten mot friheten i dag är terrorism och invandring, i den ordningsföljden. Dessa hot kan också ses som en utmaning. Vi måste växa med uppgiften, hitta en väg framåt och få invandringsfrågan avklarad en gång för alla. En ökande brottslighet är nästa påtagliga hot mot friheten. Jag skulle även vilja fästa särskild uppmärksamhet på det hot mot friheten som utgörs av statens intrång i de delar av livet som den inte borde ha tillträde till, nämligen privatlivet. Det är ett mycket allvarligt problem eftersom det verkligen är ett stort hot mot friheten. Ny teknik är också ett hot eftersom den gör det möjligt att övervaka medborgare i mycket större utsträckning än tidigare. Den utmaning som EU-institutionerna och alla européer står inför är att hitta en balansgång mellan viljan att leva ett fredligt och tryggt liv och viljan att leva ett liv i frihet. Jag undrar om inte några av de ledamöter som röstade mot Buttiglione möjligtvis vägleddes av religiösa kriterier och alltså på det sättet inkräktade på den mycket viktiga frågan om religionsfrihet. 
Dillen (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som ni vet så gjorde Europeiska kommissionen i sin rekommendation om Turkiet bedömningen att landet inte respekterar de politiska Köpenhamnskriterierna i tillräckligt hög grad. Ett mycket nymodigt och originellt koncept konstruerades alltså som ett kriterium för tillträde till vårt område med frihet, säkerhet och rättvisa. Det är alltså så att tortyr är tillåtet i dag, under förutsättning att den inte utförs systematiskt. Därav följer att det i kommissionens ögon inte längre finns några problem med grundläggande mänskliga rättigheter i Turkiet. Enligt rekommendationen respekterar Turkiet den prioritet som ges till internationell lagstiftning, den kurdiska minoritetens rättigheter respekteras till slut – om än endast verbalt – och turkarna åtnjuter slutligen grundläggande fri- och rättigheter. Men vad händer nu? Samma dag som kommissionen betecknar Turkiet som en konstitutionell stat, rapporterar den österrikiska tidningen att 14 procent av asylansökningarna från Turkiet godtas, och som Reinhard Müller sade i för bara två dagar sedan är flyktingar personer som flytt från sina ursprungsländer på grund av skälig rädsla för förföljelser. Därav följer att dessa asylansökningar antingen är motiverade och att mänskliga rättigheter fortfarande kränks i Turkiet eller också har Erdogan rätt i sitt cyniska uttalande i rådet förra veckan om att organisationer som Amnesty International och Human Rights Watch verkligen har förbindelser med internationell terrorism. 
Mayor Oreja (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle först vilja gratulera Bourlanges och tacka honom för hans betänkande, inte bara för innehållets skull utan även för hans förmåga att godta de många ändringsförslag som vi lagt fram. Det tackar jag er för, herr Bourlanges!
Jag skall inskränka mig till två kommentarer om vad det här nya steget i utvecklingen av det europeiska polisområdet med frihet och rättvisa kan betyda.
Det första är att jag, när det gäller säkerhetsområdet vid toppmötet i Tammerfors, skulle vilja betona de två initiativ som jag anser vara helt avgörande för skapandet av detta område. För det första den europeiska arresteringsordern, vilken utan tvivel var en konsekvens av de fasansfulla attackerna den 11 september, och för det andra handlingsplanen mot terrorism, vilken även den var en konsekvens av de fasansfulla attackerna i Madrid, initiativ som vi till stor del har Vitorino att tacka för. I dag tycker jag är ett mycket bra tillfälle att uttrycka vår erkänsla för detta.
Ett område med frihet och rättvisa kan emellertid inte byggas på svar eller reaktioner på attacker och vi vill inte att det tredje viktiga initiativet om det här området tas till följd av attacker. Vi måste kunna byta ut reaktioner mot initiativ och byta ut isolerade åtgärder, även om de ingår i en plan, mot en riktig politisk plan.
Det andra övervägandet måste ge oss en metod som vi kan grunda denna andra fas i utvecklingen av området på. Först, diagnos: rådet måste fråga regeringarna vilka huvudsakliga säkerhetsproblem som dessa länder står inför och vi behöver ta reda på vilka huvudsakliga problem som påverkar européernas säkerhet. Precis som Vitorino så menar jag att det i dag är islamistisk terrorism och att detta i mina ögon är det största säkerhetsproblem som européerna står inför.
För det andra måste vi enligt den här diagnosen inse att ett politiskt projekt är mer än en handlingsplan. Det är inte bara en serie åtgärder, det krävs insatser från regeringar, rådet och kommissionen för att hantera problemet. Terrorism kan inte hanteras enligt allmänna tillvägagångssätt. Vi måste noggrant besluta hur vi skall behandla en viss terroristorganisation. Efter diagnosen och efter det politiska projektet kommer vi sedan att veta exakt hur vi skall utforma och definiera ett europeiskt polis- och rättsområde. Det är dock i den ordningsföljden vi måste göra saker, inte tvärtom, vilket ibland är fallet.
Jag vill avsluta med att säga att ett europeiskt område med frihet, säkerhet och rättvisa måste gå hand i hand med problemdiagnos och måste vara effektivt för att vi skall kunna lösa problem. Om vi inte klarar att vara effektiva och vi inte kopplar samman området med lösningen på problem, kommer det inte att bli något gemensamt polis- och rättsområde.
Hazan (PSE ).
   – Herr talman! När vi nu står inför detta mycket viktiga för att inte säga avgörande rådsmötet om uppbyggnaden av det europeiska rättsområdet vill jag först uttrycka en önskan – att vi äntligen kommer att få en genuin debatt med rådet och att rådet äntligen kommer att lyssna på vad Europaparlamentet säger.
När jag vänder mig till kammaren är mitt huvudsyfte att informera er om våra grundläggande krav mot bakgrund av vår nya politiska dagordning. För det första anser jag att det är mycket viktigt att en genuint förebyggande politik om laglig invandring äntligen antas. Som António Vitorino uppriktigt medgav för några minuter sedan har det dessutom hittills i första hand varit den hämmande delen av asyl- och invandringspolitiken som har stått i förgrunden och därför har många aspekter på politiken om laglig invandring lagts åt sidan. Saker och ting kan absolut inte fortsätta på det här sättet.
Låt mig säga några ord om planerna på att vid EU:s portar bygga upp så kallade stödcenter för flyktingar, vilka är renodlade läger. Låt mig berätta hur fullständigt jag motsätter mig ett sådant projekt. Det skulle i praktiken bli ett exempellöst steg bakåt i EU:s ansvar gentemot folk som flyr från konflikter och det skulle visa ett fullständigt förakt för de mänskliga rättigheterna, vilket är helt oacceptabelt. Vi blir naturligtvis inte heller lugnare av uttalandena nyligen av den nominerade kommissionsledamoten Rocco Buttiglione, eller för den delen av dem som jag har hört i kväll av Ewa Klamt. Förutom de stränga reglerna för administrationen av migrationsflödena finns det lika grundläggande regler om respekten för enskildas rättigheter.
När det gäller prioriteringen av kampen mot terrorism råder naturligtvis enighet kring grunden för och de nödvändiga beståndsdelarna i denna kamp, men vi förväntar oss två saker av rådet. Det första är att rådet inför verkligt effektiva åtgärder som är mer långtgående än bara avsiktsförklaringar, som då Gijs de Vries fick sin post efter bombattackerna i Madrid men inte tilldelades några resurser för att vidta åtgärder. För det andra vill vi att kampen mot terrorism skall innefatta en balans mellan människors säkerhet och deras frihet, och vi skall inte ta efter våra amerikanska vänner som i sin kamp mot sin terroristfiende visar förakt för de mest grundläggande rättigheterna.
Jag avslutar genom att säga att våra krav framstår som helt oumbärliga för oss och att vi hoppas att nästa råd (rättsliga och inrikes frågor) äntligen kommer att lyssna på dessa krav. 
In 't Veld (ALDE ).
   – Herr talman! Våra medmänniskor drunknar inför våra ögon i sin jakt efter en bättre tillvaro, och eftersom vi känsliga européer inte står ut med åsynen av drunknande människor föreslår vi att vi skall dumpa problemen på Nordafrikas tröskel. Detta är ingen lösning, det är att undvika problemet, för det som verkligen behövs är den europeiska invandringspolitik som vi har väntat på så länge och som kommer att göra att människor kan ta sig in i Europeiska unionen lagligt.
Jag har också en mycket konkret fråga, som jag har ställt tidigare och även lämnat in skriftligt till rådet. Den har att göra med medborgerliga rättigheter och fri rörlighet. Vilka initiativ kommer det holländska ordförandeskapet att ta för att erkänna homosexuella äktenskap, så att homosexuella inte längre riskerar att förlora sin sociala trygghet, pension, egendomsrätt och rätt till familjeåterförening när de flyttar till en annan EU-medlemsstat? 
Clark (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag talar särskilt för brittiska Independence Party (UKIP). Vi tog ett steg bakåt på vägen mot rättvisa och säkerhet i Europa när de inre gränskontrollerna avskaffades. Detta har stimulerat till storskaliga rörelser av personer över kontinenten, för att inte tala om stor olaglig invandring, och allt detta ger ett perfekt skydd och idealiska förutsättningar för dem som ni fruktar mest: brottslingar såsom människosmugglare och terrorister. De kan nu verka fritt.
UK Independence Party vill återupprätta de brittiska gränskontrollerna och återta rätten att bestämma om vem som skall få komma in i vårt land. Vi har tagit emot människor från hela världen i århundraden, men få åt gången, så att de skulle kunna finna sig till rätta i lugn och ro. Nu är våra överbefolkade öar fulla och vi försöker balansera antalet inkommande personer med det antal som reser ut.
Vi tror på den demokratiska nationalstatens suveränitet. Medlemsstaterna är fullständigt kapabla att fastställa sina egna mänskliga kriterier för asylsökande och hantera sina egna säkerhetssystem. Ett lands kapacitet och behov är inte desamma som ett annat lands. Vi tror inte på harmonisering i EU-stil! 
Allister (NI ).
   – Herr talman! Jag vill att vi ändrar inriktning på debatten och övergår till den organiserade brottsligheten, för att dra några lärdomar av våra erfarenheter i Nordirland. Efter vapenvilorna i Nordirland har vi tydligt sett att terroristernas muskelstyrka och ansträngningar, såväl regeringstrogna som republikaner, har styrts över mot organiserad brottslighet. Provisoriska IRA är nu en nyckelaktör på detta område. 
Den organiserade brottsligheten har blivit den huvudsakliga inkomstkällan för Sinn Féin/IRA. En av medlemmarna i IRA:s arméråd, ”Slab” Murphy, är en ledande gangsterboss i Irland som leder ett gränsimperium som är byggt på bränslesmuggling. Justitieministern i Dublin pekar ut IRA som djupt inblandad i organiserad brottslighet med centrum i Dublins hamn. En rad stölder av stora cigarettpartier bekräftas vara IRA:s verk. Den ofrånkomliga sanningen är att Sinn Féin, som ger sig ut för att vara ett demokratiskt parti och har två skamlösa ledamöter här i parlamentet, till stor del finansieras av organiserad brottslighet. Det är inte att undra på att det är Irlands rikaste parti. Regeringstrogna terrorister har också gjort organiserad brottslighet till sin starka sida, i synnerhet inom den föraktliga narkotikahandeln. Även de avslöjar sig som de föraktliga förbrytare de är.
Min begäran till parlamentet är att den organiserade brottsligheten skall förföljas obevekligt i hela Europa, under beskydd av varje nationsstat. 
Talmannen.
   –Jag skall nu lämna ordet till Jan Piet Hein Donner, rådets tjänstgörande ordförande, eftersom han enligt rådets arbetsordning har rätt att tala när han begär det.
Innan jag lämnar ordet till honom vill jag emellertid påpeka för det nederländska ordförandeskapet att dess dagordning måste ordnas så att det kan delta i alla debatter vid de sammanträden där rådet talar och gör uttalanden. Orsaken till detta är att debatterna med parlamentet inte bara är formaliteter, utan en mycket viktig del i förbindelserna mellan rådet och parlamentet. Jan Piet Donner har ordet. 
Donner,
   . – Tack, herr talman! Som svar på er sista anmärkning kan jag säga att jag ansträngde mig till det yttersta för att göra det och jag tog på förhand reda på hur mycket tid som behövdes. Jag fick veta det och kunde därmed planera mina övriga åtaganden efter det. Jag beklagar verkligen att tidsfaktorn förhindrade att saker och ting gick enligt planerna, men det är för sent att ändra på det nu. Jag måste därför gå härifrån. Det nederländska ordförandeskapet kommer under alla omständigheter ändå att ha företrädare här.
Trots att detta inte är mitt sista möte med António Vitorino anser jag att det är lämpligt att ta tillfället i akt att tacka honom varmt, även på rådets vägnar, för samarbetet mellan rådet och kommissionen i denna fråga. Tack vare hans engagemang lyckades Europeiska unionen göra stora framsteg. Inte minst tack vare hans personliga charm var det möjligt för rådet att nå kompromisser, och hans insikter har medfört innovativa lösningar. Jag anser verkligen att han har varit en mycket god kommissionsledamot för unionen.
Området med frihet, säkerhet och rättvisa, som vi håller på att bygga upp, har varit en måltavla för alla möjliga kommentarer från olika håll. Det beskrevs som ett steg mot ett federalt Europa som skulle vara skadligt för friheten och demokratin, eftersom den sistnämnda har skapats nerifrån och upp.
Jag kommer själv från ett land där demokratin uppfanns någon gång på medeltiden och där det tog mycket lång tid för den att tränga igenom. Ett villkor för demokratin är att våra samhällen kan leva i säkerhet, och det är det som vi försöker uppnå här. Samarbetet mellan Europas länder innebär trots allt att man hittar ett alternativ som kan garantera att våra medborgare kan utöva sina rättigheter i frihet och leva i säkerhet. Denna frihet och säkerhet är hotad, inte i första hand av regeringar, utan av andra medborgare. I ett välorganiserat samhälle är regeringarna den främsta garantin för medborgarnas friheter och rättigheter. Dessa regeringar måste självklart övervakas och deras befogenheter måste inskränkas, men bristen på auktoritet är generellt den bästa garantin för kaos där medborgarnas rättigheter är det första som offras. Om regeringens åtgärder däremot bottnar i rädsla är rättigheterna också ofta det första som drabbas. Det förefaller emellertid uppenbart att det blir allt svårare för enskilda länder att uppfylla dessa garantier, och vi är därför skyldiga att slå samman resurser, under förutsättning att mångfalden och traditionen i detta avseende respekteras. Som redan har sagts är de viktigaste friheter som riskerar att fösas åt sidan de som offras genom brotten mot våra medborgares liv.
Ämnet terrorism har nämnts i detta sammanhang. Jag har redan sagt att detta är en mycket viktig fråga just nu, men att vi inte får göra misstaget att använda rädslan för terrorism som en grund för samarbetet inom detta område i Europa. Vi måste bygga vidare på det värde som skapas genom samarbete samt på samhällets faktiska intressen och behov. Det är självklart att inga ansträngningar är för stora i kampen mot terrorism. Efter attackerna i Madrid gjorde rådet upp en lång lista med nödvändiga åtgärder. Vid en given tidpunkt visade rådet beslutsamhet, även om det var i en annan skepnad, och antog ett direktiv och olika åtgärder inom skyddet för privatlivet. Dessa regler gäller och genomdrivs också inom unionen. Dessutom finns det å ena sidan ett samarbete inom området rättsliga och inrikes frågor och å andra sidan ett vidare samarbete inom unionen. Dessa två bör inte hållas isär på ett splittrande sätt som leder till att allt som redan har uppnåtts på EU-nivå inom området rättsliga och inrikes frågor görs i två upplagor.
Jag vill nu ta upp ett antal anmärkningar som har gjorts här om asyl- och invandringspolitikens utveckling och framtid. Detta är utan tvekan en nyckelfråga, och de företrädare för kommissionen som var närvarande vet att ordförandeskapet har för avsikt att göra stora framsteg även i denna fråga under de närmaste månaderna. Inledningsvis kommer detta oundvikligen att handla om att nå en kompromiss och hitta en grund som vissa vid en första anblick kan betrakta som en minsta gemensam nämnare. Att använda detta som grund kommer faktiskt att göra att vi kan göra framsteg senare genom att gå in på detaljerna i frågan. Jag har redan sagt, och medger helhjärtat, att det nederländska ordförandeskapet har för avsikt att etablera beslutsfattande med kvalificerad majoritet, just för att göra detta möjligt. Det kan dock bara ske om det råder enighet om den inledande grunden och om vi kan fortsätta att bygga vidare på denna grund.
Olika saker har sagts här i kammaren om saker som påstås ha beslutats under det informella rådsmötet om mottagningscentren i Nordafrika. Låt mig framhålla att vårt främsta ansvar och högsta prioritet dikteras av att människor fortfarande drunknar varje dag i Medelhavet i sina försök att nå Europa. Europa har reglerat den lagliga invandringen, men misslyckats med att reglera den olagliga invandringen, vilken är problemet. Som också diskuterades under det informella rådsmötet är det upp till medlemsstaterna att hitta ett svar på frågan hur vi kan lösa detta problem. I detta sammanhang fördes samtal i rådet (rättsliga och inrikes frågor) med FN:s flyktingkommissarie, Ruud Lubbers, men kommissionsledamot Vitorino meddelade också sin syn på den externa dimensionen av asyl- och migrationspolitiken. Ambitionen att hitta en effektiv och lämplig lösning på problemet i Medelhavet var tydligt hos dessa tre talare. Detta erkändes också av de närvarande ministrarna. Samtidigt blev det tydligt att befintliga initiativ kan användas som grund för många saker. Uttalanden har gjorts här om den italienska staten, och ordförandeskapet har i alla händelser bett Italien att uppge sin ståndpunkt i frågan och meddela vilka åtgärder som vidtas för människor som söker asyl. Ordförandeskapet har fått en garanti från den italienska regeringen om att dessa människor släpps in i det nationella asylförfarandet och att FN:s flyktingkommissarie är involverad i detta. Om ingen asylansökan lämnas in kan människor emellertid skickas tillbaka till sina ursprungsländer, eller åtminstone till transitländerna. Om människor plockas upp på havet kan de föras tillbaka till transitlandet. Det är sedan vårt ansvar att se till att ett mottagande är möjligt i dessa transitländer, vilket också kan ske inom flyktingkommissariens ansvarsområde. Detta är inte per definition en fråga för nationalstaterna. Frågan om direktivet om miniminormer med avseende på asylförfarandet togs också upp. Det nederländska ordförandeskapet har för avsikt att slutföra beslutsprocessen innan dess mandatperiod är slut.
Jag vill göra några olika kommentarer, särskilt om Jean-Louis Bourlanges inledande anmärkningar kring min kommentar om domstolen. Det stämmer inte att domarna kommer att agera först om domstolens rättsliga tillämpningsområde utvidgas inom ett område där absolut inga domare verkar. Invandringsrätt och straffrätt är områden där rättsskyddet länge har varit ganska omfattande i alla medlemsstaterna. I detta avseende är domstolens nyckelfunktion därför att se till att bestämmelser tolkas på ett enhetligt sätt. Jag har noterat att om unionen använder beslut för att skynda på områdena invandrings- och straffrätt kommer det att göra en enhetlig tolkning nödvändig. Det är då unionens främsta ansvar att se till att tolkningen av dessa bestämmelser sker snabbt i de förfaranden där människors frihet står på spel. Om så inte sker stämmer talesättet att försenad rättvisa är lika med ingen rättvisa. Detta är unionens främsta ansvar och det är därför som jag har betonat detta.
När det gäller era anmärkningar om beslutsfattande genom kvalificerad majoritet har jag redan förklarat ordförandeskapets lägsta ambitioner. I detta sammanhang måste vi avvakta och se hur saker och ting utvecklar sig. I fråga om er anmärkning om organet för mänskliga rättigheter vill jag säga följande. Som ni vet fattade Europeiska rådet beslut om detta i september, och det nederländska ordförandeskapet kommer så snart som möjligt att se till att …
Talmannen.
   – Herr Donner, herr rådsordförande! Av artighetsskäl mellan institutionerna fastställer presidiet naturligtvis inga fasta tidsgränser för rådet eller kommissionen, men tiden måste fördelas så att ordet kan fördelas rättvist. Det var åtminstone så det fördelades mellan ledamöterna i denna kammare. Rådet skulle enligt tidsplanen tala i fem minuter efter debattens slut. Jag är väl medveten om att ni talar i mitten och inte i slutet av debatten, men jag vill göra er uppmärksam på att vi nu närmar oss tolv minuter. Jag vill därför be er att fatta er någorlunda kort. 
Donner,
   . – Jag har försökt att fatta mig så kort som möjligt och har nått ett naturligt slut med mina kommentarer till de frågor som är avsedda för rådet. Tack. 
Talmannen.
   – I så fall ber jag ödmjukt om ursäkt efter att ha hört detta efterlängtade slut. Låt oss därför återgå till dagordningen. Jag lämnar ordet till Barbara Kudrycka. 
Kudrycka (PPE-DE ).
   – Jag tackar er, herr talman, för att ni försvarar ledamöternas rättigheter.
Herr talman! De medlemsstater som anslöt sig till Europeiska unionen år 2004 var de första som uppfyllde höga krav inom skyddet för yttre gränser, och under anslutningsförhandlingarna gjorde Europeiska kommissionen en mycket positiv bedömning av deras ansträngningar. Sedan den 1 maj 2004 har dessa tio länder samarbetat kring åtgärder enligt Schengenavtalet, men ett grundläggande hinder för deras lika deltagande i sådana gemensamma åtgärder är bristen på tillgång till Schengens informationssystem. Det hämmar det ömsesidiga införandet av de åtaganden som gjordes enligt fördraget inom rättshjälp i straffrättsliga frågor, exempelvis europeiska arresteringsordern, det polisiära samarbetet och en gemensam invandringspolitik. Därför är exempelvis de nya medlemsstaterna förhindrade att utfärda enhetliga Schengenlistor, och framför allt har den tidsperiod inom vilken kontroller måste ske vid EU:s inre gränser förlängts kraftigt. Detta problem betraktas som negativt av de flesta medborgare i Polen och de andra nya medlemsstaterna. Det är svårt för dem att förstå varför föranslutningsstrategin, som EU och kandidatländerna behövde nästan tio år för att införliva, inte kunde ha garanterat att informationssystemet var redo att acceptera nya användare den 1 januari 2004.
År 2003 fastställde Europeiska kommissionen och medlemsstaterna ett datum i slutet av 2006 för att slutföra andra generationen av Schengens informationssystem (SIS II). För närvarande anges det beräknade datumet dock till den 1 maj 2007. Jag anser att kommissionen och rådet bör behålla den ursprungliga tidsfristen, den 31 december 2006, som den dag då SIS II måste vara redo för användning. Integrationen av de nya medlemsstaternas IT-system och dataöverföringen från det gamla systemet till det nya måste också slutföras senast denna dag. Europeiska kommissionen bör göra rapporten med EU-experternas positiva utlåtanden och bedömningar utifrån objektiva indikatorer på situationen vid den yttre östgränsen tillgänglig för rådet. Tyvärr vidmakthåller rapporter i pressen fortfarande stereotypen och myten att de nya medlemsstaterna inte erbjuder ett tillräckligt skydd för EU:s gemensamma gränser. Jag anser att kommissionen genom att sprida lämplig information inte bara skulle uppmuntra ett erkännande av de nya medlemsstaternas ansträngningar utan också bidra till att deras positiva effekt får uppskattning. Under en utfrågning i vårt utskott gjorde Rucco Buttiglione en mycket positiv bedömning av beredskapen för införandet av SIS II vid Europeiska unionens östra gräns. Samtidigt åtog han sig att öka takten på de operativa åtgärderna inom detta område. Jag hoppas att kommissionen och rådet vid planeringen av framtiden för området med frihet kommer att vara redo för utmaningen att se till att den fria rörligheten för EU:s medborgare, en av EU:s grundläggande friheter, införs så snabbt som möjligt och utan diskriminering. Det skulle vara det snabbaste sättet att uppnå högsta möjliga säkerhetsnivå. Det skulle också göra det möjligt för oss att bekämpa terrorismen mer effektivt. Tack. 

Talmannen.
   – När jag nu tar över ordförandeklubban vill jag än en gång uppmana ledamöterna att hålla sig till tidsgränserna. Det är redan sent, talarlistan är lång och vi har fortfarande en punkt kvar att ta upp. 
Díez González (PSE ).
   – Herr talman! I all framtida utveckling inom området med frihet, säkerhet och rättvisa måste man bland annat ta hänsyn till den muslimska fundamentalistiska terrorism som har dykt upp i Europa och som slog ned i unionen i hjärtat av Madrid. Detta är ett hot som vi måste möta vid sidan av hotet från ETA:s nationella terrorism, som visserligen är svagare än någonsin, men som ändå har förmågan att döda.
Den muslimska fundamentalistiska terrorismen delar både ETA:s målsättning att förstöra demokratin och den fanatism med vilken ETA attackerar sina offer, som alltid är oskyldiga, men de skiljer sig åt i strategi, organisation, tillvägagångssätt och stöd. För att bekämpa dem båda måste vi därför skapa detta område med frihet, säkerhet och rättvisa med en gemensam målsättning – att besegra dem, arrestera och åtala anstiftarna och upphovsmännen till dessa brott och matcha vår taktik, och även vår strategi, mot varje terrororganisations storlek, sammanhang och struktur.
Vår nutidshistoria har visat oss att vi kan agera tillsammans efter en attack, men å andra sidan saknar vi förmågan att mobilisera alla rättsstatliga instrument för att förhindra attacker. Jag kan ge er ett exempel: rådet har antagit en rad rambeslut som ännu inte har införts i vissa länders nationella lagstiftning och som därför inte, om vi bortser från de fina uttrycken för solidaritet från deras stats- och regeringschefer, är tillämpliga. Vad väntar de på? Vad måste hända? Hur många fler tåg måste sprängas i bitar innan de förstår att kampen mot terrorn är vårt ansvar, att den är en tragedi för sina offer, men att politiken för att förhindra och förstöra den måste vara europeisk?
Mina damer och herrar! Om ett sådant fall skulle uppstå undrar jag om tiden är inne för att en stat skall kunna bestraffas för att den har satt sina grannars säkerhet på spel genom att inte tillämpa gemensamma regler i kampen mot terrorismen. Jag vet att det handlar om den tredje pelaren, men det hänger på den politiska viljan. Denna situation kan förändras. Jag hävdar bestämt att det bara krävs politisk vilja. Skall vi bestraffa en stat som inte uppfyller stabilitetspakten men inte en stat som äventyrar sina grannars liv genom att inte tillämpa gemenskapslagstiftningen? Detta är en tragisk paradox.
Mina damer och herrar! Det skulle vara mycket bra om den nya kommissionen kunde utarbeta och för parlamentet lägga fram en bedömningsrapport om hur rambesluten har införts i nationell lagstiftning och om vilka resultat de har medfört.
Herr talman! Jag närmar mig slutet, men jag vill mycket snabbt vända mig till António Vitorino. Jag vet att vi vid vårt eget skrivbord ibland glömmer att de som i slutänden påverkas av politiska åtgärder är verkliga medborgare. Jag vet att ni inte har gjort er skyldig till detta och jag vill säga att många EU-medborgare, många av mina grannar, tack vare er ihärdighet, ert arbete och er intelligens har känt sig friare. 
Guardans Cambó (ALDE ).
   – Herr talman! Många bland oss har läst och till och med analyserat kommissionens rapport efter den 11 september. Vi vet alla vad den handlar om, vi vet alla vad som står i den. Den är en reaktion – en samfälld, objektiv och stark reaktion – från politikerna i ett samhälle som försöker skydda det samhället och vara självkritiska mot sina egna institutioner och identifiera vad som inte har fungerat inom dessa.
Om vi sedan betraktar det på EU-nivå finner vi dessa dokument, varav ett lades fram av rådet i går. Det är rådets rapport, daterad den 12 oktober, som har utarbetats till följd av kommissionens rapport av den 8 juni 2004 och som syftar till att fylla luckan. Vad har hänt med rambeslutet om terrorism? Dessa dokument har nästan hemlighållits; viktiga politiska beslut skall fattas offentligt, men så har inte skett i det här fallet. Det är nedslående. Det visar att inte ens det nederländska ordförandeskapet har gett kommissionen de svar den behöver för att utarbeta dessa dokument. Men det nederländska ordförandeskapet är inte ensamt om detta: endast 13 medlemsstater av 25 har gjort sin hemläxa.
Mindre prat och mer arbete: lagstiftning är arbete. Det är lätt att komma med vackra ord och försöka skydda medlemsstaterna och bilden av dessa stater i stället för att skydda medborgarna. Men det fungerar inte. 
Pęk (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är förfärad över det som har sagts i kammaren i dag. Den ena talaren efter den andra har bedyrat sin tro på unionen och dess fantastiska framgångar. Och vad kan vara mer fantastiskt än jämlikhet, frihet och broderskap, och ett område med frihet, säkerhet och rättvisa? Men var finns det området? Var finns rättvisan och var finns de lika rättigheterna, när man inte ens kan ordna tolkar under utskottssammanträdena, något som samtliga medlemsstater och ledamöter i denna kammare har rätt till enligt fördraget? Var finns rättvisan, etiken och moralen om man bekämpar barnpornografi på Internet, men samtidigt underlättar tillgången på pornografi i allmänhet i de så kallade medborgerliga rättigheternas namn? Är inte detta ett fall av personlighetsklyvning och en egendomlig form av schizofreni? Jag anser att Europeiska unionen för närvarande står vid en skiljeväg. Den försöker bygga på kvicksand, efter att ha avvisat principerna om civiliserad etik och kristen etik, som har utgjort en grund under flera årtusenden. Det påstås att det centrala i den gamla grunden finns kvar, när den ersätts av en annan, nämligen lag och mänskliga rättigheter. Men samtidigt har jag deltagit i oroväckande diskussioner, till och med i mitt eget utskott, som faktiskt heter utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Jag har fått höra om behovet av att bekämpa pedofilernas kriminella handlingar på Internet. Samtidigt tillåter man att olika sexuella avvikelser sprids i namn av just denna frihet. Därför, herr talman, frågar jag mig om inte hela denna konstruktion är på väg att rasa samman. I dessa principers anda skulle jag avslutningsvis vilja hänvisa till en polsk poet, som sagt att den som vågar ta en gnista från djävulens smedja för att bränna djävulen, uppträder hädiskt mot den eviga visdomen och tvingar världen in i totalt mörker. Ta varning av detta! 
Cederschiöld (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skall göra en övergripande reflektion. EU står nu inför en svår utmaning att klara gemensamma rättsregler för det nu utvidgade EU och snart det än mer utvidgade EU. Kravet på rättssäkerhet måste vara detsamma i EU-30 såväl som i EU-25. Vi svenskar förväntas just nu lämna ut en 21-åring, Kalle Jonsson, till Grekland enligt arresteringsorder. Kalle Jonsson har väntat på rättegång sedan 2001, i 3 år för en ung människa, är det rimligt?
EU:s rättssystem bygger på ömsesidigt förtroende. Förtroende för varandras rättssystem. De flesta människor i mitt land tror att EU handlar om handel och inre marknad, de har ingen aning om att vi skall erkänna varandras domar, och det även i morgondagens åter en gång utvidgade EU. Och oavsett hur t.ex. erkännandet har kommit fram. EU har redan – och kommer att få fler – problematiska områden inom sina egna yttre gränser. Det gäller att samtidigt skapa det nödvändiga medborgarförtroendet för rättssystemet i alla medlemsstater. Det är svårare än att medborgarförankra fördraget. Om förankringen inte skulle lyckas inom beräknad tid, är det då utvidgningen som försenas eller är det rättssamarbetet som försvagas, eller t.o.m. rättssäkerheten som det kommer att tummas på. Helt enkelt: Hur skall kommissionen kunna klara uppgiften, eller talar vi om en dröm, talar vi om en utopi?
Till sist, varmt tack, herr Vitorino, för att ni har hjälpt till att föra oss närmare den drömmen, och varmt tack, herr Bourlanges, för att ni visar att ni tänker försöka snabba på denna process. 
Kreissl-Dörfler (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Hur skall vi i framtiden kunna utforma området med frihet, säkerhet och rättvisa så att det uppfyller européernas behov under 2000-talet? Vi måste se till att EU fortsätter att stå för öppenhet mot världen och för frihet och tolerans.
Vi är överens om att vi måste agera beslutsamt mot internationell terrorism och organiserad brottslighet, men de åtgärder vi vidtar måste vara lämpliga. Vi knyter till exempel stora förhoppningar till den europeiska arresteringsordern, något som dessvärre inte alla gör. Vi har å andra sidan inget behov av att handla bara för handlandets egen skull, eller något brinnande behov av att samla in alla möjliga uppgifter om människor, lagra dem på obestämd tid och vidarebefordra dem till alla offentliga organ. Den ökade säkerhet som skulle komma av detta är en ren illusion, och de medborgerliga friheter och det skydd för individen som vi har kämpat för så länge får inte offras för dess skull. Dessa värderingar måste ligga till grund för allt vi gör inom området för rättsliga och inrikes frågor. Detta framgår klart av Tammerfors I, och det måste vi hålla fast vid.
Vi behöver fortfarande en gemensam asylpolitik och en politik som gör det möjligt för oss att kontrollera den olagliga invandringen och förhindra människohandel utan att vi spär ut eller till och med överger solidaritetsprincipen.
Vad blir i framtiden Europas uppfattning om män, kvinnor och frihet? Den vi hade under 1800-talet, eller den som hör till 2000-talet och som motsvarar européernas behov? Vi inom Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet är för den som hör till 2000-talet.
Ewa Klamts tal var visserligen lysande, men jag vill ändå påminna om ett uttryck inom bayersk fotboll som säger att ”strax utanför är likväl inget mål”. 

 Jag skulle också vilja säga ett par ord till António Vitorino. Tack för ert utmärkta arbete! Jag önskar er all lycka i framtiden. Jag kan, som företrädare för min politiska grupp, säga att ni kommer att saknas här, verkligen saknas. Tack så mycket. 
Wallis (ALDE ).
   – Herr talman! När vi ser på framtiden för ett område med rättvisa, bör vi då inte också ägna mer uppmärksamhet åt samarbete och tillgång till civil- och handelsrättsliga frågor? Vi har en tendens att glömma bort detta område, som åsidosätts för mer aktuella frågor, och ändå berör detta våra medborgares och företags vardag. En sammanhängande civil- och handelsrättslig ordning skulle garantera att den inre marknaden fungerar ordentligt, vilket i sin tur skulle bidra till att nå Lissabonmålen. 
Grunden för vårt tillvägagångssätt måste vara ömsesidigt erkännande, att vi respekterar våra olika rättsliga traditioner och kulturer. Vi bör dock också ifrågasätta varför vi inte skapar ett mer detaljerat rättsligt nätverk och ett dubbelskiktigt rättssystem, ett för gränsöverskridande ärenden och ett för de så kallade interna ärendena, som med direktivet om rättshjälp.
Ett ytterligare, valfritt europeiskt gränsöverskridande rättssystem, som kan utvecklas ur förslaget om en europeisk betalningsorder, skulle kunna leda till minskad säkerhet och ökad förvirring. Den 25 oktober är det meningen att vi skall fira den europeiska dagen för civilrätt. Jag tror inte att det är så många som kommer att uppmärksamma det högtidlighållandet. Jag skulle föreslå att vi gör denna dag mer synlig under kommande år. 
Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman! Eftersom vi diskuterar ett område med frihet, säkerhet och rättvisa är det tämligen löjeväckande att detta föreslagna område, som skall omfatta hela EU, inte tycks vara tillgängligt här i Europaparlamentet. Ledamöter som angriper nominerade kommissionsledamöters rent personliga åsikter och rätten att uttrycka dessa åsikter därför att de inte stämmer överens med de åsikter de själva hyser, är ett exempel på intolerans som är förnedrande för vår församling och för de berörda parterna. Om detta skall föreställa socialistiska och liberala principer är de synnerligen ovälkomna här i parlamentet.
När det gäller huvudfrågorna behöver vi ingen bruksanvisning. Inom vårt område med frihet, säkerhet och rättvisa är det ibland en fördel för oss att ha fler bilaterala och multilaterala avtal, såsom avtalet om gemensamma forskningsgrupper, ett initiativ som jag var stolt över att delta i när det var aktuellt. Vi samarbetar dock inte tillräckligt. Jag vill påstå att vi skulle nå mer praktiska resultat för våra medborgare om vi koncentrerade oss mer på samarbete mellan medlemsstater och organisationer i stället för att skapa alltför komplicerade system. Därigenom skulle vi främja en ökad acceptans av det slags EU som medborgarna verkligen kan acceptera och ha nytta av.
Slutligen tror jag inte att jag röstade för António Vitorino. Jag tror inte ens att jag tyckte särskilt bra om honom i början. Jag vill dock klargöra att jag anser att han har varit en oerhört effektiv och samarbetsvillig kommissionsledamot, och att han har respekterat parlamentet. Enligt min mening har han varit enastående, och jag önskar honom all lycka i framtiden. 
Díaz De Mera García Consuegra (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Vitorino! När nu unionen går in i denna nya fas, måste området med frihet, säkerhet och rättvisa förstärkas för att vi skall kunna uppnå större effektivitet och legitimitet när det gäller de nya utmaningar som vi står inför och som i vissa fall utgör genuina, akuta, bevisade, slumrande eller latenta hot mot våra grundläggande värderingar.
Vi anser att det är viktigt att Europeiska unionen utarbetar en gemensam politisk strategi mot terrorism, en strategi som, utan tvekan och med den beslutsamhet som medges av lagen och på grundval av förnuft och en önskan att skydda liv, kan neutralisera alla terroristorganisationer som är verksamma inom vårt område med friheter eller från vårt område med friheter. På det viset kan vi öka trovärdigheten och våra medborgares tilltro till våra demokratiska institutioner.
Herr talman, vi kan inte främja eller förstärka våra friheter eller rättigheter om vi inte kan försvara dem. Och de rättigheterna och friheterna är vårt främsta arv.
Herr talman! För att bidra till denna målsättning och denna oeftergivliga skyldighet måste vi dessutom reagera på vissa problem, till exempel asylproblemet. Vi behöver ett gemensam förfarande och effektiva åtgärder för att skydda flyktingar och ta itu med de maffiaorganisationer som bedriver den grymma handeln med dessa flyktingar. Vi behöver en gemensam övervakning av våra yttre gränser, och slutligen är det nödvändigt att vi gör stora framsteg när det gäller det juridiska och straffrättsliga samarbetet, framför allt det straffrättsliga samarbetet.
Jag gläder mig åt nivån på överenskommelsen mellan rådet och parlamentet, trots reservationerna när det gäller EG-domstolens behörighetsområden. Jag vill gratulera det nederländska ordförandeskapet till dess kloka inställning och också korrigera det: Jo, terrorismen är vårt främsta och mest grundläggande problem.
Herr talman! Låt mig avslutningsvis gratulera Jean-Louis Bourlanges och, framför allt, kommissionär Vitorino, vars synpunkter jag instämmer i till fullo. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Jean-Louis Bourlanges utmärkta betänkande kommer i ett läge när vi närmar oss femårsminnet av Tammerfors 1999, där vi försökte upprätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.
I vissa avseenden utgör dagens situation i kammaren en sammanfattning av det vi upplevt under de senaste fem åren. Kommissionen har alltid funnits på plats i form av Vitorinos intelligens och uthållighet – och jag vill tacka honom för hans arbete – och rådet har antingen varit frånvarande eller oförmöget att fatta beslut. Jag tittar på rådets tomma stol och jag ser en symbol för det som hänt under de senaste fem åren på området med frihet, säkerhet och rättvisa.
Jag vill gärna tro att Europeiska rådet den 5 november kommer att bli det som parlamentet begärde i Ribeiro e Castros resolution. Det vi föreslog var ett Tammerfors II för att utvärdera området med frihet, säkerhet och rättvisa och att skyndsamt och beslutsamt bestämma nya mål och tidsfrister. Jag måste säga, herr Vitorino, att jag tycker att agendan för rådet den 5 november, som även kommissionen bidrog till i stor omfattning, är en mycket praktisk strategi. Jag instämmer i de övergripande principerna i de politiska riktlinjerna för det fleråriga programmet. Huvudfrågan måste nu vara att bekämpa den internationella terrorismen genom en heltäckande antiterrorstrategi, såväl på EU-nivå som i global skala.
Samtidigt måste det finnas ett program för att skydda och främja de grundläggande fri- och rättigheterna. Vi måste också rikta särskild uppmärksamhet mot sådana frågor som kontroll av migrationsflödena, ledning av gränsförvaltningsbyrån, igångkörning av Informationssystemet för viseringar (VIS) och andra generationen av Schengens informationssystem (SIS II) och att öka säkerheten på området för resehandlingar och visum.
Slutligen vill jag säga till det frånvarande rådet, att om detta verkligen är en av EU:s viktigaste politiska frågor, så måste det tydligt framgå genom att tillräckliga medel avsätts i den kommande budgetplanen. Tack. 
Busuttil (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att föra min starka protest mot bristen på tolkningsresurser på maltesiska till protokollet. Maltesiska är ett av Europeiska unionens officiella språk, och ändå är tolkbåset där uppe tomt. Dessa brister är mycket förargliga och uppriktigt sagt oacceptabla.
Jag har begärt ordet för att uppmärksamma en mycket allvarlig situation som min medlemsstat står inför och som gäller olaglig invandring. Bara under de första nio månaderna i år har 1 200 båtflyktingar kommit till Malta. En del kan tycka att 1 200 inte är en så stor siffra, men om man beaktar Maltas storlek och dess mycket höga befolkningstäthet, inser man omedelbart att läget faktiskt är mycket allvarligt. För att ge er en klarare bild motsvarar 1 200 invandrare som kommer till Malta grovt räknat – när det gäller den effekt det får – så många som 140 000 personer som ankommer till Sicilien. Och det enbart under de första nio månaderna i år. Effekterna är följaktligen omfattande, och det står klart att min medlemsstat behöver stöd för att kunna klara av denna mycket allvarliga situation.
När det gäller frågan om olaglig invandring är det mycket lätt att peka finger åt andra. Det är inte lika lätt att axla ansvaret för att ta itu med en ständig tillströmning av båtflyktingar när man har otillräckliga resurser för att klara av detta. Följaktligen måste vi åtminstone erkänna att detta inte bara är en medlemsstats eller några få medlemsstaters problem; det är ett gemensamt europeiskt problem. Utifrån det bör vi söka en gemensam europeisk lösning.
Europeiska unionen bör därför lägga sina pengar där de behövs och hjälpa de berörda medlemsstaterna att bli bättre rustade för att klara av denna situation. I synnerhet bör lämpliga ekonomiska medel anslås för att hjälpa dem att förbättra sina infrastrukturer och tjänster för att kunna hantera situationen bättre.
Vi säger att Europeiska unionen bygger på subsidiaritetsprincipen. När det gäller denna fråga är det nu dags att gå från ord till handling och ge uttryck för vår solidaritet i praktiken. 
Talmannen.
   – Jag vill be om ursäkt för att det saknas tolkning från maltesiska, vilket beror på bristen på tolkar. Detta är naturligtvis inget godtagbart skäl, och jag hoppas att situationen skall rättas till inom kort. 
Kelam, Tunne (PPE-DE ).
   –Herr talman! Jag vill koncentrera mig på den fria rörligheten för Europeiska unionens medborgare i mitt anförande.
Området med frihet och rättvisa måste visa vad det går för under de kommande åren, inte bara på papperet, utan också i praktiken. Medborgarna i de nya medlemsstaterna kommer inte att känna sig som fullvärdiga medborgare i Europeiska unionen förrän gränserna verkligen har tagits bort för samtliga EU-medborgare. Dessvärre tar inte de nuvarande dokumenten upp de befintliga problemen när det gäller att tillämpa EU-medborgarnas friheter, inklusive den så kallade planen för variabel geometri. Jag anser att de nuvarande skillnaderna också måste tas upp mycket tydligare i Europeiska rådets program för Tammerfors II.
Vi bör undvika situationer där medborgarna från tredjeland, för vilka särskilda system och regler gäller, hamnar i ett gynnsammare läge än medborgarna från de nya medlemsstaterna. En praktisk fråga som kräver seriöst arbete inom den närmaste framtiden är utvidgningen av Schengensystemet till att så snart som möjligt även inkludera de nya medlemsstaterna. Vi måste koncentrera vår politiska vilja, så att denna möjlighet kan förverkligas till 2007, inte i teorin, utan i praktiken. Rådet och kommissionen måste avsätta medel för detta, för att upprätta det nödvändiga informationssystemet för viseringar och garantera att det finns tillgång till experter som kan genomföra uppdrag i de nya medlemsstaterna. Denna process omfattar även riktade politiska åtgärder från Europeiska unionens sida för att slutföra gränsavtalsförhandlingarna mellan de nya medlemsstaterna och deras grannar, förhandlingar som de nya medlemsstaterna har gjort allt för att slutföra.
Slutligen vill jag tacka kommissionär Vitorino för hans mycket effektiva och värdefulla arbete när det gäller att leda arbetet med EU:s interna frågor och hans viktiga bidrag till Europeiska konventet. 
Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det gläder mig verkligen att denna fråga, som är av så stor betydelse för alla EU:s medborgare, tas upp på dagens föredragningslista, och det är verkligen trist att många av grupperna har lämnat kammaren.
Även på detta område står vår utvidgade union inför nya utmaningar, helt enkelt därför att våra yttre gränser har flyttats och vi måste kunna garantera att de kommer att vara ordentligt säkrade. En samordnad gränspolitik är ett prioriterat område, och skyddet av våra yttre gränser måste finansieras gemensamt, men jag betraktar med viss skepsis inrättandet av en särskild gränsvaktsstyrka för EU.
Vårt mål i framtiden måste vara att skapa en gemensam asyllag och tydliga regler för invandringen, med bestämda kvoter för de olika medlemsstaterna. I det sammanhanget är det viktigt att åtgärder vidtas mot den olagliga invandringen. Hur helig asylrätten än må vara, så kan invandring aldrig vara en rättighet. Vi måste också arbeta för mer samarbete med de stater som gränsar till EU när det gäller att hantera asylfrågor och migrationsflöden. Skyddet av våra medborgare kräver att vi vidtar åtgärder mot terrorism och organiserad brottslighet. På området för dataskydd, som sammanhänger med detta, är det viktigt att vi kommer fram till en bra kompromiss mellan kampen mot terrorismen, våra ekonomiska intressen och medborgarnas rättigheter. Vår politik måste i allt högre grad fokuseras på bekämpning av barnpornografi, kvinnohandel, narkotikalangning, korruption och stabilisering av Balkan.
Avslutningsvis vill jag som företrädare för mitt eget land uttryckligen tacka kommissionär Vitorino för hans engagemang och för hans mycket positiva arbete för det Europa som vi alla är en del av. 
Sonik (PPE-DE ).
   – Jag skulle vilja ta upp frågan om asylpolitik i samband med de nya medlemsstaterna. Europeiska unionens utvidgning 2004 åtföljdes av en betydande ökning av asylansökningar i de nya medlemsstaterna. Enligt beräkningar från FN:s flyktingkommissarie, som nyligen gjorde ett studiebesök i Polen, Slovakien och Ungern, kommer antalet att fortsätta öka i nuvarande takt i dessa länder, åtminstone under de kommande åren. Efter upptrappningen av konflikten i norra Kaukasien tar Polen för närvarande emot det största antalet tjetjenska flyktingar. Sedan mitten av september har antalet ökat med flera hundra procent. Varje dag går cirka 50 tjetjenska medborgare över Polens östra gräns. De flesta av dessa är mödrar med barn och ett stort antal är barn som kommer ensamma. Arbetet med en gemensam asylpolitik måste intensifieras och åtgärder bör och måste vidtas för att inrätta en gemensam finansieringsmekanism baserad på solidaritet mellan medlemsstaterna, samt en organisation för integrering av personer som beviljats flyktingstatus. Ett integrerat system för gränsövervakning och en europeisk myndighet för övervakning av det operativa samarbetet vid de yttre gränserna måste också skapas snabbt. Byrån bör starta sitt arbete så snart som möjligt för att vi skall kunna upprätta gemensamma normer för skydd av Europeiska unionens yttre gränser. Den bästa platsen för en sådan myndighet är Polen, eftersom Polen har Europeiska unionen längsta landgräns. 
Talmannen.
   – Därmed är diskussionen om betänkandet avslutad. António Vitorino har ordet. 
Vitorino,
   . – Herr talman! Först och främst, och när det gäller ledamöternas yttranden om den nya generationen av informationssystemet Schengen, vill jag återigen upprepa att kommissionen enligt den ursprungliga planeringen ligger helt i fas med arbetet för att garantera att den nya generationens system kommer att träda i kraft till 2007. Vi hoppas att de nya medlemsstaterna kommer att utnyttja möjligheterna med Schengensystemet till fullo för att förbereda sig för den viktiga tidpunkt när de inre gränskontrollerna avskaffas.
Min andra kommentar handlar om läget i Lampedusa. Vi inser och erkänner att de italienska myndigheterna står under oerhörd press, men den italienska regeringen har på nytt försäkrat oss om att alla asylsökande som anländer till Lampedusa kommer att behandlas i enlighet med de internationella konventionerna, i synnerhet Genèvekonventionen. Dessa personers asylansökningar har följaktligen granskats av de berörda myndigheterna. Jag vill betona att det är upp till FN:s flyktingkommissarie att kontrollera läget där.
För det tredje vill jag upprepa att det pilotprojekt som kommissionen och FN:s flyktingskommissarie tillsammans har för avsikt att utveckla i Marocko, Mauretanien, Algeriet, Tunisien och Libyen inte innefattar något om läger. Det råder förvirring på denna punkt: Syftet med projektet är att stärka de nationella asylsystemen. Det har ingenting med läger att göra.
Flera ledamöter har betonat att det är nödvändigt att i nästa budgetplan se till att tillräckliga ekonomiska medel avsätts för att förbättra solidariteten när det gäller förvaltningen av de inre gränserna och styrningen av migrations- och asylflödena, och jag delar deras åsikt. Jag hoppas att vi kan räkna med parlamentets stöd för kommissionens förslag om denna fråga.
Avslutningsvis vill jag varmt tacka många parlamentsledamöter för de mycket vänliga ord de har riktat till mig. Jag lämnade kammaren som parlamentsledamot för tio år sedan, och nu lämnar jag den som kommissionsledamot. Gudarna vet i vilken skepnad jag kan återkomma!
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0013/2004) av Neena Gill om förslaget till Europeiska unionens ändringsbudget nr 9 för budgetåret 2004 (13083/2004 – C6-0132/2004 – 2004/2100(BUD)). 
Gill (PSE ),
   . – Herr talman! Jag kommer att redogöra för Europeiska datatillsynsmannens historia och funktion, och skälen till förslaget till ändringsbudget nr 9. Tidigare i år utsågs Europeiska datatillsynsmannen och den biträdande datatillsynsmannen. Detta skedde tre år efter det att förordningen trädde i kraft. I februari i år lade kommissionen fram ett preliminärt förslag till ändringsbudget nr 2, genom vilket anslagen för avsnitt VIII (B) för budgetåret 2004 ändrades. Kommissionen föreslog ett totalbelopp på 1,2 miljoner euro för att Europeiska datatillsynsmannen skulle kunna inleda sin verksamhet. Förslaget stöddes vid den tidpunkten av rådet och parlamentet, och den nya Europeiska datatillsynsmannen Peter Johan Hustinx och den biträdande datatillsynsmannen Joaquín Bayo Delgado har inlett sin verksamhet. Deras kontor finns i Europaparlamentets lokaler. Detta förslag till ändringsbudget nr 9 kommer alltså att ändra anslagen för Europeiska datatillsynsmannen genom att öka det belopp som beviljades i ändringsbudget nr 2/2004, som antogs tidigare i år.
Det skall emellertid noteras att de siffror som man ursprungligen räknade med i ändringsbudget nr 2 endast gällde för nio månader. De beräknades under 2001, och faktum är att datatillsynsmannen tillträdde sin befattning 2004. Till följd av denna tvååriga försening är denna ändringsbudget nödvändig, eftersom anslagen måste ökas med över 670 000 euro och inkomsterna med 170 000 euro.
Vidare krävs ytterligare belopp på cirka 300 000 euro för att täcka fortgående rättsliga åtaganden. Detta omfattar ersättningar till institutionens ledamöter, ändrade anslag för personalen och även frågor som rör praktikplatser för akademiker och utbyten för tjänstemän. Dessutom krävs det pengar för hyra, databehandling och telekommunikation.
Jag föreslår också att vi för in 200 000 euro i reserven. Vi kommer att minska några av anslagen för reseutgifter, sekreterarlöner, översättnings- och tolkningskostnader samt utgifter för utgivning av material och information.
Som jag sade tidigare har dessa problem uppstått på grund av att Europaparlamentet och rådet antog denna förordning 2001. Huvudsyftet med förordningen är att skydda enskilda personer då gemenskapsinstitutionerna och gemenskapsorganen behandlar personuppgifter. När det gäller den fria rörligheten för sådana uppgifter inrättades i och med denna förordning en oberoende tillsynsmyndighet vid namn Europeiska datatillsynsmannen. Denna tillsynsman är ansvarig för att övervaka gemenskapsinstitutionernas behandling av personuppgifter och kommer att samarbeta med samtliga institutioner och de tjänstemän som ansvarar för uppgiftsskydd. Tillsynsmannen kommer att hantera känsliga personuppgifter, till exempel om hälso- och sjukvårdssystem och personalutvärderingar.
Det är ett nöje att informera parlamentet om att rådet har antagit denna ändringsbudget. Jag vill dock påpeka att några förbehåll om kostnaderna framfördes under debatten i budgetutskottet. Med hänsyn till att detta är en nyligen inrättad institution är vi beredda att godta denna budget i sin nuvarande form. Jag vill dock klargöra att vi vill se strängare budgetdisciplin i framtiden samt bättre planering och prognoser av både kommissionen och dessa nya institutioner som vi inrättar. Jag är fullt medveten om att det finns begränsningar när det gäller hur pengarna kan användas, den rättsliga grunden och så vidare. Vi måste emellertid se till att prognoserna görs bättre.
När det gäller antalet ändringsbudgetar och så vidare, måste vi också komma ihåg att vi står vid en avgörande punkt och att parlamentet kommer att inrätta ett nytt tillfälligt utskott för budgetplanerna. Det är viktigt att vi kämpar för våra huvudsakliga politiska mål – vilka kommer att innefattas i den nya budgetplanen – men det är även viktigt att vi undersöker några av de interna strukturerna och de interinstitutionella avtalen.
Våra interna förfaranden är ofta alltför komplicerade för att EU-medborgarna skall kunna förstå dem. Vi måste förenkla budgetprocessen. Det är viktigt att komma ihåg att det vi gör i dag inte bara handlar om tekniska upplysningar i betänkandet: det är viktigt för mina väljare i West Midlands och det är viktigt för alla väljare i hela EU. Denna nya institution kommer att skydda våra medborgare när det gäller behandling av personuppgifter, som ökar allt mer. Detta är bra och det är med stort nöje jag rekommenderar parlamentet att anta denna ändringsbudget i sin nuvarande form. 
Schreyer,
   . – Herr talman, fru Gill, mina damer och herrar! Det betänkande som nu har lagts fram gäller den praktiska tillämpningen av artikel 8 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, som avser skyddet av individer när det gäller behandling av personuppgifter, något som har varit en i raden av Europeiska unionens framgångar under senare år. Europeiska datatillsynsmannen inrättades så tidigt som 1997 genom Amsterdamfördraget. Skyddet av de grundläggande rättigheterna i EU, inklusive skyddet av personuppgifter, stärktes framför allt genom antagandet av stadgan för de grundläggande rättigheterna 2000.
Den 22 december 2003 kom Europaparlamentet och rådet överens om att utse en europeisk datatillsynsman, och beslutet trädde i kraft den 17 januari 2004. Europeiska datatillsynsmannen skall skydda individerna i samband med hanteringen av personuppgifter och den fria rörligheten för sådana uppgifter genom de olika gemenskapsinstitutioner och organ som upprättats genom det fördraget eller med fördraget som grund.
Detta är tredje gången i år som detta nya tillsynsorgan är föremål för en tilläggsbudget. Den 9 maj antog er kammare den andra tilläggsbudgeten, som omfattade 1 272 miljoner euro och 15 tjänster till datatillsynsmannen i 2004 års budget. Organisationsplanen tar hänsyn till den fjärde ändringsbudgeten avseende införandet av nya tjänsteföreskrifter för tjänstemän och övrig personal. I sitt betänkande föreslår Neena Gill att den nionde ändringsbudgeten skall antas utan ändringar.
De ändrade beräkningarna för 2004 bygger på en beräknad utgift av 670 279 euro och en beräknad intäkt på 172 443 euro. Avsnitt VIII, del B i 2004 års budget uppgår till 1,9 miljoner euro totalt och medger att tre permanenta tjänster omvandlas till tillfälliga tjänster, utan någon förändring av antalet anställda, på det sätt som godkänts i årets andra ändringsbudget.
Till föredraganden vill jag rikta mitt varma tack för stödet till detta förslag, för själva betänkandet och för parlamentets stöd på detta område. 
Dover (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag talar på Markus Ferbers vägnar, eftersom han inte kan vara här i kväll, och även i min ställning som PPE-DE-gruppens skuggföredragande för Neena Gill. Utskottet anser att institutionen i fråga visar bristande budgetkontroll, vilket är en besvikelse, även om jag erkänner att den inrättades först i år. Jag tyckte att det var glädjande när det administrativa samarbetsavtalet mellan kommissionen, parlamentet och rådet undertecknades i juni. Syftet med detta avtal var först och främst att se till att denna institution drar fördel av andra institutioners erfarenheter på de administrativa och finansiella områdena genom kunskapsutbyte. För det andra syftade det till att institutionen omedelbart skulle kunna börja utöva sina funktioner och privilegier och slutligen till att garantera att den gyllene regeln om god ekonomisk förvaltning följs genom införande av skalekonomi. Vi har inte sett tillräckligt av det sistnämnda, vilket är skälet till att PPE-DE-gruppen lade ned sina röster i omröstningen om denna tilläggs- och ändringsbudget.
Vi ville inte orsaka några störningar i förfarandet för att anta budgeten, men det vi gjorde – och Neena Gill kan intyga detta – var att kräva extrem försiktighet inför 2005. Detta kommer att bli någon annan föredragandes sak, jag vet det, men med tanke på att de 1,2 miljoner euro som ursprungligen krävdes ökades till 1,9 miljoner euro, som kommissionsledamoten just sade, och att 2,8 miljoner euro kommer att behövas för nästa år, begär jag största möjliga försiktighet, eftersom vi förväntar oss att den ekonomiska förvaltningen skall skötas bättre än såhär. Vi varken klagar eller gnäller över vad organisationen gör – den behövs i allra högsta grad – men däremot är vi oroliga över hur den gör det. 
Seppänen (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina hälsningar till kommissionen! Att inrätta en europeisk datatillsynsman är ett lämpligt och nödvändigt steg. Det förslag till ändringsbudget som nu diskuteras, och som vi bör anta i enlighet med Neena Gills förslag, är en ren rutinåtgärd när det gäller datatillsynsmannen. 
I sammanhanget vill jag påminna kommissionen om att den bör vidta kraftfullare åtgärder för att få igång Europeiska byrån för kemiska ämnen så snart lagstiftningen om kemikalier har antagits. Beslutet att inrätta en kemikaliebyrå togs av Europeiska rådet. Men det kommer att dröja innan den kan börja arbeta, om inget förberedande arbete görs för att skaffa fram kontorsutrymme och inga andra åtgärder vidtas för att etablera byrån i Helsingfors, helst snabbare än vad som för närvarande är fallet när det gäller att få igång datatillsynsmannen. Förvånansvärt mycket tid har gått förlorad i samband med detta projekt.
Antalet kontor och byråer har redan ökat från 7 till 23 sedan millennieskiftet. Och precis på samma sätt som vi nu skall öppna datatillsynsmannens kontor i Grekland, måste vi också på ett trovärdigt vis se till att uppfylla löftet till Finland. Arbetet med kemikaliebyrån måste påbörjas med det snaraste. 
Titford (IND/DEM ).
   – Herr talman! Allt man kan säga är: nu är det dags igen gott folk, kom och se hur Bryssels otroliga byråkrater får ytterligare 1,2 miljoner pund av skattebetalarnas pengar att försvinna i en handvändning. Häpna och se hur de inrättar ännu en oönskad institution, vars uppdrag är att begrava det hårt ansatta näringslivet i nytt, härligt pappersarbete.
Inför era egna ögon blir Europeiska unionen allt större och större. I en enda handvändning kommer ännu en beskäftig människa som lägger sig i allt att ges en enorm budget för att utöka sina personliga befogenheter och skapa ännu ett berg av byråkrati.
Herr talman! Nationalstaterna kan skapa egna system för uppgiftsskydd, och det gör de också. Storbritannien har sitt eget dataskyddsregister och mycket detaljerade bestämmelser för detta. Vi behöver helt enkelt inte Europeiska datatillsynsmannen, och jag uppmanar starkt ledamöterna att rösta mot denna ändringsbudget och att för en gångs skull säga ”nej” till dem som vill göra EU till ett imperium. 
Martin, Hans-Peter (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Det som är bra med att komma in i sluttampen av en diskussion är att man hinner lyssna uppmärksamt, och jag skulle vilja säga att alla anföranden som gjorts har verkat trovärdiga. Men till saken! När det nu finns så många europeiska förordningar är det logiskt att det skall och måste finnas en europeisk datatillsynsman.
Jag tror däremot inte att det är särskilt meningsfullt att göra på det sätt som man försöker göra nu. Jag anser att de konservativa hade goda skäl att lägga ned sina röster och att det finns mycket, mycket goda skäl att rösta emot. I stället för att utnyttja det vi redan har effektivare och rädda det som länge har funnits tillgängligt, försöker vi åter igen lägga till nya saker, och det är jag verkligen emot. Jag ser datatillsynsmannen som ytterligare ett exempel på hur man skulle kunna arbeta effektivt med betydligt mindre. 
Kozlík (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig först av allt säga att jag stöder förslaget till ändringsbudget för Europeiska unionen för 2004 och punkten om Europeiska datatillsynsmannen. Samtidigt vill jag emellertid, när det gäller Europeiska unionens budgetförvaltning för de första sju månaderna 2004, uttrycka min oro över den uppenbara skillnaden mellan inbetalning av avgifter, där 74 procent har betalats in, och utförandet av betalningar, där enbart 54 procent har betalats ut och där det förekommer en kraftig eftersläpning.
Om vi ser till Slovakiens budget för de första nio månaderna 2004, innebär detta att 70 procent av betalningarna till Europeiska unionen har fullgjorts, medan bara 15 procent av de beräknade årliga utbetalningarna från Europeiska unionens budget har blivit utförda. I stället för att få bidrag efter anslutningen, har Slovakien och de andra nya medlemsstaterna med andra ord blivit nettobidragsgivare till Europeiska unionens budget.
Detta förhållande bör skyndsamt undersökas, såväl av Europeiska kommissionen som av Europarådet och de nationella regeringarna.
Tack så mycket. 
Talmannen.
   – Därmed har vi nått slutet på talarlistan.
Dagens sammanträde är avslutat.
(1) 

