Justering av protokollet från föregående sammanträde
Perry (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle egentligen ha uttalat mig i går i debatten om medierna, men på grund av problem med att komma till Strasbourg, hann jag olyckligtvis inte fram i tid. Jag vill helt enkelt bara säga att eftersom jag kommer från Förenade kungariket - berömt för sin dimma, för att inte nämna smog - kan jag inte på något sätt kritisera Strasbourgs klimat. Jag vill faktiskt gratulera och tacka flygplatspersonalen för att man sätter säkerheten främst. Jag vill helt enkelt be ordförandeskapet och kammaren om ursäkt för att jag missade mitt inlägg. Jag åkte hemifrån kl. 6 i morse för att försöka hinna i tid.

Talmannen.
Som ett tillägg till era kommentarer, som kommer att tas med i protokollet, vill jag påpeka att ni enligt artikel 120.7 har möjlighet att göra ett skriftligt uttalande som kommer att läggas till det fullständiga förhandlingsreferatet för den aktuella debatten.
(Protokollet från föregående sammanträde justerades.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0371/2002) av Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om de enskilda kandidatländernas framsteg på vägen mot anslutning (KOM(2002) 700 - C5-0474/2002 - 2002/2160(INI)).

Brok (PPE-DE)
Herr talman, ärade kolleger! Efter förmiddagens ingående beskrivning av de historiska dimensionerna, vill jag inleda med att peka på anslutningsländernas oerhörda ansträngningar under anslutningsprocessen. Många har visat prov på politiskt mod genom att vidta de impopulära åtgärder som har förändrat det politiska, ekonomiska och sociala systemet. Dessa åtgärder skulle ha blivit nödvändiga på flera områden även utan en anslutning, men många har också varit direkt kopplade till ett EU-medlemskap. Detta mod och denna kraft att genomföra saker kan vi lära oss mycket av i vårt eget politiska arbete.
Jag vill även ta tillfället i akt att tacka förhandlingsparterna, nämligen rådet och framför allt kommissionen och anslutningsländerna, som de senaste åren har haft ett mycket tungt arbete med att efterhand nå ett positivt avslut på vårt verk. Dock måste vi se klart på att det fortfarande återstår en rad frågor att lösa i processen. Till exempel återstår några tungt vägande frågor som måste lösas före toppmötet i Köpenhamn, och det kommer att krävas anpassningar i processen även därefter. Jag menar inte bara genomförandet av övergångsreglerna, vilka självklart skall vara temporära, utan även de frågor som vi tar upp i betänkandet och som har att göra med brister i förvaltnings- och domstolskapaciteten och minoriteters rättigheter, korruption och människohandel. Detta är exempel på problem som bör bearbetas ordentligt innan anslutningen kan genomföras. Därför anser jag att kommissionen har rätt inställning, som vill lägga tyngdpunkten i föranslutningsstödet på just dessa områden och på så sätt skapa de nödvändiga förutsättningarna till maj 2004.
Jag håller med om att en hel del arbete återstår även när alla sidor har fullgjort sina åtaganden. Europaparlamentet är redo att bidra med sitt genom att hålla tidsplanen. Det var här i kammaren som beslutet fattades att anslutningen skall genomföras så att anslutningsländerna kan delta i Europavalen år 2004, och därmed fastslogs det datum som övriga nu har accepterat. När anslutningsfördraget föreligger, och detta kommer att omfatta cirka 6 000 sidor, skall vi se till att fatta beslut senast i början av april. Därmed kan fördraget undertecknas enligt tidsplanen, och ratificeringen ske i mitten av 2004.
Det finns några konkreta frågor som måste tas upp under förhandlingarna. Jag talar om strukturstödet och jordbruket. Låt mig återigen betona att jag hoppas att alla förhandlingsparter skall agera klokt och att förhandlingarna blir sådana att resultatet kan presenteras på ett trovärdigt sätt. Detta för att vi, den historiska dimensionen till trots, inte skall stupa på mållinjen i en folkomröstning om en enskild detalj. Vi måste inse vårt fulla ansvar, och jag anser att vi måste ge mycket stöd under de kommande veckorna. Detta innebär exempelvis också att vi på allvar måste fråga oss om vi verkligen skall använda en så stor del av pengarna, vilka ju inte kommer att växa fram till 2006, till direktstöd, eller om vi hellre bör använda dem i form av makroekonomiskt stöd till landsbygdens utveckling. Detta är en fråga som rör nyttan för anslutningsländerna och som jag gärna vill ställa här och nu.
Jag är övertygad om att vi även kommer att lösa Kaliningradfrågan. Jag hoppas att alla tvister skall kunna lösas i förhandlingarna och att kommissionen och rådet snabbt kan ge en konkret förklaring till vad som menas med travel document light. En sak är helt klar, nämligen Europaparlamentets ståndpunkt: vi måste bygga en bro till Ryssland, men det får samtidigt inte råda något tvivel om att Litauen blir fullvärdig medlem i EU, att vi bevakar det lilla, självständiga landets intressen och att vi inte accepterar en lösning som stoppar, hindrar eller försenar Litauens inträde i Schengensystemet.
(Applåder)
Detta är viktigt att påpeka inför de kommande veckorna. Jag hoppas att detta skall fungera inom ramen för de förhandlingsresultat som hittills har nåtts.
Jag vill också att de båda länder som ännu inte kommer att anslutas kan lita på att inget nytt veto och ingen ny ursäkt plötsligt dyker upp och stänger dörren när förhandlingarna väl är avslutade och villkoren uppfyllda. Detta gäller även garantierna till länder som Bulgarien och Rumänien.
Jag hoppas att Cypernfrågan skall kunna lösas utifrån Kofi Annans förslag. Detta är ett viktigt steg framåt för förbindelserna inom och utom Europeiska unionen och för freden i Medelhavsområdet, oberoende av anslutning till och utvidgning av EU, men även som ett led i detta. Dock menar jag även att något så självklart - nämligen att detta skall lösas - inte får leda till politiska undantag som urvattnar de politiska Köpenhamnskriterierna.
Efter toppmötet i Köpenhamn, när medborgarna får bevis på att vi menar allvar med tio länder i ett första steg, kommer vi att få en bred diskussion i nuvarande medlemsstater om hur långt vi skall fortsätta. För att vara trovärdiga måste vi visa att en fortsatt utvidgning av EU förutsätter att Köpenhamnskriterierna uppfylls, såväl politiskt som ekonomiskt. Det handlar, som jag ser det, om hela processens trovärdighet.
För att undvika missförstånd: när Turkiet har uppfyllt dessa villkor, bland annat att respektera stadgan om Europeiska unionens grundläggande rättigheter, och detta fullt ut är en del av den politiska utvecklingen i Turkiet, när militären inte längre spelar en politisk roll och Turkiet återigen är en rättsstat fullt ut, då har landet genomgått en dramatisk förändring, och då skall vi betrakta ett turkiskt medlemskap positivt. Huruvida Turkiet kommer att nå detta mål, vet jag inte, men vi bör i alla fall ge landet den möjligheten. Det är därför som det är de politiska kriterierna som gäller.
(Applåder)

Haarder
Herr talman! Vi närmar oss nu den avgörande tidpunkten. Om 23 dagar i Köpenhamn skall vi förhoppningsvis sätta punkt för anslutningsförhandlingarna med de tio kandidatländerna, gå vidare i förhandlingarna med Bulgarien och Rumänien, och fatta beslut om nästa fas i samband med Turkiets kandidatur. Vi närmar oss därmed det mål som vi har eftersträvat, Europas återförening. Ett Europa.
I dag har vi tagit ut detta i förskott. Vi har haft generalrepetition, och det visade sig att det går bra att ha ett så stort parlament, att ha ledamöter från 27 länder sittande här i kammaren, och att det går bra att tolka till 23 språk. Många tvivlare måste nu erkänna att det går bra att genomföra detta.
Vi upplevde något historisk i förmiddags, och jag tycker att parlamentet skall ha ett stort tack för att det på detta sätt har visat vad vi alla har att se fram emot om ett och ett halvt år, och för att det har visat att det låter sig göras och därmed ha medverkat till att göra hela processen oåterkallelig, så att det inte finns någon återvändo.
Men dagen i går var också historisk på ett sätt. I går höll man för första gången ett ministermöte i Bryssel, där alla 25 medlemsstater deltog. Det var naturligtvis informellt. Det ägde rum omedelbart före det ordinarie mötet i rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser), och det som vi beslutade hade vi naturligtvis diskuterat med de nya medlemsstaterna. Vi kom bland annat överens om att de nya länderna bör bli medlemmar den 1 maj 2004. Det ger tid till ratificeringen av anslutningsfördraget, och samtidigt ger det de nya medlemsstaterna möjlighet att delta på lika villkor i valen till Europaparlamentet. Man kom också överens om att de kan företrädas av ledamöter i den nuvarande kommissionen från den tidpunkt de blir medlemmar, det vill säga från den 1 maj 2004. Detta förutsätter naturligtvis att parlamentet går med på att tio kommissionärer utan portfölj kan tillträda, och antagligen utan att de blivit godkända av parlamentet, men man har slagit fast att när den nya kommissionen tillträder, antagligen den 1 november, så skall alla kommissionärer naturligtvis - som alltid - godkännas av parlamentet, som vid den tidpunkten är nyvalt.
Vi skall särskilt tacka kandidatländerna och visa respekt för deras insats. De har gjort ett imponerande arbete med att anpassa sig till alla de kriterier som vi har angett. Detta är också budskapet, som jag tolkar det, i det betänkande som vi diskuterar i dag. Köpenhamnskriterierna har varit en måttstock för ländernas politiska och ekonomiska reformer. Man har genomfört genomgripande reformer. Man har utvecklat demokratiska strukturer. Man har antagit lagstiftning som försvarar de mänskliga rättigheterna och gjort stora framsteg när det handlar om minoriteter. På det ekonomiska området har det skett en imponerande utveckling bort från planekonomi och över till marknadsekonomi. Prisbildningen har avreglerats, man har genomfört privatiseringar, och det har skett omfattande omstruktureringar inom näringslivet, jordbruket och den finansiella sektorn. De offentliga förvaltningarna har reformerats, så att EU:s regelverk skall kunna genomföras.
När man tänker på hur stora ansträngningar de nya länderna har gjort inom vart och ett av dessa områden, så måste man verkligen beundra dem. Vi får därför inte heller svika de berättigade förväntningar som de har när det gäller att bli fullvärdiga medlemmar på kort tid. Dessa imponerande framsteg kan man läsa om i kommissionens lägesrapport och strategidokument inför utvidgningen, som lades fram den 9 oktober. Alla tio länder har beskrivits, och kommissionen har gjort bedömningen att de är redo att bli medlemmar.
Men innan de blir medlemmar finns det naturligtvis skäl att göra ytterligare insatser. Kommissionen har inte sagt att arbetet är slutfört. Kommissionen har sagt att det kan bli klart i tid. Kandidatländerna har som ett svar på kommissionens lägesrapporter tydligt meddelat att de vill öka insatserna på de områden som kommissionen har tagit upp, och deras insatser kommer att stödjas med EU-medel.
I samband med anslutningsförhandlingarna återstår ett visst arbete. Europeiska rådet i Bryssel fattade en rad viktiga beslut om de kvarvarande finansiella frågorna. Under de närmaste dagarna kommer man att föra intensiva förhandlingar med kandidatländerna om dessa frågor. Det står också klart att ett framgångsrikt resultat kräver både insatser och kompromissvilja från alla parter - nuvarande såväl som blivande medlemsstater. Vi känner alla till att man angett vissa ekonomiska ramar, men inom dessa ramar kan man naturligtvis förhandla.
Avslutandet av förhandlingarna i Köpenhamn om 23 dagar, kommer att vara ett otroligt genombrott. Sedan kommer arbetet med slutförande, undertecknande och ratificering. Parlamentet skall ge sitt samtycke innan fördraget kan undertecknas, och parlamentets vilja att snabbt ge sitt samtycke till fördraget illustrerar bara än en gång parlamentets roll som drivkraft för en snabb utvidgning.
Europeiska rådet i Köpenhamn kommer inte bara att handla om de tio länderna. Man skall också fatta viktiga beslut om Bulgarien och Rumänien, som fortfarande har litet arbete kvar.
I Bryssel uttrycktes ett tydligt stöd för dessa länders vilja att bli medlemmar under 2007. Enligt slutsatserna från Bryssel skall Europeiska rådet i Köpenhamn fatta beslut om detaljerade handlingsplaner, vilket omfattar tidsplaner och ökat föranslutningsstöd, så att anslutningsprocessen med dessa länder kan främjas. Besluten i Köpenhamn skall alltså stärka planerna för Bulgariens och Rumäniens medlemskap.
När det gäller Turkiet drar kommissionen slutsatsen att landet sedan de senaste lägesrapporterna har gjort stora framsteg i riktning mot att uppfylla de politiska Köpenhamnskriterierna. Det är en glädjande utveckling som måste fortgå. Utvecklingen under det senaste året i Turkiet visar att man fattade ett riktigt beslut i Helsingfors 1999, då Turkiet fick status som kandidatland.
Samtidigt kan man konstatera att det fortfarande finns arbete att utföra på vägen mot att uppfylla de politiska Köpenhamnskriterierna. Kommissionen uppmanar Turkiet att göra ytterligare reformer och genomföra de antagna reformerna, för att i ännu högre grad stärka landets medlemskapsplaner. Med hänsyn till slutsatserna från toppmötet i Sevilla, är Europeiska rådet i Köpenhamn en central tidpunkt för utveckling i förhållandet mellan EU och Turkiet. Det är därför viktigt att hålla alla dörrar öppna fram till beslutet om 23 dagar i Köpenhamn.
Jag vill gärna sluta med att tacka parlamentet för dess tydliga och villkorslösa stöd till utvidgningen, som meddelades i förmiddags, och som återspeglas i det framlagda betänkandet och som också kommer att återspeglas under den kommande debatten. Parlamentet har varit med om att ange tonen för hela utvidgningsdiskussionen. Parlamentarikernas och medborgarnas stöd är ju så viktigt för utvidgningsprocessen. Vi måste se till att det fortgår genom att skapa en ram för en grundlig och nykter diskussion om utvidgningen, både i våra länder och i de nya medlemsstaterna. Europaparlamentets debatter om utvidgningen spelar en viktig roll. Det är härifrån man sänder signalerna till Europas folk om betydelsen av de beslut som vi skall fatta. Jag vill därför gärna än en gång personligen tacka parlamentet och talmannen, och även kommissionär Günter Verheugen, för det oerhörda arbete som Europeiska unionens institutioner har gjort på alla områden.
(Applåder)

Verheugen
Herr talman, ärade ledamöter! Låt mig inledningsvis tacka Elmar Brok och utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik för det betänkande som har lagts fram och som visar det intensiva arbetet med frågan. Jag vill också tacka för det utmärkta samarbete som vi har utvecklat under de år som gått. Det är snart jul, och en slags julkänsla infinner sig också när man vet att man gör något för sista gången. Sannolikt är detta sista gången som jag tackar utskottet för samarbetet, åtminstone när det gäller det stora anslutningspaketet.
Ett tack vill jag också rikta till parlamentet och framför allt dess talman, Pat Cox. Det initiativ som parlamentet har lagt fram i dag är ett initiativ värdigt Europaparlamentet. Initiativet visar att de personer som är här för att representera de europeiska medborgarna inte ser utvidgningen som en teknisk process, utan som ett avgörande steg på vägen mot ett politiskt enande av vår kontinent. I dag har vi också förstått att anslutningsprocessen har en själ, om man kan säga så.
År 2002 har varit ett hinderlopp - det får man lov att säga. Låt mig helt kort påminna om de problem vi ställdes inför i början av året och vad vi då såg framför oss: problemen med förvärv av mark i Polen, problemen i samband med stängningen av kärnkraftverket i Ignalina, problemen med Benes-dekreten i Tjeckien, valen i Slovakien, folkomröstningen i Irland, Kaliningradfrågan och slutligen finanspaketet. Vi har verkligen gått från hinder till hinder, men vi har tagit oss över allihop. Nu återstår ett enda hinder, nämligen ett enande i de avslutande förhandlingarna.
Genom att tillåta den nödvändiga flexibiliteten och ge nödvändiga fullmakter, gav rådet (allmänna frågor) i går ordförandeskapet och kommissionen ett tydligt mandat att föra konkreta samtal med anslutningsländerna, det vill säga att lägga fram avslutande paket som skall vara skräddarsydda för varje land. Det är inte fråga om ett förslagspaket som är giltigt för alla, utan vi kommer, land för land, att försöka föra en relevant diskussion om de problem som återstår i just det landet. Detta blev möjligt i och med att vi direkt efter Europeiska rådets möte i Bryssel genomförde två samtalsrundor med anslutningsländerna i syfte att föra upp alla återstående frågor på dagordningen. Utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har informerats om detta.
En lång rad bilaterala frågor återstår att lösa direkt med respektive land. Detta handlar om allt från utomordentligt komplicerade frågor, som konkurrenspolitiken med Polen och Ungern, till en eller annan enskild, närmast bisarr situation, som behöver lösas därför att den - mycket starkt - kan komma att påverka den allmänna opinionen.
Å andra sidan har samtalsrundan visat att man egentligen har samma syn på de övergripande frågorna överallt. Det rör sig om välkända frågor, till antalet fyra, som alla hänger ihop. I budgetkapitlet har vi problemen med kassaflödet, särskilt under det första året. Vidare rör det sig om den press som sätts på anslutningsländernas budgetar för 2004, 2005 och 2006 genom finanspaketet. Låt mig säga följande för att förklara vad jag menar: de bestämmelser som styr hur EU:s medel fördelas belastar helt klart ländernas budgetar. I ett eller annat fall leder detta till stora neddragningar på områden där ingen här i kammaren - det är jag övertygad om - vill se neddragningar. Ändå har det land som fullt ut vill utnyttja dessa medel inget annat val. Vi försöker nu finna ett sätt att undvika sådana budgetproblem.
Rådet i Bryssel, liksom rådet (allmänna frågor) i går, har å ena sidan slagit fast de gränser vi har att röra oss inom, och å andra sidan gett utrymme för en viss flexibilitet. Jag skall gå in lite mer konkret på denna flexibilitet. Exempelvis sade rådet följande: vi minskar anslagen till struktur- och sammanhållningsfonden med 2,5 miljarder euro - för övrigt ett uttalande som stöds av kommissionen, eftersom även vi har kommit fram till att det sannolikt kommer att bli mycket, mycket svårt att helt och hållet leva upp till detta i planen för dessa tre år. Rådet rörde dock inte det utgiftstak som beslutades på toppmötet i Berlin. Om vi understryker att Berlinramen inte får spräckas samtidigt som besluten från Bryssel inte får ändras, då ger detta faktiskt ett visst handlingsutrymme.
Om man tittar närmare på den tysk-franska kompromiss som ledde till att rådet enades om direktstödet, så är det ju endast det tredje året - det vill säga 2006 -, då 35 procent nås, som påverkar beslutet från toppmötet i Bryssel. Utgifterna för jordbruket skall ju läggas fast på 2006 års nivå. 2005 och 2004 talar man inte om. Jag vill med dessa båda exempel visa att det är korrekt när vi säger att det som lagts fram inte är ett erbjudande som antingen måste antas i sin helhet eller avböjas. Det finns snarare utrymme för förnuftiga förhandlingar.
Efter toppmötet i Köpenhamn kommer det att handla om att anslutningsländerna skall genomföra det som utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik kräver i betänkandena, nämligen att med vår hjälp koncentrera sig på de brister och svaga punkter som har konstaterats. Vi kommer att återkomma med utförliga rapporter om resultatet av detta arbete. Datumet för anslutningen har nu slagits fast - den 1 maj 2004 -, och därför kommer den avslutande rapporten att läggas fram för rådet och parlamentet den 1 november, eller förmodligen den 31 oktober 2003. Därmed skall det återigen finnas utrymme för påtryckningar för att åtagandena skall genomföras.
För Bulgariens och Rumäniens del antog rådet i går kommissionens förslag att godkänna en utvecklad föranslutningsstrategi. Strategin gäller respektive land, och är alltså ingen enhetlig strategi, utan det finns en strategi för Bulgarien och en för Rumänen. Skillnaden mot den tidsplan som hittills har gällt för förhandlingarna är att vi hittills alltid har slagit fast när de olika besluten skall fattas i förhandlingsprocessen. Detta är inte längre nödvändigt eftersom nästan alla kapitel nu har inletts. Vi slår nu fast de riktvärden, på kort och medellång sikt beräknat utifrån anslutningsdatumet, som respektive land skall ha nått vid en viss tidpunkt för att anslutningen skall kunna genomföras år 2007.
Därefter, det vill säga efter Köpenhamnsmötet - detta har redan nämnts nu på morgonen - är det parlamentens tur, och då inleds den politiska beslutsprocessen. Jag behöver inte säga mycket om detta, förutom det självklara att kommissionen i alla hänseenden kommer att vara tillgänglig för Europaparlamentet under de avgörande första månaderna under 2003. Vilket utskott och vilket organ som än behöver sakupplysningar eller vill diskutera något, kommer vi att stå till förfogande. Detta är vår främsta prioritering i början av nästa år, och kommissionens ordförande Prodi kommer att gå djupare in på detta när vårt arbetsprogram läggs fram här i morgon. Jag tror att parlamentet och kommissionen tillsammans kommer att klara av denna mycket, mycket svåra uppgift.
Nu ett ord om Turkiet, eftersom även denna fråga kommer att spela en roll under nästa år. Jag stöder helt Elmar Brok - jag kunde inte ha sagt det bättre själv - nämligen att det Turkiet som har möjlighet att ansluta sig till Europeiska unionen kommer att vara ett helt nytt Turkiet. Detta är precis vad vi ville uppnå med föranslutningsprocessen. Jag måste säga att jag inte förstår varför man skulle avbryta en framgångsrik strategi. Det vi gjorde i Helsingfors satte igång förändringsprocessen i Turkiet på allvar, mer än något annat tidigare. I fråga om datumet har kommissionen tydligt meddelat sin ståndpunkt. Kommissionen står fast vid att alla kandidatländer skall behandlas lika och att ett datum för inledda förhandlingar därför inte kan diskuteras förrän de politiska kriterierna verkligen har uppfyllts, och så är nu inte fallet med Turkiet.
Jag vill också understryka att detta är en fråga som Turkiet ensidigt och utan överenskommelser har gjort till en diskussion. Det har aldrig förts någon diskussion om att ett datum för inledandet av förhandlingarna kan beslutas innan de politiska kriterierna har uppfyllts. Detta är ett ensidigt krav från Turkiet, och jag är, lika lite som kommissionen, faktiskt inte beredd att böja mig i en sådan situation. Den andra sidan pressar då på och säger: om ni inte ger efter för våra påtryckningar, leder detta till en kris i våra förbindelser. Det är inte så vi bör umgås med varandra.
(Applåder)
Jag vill vara mycket tydlig på den punkten.
Jag vill även kortfattat ta upp Cypern i sammanhanget: även här visar Helsingforsstrategin sin riktighet. Utan besluten från Helsingfors skulle vi inte ha nått så här långt. Jag har hela tiden trott att det som händer på Cypern, om något händer där, kommer att ske mycket, mycket sent. Därför krävs det två tydliga politiska klargöranden. För det första, vad som än händer under de närmaste 23 dagarna, måste beslut fattas om anslutningarna i Köpenhamn. Detta gäller även Cyperns anslutning. Det kan inte skjutas upp. Detta är den springande punkten för hela strategin. Den lösning vi hoppas på är förstås att anslutningen skall kunna genomföras på grundval av ett principiellt enande kring Kofi Annans förslag. Det är givetvis också möjligt att fatta de nödvändiga besluten i Köpenhamn för att därefter fortsätta den politiska process som skall leda till en fredlig lösning av Cypernfrågan. Därmed absolut inte sagt att Köpenhamnsbesluten innebär att fredsarbetet avbryts om vi inte får ett avslut redan före mötet i Köpenhamn.
I samband med FN:s förslag har det uppkommit en rad frågor om fredsplanens förenlighet med EG-rätten. Jag vill återigen påpeka att vi hela tiden har betonat att det finns saker som inte är förhandlingsbara, villkor som måste uppfyllas. Exempelvis måste ett medlemsland ha beslutskapacitet i våra institutioner och tala med en röst. Landet måste ha strukturer, centrala regeringsstrukturer som är tillräckligt starka för att kunna införliva och genomföra gemenskapens regelverk. Och det måste värna om och respektera våra grundläggande värderingar och principer, såsom demokrati, mänskliga rättigheter, skydd för minoriteter och så vidare.
FN vet att detta är ett absolut villkor för oss. Efter en första trevande blick tror jag mig kunna se att förslagen uppfyller dessa villkor. Det finns ett annat problem. Vi har mottagit önskemål som härrör från den zonindelning som ligger till grund för förslaget. Det rör sig om önskemål om anpassning av gemenskapens regelverk. Jag tycker inte att vi behöver gå in på dessa frågor nu, utan jag tycker att vi skall diskutera dem när de ställs av dem som vill leva gemensamt i staten. Innan man över huvud taget har förklarat att man vill ha en gemensam stat, menar jag att vi inte behöver svara på vilka regler för en sådan gemensam stat som är förenliga med gemenskapens regelverk. Vi skall inte ge någon möjlighet att dra sig undan ansvaret för det politiska beslutet genom att hänvisa till gemenskapsrätten. Det är den viktigaste punkten.
Slutligen handlar det nu om att i medlemsstaterna och anslutningsländerna skapa acceptans för det slutgiltiga resultatet. Därför säger jag klart och tydligt att slutförslaget till varje enskilt anslutningsland måste åtföljas av en stor portion generositet från vår sida. Det finns inget utrymme för småsinthet. Vi kommer till en punkt där vi helt enkelt måste erkänna att det rör sig om berättigade krav och berättigade önskemål. Vi måste inse när det blir en politisk omöjlighet att förklara för medborgarna varför anslutningen är till deras fördel. Vi måste gå anslutningsländerna ett steg till mötes och förklara att det på inga villkor får skapas ett andra klassens medlemskap. Jag är tacksam för att ordförandeskapet klargjorde detta i samband med regeringskonferensen. Kommissionen har samma uppfattning. När förhandlingarna har avslutats kommer de länder som förhandlingarna har avslutats med att delta på lika villkor i regeringskonferensen, redan från början. Samma sak gäller i kommissionen. I fråga om skyddsåtgärder och övergångsperioder vill jag endast påpeka att det rör sig om helt normala instrument som skall förhindra obehagliga överraskningar. Detta är enbart en nödvändig försiktighetsåtgärd.
Jag ser det arbete som utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har utfört och som nu skall avslutas, som ett värdefullt och viktigt stöd i förhandlingarnas sista skede, och jag hoppas att vi med hjälp av våra påtryckningar skall kunna snabba på tåget ytterligare, så att det ankommer slutstationen Köpenhamn i tid.
(Applåder)

Poos (PSE)
Herr talman! Efter 28 år av konflikter och ockupation ser vi i dag en strimma av hopp om Cyperns fredliga återförening. Det är denna strimma av hopp som har givit upphov till det resolutionsförslag som vi skall rösta om i morgon. Vi hoppas att båda parterna, inom den knappa tid som står till buds, skall kunna acceptera de stora dragen i Kofi Annans balanserade förslag före toppmötet i Köpenhamn. På så sätt kommer ett återförenat och försonat Cypern att kunna ansluta sig till Europeiska unionen.
Grekcyprioterna har redan antagit dessa förslag inom de tidsramar som fastställts av generalsekreteraren, medan turkcyprioterna fortsätter att förhala beslutet. All inblandning från en tredje part skulle ytterligare kunna förstöra den bräckliga jämvikten i Förenta nationernas plan. Så förhåller det sig till exempel med hotet från Ankara där man vidhåller att Cypern, till och med efter en politisk lösning, inte skulle kunna ansluta sig till Europeiska unionen före Turkiet. En sådan kolonial hållning skulle i förbigående sagt ifrågasätta Cyperns oberoende och självständighet, som bekräftats av säkerhetsrådets resolutioner. Den skulle också fullständigt ignorera den åsikt som fackföreningarna, oppositionspartierna och den turkcypriotiska befolkningen hyser, av vilka 98 procent vid en nyligen utförd opinionsundersökning uttalade sig för anslutningen.
Eftersom varje kandidatland bedöms efter sina egna meriter skulle ett sådant veto, om det gick igenom, endast förkastas kategoriskt, och om det inträffade skulle det europeiska ministermötet i Köpenhamn lätt ta hem spelet genom att, i enlighet med slutsatserna från toppmötet i Helsingfors, välkomna republiken Cypern som medlem av Europeiska unionen. Tyvärr skulle turkcyprioterna stå som förlorare, för då har tåget redan gått.
I detta sammanhang skulle jag också vilja att rådets ordförande och kommissionär Verheugen klargör för parlamentet att ett eventuellt misslyckande för den konstitutionella folkomröstningen i en av öns båda delar inte kommer att äventyra Cyperns anslutning till Europeiska unionen. Men där är vi ännu inte, och i dag är det fortfarande tillåtet att hoppas att en sista kraftansträngning kommer att göra att vi inte missar detta historiska tillfälle.
(Applåder)

Schröder, Jürgen (PPE-DE)
Herr talman, herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Elmar Brok sade i sitt inledande tal något som i grund och botten gäller för alla anslutningsländer - även för Tjeckien. Det återstår saker att göra, såväl ekonomiskt som inom förvaltningen. Jag skall inte gå djupare in på detta, eftersom det inte rör sig om grundläggande problem som inte kommer att kunna lösas inom den närmaste tiden.
Låt mig koncentrera mig på en punkt som är särskilt viktig, nämligen Benes-dekreten, som vi har diskuterat mycket ingående i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. På vår partigrupps vägnar har jag lagt fram ett sista ändringsförslag som jag härmed vill framföra: ?Med hänvisning till de sakkunnigutlåtanden som beställts och deras gemensamma slutsatser stöder Europaparlamentet de centrala punkterna i dessa utlåtanden, nämligen att presidentdekreten inte utgör något hinder för Tjeckiens EU-anslutning, förutsatt att alla unionsmedborgare kommer att ha samma rättigheter på Republiken Tjeckiens territorium efter anslutningen och att domar som avkunnats mot personer i deras frånvaro upphävs, att lag nr 115 av den 8 maj 1946 saknar existensberättigande i en modern rättsstat? - jag upprepar - ?att lag nr 115 av den 8 maj 1946 saknar existensberättigande i en modern rättsstat. Det grundläggande innehållet i den tysk-tjeckiska förklaringen av den 21 januari 1997 utgör en god grund för att bygga upp ett nytt och fredligt Europa. En politisk gest från Tjeckien i detta hänseende är önskvärd.?
Förslaget respekterar alla dem som varit drabbade under de decennier som gått, och det är viktigt att komma ihåg i vilken ordning de historiska händelserna har ägt rum. Först det nazistiska herraväldet, sedan Nazitysklands ockupation av Tjeckien, därefter krig och sedan fördrivning. Väldigt, väldigt många människor har blivit lidande, tjecker och sudettyskar, ungrare, romer och andra. Jag menar att förslaget respekterar allas värdighet, även dem som lever i Republiken Tjeckien och i EU i dag, alla nu levande som personligen inte har något med dessa händelser att göra och som blickar framåt, dem som talar om nuet och framtiden. Förslaget rör enbart detta och innebär inte att några påtryckningar utövas på Republiken Tjeckien.
Eftersom ändringsförslaget tar hänsyn till alla sidor, ber jag er att i morgondagens omröstning anta både förslaget och betänkandet i sin helhet.
(Applåder)

Gahler (PPE-DE)
Herr talman! Som föredragande för Estland tänker jag tillbaka på den minnesvärda dag då jag för nio och ett halvt år sedan för första gången kom till Estland. Redan då fanns den starka viljan att göra upp med det förflutna, att se framåt, att kombinera den egna kapaciteten med den moderna teknikens möjligheter och att sätta igång en exempellös modernisering av ekonomi och förvaltning.
Denna radikala ekonomiska behandlingskur har inneburit stora sociala prövningar. Det är sant. Men så är det även i andra länder. Dock tycker jag mig se att Estlands ekonomiska struktur nu är friskare än i många andra anslutningsländer. Detta gör det lättare att fokusera på den sociala sammanhållningen i samhället.
När jag nu är inne på problemen, vill jag gärna ansluta till kommissionärens ord: vi måste vara generösa i de sista förhandlingarna. Jag skall vara konkret och säga att den estniska mjölken inte precis hotar att översvämma EU. Den skulle sina redan i Finland.
Men vi kan konstatera att estländarna under tio år har utsatt sitt jordbruk för de villkor som gäller på världsmarknaden. Om vi skulle ha gjort detsamma här i Europeiska unionen, skulle vi säkert ha skäl att oroa oss starkt för dem som överlever en sådan radikal kur. Det, och inget annat, bör vi också göra mot estländarna. Jag ber alltså om generositet på detta område i Estland!
Det finns andra problem, till exempel brytningen av oljeskiffer. Till miljöproblemen kommer de strukturella problemen, och här råder den ovanliga situationen att minoriteten är särskilt välrepresenterad. Jag menar att EU i viss mån bör delta i investeringarna även här. Sammanfattningsvis vill jag dock säga följande till våra estländska vänner: ?Tere tulemast ja kõike head, kallit söbrad eestist!?
Som vice ordförande för delegationen för förbindelserna med Litauen vill jag i korthet påpeka att vi på mötet för den gemensamma parlamentarikerkommittén den gångna veckan ingående diskuterade det faktum att vi egentligen inte är särskilt nöjda med de praktiska följder som Kaliningradöverenskommelsen kan komma att få. Vi är rädda att framför allt de litauiska myndigheterna, men även resenärerna, skall behöva tampas med en hel del tekniska och praktiska brister, och vi hoppas att det skall gå att finna bättre lösningar.
(Applåder)

Queiró (UEN)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! För tolv år sedan innebar den extraordinära händelse som symboliserades av Berlinmurens fall, den mur som skilde två block åt men även separerade ett enda folk, i viss mån ett pionjärsteg i den europeiska utvidgningsprocessen mot Central- och Östeuropa.
Efter denna återförening beslutade Europeiska rådet i Köpenhamn 1993 att integrera de associerade länder i Central- och Östeuropa som ville ansluta sig till Europeiska unionen. Europeiska rådet i Köpenhamn gjorde klart att anslutningen av dessa länder berodde på hur de uppfyllde de skyldigheter som en anslutning till unionen innebar. Vi känner alla till dessa skyldigheter, de så kallade Köpenhamnskriterierna, och därför är det inte nödvändigt att i detta sammanhang konkret nämna dessa. Förutom den tyska återföreningen måste vi komma ihåg två andra politiska händelser, även om de inte har samma symboliska tyngd, som har särskild betydelse i utvecklingen av de två kommande stegen i denna europeiska återförening.
Jag tänker först på toppmötet i Nice, där de europeiska stats- och regeringscheferna inledde reformen av gemenskapsinstitutionerna med målet att dessa skulle anpassas till ett Europa som skulle utvidgas till mer än tolv länder. Vi vet alla att ett misslyckande på detta område skulle göra att utvidgningsprocessen inte skulle kunna genomföras på många år. Bortsett från de åsikter som vi var och en hyser om de institutionella lösningar man har kommit med, är sanningen att från och med Nice, fick kandidatländerna åtminstone veta vilken ställning de hade i unionen och vad de hade att vänta sig av framtiden.
Därefter vill jag ta upp toppmötet i Göteborg som avslutade det svenska ordförandeskapet. I slutsatserna slog de europeiska ledarna slutgiltigt fast att utvidgningsprocessen var oåterkallelig, och man fastställde för första gången en tidsplan till slutet av 2002 för att avsluta förhandlingarna med de kandidatländer som i detta läge var lämpade, med det uttryckliga målet att dessa länder skulle kunna delta som medlemmar redan i valen till Europaparlamentet 2004.
I dag, när vi närmar oss slutet av 2002 och Europaparlamentet i förmiddags för första gången har sammanträtt med företrädare för alla kandidatländer, måste vi gratulera, och vi gör det med glädje, till de utomordentliga ansträngningar som har gjorts i dessa länder för att anpassa deras politiska, ekonomiska och rättsliga strukturer till Europeiska unionens modell, ansträngningar som framför allt har gjort detta ögonblick till en seger som hör dem till och som bör tillerkännas dem.
Som en ungersk kollega sade i förmiddags så kan vi bara beklaga att den kommunistiska diktaturen som underkuvade dessa länder under mer än 40 år har förhindrat dem att från början delta i den europeiska integrationens fantastiska äventyr. Dessa ord betyder emellertid inte att vi är omedvetna om att unionen är ett riskprojekt och om att risken ökar med utvidgningen genom att två världar fogas samman som tyvärr har haft helt olika utvecklingsnivåer, vilket kommer att öka skillnaderna mellan de rikaste regionerna och de mindre välbeställda, och öka andelen människor som lever i de minst gynnade regionerna.
Det är naturligt att det väcks frågetecken och att farhågorna ökar, till exempel i fråga om en mindre effektiv regional sammanhållningspolitik eller om de finansiella svårigheterna i strukturpolitiken på det ekonomiska och sociala området. Det är dock detta Europa, som är fullt av utmaningar och svårigheter, vars nutidshistoria har accelererat med ljusets hastighet och fått sin inre balans förändrad på mindre än ett halvt dussin år, och som tydligt skiljer de starka från de svaga och segrarna från de välbeställda och de resignerade.
Herr talman! Bland de länder som har utmärkt sig i sina ansträngningar för att närma sig Europeiska unionen inför en anslutning finns Ungern, vars utveckling och verklighet jag har försökt följa i egenskap av föredragande i detta parlament. Som väntat drog kommissionen i sin senaste periodiska rapport om Ungern slutsatsen att detta land, med hänsyn till de framsteg som har gjorts fram till publiceringsdatumet, bör kunna avsluta sina förhandlingar före slutet av året och uppfylla de skyldigheter som anslutningen innebär i enlighet med tidsplanen. Detta är ingen överraskning. Ungern har hela tiden hört till de främsta kandidaterna i fråga om förhandlingarnas utveckling, och landets resultat, framför allt på det ekonomiska området, har varit tillfredsställande eftersom det är bland de bästa i regionen. Ungern gör med sin ekonomi fortfarande en av de bästa ansträngningarna i regionen. Den ungerska ekonomin kännetecknas av en av de högsta tillväxtnivåerna i Europa, den lägsta inflationen under de senaste tio åren, en relativt begränsad arbetslöshetsnivå, och en allt större handel med Europeiska unionen.
I de resolutioner som har antagits under de senaste två åren har parlamentet formulerat ett visst antal rekommendationer, som främst syftar till att gynna fortsatta reformer för att integrera den romska minoriteten, förbättra den sociala dialogen och anta en massmedielagstiftning, och även till att iaktta de bestämmelser som styr de statliga marknaderna. I dag kan vi konstatera att vi har sett framsteg på dessa och många andra områden, och att de ungerska myndigheternas ansträngningar har varit konsekventa. För att avsluta skall vi säga att Ungern är väl placerat för att kunna ansluta sig till Europeiska unionen under 2004, och bör fullfölja sina förberedelser i enlighet med de åtaganden man har gjort under förhandlingsgången, och vi hoppas ha landet med oss under nästa mandatperiod i parlamentet, med samma parlamentariska representation som nuvarande medlemsstater med liknande demografiska dimensioner.
(Applåder)

Schroedter (Verts/ALE)
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande, ärade kolleger! Talet om de central- och östeuropeiska medborgarnas historiska bragder har gjort djupt intryck på mig. Det var deras längtan efter frihet och demokrati som rev ned de gamla taggtrådsstängslena, fick murar att falla och återskapade självständigheten. Det skedde i övertygelse om att detta är den rätta vägen till integration och ett enande av kontinenten.
Den starka viljan att skapa integration dämpades inte av tanken på vad det skulle komma att kosta, vem som skulle betala eller vems privilegier som skulle flyga sin kos. Det var den gemensamma viljan att återfå friheten som förenade alla människor. Detta, mina damer och herrar, är ingenting som skeptikerna skulle ha lyckats med. Det är egentligen synd att vårt agerande i dag inte styrs av dessa politiska visioner - i kombination med en politisk vilja.
Jag vill inte sopa undan de konkreta problem som återstår eller påstå att de inte fanns. Men det krävs prioriteringar när problemen skall lösas. Om vi inte skall spela de populistiska harlekinfigurerna i händerna, måste vi prioritera frågor som rör den europeiska integrationen. Jag är övertygad om att tillämpningen av så grundläggande regler som demokrati, respekt för minoriteter och mänskliga rättigheter är en viktig indikation på hur det står till med integrationen, och det gäller alla.
Det är viktigt att anslutningsländerna inte ger efter på denna punkt i integrationsprocessen. Detta betyder även att förvaltningen skall stärkas ända ned på lokal nivå, att korruptionen skall bekämpas, att justitieministrarna och rättsväsendet skall stärkas på alla nivåer, att alla människor har fri tillgång till domstolarna och att de skall känna sig rättvist behandlade. Endast så känner medborgarna av den förändring som Europeiska unionen har inneburit för deras länder.
För Lettlands del innebär detta att landet även efter anslutningen skall fullfölja arbetet med att integrera den ryska minoriteten och inte förminska sina ekonomiska ansträngningar. Men visst kommer det att bli svårt för den nya regeringen att fatta denna typ av ekonomiska beslut.
Men även EU måste visa sin förmåga i fråga om integration, beslutsfattande, öppenhet och demokratisk uppbyggnad, och jag måste säga att uppgiften bör lösas bättre i väst. Anklagelserna om oförmåga, vilka nämndes i samband med utbetalningarna till jordbruket och strukturstödet, är i mina ögon orättvisa.
Det är viktigt att landsbygdens och regionernas utveckling prioriteras. Om vi inte ser upp kommer anslutningsländerna att tvingas till passivt beroende i många år, många årtionden. Detta är en central punkt, och jag måste säga att fel beslut fattades i Bryssel. Vi borde tillåta större flexibilitet - jag skulle gärna se att Verheugens förslag gick igenom -, det vill säga att utbetalningarna koncentreras dit förmågan att tillgodogöra sig stödet är som störst. Detta för att den strukturella utvecklingen i länderna skall gå så snabbt som möjligt.
På samma sätt ser jag kopplingen till de skrotfärdiga reaktorerna. Efter utvidgningen utgör dessa skrotfärdiga reaktorer ett gemensamt problem, och därför anser jag att det krävs flexibilitet även här. Om Litauen inte klarar detta på egen hand, exempelvis i Ignalina, kan anslagen komma att behöva höjas ordentligt. Kärnkraftverket utgör en explosiv fara för alla. Därför önskar jag att de sista åtgärderna verkligen skall leda till integration av länderna och inte till ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Souladakis (PSE)
Herr talman, kolleger! Vi upplever en av de viktigaste epokerna i det samtida Europas historia. Alla tillsammans; folk, regeringar, parlament och vi här i Europaparlamentet, inleder och tecknar nu ett nytt kapitel, med visioner och realism, med hopp och stabilitet. Under den här utvecklingen bör alla länder och alla folk känna sig såväl säkra som jämställda.
I denna bemärkelse bör inte Litauen, som jag är föredragande för, vid den slutliga överenskommelsen om Kaliningrad, känna att man har blivit annorlunda behandlad i fråga om landets suveränitet, än de andra länderna i Europeiska unionen.
Malta, som jag för den socialdemokratiska gruppen är skuggföredragande för, har inget att oroa sig över. Alla vi som kommer från Medelhavet, och särskilt vi som kommer från öar, känner dessutom till att det mänskliga sinnelaget skapas och utvecklas mot himlens och havens djupa blå, och så sant som att natt följer på dag kommer det mänskliga sinnelaget att klara sig.
När det gäller Cypern, det mest strukturellt och ekonomiskt utvecklade kandidatlandet, kommer unionens politiska beslutsamhet att bedömas, vilken inte bör tolerera några uppfattningar som kan komma att tillåta att någon tredje part lägger sig i unionens gärningar. Även unionens beslutsamhet kommer att bedömas när det gäller att stödja en lösning som skall respektera gemenskapskapslagstiftningen och Republiken Cyperns behov av att vara en funktionsduglig stat. Därefter kommer Cyperns inträde i Europeiska unionen att vara given, oberoende av framstegen för att lösa det politiska problemet.
Jag hoppas att även Rumänien och Bulgarien snart kommer att bli medlemmar i unionen. Jag anser att i synnerhet Rumänien har behandlats litet strängare än de andra, och jag vill poängtera att de har ett färre antal parlamentsledamöter i proportion till folkmängden.
Som grek förväntar jag mig att Turkiet snabbt kommer att bli fullvärdig medlem av Europeiska unionen. Men det förutsätter att Turkiet är ett demokratiskt land, såsom alla de europeiska länderna. Kemal Atatürk, som strävade efter ett modernt land för turkarna, kommer att rättfärdigas när alla de institutionella förändringarna har fullbordats och genomförts, och när även Turkiets militära ledning rättar sig efter och genomför den folkvalda politiska ledningens beslut. Jag är säker på att det nya politiska ledarskapet i Turkiet har insett att Europa är grundat på demokratiska förehavanden och inte på orientaliskt köpslående.
Slutligen är vi inga revisorer. Vi är politiker som måste förse det nya Europas hållning med visionär realism, och det är just därigenom som vi kommer att bedömas och det är därigenom vi skall rättfärdigas. Som grek väntar jag med hopp, liksom ni herr kommissionär, i Aten nedanför Periklis Akropolis och vid folkförsamlingens Pnyx, men även vid areopagen, varifrån aposteln Paulus talade inför atenarna, på ett undertecknande för 2000-talets nya Europa.

Stenzel (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Ärade ledamöter, jag skall i mitt inlägg framföra min ståndpunkt om Republiken Tjeckien, både som föredragande för Malta och som vice ordförande i den gemensamma kommittén om Republiken Tjeckien.
I dag är jag stolt, för Europaparlamentet har i dag signalerat en öppning och visat att anslutningsländerna är välkomna! Den europeiska parlamentarismen har därmed gett ett tydligt livstecken ifrån sig. Dagens debatt med anslutningsländerna gav ett intryck av något självklart. Det känns som något normalt att Europa nu sammanstrålar för första gången i fredliga, frivilliga och demokratiska sammanhang. Följden av andra världskriget blev ett delat Europa, och för ett land som Österrike, i hjärtat av Europa, är detta en vändpunkt i riktning mot ett bättre och ekonomiskt och socialt stabilare Europa med ett säkerhetspolitiskt mervärde. Därmed fortsätter vi den centraleuropeiska tradition som tränger sig fram i medvetandet med anledning av att Otto von Habsburg, övertygad Europaparlamentariker och äldste son till Österrikes siste kejsare Karl I av Österrike-Ungern, fyller 90 år.
Det historiska perspektivet får givetvis inte överskugga de problem som återstår. Det återstår fortfarande mycket att göra fram till anslutningen - korruptionen skall bekämpas och förvaltningen, liksom en oberoende livskraftig domstol, skall stärkas. Säkerheten skall givetvis även röra kärnkraften. Därför välkomnar jag uttryckligen att man i betänkandet om Republiken Tjeckien förväntar sig att de bilaterala åtaganden som kommissionen har varit medlare för skall genomföras fullt ut för kärnkraftverket Temelin och att kärnkraftverk som Ignalina och Kozloduy, liksom delar av Bohunice, skall stängas. Vi behöver övergångsregler som gör det möjligt att på ett flexibelt sätt skydda arbetsmarknaden och känsliga ekonomiska områden. Även det successiva införandet av direktstöd till jordbrukarna i anslutningsländerna - framför allt Polen - är klokt. Denna sorts reglering innebär inga nackdelar. Övergångsbestämmelser har alltid ingått i integrationsprocesser, likaså de temporära skyddsklausuler som Verheugen nämnde.
Om utvidgningen inte skulle bli av, går näringslivet i Österrike miste om 270 miljoner euro om året. Enbart försvunna handelshinder innebär 450 miljoner euro årligen. Därför är det befogat att varje enskild österrikare investerar 28 euro om året i utvidgningen. Utvidgningen av EU är vår framtid. Problem ur det förgångna skall övervinnas. Det är också så vi bör uppfatta Jürgen Schröder - föredragande för Republiken Tjeckien - när han talar om Benes-dekreten. Jag stöder helt och hållet hans vädjan om stöd för förslaget. Ett brett stöd skulle innebära en positiv signal från Europaparlamentet.
Så till mitt betänkande om Malta. Det är bra att utvidgningen även omfattar delar av Medelhavsområdet. Malta är ett litet örike, där EU absolut kommer att finna en framtid. I allt väsentligt kommer integrationsproblemen att kunna lösas - oavsett om det gäller jordbruket eller subventionerna till varven. Malta har också ett djuplodande europeiskt arv. För Österrike är Malta särskilt intressant eftersom vi sänder tusentals semesterfirare dit varje år och är delaktiga i den privatiserade flygplatsen. Politiskt sett hoppas vi att resultatet av en folkomröstning om Maltas anslutning till EU skall accepteras som ett demokratiskt beslut fattat av folket. En tredje chans lär inte komma!
(Applåder)

Gawronski (PPE-DE)
Herr talman! Av goda skäl är det många som har talat om en historisk händelse i dag och jag skall försöka motstå frestelsen att göra det jag också. Må man dock tillåta mig att, som europeisk medborgare med polsk fader, särskilt hälsa och önska kollegerna från det polska parlamentet, som har intagit sina platser på åhörarläktaren, välkomna. Både de som kommer att tillhöra vår grupp och även alla de andra.
(Applåder)
Betänkandet om Polen har fått just den behandling i omröstningen i utskottet för utrikesfrågor som jag önskade, i den meningen att samtliga ändringsförslag som jag var för har godkänts och alla de jag var emot har avvisats. Det är ett balanserat betänkande där man erkänner de betydande framsteg som har gjorts och framför ett antal förbehåll beträffande det partiska valet av medlemmarna av den statliga byråkratin, vilket visar på en något överdriven tolkning av spoil-systemet, och problemet med regeringens kontroll av press och tv. På dessa områden hade man gjort vissa framsteg. Nu är situationen blockerad på nytt och utgör kanske rentav ett steg tillbaka, varför jag har sett mig föranledd att lägga fram ett muntligt ändringsförslag, som jag hoppas skall antas i morgon. 
Jag måste säga att jag under mitt arbete som föredragande för Polen hela tiden har haft ett uttalande av Johannes Paulus II i tankarna, och det är med glädje som jag nämner hans namn här, jag har inte hört det i dag, likväl har han varit en av huvudpersonerna i den europeiska återföreningen. Det är ett uttalande som han gjorde under en intervju han beviljade mig. När jag frågade honom ?vem har mest att vinna på det närmande mellan de två Europa, som ers helighet så ivrigt önskar?? svarade han att det var de före detta kommunistiska länderna som hade mest att bidra med till det andra Europa, eftersom erfarenheterna av det kommunistiska systemet hade tvingat dem att mogna.
Den debatt vi har lyssnat till denna förmiddag inger hopp om att denna hans förutsägelse skall kunna besannas, vilket även talmannen Cox och kommissionär Verheugen har uttryckt förhoppningar om.
Jag skulle önska att de polska Europaparlamentarikerna vore övertygade om detta - och jag måste säga att vi denna förmiddag även har hört något undantag från det hållet - och jag önskar att de kan dela denna styrka med oss, denna anspänning som har gjort det möjligt för polackerna att riva murarna och skapa Solidarnosc och förutsättningarna för kommunismens fall, vilket har spelat en avgörande roll för skapandet av vår gemensamma framtid.
(Applåder)

Talmannen.
Det är min plikt att erinra de ärade gästerna om att arbetsordningen för detta parlament inte tillåter gästerna på åhörarläktaren att ge uttryck vare sig för instämmande eller för avståndstagande.

Wiersma (PSE)
Herr talman! I dag skall jag helt och hållet koncentrera mig på Slovakien, landet för vilket jag för parlamentets räkning är föredragande. Slovakien har nått finalen i förhandlingarna om EU-medlemskap och det är värt en gratulation till ett land som befann sig i politisk isolering för bara fyra år sedan. I två påföljande val har den slovakiska befolkningen inte lämnat några tvivel om sitt demokratiska och pro-europeiska sinnelag. Stödet för EU är oförminskat högt i opinionsmätningarna.
I dag har tiden ännu inte kommit för ett definitivt utlåtande, det utlåtandet kommer Europaparlamentet att göra i början av nästa år. Vi avvaktar naturligtvis fortfarande resultatet av toppmötet i Köpenhamn, men jag är övertygad om att Slovakien kommer att kunna slutföra förhandlingarna framgångsrikt. Dagens resolution innefattar därför också ett slags ögonblicksbild, det fullständiga betänkandet kommer vi att utarbeta nästa år. Precis som med de andra kandidatländerna återstår mycket arbete fram till anslutningen 2004.
Därvidlag skulle jag vilja ge Slovakien två prioriteringar.
Att förstärka den administrativa kapaciteten är enligt min uppfattning den viktigaste. EU-bestämmelser måste kunna tillämpas vederbörligen och EU-bidrag måste kunna användas korrekt. Det överensstämmer också med strävan efter en mer öppen statsapparat som med hård hand bekämpar korruption. Den nya regeringen i Slovakien har aviserat initiativ till detta och vi väntar med intresse och viss spänning på rapporten. Inom samma ram, ett öppet samhälle och en öppen statsapparat, är det viktigt att man fortsätter att reformera den rättsliga makten och organisationen omkring den.
Dessutom är vi fortfarande mycket bekymrade över romernas situation, för övrigt inte bara vad Slovakien beträffar. Varje gång jag konfronteras direkt med deras levnadsförhållanden inser jag att alltför få av alla föresatser som har formulerats under de gångna åren har omsatts i praktiken på platsen. Jag vet att problemet inte går att lösa på ett par år. Att genomföra en politik tar tid och kostar pengar. Därför ber jag den slovakiska regeringen - i betänkandet om Tjeckien finns samma text - om ett flerårigt åtagande att lösa problemen som sträcker sig till tiden efter anslutningen. För övrigt anser jag att romernas ställning i den utvidgade Europeiska unionen kommer att vara så speciell att uppmärksamhet borde fästas vid den i konventionen.
Vi begär mycket. Vi gör det med förväntan att Slovakien skall inse det förnuftiga i det. Precis som de kan förvänta sig förnuftighet av oss i slutbedömningen. Vi kan inte begära mer av de nya medlemsstaterna än vi gör av de nuvarande. Därför tar jag avstånd från orättvis kritik mot Slovakien, även i mitt eget land. Slovakien har dragit ett streck över sitt förflutna med Meciar. Det är dagens prestationer som gäller och det är dem vi måste fästa avseende vid i vår bedömning.

Volcic (PSE)
Herr talman! Nya kulturer, även den slovenska - det land för vilket jag är föredragande - kommer att bidra med ett mervärde och på samma gång med ny säkerhet både för dem själva och hela den europeiska familjen. Nu är alltså stunden inne för halvfyllda glas, optimism och fördelar. Självfallet kommer det även att komma svåra stunder, när regeringarna måste arbeta för att få acceptans, då glasen kan tyckas vara halvtomma.
De europeiska socialisterna har alltid kämpat för det utvidgade Europa. I detta arbete har Medelhavsländer, som till exempel Italien, spelat en viktig roll som länk till Europas centrum.
Vi är för en öppen dörr för de som önskar bli medlemmar av den europeiska familjen. Självfallet finns det inte någon automatisk rättighet att bli medlem i klubben. Inträdet är något man förtjänar genom hårt arbete, vilket kandidatländernas förhandlare, som ibland - föreställer jag mig - har tvekat inför de hårda förhandlingarna, är väl medvetna om.
Slovenien är det rikaste av kandidatländerna och har en europeisk tradition även på det institutionella området. Under den förberedande fasen bestod huvudproblemet i att påskynda de juridiska och administrativa processerna och lösa de problem som den föregående regimen lämnat efter sig. Det rörde sig alltså om en liknande, men inte lika komplicerad, situation som i några andra kandidatländer.
Under den kritik som framfördes för något år sedan var det hela tiden tämligen svårt att finna stora fel eller brister för Sloveniens del som inte hade en logik förknippad med vardagslivet och transittrafiken. Men uppgiften att förverkliga de gjorda åtagandena vid inträdet i Europa kommer att vara svår för alla, även för Slovenien.
De internationella organisationernas omdömen om Slovenien talar hur som helst om en fungerande marknadsekonomi och respekt för Köpenhamnskriterierna, vilka fastställer den nivå som måste uppnås.
I betänkandet finns ett stycke om bedrägeribekämpning, korruption och narkotikahandel. Det handlar om fenomen som visserligen existerar men i mycket mindre omfattning än i andra länder, varför det är tänkbart att deras omnämnande i betänkandet bringar detta ur jämvikt. Den bästa lösningen skulle vara att helt enkelt stryka detta stycke. Dessutom återfinns Slovenien först på tjugosjunde plats bland de etthundratvå länder där man har mätt upptäckt korruption, och under 2002 har man dessutom organiserat en konferens om korruption. Man kan alltså inte säga att det inte finns något intresse på detta område.
Till sist, en teknisk anmärkning: termen ?avnationalisering? som jag har använt i originaltexten har i några språkversioner översatts med ordet ?privatisering? som uttrycker ett nytt begrepp.

Van Orden (PPE-DE)
Herr talman! Vi välkomnar alla verkligen utvidgningsprocessen. Samtidigt som man ställer stora krav på kandidatländerna, är det tråkigt att Europeiska unionen själv inte redan har sopat rent framför sin egen dörr. Jag tänker i synnerhet på behovet av att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken och kommissionens finansiella förvaltning. Kommissionen verkar fortfarande oförmögen att på ett korrekt sätt ta hänsyn till de stora offentliga medel som den får tillgång till genom skatteuttag.
När kandidatländerna väl har kommit över sin första starka känsla av okritisk entusiasm för Europeiska unionen, hoppas jag också att de börjar inta en mer skeptisk inställning till många aspekter av EU-projektet. Eftersom de flesta av dem har förkastat de fruktansvärda kommunistiska experimenten som förvred och korrumperade deras länder under 50 år, hoppas jag trots allt att de vill protestera emot olämpliga angrepp på deras nationella suveränitet, och den våg av vänsterinriktad politisk korrekthet som så ofta uppkommer i Europeiska unionens institutioner.
När jag nu uttalar mig i egenskap av föredragande för Bulgarien, välkomnar jag i synnerhet den parlamentariska delegationen från Bulgarien. Jag har uppmärksammat de oerhörda framsteg som Bulgarien har gjort när det gäller ekonomiska, politiska och sociala reformer under de senaste åren. Dess ambition att bli medlem i Europeiska unionen senast 2007 är realistisk, och vi bör säga detta rent ut. Vi måste ge landet all hjälp med att uppnå detta mål.
Bulgarien har vidtagit omfattande åtgärder under de senaste åren. Man har nu en fungerande marknadsekonomi och man har gjort framsteg när det gäller privatisering. Förslagen till reformering av den statliga förvaltningen och för att tackla korruptionen, är också en nödvändig grund för politiska och ekonomiska förändringar. Man behöver alltså göra mycket under ett begränsat antal år. Det finns en mycket utbredd grå ekonomi och arbetslösheten är hög - något som inte är helt okänt för vissa länder som redan är medlemmar i Europeiska unionen.
De makroekonomiska framstegen har ännu inte utvecklats till påtagliga ekonomiska fördelar för huvuddelen av befolkningen. Det finns fortfarande stora områden där befolkningen är fattig. Det handlar här inte bara om romerna, för vilka man behöver vidta de mest omfattande åtgärderna, utan också om bulgarerna i allmänhet. De mest sårbara inom alla befolkningsgrupper är barnen, och jag har riktat särskild uppmärksamhet mot behovet av att större resurser, däribland pengar från gemenskapen, inriktas på att få till stånd stora förbättringar för barnens villkor.
Jag måste nämna kärnkraftverket i Kozloduy, och i synnerhet stängningsdatumen för enheterna 3 och 4. Man har uttryckt starka åsikter om denna fråga, och tyvärr har den blivit ett symboliskt argument för folk på båda sidor. Säkerheten måste alltid sättas främst när det handlar om kärnkraft. Men det verkar inte finnas några bra säkerhetsmässiga skäl till varför stängningen inte kan ske 2008, i stället för 2006, om detta skulle vara av betydelse för Bulgariens ekonomiska läge.
Man bör fatta detta beslut i samband med EU:s inbördes utvärdering, som rådet genomför, samtidigt som man tar hänsyn till resultaten av IAEA:s besök i juni och en objektiv analys av stängningens ekonomiska konsekvenser.

Nicholson of Winterbourne (ELDR)
Herr talman! Jag vill tacka talmanskonferensen för att den skapat och gett sitt stöd till denna unika sammanträdesperiod. Jag vill också tacka vår före detta kollega Haarder och hans grupp, därför att de är i färd med att skapa ett historiskt danskt ordförandeskap. Jag vill särskilt berömma kommissionären själv och hans grupp. Kommissionärens kraftfulla ledarskap har inte accepterat några hinder som skulle fördröja utvidgningen, och han och hans grupp har framgångsrikt tagit itu med och klarat av stora och förfärande problem, och tagit oss till det läge vi kan glädjas över i dag.
I detta sammanhang välkomnar jag i synnerhet den rumänska parlamentariska gruppen. Tillsammans med de övriga kandidatländerna i denna tudelade men gemensamma utvidgning, har Rumänien gjort avsevärda framsteg och dess framsteg har märkts särskilt efter december 1999, när den nya regeringen installerades, efter Helsingforskonferensen. Om Rumänien verkligen följer kommissionens nya och utmärkta riktlinjer och får stöd från kommissionen, rådet och parlamentet, kan landet utan tvekan hinna bli klart till sitt planerade datum för inträde, det vill säga den 1 januari 2007. Jag hoppas därför verkligen att detta datum fastslås i parlamentets betänkande. Jag är övertygad om att Rumänien blir medlem i Nato före denna veckas slut. Den 1 januari 2007, om man arbetar hårt och beslutsamt - och med vårt stöd - kan landet ha nått sitt mål. Jag vill uttrycka mitt beröm över Rumäniens framsteg.

Oostlander (PPE-DE)
Herr talman! Turkiet har en särskild status som kandidatland. Sedan mycket länge har vi förbindelser med Turkiet, inte bara i EU, som kandidatland eller som blivande kandidatland, utan framför allt också med Turkiet som medlem av Nato. Det har varit en utmärkt position som vi alltid har uppskattat och som vi alltjämt uppskattar i fråga om Turkiet. EU är emellertid någonting annat, det går mycket djupare. Det beror på de anslutna staternas karaktär, för som medlemmar i Europeiska unionen bestämmer vi över varandras framtid. Det är av den anledningen som politiska kriterier intar en så utomordentligt framskjuten plats. Tidigare tänkte vi aldrig på det så, då var vi fortfarande en ekonomisk gemenskap. Att vi var rättsstater med en fungerande parlamentarisk demokrati var egentligen någonting självklart, det talade man inte ens om längre. Men nu förhåller det sig annorlunda.
I samband med utvidgningen har vi upptäckt hur viktig Europeiska unionens karaktär som ett förbund av demokratiska rättsstater är. Jag anser att det också är utomordentligt viktigt att vi fortsätter att säga till Turkiet att vår ståndpunkt, som vi intog i Helsingfors, är att först när ni uppfyller de politiska kriterierna från Köpenhamn kan vi inleda förhandlingar om ert medlemskap. Jag anser det vara en klar och tydlig hållning som vi absolut måste hålla fast vid. Ser man det ur den principiella synvinkeln är det mycket inkonsekvent att nämna ett datum innan förhandlingarna inleds. Skulle rådet direkt eller indirekt göra det ändå så säger man i och med det att de politiska kriterierna egentligen inte är så viktiga för rådet. Jag har till och med hört konstruktioner i vilka det sägs att rådet kommer att fastställa ett datum då man kommer att avgöra när förhandlingarna skall inledas. Något så fruktansvärt, högt ärade rådsordförande, bäste vän Haarder, något så fruktansvärt kommer ni väl ändå inte att göra mot oss. Jag antar att ni skyddar Europa mot en sådan indirekt konstruktion och att de politiska kriterierna helt följdriktigt kommer att sättas i första rummet. Om europeiska unionens egen karaktär inte skulle spela någon roll så skulle rådet också kunna fråga sig vad det tjänar till att fortsätta diskussionerna. Jag räknar emellertid med att något sådant inte kommer att äga rum i det kommande rådet. Jag förkastar ett sådant ytligt resonemang. Det skadar Europeiska unionens och de turkiska medborgarnas intressen, och - mycket viktigt - det undergräver samtidigt stödet som nu finns bland den europeiska befolkningen för den här anslutningen. I Nederländerna upplevde vi nyligen att man till och med i fråga om ett utmärkt land som Polen, som vi har förbindelser med sedan länge och vars politiska kultur har visat sig ha stora likheter med vår egen, hotade med en folkomröstning om anslutning. Om ett kandidatlands anslutning inte har något stöd hos befolkningen så kan det få oerhört olyckliga följder, och därför måste även processen för Turkiet åtföljas mycket noggrant.
Punkten om rättsstaten och demokratin har inte visat sig vara så svår i fråga om något av kandidatländerna. Jämfört med denna punkt är antagandet av resten av regelverket inte något större problem, åtminstone inte vad Turkiet beträffar. Kommissionär Verheugen sade nyss, med formuleringen att Turkiet nu verkligen är ett kandidatland, att främst Helsingfors har gjort så mycket för att man skulle börja vidta åtgärder i Turkiet. Vi har naturligtvis sett det och vi förstår att de åtgärderna var viktiga för förbindelserna i Turkiet, men för oss var de inte tillräckliga. Min fråga är emellertid: varför vidtar Turkiet dessa åtgärder, det måste ju trots allt finnas en övertygelse bakom dem? Var det där löftet från Europa nödvändigt för att Turkiet skulle slå in på vägen mot en rättsstat? Det skulle ju inte vara bra. Vi måste väl ändå kunna räkna med att den turkiska regeringen, även den nya turkiska regeringen, slår in på vägen mot rättsstaten och demokratin av övertygelse. Det får inte vara något de gör för att vara Europeiska unionen till lags, det måste ske spontant. 
Jag minns samtal med rumänska ministrar som sade att de själva hade löst problemet som de hade med Ukraina om den där lilla ön i Svarta havet. Jag sade att vi naturligtvis också hade verkat för det. Nej, sade de, vi löste det själva, för rumänerna håller på att de där kriterierna är något spontant. Jag tycker att det är utmärkt av rumänerna och hoppas att Turkiet i den här frågan kommer att följa den vägen av övertygelse. Om så inte är fallet kommer förtroendet aldrig att finnas.
Jag är mottaglig för önskan att Turkiet ges ett positivt budskap, och därför stöder jag också punkten som har lämnats in från socialistiskt håll om utvidgning av samarbetet i ett flertal sektorer. Det är till nytta rent praktiskt. Men det kan naturligtvis dröja innan man kommer från det stadiet till stadiet för förhandlingar och medlemskap. Det är också av den anledningen som jag stöder Ferbers ändringsförslag, i vilket det sägs att man i så fall måste vidta vissa åtgärder och att vi måste enas med varandra om vi för närvarande måste välja en viss form för detta. Jag är inte nöjd med strykningarna i detta ändringsförslag, för med dem faller ramen för hela anslutningsprocessen bort. Herr talman! Jag håller på att vi alltid konsekvent och principiellt skall upprätthålla denna ram. Också för Turkiet.

Böge (PPE-DE)
Herr talman, ärade kolleger! Som föredragande av yttrandet från budgetutskottet vill jag uttryckligen betona att de politiska och ekonomiska fördelarna av utvidgningen givetvis väger mycket tyngre än de eventuella budgetpolitiska kostnaderna. Ändå handlar det nu, även inom budgetpolitiken, om att skapa en på medellång och lång sikt tillförlitlig ram som kan vinna majoritetens stöd på båda sidor. För 2006 talar vi exempelvis om en budgetram för utgifter på cirka 15 miljarder euro, medan det på den andra sidan - vilket ofta glöms bort - finns cirka 5 miljarder egna anslag som de nya länderna redan nu kommer att styra om till EU:s budget.
Därför är det viktigt att ännu en gång klargöra de principiella ståndpunkterna angående anpassningen av den nya budgetplan som kammaren röstade om i juni. På rådets toppmöte i Bryssel intog även rådet delvis samma ståndpunkt som parlamentet, till exempel principen om ett successivt införande av direktstödet till jordbruket, klargörandet att ingen ny medlemsstat bör bli nettobetalare efter anslutningen och bestämmelsen som skall förhindra att ett land får sämre finanser efter anslutningen än direkt före.
Jag lägger stor vikt vid att den nödvändiga anpassningen av budgetplanen genomförs på grundval av artikel 25 i det interinstitutionella avtalet, efter ett förslag från kommissionen och - så heter det ordagrant - gemensamt av rådet och Europaparlamentet, och med den majoritet som krävs. Herr rådsordförande, jag förväntar mig att man i samordningen av budgeten förklarar att Europaparlamentet skall ges en bred och löpande information om hur förhandlingarna fortskrider, och att vi i ett trepartsmöte enas om hur förfarandet för att anpassa budgetplanen skall utformas under de kommande månaderna. Många frågor är nämligen ännu inte avslutade: hur skall man till exempel tolka Europeiska rådets formulering i punkt 12 i slutsatsen från Berlin, där det uttryckligen sägs att man vill ha en tydlig uppdelning mellan utgifterna för den gamla unionen och utgifterna för de nya medlemsstaterna? Gäller förklaringen från Berlin, eller kommer budgeten efter anslutningen att vara gemensam rubrik för rubrik? Detta måste redas ut.
Vi har nu ett datum för anslutningen, den 1 maj 2003. Kommer det då att finnas en tilläggsbudget? Är det meningsfullt att utforma och genomföra föranslutningsprogram i fyra månader om man inte tänker betrakta de nya medlemmarna som medlemmar förrän efter åtta månader - vare sig det gäller jordbruk, strukturpolitik eller inrikespolitik?
Även när det gäller de nya grannarna och de nya partnerskapen måste vi mycket noggrant undersöka vilken ekonomisk anpassning som krävs inom till exempel kategori 4 - utrikespolitiken. Detta gäller såväl Turkiet som andra grannar och nya partner. Vi kommer att få anledning att diskutera nya och mycket speciella partnerskap.

Ettl (PSE)
Vårt möte i dag präglas av en god gemenskapskänsla och tilltro till Europas framtid. Positiva känslor hjälper till att övervinna de svårigheter som fortfarande väntar anslutningsländerna. Ekonomisk anpassning kräver på alla sidor ett ytterst starkt politiskt och socialt engagemang.
Bara omstruktureringen av den tunga industrin och gruvindustrin gör att det krävs intensivare åtgärder mot den stigande arbetslösheten. Därför måste vi göra allt för att stärka den sociala dialogen i anslutningsländerna. Detta är det enda sättet att garantera att lagstiftningen på det sociala området och på arbetsmarknaden får en demokratisk inriktning. Vi talar både ofta och mycket om Europas sociala dimension, men vi är duktiga på att glömma att vi borde peka på att sociallagstiftningen är en lika viktig del i det gemensamma regelverket som till exempel konkurrensbestämmelserna.
Införlivandet av det sociala regelverket är viktigt för hela Europa eftersom det skapar stabilitet och är ett sätt att förebygga eventuella konflikter. Därför uppmanar jag alla att anta de båda ändringsförslagen från utskottet för sysselsättning och socialfrågor, inlämnade av kollegan Oostlander och mig själv.
Ur sysselsättningspolitisk, finanspolitisk och socialpolitisk synvinkel återstår mycket att göra under tiden fram till anslutningen. De medlemsstater som gränsar till anslutningsländerna uppmanas att stödja och skynda på det gränsöverskridande samarbetet. Löntagarna i dessa regioner behöver hjälp med att anpassa sig till utvecklingen på arbetsmarknaden. Detta är det enda sättet att montera ned de fördomar som finns i fråga om fri rörlighet för tjänster och arbetskraft.
I alla händelser - det vill jag avslutningsvis understryka - gäller det att visa största respekt för anslutningsländerna för de prestationer de hittills har gjort på vägen mot anslutning.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr Haarder, käre rådsordförande! Utvidgningen är en historisk och moralisk skyldighet och en unik möjlighet för denna kontinent att försonas med sig själv.
Till grund för den debatt som vi förde i morse och i den debatt som vi för om Broks betänkande - som jag vill gratulera till hans arbete -, ligger ett behov, det vill säga att göra en djupgående reflektion om oss själva, vår roll i världen, vad projektet Europeiska unionen inneburit, vad det innebär och vad vi vill att det skall innebära i en utvidgad union.
Och just på grund av denna reflektion anser jag att konventets arbete är av grundläggande betydelse. Jag tror att vi måste söka en lämplig modell för att låta företrädare för kandidatländerna delta i arbetet med regeringskonferensen, vilket begärts denna morgon.
På kort sikt är jag övertygad om att vi tack vare kommissionens, medlemsstaternas och kandidatländernas ansträngningar inom några veckor kommer att kunna nå en skälig och rättvis överenskommelse. Jag tror också att vi med lika, och således inte diskriminerande, villkor för alla kommer att kunna bana vägen med hjälp av de strategier för anslutning som tagits upp här på morgonen samt avsluta pågående förhandlingar.
Herr talman! Jag anser dock att det är viktigt att vi inte kör fast med ett sjukligt förstorande av det omedelbara och nuvarande. Jag anser att Historien inte bara skrivs genom att man berättar om och frammanar dåtiden. Om vi inte har våra ambitioners och våra projekts horisont för ögonen kommer vi inte bara att vara inkapabla att ge form åt framtiden utan vi kommer också att ha stora svårigheter att förstå det förflutna.
Herr talman! I dag böjs Historien i nutid. Och i denna historiska nutid som vi råkar leva i utkristalliserar sig Europeiska unionen som en av dess huvudaktörer. I dag är Europeiska unionen en ekonomisk, finansiell och industriell makt, men den har ett stort och viktigt behov av att bekräfta sin närvaro på den internationella arenan och att förse sig med en försvars- och säkerhetspolitik som gör det möjligt att klara nya hotbilder, särskilt efter attentaten den 11 september.
Herr talman! Vi måste klara av de utmaningar utvidgningen ger oss, vi måste ta vara på alla möjligheter och synergier, vi måste skapa ett enda politiskt och ekonomiskt område där mer än 500 miljoner människor kommer att mötas. I ett första steg kommer 300 miljoner människor att använda samma valuta. Herr talman, jag tror att det kort sagt handlar om att vi med generositet och framtidsvisioner skall kunna låta siffrorna tjäna idealen, även om siffrorna är viktiga.

Sakellariou (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionär Verheugen, ärade kolleger! Låt mig inledningsvis tacka för debatten och allt arbete bakom betänkandena om utvidgningen, ja för allt det arbete som har krävts för att göra utvidgningen möjlig. På min partigrupps och mina egna vägnar vill jag också tacka kommissionen för det goda samarbetet. Herr kommissionär, detta är inga floskler, utan faktum är att vi under hela processen har fått ta del av all information. Vi har haft diskussioner i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, och jag vill även tacka ordföranden för utskottet, både för betänkandet och för samarbetet. Alla grupper, alla politiska krafter i utskottet, har gjort sitt yttersta för att kritiskt följa denna historiska process och bidra till att utvidgningen skall bli framgångsrik.
Det finns två punkter som jag vill ta upp som ett komplement till det som mina kolleger har sagt om de enskilda länderna men också om den allmänna delen, vilket var lika korrekt som intelligent sagt. Det rör sig om två mycket konkreta problem.
För det första det allmänt erkända förslag om Cypern som FN:s generalsekreterare lade fram. I bilaga IX finns det en punkt som skulle kunna missförstås, nämligen förslaget om artikel 1.1 där det talas om en folkomröstning i det delade landet efter att ett basavtal har slutits. Frågorna skall besvaras med ja eller nej i folkomröstningen. Omröstningen skall gälla dels statens nya strukturer, dels Cyperns anslutning till Europeiska unionen. Jag menar att EU helt oberoende av detta - det gläder mig att ni redan vinkar, herr kommissionär - skall fatta beslut enligt Helsingforsöverenskommelsen, och Cypern bör också uttala sig i enlighet med detta.
Den andra frågan rör Turkiet. Jag vill påminna om att vi inte diskuterar Turkiet här i dag. Det vi för är en debatt om utvidgningen, och Turkiet tillhör i nuläget inte anslutningsländerna. Turkiet är ett kandidatland, en status som landet har haft sedan 1999. Trots de stora ansträngningar och de stora framsteg och goda resultat som Turkiet har nått, är de politiska Köpenhamnskriterierna ännu inte uppfyllda. Därför ser jag heller inga skäl att diskutera ett datum. Låt mig säga följande, herr rådsordförande: Att slå fast ett datum är inte aktuellt, åtminstone inte för oss!

Malmström (ELDR).
Herr talman! Rådets ordförande, herr kommissionär, kolleger och kära blivande kolleger uppe på läktaren!
Detta är en historisk dag, en slags förfest inför den stora fest som vi snart skall hålla tillsammans. Det blir en fest som markerar avslutningen på den långa resa vi färdats tillsammans med målet att gemensamt uppnå Europas enande.
Strasbourg och den region där vi befinner oss vittnar om hur man förr i tiden försökte ena Europa. Alla de anonyma gravar där tusentals franska och tyska pojkar ligger begravda är en tragisk påminnelse om hur våld och tvång användes för att påtvinga europeisk enighet. Berlinmuren var däremot omvänt ett sätt att hindra människor och idéer från att mötas och enas. Det unika med EU är den geniala, men historiskt sällsynta idén, att ena människor vid förhandlingsbordet i stället för genom skyttegravskrig. Min kollega Paulsen brukar säga att EU handlar om att ge makt till byråkrater, inte till soldater, och det är ganska bra formulerat.
EU består dock inte bara av byråkrater utan också av politiker med visioner och idéer. Europaparlamentets samlade idé och vision har varit övertygelsen om fördelarna med att tillsammans utveckla det europeiska samarbetet. Konsekvent och ihärdigt har vi drivit på för utvidgningen med klara datum, krav och hållpunkter. Ibland har det stormat i regeringar, i inrikespolitiken, men vi har stått fast. Betänkandet av Brok är ett tydligt uttryck för denna enighet. Den liberala gruppen stödjer betänkandet.
För oss liberaler har utvidgningen, eller återförenandet, varit den mest prioriterade frågan under många år. Det är en naturlig fortsättning på Berlinmurens fall och genombrottet för demokrati, frihet och marknadsekonomi i Öst- och Centraleuropa. EU har länge varit ofullständigt, med bara medlemmar från Västeuropa. Det är bara genom att agera tillsammans som vi kan försvara och stå upp för de gemensamma värderingarna och ambitionerna: frihet, demokrati, mänskliga rättigheter, en fungerande marknad med tillväxt och välstånd i ett Europa där medborgaren sätts i centrum.
De kommande stora utmaningarna, miljöproblemen, gränsöverskridande brottslighet, Europas roll i världen och vårt ansvar för en mer rättvis världsordning kräver också gemensamma ansträngningar, liksom arbetet med att reformera de europeiska institutionerna så att de blir mer demokratiska och effektiva. Jag ser fram emot de nya kollegernas bidrag och fräscha idéer på detta område.
Herr talman! I ett enat Europa är vi alla olika, men vi är lika mycket värda och måste bedömas med samma måttstockar. Vi liberaler har envetet kämpat för att Köpenhamnskriterierna, särskilt de politiska kriterierna, skall respekteras. Brott mot mänskliga rättigheter kan aldrig ursäktas, och vi gläds åt de stora framsteg som gjorts i kandidatländerna. Vi kommer att fortsätta att bevaka dessa områden, det vill säga respekt för minoriteter, pressfrihet, god förvaltning i de gamla såväl som i de nya medlemsländerna. Vi menar att det är på detta sätt som säkerhetsklausulerna skall användas, det vill säga genom en kontinuerlig granskning av hur vi alla tillämpar och respekterar våra gemensamma värderingar. Vi måste ställa krav på oss själva, såväl i de gamla medlemsländerna som i de nya. Vi skall inte ha någon uppdelning i A- och B-medlemmar.
Herr talman! Många svåra frågor har lösts under hösten. Det danska ordförandeskapet har gjort fantastiska ansträngningar, liksom kandidatländerna. Visst vore det fantastiskt om vi i slutet på året också kunde få se en lösning på Cypernfrågan. Jag hoppas att alla kan bidra till en sådan lösning. Jag vill också vädja om en tydligt positiv signal till Turkiet. Den nya regeringen är värd all uppmuntran och allt stöd från oss.
Betänkandet av Brok skall tolkas som ett välkomnande och en festinbjudan till er i kandidatländerna. Det gäller en fest då uppdelningen mellan ?vi i EU? och ?ni i kandidatländerna? upphör, och där vi alla blir ?vi i EU?.
Brie (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! Det behöver knappast upprepas att detta är en historisk dag, åtminstone här i parlamentet. Även min grupp kommer att stödja Broks betänkande med stor majoritet, på samma sätt som vi betraktar utvidgningen av EU som en historisk möjlighet. Jag förstår inte riktigt varför ni, herr Haarder och just ni, fru Malmström, talar om återförening. När jag studerar Europas historia blir det uppenbart att kontinenten egentligen aldrig har varit förenad. Desto större är den prestation som nu görs, eftersom det handlar om att ena kontinenten för allra första gången.
Jag vill inte röra om alltför mycket i den harmoni som råder, men låt mig åtminstone nämna tre punkter i betänkandet som jag inte är tillfreds med, även om jag är för betänkandet som helhet. För det första beklagar jag avvisandet av så gott som alla ändringsförslag som rör de stora sociala och sysselsättningspolitiska problem som beror på förändringsprocesserna och anslutningsprocessen i anslutningsländerna. Dessa frågor får också alldeles för litet uppmärksamhet i den konkreta politiken.
För det andra är det för min grupp mycket otillfredsställande att de nya medlemsstaternas och deras medborgares lika rättigheter inte garanteras fullt ut från början, till skillnad från vid tidigare utvidgningstillfällen. Herr kommissionär, ni har gjort väldigt mycket för allmänheten, det vet jag, men nog är det så att några få regeringars egoism har lagt ut hinder på centrala punkter. Jag är medveten om problemen, men jag ser det som problematiskt att en utvidgningsprocess, som kallas vår historiska uppgift, inte utesluter all rättslig och ekonomisk diskriminering redan från början.
För det tredje beklagar vi att betänkandet inte omfattar förslag om ytterligare åtgärder i gränsregionerna. Jag misstänker att framför allt de ansvariga regeringarna, men kanske också kommissionen, fortfarande har för mycket kvar att göra för att ge ett positivt stöd till de breda förändringar som kommer att ske i regionerna. Det är i dag inte uteslutet att åtminstone vissa av dessa regioner snarare blir ett transitområde för utvidgningen. Oberoende av detta faktum vill jag på nytt uppmana kommissionen och regeringarna att göra sitt yttersta för att det som hittills varit gränsregioner skall bli verkstäder för den europeiska integrationen så att man där når samma positiva mänskliga och sociala resultat som i de tidigare gränsregionerna, till exempel Saarland, Lothringen och Luxemburg.

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman! Låt oss hoppas att Giscard d'Estaing väcker en lika livlig diskussion med sitt förslag till konvention som med sina kommentarer om att det inte är önskvärt med ett turkiskt medlemskap. Plötsligt brottas alla med frågan om det är med rätta eller inte som Turkiet förespeglas ett framtida medlemskap. I den diskussionen är de två ytterligheterna ärligt talat inte så intressanta. Å ena sidan finns det de som säger: ja, om landet uppfyller alla kriterier. Å andra sidan finns det de som säger: nej, aldrig. Däremellan finns det en mängd personer som gör sitt bästa för att på olika vis nyansera frågan. Broks inlägg var ett typiskt exempel på det. Han är tyvärr inte närvarande längre, men om jag förstod honom rätt så sade han i dag att han anser att Turkiet måste få en chans. Men om Turkiet uppfyller Europeiska unionens alla krav så är det inte Turkiet längre.
Snälla ni, kolleger, Brok, låt oss sluta upp med sådana ordlekar, med att skapa sådan dimma. I går var det dimma på flygplatsen, i dag är skapar ni dimma i kammaren. I media har Brok klart och tydligt sagt att han anser att 1999 års beslut att göra Turkiet till ett kandidatland var ett misstag och att det misstaget borde rättas till. Jag gläder mig åt Broks flexibilitet och jag gläder mig också åt hans ståndpunkt i dag, men till en sådan hållning, till dagens ståndpunkt passar det inte att han, som föredragande, stöder Ferbers ändringsförslag i vilket det står att en särskild förbindelse måste utvecklas mellan EU och Turkiet. Det är ett alternativ till medlemskap. Det är jag inte för och jag hoppas att Brok inte är för det, varken i dag eller i morgon.
Kolleger! Låt oss sluta upp med att skapa dimma och med ordtrolleriet. Om vi har meningsskiljaktigheter sinsemellan så handlar det om timing, då handlar det om de olika faserna i närmandet mellan Turkiet och EU. Då handlar det inte längre om målsättningen med alla ansträngningar, nämligen medlemskapet. Bort med alla dubbla agendor, bort med hyckleriet, bort med att säga ?ja? och hoppas på ?nej?. Om vi säger ?ja? till Turkiet så innebär det att EU kommer att göra allt för att Turkiet kan bli medlem, någon gång i framtiden.
Vad innebär det konkret? Om den nya turkiska regeringen tar chansen att lösa konflikten på Cypern, om den här regeringen äntligen omsätter de tidigare nämnda reformerna i praktiken, om den här regeringen dessutom vill genomföra nya reformer, som de exempelvis aviserade i helgen med en nolltolerans för tortyr, om samma regering äntligen skulle frige fångar som till exempel vinnaren av Sacharovpriset Leyla Zana ... Om allt det skulle ske, kolleger, så kan inte EU hamna på efterkälken. Jag säger som kommissionär Verheugen: om kandidatländerna rör sig mot EU så kan EU inte stå stilla. Det innebär att inte heller närmandet mellan Turkiet och EU kan äga rum från ett håll. Vad mig beträffar innebär det att man i Köpenhamn noggrant bör överväga fastställandet av ett så kallat översynsdatum, ett datum, exempelvis om ett år, då vi undersöker en gång till om Turkiet uppfyller alla politiska kriterier och att vi då, om bedömningen är positiv, har modet att fastställa ett datum för framtida förhandlingar.

Andrews (UEN).
Herr talman! Mycket arbete har gjorts under de senaste veckorna för att påskynda utvidgningsprocessen, men vi måste lösa en del svårigheter innan EU:s utvidgning kan bli verklighet. Vi får inte underskatta de utmaningar som vi står inför, så här i början av anslutningen av de tio länderna till Europeiska unionen.
EU-konventet måste komma ihåg att många kandidatländer skall hålla folkomröstningar om EU-medlemskapet. Vi måste göra detta så okomplicerat som möjligt för medborgarna i kandidatländerna. Det är här EU-konventet kan stöta på problem: det har hunnit mycket längre än folken i Europa. Menar vi allvar med att uppmana kandidatländerna att ratificera anslutningsfördraget genom folkomröstningar, bara för att uppmana dem ett år senare att ratificera ytterligare ett EU-fördrag med fler ändringar av unionens dagliga funktion? Vad skulle medborgarna i kandidatländerna grunda sina beslut på i nästa års folkomröstningar? På de befintliga EU-fördragen - inklusive det nyligen ratificerade Nicefördraget - eller på en samling nya förslag från EU-konventet? Har vi inte lärt oss någonting av den nyligen hållna folkomröstningen om Nicefördraget i Irland? Fördraget var ganska blygsamt i vilket fall som helst, men det var mycket svårt att förklara sakfrågorna för medborgarna. Vi lyckades, under den andra omgången, delvis att förklara fördraget, men bristen på förståelse av EU-frågorna är fortfarande förhärskande.
Vissa personer i EU-konventet vill emellertid gå alltför fort fram med omfattande reformer av allt som har att göra med unionens dagliga funktion. Vi lägger fram motstridiga budskap och förslag till medborgarna i kandidatländerna. Jag skulle till och med vilja gå så långt som att säga att EU-konventet löper risk att röra till hela utvidgningsprocessen. Jag måste påminna kammaren och medlemmarna i konventet, att konventet är en rådgivande process - de faktiska besluten skall och måste fattas av ministerrådet.
Låt oss inte underskatta den mängd arbete som måste ske innan utvidgningen blir en fungerande framgång. Kandidatländerna måste genomföra alla direktiv och förordningar som gäller i EU. Utvidgningsförhandlingarna är uppdelade i 38 olika kapitel. Det kommer att ta tid för kandidatländerna att genomföra hela denna lagstiftning. Vi känner alla till att tillträdet av tio nya länder inte kommer att bli lätt att genomföra. Det viktigaste är den takt i vilken reformerna skall ske. Diplomater och politiker skall inte tillåtas att gå alltför snabbt fram, i jämförelse med de europeiska medborgarna, när det rör den framtida utvecklingen. Vi måste få de europeiska medborgarna med oss vid alla faser i utvecklingen, och vi kan inte ta deras stöd för givet.
Från ett irländskt perspektiv kommer alla framtida EU-fördrag som verkar få företräde framför den irländska författningen att bli mycket svåra - för att inte säga omöjliga - att godta för irländarna. Alla förslag som minskar de små medlemsstaternas representation i EU:s institutioner, kommer att strida emot de jämställdhetsprinciper som är uttryckliga mål för Europeiska unionen.

Belder (EDD).
Herr talman! Det är väldigt mycket liv om utvidgningen. Vad de nya medlemsstaternas EU-fähigkeit beträffar kan jag fatta mig kort: Broks betänkande ger en god insikt i de ännu återstående tvivlen från Europeiska unionens sida. Kandidatländerna måste intensifiera sina ansträngningar på olika områden. Och europeiska och nationella politiker bör tydliggöra kandidatländernas föregående ansträngningar för sin befolkning. 
En annan punkt är Turkiets kandidatur. I Helsingfors blev landet, under stort tryck på EU, officiellt ett kandidatland. Nu försöker Ankara än en gång pressa EU på ett datum för att inleda förhandlingarna. Enligt min åsikt måste EU emellertid motstå det trycket. I grund och botten därför att Turkiet inte är ett land som passar i EU. Landet är förvisso en demokrati, men absolut ingen västerländsk demokrati. Och även om det är en sekulär stat så är dess kultur och historia helt olik den kultur och historia som finns i de nuvarande medlemsstaterna som präglats av kristendomen. Om Turkiet blir medlem i EU så kan vi stryka ordet ?europeisk?. Vid sidan av det har Turkiets ställning som rättsstat förbättrats, men den är långt ifrån tillräcklig. Jag tänker nu exempelvis på den svåra situationen för kristna i landet. EU kan erbjuda Turkiet ett närmare samarbete på diverse områden. Kandidatstatusen var emellertid ett fel som det vore bäst att rätta till.
Tidpunkten för anslutningen är emellertid inte slutpunkten för EU. Vad är det för en Europeisk union vi får efter utvidgningen? Ett Europa som kan lämna gamla tiders konflikter bakom sig? Ett Europa som stöder fred, solidaritet och rättvisa förhållanden mellan medlemsstaterna?
Idéerna om att göra GUSP till en gemenskapsfråga förefaller mig vara i strid med de här principerna. Skillnaderna mellan medlemsstaterna är helt enkelt för stora på det här området. Integration på det här området är därför endast möjlig med tvång. Det kan ingen balanserad politik byggas på. Dessutom rör det ett mycket identitetskänsligt område, vilket ökar den potentiella spänningen mellan medlemsstaterna.
De europeiska länderna måste vara på sin vakt mot nationalism. Det finns emellertid också en möjlighet till nationalism på europeisk nivå, varvid vi endast strävar efter en status som världsmakt för att uppnå större ära och berömmelse för oss själva. Andra stora länder är då suspekta redan på förhand. Jag anser att det här till och med är skadligare än den traditionella nationalismen. Utvidgningen kommer förhoppningsvis att leda till klarsynt besinning på den punkten.

Dupuis (NI).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag anser att kollegan Gawronski har rätt: det är de femtons Europa som har mest att vinna på utvidgningen. Men denna utvidgning - jag anser att det bör preciseras och jag hoppas faktiskt på svar från rådet och kommissionen - är inte slutet på Europeiska unionens utvidgningsprocess. Det finns ett tiotal länder i Kaukasus och på Balkan som inte ens finns med på listan över kandidatländer, som alltså inte ens befinner sig i Turkiets situation, och det är länder som Europeiska unionen behöver, liksom vi behöver Turkiet för att undvika förskjutningar i fundamentalistisk riktning, vilket jag hört sägas av flera kolleger här i dag.
Vi har lyssnat till utläggningar av betänkandena för vart och ett av kandidatländerna, men jag anser att det hade varit hederligt och korrekt att även förse dessa tio länder som står i begrepp att träda in i Europeiska unionen med ett betänkande om den aktuella situationen i var och en av de femton medlemsstaterna. Jag anser att det ur ekonomisk synvinkel kanske skulle vara viktigt för dessa länder att känna till att man inte kan utesluta risken för en ?japanisering? av den europeiska kontinenten, att Tyskland och Italien men även Frankrike i dag är oförmögna att gripa sig an de strukturreformer de står inför, vilket med tanke på deras storlek kan tänkas få konsekvenser även för de tio kandidatländernas ekonomier.
På samma sätt skulle det kanske vara i dessa tio nya länders intresse att känna till att rättvisan i några av unionens nuvarande medlemsstater alls inte är vad vi förväntar oss av en demokrati. Jag tänker på Belgien, på Italien, men jag tänker även på synbarligen mera marginella inslag, som det som händer dessa dagar i ert land, i Danmark, herr rådsordförande, och jag syftar på myndigheternas sätt att gripa sig an fängslandet av den tjetjenske vice premiärministern Achmed Zakajev. Jag tvivlar på att detta kan förklaras med hänvisning till rättsstatens regler.
Vi talar om ett demokratiernas Europa men kanske borde vi även tala om ett demokratiskt Europa, ty det står klart att unionen vare sig här inne, i rådet, i kommissionen eller i sin helhet skulle klara av att uppfylla de kriterier som vi i dag fastställer för kandidatländerna. Häri ligger hela frågan om en fördjupning av konventet, en fråga som vi hoppas skall lösas genom ett amerikanskt tillvägagångssätt, med en amerikansk demokrati, och inte genom en återgång till den kontinentala tradition som har orsakat så mycket skada för vår kontinent.

Elles (PPE-DE).
Herr talman! Som vissa talare redan har sagt, så är detta en historisk dag för den aktuella utvidgningsprocessen. Jag skulle vilja se bortom toppmötet i Köpenhamn och se vad som kommer att ske under nästa fas.
Vissa talare har tagit upp frågan om Valéry Giscard d'Estaings kommentarer om Turkiet var föråldrade, om detta var fel budskap vid fel tidpunkt och om - om Turkiet blev medlem - detta verkligen skulle vara slutet för Europa som vi känner det. Han gör rätt i att ta upp denna fråga, därför att när vi väl säger definitivt ja till Turkiet och ger landet ett datum, hur kan vi då säga nej till Ukraina, Vitryssland och andra länder som kanske har ett större territorium i Europa än vad Turkiet har?
Rasmussen, Watson och Haarder har gett uttryck för stor liberalism genom att säga att vi kan ge Turkiet ett datum när väl de politiska kriterierna har uppfyllts. Vad gäller då för de ekonomiska kriterierna i Köpenhamnsdeklarationen från juni 1993? En central sak för denna deklaration var frågan om institutionell stabilitet, som vi alla verkar glömma bort när vi nu välkomnar nya länder in unionen. Tror vi verkligen att unionen kommer att bli stabil när Turkiet, och kanske även andra länder, som då utan tvekan kommer att välkomnas i enlighet med samma kriterier, har blivit medlemmar, och att unionen då kan styras på ett effektivt sätt?
Frågan kommer att granskas vid Natos toppmöte om utvidgning senare i veckan i Prag. Frågan som folk nu ställer sig, är om Nato verkligen har förmåga att handla och om det verkligen kommer att bli effektivt när fler central- och östeuropeiska länder har blivit medlemmar. Samma sak gäller för Europeiska unionen. Under toppmötet i Helsingfors beslutades att Turkiet skulle bli ett officiellt kandidatland. Detta gäller också associeringsavtalet från 1961, men kommer Europeiska unionen, med Turkiet som fullvärdig medlem, verkligen att kunna handla effektivt och vara demokratiskt ansvarigt?
Min teori är trefaldig. För det första bör vi göra ett uppehåll när de tio länderna väl har kommit in, och när vi har slutfört förhandlingarna med Rumänien och Bulgarien. Det är alldeles för tidigt att fastställa ett datum nu, eller till och med att fastställa ett datum för ett datum. För det andra måste vi undersöka alla möjligheter, som till exempel ett särskilt partnerskap med Turkiet, innan vi inleder några fullständiga anslutningsförhandlingar. Det viktigaste av allt är kanske att toppmötet i Köpenhamn bör sätta i gång en process, liksom Prodi nämnde i förmiddags, för övervägande av vårt förhållningssätt till framtida kandidatländer som vill bli medlemmar i unionen, så att vi vet hur vi skall hantera dem.
Sammanfattningsvis går Europeiska rådet - som leds av danskarna - med slutna ögon in i framtiden. Det är lättare för alla att säga ja i stället för nej, men på detta stadium verkar det som om ingen medlem av Europeiska rådet vill säga ja till Turkiet, men som om ingen heller vill säga nej. Låt oss tänka klart och låt oss se till att få en tydlig strategi, så att vi kan garantera Europas medborgare att de om tio år kommer att få en stabil, blomstrande och effektiv europeisk union.

Swoboda (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag skall erkänna att jag var skeptisk till mötet med våra kolleger från anslutningsländerna här i Strasbourg i dag. Det hade lätt kunnat missförstås som en signal om att ?alla problem är lösta och att utvidgningen är klappad och klar?. Tack och lov blev det inte så.
Det var rörande att träffa alla kolleger med alla olika språk och säga till dem att mycket återstår att göra och att vissa problem och uppgifter ännu inte har lösts. Det var också ett bra tillfälle att förklara att vi även har en allmänhet som kräver förhandlingsresultat, en allmänhet som vi måste övertyga. Anpassningen av EU:s bestämmelser, det gemensamma regelverket, måste fortsätta.
Parlamentet är en stor intressegrupp för utvidgningen. Dock måste villkoren uppfyllas - även de finansiella. Utvidgningen är ingen välgörenhetsinrättning, ingen barmhärtighetshandling. Utvidgningen är ett försök att bygga upp ett gemensamt Europa, på grundval av de framsteg som EU hittills har gjort och som har utarbetats i en gemensam politik. Den är ett försök att övervinna följderna av Jaltakonferensen. Den handlar också om att övervinna krigs- och efterkrigsordningen, och jag menar att detta ligger i allas intresse.
För att ta ett konkret exempel: Även Republiken Tjeckien bör vara lika kapabel att se kritiskt på det förgångna och blicka framåt som alla andra bör avstå från att slå mynt av de fullt begripliga skeendena efter krigsslutet, vilka absolut skall kritiseras. Om vi kan övertyga bägge sidor om detta, kommer vi verkligen att kunna utforma en ny framtid.
Så till Turkiet. Landet har under sommaren fattat beslut om en rad åtgärder som är ett första och värdefullt steg på vägen mot rättsstatlighet och fullvärdig demokrati. Visserligen är de rättsliga åtgärderna inte tillräckliga, och de har heller inte genomförts än. Men vi har nu en regering som förklarar sig beredd att genomföra dessa åtgärder och som vill bevisa att landet antagit en europeisk inriktning och accepterar den uppdelning mellan stat och religion som är normen i Europa. Framför allt förväntar vi oss av regeringen att Cypernfrågan skall lösas.
Kollega Elles, det vore ett farligt initiativ att öppna dörren för Turkiet och bara tala om speciella förhållanden - det finns ju ett ändringsförslag om detta. I EU finns det plats både för medborgare inom islam och medborgare med turkisk bakgrund.
Om och när vi kan föra konkreta förhandlingar med Turkiet kan inte beslutas i dag, det är min uppfattning. Det ligger i allas intresse att Turkiet uppmuntras att bevisa att islam är förenligt med en modern demokrati, och jag vill därför avvisa allt som kan uppfattas som nedslående.
En sista fråga: I början av veckan besökte jag Balkan. Jag förstod att man är rädd för att utvidgningen skall ställa dem utanför, lämna dem åt sitt öde. Jag vill be kommissionen och rådet att överväga hur man under det kommande halvåret kan ge en signal om att Balkan kan bli en del av utvidgningsprocessen, inte i dag, inte i morgon, men kanske i övermorgon när området uppfyller samma villkor som anslutningsländerna nu har uppfyllt. En tydlig signal om detta vore mycket positivt!

Duff (ELDR).
Herr talman! Cyperns anslutning kommer att ha lyckats först när vi har sett en riktig försoning mellan greker och turkar. Lyckligtvis verkar förslagen från Kofi Annan utgöra en god konstitutionell grund för en sådan försoning.
I paketet lånar man på ett smart sätt från den schweiziska regeringsmodellen och den belgiska modellen för europeiska förbindelser. Det som nu diskuteras verkar vara det bästa möjliga utfall som turkcyprioterna kan förvänta sig. Det ger dem en rättsligt och politiskt jämbördig ställning och skyddar deras intressen i egenskap av den mindre befolkningsgruppen. Det förpliktigar det ombildade Cypern att stödja Turkiets medlemskap, och övergångsbestämmelserna verkar kunna tillfredsställa de flesta kraven om egendom, bosättning och självaktning.
Erdogan, Simitis, Clerides och Denktash måste nu förbereda sig för att ta ett omfattande steg i riktning mot integration och försoning, och förkasta uppdelning och hämnd.

Papayannakis (GUE/NGL).
Herr talman! Det är sannerligen första gången i historien som vi går mot en enad kontinent. En sådan har aldrig tidigare funnits. För närvarande diskuterar vi emellertid endast den geografiska utvidgningen och i mycket mindre utsträckning unionens fördjupning som ju är anledningen till att vi vill ha denna union. Politisk och ekonomisk union, gemensam socialpolitik, fullständig ekologisk intervention här och över hela världen; dessa är anledningarna till att vi vill ha en union, och jag hoppas och tror bestämt att även kollegerna i kandidatländerna vill ha detta, och inte att vi skall diskutera obetydliga detaljer.
Hur som helst, när vi nu talar om utvidgningen är det förvisso så att den kräver en jämlik behandling och respekt för motpartens värdighet. Det är inte alltid vi uppvisar detta. Även om det nämns i resolutionen anser jag inte att vi i tillräcklig utsträckning har betonat att den orättvisa uppgörelsen om antalet parlamentsledamöter för Ungern och Tjeckien snarast möjligt bör hävas. Den är i alla hänseenden absurd. Vad är det egentligen vi gör, försöker vi att vara sparsamma? Det är för mig obegripligt.
Det står dessutom klart att det krävs en tydlig tidsram för att utvidgningen skall lyckas. Herr talman, kolleger! Turkiet har rätt att få veta vad de har för tidsramar i förhållande till Europeiska unionen. Det har även Bulgarien och Rumänien rätt till. Men, herr kommissionär och herr ordförande, även länderna i det svarta hålet på Balkan har rätt att få veta. Dessa länder talar vi inte om över huvud taget, trots det faktum att de i alla hänseenden befinner sig mycket närmare oss, mitt på den europeiska kontinenten.
Slutligen, herr talman, beträffande Cypern. Vi tycks ha kommit till ett avgörande ögonblick när det gäller förhandlingarna om en politisk lösning. Vi måste stödja dessa förhandlingar. Vi måste hoppas att de skall lyckas. Vi bör emellertid vara tydliga i en fråga, kanske ännu tydligare än vad vi hittills har varit. Inte någon lösning kan vinna framgång och accepteras om den omfattar en permanent avvikelse från gemenskapens regelverk. Övergångsbestämmelserna är något helt annat - alla länder har någon gång under utvidgningen erfarit dem, men de gäller för en viss bestämd tid och de har ett utgångsdatum. Om vi således vill gå vidare måste vi göra detta klart för alla berörda parter. I annat fall tror jag att vi undergräver ett försök som bådar gott för framtiden.

Jonckheer (Verts/ALE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Även om det fredliga enandet av den europeiska kontinenten inleddes symboliskt med Berlinmurens fall, vet vi nu att utvidgningen av Europeiska unionen med de tio första kandidatländerna enligt mötet i rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) kommer att genomföras den 1 maj 2004. Men vi vet också att övergången, eller snarare omvandlingsprocessen i de berörda ländernas ekonomier, kommer att ta mycket längre tid. Jag påminner bara om att ett land som Polen enligt en officiell källa har en arbetslöshet på 17 procent, och att landet år 2000 visade upp ett BNP per invånare som endast motsvarade 39 procent av medeltalet i EU-länderna. I samband med denna omvandlingsprocess hör jag därför många av mina kolleger upprepa alla de villkor som kandidatländerna fortfarande måste uppfylla, något som de utan tvivel har anledning till.
Herr rådsordförande! För min del skulle jag vilja fråga er rent ut vad rådet tänker göra som svar på de krav som framställdes av de tio kandidatländernas regeringar i Warszawa förra fredagen. Jag erkänner att jag inte är någon specialist på området, men deras krav förefaller mig vara helt rimliga: ett ekonomiskt bidrag som skapar makroekonomisk stabilitet, en nettoekonomisk situation som inte bör förbättras endast för år 2004 utan också från år 2004 till år 2006, och slutligen ett fullständigt utnyttjande av det budgetåtagande som gjordes i Berlin. Detta förefaller mig uppriktigt sagt rimligt.
Eftersom jag i morse tyckte mig höra den danske statsministern säga att han inte hade för avsikt att avvika från de ståndpunkter som intogs vid Europeiska rådets möte i Bryssel skulle jag vilja veta huruvida ni, som svar på de legitima kraven från kandidatländernas regeringar, tänker komma med ett bättre erbjudande än i Bryssel, eller om ni tänker hålla er till det som beslutades i Bryssel. Jag anser att det, bortsett från de allmänna ordalag som vi uttrycker oss med, finns konkreta krav som vi måste besvara och som, vilket jag än en gång upprepar, enligt min åsikt har framförts på ett helt legitimt sätt av kandidatländernas regeringar.

Hyland (UEN).
Herr talman! Jag välkomnar möjligheten att få delta i denna historiska debatt och jag ser fram emot den dag, som ligger alldeles runt hörnet, när företrädarna för kandidatländerna kommer att utöva sina fullständiga rättigheter som ledamöter av denna kammare och i Europeiska unionens respektive institutioner.
Jag välkomnar i synnerhet rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) bekräftelse i går, att de nya medlemsstaterna kan delta fullt ut i utformningen av det fördrag som kommer att bli ett resultat av konventet. Ett av de viktigaste förhandlingskapitlen som återstår att inleda handlar om jordbruksfrågorna. I slutsatserna från Europeiska rådets möte som nyligen hölls i Bryssel, utesluter man förhandlingar om Berlinavtalet och Agenda 2000. Det är inom denna ram vi måste utveckla saken och slutföra jordbruksförhandlingarna med kandidatländerna. Det ligger i alla de länders intresse som stöder en stark jordbrukspolitik, både befintliga och framtida medlemsstater, att få till stånd snabbast möjliga integration i den gemensamma jordbrukspolitiken.

Coûteaux (EDD).
Herr talman! Det är till er jag i första hand vänder mig med en allvarlig protest, något som jag lika gärna skulle kunna göra i form av en påminnelse om arbetsordningen. Denna påminnelse gäller artikel 117, som beviljar alla unionens språk likabehandling. När likabehandling inte är möjlig, till exempel på resultattavlan, skall man enligt en praxis som tillämpats i årtionden åtminstone använda språket i det land där mötet äger rum, vilket sålunda här i Strasbourg innebär franska.
Men sedan i går eftermiddag kan var och en konstatera att man på alla de extra skyltar som satts upp i vår kammare med tanke på de nyanlända blivande unionsmedlemmarna endast använt sig av ett enda språk, nämligen engelska. Många av oss har upprörts av detta, för övrigt inte bara fransmän utan också ledamöter av alla nationaliteter som inte önskar att engelska skall bli det enda språket i Europa.
Kära kolleger! Redan i går kväll hörde jag för övrigt ett vittnesmål från en spansk kollega som utropade: ?De kommer att tro att de har anslutit sig till förbundsstaten USA och inte till Europeiska unionen?. Jag ber er förmedla denna protest till vårt parlaments ordförandeskap.
Det är för övrigt denna farhåga jag vill uttrycka här, som talesman för de nio fransmännen i min grupp men också för ett stort antal av mina kolleger. Kan man vara säker på att kandidatländerna verkligen kommer med i Europa genom att ansluta sig till Europeiska unionen i den form som den för varje dag alltmer antar? Kan man vara säker på att de inte i stället ger upp en del av sin europeiska själ, för vilken de ofta har utgjort den mest fruktbara grogrunden? Kan man vara säker på att de inte är offer för ett bedrägeri av stora mått, och till sist att de inte är på väg att lämna Europa för att träda in i en atlantvärld där alla utmärkande egenskaper, alla kulturella särdrag, språk och slutligen det europeiska arv som de delar med oss kommer att utjämnas? Att de hör till Europa behöver inte erkännas, eftersom de har varit européer under århundraden och åter århundraden. Naturligtvis förblir dessa länder europeiska, även om de inte går med i Europeiska unionen: Om de inte går med, skulle man till och med kunna säga att de blir mer europeiska än om de går med.
I själva verket handlar det inte om utvidgningen av Europa, vilken uppnåddes för länge sedan, utan om utvidgningen av Europeiska unionen, det vill säga en organisation som innebär något helt annat och ofta till och med motsatsen.
Det är av vänskap med dessa folk som jag talar till dem på detta sätt, som talesman för en mängd fransmän, jag tror mig till och med kunna säga för majoriteten av fransmännen, som motsätter sig den avskyvärda och praktiskt taget totalitära utformningen av den förmenta europeiska konstruktionen. Kära vänner från länderna i öster! Ni ger upp er själ, ert arv, era kulturer, er frihet och slutligen era egna intressen och, mina damer och herrar, ingenting säger mer, när allt kommer omkring, än den språkliga synpunkten som jag inledde detta inlägg med. För övrigt utnyttjar jag detta tillfälle till att protestera inför kommissionen, som här företräds av Günther Verheugen, mot att kandidatländerna i februari förra året blev ombedda att föra all kommunikation med kommissionen på engelska under förhandlingarna.
Denna språkfråga är ett varningstecken. Den allestädes närvarande engelskan visar tydligt den fälla ni har hamnat i mina vänner från länderna i öster! Sorgligt nog övergår ni bara från ett välde till ett annat.

Talmannen.
Tack herr Coûteaux. När det gäller er anmärkning vill jag, i enlighet med den relevanta artikeln i arbetsordningen, upplysa er om att allt det ni har sagts har noterats och att parlamentets tjänsteenheter kommer att undersöka detta.

Berthu (NI).
Herr talman! Mina kolleger från delegationen från gruppen Mouvement pour la France och jag hälsar företrädarna för de stater som snart skall inträda i unionen hjärtligt välkomna. På detta sätt återförenas de med sin naturliga familj, den stora europeiska familjen som kommunismen hade skiljt dem ifrån. Det är i denna anda som vi kommer att godkänna Brok-betänkandet. Av denna anledning skulle jag vilja uttrycka både ett beklagande och en förhoppning.
Jag beklagar i första hand att denna europeiska återförening har dröjt så länge efter Berlinmurens fall, trots att den så tydigt hör samman med vår civilisations värderingar, med vårt gemensamma arv med dess kristna rötter. I dag kommer fortfarande två länder att stå utanför under några år, nämligen Rumänien och Bulgarien. Varför ger vi dem inte redan nu ett tecken, varför låter vi dem inte utan dröjsmål ansluta sig till själva EU-fördraget, vilket inte skulle innebära något problem eftersom det är ett flexibelt, mellanstatligt fördrag till skillnad från gemenskapsfördraget?
För det andra hyser vi också en stor förhoppning. Detta nya Europa skall vi bygga upp tillsammans. Om man fortsatte i enlighet med den nuvarande tendensen, skulle Europa snart vara en centralistisk superstat som strävar efter likriktning och som ser ner på de nationella demokratierna. Det innebär en verklig fara. För övrigt hörde vi i morse inlägg av ledamöter som anser att det efter utvidgningen krävs en hårdare central spärr för att bemöta den ökade mångfalden. Många av de nya medlemmar som står i tur ogillar denna tendens, och det gör vi också. Vi vill i stället skapa ett nytt Europa som är omväxlande, mer flexibelt, friare, inriktat på respekterade nationella demokratier. I förmiddags hörde vi en företrädare för Lettland oroa sig över vad som händer med beslutandefriheten i hans land, när det kommer att företrädas av 8 ledamöter i ett Europaparlament med 732 ledamöter. Det är en viktig fråga som många länder borde ställa sig, även de stora. Det enda sättet att i framtiden undvika denna urvattning av demokratin, detta intryck av att inte längre ha kontroll över något, det är att ge de nationella parlamenten större befogenheter vad gäller det europeiska beslutsfattandet genom att ge dem verklig rätt att säga ?ja? eller ?nej? till de beslut som berör deras land. Herr talman! För att skapa ett friare och mer demokratiskt Europa måste de som älskar sitt lands frihet, de som älskar sin nationella demokrati och följaktligen de som älskar det verkliga Europa gå samman för att försvara sina värderingar.

Tajani (PPE-DE).
Herr talman! Vi står inför en utomordentlig händelse, det nya Europas födelse. De institutionella reformer som konventet och regeringskonferensen skall genomföra, även för att minska riskerna och öka möjligheterna för medborgarna, är ingenting annat än det sista avgörande steget före återföreningen av vår kontinent.
Ärade kolleger, vi medborgare i Europeiska unionen får inte undervärdera den historiska betydelsen av denna händelse. Efter sextio år erbjuds de östeuropeiska länderna att utgöra en del av en ny huvudaktör i den internationella politiken. I själva verket handlar det inte om utvidgning, vi vill hellre tala om enande eftersom vi på nytt förenas med folken i det före detta sovjetiska imperiet som hölls långt borta från området för frihet, fred och framsteg av den stalinistiska superstaten. Jag hoppas att dessa folk skall kunna fortsätta att tala sina egna språk i morgondagens Europa, så som vi vill fortsätta att tala våra egna. De är européer som vi. Prag, Warszawa, Budapest och även Sofia och Bukarest är europeiska städer på samma sätt som Rom, Aten, Paris, Madrid och London.
Herr talman, låt mig som romare säga att även Istanbul, det gamla Konstantinopel, det östromerska rikets huvudstad, är en del av Europas rötter. Och här har vi alltså frågan om Turkiet. Jag är övertygad om att vi bör fastställa en tidpunkt för att inleda processen för dess inträde i unionen innan slutet av 2003. Att stänga dörren för detta land som gjorde så mycket för att försvara Europa under det kalla kriget skulle vara ett misstag som i slutändan bara tjänar till att främja den islamska fundamentalismens tillväxt. Den turkiska demokratin har gjort många framsteg - låt oss inte glömma avskaffandet av dödsstraffet - även om det förvisso återstår mycket att göra.
Det är en plikt för oss européer att hjälpa detta land, det är vår plikt att underlätta denna marsch mot morgondagens nya Europa. Låt oss hoppas att rådet i Köpenhamn lämnar en positiv signal i denna riktning.

Katiforis (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Europas utvidgning ställer oss inför en historisk fråga: vi talar om ett utvidgat Europa, men vad är det egentligen vi menar med Europa? Jag anser att det skulle vara överdrivet mekanistiskt att tolka unionen som ett återupprättande av en geografisk enhet. Enligt min åsikt är Europeiska unionen ett återupprättande av en historisk verklighet, en tretusenårig historia som söker efter en ny grund för sin fortsatta utveckling. Och allt det som har spelat en roll under dessa tre tusen år och som fortfarande är vid liv har naturligtvis en plats i det nuvarande Europa.
Jag säger detta eftersom man nyligen har tvistat om huruvida Turkiet, utifrån geografiska kriterier, kan anses vara ett europeiskt land. Men naturligtvis kan inte kriterierna vara geografiska. Det råder inget tvivel om att Turkiet har utgjort en del av vår historia. Jag vill erinra er om att när krisen inom det ottomanska riket under 1800-talet nådde sin kulmen kallade de europeiska makterna sultanen för ?the sick man of Europe? (Europas sjukling). De kallade honom varken Mellanösterns sjukling eller Mindre Asiens sjukling.
Det som hindrar Turkiet är inte landets icke-europeiska karaktär, utan det är dess demokratiska underskott, och dess expansionistiska utrikespolitik. I dag finns det hopp inom båda dessa områden. De senaste valen innebar ett annat exempel på Republiken Turkiets beredvillighet, och de bevisade att en verklig och väsentlig regeringsförändring är möjlig. Det återstår att se i vilken mån man kommer att fullfölja de mer bestående politiska förändringarna för att befästa demokratin i landet och för att uppnå Köpenhamnskriterierna. Och förutsatt att landet uppfyller Köpenhamnskriterierna finns det inte längre något hinder för Turkiet att bli medlem i Europeiska unionen.
Vad beträffar den andra frågan, landets offensiva militaristiska utrikespolitik, finns det även här ett kriterium, och det kriteriet är naturligtvis att finna en lösning på Cypernproblemet, på den turkiska arméns ockupation av norra Cypern. I den mån som Turkiet önskar vara behjälpligt vid lösningen av Cypernfrågan, på grundval av det senaste utkastet till förslag från FN:s generalsekreterare, vilket Europaparlamentet har begärt i sina resolutioner, kommer man även att börja ge vika inom utrikespolitikens område. Det kommer att medföra en fredlig resning i området som kommer att vara särskilt värdefull för Turkiet som har ett större behov än något annat land av att slutligen finna sin demokratiska bana.

Van Hecke Johan (ELDR).
Herr talman! Under debatten i dag har frågeställningarna framför allt kretsat kring i vilken utsträckning kandidatländerna är redo för anslutningen. Vi beklagar att få eller ingen alls ställer frågan om Europeiska unionen är redo för anslutningen. I den eufori som råder för tillfället får vi inte vara blinda för ett antal problem. Det främsta är enligt min åsikt finansieringen av utvidgningen och den därmed förbundna reformen av jordbrukspolitiken. Jag beklagar att den nödvändiga reformen har skjutits upp till 2007. Jag beklagar att det kommer att dröja ända till 2013 innan bönderna i de nya medlemsstaterna kommer att behandlas likadant som bönderna i den nuvarande Europeiska unionen. Den nuvarande europeiska jordbrukspolitiken enligt vilken bidragen kopplas till produktionen är oförsvarbar och oacceptabel. Den orsakar överskott, höga livsmedelspriser och miljöskador, och den är också ödesdiger för bönderna i tredje världen.
Jag anser att vi som parlament därför måste stödja kommissionär Fischler i hans strävan efter en snabbare och mer grundlig reform av jordbrukspolitiken med en omorientering av bidragen till landsbygdens utveckling och till de nya medlemsstaterna. Vi måste till varje pris undvika att utveckla ett Europa med två hastigheter; en för de rika länderna i den nuvarande unionen och en för de fattiga länderna från de nya medlemsstaterna som har samma skyldigheter men tyvärr inte samma rättigheter.

Modrow (GUE/NGL).
Herr talman! Denna utmärkta debatt har ännu tydligare visat hur många bottnar det finns i synsätt och problem i utvidgningsprocessen och dess fortsatta utformning. Mycket uppfattas på samma sätt som i betänkandet om kandidatländernas framsteg, men mycket uppfattas också mer kritiskt än vad som syns i betänkandet. Det har funnits tongångar som inte bör bemötas okritiskt. Och den som klumpar ihop och ifrågasätter Jalta och Potsdam, bör veta vad han gör när det handlar om Europas gränser. Det är kanske inte hela världen att man talar om att skjuta upp tidpunkten för anslutningen. Men bara några få veckor senare skall valen till Europaparlamentet äga rum, och resultaten av framtidskonventet kommer att beslutas enbart av de nuvarande 15 medlemsstaterna.
Skälet till att datumet skjuts fram har framför allt med innehållet att göra. De problem som återstår att lösa är knivigare än man trodde. Till exempel förväntar sig Polen och andra stater att jordbruksstödet skall diskuteras igen så att länderna inte blir jämställda förrän 2013. Oron för en union med två klasser finns kvar. Detta är en naturlig reaktion på att man kräver största möjliga anpassning av kandidatländerna utan att de nödvändiga övergångsperioderna diskuteras särskilt mycket.
Jag förstår att kommissionär Verheugen känner kval när han begär att vi parlamentariker skall gå igenom 6 000 sidor text om anslutningen. Vi borde dock snarare fråga oss hur mycket av siffran vi kan begära av medborgarna i den framtida unionen. Parlamenten, de nationella parlamenten och vårt eget, bör sätta fingret på det som felar och kräva ett agerande som säkerställer stabilitet och jämlikhet och som förhindrar att vi till slut hamnar i ett låst läge.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Herr talman! Som alla mina kolleger har påpekat tror jag att vi i förmiddags upplevde ett historiskt ögonblick, när vi tog emot våra kolleger från kandidatländerna. Jag skall här ta upp en liten fråga som rör tolkningen. Från elva officiella språk har vi övergått till tjugo. Det är ett avsevärt framsteg. Jag gratulerar tolktjänsten som har klarat denna översättning, trots svåra tekniska förhållandena. Som katalan skulle jag önska att mitt språk, som talas av tio miljoner medborgare, i framtiden också erkänns i denna kammare. Tillåt mig att göra denna anmärkning vid sidan av Brokbetänkandet.
Vad gäller det nämnda betänkandet ålägger ett av Köpenhamnskriterierna kandidatländerna att visa respekt för minoriteter och framför allt för nationella minoriteter och understryker vissa av de framsteg som har åstadkommits av dessa kandidatländer. Man måste ge sitt bifall till detta.
Emellertid bortser man i betänkandet från vissa svårigheter. Jag vet till exempel att man i vissa kandidatländer har genomfört de administrativa uppdelningarna så att de nationella minoriteterna har försvagats, medan man i andra fastställer villkor för bildandet av politiska partier som innebär att minoriteterna inte kan bilda något politiskt parti. Slutligen har vi problemet med Benes-dekreten som år 1945 på ett orättfärdigt sätt berövade dessa minoriteter deras rättigheter, en skriande orättvisa som fortfarande gör sig gällande och som en dag måste gottgöras. Herr talman! Det är sant att vi skulle behöva rannsaka oss själva, innan vi tillrättavisar andra. När jag säger ?oss själva? menar jag medlemsstaterna. Skulle till exempel en stat som i dag vägrar att ratificera den europeiska stadgan om de språkliga rättigheterna kunna ingå i Europeiska unionen? Det är en av de många frågor som man skulle kunna ställa sig, och det är därför jag anser att vi måste utvärdera dessa kriterier med ett visst överseende och öppna dörrarna till vårt Europa på vid gavel.

Talmannen.
Tack. Era kommentarer har noterats.

Borghezio (NI).
Herr talman! När det gäller frågan om utvidgningen har vi inte snålat på kritiken och vi har uttryckt farhågor även i denna kammare över de problem som denna innebär för arbetsmarknaden - med risken för mycket farliga obalanser för de små och medelstora företagen i Padanien, och oron, som positivt återspeglas i Broks betänkande, för risken att det i några av dessa länder på grund av avsaknaden av adekvat lagstiftning, men även på grund av den politiska kulturen, inte skall finnas förutsättningar eller att dessa inte skall vara tillräckliga för att bygga ett effektivt skydd mot utbredningen av en ekonomisk brottslighet av maffiakaraktär. Vi vill i vilket fall som helst ta detta tillfälle i akt för att framföra en hälsning och sträcka ut en broderlig hand till de fria folk som har bevarat sin kulturella identitet även under de fruktansvärda åren i det kommunistiska fängelset, och som helt visst, i likhet med oss, inte träder in i Europa för att efter så många år under diktatur acceptera diktat med en världsomfattande standardisering, med det politiskt korrekta eller påtvingas en ny centralisering. Vi räknar med dem för dessa strider, för att tillsammans med dem försvara den kristna karaktären hos det folkens och regionernas Europa som vi vill bygga.
Vad beträffar det utomordentligt känsliga kapitlet om Turkiet - som dyker upp om och om igen i denna debatt liksom i ett filigran - vill vi med kraft framhålla ordföranden Giscard d'Estaings mod när han rörde om i den europeiska politikens ofta alltför försiktiga ankdamm och högt och tydligt sade hur det förhåller sig, något som vi alla känner till, som man kan läsa i alla historieböcker som alla studenter i hela Europa har studerat, det vill säga att Turkiet inte är Europa. Det är det inte historiskt sett, det är det inte geografiskt sett, det är det inte politiskt sett. Det uppfyller inte de politiska kriterierna för utvidgningen som fastställdes i Köpenhamn när det gäller mänskliga rättigheter, grundläggande friheter och inte ens när det gäller religionsfrihet. Det handlar om ett land och om en regim som ännu inte har kommit tillrätta med det historiska problemet med utplånandet, förintelsen, av det armeniska folket, och än mindre har gjort några framsteg när det gäller att erkänna den kurdiska minoritetens rättigheter. Ett land som man, med all tillbörlig respekt och med all nödvändig finkänslighet, mycket väl kan definiera som en sorts ?Medelhavets Colombia?, som hyser en av de farligaste maffiorna, som bedriver narkotikahandel på internationell nivå.
Vi anser sammanfattningsvis att man inte kan föreställa sig en politisk union med Turkiet, även därför att Turkiets inträde i Europeiska unionen skulle innebära att Europeiska unionen får Irak, Iran och Syrien som sina direkta grannar.

Ferber (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande - jag skulle gärna ha hälsat på kommissionären också - ärade kolleger! Låt mig koncentrera mig på en fråga som just nämndes, men närma mig den på ett helt annat sätt. Vi Europaparlamentariker bör seriöst ställa oss frågan: Vilka förbindelser vill vi i längden ha med ett så viktigt land som Turkiet? Det finns ett par frågor som måste besvaras mycket seriöst. Den första frågan lyder: Skall vi verkligen, år efter år, hålla upp spegeln för framstegsbetänkandet om Turkiet och säga, tyvärr, ni är inte klara än? Skall vi medverka till att EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik i längden försvagas genom att vi inte har Natos resurser att tillgå, bara för att detta utnyttjas som en potentiell utpressningsfråga av Turkiet? Är det inte snarare vår uppgift att finna svar på frågan om hur vi redan i dag, före ett medlemskap, eller ens före utsikterna om ett fullvärdigt medlemskap, kan bidra till att bygga upp särskilda förbindelser med Turkiet, förbindelser som ger plats åt alla de seriösa frågor som vi måste besvara tillsammans, närmare bestämt på området utrikes- och säkerhetspolitik?
Därför vill jag be mina kolleger att verkligen tänka igenom saken och kanske ändå anta det förslag som Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater har lagt fram. Jag talar om ändringsförslag 7, som säger att vi nu måste börja bygga upp särskilda förbindelser med Turkiet för att tillsammans kunna lösa våra gemensamma problem. Vi bör inte vänta tills Turkiet på allvar kan betraktas som anslutningsland, då på grundval av de mänskliga rättigheterna, demokratin och så vidare. Jag skulle önska att kammaren ville anta förslaget så att vi kan få till stånd ett gott samarbete i denna viktiga del av Europa.

Lalumière (PSE).
Herr talman! Vi befinner oss denna eftermiddag bland medlemsstater, men det är naturligtvis våra vänner från kandidatländerna som är föremål för vårt intresse. Förmiddagens sammanträde utgör en vacker och mycket positiv symbol. Ändå är arbetet inte avslutat. I likhet med alla andra vill jag att förhandlingarna skall slutföras inom de närmaste veckorna och leda till ett gott resultat. I detta sammanhang beklagar jag den betydelse som de ekonomiska frågorna har fått. Utan att vara slösaktiga - jag brukar inte slarva med pengar - måste våra regeringar och vi själva visa generositet och förutseende. Realpolitik behöver inte vara detsamma som snålhet. Alltför små budgetanslag riskerar att bromsa reformerna i Centraleuropa och vi kan tvingas att betala dyrt för detta längre fram.
Våra vänners anslutning kommer inte att innebära slutet på svårigheterna. Mitt främsta problem gäller den allmänna opinionen och vars och ens inställning. Sålunda återstår det mycket att göra hos oss för att våra landsmän skall förstå den djupa innebörden av unionsutvidgningen. För närvarande är de snarare inställda på att räkna småposter, och till slut ser de inte skogen för alla träd. Jag fruktar att det kommer att uppstå en viss förvirring i kandidatländerna om vad Europeiska unionen egentligen är, om dess grundläggande syften och vad den betyder, när det gäller viljan att leva tillsammans genom att gå med på verkliga överföringar av maktbefogenheter. För länder som är lidelsefullt angelägna om sitt oberoende och sin frihet är det ett mycket välgörande steg att bli medlem av Europeiska unionen - jag är ingen Europaskeptiker - men också ett mycket stort steg. Jag beklagar att man i förhandlingarna, som huvudsakligen har gällt Köpenhamnskriterierna, i viss mån har försummat denna sida av saken, eftersom de väsentligen har ägnats åt de tekniska och framför allt de ekonomiska aspekterna av ärendet. Emellertid bör detta arbete med att förklara och övertyga fortsätta inom hela den utvidgade unionen efter anslutningen.
Som kommissionären själv sade för en stund sedan innehåller detta ärende inte bara teknik; där finns också en själ.

Väyrynen (ELDR).
Herr talman! I och med att Europeiska unionen utvidgas förlängs vår gemensamma gräns med Ryssland och vi får flera nya grannar. Snart ansöker troligen våra nya grannar om medlemskap och utvidgningen bara fortsätter. 
För oss alla är det mycket viktigt att vår yttre gräns är både öppen och säker. Vi får inte uppföra nya hinder i Europa för umgänge och samarbete. Ekonomiska och sociala skillnader mellan medlemsstaterna och grannländerna måste även jämnas ut. Detta är speciellt viktigt med tanke på de medlemsstater som ligger vid de yttre gränserna.
I takt med utvidgningen måste vi skapa en ny politik för ett utvidgat Europa, som omfattar såväl våra internationella förbindelser till nuvarande och kommande grannar som utveckling av det multilaterala samarbetet bland annat inom ramarna för Europarådet och OSSE.
På förmiddagen försökte några ledamöter av Europaparlamentet undervisa de nya medlemsstaternas folkliga representanter genom att informera dem om att de skall vara beredda på att ge upp sitt eget lands självbestämmanderätt och godkänna utvecklingen av unionen till en överstatlig federalstat. Jag instämmer inte i dessa ställningstaganden. Den utvidgade unionen skall vara en demokratisk union bestående av självständiga stater ledda av ett ministerråd som representerar medlemsstaterna.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Naturligtvis upplever vi ett viktigt ögonblick. Det är ett viktigt sammanträde, ett betänkande från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik med flera positiva faktorer, och det är ett ytterst viktigt ögonblick för ett av kandidatländerna, nämligen Cypern.
Jag tror att detta kommer att öppna nya möjligheter, men det skapar också frågetecken. Jag har två frågor. Den ena riktar jag till rådets ordförande, Haarder: Herr rådsordförande! Det förekommer två parallella förfaranden: utvidgningen och lösningen på Cypernfrågan, den senare med grund i förslaget från FN:s generalsekreterare som utnyttjar mötet i Köpenhamn som en brytpunkt. Han har ställt upp ett villkor om att båda sidor skall underteckna förslagets ursprungliga text. Tidsfristen för ett muntligt svar var fastställd till gårdagens datum. Republiken Cypern har gett ett positivt svar, men från den turkcypriotiska sidan har man inte lämnat något svar, kanske på grund av att Denktash är sjuk. Min fråga är den följande: Om den här situationen fortsätter, det vill säga om det inte kommer något svar från den turkcypriotiska sidan och denna tvetydighet kvarstår, kan då rådets ordförandeskap försäkra oss om att det första beslut som man kommer att fatta vid mötet i Köpenhamn, kommer att vara ett beslut om Republiken Cyperns anslutning, på grundval av Helsingforsresolutionerna?
Den andra frågan riktas till herr Verheugen som inte är närvarande, vilket är tämligen ovanligt. Vanligtvis följer han våra sammanträden mycket noga. Jag hoppas att hans kolleger kommer att vidarebefordra min fråga till honom: I förslagen från Kofi Annan, som innehåller åtskilliga intressanta faktorer, föreslås med hänvisning till etableringsrätt, äganderätt, rösträtt och valbarhet, en kvantitativ inskränkning för båda sidor som de för evigt kan tillämpa, och som inte bara skall gälla under en övergångsperiod. För evigt! Det skulle således vara ett brott mot gemenskapslagstiftningen. En finländare kommer att ha större rättigheter inom den grekcypriotiska staten än en turkcypriot, och en portugis större rätt inom den turkcypriotiska staten än en grekcypriot. Det är naturligtvis en avvikelse från gemenskapens regelverk. Ämnar kommissionen - och jag skulle önska ett svar av Verheugen när han kommer - att på ett konstruktivt och positivt sätt ingripa för att se till att lösningarna i Annans förslag blir förenliga och inte står i strid med gemenskapens regelverk?

Evans, Jillian (Verts/ALE).
Herr talman! Jag har haft privilegiet att få arbeta i den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Litauen under de senaste tre åren, i vilken vi har varit tvungna att behandla flera svåra frågor som redan har nämnts, så jag upprepar dem inte.
Kandidatländernas beslutsamhet att lösa dessa problem och arbeta positivt, har resulterat i otroliga framsteg. För ett litet land som Wales, som jag företräder, är det också betydelsefullt att många andra små länder kommer att företrädas här i Europaparlamentet. Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen vill ha ett Europa i vilket dessa små nationer och regioner spelar en viktig roll och där - någon gång i framtiden - länder som Wales kommer att få samma rättigheter som våra vänner från de tio kandidatländerna. Man måste se till att hänsyn tas till de mindre befolkningsgrupperna och att man tar ytterligare steg i riktning mot en regionalisering. Europa håller på att få en större mångfald, inte bara ekonomiskt och socialt, utan också språkligt, kulturellt och politiskt, och vi välkomnar det. Vi måste arbeta för att få ett verkligt folkens Europa, där man har lika rättigheter och där hänsyn tas till alla.

Kronberger (NI).
Herr talman! Punkt 46 i betänkandet innehåller ett krav på rådets arbetsgrupp för kärnkraftssäkerhet att, innan anslutningsförhandlingarna avslutas, informera Europaparlamentet om i vilken utsträckning säkerhetsåtgärderna för Temelin har vidtagits. Kravet är viktigt, för verket uppfyller i dag inte ens så viktiga, minimala säkerhetsföreskrifter som saneringen av den ofta diskuterade plattformen på 28,8 meter. Den hårt kritiserade kvaliteten på osäkra ventiler har heller inte förbättrats. Ledningarna saknar fortfarande ett andra skyddande skikt, vilket är europeisk standard. Det första skyddsskiktet är hur som helst inte tillräckligt.
Därmed uppfyller kärnkraftverket Temelin inte alls de skyldigheter från rådets arbetsgrupp som beslutades i Melkerprocessen. Om ingen hänsyn tas till detta kan man redan nu konstatera att den satsning som kommissionen inledde i början av månaden för att skapa nya säkerhetsstandarder för kärnkraftverk, redan nu har misslyckats.

Gomolka (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande, ärade kolleger här i parlamentet och i anslutningsländerna! Låt mig särskilt hjärtligt hälsa de lettiska kolleger välkomna som valdes in i det nya parlamentet i sitt land i början av oktober i år. Jag vill hälsa dem särskilt välkomna därför att jag i flera år har känt samhörighet med deras arbete och ansträngningar.
En dag som i dag frågar jag mig - och förmodligen inte bara jag - vad i utvidgningsprocessen som har gjort störst intryck på mig under de år som gått. Bland de många viktiga framstegen är det ett som sällan framhävs. I många av kommissionens rapporter och parlamentets betänkanden förekommer en lika kort som betydelsemättad mening, som sällan kommenteras. Det finns ett stort glapp, ibland oproportionerligt stort, mellan meningens betydelse och den uppmärksamhet den får. Meningen är kort och koncis - och rör alla tio anslutningsländer: ?De politiska kriterierna för en anslutning har uppfyllts.? Med andra ord, det främsta och för mig viktigaste Köpenhamnskriteriet för anslutningen utgör inget hinder.
Jag menar inte att detta grundläggande konstaterande är en självklarhet. Vi bör visa alla kolleger i anslutningsländernas parlament och regeringar vår uppskattning för att de har stått fast vid demokratiska principer även i svåra situationer. Att vårda demokratiska förbindelser är ingen självklarhet i tider som präglas av stora förändringar och omorientering och av enorma ekonomiska problem och radikala förändringar i människors livsvillkor. Efter decennier av diktatur har medborgarna visat vad politiken bör prioritera: demokrati och frihet är viktigast, demokrati och frihet måste värnas.

Lund (PSE).
Herr talman! Vi står vid en avgörande milstolpe i Europas historia. Jag tror att vi alla kände en behaglig stämning under förmiddagens möte. Från och med den 1 maj 2004 kommer gemenskapen att omfatta inte färre än 25 länder. Nästan hela Europa kommer nu att samlas i en gemenskap. Tio ansökarländer har i stort sett slutfört sina förberedelser inför medlemskapet. Det har varit en krävande och ofta smärtsam process för dessa länder. Det finns fortfarande brister när det rör den förvaltningsmässiga och rättsliga förmåga som behövs för att rent praktiskt genomföra och följa EU:s lagstiftning, bland annat på jordbruks-, livsmedels- och miljöområdena. Det gäller även regionalt och lokalt.
Jag tror bland annat att det är viktigt att kraven på integration av miljö och hälsoskydd rent faktiskt följs i alla sektorer. Det gäller inte minst inom jordbruket och inom infrastrukturutveckling. Det är ett krav som gäller fram till dess länderna blir medlemmar, men även i allra högsta grad därefter. Tillträdesvillkoren skall nu avtalas slutligt - inom den ram som fastställdes på toppmötet i Bryssel i oktober - för varje enskild ny medlemsstat. Grundkraven för dessa förhandlingar blir i hög grad smidighet, solidaritet med ansökarländerna och krav på inbördes solidaritet mellan medlemsstaterna. Vi måste också se till att de nya medlemsstaterna garanteras rättvisa konkurrensvillkor, så att deras inträde i EU kan bidra positivt till ländernas välfärdsutveckling. Detta säger jag på grund av att endast ett positivt och övertygande stöd från medborgarna vid de kommande folkomröstningarna kommer att ställa den viktiga utvidgningen i rätt perspektiv. Jag är övertygad om att det danska ordförandeskapet och kommissionär Verheugen har den flexibilitet och den inställning till solidaritet som gör det möjligt att fatta det slutliga beslutet om medlemskap för varje enskilt land i Köpenhamn, om inte den 12 så den 13 december.

van den Bos (ELDR).
Herr talman! Den yngsta generationen kan knappast längre föreställa sig en delad kontinent och ett permanent hot om ett krig mellan öst och väst. Mellaneuropas befolkning har själv klippt bort taggtråden och sedan dess har kandidatländerna gjort imponerande framsteg. Inte desto mindre finns det mycket arbete kvar att uträtta, det får vi inte underskatta: bra ledning, korruption, människohandel, minoriteter. Med dagens fest inleds slutspurten, men vi kommer inte i mål förrän om två år. Det är oerhört tråkigt att vissa partier, som VVD i Nederländerna, vänder sig emot utvidgningen för att vinna tillbaka väljare genom att underblåsa medborgarnas rädsla. Informationen till medborgarna är dålig. Ansvarsfulla politiker visar inte bara på problemen utan också på de stora fördelarna med utvidgningen. Populismen är den nya epidemi som måste bestridas med liberala medel och inte underblåsas. Europeiska unionen kan heller inte förbereda sig väl inför utvidgningen. Det mycket inskränkta franska egenintresset gör det omöjligt att genomföra jordbruksreformerna. Och en ny tudelning hotar i fråga om Turkiets anslutning i Europa, och även i detta parlament. Inbjudan har redan skickats, den kan varken Giscard eller påven ta tillbaka, men det är ännu för tidigt att uppge ett datum för när förhandlingarna skall inledas. Vi gör inte gemensam sak med ett land där tortyr förekommer. För den kommande generationen ligger de största hoten utanför kontinenten, här tycks freden vara garanterad.

Krarup (GUE/NGL).
Herr talman! Jag har ofta i denna församling haft tillfälle att citera den förträffliga norska handboken för fjällvandrare. Budskapet lyder i all sin enkelhet, att i fall då kartan och terrängen inte stämmer överens, så skall man följa terrängen. Det finns många exempel på att man i denna församling - och på det hela taget i Europeiska unionen - inte följer denna grundläggande regel. Man befinner sig i illusionernas värld, och det tydligaste exemplet som jag har stött på är faktiskt denna debatt.
Inga av de grundläggande problemen för den så kallade östutvidgningen är lösta. Å den ena sidan råder det inget tvivel om att den ekonomiska verkligheten medför att man framöver kommer att fullfölja många års tradition av västeuropeiskt utnyttjande av våra östeuropeiska grannar - i och med de olika löneförhållandena och kapitalförhållandena, etc. Å andra sidan är anpassningen ett uttryck för att man kräver en infrastruktur, som min landsman Torben Lund har nämnt, som långtifrån finns på plats. Det kan helt enkelt inte låta sig göras. Låt mig tillägga att vår utmärkta Europaminister är en utmärkt låtskrivare, men låtskriveri är inte tillräckligt i detta sammanhang.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Det är en speciell dag för Europas folk, för vi genomför på fredlig väg inte bara en utvidgningsprocess utan till och med en återförening som hade varit omöjlig att föreställa sig under förra århundradet. Det är ett enastående ögonblick och en möjlighet för alla, såväl medlemmar som blivande medlemmar av Europeiska unionen, för Europas historia och mångfald bär på grundläggande värderingar.
Europa står vid en korsväg. Med större folkmängd, mäktigare och mer solidariskt, har Europa större möjlighet att ändra på världsordningen. Om detta Europa har mod och styrka kan det åter sätta människan i planetens centrum och införa den sociala och miljöinriktade dimensionen i alla sina beslut. En hållbar och solidarisk utvecklingsplan bör fastställas som mål för unionen. Tillsammans kommer vi att lyckas. Europa blir vad vi gör det till: antingen en medelmåttig stormakt som är instängd i den egoism som är utmärkande för nationer som endast har beviljat anslutningsländerna 25 miljarder euro, medan Marshallplanen bidrog med 97 miljarder, eller en union som sätter sina politiska, sociala och miljömässiga värderingar i centrum.
Kära kolleger! För min del tror jag på den framtid som vi skapar, i synnerhet med tanke på de stora ansträngningar som kandidatländerna gör. Det är vår tur att göra allvar av våra ord och åtbörder.

Pirker (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag skall tala enbart om den inre säkerheten eftersom detta är något mycket viktigt för EU:s medborgare, men även för EU som ekonomisk hemvist. Ett av målen med utvidgningen torde vara att skapa större säkerhet genom en gemensam strategi och en gemensam politik i kampen mot korruption, internationell brottslighet, illegal invandring och så vidare.
Kandidatländerna, och då menar jag alla, har gjort enorma ansträngningar för att ge den inre säkerheten hög standard. EU har aktivt stött länderna med olika program. Kommissionen undersöker varje år vilka framsteg som kan noteras. Vissa har gjort stora framsteg, medan andra tyvärr fortfarande har brister att ta itu med.
Utan att nämna länderna vid namn vill jag visa på några av dessa brister. För det första står följande i betänkandet: ?Däremot är den omfattande korruptionen och ekonomiska brottsligheten oroväckande och kräver större ansträngningar.? Det talas också om bristande tillnärmning av lagstiftningen när det gäller penningtvätt och skydd av de finansiella intressena. Vidare heter det att större uppmärksamhet skall ägnas kampen mot droger, smuggling, bedrägerier, korruption och den organiserade brottsligheten, liksom att ansträngningarna för att bekämpa den organiserade brottsligheten måste intensifieras.
Detta är mycket konkreta hållpunkter som visar vilka områden som även fortsättningsvis kommer att kräva mycket stora ansträngningar i vissa anslutningsländer.
I dag, då vi även har företrädare för anslutningsländerna här, riktar jag en vädjan till er alla att göra allt som står i er makt för att åtgärda de återstående bristerna, för att även den utvidgade unionen skall bli ett område med säkerhet.
Jag är säker på att ni, med det stöd ni får, faktiskt kommer att kunna åtgärda bristerna och nå målen. Detta ligger i allas vårt intresse.

Berger (PSE).
Herr talman, ärade herr rådsordförande, ärade herr kommissionär! Jag har, tillsammans med min kollega Oostlander, haft äran att under flera år följa anslutningsprocessen inifrån utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Vad som återstår att göra framgår av det skriftliga betänkandet. Vad jag, till skillnad från kollegan Pirker, vill betona, är de enorma framsteg som alla anslutningsländer har gjort på detta lika breda som svåra område - inte minst tack vare stödet från kommissionen och medlemsstaterna: nämligen avskaffandet av dödsstraffet, som fanns kvar åtminstone i lagboken i några kandidatländer, diskrimineringen av olika minoriteter, till exempel de ryska, den i dag förbättrade integrationen av romerna och uppbyggnaden av en demokratisk polis, demokratiska domstolar och andra viktiga myndigheter inom rätt och förvaltning. Detta är bara exempel på många verkligen exempellösa framsteg som har gjorts.
Framstegen gäller alla anslutningsländer, delvis i olika utsträckning, men framför allt gäller det Republiken Tjeckien, som ligger mig varmast om hjärtat. Desto mer beklagar jag att den nuvarande österrikiska regeringen inte visar någon som helst uppskattning för det positiva som har uppnåtts och att åtminstone ett av våra regeringspartier försöker vinna mark genom antitjeckiska slagord under den pågående valkampanjen. Återigen står det förgångna i centrum, förstås. Jag hoppas att vi efter söndagens val i Österrike kommer att få en regering som fokuserar på Republiken Tjeckiens och Österrikes gemensamma framtid och inte sätter sig på tvären för vare sig utvidgningen eller en fördjupning av Europeiska unionen.

Ludford (ELDR).
Herr talman! Detta är en tid då vi bekräftar slutet på historiska uppdelningar. För det första vill jag säga något om Cypern, och jag uppmanar de turkcypriotiska regeringarna att ta till sig Annans plan på ett positivt sätt. Jag har förstått att Denktash tråkigt nog fortfarande är mycket sjuk, men det måste vara möjligt att ge signaler om ett godkännande av planen som grundval för förhandlingar. Jag vet att de flesta turkcyprioter vill att detta skall ske.
För det andra uppmanar jag er att stödja ändringsförslag 24 till betänkandet, som lagts fram av ELDR-gruppen. I detta ändringsförslag uppmanar vi till att övervakningsförfarandet i samband med anslutningen skall omvandlas till ett system med inbördes utvärdering, som skall gälla alla medlemsstater, både gamla och nya. Detta skulle säkra respekten för den demokratiska ansvarigheten, den offentliga förvaltningens okränkbarhet, icke-diskriminering, medborgerliga friheter och rättsstatsprincipen.
Vi måste investera pengar, tid och kraft i våra system för demokrati och rättvisa i hela Europeiska unionen. De befintliga 15 medlemsstaterna är sannerligen inte fulländade, och vi måste investera minst lika mycket som vi gör inom jordbruket. Vi använder mycket tid till att diskutera jordbruk och strukturfonder. Vi måste använda minst lika mycket tid till att diskutera stödet för demokratin och rättvisan i alla våra medlemsstater, genom en inbördes, konstruktiv utvärdering.

Laguiller (GUE/NGL).
Herr talman! Jag är för utvidgningen av Europeiska unionen vad gäller hela det geografiska Europa och ännu längre bort, men om de stormakter som dominerar Europeiska unionen utvidgar den är det inte av generositet. Deras industriella och ekonomiska grupper har redan lagt beslag på ekonomin i de östeuropeiska länderna, och utvidgningen syftar till att förstärka denna dominans. Anslutningen till Europeiska unionen kommer inte att skydda arbetarna i dessa länder mot den redan höga arbetslösheten, de låga lönerna eller det minskade socialförsäkringsskyddet och kommer inte heller att förhindra att jordbrukarna jagas bort från sina markområden. Dessa länder kommer inte att ingå i Europeiska unionen som likvärdiga medlemmar utan som underordnade som måste finna sig i de stora ländernas beslut, det franska, tyska eller engelska storkapitalets dominans. Arbetarna blir tvungna att arbeta för västerländska företagsgrupper, för löner som klart underskrider de redan otillräckliga löner som deras kamrater i väster erhåller.
Hur kan man undgå att bli upprörd över att medborgarna i dessa länder under flera år inte kommer att ha samma rätt att röra sig fritt och bosätta sig som medborgarna i den nuvarande europeiska unionen? I och med att dessa nya länder ansluts till unionen vill jag därför sända en särskild hälsning till deras arbetare och till deras arbetarklass med en förhoppning om att vi skall stå sida vid sida i den framtida kampen för att ändra vår lott.

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman! Ärade kolleger! I stort välkomnar jag betänkandet av Brok. Jag vill också tacka för allt arbete som har utförts av kommissionen, av Europaparlamentet och inte minst av kandidatländerna för att göra utvidgningen möjlig. I dag vill jag ändock påminna om strategin för hållbar utveckling som antogs av toppmötet i Göteborg och också om FN:s miljöhandlingsprogram som antogs i Johannesburg. EU har lovat att ta ledningen för att genomföra detta handlingsprogram.
Inriktningen mot en ekologiskt hållbar utveckling måste nu visa sig på EU:s alla politikområden och i alla planer och program för att möta behovet av kursändring i EU, men också för att möta behoven av miljöinvesteringar i kandidatländerna. Andelen resurser av strukturfonderna och av den gemensamma jordbrukspolitiken som skall avsättas för miljön måste därmed ökas avsevärt. Nu avsätts ungefär 10 procent av strukturfonderna fram till 2006 till miljöinfrastruktur, till exempel rening av avloppsvatten. Det är också nödvändigt att miljökonsekvensbedömningar, SEA, görs av jordbruks- och strukturpolitiken, vilket också påpekas av Europaparlamentet. Detta träder i kraft år 2003 i medlemsstaterna. Detta är absolut nödvändigt om vi skall få till stånd en hållbar utveckling i hela det stora EU.

Cushnahan (PPE-DE).
Herr talman! Jag stöder kraftfullt detta betänkande, och jag vill särskilt ta upp Turkietfrågan, med tanke på den senaste tidens olyckliga kommentarer av Giscard d'Estaing.
Jag anser att dessa kommentarer från konventets ordförande är oacceptabla och olämpliga. Jag tar särskilt avstånd från hans kommentar om att de som stödde Turkiets anslutning är ?Europeiska unionens motståndare?. Jag stöder Turkiets medlemskap i EU, men endast om landet uppfyller Köpenhamnskriterierna.
Jag delar inte den trångsynta uppfattningen att unionen är en ?kristen? klubb; jag föredrar att betrakta den som en pluralistisk enhet som återspeglar den skiftande karaktären hos dagens EU, som existerar till och med före någon ytterligare utvidgning.
Jag har alltid ansett att Turkiets anslutning skulle tillhandahålla en viktig länk mellan väst och den muslimska världen. Sedan den 11 september har detta blivit ännu viktigare. Ett turkiskt medlemskap skulle visa den västliga demokratins och kulturens förmåga att samexistera och samarbeta fullt ut med den muslimska världen.
Det regeringsskift som nyligen skedde i Turkiet ändrar inte på något sätt min åsikt. Folket har talat och vi måste godta dess beslut. Jag välkomnar det starka engagemang att fortsätta med reformprogrammet som Abdullah Gul, AKP-partiets vice ordförande, gav uttryck för under sitt besök i Bryssel.
Innan man kan fastställa ett datum för inledandet av anslutningsförhandlingarna, måste emellertid turkarna ge nya bevis på att reformprogrammet håller på att genomföras. Säkra åtgärder för att säkra datumet för anslutningsförhandlingarna är följande: att släppa fria politiska fångar, upphöra med tortyr, se till att säkerhetsstyrkorna följer rättsstatsprincipen, ta hänsyn till den kurdiska minoritetens rättigheter, och andra åtgärder som har anknytning till Köpenhamnskriterierna.
Ansvaret för att nå framsteg på dessa områden ligger hos den nytillträdda förvaltningen i Turkiet, inte hos EU.

Karamanou (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, herr ordförande för rådet! Jag skulle i egenskap av ordförande för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor vilja framföra min stora belåtenhet över att vi äntligen har nått fram till slutsträckan för unionens utvidgning och för skapandet av ett verkligt förenat Europa på grundval av våra gemensamma värden.
Utifrån denna utgångspunkt anser jag att kvinnorna i Europa har en mycket viktig roll att spela och att det är hög tid, även inför Europeiska unionens nya konstitutionella fördrag, att frågan om respekten för kvinnors mänskliga rättigheter och genomförandet av den erkända principen för jämlikhet mellan könen inom alla områden av Europas ekonomiska, sociala och politiska liv prioriteras högt på den politiska dagordningen. Tyvärr befinner vi oss ännu långt ifrån denna vision, och det blev särskilt tydligt i morse under debatten i kammaren vars talarlista gav intryck av att vara från en klubb för män där kvinnor sällan är inbjudna.
Jag vill uttrycka min starka oro över kvinnornas ställning i flera av kandidatländerna, där situationen inte har förbättrats genom övergången till den fria marknaden. Arbetslösheten och inkomstskillnaderna har ökat. Infrastrukturen för barn- och äldreomsorg har försämrats, medan däremot människohandeln, handeln av kvinnor och barn som bedrivs av internationellt organiserade brottsliga nätverk, har ökat i explosionsartad omfattning.
Vi har, från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, vid upprepade tillfällen betonat att en effektiv tillämpning av åtgärder mot sexuellt utnyttjande och våld mot kvinnor måste vara central inom utvidgningsprocessen. Dessutom betonar vi ännu en gång att våra politiska partier och regeringar bör verka för ett jämlikt deltagande av kvinnor och män i beslutsfattandet. Det finns inte någon politik som kan vara tillförlitlig om den inte främjar en jämlikhet mellan könen i beslutsfattandet och i planeringen för framtiden. De politiska partierna och regeringarna är skyldiga att till valen till Europaparlamentet år 2004 skicka en representantförsamling med jämn könsfördelning. Utvidgningen utgör ett tillfälle att fördjupa demokratin. Jag är dessutom övertygad om att en jämlikhet mellan könen inte utgör någon onödig lyx, utan är en nödvändighet för en förbättrad kvalitet hos besluten, en ökad insikt om aktuella problem och en effektivare funktion för vår demokrati.

Maaten (ELDR).
Herr talman! Även för de nederländska liberalerna vill jag ta det här tillfället i akt att uttala mitt stöd för utvidgningsprocessen med de tolv länder som nu har inlett förhandlingarna. Av historiska anledningar, som vi under förmiddagen har hört upprepas ett otal gånger, men också av politiska, ekonomiska och kulturella anledningar. Vi är för denna utvidgning, men jag anser att vi inte bör sticka under stol med problematiken, och den är desto mer trängande eftersom The Big Bang kommer att medföra ytterligare problem. Att vara medlem i Europeiska unionen är svårare än att bli medlem. De flesta av kandidatländerna verkar ha gjort tillräckliga framsteg, men i fråga om några av dem föreligger allvarliga problem, i synnerhet beträffande korruption, genomförande av regelverket, administrativ kapacitet och oberoende ekonomisk kontroll. På grundval av den för övrigt förträffliga framstegsrapporten från Europeiska kommissionen är vi ännu inte övertygade om att anslutningen av alla tio kan äga rum 2004. Den saken kommer vi att bedöma när förhandlingarna är avslutade.
Europeiska kommissionens system med framstegskontroll och säkerhetsklausuler kan ibland erbjuda en utväg, men det här fina instrumentet är bara användbart till en viss gräns. Där rättsstaten inte fungerar erbjuder säkerhetsklausulerna ingen utväg. Hur tänker sig kommissionen det? För vad står EU för om sådana grundläggande principer som rättsstaten inte är i ordning? Dessutom anser vi att dessa villkor inte bara skall gälla för de anslutande länderna, utan också för de nuvarande femton medlemsstaterna. Ett positivt exempel är betänkandet av min kollega Jan Mulder i budgetkontrollutskottet.
Därmed kommer jag fram till det sista problemet, nämligen att unionen i på tok för liten grad har ordning på sitt eget beslutsfattande. Vi önskar ett resultat av den kommande regeringskonferensen som bidrar till att finna en lösning på ett antal flaskhalsar, som exempelvis Europaparlamentets och rådets medbestämmande, öppenheten i rådets lagstiftande sammanträden, frånsägandet av vetorätt i rådet och valet av Europeiska kommissionens ordförande antingen av Europaparlamentet eller av väljarna. Om regeringskonferensen inte finner en lösning på de institutionella flaskhalsarna, precis som i Nice, finns det då en plan B, det frågar jag rådet. Hur som helst, herr talman, låt oss framför allt välja en ärlig utvidgning i april 2003.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman! När vi nu talar om demokrati och utvidgning: alldeles nyss mottog jag ett meddelande om att en journalist och medlemmar av Rifondazione har förvisats från Prag, där de befann sig för att demonstrera mot Natos utvidgning. Jag fördömer detta agerande.
Europeiska unionen är varken en välgörenhetsorganisation eller en beskyddare av folkets välgång och frihet. Den är en dyster mekanism för beskyddandet av storföretagens intressen, det är den europeiska utposten i det världsomfattande imperialistiska systemet, som slår mot arbetstagarnas landvinningar, som bygger upp en armé och undertryckande mekanismer för att kväva varje motstånd.
Målet för utvidgningen är att fylla det tomrum som uppstod i samband med det socialistiska systemets nederlag i Europa, något som även har återspeglats av de revanschistiska slagord som vi har hört i denna kammare i dag. Målet är också att stärka den nya medelklassen, som oroar sig över sin dominans eftersom folket blir alltmer medvetna om vad de har gått miste om i och med detta nederlag. Det här sker med ett fullständigt samtycke från Förenta staterna, parallellt med Natos utvidgning österut och dess förändrade, alltmer offensiva roll.
Europeiska unionens kännetecken och folkets erfarenheter under de 22 år som mitt hemland har varit medlem i unionen tillåter inte att vi döljer sanningen för andra, utan det tvingar oss att förvarna dem om följderna av denna inneslutning. Trots de föreställningar om välstånd som förmedlas genom propaganda, kommer följderna av anslutningen att bli katastrofala för dessa länders ekonomier, vars produktion ännu befinner sig på en mycket lägre nivå än den gjorde under de sista åren av socialism. Europeiska unionen har redan ett årligt överskott på 30 miljarder euro i sin handelsbalans, det vill säga att EU finansieras i stället för att finansiera.
När det gäller Cypern, är det allmänt känt att Kofi Annans plan, med fullständigt stöd från Förenta staterna och Europeiska unionen, i stor utsträckning avviker från FN:s rambeslut och de överenskommelser som de båda befolkningsgrupperna hittills har uppnått, vilka har hamnat på tippen. Det är en förklädd form av konfederation, som kommer att leda till ett institutionellt godkännande av öns delning, och ett accepterande av att det turkiska inkräktandet och ockupationen fulländas. Detta faktum har vittomfattande konsekvenser, eftersom det innebär ett accepterande från själva FN av att nyttja krigsmakt för att uppnå politiska mål och gränsförändringar. Denna utveckling är en omedelbar följd av processen för Cyperns anslutning till Europeiska unionen, besluten från G8-länderna och från Helsingfors, och det är följder som vår politiska grupp förvarnade om för länge sedan. Kanske är det första gången i det grekiska kommunistpartiets 84-åriga historia som vi inte kan uttrycka någon glädje över att våra bedömningar har besannats.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Som paneuropé har jag sedan 70-talet arbetat med siktet inställt på denna stora dag. Otto von Habsburg har besökt oss i dag, det har redan nämnts, och jag har haft möjlighet att följa honom hela vägen. Jag firar i dag och anser att detta är en mycket stor dag.
Som son i en böhmisk familj är jag också glad att för första gången höra en ledamot tala tjeckiska här, nämligen min vän Daniel Kroupa. Han följer samma tradition som en stor socialdemokrat, Jiri Pelikan, som kom hit i exil efter det första direkta valet av Europaledamöter. Men vi har alltid haft anhöriga till det andra böhmiska folket här, nämligen sudettyskarna: jag kan nämna Volkmar Gabert och Egon Klepsch. Även jag tillhör denna tradition, och vi har alltid uppfattat oss själva som företrädare för Böhmen.
För 80 år sedan utgick den paneuropeiska idén från Böhmen. Böhmen är Europas hjärta. Därför beklagar jag att man i Prag i början av året plötsligt började tala om försvar av efterkrigsordningen. Vi behöver ingen efterkrigsordning i Europa. Lika litet som vi behöver en krigsordning eller en förkrigsordning. Vad vi bör bygga upp nu i början av 2000-talet är en ny rättvis folkordning, grundad på viljan att försonas och läka de sår som vi har gett varandra, en ordning grundad på rättvisa, ömsesidig respekt och ömsesidigt erkännande. Därför vädjar jag till de ansvariga i Republiken Tjeckien: Dumpa orättvisor som Benes-dekreten där de hör hemma, nämligen på historiens soptipp!
Låt oss tillsammans bygga upp ett nytt Europa, där olika folk lever tillsammans på lika villkor, där skyddet för folkgrupper och minoriteter är inriktat på respekt för den kulturella mångfald i vårt Europa som det talades om i så varma och imponerande ordalag här på morgonen.
(Applåder)

Andersson (PSE).
Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för ett som vanligt bra betänkande.
Detta är en historisk dag i parlamentet. Utvidgningen är den största frågan som vi har att arbeta med inom Europeiska unionen. Europa kommer därigenom att bli tryggare för kommande generationer, och demokratin kommer att bli starkare i vår del av världen. På vissa håll finns dock en mängd skeptiker till detta samarbete, som man har anklagat för att vara ett samarbete bara för de rikare länderna i vår del av världen. Nu öppnar vi detta samarbete för alla länder i vår del av världen och visar att detta är till för hela Europa.
Som flera talare redan har varit inne på, tror jag också att vi alla kan bli vinnare i denna situation. Det är klart att utvidgningen kommer att medföra kostnader på kort sikt, men jag är helt övertygad om att vi kommer att få se ekonomiska vinster. Jag själv kommer från Östersjöregionen. Jag ser framför mig att ekonomin kommer att växa i vår del av Europa tack vare utvidgningen. På miljöpolitikens område kommer de stora vinsterna att göras genom att vi vidtar åtgärder i de länder som nu blir medlemmar av unionen. Det gynnar dem, och det gynnar oss. Detsamma gäller på arbetsmarknadens område, där det finns en risk för att jobben flyttas till följd av sämre villkor. Den situationen förbättras genom att vi alla får gemensamma minimivillkor. Häromdagen var jag på ett seminarium som behandlade den gränsöverskridande brottsligheten. Genom ett intimt samarbete kommer vi att klara även denna fråga.
Vi har alla möjligheter att bli vinnare allihop, både de nuvarande EU-länderna och kandidatländerna. Det beror dock på oss själva och på hur vi förvaltar den utmaning vi nu står inför. Det gäller ett Europa med en större mångfald och ett Europa som är rikare i ekonomiskt, socialt och kulturellt hänseende.

Oomen-Ruijten (PPE-DE).
Herr talman! Förra veckan gav jag några föreläsningar om Europa och den förestående utvidgningen för eleverna på en högstadieskola i min provins. Mina åhörare var, och det är anmärkningsvärt nu för tiden, nyfikna, intresserade och dessutom lugna. Mitt politiska påstående att det inte är vår politiska eller personliga förtjänst att vi är födda på den soliga sidan av järnridån och att det inte är de anslutande ländernas fel att de har blivit tvungna att leva i vår skugga så länge accepterades med respekt. Men om det var tillräckligt övertygande visade sig av frågorna efteråt. Vad tjänar vi på det, vilka är fördelarna för oss? 
Morgonens debatt, herr talman, visar också den andra sidan av medaljen. Vid sidan om övertygelsen om vikten av detta odelbara Europa för att människor skall leva i fred med varandra hördes också andra föreställningar. Hur välkomna är vi? Kommer vi inte att bli en andra klassens medborgare och hur mycket extra pengar kommer ni att ge oss så att vi kan övertyga medborgarna på vår sida?
Herr talman! Med övertygelse har vi påbörjat ett utvidgningsscenario som måste lyckas. Men det vi möjligtvis har lyckats mindre bra med, och det måste vi ta till oss, är att till fullo övertyga våra medborgare om vikten och nödvändigheten av det politiska ideal som utvidgningen är för oss alla. Vi har kommunicerat för litet och det leder till att osäkerhet eller latenta fördomar får en chans och till att utvidgningen blir till ett politiskt spel för egna vinster på kort sikt.
Herr talman! I den här debatten deltar jag även som utvidgningsföredragande för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och jag följer alltså ärendet med stor uppmärksamhet. Vad vi enligt min åsikt måste ta till oss från våra medborgare är att människor är oroade. Oron gäller till exempel livsmedelssäkerheten, rörelsefriheten, miljöproblemen och den gemensamma strategin för att åtgärda dessa problem. Den gäller också kärnkraftverken, å ena sidan stängda och å andra sidan omgivna av tvivel. Herr talman! Jag anser att vi nu, efter Köpenhamn, måste ägna stor kraft åt att ta itu med den här frågan på ett bättre vis.

Iivari (PSE).
Herr talman! Under resan till Strasbourg läste jag Antony Beevors förträffliga och skakande verk om Röda arméns tåg till Berlin. Det var en synnerligen lämplig reselektyr inför detta historiska sammanträde. Unionens viktigaste uppgift inför den stundande utvidgningen är att se till att Europas folk aldrig mer underkastas maktblinda diktatorers ärelystnad och uppviglas till hat gentemot varandra. Lika viktigt är det att i samband med utvidgningen förstärka de gemensamma demokratiska strukturerna. Jag gläds åt att kandidatländernas företrädare kan delta i delegationens arbete om Europas framtid. 
Hittills har vi talat för lite om vad EU får i och med utvidgningen. Vi kan verkligen inte enbart fungera som givande part. Kandidatländernas fantastiska kulturarv och kreativitet erbjuder nya möjligheter med tanke på konkurrenskraften som bygger på kunskaper och färdigheter samt förbättrandet av medborgarnas livskvalitet. Den kulturella och språkliga mångfalden är en stor rikedom och resurs. Till vår glädje deltar kandidatländerna redan i Kultur 2000-programmet.
Ända tills förhandlingarna avslutas måste man dock hålla kriterierna för medlemskap i minnet. Man måste komma ihåg att fungerande arbetsmarknadsrelationer utgör en väsentlig del av unionens verksamhet. Som vice ordförande för Estlanddelegationen är jag oroad över uppgifterna om att den sociala dialogen har avbrutits i Estland. Det är inte acceptabelt och inte heller förnuftigt. Jag hoppas att vårt grannland, som klarat sig bra på det ekonomiska och teknologiska området, även får ordning på det här.

Gemelli (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionär Verheugen! Först och främst vill jag tacka kollegan Brok och samtliga föredragande för det betänkande de har författat.
Vi är i färd med att avsluta en första del av Europas återförening och denna förmiddag har vi fått en läglig och positiv översikt. Återföreningen kommer att fortsätta ända tills vi har samlat alla de länder som delar den europeiska kulturen och dess grunder inom unionen eller i andra lika effektiva former. Detta är en process som inte går att hejda om vi vill bidra till att ge världen värdena demokrati, frihet, jämlikhet, för att varje dag skapa en allt större, medveten och gemensam dag av fred.
Jag kan förstå diskussionen om Europas gränser, men gränserna för vårt samhälle kommer att avgöras av den kultur vi kan erbjuda världen. Ju mer kulturen delas, desto vidare kommer gränserna att vara och desto talrikare de medborgare som väljer att dela våra förslag för gemenskapens institutionella, politiska och sociala organisation.
Slovenien utgör, tillsammans med de andra staterna som deltar i utvidgningen, en viktig möjlighet, därför att det representerar den dörr genom vilken de Balkanländer som delar vår syn på mångkulturalism, multietnicitet och mångreligiositet i framtiden måste träda in.
Jag anser att det vid sidan av det uppnådda politiska målet måste bedrivas ett arbete för mänskliga rättigheter, önskvärda ekonomiska och sociala nivåer och för att bekämpa korruptionen och brottsligheten, som fortfarande når mycket höga nivåer.
Det är verkligen viktigt att vi överger det individualistiska tänkesättet för att vi skall förstå att vi är en del av en större organism, som vi huvudsakligen måste komplettera och aldrig hårdnackat bortse ifrån, och där alla har en roll att spela för att uppnå gemensamma mål.
Jag hoppas att konventet skall kunna komma fram till ett förslag som får demokratins verktyg att fungera och som även kan tjäna andra delar av världen för att tillförsäkra mänskligheten fred, välstånd och framsteg.

Adam (PSE).
Herr talman! Den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Litauen sammanträdde i Bryssel i förra veckan, och diskussionerna bekräftade de framsteg som hade gjorts inför anslutningen, vilka man redogör för i punkterna 78-84 i betänkandet. Alla kapitel utom två har avslutats. För det första jordbruket, där en viss flexibilitet angående kvoterna skulle välkomnas, och för det andra kapitlet om finans- och budgetfrågor, där bidraget till finansieringen av stängningen av kärnkraftverket i Ignalina och tillhandahållandet av alternativ elproduktion är frågor som fortfarande är olösta. Detta kräver en överenskommelse om förfarandena för nedmontering och om tidsplanen.
Den gemensamma parlamentarikerkommittén noterade behovet av att noga övervaka utvecklingen inom Sapard-, Phare- och Ispra-programmen, och att se till att Litauen efter anslutningen är fullständigt redo att utnyttja de finansieringsmöjligheter som finns genom struktur- och landsbygdsprogrammen. Ett tidigt godkännande av det gemensamma programplaneringsdokumentet är mycket viktigt i detta avseende.
När det gäller det nyligen slutna avtalet om den ryska enklaven Kaliningrad, vill jag betona att man måste ta hänsyn till den litauiska suveräniteten, och att Schengenmedlemskapet inte får äventyras. Vi är emellertid bekymrade över att de praktiska problemen kan fördröja genomförandet.
Jag har låtit göra en undersökning om kärnenergiaspekterna i samband med anslutningen. Stängningarna av kärnkraftverken i Ignalina och Kozloduy kräver en energistrategi som tar hänsyn till grannstaterna. Färdigställandet av enhet 2 i Cernovoda berättigas till exempel genom Phare-undersökningen från augusti 2001. Stängningarna av enheterna 3 och 4 i Kozloduy bör omvärderas mot bakgrund av Internationella atomenergiorganets slutsats i denna rapport, som offentliggjordes i juni, att dessa enheter har uppnått en nivå av driftssäkerhet som motsvarar de som råder vid kärnkraftverk av samma ålder i andra delar av världen.
Jag hoppas att rådet godkänner en sådan omvärdering.

Cunha (PPE-DE).
Herr talman! Europeiska unionens utvidgning från 2004 utgör en historisk ram i den europeiska konstruktionen som vi alla applåderar med all kraft, och detta av flera skäl.
För det första på grund av symboliken i denna förlikning mellan två parter på samma kontinent som varit åtskilda under mer än ett halvt sekel, fram till för något mer än ett decennium sedan. För det andra för att detta är den största utvidgningen i Europeiska unionens historia, med en fördubbling av antalet medlemsstater och en ökning med en tredjedel av dess befolkning och dess geografiska område. För det tredje därför att det omfattar länder som fram till nyligen levde under en statsekonomi, som genomgår en smärtsam men nödvändig omstruktureringsfas för sina ekonomier och som har en relativt låg genomsnittlig inkomstnivå per capita.
Och för det fjärde för att de nya länderna i allmänhet har en ännu större jordbrukssektor än den nuvarande Europeiska unionen.
I detta sammanhang skulle jag vilja betona två saker:
För det första är det nödvändigt att få fram stöd till dessa länder, gemenskapsstöd, finansiellt stöd och tekniskt stöd, för att ge medel så att deras ekonomiska återhämtnings- och utvecklingsprocess kan påskyndas. Vi måste dock vara medvetna om att vissa regioner i den nuvarande Europeiska unionen med 15 medlemsstater också är mycket fattiga och därför måste Europeiska unionen samtidigt behålla den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken som har tillämpats i dessa länder.
För det andra skall vi tänka på att fördubblingen av antalet jordbrukare, genom anslutningen av Rumänien och Bulgarien, kommer att kräva en enorm förenkling av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilken dessutom innebär ett minskat jordbruksstöd till alla, de framtida och de nuvarande jordbrukarna, till följd av de nya ekonomiska gränserna i den gemensamma jordbrukspolitiken som Europeiska rådet i Bryssel fastställde den 25 oktober i år. Därför anser jag att Europeiska unionen verkligen måste genomföra det förslag till reform av den gemensamma jordbrukspolitiken som nyligen lades fram av jordbrukskommissionären, för att ge en bättre framtid för jordbrukarna i den nuvarande och i den framtida unionen.

Myller Riitta (PSE).
Herr talman, dagens arbetshjältar! Kommissionär Verheugen och företrädaren för ordförandestaten, Europaminister Haarder, ni har haft en lång arbetsdag. Jag vill dock ta upp en fråga som kommissionens ordförande Prodi framförde idag. Han talade ju för att Europeiska unionen i framtiden skulle utveckla en stark politik med avseende på sina grannförhållanden. Europeiska unionen har i alla utvidgningsskeden fått nya grannar. I samband med den förra utvidgningen fick Europeiska unionen en nordlig dimension utöver de befintliga västliga och sydliga dimensionerna. Ett resultat av den kommande utvidgningen är den särskilda östliga dimensionen. 
Politiken gentemot grannländerna skall dock inte enbart stanna vid ord, utan Europeiska unionen bör även utveckla en verkligt konkret politik med målsättningar och åtgärder. De nordliga och östliga dimensionerna möts i Östersjöområdet. Efter utvidgningen blir Östersjön nästan helt och hållet ett innanhav inom Europeiska unionen, med undantag av det hörn som angränsar till Ryssland och som är ett av landets folkrikaste områden, Sankt Petersburg-området. Inom det här området måste man ytterligare förstärka samarbetet med målet att uppnå stabilitet inom området, och social och ekologisk jämvikt. Även region- och strukturpolitiken måste i framtiden möjliggöra gränsöverskridande samarbete och samarbete vid både de gamla och de nya gränserna.

Sommer (PPE-DE).
Herr talman! Det har redan talats mycket om Turkiet här i dag. Detta är heller inte förvånande, eftersom parlamentet är en spegelbild av befolkningen i EU, och våra medborgare där hemma ägnar sig mycket åt denna fråga. Tecknen hopar sig på att Turkiet kommer att få höra ett datum nämnas för inledandet av dess anslutningsförhandlingar i Köpenhamn i december. Uttalandet av rådets företrädare var väl ganska entydigt här i dag? Vi är dock inte tvungna att agera. Köpenhamnskriterierna har inte uppfyllts, och dessa är inte förhandlingsbara. Jag vill passa på att tacka kommissionär Verheugen för hans tydliga uttalande om Turkiet i dag.
Hur viktigt Turkiet än är för oss kan det inte bli tal om politisk rabatt till exempel i Cypernfrågan eller i fråga om Turkiets geostrategiska roll! Landet har ju hela tiden efterlyst egna anslutningsregler enligt mottot: ?Vi är inte ett kandidatland bland andra?. Turkiet har hela tiden försökt sätta press på oss, men se det går inte! Detta vore en skymf mot de närvarande företrädarna för anslutningsländerna. Och ändå tröttnar aldrig till exempel den tyske förbundskanslern på att förklara att han kommer att ställa sig bakom den tidsplan som Turkiet föreslår. Detta är inte enbart ett tecken på stor Europapolitisk inkompetens. Denne förbundskansler, som har ljugit och bedragit sitt eget folk, är ute efter att släta över de misstag han gjorde i valkampanjen. Nu skall de tysk-amerikanska förbindelserna stärkas igen, på bekostnad av hela Europeiska unionen. Är inte detta ren opportunism? Är inte detta opålitligt? Detta är oärligt så till den milda grad! Framför allt är det oärligt mot det turkiska folket. Är det inte ärligare att säga att det återstår problem för Turkiets del, och att det faktiskt ligger i vårt eget intresse att ta upp dessa problem, som ju annars inte kan lösas? Ärlig är den som säger att Turkiet, om nu landet över huvud taget närmar sig EU, endast gör detta i små, ihållande steg. Detta är inte på långa vägar enkelt.
Vi hoppas att Turkiet, denna stora, stolta nation, fortsätter sin ihärdiga resa för sin alldeles egen skull och en vacker dag överväger om landet verkligen är redo att avstå så många suveräna rättigheter till EU som en anslutning till unionen innebär, eller om man hellre vill samarbeta med oss på ett annat sätt. Detta är ju ett erbjudande som vi ger redan nu.

Ceyhun (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag förstår verkligen inte upprördheten. Sedan i går bråkar vi om Turkiet. Kollega Sommer - jag uppskattar er djupt -, men jag förstår faktiskt inte varför vi i diskussionerna om utvidgningen plötsligt råkar i gräl om en principfråga med just er, nämligen om huruvida Turkiet över huvud taget hör hemma i EU.
Vi får inom kort möjlighet att behandla denna fråga sakligt i samband med att vi diskuterar Oostlanders betänkande. Föredraganden tillhör ju er grupp, och är en känd politiker som verkligen inte är en förespråkare av Turkiet. Hans betänkande kommer att ge oss anledning att på ett sakligt sätt tvista om eller diskutera frågeställningen.
När jag läser Ferbers ändringsförslag 7, växer misstanken att det i själva verket inte alls handlar om vare sig Turkiet eller EU. Det handlar uppenbarligen om Tyskland, om tysk inrikespolitik. Det handlar uppenbarligen om två viktiga och nära förestående delstatsval i Hessen och Niedersachsen. Det påstås att vi nu måste gå i strid om Turkiet, men i själva verket utnyttjas tillfället för detta syfte. Det är detta som är själva problemet.
Jag skall vara ärlig. För tillfället har jag större problem med Turkiet än vad fru Sommer har, eftersom jag inte är förtjust i islamister, och för mig förblir de islamister även om de numera kallar sig något annat. Jag är mycket nyfiken på hur de skall genomföra alla sina löften. Jag ser stora problem med den riktning utvecklingen har tagit på senare tid.
Trots detta förstår jag inte varför vi skall missbruka debatten för något annat. Egentligen är vi oärliga även mot EU-medborgarna, när vi plötsligt skapar så konstgjorda debatter. Om ni vill, diskuterar vi detta i samband med Oostlanders betänkande. På så sätt visar vi att vi kan föra öppna och ärliga diskussioner.
(Applåder)

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! I 28 år var Berlin och Tyskland delade. Det är nu historia. I 28 år har Nicosia och Cypern varit delade. Låt det bli historia, och låt det ske snarast! Turkiet måste respektera FN:s resolutioner och ge fullt stöd åt insatser för att nå en politisk lösning för Cypern. Misslyckas överläggningarna, skall Cypern ändå ges grönt ljus för medlemskap 2004 vid Europeiska rådets möte i Köpenhamn nu i december.
Det är angeläget att klargöra för den nya islamvänliga, turkiska regeringen att den måste ta avstånd från turkcypriotiska hot om en permanent delning av Cypern, när den södra delen ansluts till EU innan de turk-grekiska överläggningarna är avslutade. Jag förutsätter att det står helt klart för Turkiet att landet aldrig kan inleda medlemskapsförhandlingar om inte ockupationstrupperna dras bort från ett kommande medlemsland i EU, nämligen Cypern. Det handlar om EU:s trovärdighet och EU som fredsprojekt. Initiativ av den nya turkiska regeringen och FN i Cypernfrågan måste bygga på denna självklara insikt.
Jag har i utrikesutskottets text fått gehör för att Turkiets demokratiska utveckling, inte minst vad beträffar skydd för etniska och religiösa minoriteter, måste vara en förutsättning för ett ökat ekonomiskt föranslutningsstöd från EU. År 1900 var en fjärdedel av Turkiets befolkning kristen - hundra år senare en tusendel. Detta är ett tragiskt uttryck för omfattande övergrepp mot religionsfriheten och den religiösa toleransen som inte minst drabbat kristna syrianer och armenier.
Vidare har jag medverkat till en skärpning av Europaparlamentets uppmaningar till kandidatländerna, bland annat vad gäller korruptionsbekämpning, samt lyft in ett näringslivsperspektiv. Kandidatländer, ni är välkomna till unionen!

Cashman (PSE).
Herr talman! Jag uttalar mig i egenskap av ledamot av den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Bulgarien, och även i egenskap av skuggföredragande om Rumänien. Jag skall försöka att vara kortfattad. När det gäller Bulgarien och Rumänien behöver vi ett förslag till datum, någonting att fokusera på. Jag stöder därför fullständigt det föreslagna datumet. Under ett besök i Malta såg jag också vilket underbart arbete som gjordes i samband med sexuell läggning. Vi får inte utelämna detta när vi undersöker minoriteternas rättigheter. Utifrån det arbete som the Malta gay rights movement hade gjort, är det tydligt att lagen om sysselsättning och arbetsmarknadsrelationer inte är förenlig med ramdirektivet om sysselsättning, särskilt i relation till sexuell läggning.
Jag välkomnar de positiva uttalandena om Turkiet. När det gäller de negativa uttalandena om Turkiet, är jag rädd att rasismen och främlingsfientligheten tråkigt nog har visat sitt fula tryne. Vi måste tillämpa samma villkor och principer. Vi kan inte välja hur vi vill när det gäller tillämpningen av principer. Samma principer måste vara tillämpliga på alla kandidatländer, och även på länder som till exempel Turkiet, som har visat att de vill bli medlemmar i Europeiska unionen. Om vi avvisar Turkiet, menar jag att vi kommer att få ångra detta beslut.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja be kommissionären, som är här, och rådets ordförande att berätta hur de skall tillämpa principen om opartiskhet i utvidgningsprocessen.
Enligt min bedömning är det efter den fransk-tyska pakten nödvändigt att förtydliga att utvidgningens ekonomiska betydelse inte bör falla tillbaka på dem med lägst inkomster, som inte når upp till gemenskapens genomsnitt och som är i behov av en hållbar utveckling. På samma sätt måste notan för utvidgningen falla på de starkaste. Vi måste skydda det enade Europa mot alla risker för fattigdom i alla dess delar.
Vi bör utöka punkt 24 i Broks betänkande till att omfatta alla zoner och regioner i Europeiska unionen eftersom utvidgningen inte skall få negativa återverkningar på något gemenskapsterritorium.
Jag vill säga kandidatländerna att de bör tänka på att skyddet av människan, utan undantag, utan diskriminering, i dag är Europeiska unionens ryggrad. Diskriminering av kvinnor, diskriminering av romer är i dag i centrum av vår uppmärksamhet. I Europa finns det inte rum för undantag eller utvisningar eller marginaliseringar, vare sig de är kollektiva eller individuella. Europa går från och med i dag in i en ny dynamik. Europa måste eftersom det är starkare och mäktigare vara mottagligare för människor som bor långt bort eller är annorlunda.

De Veyrac (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja göra tre kommentarer.
Vad gäller Turkiets anslutning är det naturligt att det uppstår en debatt. Man kan inte sörja över européernas bristande intresse för Europa, samtidigt som man avstår från att debattera denna utvidgning, en utvidgning som i högsta grad skulle avlägsna oss från det ursprungliga syftet med Europeiska unionen.
Samtidigt är den utvidgning som vi är i färd med att genomföra en utvidgning som omfattar det största antalet länder. Låt oss komma ihåg att vi aldrig har utvidgat med mer än tre länder i taget. Den utvidgning som pågår är inte avslutad. Vi vill alla att den skall bli framgångsrik. Låt oss först och främst lyckas med den, innan vi inleder en debatt om eventuella framtida utvidgningar.
Vad beträffar Europeiska unionens stora grannar, bland vilka Turkiet ingår, måste vi kunna föreslå en annan lösning på det dilemma som man försöker försätta oss i: anslutning eller uteslutning.
Men som PPE-DE-gruppen föreslår finns det en annan lösning som är mycket bättre anpassad till föreliggande problem. Den består i att fastställa en speciell ram för förbindelserna med en väl tilltagen budget, som gör det möjligt att finansiera ett visst antal förslag och infrastrukturer: den nordamerikanska kontinenten är organiserad på detta sätt, och där är det ingen som föreslår att Mexiko eller Kanada skall införlivas med Amerikas förenta stater.
PPE-DE-gruppen visar på en ny utväg som är mycket bättre anpassad till det som ingår i problemet. Jag är säker på att Europaparlamentet kommer att lyssna på folkopinionen för att anhålla om att få gå vidare i denna riktning och göra upp planer för ett nytt ramverk mellan Europeiska unionen och de angränsande länderna.

Baltas (PSE).
Herr talman, kära kolleger! Europeiska unionen kommer denna gång att utvidgas på ett sensationellt sätt. Tio nya länder blir medlemmar. Inför denna intressanta och mycket lovande utveckling skulle jag hellre vilja, om ni tillåter, ägna mig åt Cypern, än åt de länder som utan tvivel är mycket större och geografiskt närmare belägna den nuvarande Europeiska unionen.
Cypern, detta lilla land med dess långa historia och dess tragiska förändringar under de senaste åren, täcker den geografiskt mest avlägsna punkten i Europeiska unionens Medelhavsområde, och utifrån sitt läge har landet mycket att bidra med i fråga om unionens Mellanösternpolitik. Vi är alla medvetna om att Cyperns politiska betydelse vida uppväger dess ekonomiska betydelse för Europeiska unionens framtida utveckling. Men i och med Cyperns anslutning visar emellertid Europeiska unionen samtidigt att den är en internationell enhet med internationella meriter, och detta kommer att vara till oerhört stor hjälp för lösningen av Cypernproblemet.
Cyperns genomförande av gemenskapslagstiftningen är nyckeln till tillnärmning, samarbete och harmonisk samlevnad mellan grekcyprioter och turkcyprioter i ett förenat och federalt land för båda befolkningsgrupperna, ett land som är fritt och oberoende och som respekterar de mänskliga rättigheterna och dess invånares etniska ursprung och religiösa tro. Det är grunden för utarbetandet av en rättvis, livskraftig och funktionell lösning, vilket man genom förslaget från FN:s generalsekreterare bör åstadkomma efter att förhandlingar förts mellan de berörda parterna.
Cyperns anslutning till Europeiska unionen är dessutom en erfarenhet och en utmaning även för Turkiet i dess försök att påskynda förfarandet med att uppfylla gemenskapskriterierna, som i framtiden skall tillåta Turkiet självt att ansluta sig till Europeiska unionen. Må allt gå enligt planerna!

Marini (PPE-DE).
Herr talman! Efter att ha lyssnat på dagens debatt förstår jag varför Turkiet kräver att man vid nästa rådsmöte i december skall fastställa ett datum för att inleda förhandlingarna. Och jag instämmer, för vad vi bevittnar här är ingenting annat än en sorts komedi, som påbörjades av ordföranden Giscard d'Estaing, men den har även upprepats i denna kammare i dag.
Det som är föremål för diskussion är inte respekten för inträdesvillkoren, som vi kan tillämpa rigoröst, utan en diskussion har inletts om huruvida Turkiet kan ansluta sig i framtiden eller inte, och man teoretiserar om någon sorts alternativ anslutning. Man förändrar besluten och ifrågasätter öppnandet av en kredit för ett stort land - ett land som är fundamentalt för västerlandet och för Europa - som har begärt att få bli en verklig medlem av unionen.
För egen del delar jag ställningstagandet i betänkandet av Brok och i hans resolution när han uppmanar kommissionen att samarbeta kring ett förstärkt föranslutningsstöd och uppmanar rådet att inta en mer konsekvent hållning än den som ibland har uttryckts av parlamentet. Jag delar dock inte Ferbers ändringsförslag och kommer att rösta emot det i morgon, därför att om det godkänns skulle det kasta omkull hela betänkandets strategi och resolutionen av Brok, och de skulle bli meningslösa. Och det finns goda skäl: ett stort land där man praktiserar en nyanserad form av islam, som är för västerlandet, som kan ha en stor kulturell betydelse i vår närhet och som kan ge substans åt en utrikes- och försvarspolitik för unionen, har rätt att få ett tydligt svar från oss.
Jag hoppas att vi kan ta ett steg framåt i denna riktning i morgon genom att avvisa Ferbers ändringsförslag.

Glante (PSE)
Herr talman, mina damer och herrar, ärade kolleger! Så här nästan i slutet av debatten är det svårt att föra fram en ny aspekt. Det råder stor enighet om att vi själva välkomnar processen och utgår från att tio nya stater snart kommer att sända sina kolleger - helt officiellt - hit till parlamentet. Jag vill dock återigen fokusera på det arbete som kommer att krävas för att anslutningen skall finna stöd hos den allmänna opinionen, bland medborgarna, i alla blivande 25 medlemsstater. Det är en viktig uppgift som väntar, och vi kan inte vänta med den tills anslutningsprocessen är avslutad och avtalen undertecknade.
Jag kommer från den region som 1990 kom med i EU så att säga över en natt. Jag vet att många medborgare tog den nödvändiga omstruktureringen som ett personligt nederlag eller som en nedflyttning där de var dömda att förlora. Vi måste förklara för medborgarna i anslutningsländerna att medlemskapet i EU faktiskt också omfattar anslag och åtgärder som skyddar medborgarna socialt under den svåra processen. Detta är en viktig uppgift som vi måste lösa, för vi måste faktiskt ha majoriteten av befolkningen med oss.
Det är positivt att parlamentet har enats, men vi måste också, som det så vackert heter, ?få medborgarna med oss i processen?, vilket helt klart inte är lätt. Låt oss arbeta gemensamt för att förmedla detta budskap.
Som ledamot i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi önskar jag att de rådgivande utskotten skall bli mer rättvist och intensivt delaktiga i processen under de kommande konkreta diskussionerna om förhandlingsresultaten. Jag vet att detta är en stor politisk prestation, ett stort politiskt betänkande, men de enskilda utskotten har säkert också en eller annan viktig synpunkt på processen.

Arvidsson (PPE-DE).
Herr talman! Vi går mot samling Europa. Detta är en naturlig följd av att frihetens vindar svepte bort de stängda gränserna i Europa, de oöverkomliga motsättningarna liksom misstänksamheten, det sovjetiska systemet och de kommunistiska diktaturerna. Jag är övertygad om att år 2004 kommer att gå till historieböckerna såsom år 1989 redan har gjort.
Utvidgningsarbetet måste dock gå vidare. De nya medlemsstaterna måste mötas med respekt. Subsidiaritetsprincipen måste tydligare vara vägledande i samarbetet när EU växer. Det nationella självbestämmandet måste vara detsamma i de nya medlemsländerna som i de gamla. Det vi inte vill att EU skall lägga sig i beträffande våra länder, skall EU inte lägga sig i beträffande de nya medlemsländerna heller.
Utvidgningsprocessen får inte stanna upp efter år 2004 och 2007. Vi vet redan nu att nya ansökningar om medlemskap i EU kommer. Vid Europeiska rådets möte i Helsingfors 1999 blev Turkiet godkänt som kandidatland för EU-medlemskap. Europaparlamentet kan inte nu tre år senare, som några ändringsförslag kräver, försöka ändra detta. Det har inte hänt någonting som skulle kunna motivera en sådan åtgärd, och då kan man inte i ett internationellt förtroendeskapande arbete plötsligt ändra på förutsättningarna. Det vore ett generöst och ansvarsfullt europeiskt parlament ovärdigt att ändra förutsättningarna för Turkiet på detta sätt. Turkiet har gjort stora framsteg för att kunna påbörja förhandlingarna med sikte på ett EU-medlemskap. En del återstår, och det är upp till Turkiet om landet vill fortsätta. Det är dock min övertygelse att ett demokratiskt turkiskt rättssamhälle i framtiden kan få en avgörande betydelse för ett bättre samförstånd mellan västvärlden och den muslimska världen. Sådana vänner är värdefulla i denna tid.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman! Jag instämmer helhjärtat i de ord som ledamot Arvidsson nyss uttalade beträffande Turkiet. Turkiet har på ett hedervärt sätt förbättrat situationen beträffande de mänskliga rättigheterna och dess rättspraxis. Jag anser det mycket beklagligt att man föreslagit att ändra på den linjen. Vårt budskap till Ankara skall vara detsamma som det hela tiden har varit, det vill säga att EU-medlemskapet är öppet för alla europeiska länder så länge som kriterierna för ett medlemskap uppfylls. 
I och med utvidgningen växer den inre marknaden, som fungerar som EU:s kärna, ytterligare, vilket förbättrar EU:s möjligheter att klara sig på den globala marknaden. Mellan festtalen måste man dock komma ihåg att uppnåendet av en fungerande inre marknad krävde och kräver även i fortsättningen att alla anstränger sig. Just därför ingår det även i Köpenhamnskriterierna ett krav på att man måste vara konkurrenskraftig på den inre marknaden.
Jag instämmer med föredragande Brok om att det ännu återstår mycket arbete. Det är lättare att fatta politiska beslut än att genomdriva ekonomiska strukturomvandlingar. Tidtabellen fram till 2004 är stram. Ibland är det svårt att genomföra strukturella reformer, men vi måste hålla hårt fast vid de utfästelser vi gjort. Vi måste speciellt trygga de blivande medlemsstaternas förvaltningsmässiga och juridiska förmåga att fungera som en del av den inre marknaden.
Vår uppgift som politiker är att garantera att den inre marknaden fungerar framgångsrikt efter utvidgningen. Detta kräver att man inte avslutar arbetet i Köpenhamn. De nya medlemsländerna måste även efter utvidgningen fortsätta med sin reformpolitik. De interna reformerna i kandidatländerna ökar trots allt på lång sikt välfärden och stabiliteten i deras samhällen. Europaparlamentet bör i framtiden se till att de nuvarande medlemsstaterna, kommissionen samt de kommande medlemsstaterna var och en för egen del drar sitt strå till stacken för att slutföra utvidgningen.

Bourlanges (PPE-DE).
Herr talman! En segerrik kväll förklarade Winston Churchill: ?Detta är inte slutet. Det är inte ens början till slutet. Men kanske är det slutet på början?. Jag tror att vi befinner oss i exakt samma situation. Våra nytillkomna vänner har utan tvivel en känsla av att de har nått sitt mål. I själva verket har de bara nått fram till slutet på den första etappen, och i morgon är det vår uppgift att bygga upp Europa tillsammans. De kommer inte till en värld som redan är klar. Den politiska unionen måste utformas; utrikespolitiken och försvarspolitiken måste utformas. Institutionerna måste omformas inom ramen för konventet, och från och med nu deltar de som ansluter sig till oss i konventets arbetsuppgifter.
Vi befinner oss alltså i ett Europa som vi skall bygga upp tillsammans. Ni får inte ha några hämningar eller en känsla av att hamna i en värld som är skapad av och för andra: tillsammans med andra kommer ni till en värld som vi alla skall bygga upp tillsammans. Jag skulle helt enkelt vilja delge er det som förefaller mig vara hemligheten med inflytande i Europa. Vissa inbillar sig att man måste vara hård och kraftfull, att man ständigt måste kritisera och framhäva sina nationella intressen. Ingalunda. Europa ger sig åt dem som älskar det. Det är den grundläggande regeln i Europeiska unionen: älska den, så ger den mycket tillbaka!

Haarder
Jag vill tacka Bourlanges för den avslutande repliken, som ger mig en välkommen anledning att nu göra mina få avslutande kommentarer.
Först ett tack till föredragandena för det seriösa arbete som de har lagt ned på betänkandena. De innehåller goda översikter, kloka bedömningar och slutsatser. Man har därigenom skapat en seriös grund för det väldiga stödet för utvidgningen, som parlamentet har bekräftat i dag. Man kan lugnt säga att stödet är mycket stort. Det har visat sig i denna kammare under de senaste åtta timmarna. Jag vill tacka för engagemanget och stödet.
Jag vill också gärna svara på ett par av de viktigaste frågorna som jag har fått. Fram till förhandlingarna i Köpenhamn - alltså under de närmaste tre veckorna - står vi inför en enorm uppgift då vi skall avsluta förhandlingarna med vart och ett av de tio kandidatländerna. Ordförandeskapet kommer att leda förhandlingarna i samarbete med kommissionen med fullständig hänsyn till EU:s bestämmelser om utgiftstaken, som fastställdes i Berlin, och de slutsatser som antogs i Bryssel. Det var detta som rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) rekommenderade ordförandeskapet i går. Ordförandeskapet kommer att arbeta aktivt med detta för ögonen, och det kommer att göra sitt yttersta för att hitta kompromisser som både är godtagbara för de nya och de nuvarande medlemsstaterna. Detta kräver emellertid stor kompromissvilja och stor förståelse för motpartens åsikter och behov. När det rör förhandlingsläget kan man säga att vi naturligtvis kan förhandla och visa flexibilitet, men jag tror att alla i denna kammare håller med om att vi skall följa gemenskapsrätten. De utgiftstak som fastställdes i Berlin skall följas, och besluten i Bryssel om bland annat jordbruksutgifterna skall följas. Inte desto mindre finns det ett visst utrymme för förhandling, som också kommissionär Verheugen har uppmärksammat.
Till Bonde, Modrow och flera andra vill jag betona, vilket även Fogh Rasmussen sade i dag, att det inte är tal om att de 15 länderna nu kommer att skriva ett nytt fördrag, som de tio nya länderna sedan säger ja till utan att ha kunnat påverka detta. På ministermötet i går bekräftades ännu en gång vad som står i artikel 23 i Nicefördraget, det vill säga att de nya länderna deltar i den kommande regeringskonferensen på lika villkor, med yttrande- och rösträtt på fullständigt samma villkor som de befintliga medlemsstaterna. Så ligger det till, och allt annat skulle ju också vara förkastligt, oantagbart och omöjligt för de nya medlemsstaternas politiker att få medborgarna att folkomrösta om.
Jag tror att det var Myller som tog upp frågan om de nya grannstaterna. Vi får ju två nya grannstater i öster efter utvidgningen, och i går antog man vid rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) möte i Bryssel en mer långtgående strategi för hur vi skall ta itu med de nya grannstaterna. Rådet uttryckte en önskan om att formulera en ambitiös, långsiktig och integrerad strategi för var och en av dessa nya grannstater, i syfte att främja demokrati och ekonomiska reformer, hållbar utveckling och handel, och för att främja stabilitet och välstånd och så vidare på den andra sidan av den nya EU-gränsen. Man underströk att man skulle ta hänsyn till respektive lands särskilda politiska och ekonomiska förhållanden, och att detta skall betraktas i samband med den pågående fördjupningen av samarbetet med Ryssland. Man diskuterade också gränsöverskridande samarbete, organiserad brottslighet, illegal invandring och regionalt samarbete mellan de nya grannstaterna. Jag kan alltså garantera att man har tänkt på detta. Godkännandet avslutas med att man uppmanar kommissionen och den höge representanten att så snart som möjligt utarbeta mer detaljerade förslag, och det avrundas med dessa ord: Kandidatländerna kommer att rådfrågas under detta arbete.
Till Alavanos och andra som talade om Cypern vill jag säga följande: FN:s generalsekreterare lade som bekant den 11 november fram ett övergripande förslag till lösning av Cypernkonflikten. Det handlar om ett komplicerat och omfattande förslag som uppgår till 150 sidor. Den framlagda planen är utformad som en samlad politisk lösning som skall se till att ett enigt Cypern kan bli medlem i EU. När det rör tillträdet, är det slutsatserna från toppmötet i Helsingfors som även fortsättningsvis utgör grunden för EU:s ståndpunkt. EU vill helst att det är en återförenad ö som blir medlem, men detta är inte en nödvändig förutsättning. Rådet kommer att ta hänsyn till alla relevanta faktorer när det fattar beslut om Cyperns medlemskap. EU stöder i övrigt FN:s generalsekreterares strävanden och vill se en samlad lösning på konflikten i enlighet med de principer som Europeiska unionen bygger på, det vill säga att Cypern som medlemsstat skall kunna tala med en röst och säkra en korrekt användning av gemenskapsrätten.
När det gäller förhållandet till Turkiet, kommer detta att grundas på Europeiska rådets beslut, som också fattades i Helsingfors. Turkiet är ett kandidatland som kommer att behandlas på precis samma sätt som de övriga kandidatländerna. I kommissionens rapport slog man fast att de politiska kriterierna, som är en förutsättning för att kunna inleda förhandlingar, ännu inte är uppfyllda - men det har skett stora framsteg. De ekonomiska kriterierna skall ha uppfyllts senast vid inträdet i EU. Under Europeiska rådet möte i Köpenhamn kommer man att fatta beslut om nästa fas i Turkiets förhållande till EU, och därmed får Turkiet samma behandling som alla andra ansökarstater har fått.
Till sist vill jag säga till Maaten och Arvidsson att vi alla inser att utvidgningen från 15 till 25 och senare till 27 eller kanske 28 medlemsstater, förutsätter ett nytt fördrag - annars kommer vi att få problem. Detta är ju grunden till konventets arbete, och det är därför vi skall ha en regeringskonferens. Det säger sig självt att vi måste fatta beslut på denna regeringskonferens. Men vad jag har hört, även i går bland medlemsstaterna och de nya medlemsstaterna, är att man har förstått att det skall fattas beslut för att undvika de flaskhalsar som Maaten talade om, det vill säga problem med bristande beslutsmässighet. Arvidsson har ju helt rätt i att en union med så många medlemsstater också skall koncentrera sig på de viktigaste frågorna och inte bredda sig alltför mycket, därför att det kan bli ett mycket komplicerat system om man inte tillämpar närhetsprincipen och subsidiaritetsprincipen.
Med dessa ord, herr talman, vill jag varmt tacka för denna debatt på åtta och en halv timme, som markerar ett kraftigt stöd för vårt stora, pågående projekt. Vi har anledning att vara stolta över det, och jag tillåter mig att säga ?vi?, därför att jag var med om att starta det redan när jag var ledamot i parlamentet.

Talmannen.
Tack så mycket, herr rådsordförande. Ni har rätt i att det är en av de längsta debatter som har ägt rum inom vår institution. Den står i proportion till den uppgift som väntar oss.
För att avsluta debatten överlämnar jag ordet till Günther Verheugen, på kommissionens vägnar.

Verheugen
Eftersom ordförandeskapet har besvarat alla frågor så exakt, kan jag tillåta mig att fatta mig kort. Jag tycker att debatten har varit till stor hjälp. Den har bidragit till den dynamik och den medvind vi behöver för att gå i mål i Köpenhamn. Debatten har tydligt visat vad som bör behandlas under de återstående förhandlingarna, och vi kommer också att se till att förhandlingarna inriktas på detta.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 19.20.)

