Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från föregående sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, mitt inlägg gäller sidan 14. Jag var inte den enda som talade vid det tillfället under dagen, men jag ställde en mycket precis fråga. Jag skulle vilja att svaret vore lika exakt. Jag frågade på vilken grund de personer som närvarade vid debatten kunde få tillträde. Efter detta fick jag i likhet med alla andra se bilder på TV och kunde då konstatera att ingen av dem hade något besökskort. Kommer jag att få något svar? Om ja, när då?

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy, jag kommer ihåg det, jag var faktiskt närvarande, liksom även de flesta av kollegorna i det ögonblick då ni formulerade er anhållan. Jag befinner mig inte i en ställning där jag kan ge er ett svar. De politiska gruppernas ordförande kommer att ha sitt sammanträde i eftermiddag. Jag skall påminna om den begäran som ni formulerade så att ni får ett svar.

Falconer
Herr ordförande! Jag skall fatta mig kort. Jag är inte här för att tala om arbetare som försökt försvara sin försörjning. Jag är här för att ta itu med en fråga som rör någon som stal från arbetarna.
I går tog jag upp frågan om Robert Maxwells vanhedrande porträtt i det yttre galleriet. Jag ville då ha försäkringar om att ordföranden och kvestorerna skulle undersöka saken. Kan ni tala om för denna kammare varför Robert Maxwells porträtt fortfarande hänger kvar utanför kammaren? En välkänd bov har fortfarande sitt porträtt inom en ram utanför kammaren!

Ordföranden
Herr Falconer, frågan har redan tagits upp med kvestorerna, så att de åtgärder som krävs vidtas.

von Habsburg
Herr ordförande, jag har bara ett önskemål när det gäller incidenten i går. Kräv att man skall visa filmerna som spelades in om händelsen där uppe. Jag har hört att två händelser visas i filmerna. Dels att en hel grupp människor sjöng "Internationalen " med höjda knytnävar. Att de sjöng hörde jag också, men jag kunde inte riktigt höra vad det var. Dels att en man förklarat i TV att man faktiskt vill ha ett annorlunda Europa! Vi borde kontrollera om detta stämmer eller inte. Jag hoppas att det inte stämmer!

Ordföranden
Herr von Habsburg, jag erkänner att jag blev förvånad över att höra att ni med all er kunskap inte har hört Internationalen! Men vissa gånger lär vi oss alla någonting.

McIntosh
Herr ordförande! Jag vill bara ställa mig bakom vad von Habsburg sade. Vi tog upp ett antal saker med sittande ordföranden igår för att få reda på varför, när brott mot artikel 101.3 konstaterats, våra gäster i tribunen inte utvisades från kammaren, så att vi hade kunnat fortsätta med omröstningen i lugn och ro. När tror ni vi kan får svar?

Ordföranden
Fru McIntosh, ni kommer att få ett svar på era tvivel, efter de politiska gruppernas ordförandekonferens i eftermiddag.

Crawley
Tack, herr ordförande! I går namngavs en av våra kollegor och uppmanades att lämna kammaren. Den åtgärden fullföljdes inte. Kan presidiet, som har möte nu och som har ett möte längre fram i veckan, meddela oss om vad parlamentets arbetsordning föreskriver om att kollegor namnges och uppmanas att lämna kammaren? Om kollegor inte lämnar kammaren, vilken status har då detta parlaments arbetsordning idag?

Ordföranden
Fru Crawley, jag är absolut övertygad om att presidiet, liksom de politiska gruppernas ordförandekonferens under eftermiddagen kommer att behandla den situation som uppstod igår och vi får se vilka slutsatser de kommer att dra.

Pasty
Ärade ordförande, var lugn! Jag kommer att fatta mig kort. Jag vill bara svara Crawley att den punkt hon tog upp kommer att granskas samtidigt som McIntoshs punkt om att inte tillämpa artikel 101.3, eftersom båda utgör en helhet. Jag vill också ge parlamentet ytterligare information. Det var mycket beklagliga händelser som inträffade igår. Jag har fått veta att en av Europaparlamentets bussar, registrerad i Luxemburg, hade chartrats av en politisk grupp för att hämta de inbjudna deltagarna vid flygplatsen i Entzheim. Mot bakgrund av detta skulle jag vilja att informationen granskades och att man talar om för mig vem som godkänt bussens passagerare att organisera en demonstration i salen.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Pasty, ett sammanträde kommer att äga rum i eftermiddag och jag tror att ni kommer att få möjligheten att också ställa andra frågor.

Guinebertière
Mitt inlägg berör ungefär samma sak som det Pasty just tog upp. Eftersom det sägs i protokollet att ordföranden begärde utrymning av salen och för att svara Crawley vill jag att man ställer frågan varför utrymningen inte ägde rum. Vad skall man göra i sådana fall?
(Applåder)

McGowan
Herr ordförande! Jag tycker att det är väldigt viktigt att vi verkligen ser seriöst på reglerna och förfarandena, och det är bra när ledamöter här som sitter inne med information kan klargöra vad som gäller. Men är det egentligen tillbörligt att denna församling skall lyssna på angelägenheter och efterfråga och få information från sådana som Pasty, som är en välkänd fuskare och dubbelröstare i denna kammare och återigen slösar bort vår tid på procedurfrågor?

Ordföranden
Jag vill inte gå vidare med en dialog av det här slaget och jag skulle vilja be er att inte i något fall ge uttryck för liknande karakteriseringar.

Mezzaroma
Herr ordförande, det enda som verkligen skulle kunna reda upp alla dessa problem vore att inrätta ett frågeutskott. Gårdagens problem är nämligen ett problem som i hög grad berör ledamöternas värdighet och som dessutom alltid kommer att finnas. Jag begär därför formellt att man inrättar ett utskott för frågor så att man därmed kan begripa hur det hela gått till.

Ordföranden
De politiska gruppernas ordförandekonferens kommer att äga rum i eftermiddag. Jag är absolut övertygad om att även presidiet kommer att diskutera dessa frågor.
(Protokollet justerades.)

Avtal med Georgien, Armenien, Azerbajdzjan och Kazachstan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande fyra rekommendationer för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor:
rekommendation av Hoff (A4-0026/97), om förslag till rådets och kommissionens beslut (KOM(96)135-5872/96 - C4-0320/96-96/0092(AVC)) om slutandet av partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Georgien; -rekommendation av La Malfa (A4-0024/97), om förslag till rådets och kommissionens beslut (KOM(96)136-5871/96 - C4-0319/96-96/0093(AVC)) om slutandet av partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Republiken Armenien; -rekommendation av Lambrias (A4-0025/97), om förslag till rådets och kommissionens beslut (KOM(96)137-5870/96 - C4-0318/96-96/0094(AVC)) om slutandet av partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater och Republiken Azerbajdzjan; -rekommendation av Lalumière (A4-0069/97), om förslag till rådets och kommissionens beslut (7804/95 - C40344/95 och - C4-0360/95-94/0221(AVC) om ingående av partnerskaps- och samarbetsavtal mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater å ena sidan och Kazachstan å andra sidan; samt sex betänkanden för utskottet för externa ekonomiska förbindelser:
betänkande (A4-0081/97) av Kittelmann om de ekonomiska och handelsrelaterade aspekterna i avtalet om partnerskap och samarbete mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater å ena sidan och Georgien å andra sidan; -betänkande (A4-0038/97) av Kittelmann om förslag till rådets beslut (KOM(96)322-8890/96 - C4-0566/96-96/0180(CNS)) om interimsavtal om handel och handelsrelaterade frågor mellan Europeiska gemenskapen, Europeiska kol- och stålgemenskapen och Europeiska atomenergigemenskapen å ena sidan och Georgien å andra sidan; -betänkande (A4-0031/97) av Kittelmann om de ekonomiska och handelsmässiga aspekterna kring partnerskapsoch samarbetsavtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och Republiken Armenien å andra sidan, vilket skall ersätta handels- och samarbetsavtalet med före detta Sovjetunionen som de avtalsmässiga förbindelserna för närvarande grundar sig på; -betänkande (A4-0064/97) av Kittelmann om förslag till rådets beslut (KOM(96)31-8891/96 - C4-0686/96-96/0179(CNS)) om Europeiska gemenskapens ingående av interimsavtalet om handel och handelsrelaterade frågor mellan Europeiska gemenskapen, Europeiska kol- och stålgemenskapen och Europeiska atomenergigemenskapen å ena sidan och Republiken Armenien å andra sidan; -betänkande (A4-0082/97) av Schwaiger om de ekonomiska och handelsmässiga aspekterna i partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater och Republiken Azerbajdzjan, och-betänkande (A4-0099/94) av Chesa om de ekonomiska och kommersiella aspekterna i avtalet om partnerskap mellan EU och Kazachstan.
Hoff
Herr ordförande! Den 22 april 1996 undertecknades partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Georgien i närvaro av Georgiens president Sjevardnadze. Enligt Europeiska unionen utgör partnerskapet ett långsiktigt åtagande - så står det i avtalet - som skall knyta folken i Europeiska unionen och Georgien närmare varandra under kommande generationer. Dessutom vill man naturligtvis göra georgierna delaktiga i det internationella politiska och ekonomiska systemet.
Partnerskaps- och samarbetsavtalet innehåller ett viktigt avsnitt med bestämmelser om ekonomi och handel, men även ett betydelsefullt politiskt avsnitt. I det politiska avsnittet betonas att samarbetet mellan de båda parterna bygger på gemensamma värderingar. Det är därför av största vikt att den grundläggande förutsättningen för samarbetet mellan de båda avtalsparterna är att bevara demokratin och respektera de mänskliga rättigheterna. Just när det gäller Georgien måste man tillstå att landet alltsedan självständighetsförklaringen, men framför allt sedan de politiska oroligheterna 1993, gjort stora framsteg i den demokratiska reformprocessen. Politiskt sett råder det alltså för närvarande fred i Georgien.
Den enda ömma punkten är precis som tidigare avsaknaden av politiska lösningar på kriserna i Abchazien och Sydossetien, som skulle kunna göra det möjligt för Georgien att återfå sin territoriella integritet och lösa de flyktingproblem som uppstått till följd av konflikterna. Därför skall Europeiska unionen och även OSSE i framtiden göra ytterligare ansträngningar för att uppnå fredliga lösningar på konflikterna.
Från ekonomisk synpunkt kan man konstatera att produktionen minskat kraftigt efter det kommunistiska systemets fall i före detta Sovjetunionen. Mellan 1991 och 1994 minskade den ekonomiska produktionen till en tredjedel av 1991 års bruttonationalprodukt. Dessutom låg inflationsnivåerna under den här perioden på upp till 15 000 % per år. I samband med återupprättandet av freden och konsolideringen av det demokratiska politiska systemet har även den ekonomiska reformprocessen fått fotfäste i landet. Till exempel kunde Georgien 1996 uppvisa en tillväxt på 15 % samtidigt som inflationen sjönk till 25 %.
Det nya partnerskaps- och samarbetsavtalet för det georgiska näringslivet närmare Europeiska unionen, vilket är av stor vikt för Georgiens framtida utveckling. Man kan givetvis räkna med att avtalet kommer att öka handeln mellan Georgien och unionen avsevärt. Europeiska unionen har dessutom åtagit sig att bidra med rådgivning och finansiella medel till ekonomiska reformer, återuppbyggnaden av Georgien och för att skapa en varaktig utveckling i landet. Även de europeiska företagens investeringar i Georgien kommer att öka ytterligare.
Georgien kommer med tanke på sitt geografiska läge att kunna inta en central position när det gäller handeln mellan Europeiska unionen och de övriga transkaukasiska och centralasiatiska staterna. Georgiens ställning måste alltså inte bara stärkas lokalt utan även i regionala sammanhang, där landet kan vara och för närvarande redan är en viktig stabilitetsfaktor. Det är anmärkningsvärt att flera projekt för anläggning och återidrifttagning av järnvägsnät, olje-pipelines och övriga transportnät redan har utarbetats. Även i det här sammanhanget kan partnerskapsavtalet få stor betydelse.
Eftersom partnerskaps- och samarbetsavtalet gör det möjligt att stärka Georgiens ställning på det politiska och ekonomiska planet, skulle jag som representant för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor vilja rekommendera parlamentet att rösta för avtalet. Detta kommer - och det kan vi vara helt säkra på - att ge relationerna mellan Europeiska unionen och detta traditionsrika land en helt ny dimension sett i ett långt perspektiv.

Kittelmann
Herr ordförande, kära kollegor! Jag tänker ta vid där min kollega Hoff slutade. Även utskottet för rättsliga frågor ber parlamentet att ge sitt samtycke till partnerskapsavtalet och interimsavtalet. Vi måste alla hela tiden bemöda oss om att - som i det här fallet när vi talar om Georgien och senare om Armenien och Azerbajdzjan - inte falla för frestelsen att se dessa länder som ett gemensamt problemområde.
Transkaukasien är en region och det handlar här självklart om tre oberoende, suveräna stater som är mycket känsliga och som måste betraktas var och en för sig i förhållande till de problem staterna för tillfället har. Jag säger detta eftersom jag ofta tycker mig märka ett höjt pekfinger i debatterna i parlamentet och att man kommer med råd som ingen har bett om eller med anvisningar som inte alltid är till någon nytta.
Om man vill utvärdera situationen i Georgien på ett korrekt sätt måste man vara medveten om - vilket min kollega Hoff också påpekade - att människorna i Georgien inte alltid har så lätt att förstå övergången från ett kommunistiskt system till en demokratisk samhällsordning. Före detta Sovjetunionen gav ju Georgien mycket stark ekonomiskt stöd på grund av dess geografiska läge. I förhållande till andra stater gick det relativt bra för Georgien och därför åtföljdes kommunismens fall och sökandet efter nya strukturer och nya demokratiska möjligheter inom marknadsekonomin av utomordentligt svåra problem. Naturligtvis har förhållandet till Ryssland fortfarande en avgörande betydelse för Georgien, framför allt av psykologiska skäl. Den förre storebrodern kan inte låta bli att fortfarande försöka utöva inflytande på områden där han inte längre hör hemma. Man måste även, för att kunna förstå Georgien, ha den abchaziska befolkningsminoritet i åtanke, som under 70-talet proportionellt sett hade alldeles för stort inflytande i förhållande till den georgiska befolkningsmajoriteten.
Att utveckla de demokratiska institutionerna i hela Georgien är ett sätt för Europeiska unionen att ge elementär hjälp och detta pågår för tillfället. Här måste vi naturligtvis hålla de mänskliga rättigheterna i minnet. Det arbete som FN, OSSE och Europeiska unionen har uträttat har lett till en stabilisering av läget i Georgien och har därmed bidragit till att bygga upp långsiktigt förnuftiga och goda förhållanden, förnuftiga i det avseendet att den enskilde medborgarens förhållande till arbetet och till den personliga framgången kan bidra till att stärka de demokratiska strukturerna.
Vi måste hela tiden tänka på att den ekonomiska hjälpen, om den är framgångsrik, i just de här länderna är en förutsättning för att de demokratiska strukturerna skall kunna vara livsdugliga. Det som nu händer i Albanien och även på andra håll är en följd av ekonomiska misslyckanden. Människor som inte har någon erfarenhet av demokrati, och partier som fortfarande håller på att lära sig vad demokrati innebär är beroende av ekonomiska framgångar. Partnerskapsavtalets och interimsavtalets betydelse består i att ge Georgien snabb hjälp!
Det är mycket viktigt att komma ihåg att Armenien nu anstränger sig oerhört för att få både ekonomisk och säkerhetspolitisk hjälp från Ryssland, Frankrike, Tyskland och världsbanken och att man har byggt upp en rättslig ram kring privatiseringen av statliga företag. Vi skall också komma ihåg att privatiseringen av jordbruket går raskt framåt och att 90 % av småföretagen hade privatiserats vid utgången av 1996. Allt detta har lett till att Georgien funnit positiva lösningar på många problem och att det nu är vår uppgift att hjälpa dem politiskt. Jag är säker på att vår politiska vilja kommer att bära frukt i det här landet, för nu behövs hjälp till självhjälp.

La Malfa
Herr ordförande, ärade kolleger! Kommuniststaternas övergång till demokratiska samhällen och till marknadsekonomier på det politiska respektive ekonomiska planet skapar enorma, uppenbara problem.
Dessa problem har varit mycket stora i alla länder som tillhört Sovjetblocket. Några av länderna i centrala Östeuropa - Polen Ungern, Tjeckiska republiken, Slovakien, etc. hade redan tidigare en tämligen välutvecklad politisk tradition som enskilda stater och en lika utvecklad ekonomisk struktur av så att säga marknadsmodell. Men även dessa länder har mött stora svårigheter. Men för dem har emellertid frigörelsen från det sovjetiska beroendet inneburit en återgång till en nationell identitet.
Så har det inte varit - och så är det fortfarande inte - för de länder som i egentlig mening tillhörde Sovjetunionen, t.ex. staterna i Transkaukasusregionen, om vilka vi diskuterar denna morgon. Dessa länder har ofta nått oberoende utan att tidigare ha haft någon historisk eller nutida tradition som enskilda stater. Länder som Georgien och Armenien har mycket gamla kulturella traditioner. Men de har inte återupptäckt någon egen identitet efter 1989. Inför uppgiften att för första gången bygga upp egna stater med marknadsekonomier möter dessa länder enorma problem, vilket vi måste förstå.
Apropå Georgien har kollegerna Hoff och Kittelmann erinrat om att det ur både geopolitisk och ekonomisk synpunkt finns ett europeiskt strategiskt intresse att försöka stabilisera och stödja utvecklingen i dessa länder. Därför är det både rätt och riktigt att sluta partnerskaps- och samarbetsavtal med dem. Jag tänker i detta sammanhang på det mycket fina betänkande som Carrère d'Encausse utarbetat om länderna i denna region och som i viss mån ger parlamentet en god överblick över alla de problem som finns i området.
Av dessa tre länder är Armenien den stat som i vissa avseenden har störst problem: landet saknar naturresurser, till skillnad från Azerbajdzjan som förfogar över oljetillgångar; även Armeniens geografiska läge medför stora problem, eftersom landet är omslutet av andra stater, saknar tillgång till hav och dessutom har ett synnerligen problematiskt, sekellångt förhållande till Turkiet, ett problem som skärptes i början av detta sekel; och som parlamentet väl vet, upprätthåller Turkiet fortfarande blockad för all handel och alla förbindelser med Armenien, blockad som vi hoppas ska hävas. Armenien har vidare stora problem som hänger samman med dess dåliga relationer till Azerbajdzjan på grund av den långdragna frågan om Nagorno-Karabach.
I allt detta är vårt samarbetsavtal av stor betydelse. I Armenien har det nu vuxit fram ett nytt ledarskikt efter åren under Sovjetregimen. Självfallet har landet genomgått en positiv utveckling, men nya problem har även uppstått. I valen 1995, vilka vårt parlament följde, kunde vi konstatera ett par valövergrepp, t.ex. att ett viktigt parti blev uteslutet från den politiska striden. Liknande och kanske t.o.m. allvarligare problem konstaterade vi tyvärr under presidentvalet 1996, ett val som fick observatörerna att sätta många frågetecken och som även framkallade åtskilliga protester från oppositionen. Jag vill dock erinra om att sedan helt nyligen är situationen normaliserad.
Dessa avtal - beträffande vilka jag hoppas att parlamentet idag ställer sig positivt till - är mycket viktiga, inte bara med tanke på den ekonomiska biten utan även, och framför allt, för den politiska dialogen. Genom denna dialog kan nämligen Europa och parlamentet noga följa upp problemen kring de politiska och civila rättigheterna, kring informationsmedlens frihet, etc. Man kan alltså med denna dialog upprätta stadiga relationer som är till gagn för framväxandet av nya demokratiska institutioner, institutioner som efter hand kan bli alltmer befästa hos människorna i dessa länder.
Därför, herr ordförande och ärade kolleger, hoppas jag att vårt parlament idag uttrycker sitt gillande av partnerskaps- och samarbetsavtal med Armenien.

Kittelmann
Herr ordförande, högt ärade kollegor! Utskottet för externa ekonomiska förbindelser uppmanar parlamentet att ge sitt samtycke både till partnerskaps- och samarbetsavtalet och till interimsavtalet med Armenien.
De politiska förutsättningarna för den ekonomiska situationen i Armenien har tyvärr försämrats enormt de senaste åren. Armeniens ekonomi hade tidigare en framskjuten roll i Sovjetunionen och fick av politiska och geografiska skäl också oproportionerligt starkt stöd i förhållande till andra länder, eftersom Sovjetunionen både hade råvaruleverantörer och köpare där. Detta fick efter Sovjetunionens fall märkbara konsekvenser.
Kriget med Azerbajdzjan och den förstörelse som följde innebar stora umbäranden och stark isolering. När korten lagts ut på nytt och man beslutat att övergå till marknadsekonomi samt införa privat företagsamhet förbättrades situationen i samhället kontinuerligt.
Det är naturligt att här uppmärksamma - och det är viktigt att vi noterar det - att samhället generellt sett efter omvälvningen och efter alla dessa händelser har varit och fortfarande är relativt labilt. Det finns få fasta demokratiska strukturer och landet befinner sig i en situation där det delvis förekommer inhemska revolter mot förändringar och reformer, och därmed också misstänksamhet mot potentiella investerare.
Man måste komma ihåg att även de demokratiska strukturerna i Armenien är under utveckling och att det under de ogynnsamma ekonomiska förhållanden som råder är svårt för de demokratiska partierna att formulera gemensamma mål, något som vi i våra demokratier lyckades med efter decennier eller sekler av övning. Vid bedömningen av Armenien måste vi vara rättvisa. Landet behöver vår hjälp. Vi måste emellertid också ta hänsyn till den speciella situationen. Även här måste vi inse att det inte hjälper med överdrivna förmaningar. Vi måste i stället följa utvecklingen i det här landet med tolerans och en smula solidaritet.
Energikrisen har naturligtvis också bidragit till att landets ekonomi är mycket hårt ansatt. Den ekonomiska blockaden och den stelnade byråkratin med låg motivation, kort sagt den tidigare kommunistiska slentrianen - och detta vill jag bara påpeka i förbigående - försvårar utvecklingen avsevärt.
Nagorno-Karabach-konflikten är fortfarande aktuell. Den har kostat mycket kraft och kommer även i fortsättningen att vara negativ för landets utveckling och för den politiska stabiliteten. Man kan bara hoppas att den vapenvila man uppnått kommer att ge en lösning på konflikten, som fortfarande är olöst, och som skapar enorma problem för den ekonomiska situationen i landet.
Om den positiva utveckling som nu är skönjbar och den allt stabilare demokratiska utvecklingen fortsätter på samma sätt, om vi omsätter vår verbala hjälp i praktiken, om de internationella hjälporganisationerna stärker självförtroendet i detta lilla land genom att finnas på plats, och om vi mot bakgrund av de hundratals problem som Europeiska unionen skall reglera inte glömmer att vi här har ett land som är helt anvisade till vår hjälp, gör vi en stor insats. Med hjälp av partnerskapsavtalet, som visserligen är av finansiell betydelse för oss men bara är en droppe i havet i förhållande till landets problem, måste vi fullgöra de skyldigheter vi har åtagit oss.
Avslutningsvis skulle jag vilja be er att använda partnerskaps- och samarbetsavtalet för att uppmuntra den politiska ledningen och de demokratiska krafterna att inte överge kursen mot en demokratisk utveckling trots den svåra situationen. Det är det viktigaste vi kan bidra med till utvecklingen av Armenien.

Lambrias
Herr ordförande, jag föreslår uttrycket samstämmig uppfattning angående partnerskapet och samarbetet med Republiken Azerbajdzjan, men jag skyndar mig att förtydliga att trots detta ansluter jag mig inte till principerna för en beslutsam politik grundad på personliga intressen, som vanligtvis benämns " Realpolitik" . Jag fortsätter tvärtom att tro att även hjälpen rörande tydliga ömsesidiga ekonomiska intressen måste avbrytas när man förbiser förkastliga omänskliga situationer och när man bidrar till att vidmakthålla totalitära regimer.
Azerbajdzjan uppvisar utan tvekan många problem av många och olika orsaker. På inget sätt kan man anse att det stämmer överens med de värderingar och principer som vi hyllar. Det öppna såret i Nagorno-Karabach i Azerbajdzjan, flyktingsituationen, den ekonomiska situationen i ett av de genom oljeproduktionen potentiellt sett rikaste länderna, gjorde vår egen tillfälliga representation besviken när den begav sig dit och konstaterade att de demokratiska funktionerna har tagit skada i det här landet.
Ändå ger utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor sitt samtycke till överenskommelsen om partnerskap grundad på det rimliga hoppet att, trots de svagheter som fortsätter att existera, trots det olösliga problemet i Nagorno-Karabach, trots den internationella ansträngningen för att lösa frågan genom Minsk-gruppen, men utan att slutligen lyckas - Azerbajdzjan skall överge sin våldsamma repressionspolitik och vi kan gå vidare. Vår drivkraft är vår övertygelse att även om Azerbajdzjan står inför en svårare framtid än de två andra länderna i Transkaukasus-regionen, Georgien och Armenien, så måste vi, såsom Carrère d'Encausse så riktigt sagt, se problemet i sin helhet och ömsesidigt tillämpa den politik som vi är skyldiga gentemot dessa tre länder i ett strategiskt och ekonomiskt värdefullt område i Europas periferi. Precis detta förutser avtalet som skrevs under för ett år sedan i Luxemburg och det är tid att tillämpa det om vi verkligen förväntar oss en multilateral förbättring för Azerbajdzjan och för samarbetet med de tre sönderslitna länderna i Transkaukasus.
På grund av detta lägger utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor enhälligt fram en samstämmig uppfattning till kommissionen och rådet och föreslår också medlemsstaterna att agera enligt den, eftersom medlemsstaterna i unionen är skyldiga att ratificera detta avtal. Men det måste upprätthållas ständigt lika mycket fram till en fortlöpande, framåtskridande normalisering av förbindelserna som till en verklig demokratisering i landet, med en vaksam blick beträffande utvecklingen av detta lika strategiska som intressanta område i Transkaukasus. I detta perspektiv presenterar vi som utskott för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor vår samstämmiga uppfattning.

Schwaiger
Herr ordförande, kära kollegor! Azerbajdzjan är ett potentiellt rikt land. Oljereserverna i Kaspiska havet är större än Saudiarabiens och industrin, jordbruket och tjänstesektorn har också stora utvecklingsmöjligheter. Men man lider starkt av krigets följder och av miljöförstöringen som orsakats av att man i Sovjetunionen utvunnit olja på ett mycket oansvarigt sätt under de senaste årtiondena, samt av det olösta problemet med en miljon krigsflyktingar. Azerbajdzjan ligger nästan mitt för dörren till Europeiska unionen, som nu håller på att utvidgas österut, och om ett par år är det kanske bara Svarta havet och Kaukasus som skiljer oss åt.
Europeiska investerare är mycket välkomna och behövs i synnerhet inom oljeindustrin och för den utrustning som används där, inom transportväsendet samt inom den växande byggnadsindustrin. Azerbajdzjan utarbetar redan i allt större utsträckning nödvändiga ramvillkor för framgångsrika investeringar. Den viktigaste förutsättningen för att övervinna den ekonomiska krisen är planeringen och utbyggnaden av transportvägarna via Georgien till Europa samt energinäten för olja och för de produkter man utvinner ur oljan. Samtidigt måste alla tänkbara lösningar när det gäller kostnadseffektivitet och miljöansvar utredas.
EU: s bilaterala partnerskapsavtal med de tre transkaukasiska republikerna, Armenien, Azerbajdzjan och Georgien, utgår - som vi redan hört - från nödvändigheten av regionalt samarbete och utveckling. Det handlar inte om något annat än om en omfattande regional politisk insats som för Europeiska unionens del sammanlänkar ekonomiska och finansiella aspekter, som inbegriper betydande humanitär hjälp och som inte försummar den politiska dialogen, som ju står till vårt förfogande just nu.
Framför allt med hjälp av ökad samverkan från Azerbajdzjan och Georgien, men även från Armenien - om de så önskar -, kan man ta tillvara de omätliga oljeresurser som finns i Kaspiska havet för export till Europa och till resten av världen och dessutom förädla dem lokalt. Då först öppnas dörren till Europa ekonomiskt. Det regionala ekonomiska samarbetet kan samtidigt medverka till att minska de politiska spänningarna i regionen. Först med strävan efter anslutning till de transeuropeiska näten och de övriga transport-, energi- och kommunikationssystemen möjliggörs ett samarbete med Europa. Politiskt rör det sig om en stabilisering av de tre staterna som naturligtvis nu, som tidigare medlemmar av Sovjetunionen, håller på att förändra sina samhällen, näringsliv och även de politiska beslutsinstanserna från grunden.
Europa kan som fredlig partner tillsammans med Ryssland och Turkiet - inte mot dem - påverka en del. Svarta havet och Bosporen är centrala förbindelseleder i det här sammanhanget. Europa befinner sig också på tillräckligt långt avstånd för att inte kunna uppträda som politiskt dominerande. Det vill vi naturligtvis inte heller. Vi är emellertid mycket efterfrågade som ärliga mäklare för ekonomisk utveckling och fredligt samarbete. Vi européer har under franskt ordförandeskap inom ramen för OSSE: s Minskgrupp en ypperlig möjlighet att arbeta för en snar fred mellan Armenien och Azerbajdzjan samt i och kring Nagorno-Karabach. Här gäller det i första hand att göra sig av med relikterna från det gångna kriget. Blockaderna måste hävas - det har vi precis diskuterat - ockupationen av främmande territorier måste upphöra, autonomi och självbestämmande för majoritetsbefolkningen i den omstridda regionen måste säkerställas.
Flyktingarna skall kunna återvända till sina hemområden eller, om detta inte är möjligt, kunna bosätta sig i nya områden. Lägenheter, arbetstillfällen och sociala inrättningar för totalt 1, 3 miljoner människor i Azerbajdzjan, Armenien och Nagorno-Karabach måste tas fram. Här måste Europeiska unionen rikta sin uppmärksamhet på nödvändigheten att även ordna hemvister för multietniska familjer. Med modellprogrammet Fizuli skall man bygga upp totalförstörda städer och byar igen i regionen kring Fizuli, huvudsakligen med hjälp från Europeiska unionen. En ny infrastrukturaxel mellan den transkaukasiska regionen och Centralasien skall utvecklas kring uppbyggnaden av transportförbindelser och anslutande energi- och kommunikationsnät. Vårt stöd gäller framför allt Tracecaprojektet, som omfattar alla dessa beståndsdelar.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande, utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi stödjer avtalet med Armenien av flera skäl. För det första är Armenien det land som lider mest av Sovjetunionens fall. Dessutom har man än idag inte hämtat sig från den stora jordbävningen 1988 och för det tredje känner vi alla till de ihållande konflikterna kring Nagorno-Karabach.
Trots det anser vi det obegripligt att man i avtalet inte eftersträvar någon lösning för - enligt uppgift från USA: s energiministerium - ett av världens sämsta kärnkraftverk, nämligen Medzamor. Alla vet det. Kommissionen har ju själv konstaterat det i protokollet och även sagt: Vi i EU kan inte acceptera att kärnkraftverket tas i drift igen.
Det är naturligtvis självklart att Armenien måste få energi någonstans ifrån, det vet vi alla, men det finns för närvarande ingen annan lösning av den enkla anledningen att grannländerna hela tiden bryter gastillförseln. Det måste vara vår uppgift som union att se till att gastillförseln säkerställs, men vi kan inte så att säga blunda med ett öga och se på när Medzamor åter tas i drift. Det är omöjligt, för Medzamor utgör en större fara för oss alla än Tjernobyl.
Jag anser att vi har två uppgifter, nämligen att omedelbart se till att gastillförseln fungerar som den skall och att Medzamor stängs. Detta är vad utskottet vill uppnå.

Ordföranden
Fru Bloch von Blottnitz, jag lät er medvetet överskrida er tid ganska mycket. Jag har förvisso upprepade gånger hävdat i denna sal att tiden för interventioner på en minut är en tid som inte tillåter ett värdigt uttryck av åsikter från någon kollega, och personligen så är det för mig den enda punkten från vilken jag accepterar att göra avvikelser medan min ansträngning annars är att strängt iakttaga reglerna.

Lalumière
Herr ordförande, jag vill först och främst be om ursäkt för ett misstag från min sida, som gjorde att jag inte var närvarande i salen när ni gav mig ordet för en stund sedan.
Mitt betänkande för utskottet för utrikes- och säkerhetsfrågor handlar om Kazachstan. Europaparlamentet uppmanas idag att ge sitt samtycke till partnerskaps- och samarbetsavtal mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater å ena sidan och Kazachstan å andra sidan.
Jag erinrar kort om att avtalet undertecknades den 23 januari 1995, men att vi sedan två år - två år! - har stoppat samtyckesförfarandet på grund av den politiska situationen i landet som inte bedöms vara tillfredsställande. Däremot trädde interimsavtalet som vi godkände den 19 april 1996 i kraft för några dagar sedan. Det är alltså dags att åter granska frågan om vi idag kan ge klartecken till huvudavtalet. Frågan om den politisk opportuniteten har noggrant granskats av utskottet för utrikesfrågor vid fem sammanträden, varav det sista hölls den 27 februari.
Idag kan vårt utskott presentera en rad argument. Kazachstan är ännu inte någon demokrati med respekt för de mänskliga rättigheterna, såsom vi skulle önska. Observatörerna, från exempelvis Amnesty International, är ganska stränga. Landet har dock visat vilja på att närma sig Europa, och för att åstadkomma detta har man genomfört ett antal reformer som motsvarar de krav som ställs i partnerskapsavtalets "demokratiska klausul ". Sålunda har parlamentsval hållits i december 1995. Det var inte ett perfekt val, men det ägde i alla fall rum. Sedan dess har det nya parlamentet röstat för ett antal lagar, först och främst på det ekonomiska området för att främja utländska investeringar, därefter på det civila och politiska området.
Dessutom tycks 1997 bli ett mycket produktivt år på lagstiftningsområdet. 65 lagförslag skall läggas fram för parlamentet. De gäller bland annat den kazachstanska befolkningens och minoriteternas rättigheter. Minoriteterna i landet är relativt många och väl erkända och respekterade. Det finns en rysk minoritet (38 % av befolkningen), men även andra minoriteter som tyskar, ukrainare, uzbeker, tatarer, uigurer, vitryssar, koreaner, azerer och till och med polacker.
Trots stora ekonomiska svårigheter och omfattande sociala problem - löner och pensioner betalas ofta inte ut - är den politiska situationen totalt sett stabil. Det är sant att president Nazarbajev, som i grundlagen ges mycket stor makt, inte tolererar att bli ifrågasatt trots att det finns en politisk opposition som verkar bli allt starkare. Det handlar om oppositionsrörelsen Hazamat, som kretsar kring socialistpartiet, och oppositionsrörelsen Respublika, som domineras av kommunistpartiet.
Utvecklingen är relativt gynnsam, vilket betonas av observatörerna, och vi bör alltså kunna godkänna partnerskapsavtalet. Jag välkomnar detta. Trots att Kazachstan ligger långt bort och att européerna ofta inte känner till landet, är det faktiskt ett viktigt, och till och med mycket viktigt, land för den delen av Centralasien. Med sitt inklämda läge mellan två stormakter, Ryssland och Kina, och nära till det turbulenta och känsliga området i Svarta havet, Kaspiska havet och länderna i södra Sovjet - Kirgizistan, Uzbekistan, Turkmenistan och Tadzjikistan - har Kazachstan ett viktigt strategiskt läge.
President Nazarbajevs skickliga balansgång mellan de olika parterna kommer att påverka den delen av världen och indirekt kommer den att påverka oss. Den påverkar oss också eftersom Kazachstan behåller sin enorma kärnvapenstyrka. Det är världens tredje största kärnvapenmakt, även om ansvaret för slagstyrkan ligger under den speciella kontrollen hos det högsta gemensamma befälet i Moskva.
På det ekonomiska planet befinner sig inte Kazachstan i ett gynnsamt läge. BNP sjönk med 58 % mellan 1991 och 1997, men landet har avsevärda tillgångar som i framtiden bör kunna göra landet till en viktig partner. Det rör sig framför allt om olja och naturgas.
Slutligen herr ordförande, rekommenderar vårt utskott idag, av dessa olika anledningar och efter två års observation, att ni röstar för partnerskaps- och samarbetsavtalet.

McCartin
Herr ordförande! Jag har svarat för budgetutskottets yttrande rörande avtalet med Azerbajdzjan. Ämnet för mitt yttrande var detta avtals effekter på den europeiska budgeten. Vid första påseende kan det se ut som om denna inverkan skulle bli ganska minimal. Denna inverkan skulle uppkomma genom förlorade inkomster, genom ökad import från denna region, eller om våra livsmedelstillgångar påverkades genom jordbruksexport eller kostnaderna för exportåterbetalningarna. Kommissionen har inte lämnat oss information rörande de budgetmässiga kostnaderna, men det tycks som om dessa blir mycket små.
Vi måste beakta att Azerbajdzjan har 7, 5 miljoner invånare. Deras ekonomi hade försämrats under fyra eller fem år fram till förra året, BNP sjönk med 15 till 20 procent årligen och ligger idag vi omkring 400-500 dollar per capita. Självklart kan ett land som befinner sig i en sådan ekonomisk situation inte bedriva särskilt mycket handel.
Uppenbarligen går över hälften av landets export till forna Sovjetunionen och Iran, och omkring 20 procent av importen och exporten till Europeiska unionen. Dess totala import uppgår till omkring 1, 5 miljarder dollar och exporten till något mindre än så. Självklart har detta land mycket begränsade handelsförutsättningar, och kommer att få mycket liten inverkan på ekonomin, bortsett från de direkta betalningarna inom TACIS-programmet, som är en helt annan sak än det jag talar om.
Budgetutskottet välkomnar i hög grad detta avtal och hoppas att det skall tjäna till att förbättra den politiska och ekonomiska situationen; att det kommer att utvecklas till en punkt där det i hög grad bidrar till Azerbajdzjans ekonomiska och politiska välstånd. Vi hoppas också att det kommer att bli givande ur vår synpunkt.

Ordföranden
Jag skall undantagsvis också ge ordet till Chesa. Vi började ganska tidigt här idag och jag är rädd att vissa kollegor inte var medvetna om detta. Jag skulle emellertid vilja be de föredragande att åtminstone inte bli försenade eftersom jag inte är villig att ge ordet till dem närhelst de kommer in i salen.

Chesa
Herr ordförande, det är det fjärde partnerskaps- och samarbetsavtalet med staterna söder om Kaukasus som vi behandlar nu på förmiddagen.
Innehållet i avtalen har förändrats i grunden eftersom det nu handlar om partnerskaps- och samarbetsavtal och inte enbart om enkla handelsförbindelser. Det nuvarande partnerskapsavtalet med Kazachstan, som ingicks för en ursprunglig period på tio år, fastställer inrättande av en politisk dialog, kulturellt samarbete samt viktiga avtal inom den ekonomiska sektorn och handelssektorn.
På handelsnivå behandlar parterna varandra som mest gynnade nation i alla frågor som rör tull, bestämmelser om förtullning, transit, tullupplag och omlastning samt system för betalningar och överföring av betalningarna. Bestämmelserna för försäljning, inköp, transport, distribution och utnyttjandet av varorna på den inre marknaden tar naturligtvis hänsyn till GATT: s bestämmelser till förmån för utvecklingsländerna och de nya villkoren för förbindelserna med Kirgizistan och grannländerna.
När det gäller det ekonomiska samarbetet berör avtalet följande sektorer: ekonomisk och social utveckling, utveckling av mänskliga tillgångar, stöd till företag - privatiseringar, investeringar i och utveckling av finansiella tjänster - jordbruk och livsmedel, energi och den civila kärnkraften, transport, turism, miljöskydd och regionalt samarbete. Kazachstan och Europeiska unionen åtar sig att upprätta ett nära samarbete i frågor där man har gemensamma värderingar. Unionen ger alltså stöd till självständighet, suveränitet och territoriell integritet för de nya oberoende staterna i syfte att bidra till att försvara fred och stabilitet i Europa.

Van den Broek
Tack för era uppskattande ord. Jag är mycket glad att idag ha tillfälle att tillsammans med parlamentet utbyta tankar om de avtalen som vi har uppnått med de transkaukasiska länderna och med Kazachstan, eftersom dessa avtal, dessa partnerskaps- och samarbetsavtal, utgör en blåkopia för Europeiska unionens relationer med dessa länder från f. d. Sovjetunionen och denna blåkopia kommer även att tjäna som riktlinje för utvecklingen av våra relationer med dessa länder, säkert under de kommande 10 åren.
Ni vet att Europeiska unionen även är den största och viktigaste internationella givaren för Kaukasus och Centralasien sedan de länderna blev självständiga. Bara för de fyra länder som det är tal om idag planerar vi att till 1999 ge 720 miljoner ecu i gåvor. Det beloppet har bestämts för tekniskt bistånd och vad Kaukasus beträffar den livsmedelshjälp och humanitära hjälp som kan behövas. Men naturligtvis kan Europeiska unionen inte uteslutande och ensam uppträda som hjälpgivare. Vi måste föra en sammanhängande politik för handel och samarbete, och vi måste lika mycket sträva efter överensstämmelse mellan de medel som vi tilldelar å ena sidan och försvaret eller gynnandet av våra medlemsstaters intressen å andra sidan.
Överensstämmelsen kan man, tror jag, utmärkt väl förverkliga dessa partnerskaps- och samarbetsavtal.
Ett av de viktigaste intressena är att vi måste hjälpa dessa länder med deras utveckling till stabila oberoende demokratier med nära förbindelser med Europa. Avtalen uttrycker vårt stöd för oberoendet, suveräniteten och den territoriella integriteten för var och en av våra partners.
Det blir allt tydligare att instabiliteten i Kaukasus kan bli ett hot mot säkerheten i hela regionen. Jag vill här peka på det som NATO: s generalsekreterare Xavier Solana sade om detta under sitt nyligen gjorda besök i Kaukasus och Centralasien. För att åstadkomma denna stabilitet behövs både ekonomisk och politisk handling.
Jag tror att president Sjevardnadze i Georgien talade för alla länder i regionen, när han sade till oss att tiden är kommen att övergå från en period med humanitär hjälp till en period med varaktig ekonomisk utveckling och samarbete och att stabilitet för de länderna på lång sikt endast kan nås på detta sätt. Likväl inser vi att det i hela Kaukasusregionen fortfarande finns politiska konflikter som allvarligt kan hota stabiliteten. Alla föredragande ikväll har talat om det, vi tänker på konflikten om Nagorno Karabach som sedan länge kräver en lösning och på vilken Minskprocessen och OSSE-processen sedan länge söker en lösning. Men vi vet även att stabiliteten i Georgien i stor utsträckning bestäms av utvecklingen i Abchasien och Ossetien.
Kort sagt, vi måste även följa utvecklingen mycket nära, men vi inser att just slutandet av dessa breda samarbetsavtal faktiskt även kan bli ett bidrag till att förekomma destabilisering och till att konsolidera en stabil situation.
Herr ordförande! Det är märkligt men samtidigt hoppingivande att se att trots dessa politiska konflikter, som fortfarande finns och som vid sidan av ekonomiska konsekvenser även har humanitära följder, som flyktingproblematiken i Azerbajdzjan eller de ekonomiska konsekvenser som även Armenien lider av till följd av att konflikten med Nagorno Karabach fortsätter, att nu fem år efter dessa länders oberoende den verkliga övergången till en marknadsekonomi har kommit igång. Resultaten av detta hittills är: Georgien hade uppskattningsvis förra året en ekonomisk tillväxt på mer än 10 %. Den armeniska ekonomin har växt andra året i rad och även i Azerbajdzjan har återgången under 1996 vänt och en ännu snabbare utveckling ligger i luften om produktionen vid offshore-oljefälten i Kaspiska havet kommer igång senare i år.
Kazachstan har fört en radikal privatiseringspolitik och räknar för 1997 med en tillväxt på 2 % bland annat mer genom ökningen av handeln och investeringar med 10 %. Och i alla fyra länder som det är tal om idag, verkar inflationen som hotade dem allvarligt bara för två år sedan gått tillbaka avsevärt. Ett sådant ekonomiskt uppsving måste understödjas genom förstärkning av banden med Europa och avtalen och interimsavtalen ger grundreglerna för detta: Mer bilateral handel som bygger på världshandelsorganisationens principer. Det ger även erforderliga garantier för våra investerare. Under de kommande åren och i varje fall så länge avtalen är i kraft, kan dessa länder utvecklas till viktiga leverantörer för Europa och till viktiga avsättningsmarknader för vårt näringsliv.
Europeiska unionen arbetar även naturligtvis via sitt Tacisprogram med främjandet av relationerna mellan Europa, Kaukasus och Centralasien. Många initiativ har tagits inom programmet. Jag nämner endast de program som har att göra med t. ex. transport, Traceca-projektet, med energi, Inogateprojektet, dvs. vårt projekt för hanteringen av rörledningar, och projekt för stimulans av handeln, till exempel hjälp för dessa länders inträde i världshandelsorganisationen och för genomförandet av deras internationella förpliktelser, som till exempel anpassningen av deras lagstiftning till Europeiska unionens.
Dessa projekt förbättrar och förstärker inte endast de bilaterala förbindelserna med unionen utan uppmuntrar även samarbetet mellan de nya oberoende staterna sinsemellan. För, herr ordförande, ni vet att kommissionen är av den uppfattningen att regionalt samarbete är ett väsentligt inslag i dessa länders avspänning för att ersätta de gamla ekonomiska strukturerna från den sovjetiska epoken med moderna marknadsorienterade strukturer.
För de tre mindre kaukasiska länderna måste detta vara en fundamental målsättning, eftersom att de utan regionalt samarbete skulle få mycket svårt att förverkliga hela sin potential. Ett sådant ömsesidigt beroende är en kraftig drivfjäder för den politiska stabiliteten i regionen. Dessutom krävs det för en starkt varierad privat sektor, framför allt när många västerländska företag är inblandade, en juridisk ordning som försvarar deras rättigheter och även leder till export.
Dessa ekonomiska processer utgör för närvarande en stimulans för uppbyggnaden av rättsstaten. Det leder mig in på den punkt som praktiskt taget alla föredragande har talat om, nämligen demokratins kvalitet i de länder som vi diskuterar idag. Herr ordförande! Vi har att göra med länder vilka som bekant har en helt annan tradition än vi på detta område. Men om dessa länder kan vi även säga att deras tradition även skiljer sig från andra sovjetrepublikers. Vi vill absolut inte hävda att man med avseende på principerna för demokratin, rättsstaten och skyddet av de mänskliga rättigheterna får höga poäng överallt och att vi redan skulle kunna tala om en konsoliderad situation. Nej, arbetet är inte ännu avslutat. Men frågan är hur vi kan bidra på bästa sätt till det. Det är vår övertygelse att trots de brister som vi fortfarande ser en uppmuntringspolitik här tydligt förtjänar företräde. Vi menar att man just genom dessa samarbetsavtal som på bred front leder oss till samtal med de länderna även bäst tjänar målet med en förstärkning av demokratin och rättsstaten. Jag är glad att i de föredragandes resonemang märka att viss mening även utskotten, och de föredragande rekommenderar att man i detta fall följer denna tankelinje och även utmynnar i den slutsatsen att sluta dessa partnerskapsavtal.
Genom att underteckna avtalen har våra partners accepterat denna blåkopia för sin framtid. Dessa värden som kommer till uttryck i företalen och de allmänna principerna, har de gjort till sina. Det är förpliktelsen som det handlar om. Ju tidigare vi förmår att låta dessa partnerskapsavtal träda i kraft, desto tidigare kan löftet även infrias.
Herr ordförande! Jag säger till sist som svar på kommentaren och frågan från Bloch von Blottnitz att situationen beträffande säkerheten vid kärnkraftsreaktorn i Medzamor i Armenien är föremål för en dialog med Armenien och att man även inom hjälpprogrammet Tacis arbetar med att göra reaktorn säkrare, även om vi gärna hade sett planeringen för nedläggningen av reaktorn satte upp ett tidigare datum än det för närvarande verkar. Vi kommer att fortsätta att uppmärksamma det.
Får jag avsluta med att uttrycka mitt hjärtliga tack till både de föredragande och till dem som har yttrat sig i de enskilda utskottens namn för deras inte endast grundliga utan även fängslande betänkande och särskilt även för den positiva rekommendation som de har gjort med avseende på slutandet av dessa avtal med dessa länder i Kaukasus och med Kazachstan.
(Applåder)

Alavanos
Herr ordförande, innan kommissionsledamoten ger sig av skulle jag vilja ställa en fråga, som ordförande för Europaparlamentets delegation för förbindelser med de tre demokratierna i Transkaukasus. Det som kommissionsledamoten sade är mycket betydelsefullt och mycket viktigt, och vi är alla överens om detta. Min fråga är följande: om detta område är av så stor betydelse för Europeiska unionen, varför finns det då en delegation från kommissionen enbart i Georgien? Varför är Europeiska unionen såsom officiell delegation frånvarande ifrån Azerbajdzjan och Armenien medan länder som mitt eget, Grekland, där har beskickningar.

Van den Broek
Jag har lyssnat uppmärksamt på frågan och jag kan bara säga att är helt överens med Alavanos om att det finns rent budgetmässiga och logistiska skäl som för ögonblicket hindrar oss att vara representerade i alla oberoende republiker i f. d. Sovjetunionen. Jag är ärligt talat glad att vi har kunnat öppna en delegation i Tbilisi i Georgien. Vi skulle gärna även göra det i andra länder som vi även tillerkänner ett stort värde, och i samtalen med budgetutskottet argumenterar vi naturligtvis för det. För i år står, tror jag, ingen utbredning av delegationer på programmet. Jag hoppas att nya möjligheter öppnar sig nästa år, men då kommer konkurrens med andra republiker från f. d. Sovjetunionen, för i Alma Ata har vi en representation, men t. ex. i Uzbekistan, som även uttryckligen har begärt att vi så snart som möjligt öppnar en delegation, har vi inte det. Vi gör vårt bästa.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande, jag har bara en följdfråga, eftersom det var ett beslut från energiutskottet. Anser ni inte, herr kommissionär, att varenda futtig krona vi investerar i Medzamor via Tacis är en bortkastad krona, eftersom det inte går att göra kärnkraftverket säkrare? Det togs ju i drift igen först i efterhand. Det var stängt eftersom tillförseln av naturgas från grannländerna inte fungerade. Den skars helt enkelt av. Vore det då inte bättre om vi koncentrerade vår insats helt och hållet på att få igång naturgastillförseln igen? Då skulle man nämligen kunna stänga Medzamor igen. Det ligger ju dessutom mitt i jordbävningsområdet. Vore det inte bättre om vi använde all vår kraft och alla våra pengar till detta, i stället för att laga något som inte går att laga?

Rübig
Herr kommissionär, finns det någon tidsplan för nedläggningen av kärnkraftverket?

Van den Broek
För att börja med den sista frågan, räknar den tidsplan som Armeniens regering för närvarande arbetar efter med nedläggning år 2007. Vi anser att det är sent och har insisterat på en tidigare nedläggning, och jag säger till Bloch von Blottnitz, man måste göra det ena och inte släppa det andra. Om nedläggning av kärnkraftsanläggningen inte är möjligt på kort sikt, då kan vi i varje fall anstränga oss för att se hur och var vi kan öka säkerheten och därefter göra det. Men jag vet att det är ett grundläggande problem för denna reaktor att den ligger på en brottyta där jordbävningar och liknande kan förekomma, och det är något som man naturligtvis inte så lätt kan förebygga med Tacisprogrammet. Alltså än en gång, allt vad vi kan göra för att begränsa risken, även genom att tidigarelägga nedläggningen, det skall vi göra, även genom att uppmärksamma programmen för alternativ energi.

Jöns
Herr ordförande, kära kollegor! Jag talar här i egenskap av vice ordförande för Transkaukasusdelegationen och skulle vilja rikta ett hjärtligt tack och gratulationer till alla föredragande för deras betänkanden. De betonar än en gång vikten av våra partnerskapsavtal för upp- och utbyggnaden av näringslivet i dessa stater samt vidareutvecklingen och konsolideringen av de fortfarande unga demokratiska strukturerna.
Demokrati måste emellertid även i Transkaukasus innebära att alla åtgärder vidtas för att säkerställa en social fred inom staterna. Det betyder att alla medborgare skall ha tak över huvudet, tillräckligt med mat och arbete. De måste dessutom fritt kunna yttra sina åsikter. Jag har härmed kommit fram till det jag skulle vilja poängtera idag. Det handlar om att respektera människors rätt till yttrandefrihet och att respektera de mänskliga rättigheterna. I Georgien har vi så gott som inga problem alls med det här. Det är rent av en fröjd att diskutera med de unga kollegorna i det georgiska parlamentet om deras arbete, om situationen i Georgien och om våra relationer till varandra. Vi blir alltid lika förvånade över de snabba framsteg som gjorts i Georgien när det gäller upp- och utbyggnaden av de demokratiska strukturerna.
Inom andra områden finns det däremot problem, framför allt i de andra båda transkaukasiska staterna. Medan oljan i Azerbajdzjan lovar ett ekonomiskt uppsving inom en snar framtid är det bara ett fåtal förunnat att få ta del av demokratin. Släktskapstänkande resulterar i svågerpolitik och dessa två faktorer är avgörande både för den ekonomiska och för den demokratiska utvecklingen. Landet regeras autokratiskt, regeringspartierna och presidenten Alijev beslutar inte bara om de grundläggande politiska riktlinjerna, utan sätter även godtyckligt upp handlingsramarna för den redan så svaga oppositionen.
Vi i Europaparlamentet borde inte bara låta Helsingsforskommitten och Amnesty International övervaka efterlevandet av de mänskliga rättigheterna. Deras arbete är visserligen ovärderligt, men problemet ligger även inom vårt ansvarsområde. Armenierna använder de krigiska motsättningarna med Azerbajdzjan i NagornoKarabach för att rättfärdiga förtrycket mot oppositionen. Presidenten Ter Petrossian stödjer sig på lagar från före detta Sovjetunionen, lagar med vars hjälp han själv sattes i fängelse på Gorbatjovs tid. Idag använder han samma lagar för att förbjuda vissa partier.
Det förekommer till exempel hela tiden processer i Armenien som man utan tvivel kan beteckna som politiska. Detta gäller delvis också för den så kallade Dro-processen. Här har man funnit en grupp skyldiga till att ha utfört terroristiska handlingar och även dömt dem för detta. Tidigare försökte man helt felaktigt koppla samman denna grupp med vårt socialistiska systerparti Dachnak. Ja, man gick till och med så långt att man påstod att Drogruppen hade handlat på uppdrag av Dachnak. Det avvisades tack och lov som ohållbart och felaktigt av högsta domstolen i Armenien och Dachnak har fått fullständig upprättelse. Jag ställer mig nu frågan: när skall förbudet hävas mot Dachnaksoutioun - partiet den revolutionära armeniska federationen - och de förbund och organisationer de har nära samarbete med.
En annan process som däremot inte har avslutats är den så kallade 31-processen. Den berör 31 kända oppositionella politiker. De deltog i en stor protestdemonstration mot valmanipulation under presidentvalet i september förra året i Armenien. Demonstrationens organisatörer är åter på fri fot tack vare stora internationella påtryckningar, men processen mot de 31 politikerna fortsätter. Enligt rapporter från Amnesty International sitter de fortfarande i fängelse under inhumana förhållanden.
Jag är också bekymrad över Armeniens politiska, ekonomiska och militära beroende av Ryssland. Ryssland levererar en mängd livsviktiga varor till Jerevan och sköter armé- och flygbaser i Armenien på gränsen till Turkiet. Naturligtvis förstår jag att Armenien gör allt för att förbättra sin ekonomiska situation. Den 17 januari uppmanade vi i Europaparlamentet inte helt förgäves Turkiet och Azerbajdzjan att lätta på den ekonomiska blockaden. Jag skulle än en gång vilja understryka: ekonomisk nöd får inte vara någon ursäkt för odemokratiskt handlande! I januari då vi antog betänkandet av d'Encausse visade vi än en gång tydligt vår inställning till de transkaukasiska republikerna. Vi vill att den ekonomiska utvecklingen i Armenien, Azerbajdzjan och Georgien skall ske inom ramen för en social marknadsekonomi, där man tar hänsyn till miljön och respekterar de mänskliga rättigheterna. Detta var vad jag ville betona på nytt idag.

Konrad
Herr ordförande, mina damer och herrar, kära kollegor! Krig, höga kommunistiska tjänstemän och kontroll från Kreml, det är dessa faktorer som har kännetecknat de kaukasiska republikerna efter Sovjetunionens fall. Först nu kan Georgien, Armenien och Azerbajdzjan sakta men säkert återhämta sig ekonomiskt och politiskt. En varaktig positiv utveckling kommer emellertid först ifråga när de etniska konflikterna, som i princip är ett arv från sovjettiden, är över. Det utkämpas dock inga strider längre mellan Armenien och Azerbajdzjan, vapnen har tystnat. I realiteten underblåste Moskva konflikten för att kunna uppträda som medlare och på så sätt vinna inflytande. Konceptet var framgångsrikt. Idag är Ryssland återigen den ledande makten i Kaukasus. Turkiet var tvunget att snabbt överge sina planer för detta område och Armenien är nu mer än sina kaukasiska bröder anvisade till hjälp från Ryssland. Landet har inget normalt förhållande till Turkiet, det känner vi till. Turkarna gav sitt stöd till de språkligt och etniskt besläktade asererna under kriget i Nagorno-Karabach; Ankara har dessutom stängt gränsövergångarna till Armenien. De förblir stängda tills vidare.
Konflikten i regionen Nagorno, som ligger på azerbajdzjanskt territorium, är landets största inrikespolitiska, utrikespolitiska och finansiella belastning. Regionalpolitiskt omfattar konflikten även det internationella spelet om råoljan i Kaspiska havet. Som tillgång - och det är viktig att ta upp det i den här debatten - borde man också ta upp de 3, 7 miljoner invånare som med en mycket hög etnisk homogenitet gemensamt kan delta i uppbyggnaden av landet. Landet är trots allt mer etniskt homogent än sina grannar i regionen.
Trots att man geografiskt sett är en del av Främre Asien känner sig armenierna, för övrigt även georgierna, innerst inne som européer. Även de religiösa banden till Orienten är främmande för armenierna. De bekänner sig övervägande till den kristna tron, antingen det är den armenisk-apostoliska kyrkan eller den ortodoxa. Armenien har på samma sätt som Vitryssland i samspelet mellan de för närvarande 15 sovjetrepublikerna - också detta är viktigt att känna till när det gäller Armenien - intagit en tekniskt orienterad särställning. Det gäller i synnerhet inom områdena kemi och textilbearbetning, och detta är säkert också en fråga som man måste ta hänsyn till vid samarbetet.
Partnerskaps- och samarbetsavtalet med Armenien gynnar ett nära samarbete med de europeiska institutionerna. Ett av avtalets mål är att steg för steg föra republiken Armenien närmare det öppna internationella systemet. Det gäller både på det politiska området och för ekonomin. Europeiska unionen stödjer med detta avtal Armeniens självständighet och därmed även stabiliteten i regionen.

Carrère d'Encausse
Herr ordförande, de partnerskaps- och samarbetsavtal som vi diskuterar nu på förmiddagen har någonting gemensamt. De rör länder i före detta Sovjetunionens södra periferi vars utträde ur det sovjetiska systemet har varit svårt, även om svårigheterna sett olika ut.
Jag skulle vilja tala om de fyra länderna söder om Kaukasus. Där fick de sitt oberoende samtidigt som kriget pågick i Karabach där Azerbajdzjan satte sig emot den armeniska minoriteten. Detta kunde naturligtvis inte lämna det angränsande Armenien oberoende, som avskurits från sina landsmän genom konstgjorda territoriella arrangemang 1922. I Georgien satte Abchaziens separatistiska vilja, som stöddes och manipulerades av Ryssland, republikens territoriella integritet på spel. I Centralasiens östra del hade Kazachstan 1986 kommit in i en fas med våldsamma konfrontationer mellan de två huvudsakliga nationella grupperna i republiken: kazakerna och ryssarna.
Resultatet av det omtumlande utträdet ur kommunismen är motsägelsefullt. 20 % av Azerbajdzjans territorium är idag ockuperat av armenierna i Karabach, vilket är ett resultat av kriget. Flyktingarna tvingades fly från krigsområdet och de kan inte återvända till sina hem. Deras nöd är fruktansvärd i Azerbajdzjan, Georgien och till och med i Armenien. I Kazachstan har ryssarna blivit en andra klassens medborgare och önskar flytta, trots president Nazarbajevs försonliga inställning. Andelen ryssar i republiken har fallit från 45 % till 36 %.
Det finns dock andra saker som är mer upplyftande. Eldupphör-överenskommelsen har inte brutits på två år i Karabach och gruppen från Minsk skall återuppta arbetet för att försöka få eldupphör-överenskommelsen att övergå till en permanent fred. Detta är inte enkelt. Även i Georgien håller förhållandet på att mjukna mellan georgier och abchaser och man hoppas redan att flyktingarna gradvis skall kunna återvända hem. I Kazachstan slutligen, anstränger sig kazakerna för att försäkra och övertyga den ryska befolkningen att om den accepterar de språkliga kraven, kommer den att kunna stanna i ett land som behöver dess kompetens.
Jag har haft en lång utläggning om de fyra ländernas svårigheter att börja leva ett oberoende liv, eftersom jag vill betona att de framför allt lider av att se många olika nationella befolkningar och kulturer på sitt territorium, och att de sammanblandas på villkor som nyligen påtvingats dem av det sovjetiska systemet. Det etniska fiendskapen mellan befolkningarna i länderna söder om Kaukasus och i Kazachstan är resultatet av en lång historia. Förklaringar finns även närmare i tiden. Fiendskapen kan förklaras med att det är ett resultat av en avsiktlig plan från den sovjetiska makten som syftade till att underlätta kontrollen över befolkningen i periferin, genom att försvåra de etniska relationerna samt framkalla fiendskap och våldsamheter vars effekter vi fortfarande ser. Härifrån härrör den bitterhet, den fiendskap och de tragedier inom staterna och de beteenden som vi med vår demokratiska tradition har svårt att förstå. Folken i dessa länder är dömda att leva tillsammans inom gränser som sällan överensstämmer med deras historia och deras önskemål. De måste lära sig att vara toleranta och att behandla minoriteterna rättvist.
De fem år av självständighet som gått är en alldeles för kort period för att lära sig demokratins värden och ömsesidig respekt. När vi utvärderar ländernas resultat på detta område bör vi ta hänsyn till den tragiska historien som är deras gemensamma kännetecken. Vi bör beakta de kriser som uppstått efter deras utträde ur Sovjetunionen. Vi bör beakta de framsteg som de gjort, även om vi alla beklagar deras omfattande avsaknad av demokratiska normer, vilket jag har hört sägas här, och jag håller helt med allt som sagts. Ärade kollegor, jag ber er att ni, när ni dömer dessa länder, är klarsynta och tar hänsyn deras fruktansvärda bakgrund, men även till deras framsteg och förhoppningar.
Alla dessa länder behöver stöd och uppmärksamhet från Europeiska unionen. Om länderna knyts till unionen genom de avtal som vi diskuterat här, kommer de med vårt stöd och den moraliska styrka som vi ger genom avtalen, att fortsätta på rätt väg och nå sina mål. Europa bör kunna kräva av länderna att de, i utbyte mot partnerskapet, ansluter sig både till det stöd vi ger dem och till alla demokratiska principer. Genom att agera på detta sätt vid gränserna till Iran, Turkiet, Afghanistan och Kina, utvidgar vi det demokratiska området för att till slut, vilket vi hoppas, kunna vinna terräng även i dessa länder.

Goerens
Herr ordförande, Europaparlamentet kommer alltså att uttala sig om en rad partnerskapsoch samarbetsavtal med Georgien, Armenien, Azerbajdzjan och Kazachstan.
Min grupp kommer inte att tveka att rösta för avtalen som syftar till att skapa en grund för ett allt närmare samarbete inom områdena ekonomi, handel och politik samt inrättande av en verklig dialog. Jag vill också tacka alla föredraganden som uttalat sig i frågan.
Syftet med avtalen i fråga är att främja framsteg inom ovannämnda områden. Avtalen gäller i länder som i olika grad anstränger sig för att övervinna de hinder som finns inför övergången, eller snarare övergångarna. Det gäller övergången från planekonomi till marknadsekonomi samt övergången från ett totalitärt politiskt system till demokrati och rättssamhälle. Startskottet har gått. Den ofta stapplande utvecklingen tyder på att den väg som valts är både ömtålig och osäker.
När jag haft kontakt med de länder som tills helt nyligen stod under kommunistiska diktaturer, har jag förstått att det är en sak som är säker - dessa länder kommer inte att kunna ta sig ur situationen själva. För att betona exempelvis den besvärliga ekonomiska omvandlingen, skulle jag vilja citera Lech Walesa som lär ha sagt följande: "Man kan lätt omvandla ett akvarium till fisksoppa, däremot krävs det ett mirakel för att omvandla en fisksoppa till akvarium. Detsamma gäller övergången från planekonomi till marknadsekonomi ". Med detta vill jag säga att samarbets- och partnerskapsavtalen enbart utgör en användbar ram, men att avtalen i sig inte kan garantera att de påbörjade reformerna är oåterkalleliga.
Man måste göra mer. Allting talar för ett utnyttjande utan motstycke av våra teknologiska, vetenskapliga samt även pedagogiska och mänskliga tillgångar, eftersom dessa ansträngningar kan öka graden av demokrati, rättigheter, ekonomisk och individuell frihet och även ökad självständighet. Allt som går måste göras för att mångfaldiga handeln. Det är en uppgift som åligger experterna.
Vårt land är hårt drabbat av hög arbetslöshet, även på det intellektuella området. Vi håller på att förlora erfarenhetskapital som vi utan svårighet kan använda till återuppbyggnaden av dessa länder. Det räcker inte med att förbättra de makroekonomiska parametrarna i dessa länder. Man måste också se till att bönderna, advokaterna, skomakaren, näringsidkarna, restaurangägarna, hotellägarna samt små och medelstora företag kan få ökad frihet och mer självständighet på det ekonomiska planet. Detsamma gäller med förändringarna på det demokratiska området. Tyvärr tillåter mig inte den tid som jag fått att avsluta mitt tal.

Alavanos
Herr ordförande, jag vill säga att de tre demokratierna i Transkaukasus är Europas port mot Asien. Där gamla civilisationer existerade och möttes finns idag skärningspunkten och mötespunkten för kristendomen och islam. Det är länder som har ett tungt förflutet och som befinner sig i intensiva regionala konflikter. Från denna synpunkt sett behöver de, som så riktigt alla ledamöter uppgav liksom kommissionsledamoten van den Broek, ett stabilt, konsekvent och dynamiskt politiskt närmande från Europeiska unionens sida.
Här måste vi vara uppmärksamma, särskilt vi som sitter i Europaparlamentet. Jag vill gratulera alla föredragandena. Men vi måste se upp med denna mångfald av föredrag, denna rivalitet mellan utskottet för utrikes- säkerhets- och försvarsfrågor och utskottet för externa ekonomiska förbindelser som har som resultat att samma parlament måste fatta en rad skiftande beslut som står i strid med varandra och har som konsekvens att vår egen intervention och vår närvaro inte är övertygande, inte konsekvent och stabil och att vi här uppträder inför ögonen på vissa tredje parter som vänner till Azerbajdzjan och som fiender till Armenien, inför vissa andra som vänner till Ryssland och fiender till Georgien och tvärtom. Detta är en svaghet som upprepas också idag och jag tror att vi särskilt måste se upp med den. Tillsammans med den svaghet som jag nämnde måste vi också vara uppmärksamma på bristen av budgetära orsaker i det här området, som har enorma möjligheter men som är en veritabel vulkan, jag menar bristen på en närvaro av beskickningar från Europeiska unionens sida. Det går inte an att alla multinationella företag har sina kontor i Azerbajdzjan, det går inte an att länder med små möjligheter som Grekland har beskickningar i Azerbajdzjan och i Armenien och, enligt vad jag vet, att Europeiska unionen är frånvarande när den skall göra denna viktiga intervention. Kommissionsledamoten nämnde - och det är mycket viktigt - att Europeiska unionen är den största givaren i området finansiellt sett. För min del tänker jag emellertid på Albanienfrågan. Vi får inte glömma att Albanien var det land som framför allt fick en stora finansiella medel och sedan stod vi inför den här situationen. Jag tycker, följaktligen, att snarare än finansiella medel så behövs det ett ingripande för demokratin och främst ett ingripande för att lösa de regionala konflikterna, särskilt idag, då Minskinitiativet verkar ha fallit i glömska.

Schroedter
Herr ordförande, kära kollegor, herr kommissionär! Ni talar först och främst om den transkaukasiska regionens betydelse för Europa. Detta är själva avsikten med partnerskaps- och samarbetsavtalet. Teoretiskt sett handlar det om partnerskap, men det framgår dock ganska klart att avtalet i första hand är av stor betydelse för medlemsstaterna i Europeiska unionen och deras intressen i regionen.
Den verkliga situationen - möjligheterna och viljan till en demokratisk utveckling, situationen för de medborgerliga rättigheterna, uppbyggnaden av en fri och demokratisk jurisdiktion, förmågan att hantera flyktingströmmarna i regionen, krigstillståndet mellan Armenien och Azerbajdzjan - kommer allt mer i skymundan. Ett likaberättigat partnerskap skall emellertid hela befolkningen ha möjlighet att ta del av.
Europeiska unionen borde i första hand bidra till att stabilisera och utveckla dessa regioner och inte bara föra fram sina egna intressen för oljan och för en säker korridor för pipelines. Regionen behöver fred för att kunna realisera investeringar och bygga upp en fungerande infrastruktur. ESK-avtalet kommer att bidra till att minska den militära potentialen i regionen - det är bara så de genomgripande strategierna får genomslag.
Att partnerskaps- och samarbetsavtalen i det här sammanhanget skulle kunna vara ett viktigt instrument är helt riktigt, men fördelarna måste vara ömsesidiga, omsättas i ett verkligt partnerskap och anpassas till de behov som finns i regionen. Och behoven varierar. I Georgien kan vi nu se de första ansatserna till en politisk stabilisering. Den andra regeringen försöker att inte underblåsa konflikterna i Sydossetien och Abchazien, även om det ännu inte finns någon institutionell lösning.
Situationen mellan krigsparterna Armenien och Azerbajdzjan ser däremot helt annorlunda ut. Här har vi en frontlinje som delar Azerbajdzjan. På båda sidor finns stora militära styrkor och en del av Azerbajdzjan är ockuperad av armeniska Karabach-trupper. Den gräns som finns utgörs av frontlinjen i stället för den internationellt erkända gränsen, och det räcker med en gnista för att konflikten skall flamma upp igen.
OSSE: s krav att påskynda fredsprocessen enligt huvudprinciperna om en autonom region med självförvaltning på högsta nivå inom Azerbajdzjans internationellt erkända gränser accepterades inte av Armenien. OSSE: s uttalande antogs däremot med alla krav under det irländska ordförandeskapet. De känsliga samtalen om just Nagorno-Karabachs status har sedan dess avbrutits. För de ca en miljon flyktingarna innebär detta att de måste försöka härda ut med sina läger, tält, lerhyddor och varutransporter - denna situation har redan pågått i fem år och kommer att fortsätta framöver på obestämd tid.
FN: s krav på ett fullständigt återförande kommer inte att kunna realiseras inom den närmaste framtiden. Om Europa i den här situationen utgår från säkra tredje länder har man skapat sig en felaktig bild av läget. FN: s flyktingkommissarie bekräftade för mig att varken den politiska eller den rättsliga situationen talar för en säker tredje stat, i synnerhet inte i Armenien och Azerbajdzjan.
Ett fredsavtal är en förutsättning för ett ekonomiskt samarbete. Allt annat är omöjligt - eller skulle ni vilja föra in investeringarna till Nagorno-Karabach via Latchin-korridoren? Därför anser jag att vi borde skapa en länk mellan ratificeringen och underrättelsen av avtalen och fredsavtalet, dvs. detta borde verkligen vara en förutsättning - endast på det sättet är det möjligt att främja ett enhetligt, ansvarsfullt, utrikespolitiskt handlande från vår sida. I den här situationen är ekonomiskt handlande en illusion!

Souchet
Herr ordförande, de partnerskapsavtal som vi granskar nu på förmiddagen är en tydlig, samstämmig och positiv politisk signal till de unga kaukasiska republikerna. Avtalen överensstämmer med säkerhetsintresset för medlemsstaterna i Europeiska unionen, både på kort och lång sikt. Kaukasien ligger inte vid världens ände, det ligger alldeles intill oss och det som händer där får direkt återverkan på vår säkerhet. Detta är anledningen till varför vår grupp välkomnar att avtalen tar hänsyn till frågor om miljösäkerhet, kärnkraftssäkerhet, kampen mot den organiserade brottsligheten och narkotikahandeln.
På längre sikt bör vårt mål vara att bidra till en varaktig stabilisering av situationen i regionen. Jag vill inte överdriva partnerskapsavtalens roll, men de kan bidra till detta genom att stärka den nyligen återvunna suveräniteten och självständigheten hos de unga republikerna, som de är mycket måna om, efter det sovjetiska systemets kollaps.
Samtidigt som vi uppmuntrar det svåra regionala samarbetet måste vi också kunna respektera varje stats särskilda egenskaper och identitet. Det finns stora skillnader. Två av dem har en kristen tradition och europeisk kultur, vissa har avlägsnat sina gamla kommunistiska ledare och andra har behållit dem i nya skepnader genom i vissa fall suspekta val. Totalt sett kan dock avtalen bidra till att främja fördjupade demokratiska traditioner och en utveckling av marknadsekonomin i samhällen som står inför avsevärda övergångssvårigheter. Hélène Carrère d'Encausse tog upp detta alldeles nyss. Herr ordförande, svårigheterna berättigar att vi upprättar vissa former av stöd, under förutsättning att de verkligen är effektiva och att de inte har som paradoxalt syfte att kompensera de förödande effekterna av den blockadpolitik som vissa av våra regionala parter fört mot vissa av dessa stater.

Truscott
Herr ordförande! Jag vill gratulera alla föredragandena till deras utsökta betänkanden, som omfattar interimsavtal och partnerskaps- och samarbetsavtal med de tre transkaukasiska staterna Armenien, Azerbajdzjan och Georgien, samt den Centralasiatiska staten Kazachstan.
Denna kammare har förstås redan antagit Carrère d'Encausses betänkande om Transkaukasien, som låg till grund för partnerskaps- och samarbetsavtalen med tre av de fyra länder det handlar om här idag. Jag vill tacka henne varmt för hennes tidigare bidrag i denna fråga.
Vi har naturligtvis att göra med två olika regioner i världen under denna debatt - Transkaukasien och Centralasien. De två regionerna är mycket olika, även om de delar vissa karakteristika: bägge ingick i forna Sovjetunionen och övertog en rubbad planekonomi och ett politisk system under Moskva. Kazachstan, Azerbajdzjan och, i mindre utsträckning, Georgien och Armenien påverkas i hög grad av närvaron av Kaspiska havet och i synnerhet av exploateringen och transporterna av olja. Alla fyra länderna försöker hävda sin självständighet gentemot Moskva, samtidigt som de i olika hög grad samarbetar med OSS. I viss utsträckning är interimsavtalen och de tillhörande partnerskaps- och samarbetsavtalen avsedda att främja dessa länders oberoende och hjälpa till vid omvandlingen till marknadsekonomier och demokratisk utveckling.
Det är viktigt för EU att skapa förbindelser med sådana länder som ligger i en viktig geopolitisk region. Kazachstan ligger mellan Ryssland och Kina och nära Iran och det politiskt instabila Afghanistan. Georgien, Armenien och Azerbajdzjan ligger mellan Kaspiska och Svarta havet, med såväl Iran, som Turkiet och Ryssland som grannar.
Konflikten mellan Armenien och Azerbajdzjan om Nagorno-Karabach och kampen om Abchazien i Georgien gör detta till en labil region.
Den ekonomiska och demokratiska utvecklingen har varit svag i tre av de fyra länderna. Som framgår av Hoffs betänkande så har bara Georgien, med förre sovjetiska utrikesministern Eduard Sjevardnadze vid rodret, lyckats genomföra fria och rättvisa val och stå emot benägenheten för auktoritära metoder.
Vi har sett valfusk i Armenien och Azerbajdzjan, under det att president Nazarbajev i Kazachstan har nonchalerat landets författning och kuvat oppositionen. Dessa länder måste förbättra sig vad gäller demokrati och mänskliga rättigheter.
Jag håller med om de påpekanden Lalumière gjort rörande den aktuella olämpligheten vad rör de partnerskapsoch samarbetsavtal som skall skrivas under av dessa länder. Det är ett missvisande att ge intryck av att EU och Europaparlamentet gillar nivån vad gäller demokrati och mänskliga rättigheter i Kazachstan, Armenien och Azerbajdzjan.
Så efter att ha antagit alla dessa betänkanden hoppas jag att kammaren kommer att fortsätta att noga följa situationen i länderna ifråga. När den utvecklar närmare förbindelser med dessa fyra länder måste Europeiska unionen verka för att utveckla välstånd, fred och demokrati.

Bernard-Reymond
Herr ordförande, ärade kollegor, efter att Sovjetunionens järngrepp har släppt, kan vi göra ett konstaterande och formulera vissa förutsättningar.
Konstaterandet är att i länderna söder om Kaukasus, i likhet med många andra länder, är de problem med nationaliteter, gränser, minoriteter samt etniska och religiösa problem som fanns tidigare, fortfarande nästan intakta. I vissa fall finns också problem med resultatet av gränsdragningar som genomfördes av Sovjetunionen i exempelvis Nagorno-Karabach.
Förutsättningen är att angripa situationen på ett helt nytt sätt för att få fram varaktiga lösningar. Det är här som det blandade avtalet som berör Armenien kommer in i bilden och som vi idag uppmanas godkänna. Syftet med avtalet som jag också godkänner är att göra det möjligt för landet att stärka sin självständighet, öka demokratin, öka de internationella kontakterna, inrikta landet mot marknadsekonomi, bredda det ekonomiska flödet som hittills varit alltför koncentrerat till före detta Sovjetunionen, få till stånd ett hävande av blockaden samt utveckla ett starkt och öppet regionalt samarbete med grannländerna.
Jag hoppas att Europa kommer att utnyttja sitt inflytande för att detta skall kunna uppnås och särskilt för att Armenien skall återfå handelsfriheten, som är en av folkrättens grundstenar. Det kommer särskilt att göra det möjligt för landet att stänga ett farligt kärnkraftverk och det utgör också en nödvändig förutsättning för en varaktig fred i regionen.

Ephremidis
Herr ordförande, jag har två, tre påpekanden. Vi diskuterar tre, fyra demokratier i Transkaukasus, de flesta i Centralasien, och vi för en allmän diskussion under en kort tidsrymd. Mitt påpekande är att debatten är organiserad på ett ytligt sätt, det verkar som om man antar att det handlar om själlösa varelser och som man kan behandla som sådana, då det handlar om länder, om folk med gamla och moderna civilisationer, kulturella, religiösa, ekonomiska och sociala traditioner. Det är inte möjligt att de kan rymmas i samma form och i en debatt. Denna dåliga organisation av debatten ger mig mod att göra mitt andra påpekande. Samtliga betänkanden och rekommendationer som vi har åhört har, trots föredragandenas goda avsikt, en allmän karakteristik. Vilken är den? Den döljer ett " patronage" , den döljer en läggning att leka magister, den döljer en benägenhet att leka den rike onkeln som skakar penningpungen och som säger att ni skall göra det och det och detta annars blir det inget. Och påpekandet fortsätter med att vi inte har lärt oss något, åtminstone inte från exemplet med det oändligt lilla i storlek, och med Albaniens olika sidor, där dessa metoder lett fram till dagens situation, vilken huvudsakligen har utsatt, gjort hela gemenskapens metodik och den amerikanska faktorn till åtlöje i behandlingen av dessa nya, som ni kallar dem, demokratier. Mitt tredje påpekande, herr ordförande, är - för att jag inte skall verka negativ - att det krävs försiktighet, det krävs ett närmande, och det krävs att vi ser dessa länder, dessa folk på ett sätt som grundar sig på likställdhet, att vi respekterar deras värdighet och deras historia, om vi vill etablera relationer för samarbete och produktiva avtal. Annars verkar det som om det existerar på djupet, och bortom våra egna avsikter eller föredragandenas, en gemenskapspolitik som syftar till att plundra dessa länder, en etablering av nykolonialistiska band och relationer och detta kommer att betalas både av dessa folk och av folken i Europa.

Van der Waal
Herr ordförande! De föreslagna avtalen med republikerna från Transkaukasus och Kazachstan placerar oss i ett besvärligt dilemma. Den politiska stabiliteten, respekten för fundamentala mänskliga rättigheter och demokratiseringsprocessens utveckling inger stora bekymmer. Därtill kommer att fredsöverläggningarna de etniska problemen i detta område erbjuder föga hoppingivande utsikter. Vi fruktar att man har anledning att vänta sig föga av dessa avtal så länge man inte har funnit någon lösning på dessa politiska frågor.
Dessutom är det osannolikt att de länderna, till följd av mödosamt gående ekonomiska reformer, kan uppfylla de förpliktelser som de har i enlighet med avtalen. Det ger anledning att ställa frågan om mindre ambitiösa avtal inte hade varit bättre.
De enda skälen för att trots detta rösta för dessa avtal är den tanken att ett närmare samarbete mellan unionen och de transkaukasiska republikerna och Kazachstan kan stimulera reformprocessen. Erfarenheterna från avtalen med Turkiet och Vitryssland har snarare lärt oss att vi inte får överskatta unionens förmåga att förändra i det avseendet. Därför har jag frågat mig om det inte vore bättre att avvakta ett gynnsammare politiskt läge för ratificering av avtalen. Efter kommissionärens anförande menar jag snarare att det finns få goda argument för uppskov.
Vad beträffar innehållet i avtalen vill jag till sist ännu en gång understryka vikten av vissa miljöaspekter. Skyddet av olje- och gastransporterna via de olika rörledningarna, bekämpningen av nedsmutsningen av Svarta havet och Kaspiska havet och nedläggningen av kärnkraftsanläggningen i Medzamor i Armenien förtjänar all uppmärksamhet.

Camisón Asensio
Herr ordförande, tillåt mig framföra ett kort inlägg i egenskap av ordförande för delegationen för förbindelserna med Centralasien och Mongoliet, för att uttrycka vårt stöd för samarbetsavtalet med Kazachstan som i dag är under debatt. Vi är övertygade om att detta avtal kommer att hjälpa denna unga republik att konsolidera sin nya demokrati, utveckla sin ekonomi och slutföra övergången till en marknadsekonomi. Vi är medvetna om, såsom har framförts, att situationen i Kazachstan ännu inte är tillfredsställande i fråga om skyddet av rättigheterna, respekten för de mänskliga rättigheterna och förbättring av demokratin. Det har dock skett ett antal glädjande framsteg som ger hopp om att man är på rätt väg och får möjlighet att börja omsätta avtalet i praktiken. En försening av detta kan ha motsatt effekt och bidra till en tillbakagång.
För Europeiska unionen har denna republik ett högt strategiskt värde, vars stabilitet är av högsta intresse. Vi skall inte glömma att vi talar om den tredje kärnkraftsmakten i världen, ett land som har betydande gruv-, energi- och textiltillgångar, ett land som befinner sig på gränslinjen mellan islam och kristendom och som inhyser betydande minoriteter som talar turkiska, ryska och polska. I praktiken gäller det dessutom ett område som inte är så långt borta, när allt kommer omkring så bildar Turkiet och Europas österländska delar närliggande och naturliga rutter till Europeiska unionen.
Sammanfattningsvis, herr ordförande, skapar avtalet de bästa förhållandena för en ömsesidig utveckling av de ekonomiska och kulturella förbindelserna. Det enda som återstår är att hoppas innerligt på att Kazachstans politiska förhållanden ger möjlighet till detta.

von Habsburg
Herr ordförande, ärade kollegor! Diskussionen om de fyra staterna och det avtal vi skall fatta beslut om är av utomordentligt stor vikt. Det gäller inte bara i ekonomiskt utan även i politiskt hänseende, eftersom detta område kommer att få en alldeles särskild betydelse i framtiden. Här finns viktiga råämnesreserver, framför allt råolja, antagligen i betydligt större mängder än man räknar med idag. Den som står på god fot med regionen kommer att ha det bättre förspänt än den som inte gör det.
Hit hör även frågan om islam, särskilt i två av staterna. Det finns två kristna och två islamitiska stater. I de två islamitiska staterna bor i huvudsak turkiska folkslag, som för övrigt kommer bra överens med turkarna. Jag måste därför än en gång påpeka att vår politik gentemot Turkiet är så kortsiktig att man blir mållös. Vi behöver detta land. Vi behöver det helt klart som ett alternativ till vissa andra krafter inom den islamitiska världen, som kan vara mycket farliga. Att turkarna har insett detta är helt uppenbart. Jag har på senare tid varit i Turkiet ett par gånger. Jag vet exakt hur många människor från just de här staterna som idag befinner sig i Turkiet under utbildning. Jag skulle nästan vilja påstå att det egentligen finns två nationer som statuerar exempel för oss när det gäller utvecklingshjälp, nämligen Turkiet och Kina. Turkiet, eftersom de ger människorna väl avvägd och målinriktad utvecklingshjälp, dvs de ger folken tillbaka de strukturer de blev berövade under det ryska herraväldet, och Kina, eftersom de framför allt i Afrika förlägger utvecklingshjälpen till människornas nivå och inte såsom vissa andra stater gynnar stora projekt, som ofta inte är särskilt lämpliga för det här området. Vi måste därför tänka politiskt även när det gäller dessa stater. Vi måste samarbeta med Turkiet, eftersom det ligger i Europas intresse på lång sikt.
Nu till de båda kristna staterna, Georgien och Armenien. Jag skulle först vilja säga ett par ord om Georgien. Det är korrekt att vi hjälper Georgien, att vi har möten med georgierna, men det innebär för den skull inte att vi har något förtroende för den ryske naziledaren i Georgien, Sjevardnadze. Denne man tillsattes som efterträdare till den mördade Gamsachurdia, som valts av det georgiska folket. Jag är lite bekymrad för Georgien, jag sitter ju även med i styrelsen för människorättsgruppen för Georgien och jag kan tala om för er att där begås de mest allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna. Det måste påpekas om och om igen. Vi är lite för blåögda i frågor som gäller de mänskliga rättigheterna. Vi ser kränkningar på vissa platser, men inte på andra. Och i Georgien borde vi lägga märke till dem.
Vad gäller Armenien så vet jag att många kritiserar president Ter Petrossian. Men man får inte glömma vad denne man har gjort för Armenien, hur han har byggt upp landet. Av detta skäl ligger det därför även i vårt intresse att upprätthålla goda relationer till Armenien och särskilt utnyttja vårt inflytande till att äntligen åstadkomma en uppgörelse mellan Armenien och Azerbajdzjan, där man tar hänsyn till båda staternas legitima rättigheter och dessutom tillåter dem att skapa ordning i det område där även vi har intressen.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, jag tackar er för att ni gav mig ordet. Tidigare kunde jag inte lämna budgetutskottets yttrande om interimsavtalet mellan Europeiska unionen och Armenien. Jag skulle vilja göra det nu, efter McCartins uttalande om partnerskapsavtalet. Han meddelade budgetutskottets positiva yttrande. Han gjorde de kommentarer som våra kollegor kunde höra.
Naturligtvis har budgetutskottet kommit med ett positivt yttrande angående interimsavtalet. På mitt förslag gjordes detta enhälligt. Från kommissionen erhöll utskottet de uppgifter som man ville ha, i förhållande till det som nämns i det skriftliga yttrandet. Med hänsyn till att det allmänna partnerskapsavtalet krävde parlamentets samtycke och till interimsavtalets betydelse, välkomnade utskottet att rådet rådfrågade parlamentet.
Jag vill också tillägga att jag personligen helt håller med innehållet i kommentarerna om Armeniens betydelse för Europeiska unionen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstning kommer att äga rum idag kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.36 och återupptogs kl. 12.00.)

Falconer
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja framföra mina varmaste lyckönskningar till presidiet för att ha fattat det kloka beslutet att avlägsna Robert Maxwells porträtt från parlamentets lokaler. Det är bara synd att det tog det tjugofyra timmar att göra så.

Ordföranden
Det var väl synd att ni måste inskränka era lovord.

Hallam
Herr ordförande! Jag skulle vilja be de brittiska konservativa, särskilt Cassidy, att vid denna votering avstå från att göra obscena gester mot folk på den allmänna läktaren.

Ordföranden
Jag är säker på att Cassidy lämnar en sådan försäkran.

Cassidy
Herr ordförande! För Hallam måste naturligtvis en gest vara obscen för att vara trovärdig.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar en delegation från det litauiska parlamentet, Seimas , ledd av dess ordförande Racas.
(Applåder) Han åtföljs av Litauens biträdande utrikesminister Rinkunas. Delegation besöker Strasbourg för att sammanträffa med sina kollegor i Europaparlamentet och har genomfört möten igår och idag. Det associationsavtal som har ingåtts mellan Europeiska unionen och Litauen, och som kommer att ge Litauen samma status som de andra associerade staterna vad dess förbindelser med Europeiska unionen beträffar, återstår ännu att ratificeras av tre av medlemsstaterna. Eftersom Europeiska unionen, genom Oostlanderbetänkandet, påkallade en politik för lika behandling av alla de associerade staterna, så hoppas vi att ratificeringsprocessen skall ha slutförts inom kort, så att ett blandat parlamentariskt utskott för EU och Litauen kan upprättas.
Herr ordförande med kollegor, vi hälsar er välkomna till parlamentet.
(Applåder)
Omröstning
Liese
Herr ordförande, mina damer och herrar! Utskottet för utveckling och samarbete förordar i betänkandet att vi förutom andra, mycket viktiga åtgärder inom narkotikabekämpningen även skall använda utvecklingsstödet för att erbjuda människorna legala alternativ. Utskottet godkände betänkandet enhälligt och det är därför mycket viktigt att vi inte nu genom att lämna in en slarvigt skriven text gör det omöjligt för kommissionen och rådet att ge sitt samtycke.
Jag skulle därför vilja be om en korrektur av ändringsförslag nr 5. Det handlar om att även gemenskapens och Europeiska utvecklingsfondens andra finansiella instrument skall användas för alternativ utveckling. Utskottet beslutade följande: andra finansiella instrument i gemenskapen, sedan kommer inom parentes ALA, och därefter Europeiska utvecklingsfonden. Kommissionen påpekar nu med all rätt att Europeiska utvecklingsfonden inte är ett instrument inom gemenskapen, utan att det är ett gemensamt instrument med ACP-länderna. Jag ber er att klargöra detta i protokollet så att kommissionen på grund av detta misstag inte förkastar det så viktiga ändringsförslaget, som är det centrala i betänkandet.
(Ordföranden förklarade den gemensamma ståndpunkten för godkänd efter dessa ändringar.)

Liese
Herr ordförande, det gäller ändringsförslag nr 5. Jag har hört att en del grupper ogillar ändringsförslaget eftersom ordet "länder " förekommer. Jag skulle därför i det muntliga ändringsförslaget vilja föreslå att man stryker "länder ". Då kommer det i ändringsförslaget endast att stå "organisationer som accepterar eller uppmuntrar tvångsabort, tvångssterilisering och barnamord som metoder för att kontrollera befolkningstillväxten skall inte vara berättigade till gemenskapsstöd. " Ordet "länder " har då strukits.

Ordföranden
Är det någon som motsätter sig detta muntliga ändringsförslag?

Wolf
Herr ordförande, det finns faktiskt länder som accepterar dessa metoder och som tillämpar dem öppet. De borde då också omtalas som länder. Jag anser inte att det är adekvat att endast skriva "organisationer " och gömma sig bakom det, så att det i nödfall även skulle kunna omfatta länder.
(Parlamentet förkastade det muntliga ändringsförslaget.)
(Ordföranden förklarade den gemensamma ståndpunkten för godkänd efter dessa ändringar.)

Ordföranden
Falconer har bett mig gratulera Donnelly till antagandet av hans betänkande.
(Applåder)

Sakellariou
Herr ordförande, mina damer och herrar! Sedan igår har vi gäster, kollegor och ledamöter från tio länder kring Medelhavet, som för första gången haft möten med oss inom ramen för det euromediterrana partnerskapet och för Barcelonakonferensen. I de mycket intressanta debatter vi har haft, framkom flera konstruktiva förslag från kollegorna om detta betänkande, som skulle kunna komplettera och berika det.
Jag har förklarat för mina kollegor att vår arbetsordning emellertid inte tillåter att vi lämnar in ändringsförslag i sista minuten, men jag skulle vilja fasthålla att jag delar en del av mina kollegors invändningar. Vi skall nu trots detta rösta om betänkandet.
Ändringsförslag nummer 6:

Sakellariou
Herr ordförande, jag har talat med mina kollegor i PPE, eftersom ändringsförslaget lätt kan missförstås. Vi skulle vilja lägga till ett muntligt ändringsförslag i slutet av motivering A. Jag läser upp det på franska:
"... och godkänner den samstämmiga uppföljning som gjorts av de ordförandeskap som följde efter det italienska ordförandeskapet... ".
(DE) Det var allt. Om kollegorna godkänner förslaget nu så kan vi ta tillbaka det andra ändringsförslaget och sedan rösta.
(Ändringsförslaget återkallades.)
Ändringsförslag nummer 13:

Sakellariou
Herr ordförande! Jag vet inte varför mina kollegor i det liberala partiet har tagit fram detta ändringsförslag. Det handlar ju om inget mindre än att stryka en mening under den här punkten, nämligen just den viktiga mening som säger att man skall inrätta en kärnvapenfri zon kring Medelhavet. Vi skulle kunna göra det i en delad omröstning.
Ändringsförslag nummer 11:

Bianco
Herr ordförande, jag skulle vilja förslå att man till ordet " restaurering" bifogade ordet " underhåll" , och att man likaledes bifogade ordet " arkeologiska" till uttrycket " befrämjande av de konstnärliga och historiska monumenten" .
(Det muntliga ändringsförslaget godkändes.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Schäfer
Herr ordförande, jag skulle vilja att man tar med resolutionstexten i andra stycket i ändringsförslag 11, men att man stryker fem ord. Ni har texten framför er. Jag läser upp den ändrade versionen på franska:
"förkastar alla förslag om att i fördraget räkna upp ett stort antal villkor som måste uppfyllas för att artikel 7a, som fastställer fri rörlighet för personer, skall träda i kraft; kritiserar starkt det faktum att texten inte fastställer Europaparlamentets och EG-domstolens roll. "

Donnelly, Brendan
Vad jag förstår så kommer omröstning med namnupprop att genomföras avseende ändringsförslag nummer 11. Jag tycker att detta är en mycket relevant faktor när det gäller huruvida vi skall antaga detta muntliga ändringsförslag eller inte. I princip så är jag emot att någonsin godkänna ett muntligt ändringsförslag som sedan medför omröstning med namnupprop. Jag tycker nog att omröstning med namnupprop gör anspråk på det politiska ansvaret hos ledamöterna i denna kammare på ett ovanligt sätt och att vi därför bör meddelas detta i förväg. Jag kan till och med hävda att enligt artikel 119.1 gäller omröstning med namnupprop endast ändringsförslag så som detta tryckts och förelagts oss, och kan inte gälla ett muntligt ändringsförslag.

Ordföranden
Är den liberala gruppen beredd att återkalla sin begäran om omröstning med namnupprop?

Brinkhorst
Herr ordförande! Jag vill försöka svara Schäfer. Jag förstår att det rör ett muntligt ändringsförslag till ändringsförslag nummer 11 som lagts fram av den liberala gruppen. Det ersätter hela stycke 8, inte bara det andra stycket. Kan ni bekräfta det? Om så är fallet, och om den socialistiska gruppen ställer sig bakom ändringsförslag nummer 11 helt och hållet, så är vi villiga att återkalla vår begäran om omröstning med namnupprop. Vill han endast ersätta den andra delen av stycket så vidhåller vi vår begäran.

Ordföranden
Det ersätter hela stycket.

Brinkhorst
Herr ordförande! Då återkallar vi vår begäran om omröstning med namnupprop.

Maij-Weggen
Herr ordförande! För god information till denna församling, skulle det vara bra om framställaren av denna muntliga ändring precis sade vad han utelämnar, för det är min mening att det är en kritik mot det nederländska ordförandeskapet. Det är naturligtvis ett politiskt faktum.
(Det muntliga ändringsförslaget godkändes.)
Ändringsförslag nummer 14:

Ordföranden
Bara för skojs skull så skulle Van Dijk vilja lägga fram ett muntligt ändringsförslag.

Van Dijk
Herr ordförande! Nej inte bara för skojs skull, utan snarare för att jag ärligt talat tror att det inte finns någon otydlighet beträffande ändringens innehåll för ledamöterna i detta parlament utan framför allt för de utomstående: Vad är det precis som har strukits av det nederländska ordförandeskapet? Därför vill jag gärna lägga till ett förtydligande till ändringen och det lyder på engelska:
motsätter sig eftertryckligen och avvisar det holländska ordförandeskapets förslag att stryka sexuell läggning, ålder och handikapp ur den antidiskrimineringsartikel som det irländska ordförandeskapet föreslagit.
(Det muntliga ändringsförslaget godkändes.)
Före den slutliga omröstningen:

Van Dijk
Herr ordförande! Jag har haft överläggningar med olika grupper om detta. Vi kunde tyvärr inte veta detta före sista tidpunkten för inlämning av ändringsförslag, men det verkade som om det nederländska ordförandeskapet var frånvarande under den debatten, och under den debatten verkade det som om alla där var ganska upprörda över det. Jag föreslår - och texten ligger framför er - att lägga till ett stycke som lyder på engelska:
beklagar djupt att rådets ordförandeskap inte var närvarande vid gårdagens debatt om regeringskonferensens utveckling och fördömer ordförandeskapets uppenbara brist på intresse för Europaparlamentets åsikter.
(Det muntliga ändringsförslaget förkastades.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Colom i Naval
Herr ordförande, vi skall i eftermiddag rösta om betänkandet av Tillich, och jag vill fästa uppmärksamheten vid ett fel. I punkt 10 används följande formulering: "anser det nödvändigt, om medlemsstaterna... ", men i stället för medlemsstaterna skall det stå rådet, som juridiskt sett inte är samma. Jag anser att behöriga enheter bör kontakta föredraganden och rätta till felet innan vi går till omröstning.

Anastassopoulos
Herr ordförande, jag är ledsen att jag måste påpeka att, när jag frågade er om hur lång tid ni ansåg att omröstningen skulle ta, så sade ni fem till tio minuter. Den tog femton till tjugo minuter, men det handlar inte om detta. Det finns en vana som fortsätter också denna vecka, och det är att omröstningarna håller på till halv två och kvart i två. Jag anser det oacceptabelt. Vi har sagt 140 gånger att omröstningarna skall avslutas vid ett, tio över ett, fram till kvart över ett, men inte senare. Om det handlar om så många, låt oss säga att de börjar vid halv tolv. Jag skulle vilja be er att framföra denna anmärkning både till parlamentets ordförande och till ordförandekonferensen, eftersom jag inte tror att kollegorna är på något sätt benägna att även avskaffa lunchen när de arbetar 12 till 15 timmar om dagen.

Ordföranden
Ordförandekonferensen anser att vi nu, när vi bestämt en fastställd starttid för omröstningar, inte skall ändra på detta. Om vi ändrar tiden uppkommer problem.

Provan
Herr ordförande! Jag vill göra två påpekanden. Jag finner det besynnerligt att en politisk grupp kan lägga fram ett ändringsförslag och sedan begära delad omröstning om sitt eget ändringsförslag, vilket var vad som inträffade rörande ändringsförslag nummer 9 vid den slutliga omröstningen. Kan presidiet titta på detta? Det vålla stor förvirring.
För det andra så beundrar vi alla ert ordförandeskap. Vi beundrar alla ordföranden som gratulerar föredraganden. Men många betänkanden kommer till denna kammare med en väldig massa ändringsförslag. De föredraganden som lägger fram koncisa betänkanden i kammaren, som inte kräver en massa tid för omröstningar, förtjänar gratulationer, men kanske gör vissa av de andra inte det.

Verwaerde
Jag vill tacka min kollega Jean-Thomas Nordmann för hans andrabehandlingsrekommendation, som upprättats för utskottet för utveckling och samarbete om stöd till befolkningspolitik och befolkningsprogram i utvecklingsländerna.
Det är värt att nämna att texten godkändes enhälligt av utskottet för utveckling och att Europaparlamentets ändringsförslag på ett bra sätt erinrar om åtagandena från Kairokonferensen. Bland dessa finns kommissionens ekonomiska stöd till befolkningsprogram i utvecklingsländerna som skall höjas till 300 miljoner ecu fram till år 2000.
Dessutom har parlamentet velat precisera vilka de behöriga kommittéerna är för varje stor region, det vill säga för AVS-länderna, Medelhavsländerna samt länderna i Latinamerika och Asien. Befolkningsprogrammen kan enbart inrättas på begäran från och med deltagande av de berörda staterna, men idag utgör de det enda medlet mot befolkningsexplosionerna. Det är därför som jag är för Nordmanns rekommendation.
Andrabehandlingsrekommendation av Linkohr (A4-0084/97)
Holm
Redan vid första behandlingen av detta betänkande var jag kritisk till hur de nya forskningspengarna till fjärde ramprogrammet skulle användas. För mig som miljöpartist är förslaget om hur dessa pengar skall användas inte bra, bl.a. läggs för mycket pengar på de gamla transportsätten i stället för att man satsar pengar på att forska fram ekonomiska och ekologiskt hållbara transportsätt. Jag har lagt fram tre ändringsförslag för att försöka nå en viss ändring i detta, vilka jag naturligtvis röstar för.
Jag är däremot tveksam till att över huvud taget ge mer pengar till forskningen. Enligt svenska studier finns inga belägg för att forskning på EU-nivå skulle ha något mervärde jämfört med att ha forskning i medlemsländerna. Det bästa vore om EU: s medlemsländer använde pengarna till forskning i hemländerna (inklusive de internationella forskarutbyten som universiteten redan i dag har) eller till att stödja grundutbildningen.
Betänkande av Alan J. Donnelly (A4-0052/97)
Caudron
Igår uttalade jag mig i debatten för att ge mitt stöd till kommissionens meddelande och till större delen av Donnellys betänkande.
På det här området liksom på andra krävs en verklig europeisk industripolitik. Jag stödjer ökad forskning och även framåtblickande undersökningar, men för att utveckla produktionen samt kunna bekämpa illojal konkurrens och social dumpning krävs mer.
Renault-affären lämnar oss inte oberörda, men det räcker inte att klaga. För att bevara fabriker måste det finnas bilar att tillverka och köpare som kan köpa bilarna.
Slutligen vill jag upprepa att Europa inte skall ålägga sig regler som inte finns hos konkurrenterna, i synnerhet när det gäller sammanslagningar och direkta eller indirekta statliga ingripanden, vare sig det är i Förenta staterna eller i Japan.
Europa och den stora liberala marknaden visar sina gränser och riskerar idag att kväva själva tanken om Europa, om vi inte övergår till ett politiskt och socialt Europa, ett industriellt Europa och ett Europa för sysselsättning. Det är ett grundläggande problem som Renault ger upphov till, det är inte en fråga om form eller metod.

Rübig
Däremot krävs ingen ny rättslig ram. Vi måste godkänna uppgörelserna i medlemskapsavtalet och de granskningsförfaranden kommissionär Bjerregaard acccepterat, såsom parlamentet redan har beslutat.
Betänkande av Langen (A4-0040/97)
Lindqvist
Jag har röstat ja till betänkandet, men vänder mig emot förslaget om att bygga ett nätverk av pipelines mellan de olika fabrikerna i Europa. Det vore alltför riskfyllt både ur säkerhets- och miljösynpunkt. Över huvud taget borde kemiindustrins ansvar för miljön, särskilt industrins avfall, ha poängterats mer.

Wolf
Europa befinner sig verkligen vid ett vägskäl. Antingen följer vi Molitorgruppens anvisningar och fortsätter de nyliberalas väg med avreglering, eller så slår vi in på den andra vägen och påbörjar en genomgripande utveckling av de egna ekologiska och sociala framtidsmöjligheterna.
Här krävs politiska beslut som kan åstadkomma en långsiktig industripolitik som gör skäl för namnet, och som inte betraktar den industriella produktionen som en privat angelägenhet för fabriksägarna. De ekologiska förutsättningarna och konsekvenserna tillhör produktionsprocessen på samma sätt som de anställda med sina kunskaper, sina initiativ, sitt ansvar tillhör företaget, och inte får behandlas som godtyckligt utbytbara resurser som kan placeras där de behövs just för tillfället.
Frågorna om miljöskatter, om avgifter för särskilt skadliga ämnen (t.ex. klor), om sanering av soptippar som inte längre är i drift, om långsiktigt utnyttjande av ämnen och produkter är fortfarande heta debattämnen - även om Europaparlamentet i detta betänkande ännu inte har intagit en klar ställning.
Bara på detta sätt kan man övervinna motsättningen mellan en varaktig samhällelig rationalitet och ett kortsiktigt företagsekonomiskt åskådningssätt, något som kommissionär Bangemann tydligen ännu inte riktigt verkar ha förstått.
Betänkande av Katiforis (A4-0030/97)
Wolf
Den maritima ekonomin är teoretiskt sett ett mycket bra exempel på något mycket enkelt, men som trots det är svårt att genomföra. Det är en långsiktig, framtidsorienterad komponent i ett mobilitets- och produktionssystem som håller sig inom de ekologiska gränserna, inom vilka människan lever, och samtidigt driver på de sociala framsteg som på ett sätt har lyckats bryta det historiska mönstret. I praktiken råder tyvärr raka motsatsen: Den nyliberala modellens alltför långvariga dominans inom den ekonomiska politiken har lett till en permanent förstöring på det här området över hela världen. Världens fartygsflotta är föråldrad och har inte alls hängt med i den tekniska utvecklingen när det gäller miljö- och arbetsmiljöskydd. Den maritima arbetskulturen är i stor utsträckning ödelagd p.g.a. att man använder sig av fartyg under utländsk flagg och rasistiskt hierarkiserad rådgivning. Den ekologiskt och socialt ansvariga kustfarten och inrikes sjöfarten trängs ut av dumpingkonkurrensen från lastbilstransporter. Hamn- och kuststädernas potentialer som innovativa produktionsoch framför allt förädlingsorter utnyttjas inte på något meningsfullt sätt.
De instrument som behövs för att ändra denna felaktiga kurs känner vi till, och Katiforis tar delvis upp dem i form av konkreta förslag. Vi behöver globala lösningar, men vi får inte vänta för länge. Europa kan och borde gå i spetsen - genom en mer aktiv roll kanske inom IMO, men även genom egna, hårda bestämmelser där så krävs. Det som USA och Japan praktiserar borde även Europa tillämpa - det gäller allt ifrån hamnstatskontroll och hårdare bestämmelser för säkerheten ombord på de fartyg som lägger till i europeiska hamnar till en reglering av kustfarten.
Betänkande av Morgan (A4-0325/96)
Posselt
Herr ordförande, jag har när det gäller ändringsförslag 20 till skillnad från många av mina kollegor röstat för initiativet från vår kollega Morgan, eftersom jag tror att det är extremt viktigt att värna om minoritetsspråken, precis som Morgan betonat i sitt uttalande. I våra resolutioner försvarar vi idén om att skydda och främja minoriteterna i världen. Vi försvarar det tack och lov åter igen i principerna i kravlistan inför regeringskonferensen. Jag anser emellertid att vi måste göra det också när det handlar om konkreta befogenheter i EU: s inre sfär och när det gäller lagstiftning och praktiska åtgärder. Det tjänar ingenting till att försvara en princip om man sedan inte realiserar den i detalj. Därför är jag mycket tacksam över det vår kollega Morgan har tagit upp i debatten, och jag ger henne mitt fulla stöd.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för Morgans betänkande, som först och främst handlar om utbildning av befolkningen i bruket av informationsteknologin. Betänkandet hänvisar till, att den hastiga utvecklingen inom informationsteknologin mycket lätt kan leda till ny ojämlikhet i samhället som följd av olika tillgång till de nya informations- och kommunikationsteknologierna. De existerande sociala skillnaderna i samhället kommer därmed att bli större med risk för, att det kommer att uppstå ytterligare marginalisering av redan nu dåligt ställda grupper.
De danska socialdemokraterna uppmanar med eftertryck, att det tas initiativ till att sprida kunskapen om informationsteknologin i utbildningssystemet, så att man undgår en marginalisering av särskilt utsatta grupper. Det är enbart genom utbildning och fortbildning i användningen av informationsteknologi, som alla får lika tillträde till informationssamhället. De danska socialdemokraterna har emellertid en kritisk kommentar till betänkandet, nämligen att man fullständigt undgår att omtala kvinnornas situation i informationssamhället. Om man inte riktar särskild uppmärksamhet på kvinnornas möjligheter till utbildning och fortbildning i informationssamhället, är det att frukta, att kvinnorna fullständigt kopplas bort, när det gäller utvecklingen inom informationsteknologin.

Leperre-Verrier
Jag skulle först och främst vilja tala om att min grupp utan någon som helst tvekan kommer att rösta för Morgans betänkande. Som jag sade i debatten anser vi att betänkandet utgör en viktig grundsten i den europeiska utbildningspolitiken och vi har välkomnat ett antal av de förslag som lämnats.
Informationssamhället bör betraktas som en positiv faktor vid utarbetandet av en modern utbildning, men man bör dock vara försiktig. Vi bör prioritera kampen mot misslyckande i skolan och för minskade skillnader. Det är heller inte säkert att utvecklingen av multimedia bidrar till att genomföra dessa mål.
Vi vill också utnyttja debatten för att säga att vi med sorg kunnat konstatera att utbildningen, som är grundläggande för de unga européernas framtid, varit föremål för två debatter: debatten igår om vitboken om att lära och lära ut som hölls i frånvaro av Cresson, den kommissionsledamot som tagit initiativet, och Morgans betänkande under ledning av kommissionsledamot Bangemann.
Denna konstgjorda uppdelning var tyvärr inte oväntad eftersom den motsvarar uppdelningen, som för övrigt är diskutabel, av betänkandena mellan de två olika rättsliga grunderna, utbildning å ena sidan och informationssamhället å andra sidan.
Jag tror dock att det, för att hålla ihop vårt arbete, vore önskvärt att betrakta utbildningsfrågan som en odelbar helhet.
Undersökningskommitténs rekommendation (A4-0054/97)
Berthu
Herr ordförande, i undersökningskommitténs utmärkta rapport om gemenskapens transiteringssystem tas de stora misstag upp som begåtts under de senaste tio åren i samband med byggandet av Europa.
Transiteringssystemet har utformats för att göra det möjligt för varor från tredje land som kommer in på vårt territorium att cirkulera utan att betala tullavgift eller skatt innan de anländer till slutdestinationen. Idag har systemet skadats av skattebedrägerier som kostar miljarder ecu för medlemsstaternas statskassor och gemenskapsfinanserna.
Varför sker dessa bedrägerier? Undersökningskommittén har först och främst tagit upp en rad tekniska orsaker som är förknippade med ett ålderdomligt system som är pappersbaserat i stället för datoriserat och som inte har klarat av den mångdubblade handeln. Men undersökningskommittén visar framför allt att avlägsnandet av gränskontroller inom unionen i hög grad underlättar bedrägerier, eftersom en last kan passera hela Europa utan att något land känner till detta och, om den försvinner, utan att någon känner till i vilket land som brottet begåtts.
Det är därför som man i rapporten, med all rätt, drar slutsatsen, jag citerar: "Europeiska kommissionen har inte vidtagit tillräckliga försiktighetsåtgärder vid tillämpningen av den inre marknaden, som har styrts av principerna om marknadsavreglering och avsaknad av kontroll ". I rapporten tilläggs, kanske med en falsk naivitet, att denna brist på förutseende från kommissionsledamöternas sida är obegriplig. Jag anser att det i praktiken är helt begripligt eftersom det för dem handlar om att, till vilket pris som helst, göra dogmen om avskaffande av kontroller gällande.
Idag är det uppenbart att de inre tullarna fortfarande behövs, i synnerhet för att kunna kontrollera varutransiteringen, men vi kanske väntar på andra system som ännu inte finns. I undersökningskommitténs rapport vågar man inte föreslå ett återupprättande av de inre gränskontrollerna. I rapporten förordas istället, lyssna noga, jag citerar "Tullkodexen bör ändras så att den tillåter punktkontroller var som helst inom Europeiska unionens territorium i stället för endast vid gränser ". Vilket enastående framsteg att avlägsna de inre gränskontrollerna och mångfaldiga dem överallt annars.
Slutligen vill vi återigen tacka ledamöterna av undersökningskommittén för deras intellektuella ärbarhet. Låt oss hoppas att Europaparlamentet tar initiativ till andra liknande undersökningar om gränsproblemet, exempelvis beträffande det inomgemenskapliga bedrägeriet med mervärdesskatten.

Caudron
Kellett-Bowmans rapport som är ett resultat av arbetet i undersökningskommittén, där jag själv var ledamot, syftar till att definiera de problem som dykt upp i samband med genomförandet av gemenskapens transiteringssystem inom Europeiska unionen, och som utvidgats till att omfatta Schweiz, EESländerna och Visegradländerna (Polen, Tjeckien, Slovakien och Ungern). I rapporten föreslås också åtgärder för att förbättra transiteringssystemet. Det är ett väl genomfört arbete som alltid när det kommer från undersökningskommittén.
Vi vill erinra om att transiteringen gör det möjligt att tillfälligt skjuta upp tullavgifter, acciser och mervärdesskatter ända tills dess att de betalts vid varornas slutdestination.
Transiteringen är naturligtvis oumbärlig för att den inre marknaden skall fungera, men det är nödvändigt att bekämpa bedrägeriet över gränserna och att råda bot på de inkomstförluster som sedan 1990 uppgår till flera miljarder ecu. Detta bedrägeri kan inte tolereras.
Detta är anledningen till varför Europaparlamentet, på undersökningskommitténs förslag, föreslår följande: att transiteringssystemet så snart som möjligt datoriseras, utveckling av ett fysiskt kontrollsystem för hela Europeiska unionen och inrättande av en särskild rättslig ram med "ömsesidigt erkännande av bevis ", en juridisk "clearingcentral " och en gemensam funktion för den nationella tullen. Jag godkänner dessa förslag.
Europaparlamentet anser att problemet med bedrägerikontroll bör vara ett ämne för diskussion med Schweiz och förhandling med länderna i Central- och Östeuropa samt Cypern, och vi får inte heller glömma tullunionen med Turkiet.
Slutligen välkomnade undersökningskommittén att kommissionen accepterar att inte utvidga transiteringssystemet mer innan det omarbetas och datoriseras. Undersökningskommittén är också glad över att ha lyckats fastställa nödvändiga tillgångar för projektet i Europeiska unionens budget.

Gahrton, Holm och Schörling
Det är logiskt att det på EU-nivå finns ett samarbete mellan de nationella tullverken för att bekämpa bedrägerier. Miljöpartiet de Gröna i Sverige var och är emot införandet av den inre marknaden som automatiskt leder till bl.a. tullbedrägerier, vilket undersökningskommittén nämner i sin rapport. Vi ser mycket allvarligt på detta och anser att de nationella tullverken inom EU måste samarbeta för att förhindra smugglingen.
Vi är däremot helt emot införandet av en gemensam tullverksamhet på EU-nivå, vilket bl.a. nämns i rekommendation nr 1 och som framför allt nämns ett flertal gånger i undersökningskommitténs dokumentation.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna vill gärna tacka utskottets ordförande och föredraganden för ett fantastiskt arbete i undersökningsutskottet. Betänkandet bevisar, att transitsystemet nästan har körts i sank, och att Europa översvämmas av en aldrig tidigare skådad benhård kriminalitet.
Tack vare betänkandet har politikerna och kommissionen fått upp ögonen för problemet, där många gått med skygglapparna på.
Den danske skatteministern har skickat oss ett brev och tackar utskottet för det goda arbete, som uträttats, och han har erbjudit kommissionen, att Danmark kan fungera som ett pilotland för det datasystem, som man önskar skall genomföras för att förbättra transitsystemet och stoppa det missbruk, som äger rum.
Betänkandet bevisar, att mellanstatliga lösningar inte klarar problemet.

McCartin
Välfärden för varenda en i Europeiska unionen är beroende av en säker och effektiv förvaltning av den inre marknaden och av import- och exportsystemet för de mängder av varor som handlas med och transporteras varje dag. Europaparlamentets beslut att i detalj undersöka hur systemet fungerar var därför väl motiverat.
Vi har kommit fram till att systemet är överbelastat och inte klarar att på ett effektivt sätt hantera den stora handelsvolymen. Dessutom har bedrägerier och oegentligheter på en begränsad men oacceptabel nivå konstaterats. Mot bakgrund av det föråldrade system som tillämpas är det emellertid ett under att bedrägerierna ligger på en så låg nivå.
Varje förekomst av bedrägerier och oegentligheter är oacceptabel och tvingar oss alla att betala mer skatt. Det sägs att förlusten av en container med cigarretter kostar oss 800.000 pund i förlorade inkomster. Upp till 15 % av marknaden i vissa medlemsstater tillgodoses av den svarta marknaden. De tillkommande skatter vi måste betala för att kompensera dessa förluster uppgår till flera miljarder pund varje år.
Problemet med det bristfälliga transiteringssystemet för varutransporter i Europa har naturligtvis inget samband med Europeiska unionens existens. Större delen av den tillkommande handelsvolymen hade vi haft under alla förhållanden och kunnat se systemets oförmåga att klara sin uppgift på ett effektivt sätt. Det som tycks ha hänt är att ansvaret för systemet inte har definierats klart, och att såväl EU som de enskilda medlemsstaterna har negligerat problemet i viss utsträckning.
Jag stöder därför till fullo undersökningskommitténs rekommendationer för förbättring av gemenskapens transiteringssystem.
Vi måste datorisera tillsynssystemen, göra dem effektivare och minska byråkratin och förseningarna vid de yttre gränserna. Dessa åtgärder är nödvändiga under alla förhållanden och kommer att bidra till att få ett slut på bedrägerierna inom systemet, i synnerhet om de som vi föreslår backas upp med stickprovskontroller och ett ömsesidigt godtagande av bevis.

Rübig
Som jag förklarade i mitt yttrande i plenum stöder jag betänkandet från undersökningskommittén. Jag skulle emellertid vilja höja ett varnande finger och påpeka att de skriftliga protokollen kan missbrukas och användas som bruksanvisning - nästan som handbok - för tullbedrägerier. Därför kräver jag att vi tänker över hur vi skall kunna förhindra sådana oönskade incidenter i framtiden.

Schlechter
Jag vill först och främst tacka ordföranden för undersökningskommittén, John Tomlinson, och föredraganden, Kellett-Bowman, för deras utmärkta arbete under de senaste femton månaderna.
Under de sju år som jag haft tillfälle att följa parlamentets arbete, har aldrig något parlamentariskt arbete som haft så stor betydelse genomförts som rapporten om kampen mot bedrägeri mot gemenskapsbudgeten.
Det jag beklagar något är att vårt parlamentariska utskott, i jakten på kompromisser, inte kunde eller ville spela den roll som åligger utskottet, framför allt den som motor för att få Europeiska gemenskapen att gå framåt. När alla talar om införandet av euron som europeisk gemensam valuta, tvekar vi inför frågan om en europeisk tullförvaltning som tyvärr är nödvändig.
Enligt vissa försiktiga uppskattningar går flera miljarder franc förlorade varje år. Dessa förluster riskerar att, på kort sikt, minska det förtroende som de europeiska medborgarna fortfarande har kvar för gemenskapens institutioner.
Det är också sant att det finns många förklaringar till problemen. Det kan vara ont uppsåt hos mottagarna av gemenskapsmedel, otillräckliga kontroller både på nationell nivå och gemenskapsnivå, svårigheter att få fram bevis och att införa effektiva påföljder, men även luckor och oklarheter i gemenskapstexterna.
Ett annat konstaterande som jag skulle vilja göra är medlemsstaternas avsaknad av en vilja att utveckla gemenskapsrätten. Jag anser att medlemsstaterna bör vidta åtgärder så att brott mot gemenskapsbestämmelserna får samma straff eller påföljder.
Jag anser att gemenskapen bör få straffbefogenhet när det gäller att avkunna enhetliga straff för hela gemenskapsområdet för brott mot förordningarna.
Det rättsliga samarbetet, såsom det fungerar idag, är inte ett verkligt instrument för kampen mot bedrägeri mot gemenskapsbudgeten. Kommissionen kan inte använda sig av det och kan inte riktigt kontrollera det. Europeiska unionen är offer för bedrägeriet, men är beroende av medlemsstaternas goda vilja för att få information om det.
Positiva åtgärder på det här området kan enbart utformas om medlemsstaterna och medborgarna verkligen blir medvetna om att pengarna i Bryssel inte är andras pengar.

Sjöstedt och Svensson
Det finns i och för sig all anledning att imponeras över det digra arbete som den tillfälliga undersökningskommittén utfört när det gäller kartläggningen av de omfattande bedrägerier som hänger samman med transiteringarna.
Vi kan också instämma i flera delar av de analyser som presenterats över bristerna vad avser kontrollen från de nationella tullmyndigheternas sida.
Vi är dock oeniga med de slutsatser som dragits och de rekommendationer som kommittén föreslår. Vi vänder oss särskilt mot de lösningar som syftar till att förstärka den centralistiska strukturen i tullverksamheten, till exempel förslaget om att inrätta en gemensam ram, " så att de nationella tullverken kommer att fungera som om de vore ett enda tullverk" . Under den pågående regeringskonferensen finns det stor tveksamhet till att frånta medlemsländerna suveräniteten över tullverksamheten. Denna tveksamhet delas också av den svenska regeringen.
Unionens egen erfarenhet av tillämpad överstatlighet, till exempel den gemensamma jordbrukspolitiken, strukturfonderna, olika program för Öst- och Centraleuropa, lämnar åtskilligt att önska vad beträffar effektivitet samt kontroll för att hindra bedrägeriverksamhet.
Problemen med bedrägeriverksamheten måste i stället lösas genom att de nationella tullmyndigheterna förstärks, inte minst på personalsidan, samt genom att ett utvidgat samarbete mellan alla stater i Europa kommer till stånd. Europa är större än Europeiska unionen.
Albanien
Posselt
Herr ordförande! Jag röstade till slut mot den gemensamma resolutionen i alla fall, trots att några av de sämsta ändringsförslagen från socialistiskt håll förkastats. Det jag reagerar mot är motivering D. Jag anser inte att vi främjar freden i Albanien om vi vid den här tidpunkten så att säga destabiliserar president Berisha. Jag anser att vi måste tvinga honom till kompromisser, och han kompromissar också. Att destabilisera hans position nu är emellertid det farligaste man kan göra i Albanien. Det skulle nämligen omöjliggöra en fredsprocess inom den närmaste framtiden.
Det andra jag skulle vilja ta upp är att det förekommer mycket hyckleri i denna debatt. Vi har vid ett antal tillfällen bemödat oss om att få fram pengar och annat stöd till Albanien. Vi har misslyckats i rådet och i en del medlemsstater - närmare bestämt Grekland - och det jag upprörs över är att man, när vi nu får se resultatet av dessa fel, höjer pekfingret mot det folk som under flera decennier varit isolerat, och förväntar sig att de ska uppträda på samma sätt som en demokrati som har existerat i flera hundra år. Dessutom är det så att de som varit strängast i sin inställning mot Albanien också är de som har gjort minst för landet och som har blockerat hjälpen från EG till Albanien. Vi skulle ha kunnat bygga upp en modell med relativt små medel i detta lilla land. Det har vi försummat och just av den anledningen tar jag avstånd från detta hyckleri!

von Habsburg
Trots att representanterna för PPE har ansträngt sig energiskt för att förbättra texten kan jag inte rösta för kompromissen, då den inte överensstämmer med de faktiska händelserna. Man antyder hela tiden att skulden ligger hos den demokratiskt valde presidenten Berisha, en patriot och demokrat som på ett avgörande sätt bidragit till att befria sitt folk från det kommunistisk-totalitära oket.
Sanningen är att maffian höll till i Albaniens södra delar och kontrollerade pyramiderna tillsammans med KGB. Det som hände var inte ett folkuppror, utan en iskallt planerad operation av den organiserade brottsligheten. De skulle förhindra en aktion som Sali Berisha förberett i syfte att utestänga kriminella element. Operationens genomslagskraft berodde inte minst på att man fick massiv hjälp från andra sidan gränsen.
Det ligger därför inte på något sätt i Europas intresse att dessa element, som kallar sig socialdemokrater trots att de tagit avstånd från den socialistiska internationalen, på nytt för Albaniens folk in i slaveriet.
Betänkande av Sakellariou (A4-0027/97)
Carlotti
Herr ordförande, ärade kollegor, Barcelonakonferensen i november 1995 väckte ett enormt hopp hos alla som drömmer om ett verkligt partnerskap mellan EU och Medelhavsområdet.
Konferensen var en stor politisk händelse för ett försonat Medelhavsområde, men den utgör bara början. Idag återstår ett enormt arbete och enorma insatser.
I Sakellarious betänkande betonas vikten av att göra ännu mer och ännu snabbare om vi inte vill att partnerskapet mellan EU och Medelhavsområdet enbart skall bli ett frihandelsområde.
I det betänkande som vi granskar idag betonas den inriktning som bör följas och de nödvändiga åtgärder som bör vidtas.
Inom ramen för det politiska partnerskapet och säkerhetsområdet, kräver vissa konferensdeltagares kränkning av principen om respekt för territoriell integritet (Turkiet mot Grekland och Israel mot Libanon), att avtal utarbetas för att förebygga konflikter. Förslaget om att göra Medelhavsområdet till en kärnvapenfri zon bör beaktas vid nästa Europa-Medelhavskonferens.
För att lyckas med stabilitets- och säkerhetspakten i Medelhavsområdet måste andra viktiga faktorer klaras av. Man måste se till att länderna i södra Medelhavsområdet når en högre levnadsnivå genom att ersätta kunskapsöverföring med utvecklingsstöd.
Vattenfrågan i regionen har en grundläggande betydelse. Inrättandet av ett Europa-Medelhavskontor för vatten med ansvar för alla frågor som rör vattenförsörjning till Medelhavet, skulle kunna lösa konflikter på detta område.
Slutligen skulle vi vilja betona behovet av ett demokratiskt samarbetsområde mellan norra och södra Medelhavsområdet. Hittills har genomförandet av tanken om ett närmande av de olika parlamenten varit fruktlöst! Ett verkligt parlamentariskt område för Medelhavet bör skapas. Även här återstår allt arbete.
Tanken om ett parlamentariskt forum för Medelhavsområdet bör från och med nu upphöra att enbart vara ett begrepp, och istället möjliggöra skapandet av ett verkligt demokratiskt område för handel och ömsesidig förståelse.

Izquierdo Rojo
Jag vill uttrycka mitt fulla stöd i fråga om att ge en parlamentarisk dimension åt den process som inleddes med Europa-Medelhavskonferensen i Barcelona. Samtidigt vill jag i anslutning till betänkandet ta upp följande iakttagelser:
Den första Europa-Medelhavskonferensen markerade början på en ny etapp i förbindelserna mellan Medelhavsländerna och Europa - ett "före " och ett "efter ". Det var nödvändigt att inleda en ny politik eftersom Europeiska gemenskapens Medelhavspolitik, även om den redan existerat i 20 år, med sin rent merkantila fokusering och ojämlika behandling på kolonialistiska grunder, redan var på väg mot katastrof.
Sålunda var kontentan av den första Europa-Medelhavskonferensen att den innebar en ändring av förfarandena och sättet att se på förbindelserna mellan Europa och de övriga länderna kring Medelhavet: från och med då började man se på dessa länder som medspelare och samarbetspartner i fråga om EU. Det uppstod ett förfarande baserat på förbindelser och ömsesidiga överenskommelser, grundat på principer om ömsesidighet och partnerskap för gemensamt arbete och gemensamma mål.
Det är därför nödvändigt att respektera dessa regler. Låt oss fästa vår uppmärksamhet vid hur vi bör gå till väga! Låt oss vara försiktiga så att det inte kan uppstå en tolkning om att parlamentet genom detta betänkande ensidigt fattar beslut utan att först samarbeta och beakta viljan hos våra partner. Såsom vice ordförande Marín sade i går, så måste Europa-Medelhavsprocessen nu konsolideras. Det är det primära, som måste komma först, innan vi breder ut oss på nya områden.
Slutligen vill jag också uppmana till medvetenhet i fråga om den territoriella fokuseringen. Varje partner bör ha sitt eget förbindelseområde, utöver den gemensamma, utan att någon för den skull skall känna sig åsidosatt eller utelämnad. Likaså skall vi värna om Medelhavsområdenas territoriella integritet, sådan som den omisskännligt definieras av naturen, geografin, kulturen och historien.

Poisson
Man kan idag bara ge sitt stöd till Sakellarious betänkande som uppmuntrar gemenskapens partnerskap med Medelhavsländerna i säkerhets- och stabilitetsfrågor samt ekonomiska frågor.
Jag har läst betänkandet noggrant och konstaterar att mellan raderna under rubriken "Ekonomiskt och finansiellt samarbete " framträder en vilja att förändra den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta intryck bekräftas i motiveringen där Sakellariou faktiskt föreslår en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken och en snabb avreglering av handeln med jordbruksprodukter.
Sedan en tid tillbaka kan jag konstatera att alla, eller nästan alla, parlamentets betänkanden har blivit mer eller mindre dolda förevändningar för att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken.
Reformen, om det nu behövs någon, bör inte behandlas som en sidofråga i mer eller mindre avlägsna betänkanden. Denna fråga bör behandlas som en helhet vid en fördjupad diskussion i det mest behöriga utskottet, nämligen utskottet för jordbruk.
Jag vill dock varna de som förordar en snabb reform. Vi har precis högtidligt firat Romfördragets 40-årsdag, och vi bör komma ihåg att den gemensamma jordbrukspolitiken var, tillsammans med Kol- och stålgemenskapen, den första pelaren vid byggandet av Europa.
Låt oss vara försiktiga och vaksamma. Vi får inte ha för bråttom med att riva och ge upp vår gemensamma jordbrukspolitik. De femton medlemsstaterna måste visa prov på mycket stark sammanhållning.

Santini
Bland de många positiva saker som framgår ur läsningen av betänkandet om Barcelonakonferensen, finns det dock en fråga som måste bekymra en särskilt svag och utsatt grupp inom EU: jordbrukarna.
Denna fråga tas i motivationen upp på ett klart och tydligt sätt, medan den i lagstiftningsdelen uppträder på ett mer undangömt sätt. Det rör sig om den fras som finns i paragraf 14 i kapitlet " Ekonomiskt och finansiellt samarbete" , och i vilken man talar om att uppnå en frihandelszon senast år 2010. För att nå detta mål uppmanar man till strukturella reformer inom de olika formerna av ekonomisk politik, i första hand inom jordbrukspolitiken. Man hävdar att " det inte kan inrättas någon frihandelszon om det inte sker en snabb liberalisering av handeln med jordbruksprodukter från framför allt de icke EU-anslutna Medelhavsländerna.
Det är helt riktigt att understryka vikten av mycket nära relationer till alla länder som ligger vid Medelhavet. Och sedan tre år finns det också fungerande bilaterala avtal med några av dessa länder, avtal enligt vilka EU: s marknader i realiteten redan ligger öppna. Men det är viktigt att inte överdriva, varken när det gäller skyddet av EU: s marknader eller en liberalisering gentemot tredje land.
Jordbruket i de icke EU-anslutna Medelhavsländerna är mycket konkurrenskraftigt gentemot EU-ländernas jordbruk, både vad gäller säsongsmässig konkurrens och konkurrens med avseende på antalet typer av vegetala produkter. Därtill kommer att dessa länder gynnas av oändligt lägre kostnader för arbetskraft, mark och arbetsprocesser.
Regeringskonferensen
Berthu
Herr ordförande, eftersom jag inte plågar så många, tar jag mig friheten att göra min röstförklaring muntligt.
Parlamentet har just för första gången diskuterat en ny idé vid regeringskonferensen. Det handlar om möjligheten till ett starkare samarbete, det vill säga ett samarbete som inte systematiskt förenar unionens femton medlemmar, utan skapas i förhållande till behoven och, eventuellt, med ett mer begränsat antal deltagare. Det är vad min grupp kallar ett differentierat samarbete eller anpassningsbar geometri, vilket är mer omfattande.
Det som är slående är att denna idé kan leda till ett Europa som är mindre stelt, mindre slutet och bättre anpassat till var och ens särskilda egenskaper och som alltså är närmare medborgarna. Europaparlamentet har tagit emot idén med mycket stor skepsis och man har mångdubblat antalet inskränkande villkor.
Parlamentet står kvar vid tanken om ett enhetligt framåtskridande inom en gemensam institutionell ram. Detta kommer att pågå ända tills dess att det går till överdrift, eftersom man kommer att gå så långt som till att hävda Europaparlamentets fullständiga rätt till medbeslutande i lagstiftningsfrågor och administrativa utgifter för det differentierade samarbetet, trots att dessa per definition bara gäller vissa medlemsstater och inte alla.
Med förevändningen att införa flexibilitetsklausuler i fördraget, anser vi att vi med sådana metoder kommer att överhopa Europaparlamentet med byråkratiska förfaranden, som kommer att lägga hinder i vägen och ytterligare öka stelheten.
Detta är anledningen till varför min grupp har lämnat en rad ändringsförslag till utskottet för institutionella frågor med syfte att få till stånd en verklig flexibilitet. Vi anser att parterna bör fatta beslut om det differentierade samarbetet på ett mycket fritt sätt, med enda förbehållet att det inte strider mot fördraget och att det inte skadar de unionsmedlemmar som inte deltar.
Organiserandet av detta samarbete skall också ske mycket fritt, det vill säga utan att gemenskapsinstitutionerna måste delta, förutom vid en eventuell samordning inom rådet.
Vi tror att förslagen kommer att kunna bidra till att den nuvarande blockeringen upphör genom att samarbetsinstitutionerna i Europa uteslutande tjänar medborgarnas behov istället för den federalistiska ideologin.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Vår grundsyn är att EU skall vara ett samarbete mellan självständiga stater. Tyvärr går detta resolutionsförslag tvärtemot vårt synsätt. Resolutionen talar för en utökning av de kvalificerade majoritetsbesluten i ministerrådet samt för ökat inflytande för Europaparlamentet. Det kommer bara att leda till att det blir än otydligare vem eller vilka som är ansvariga för politiskt fattade beslut i vart och ett av EU: s medlemsländer. Vi anser att det är de nationella parlamenten som skall vara den högsta beslutande församlingen i vart och ett av medlemsländerna.
Därför kan vi omöjligt rösta för denna resolution. För övrigt är det bara att konstatera att det går rejäl inflation i alla de ständiga resolutioner som denna församling utfärdar i samband med IGC samt före och efter de toppmöten som hålls med jämna mellanrum inom Europeiska unionen.
Lindqvist (ELDR), Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Gahrton och Holm (V), Bonde och Sandbæk (I-EDN), skriftlig. Förslaget innebär ytterligare fördjupningar av EU-samarbetet från ett i huvudsak mellanstatligt samarbete till ett federalistiskt statsbygge. Utvecklingen i denna riktning är för oss helt oacceptabel. Vi har därför röstat nej till förslaget.
En gemensam stadga, vars följder kan bli lika lön för alla ledamöter av Europaparlamentet, skulle kraftigt höja lönerna för de svenska ledamöterna, särskilt om den gemensamma lönen utgår i procentrelation av t.ex. domarlönerna i EG-domstolen, vilket Europaparlamentets ordförande föreslagit på en presskonferens vid ett besök i Sverige. Det skulle också med all sannolikhet fördröja en lösning av de mest utmanande ersättningsreglerna, t.ex. reglerna för den reseersättning som utgår för business class, men där möjligheterna är stora att resa betydligt billigare.
Det naturliga vore att börja med att ändra de mest utmanande ersättningsreglerna, t.ex. för reseersättningen, så att inte högre ersättning utgår än vad som faktiskt erlagts i kostnader.

Marinho
Min röst för denna resolution kan inte vara positiv med hänsyn till de stycken som avser det förstärkta samarbetet.
Oberoende av om innehållet i styckena 17-27, särskilt stycke 26, går i riktning mot centrering och begränsning, varvid en rad villkor uppradas inom ramen för vilka man kan skönja principen om det förstärkta samarbetet eller flexibiliteten, förefaller det farligt att acceptera detta helt och hållet av de skäl som jag här sammanfattar:
1 - I sig själv är principen om flexibilitet motsatt till principen om integration och svårligen förenlig med den enhetliga institutionella ram som med försiktighet öppnar dörrar till decentralicerade och oberoende institutioner utanför medlemsstaterna, vilket är ett typiskt förfarande i internationell rätt.
Det kommer helt naturligt att finns lika många institutionella beslutsprocesser som det finns samarbetsförfaranden mellan medlemsstaterna, vilket är tvärtemot gemenskapsrättens metodiska grund, som stöder de gemensamma institutioner som föreskriver medlemsstaternas skyldigheter och rättigheter, för det organiserade civilsamhället och för medborgarna.
" Flexibiliteten" är starten på den rättsliga uppluckringen och kan förstås vid en omvandling av unionen till en internationell diplomatisk organisation som inte har något att göra med ett organiserat Europa grundat på den gemenskapsrätt som säkerställs av kommissionen och av EG-rätten i Luxemburg.
2 - Det återstår därför att klargöra vilken kommissionens roll som väktare över fördragen blir, av vilket slag blir dess självständiga och oberoende initiativrätt och, i synnerhet, vilken roll som Europaparlamentet kommer att spela i beslutsprocessen.
3 - Det är för övrigt i fråga om Europaparlamentets roll i ett flexibelt Europa som som jag hyser mina största tvivel. Ledamöterna har normalt ett eget och obrutet mandat som är dem givet av väljarna - även vad gäller de länder som efter Maastricht begärde opting out , hindrade aldrig dessa undantag ledamöterna från out -länderna att delta i omröstning om den politik som de inte komprometterades av. Skulle nu dessa opting out bli regel och opting in länderna kunde organisera sig inom ramen för rättsliga discipliner som skiljer sig från den gemensamma rättsliga disciplinen, är det tydligt att parlamentet skulle tvingas att luckras upp vad gäller jämlikhet och befogenheter. Det skulle finnas lika många mandat och befogenheter som det finns samarbetsgrupper, vilket skulle medföra att det i det dagliga arbetet skulle finnas ett parlament med varierande geometri och antal ledamöter. Denna väg är alldeles för riskfylld och farlig och kommer på lång sikt att ifrågasätta själva nyttan med parlamentets existens.
4 - Slutligen blir det mot bakgrund av det som idag händer med Schengen klart att Europaparlamentet i och med flexibiliteten inte kommer att ha någon makt att ingripa i den politik som skapas inom en annan ram än gemenskapens. Frågor om det förstärkta samarbetet kommer att vara externa ärenden för Europaparlamentet. Svårligen kommer denna väg att vara förenlig med en gemenskap där besluten, till större eller mindre grad, kommer att vara den demokratiska röstens " vindpuffar" , vilket innebär att ett nytt Europa skulle uppföras på vilket alla beslut skulle ligga långt ifrån medborgarnas demokratiska kontroll och vilja.
På grund av alla dessa skäl, på grund av att flexibiliteten förstör unionens rättsliga stomme och förstärker den teknokratiska beslutskaraktären, på grund av att flexibiliteten är en öppen dörr för dem som tycker att den europeiska kompromissen är jobbig, röstar jag mot denna resolution om flexibilitet. Parlamentet och dess ledamöter har inte rätt att låtsas att de blundar.

Souchet
Om parlamentet skulle vilja, kunde det lämna ett användbart bidrag till den nödvändiga och omfattande reformen av Europeiska unionens nuvarande institutionella system. Kvaliteten på det arbete som nyligen genomförts av de två första parlamentariska undersökningskommittéerna om galna ko-sjukan och gemenskapens transiteringssystem, visar att de europeiska ledamöterna, vid tillfälle, kan visa prov på gott omdöme, kompetens, uppmärksamhet och en strävan om att få fram sanningen.
Vad visar oss de båda rapporterna i praktiken? På ett lättbegripligt och mycket konkret sätt tar de upp den drastiska avdrift som drabbat de europeiska institutionerna sedan mitten av 1980-talet. Det gäller gemenskapssystemets påverkan av lobbyisternas intressen till nackdel för medborgarnas intressen, omfattande bedrägeri som delats upp strukturellt av det övernationella institutionella systemet samt en allmän avsaknad av all demokratisk kontroll från gemenskapsaktörerna.
Kommer parlamentet att kunna dra lärdom av sina egna undersökningar? Logiskt sett borde parlamentet dra slutsatsen att det så snart som möjligt är nödvändigt att få bukt med dessa omfattande brister som till stor del förklarar allmänhetens avoga inställning till byggandet av Europa. Hur skall detta ske? Genom att sluta utvidga det verkliga " institutionella monstret" i all oändlighet, vilket blir allt mer avlägset och komplext, allt mer ogenomträngligt och okontrollerbart samt genom att istället ivrigt förespråka en verklig och kontrollerad subsidiaritet.
Vad kan vi då konstatera? Parlamentet tar inte på något sätt hänsyn till sina egna iakttagelser, vilka bland annat berör bristerna i kommissionen, när man fastställer sin ståndpunkt om regeringskonferensen. Istället blir alla brister som tas upp förevändningar för att berättiga en starkare och snabbare process för fullständigt överförande till gemenskapens befogenhetsområde, vilket anses vara mirakellösningen på alla problem. Efter att ha kritiserat förödelsen av kommissionens byråkrati, rekommenderar parlamentet samtidigt en förstärkning av denna. Den schizofrena motsägelsen mellan de relevanta analyser som parlamentet gör i samband med undersökningar och de olämpliga rekommendationer som det utfärdar, hindrar parlamentet från att utgöra en trovärdig maktfaktor när det gäller förslag till institutionell reform.
Det är hög tid att parlamentet överger trollformlerna och den ideologiska dogmatismen. Ingen kommer att förstå varför inte parlamentet på allvar försöker att rätta till de brister som det själv har kartlagt. Regeringskonferensen är ett ypperligt tillfälle för detta. Med stöd av den mycket seriösa undersökning som parlamentet har inlett och genom att dra konkreta slutsatser, kan parlamentet bidra till att rätta till den felaktiga inriktning som byggandet av Europa har fått och få in det på rätt väg igen, i enlighet med grundarnas tanke och allmänhetens nuvarande förväntningar. Om inte detta görs vid regeringskonferensen, riskerar vår institution att få ett tungt ansvar. Om dessa brister fortsätter är det själva tanken om Europa som sätts på spel.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.45 och återupptogs kl. 15.00.)

Välkomsthälsning
Ordföranden
Kära kollegor! Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar minister Eddison Zvobgo från Zimbabwe som tagit plats på åhörarläktaren. Minister Zvobgo är ansvarig samordnare för utskottet för parlamentarisk reform i Zimbabwe. Han är på besök hos oss för att studera vårt arbete och våra arbetsmetoder. Vi hälsar honom hjärtligt välkommen och hoppas att han kan ta med sig många nya idéer till sitt hemland.
(Applåder)

Aktuell och brådskande debatt
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den aktuella och brådskande debatten om frågor av större vikt.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
B4-0199/97 av Colajanni och Colom i Naval för PSE-gruppen om återupptagande av förhandlingarna om Tibets ställning; -B4-0220/97 av Bertens och Larive för ELDR-gruppen om förhandlingarna mellan Kina och Tibet; -B4-0240/97 av Dupuis och Dell'Alba för ARE-gruppen om inledningen av villkorslösa förhandlingar mellan regeringen i Peking och den tibetanska exilregeringen; -B4-0258/97 av Aglietta m.fl. för V-gruppen om de inledande förhandlingarna mellan Kina och Tibet om lösningen av det tibetanska problemet; -B4-0261/97 av Moorhouse m.fl. för PPE-gruppen om Tibet.
d'Ancona
Fru ordförande! Denna vecka öppnades det fjortonde sammanträdet i FN: s konferens om de mänskliga rättigheterna i Genève som pågår till mitten av april. Ni vet möjligen att Amnesty International för sammanträdet har lagt fram en rapport i vilken ett antal länder nämns, där man under de senaste åren mest metodiskt och allvarligt har brutit mot de mänskliga rättigheterna. Dessutom har Amnesty i den rapporten - det är mycket intressant - lagt fram ett antal förslag för hur Europaparlamentet, kommissionen och rådet tillsammans skulle kunna utveckla en europeisk människorättspolitik. Jag avser framför allt de länder som nämns särskilt av Amnesty.
Det kommer väl inte som någon överraskning för någon här att vi stöter på Kina bland de länder som strukturellt och metodiskt hela tiden bryter mot de mänskliga rättigheterna. Det är alltså befogat att vi riktar vår uppmärksamhet dit i egenskap av Europaparlament. Det är inte så att man kan säga: Vi har talat så ofta om det, måste göra det igen? Just därför måste vi det varje gång. Ett av de sätt på vilket den kinesiska regeringen manifesterar sig som förtryckare gäller behandlingen av Tibet. Och även det har vi flera gånger haft uppe till debatt, fru ordförande, och återigen idag, eftersom vi i denna församling eftertryckligt vill stödja Dalai Lamas förslag för att komma till ett samtal om framtiden. Vi hoppas att detta anbud även uppmärksammas i Genève, så att parterna möjligen den vägen kan komma i samtal med varandra. För, fru ordförande, ärade kollegor, det är vad som just nu behövs för att få slut på den utsiktslösa situationen i Tibet. Ett samtal mellan den kinesiska regeringen och Tibet.

Bertens
Fru ordförande! Det gångna året såg vi en intensifierad terrorkampanj från de kinesiska myndigheterna mot tibetanerna. För femtioelfte gången. Innehavet av ett foto av Dalai Lama förklaras straffbart, och tiotals munkar arresterades för detta. Kampanjen mot Dalai Lama och hans anhängare som tar sig många uttryck har tilltagit i häftighet under den senaste tiden. Tibetanerna fråntas så gott som alla grundläggande rättigheter. Världen ser på hur de kinesiska myndigheterna fortfarande håller Panchen Lama fängslad? Och varför?
Dalai Lama reagerar med icke-våld och uppmaning till överläggningar. Dessa uppmaningar förtjänar vårt stöd. Han begär inte oberoende, han vill endast ha kulturell och religiös självständighet, frihet. Denna gång har Dalai Lama även gjort den eftergiften att oberoende inte är ett förhandsvillkor. Unionen måste använda sina kontakter med de kinesiska myndigheterna för att få till stånd en dialog.
Vi hoppas att Kina skall komma att inse att förtryckets väg inte fungerar. Det gäller inte bara för Tibet, det gäller även för Xinjiang. De nya ledarna i Kina måste förstå att de genom denna politik kommer i motsatsställning inte bara till den internationella gemenskapen, utan även sin egen befolkning. Därför stöder min grupp idag denna resolution med all medkänsla.

Dupuis
Fru ordförande, jag tror att mina kollegor tillräckligt har betonat vikten av resolutionen som begär inledande av förhandlingar mellan myndigheterna i Peking och den tibetanska exilregeringen.
Trots en mycket dålig start anser jag att kompromisstexten är tillfredsställande. En sak återstår dock att förbättra. Jag anser att vi i en text från Europaparlamentet inte kan begränsa det tibetanska folkets strävan till kulturell och religiös självständighet. När Dalai Lama besökte parlamentet var han mycket klar i denna fråga. Det gäller en fullständig självständighet, även om Dalai Lama var beredd att avstå från försvars- och säkerhetssektorerna samt utrikespolitiken för att få till stånd en dialog med de kinesiska myndigheterna. För övrigt anser jag att det är mycket viktigt att betona att tibetanerna måste kunna styra över sig själva utan inblandning från de kinesiska myndigheterna.
Jag anser att frågan är synnerligen brådskande. Vi vet att tibetanerna redan idag är en minoritet i sitt eget land. Man måste därför agera snabbt och jag tror att denna resolution går i rätt riktning, men att rådet och medlemsstaterna på allvar borde börja agera i Förenta nationerna för att frågan om avkolonisering och skyddandet av det tibetanska folket till slut skall beaktas och diskuteras av det internationella samfundet.
Jag vill tacka alla mina kollegor, och i synnerhet James Moorhouse, samt våra liberala vänner för att vi tillsammans har lyckats förändra resolutionens innehåll och jag hoppas att den kommer att godkännas. Jag uppmanar er alla att rösta för ändringsförslaget som stryker begränsningen om en religiös och kulturell självständighet. Vi bör vara mycket tydliga angående detta och jag uppmanar återigen de som ännu inte gjort det, att omvärdera sin inställning till ändringsförslaget.

Moorhouse
Fru ordförande! Det här är långt ifrån den första resolution vi debatterat om situationen i Tibet. Faktiskt så har inte mindre än elva tidigare resolutioner som rört olika aspekter av problemet antagits av denna kammare de senaste tio åren.
Detta visar tydligt det djupa engagemanget för det tibetanska folkets belägenhet, en situation som fortsätter att förvärras måste man tyvärr konstatera: i så hög grad att det föreligger verklig oro för att den tibetanska kulturen kan komma att gå förlorad ytterligare. Man kan bara dra den slutsatsen att det kinesiska syftet är att utplåna den tibetanska kulturen.
Den särskilda betydelse denna debatt har ligger i att den bland annat förs efter Deng Xiaopings död och äger rum tre dagar efter årsdagen av Kinas ockupation av Tibet. Tillsammans med Olivier Dupuis förenade jag mig i söndags med 3.000 till 4.000 demonstranter från hela Europa i Geneve, för att kommemorera årsdagen av den inledande ockupationen av Tibet. Det var en livfull illustration av omfattningen av stödet för Tibets sak, som redovisades på framträdande plats i nyheterna i världen.
Men det avgörande i vår resolution, som har en gemensam linje, är att vi nu har möjlighet, tror vi, att få till stånd nya överläggningar om det tibetanska folkets framtid, eventuellt med en utveckling mot självstyre. Hans helighet Dalai Lama har framfört att han inte avser att kräva full självständighet, förutsatt att den tibetanska kulturen, sättet att leva på, kan skyddas. Vi anser därför att vi bör stödja denna nya inriktning och hoppas att detta verkligen kan materialiseras. Jag ser fram emot kommissionens reaktion.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande! Först och främst skulle jag vilja säga att jag är glad att vi har tagit upp Tibet-frågan igen i parlamentet. Vi har diskuterat problemet många gånger, men inte mycket har hänt. Just av den anledningen får vi inte sluta diskutera det. Under de senaste tio åren har vi tvingats ta del av åtskilliga krigiska motsättningar och konflikter, men jag tror att vi utan att vara cyniska trots detta kan konstatera att ett krig som är riktat mot ett folks själ och kultur på lång sikt kan vara farligare än en ren militär motsättning. Kinas uppträdande mot Tibet är ett sådant exempel. Man försöker så långt det är möjligt hindra folket att utöva sin traditionella religion och många tempel och kulturella föremål antingen restaureras till döds - vilket är ett mycket beprövat medel - eller bortforslas till Kina. Jag kommer här inte att ta upp alla brott mot de mänskliga rättigheterna och inte heller tortyren, eftersom detta delvis pågick även tidigare.
Om man tänker sig - enligt en undersökning från UNESCO - att ca 50 % av världens kulturminnen har förintats under detta århundrade p.g.a. okunnighet eller mycket ofta till följd av kommunistiskt förstörelseraseri - jag tänker t.ex. på Kambodja - så inser man snabbt att vi måste sätta stopp för kinesernas handlande i Tibet.
I vår resolution talar vi om en kulturell och religiös autonomi. Jag anser, och jag instämmer här med min kollega Dupuis, att den inte går tillräckligt långt. Vi måste även ta upp Tibets självständighet, med vissa inskränkningar, och tibetanernas självbestämmanderätt. Vi får dock inte glömma att tibetanernas överhuvud, Dalai Lama, vid upprepade tillfällen har gett den kinesiska regeringen tydliga signaler på att man är redo för samtal, utan att ställa långtgående politiska krav. Detta har den kinesiska regeringen emellertid avvisat med samma regelbundenhet. Därför är vi här i parlamentet enligt min mening tvungna att visa var vi står, i synnerhet eftersom Kina för tillfället, närmare bestämt i Öst-Turkestan, förbereder ett slags andra Tibet mot uigurerna. Jag tror att vi verkligen är skyldiga att göra en insats här för självbestämmanderätt, religionsfrihet och demokrati.

Ephremidis
Fru ordförande, denna resolution har redigerats med inspiration inte från den helige ande av kristna författare, utan inspirerad av den helige Dalai Lama, som han kallas i resolutionen. Utifrån det som de säger stärks tendensen, ansträngningen för Tibets självständighet, och Folkrepubliken Kinas uppstyckning, med påståendet att Tibet står under kinesisk ockupation. Tibet var sedan århundraden, är även idag och kommer att vara en oskiljaktig del av Kina. Om någonsin - och det tänker inte författarna på - detta deras drömprojekt förverkligas, kommer det då inte att åtföljas av en destabilisering i detta område av världen? Och de utgår från det som Dalai Lama stödjer, som när han kom som representant för det tibetanska folket till parlamentets politiska kommitté och jag frågade honom om hur och i vilken egenskap det tibetanska folket uttrycker sig, svarade han: " Å, du har ingen aning! I den teoretiska och praktiska reinkarnationens namn" . Här har vi alltså de upplysta parlamentsledamöterna, författarna till denna resolution, som också de inspireras av reinkarnationens ande och det bekräftar det som de gör gällande i sin resolution.
Jag kommer att rösta mot, fru ordförande, därför att resolutionen inte i något fall hjälper förbindelserna mellan Europeiska unionen och detta stora land, den stora marknaden, utan försvårar den och underlättar de amerikanska och japanska multinationella företagens infiltration. Det är det de åstadkommer med sin resolution. Utan att de misstänker det? Sporrade av tvetydiga intressen?

Amadeo
Fru ordförande! Jag anser att vad gäller kampen för det tibetanska folkets rättigheter måste parlamentet ge erkännande åt det välvilligt fanatiska engagemang som det radikala italienska partiet och det transnationella radikala partiet visar i frågan.
Utan deras sporrar och utan deras konstanta uppmärksamhet på vad som händer i Tibet, skulle förmodligen denna tragedi inte ha fått den betydelse som den har i Italien, övriga Europa och i FN. Det är en kamp som har engagerat den italienska högern och fått den att visa sin solidaritet; ja, i samband med en nyligen utförd solidaritetsaktion visade många av våra borgmästare upp den tibetanska flaggan på sina stadshusbalkonger; och den så nedsvärtade regeringen Berlusconi-Fini var den första i Europa som tog emot Dalai Lama i exil.
Mot bakgrund av detta är det uppenbart att vi kommer att rösta för den gemensamma resolutionen. Vi är nämligen övertygade att det enda medel som står till buds för att hjälpa det tibetanska folket är att på alla sätt och i alla internationella instanser uppmana den kinesiska regeringen att överge sin arroganta och maktfullkomliga politik och äntligen gå med på att värna om de grundläggande rättigheterna, så att det tibetanska folket kan rädda och bevara sin identitet och därmed överleva som folk.

Vanhecke
Herr ordförande! De särskilt talrika brotten mot de mänskliga rättigheterna och folkrätten i och av det kommunistiska Kina har nästan gjort det landet till en fast punkt på dagordningen vid denna aktualitetsdebatt.
Utan att ha minsta ambition att vara fullständig vill jag ändå erinra om de många timmar som vi redan har ägnat åt tillståndet i de kinesiska barnhemmen, den politiska terrorn mot Taiwan, problemet Hongkong och särskilt åt Tibetfrågan.
Vad det gäller Tibet har vi i detta parlament under de gångna åren godkänt inte mindre än tio resolutioner. Kollegan Moorhouse räknade till elva, det är mycket möjligt, och varje gång i samma ordalag med ungefär samma suckar. Detta blir alltså den elfte eller tolfte resolutionen. Jag fruktar att de kinesiska despoterna kommer att låta även denna gå samma väg som de övriga, raka vägen till soptunnan. Även om jag alltså kommer att rösta för denna resolution, måste jag få säga att vi som parlament, med hänsyn till Pekings uppenbara ovilja, själva skulle kunna vidta ytterligare några mått och steg som ändå skulle kunna bli kännbara för det kommunistiska Kina.
Jag konstaterar till exempel att de europeiska miljardfonderna, som på sin tid stod till förfogande för att finansiera motståndet mot den s. k. apartheidregimen i Sydafrika, idag inte står till förfogande till stöd för det tibetanska folkets rättfärdiga motstånd.
Jag konstaterar att detta parlament av rädsla för reaktionen från Peking fortfarande inte har knutit några riktiga parlamentariska band med ett land som Taiwan eller ens med den tibetanska exilregeringen. Jag konstaterar även att man i Europa och i detta parlament med en klockas regelbundenhet rullar ut den röda mattan för de kinesiska kommunisterna.
Mina damer och herrar! Det är naturligtvis i mina ögon inte på detta sätt, bara med en pappersprotest, som vi kommer att få minsta gehör i Peking, tvärtom.

Ullmann
Fru ordförande! Det handlar i det här fallet om mänskliga rättigheter och det tibetanska folkets självbestämmanderätt. Ingen, inte heller Folkrepubliken Kina, har rätt att inskränka eller avskaffa de mänskliga rättigheterna efter sina egna filosofier eller sin egen kultur. Därför måste parlamentet med alla medel - precis som föregående talare påpekade - arbeta för den tibetanska befolkningens rättigheter och självbestämmanderätt. En sak är naturligtvis självklar: Europeiska unionen och därmed även parlamentet får endast tolka självbestämmanderätten på ett sätt, nämligen enligt Helsingfors-dokumenten. Här framgår det att självbestämmanderätten inte medför någon rättighet att godtyckligt ändra gränser, eftersom det då skulle påverka självbestämmanderätten för andra folk.
Eftersom reglerna nu är sådana måste vi arbeta för det tibetanska folkets självbestämmanderätt som en kulturell och mänsklig rättighet. Därför ger jag mitt stöd till kravet i parlamentets resolution att sätta Tibet-frågan på FN: s agenda.

Marín
Fru ordförande, ärade ledamöter. En av konstanterna i Europeiska unionens politik i fråga om Kina har varit betonandet av de mänskliga rättigheterna. Därför är kommissionen helt överens om att situationen i Tibet måste förbättras och likaså delar kommissionen parlamentsledamöternas uppfattning om angelägenheten hos denna fråga. Kommissionen fördömer alla försök hos de kinesiska myndigheterna att undertrycka yttrande- och religionsfrihet och beklagar den aktuella situationen i Tibet.
Europeiska unionen har, som ni känner till, ständigt tagit upp frågorna om mänskliga rättigheter i Tibet och den religiösa dimensionen av den tibetanska identiteten i den bilaterala dialogen med Kina, både inom det politiska området och inom de mänskliga rättigheternas specifika område, samt i internationella forum. Europeiska unionen har som avsikt att fortsätta med sina ansträngningar för att kunna konsolidera en konstruktiv och positiv förbindelse med Kina.
Vad beträffar Tibet har Europeiska unionen traditionellt agerat enligt en linje som går ut på att försöka befrämja en direkt dialog, direkta förhandlingar, mellan de kinesiska myndigheterna och representanter för det tibetanska folket, med Dalai Lama som självfallen deltagare. Europeiska unionen har vid olika tillfällen uttryckt, både genom specifika ansträngningar såsom genom institutionaliserad dialog, sin oro för Panchen Lama som utsetts av Dalai Lama. Europeiska unionen har alltid - som ni vet - krävt garantier för Panchen Lamas frihet och säkerhet, och kommer att fortsätta göra det.

Ordföranden
Tack, kommissionär Marín.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum idag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande sex resolutionsförslag:
B4-0198/97 av Colajanni och Terrón i Cusí för PSE-gruppen om den israeliska regeringens beslut att ge byggnadslov i Jerusalem; -B4-0219/97 av Bertens och Vallvé för ELDR-gruppen om nya bosättningar i östra Jerusalem och förbindelsen mellan Israel och Palestina; -B4-0224/97 av Aelvoet m.fl. för V-gruppen om fredsprocessen i Mellanöstern; -B4-0233/97 av Pradier och Vandemeulebroucke för ARE-gruppen om politiken med nya israeliska bosättningar; -B4-0248/97 av Wurtz m.fl. för GUE/NGL-gruppen om östra Jerusalem; -B4-0264/97 av Provan m.fl. för PPE-gruppen om fredsprocessen i Mellanöstern.
Díez de Rivera Icaza
Fru ordförande, bästa kolleger. De 6 500 bostäder i Jerusalems arabiska distrikt som den aktuella israeliska regeringen godkänt är, fru ordförande, utan tvivel ett tecken på en utomordentligt allvarlig kris i den komplexa fredsprocess som vi alla har stött och fortsätter stöda.
I Osloavtalet underförstås att Jerusalem, till dess att förhandlingarna och de pågående faserna avslutas, måste förbli som hittills och att saken behandlas vidare under den tredje fasen. Härav kommer att även Israels lojala vänner och Israels goda vänner ser med oro på det steg som tagits av Netanyahu, och vi går samman i denna gemensamma resolution för att den konservativa regeringen inte skall fortsätta med detta byggnadsprojekt i östra Jerusalem.
Detta beslut, bästa kolleger och fru ordförande, bidrar enbart till att slå sönder det som har etablerats i den mödosamma fredsprocessen och kunde på nytt ge upphov till - vilket vi hoppas inte inträffar - en flodvåg av spänningar och våld som vore svår att tämja.

Bertens
Fru ordförande! Fredsprocessen måste passera flera hinder. Ett avtal om Hebron må ha kommit till stånd, nu finns det nya hinder.
Den israeliska regeringens beslut att bygga en ny bosättning i östra Jerusalem var oförnuftigt. Även om beslutet inte strider mot bokstaven i Osloavtalet, är det mot andan i avtalet.
Förhandlingarna om Jerusalem som utgör en del av den senaste fasen i hela processen, kommer i sig själva att vara tillräckligt besvärliga. Den israeliska regeringen måste förstå att dessa beslut på sikt kan åstadkomma mer skada för den själv. Den europeiska resolutionen i säkerhetsrådet stoppades nu av ett amerikanskt veto, men även där växer missnöjet. Israel leker med elden. För övrigt måste man i sin tur även göra det mycket tydligt för den palestinske presidenten Arafat att även hans hållning inte hjälper fredsprocessen. Han får inte lägga bränsle på elden genom att hota med en ensidig självständighetsförklaring av den palestinska staten. Europaparlamentet får inte heller låta sig ryckas med i ensidiga förklaringar. Just nu när unionen spelar en roll i fredsprocessen, måste Europaparlamentet uppträda ansvarsfullt och balanserat.

Taubira-Delannon
Fru ordförande, den israeliska regeringens beslut kommer i ett ovanligt sammanhang. Beslutet är desto allvarligare eftersom det finns andra åtgärder som kanske är mindre spektakulära, men som vittnar om samma vilja att sätta fredsavtalen på spel.
Sammanhanget gäller först och främst följande texter: FN: s resolutioner nr 242 och 338, som klart och tydligt utesluter all ny erövring av mark genom våld, Europaparlamentets resolutioner, i synnerhet från november 1996, och rådets senaste förklaringar.
Förutom allt detta finns historien och dess lärdomar. Där finns regionens symboliska makt för hela världen. Det finns också andra exempel, som i Sydafrika där modiga män försöker komma över de svårigheter som deras blodiga historia har gett upphov till, genom dialoger och förhandlingar. Med hänsyn till de värderingar som Europeiska unionens medlemsstater grundar sig på, finns det framför allt ett behov av att förklara att det är mycket mer ärbart att respektera motståndaren, i synnerhet en försvagad motståndare, än att ständigt visa sin makt.
Vi bör ge vårt stöd till medlemmarna i det israeliska samhället som oroar sig för de framtida förbindelserna mellan Israel och palestinierna.

Moreau
Fru ordförande, Israels och Palestinas avtal om Hebron gav impulser till fredsprocessen och ett hopp om nya konstruktiva initiativ.
Bläcket hade ännu inte hunnit torka förrän den israeliska regeringen satte upp ett nytt hinder för fredsprocessen genom att godkänna byggandet av en ny bosättning med 6 500 bostäder i det arabiska kvarteret djebel Abou Ghneim i östra Jerusalem.
Detta projekt syftar till att definitiv avskilja Jerusalems östra del från de självständiga palestinska områdena. Jerusalem kommer då att vara helt avskärmat från Västbanken. Det är ett olagligt beslut eftersom östra Jerusalems slutgiltiga ställning kommer att diskuteras vid den tredje fasen av förhandlingarna och alla parter har lovat att inte vidta någon som helst åtgärd som kan ändra situationen i området.
Den israeliska regeringen har fått stöd från Förenta staterna som lade in sitt veto för ett resolutionsförslag från Förenta nationernas råd mot anläggning av bosättningar som förändrar det status quo som fastställs i avtalet.
Fredsprocessen är alltså återigen i fara. Parlamentet bör starkt fördöma det beslut som den israeliska regeringen fattat i samförstånd med Förenta staterna och se till att resolution 242 från Förenta nationernas säkerhetsråd respekteras. Vi bör kräva att rådet tar en mer aktiv del i fredsprocessen och att rådet utnyttjar alla medel som står till dess förfogande, även ekonomiska och politiska sanktioner, inom ramen för avtalet med Israel. Syftet är att få den israeliska regeringen att respektera fredsprocessen, Osloavtalet och Förenta nationernas resolutioner.

Provan
Fru ordförande! Det gläder oss verkligen att få denna möjlighet att debattera den här frågan idag. Vi befinner oss i ett skede i fredsförhandlingarna i Mellanöstern som är djupt oroande. Jag är säker på att det är många som upprörs i hög grad av att få reda på att den israeliska regeringen har beslutat sig för nya bosättningar i östra Jerusalem.
Alla nya bosättningar, och särskilt i det känsliga fall Jerusalem utgör, riskerar att skada fredsprocessen och att blockera de slutskedesförhandlingar som vi alla vill se slutföras på ett framgångsrikt sätt. Vi bör därför kräva att den israeliska regeringen inte går vidare med dessa planer, eftersom vi måste få en mer positiv inriktning. Vi kan inte förvänta oss ett positivt utfall av en del av överläggningarna samtidigt som beslut som uppfattas såsom konfronterande tas.
Konfrontering är inte vad vi vill åstadkomma. Vi vill säkerställa att freden återupprättas och kan utvecklas snabbt. Så sker inte för närvarande. Arafat har kommit fram till att han vill ingripa kraftigt och bekämpa vad han anser vara några besvärliga situationer i östra Jerusalem. Dessutom ser vi idag än mer graverande tecken i skriftväxlingen mellan kung Hussein av Jordanien och Israels premiärminister Netanyahu. Det är en mycket allvarlig utveckling. Läser man korrespondensen, såsom den publicerats i några tidningar idag, så är vi på väg mot något verkligt allvarligt.
Jag hoppas därför att parlamentet kan stödja resolutionen när vi lägger fram den. Men denna resolution måste vara väl avvägd och inse det faktum att det föreligger svårigheter på båda sidorna, och att det är båda sidorna som slutligen måste träffas och komma överens.

Ullmann
Fru ordförande! Omständigheterna har gjort att jag som representant för parlamentet och för min grupp först och främst vill framföra mina kondoleanser till medborgarna i Israel, till de drabbade familjerna och till landets regering för den fruktansvärda händelsen vid den jordanska gränsen, där israeliska barn fick sätta livet till. Jag gör det eftersom jag anser mig vara en vän till Israel och dess medborgare och eftersom jag tillhör ett folk som står i ett oupplösligt skuldförhållande till Israel och dess befolkning. Av just den anledningen lägger jag största vikt vid att det inte skall råda några tvivel om att jag utan inskränkningar delar parlamentets farhågor och beklaganden över bosättningspolitiken i östra Jerusalem och därför också instämmer i kraven i resolutionsförslaget.
Tillåt mig nu med anledning härav att säga ett par personliga ord som kristen och som teolog. Jerusalem är en stad med tre världsreligioner och den judiska är utan tvivel ursprunget till dem allesamman. Jag skulle emellertid vilja påstå att Jerusalem under 1900-talet, och kanske även under kommande århundraden, kommer att förbli Yad Vashems stad, staden som symboliserar minnet av det systematiskt planerade och utförda folkmordsförsöket. Staden måste därför ha en särskild moralisk auktoritet i folkgemenskapen - härom råder det inte några tvivel. Den moraliska auktoriteten måste också få politiska konsekvenser, och jag vädjar därför till staten Israels regering att ställa sig denna fråga och besvara den för sig själv: Är bosättningspolitiken i östra Jerusalem lämplig för den auktoritet som staden - av de skäl jag tidigare nämnt - utan tvivel åtnjuter i folkgemenskapen?

De Esteban Martín
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, ärade ledamöter. Den israeliska regeringens beslut att skapa en ny bosättning i den arabiska delen av Jerusalem har tyvärr skadat fredsprocessen i Mellanöstern som är inne i ett kritiskt och svårt skede.
I parlamentet och i de övriga av Europeiska unionens institutioner har man upprepade gånger uttryckt sitt stöd för dialogen och freden. Därför, på grund av vårt ansvar i rollen internationell aktör, måste detta parlament driva på parterna och undvika åtgärder som innebär erosion av den tillit som behövs för fortsatt tillämpande av avtalen och som inte inverkar menligt på förhandlingsresultatet till den del som berör Palestinas permanenta status. Detta särskilt som Europeiska unionen har tecknat ett tillfälligt associeringsavtal med Palestinas nationella myndigheter i vilket man utvärderar de Palestinska myndigheternas speciella juridiska situation och fastställer en övergångsperiod motsvarande den övergångsperiod för självständighet som fastställs i Osloavtalet.
Vår huvudsakliga oro från parlamentets sida och något som vi upprepade gånger har konstaterat i denna kammare, skall vara och har alltid varit uppnåendet av en hållbar och stabil fred för zonen. För att fred skall uppnås i zonen är förutsättningen ett fast tillämpande av Osloandan, eftersom dialog är det enda sättet att uppnå fred.
Europeiska unionen har vid flera tillfällen deklarerat att bosättningarna i de ockuperade områdena strider mot internationell rätt och utgör ett betydande hinder för freden. Vi måste vara medvetna om att detta beslut inte bara påverkar de politiska intressena utan också de mänskliga - intressena för de medborgare som ser sig trängda och hindrade att röra sig fritt för att utföra sina dagliga sysslor och framför allt för att nå sin arbetsplats.
Jag upprepar, samarbetsdialogen mellan Osloavtalets parter är den enda lösningen på de konflikter som kan uppstå i zonen.
Jag vill avsluta med att vädja till Arafat och Netanyahu att de, med tanke på det bästa för deras folk, sätter försiktigheten och förhandlingarna framför konfrontationen.

Van Bladel
Herr ordförande! Dagens aktualiteter är sorgliga. Barn, israeliska barn, har bragts om livet på ett fredsprojekt i Jordanien. Dessutom är det trycket på fredsprocessen genom Israels byggplaner. Inga byggplaner, ingen ny intifada från den palestinska sidan och inte heller något utropande av den palestinska staten. Det påverkar avtalet negativt.
Fru ordförande! Tillåt mig ett par personliga anmärkningar om Jerusalem. Erövringen av Jerusalem, den östra delen, var följden av en stor aggression utifrån. Jerusalem är en stad som appellerar till världsgemenskapen. Sedan 1967, måste vi konstatera, råder religionsfrihet i Jerusalem.
Fru ordförande! Bibeln nämner Jerusalem 811 gånger, och den judiska gemenskapen brukade genom århundradena säga: Kanske se vi nästa år i Jerusalem. I koranen, fru ordförande, förekommer aldrig Jerusalem. Affären Jerusalem är och förblir, och det är en ståndpunkt som jag från början har intagit, en affär mellan israelerna och palestinierna. Förra månaden har vi två gånger i detta parlament sett båda grupperingarna möta varandra i positiv anda. Intervention utifrån hjälper inte. De måste klara ut det själva sinsemellan. Och det kommer de även att göra. Det är jag säker på.

Nordmann
Fru ordförande, kompromissresolutionen som riskerar att godkännas har ett flertal brister.
Den första är att det finns felaktigheter. Man kan förebrå Israel för att landet i alltför hög respekterar Osloavtalet och för att det följer avtalet till punkt och pricka, men inte för att bryta det. Med den här typen av felaktigheter får vi intrycket att vi gynnar en sida framför den andra, när det egentligen råder balans. Det här skeva synsättet och den kortsynthet som råder är farligt. Genom att koncentrera sig på en punkt av den komplexa processen där det från båda hållen finns en extremt svår politisk balans som måste respekteras, felbedöms processens helhet, dess logik och sammanhang samt de svårigheter som både den palestinska ledaren och den israeliska regeringen står inför.
Fru ordförande, freden är som en vacker tavla. På nära håll är det färgfläckar, men för att få en estetisk bild måste man backa och det är först då som man ser att det ibland finns skuggor som ger helheten en starkare framtoning och färg.

Van der Waal
Fru ordförande! De israeliska planerna på att bygga en stor judisk bosättning, bosättningen Har Homa, står öppna för hård kritik. Psykologiskt sett är beslutet verkligen inte så förståndigt. Juridiskt finns det mycket litet att säga mot det. Osloavtalet innehåller inget förbud för uppförandet av en bosättning som Har Homa. Där har man bara kommit överens om att Jerusalems juridiska status inte kan ändras, så länge det inte har slutits några definitiva avtal mellan Israel och Palestina om detta. Byggverksamheter förändrar inte Jerusalems officiella status.
Dessutom bör vi inse att planerna för bosättningen inte står isolerade. De är en fortsättning av flera efter varandra följande israeliska regeringars politik att förse östra Jerusalem med en ring av judiska bosättningar. Ett beslut som måste förstås mot bakgrund av det faktum att den västra delen av Jerusalem besköts från de omgivande kullarnas toppar under kriget 1967.
Dessutom bör man hålla i minnet den i Israel brett levande samsynen att Jerusalem för alla tider skall bli staten Israels odelbara huvudstad.
Efter den begynnande optimismen om Hebronavtalet verkar fredsprocessen nu snarast ha hamnat i en återvändsgränd. Tillkomsten av detta avtal gjorde det inte desto mindre tydligt att regeringen Netanyahu hade lyckats övervinna splittringen i Israel med avseende på fredsprocessen. Med en anmärkningsvärt stor majoritet på 87 röster för och endast 17 röster mot godkändes den i Knesset. Det har knappast varit tal om några protestaktioner mot avtalet.
Ändå får man inte glömma hur försiktigt den israeliska regeringen måste agera nu när förhandlingarna med Palestina har gått in i en fas där ett antal mycket känsliga frågor, däribland Jerusalems status, måste lösas.
Men även på den palestinska sidan framträder utvecklingar som hindra förhandlingarna med Israel. I strid med gällande avtal att lösa problem med direkta förhandlingar, har Palestina anmält de israeliska byggplanerna till säkerhetsrådet. Arafats uttalanden om att befria Jerusalem och ensidigt utropa den palestinska staten satte sordin på Hebronavtalet.
Dessutom har nätverket av institutioner som de palestinska myndigheterna utvecklar i östra Jerusalem, mot överenskommelserna i Hebronavtalet, och det faktum att processen med ändring av den palestinska nationella stadgan fortfarande inte är fullbordad, ännu mindre gynnsamt för förtroende mellan Israel gentemot de palestinska myndigheterna.
Alltför lite inser utomstående i vilken komplicerad situation och vilken knipa både Netanyahu och Arafat befinner sig med avseende på varandra och den egna befolkningen. Under dessa omständigheter bör tredje part förhålla sig mycket återhållsamt. För utvecklingen av fredsprocessen är det inte heller gynnsamt om Europaparlamentet alltid lägger sig i de incidenter som regelbundet utspelar sig mellan Israel och Palestina.

Günther
Tack, fru ordförande! Jag skulle kort vilja påminna om vad som skulle kunna ha hänt om dagens incident hade utspelats för några år sedan. Av Israels försiktiga reaktion att döma - man påpekade redan från början att brottet begicks av en enskild gärningsman - kan vi egentligen redan notera ett ordentligt framsteg.
Jag kan inte på något ställe i Oslo-texterna hitta belägg för att en stad med 600 000 invånare inte får lov att utvecklas under flera decennier, och det finns ingenstans nedtecknat att man bygger enbart för israeler och inte för palestinier.
För det tredje skulle jag vilja påpeka att vi måste komma ihåg vilka farhågor vi hade när dagens regering valdes och vilka framsteg man har uppnått sedan dess. Vi borde tänka på det lite oftare i stället för att bete oss som domare med höjda pekfingrar. Knesset har ju hittills inte förebrått oss på de punkter inom vårt ansvarsområde där vi som Europeiska unionen kanske har misslyckats.

Marín
Fru ordförande, ärade ledamöter. Kommissionen är fullständigt överens med den deklaration som gjorts av unionens ordförandeskap och ministerråd samma dag som den israeliska regeringen godkände planerna att uppföra den nya bosättningen i östra Jerusalem. I detta avseende anser kommissionen att bosättningarna i de ockuperade områdena strider mot internationell rätt och utgör ett mycket allvarligt hinder för fredsprocessen.
Europeiska unionens ståndpunkt beträffande Jerusalems status är klar och otvetydig. Östra Jerusalem lyder under principerna i resolution 242 från FN: s säkerhetsråd i den mening att områden inte får övertas med våld. Därför varken kan eller bör unionen godkänna att östra Jerusalem skulle ses som en del av det område och den suveränitet som hör till staten Israel.
De israelisk-arabiska fredsavtalen förbjuder uttryckligen uppförandet av bosättningar inne i eller utanför Jerusalem. Dessutom anser unionen att den fjärde Genèvekonventionen kan tillämpas till fullo både i östra Jerusalem och i de ockuperade områdena. Sålunda uppskattar både ministerrådet och kommissionen att den israeliska regeringens beslut är särskilt negativt och omotiverat, i en stund då fredsprocessen var på väg att hämta sig tack vare en rad positiva åtgärder, såsom avtalet om Hebronprotokollet, frigörandet av palestinska fångar och ökningen av antalet palestinska arbetstagare med tillstånd att komma in i Israel.
Jag betonar att fredsprocessen befinner sig i ett mycket kritisk läge och det är nödvändigt att minska spänningen. Kommissionen beklagar de mycket allvarliga incidenter som har inträffat denna morgon vid gränsen till Jordanien och den tragiska händelse då en grupp barn miste livet.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär! Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om 16 resolutionsförslag:
B4-0191/97 av Cars och La Malfa för ELDR-gruppen om Kosovo; -B4-0228/97 av Aelvoet m.fl. för V-gruppen om situationen i Kosovo; -B4-0263/97 av Lenz m.fl. för PPE-gruppen om Kosovo; -B4-0190/97 av Bertens m.fl. för ELDR-gruppen om kränkningar av de mänskliga rättigheterna; -B4-0247/97 av Miranda de Lage m.fl. för PSE-gruppen om situationen för Mapucheindianerna i Neuquénprovinsen i Argentina; -B4-0250/97 av Puerta m.fl. om situationen för de mänskliga rättigheterna och Mapucheindianerna i Argentina; -B4-0260/97 av Aelvoet m.fl. för V-gruppen om situationen för de mänskliga rättigheterna och Mapucheindianerna i Argentina; -B4-0262/97 av Salafranca Sánchez-Neyra och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om situationen för Mapucheindianerna i Neuquénprovinsen i Argentina; -B4-0201/97 av Fouque för PSE-gruppen om kvinnors rättigheter och demokrati i Algeriet, Turkiet och Afghanistan och den internationella kvinnodagen; -B4-0235/97 av Leperre-Verrier och Hory för ARE-gruppen om kvarhållandet av två fransmän i Afghanistan och tillämpningen av sharia; -B4-0249/97 av Sornosa Mártinez m.fl. för GUE/NGL-gruppen om kränkningar av kvinnors rättigheter; -B4-0259/97 av Van Dijk m.fl. för V-gruppen om internationella kvinnodagen och kränkningar av kvinnors rättigheter; -B4-0252/97 av Pailler m.fl. för GUE/NGL-gruppen om frigivande av Leyla Zana (Turkiet); -B4-0194/97 av Papakyriazis m.fl. för PSE-gruppen om utvisningen och rättegången mot Alois Brunner; -B4-0192/97 av Ford för PSE-gruppen om kringflyttande personers välbefinnande; -B4-0230/97 av Roth för V-gruppen om försvinnandet av flyktingar på Medelhavet;
Kosovo

Tamino
Fru ordförande, den här debatten om Kosovo är i viss mån en fortsättning av debatten från igår om Albanien. I gårdagens debatt gjorde nämligen många av de talande klart att den allvarliga albanska situationen mycket väl kunde utvecklas till en explosion i hela Balkanområdet, särskilt i de regioner där det finns stora albanska minoriteter: i Kosovo och i Makedonien.
Vad gäller den albanska befolkningen i Kosovo måste vi än en gång understryka det faktum att den serbiska regeringen upprätthåller en svår och oacceptabel repressionspolitik gentemot albanerna och att denna minoritet för närvarande faktiskt utsätts för stora spänningar och hårt politiskt tryck. Ja, medan de uppkomna motsättningarna i Serbien - motsättningar som också har haft betydelse för demokratin eftersom de inte lett till våld - har fått den effekten att förtrycket gentemot den albanska befolkningen i Kosovo ökat, så är situationen i Albanien sådan att den underblåser tendensen att gripa till vapen. Lyckligtvis har den albanska befolkningen i Kosovo föredragit att använda sig av passivt motstånd utan våld, bl.a. under ledning av Ibrahim Rugova, ledaren för Demokratiska förbundet i Kosovo.
Men kan vi verkligen tro att en sådan situation kan bestå under längre tid? Det är uppenbart att dessa spänningar kan få allvarliga följder. Det är därför vi understryker nödvändigheten av en aktion riktad mot Belgrad och avsedd att befrämja en dialog, skapa förutsättningar för återuppbyggnaden av ett civiliserat samhälle samt bana väg för en EU-delegation i Pristina.

Lenz
Fru ordförande! Kosovo är inget okänt begrepp i detta parlament. Det har sedan länge varit en krutdurk som vi vid upprepade tillfällen har hänvisat till. Nu när situationen i Serbien har lugnats ned - om man kan kalla det så - har Kosovo åter hamnat i rampljuset och det är bara bra. Människorna börjar bli otåliga. Attentat hotar från Kosovos befrielsearmé och kan inte heller uteslutas, även om ledaren för den demokratiska fraktionen fortfarande söker en fredlig lösning. Resolutionen behandlar även ytterligare en punkt som absolut måste lyftas fram i ljuset: förhållandena i fängelserna, som resulterar både i tortyr och i döden. En delegation från parlamentet fick med egna ögon se följderna. Därför tar vi i resolutionen på nytt upp kravet på frigivning av fångar, på pressfrihet och på inledandet av en verklig dialog, så att vi kan finna en lösning för den sedan länge förtryckta befolkningen i Kosovo. Vi uppmanar den serbiska regeringen att öppna det kontor i Pristina som vi sedan länge har önskat och som kommissionen också har gett sitt klartecken till, precis som FN: s särskilda rapportör för mänskliga rättigheter, vår kollega Rehn har begärt, för att visa människorna att Europeiska unionen står vid deras sida. Jag anser att vi borde utöva mycket större påtryckningar för att tydligt visa européernas inställning i Kosovo.

Cars
Fru ordförande! Två olika faktorer har förändrat läget för kosovoalbanerna: den ena är det fortsatt tilltagande serbiska förtrycket, den andra är att albansk motståndsrörelse nu har börjat att avrätta vad man kallar för kollaboratörer. Resultatet är att albaner nu utsätts för korseld från minst två håll. En annan händelse som säkert får konsekvenser för kosovoalbanerna, fastän vi i dag inte vet hur och vilka, är de öppna motsättningarna, de stridigheter som förekommer i Albanien som nu har blivit en av de heta oroshärdarna i Europa.
Vår debatt i dag och vår resolution är egentligen ett uttryck för en vilja hos parlamentet att ministerrådet och kommissionen skall agera. Vad vi önskar är i första hand att man samlar en konferens för att diskutera frågan om Kosovo. Man efterlyser analysenheter i det fördrag som förhoppningsvis skall slutas i Amsterdam. En sådan konferens kan kanske inte lösa alla problem, men den kan uttrycka en vilja att analysera frågan bättre, så att man på sikt skulle kunna finna en rimlig lösning för Kosovo.

Swoboda
Fru ordförande! Jag instämmer i huvudsak med vad ledamot Lenz framfört, men måste dock korrigera en sak. Det finns inte bara risk för attentat, utan det har faktiskt förekommit attentat. Den här formen av våld har förekommit precis som våld på den serbiska sidan, i fängelserna osv. Därför måste det första kravet vara att våldet skall upphöra. Kosovo är säkerligen en krutdurk, det har hon rätt i, men vi måste också vara på det klara med att Kosovo-frågan endast kan lösas inom ramen för den totala situationen i Jugoslavien. Jag skulle därför kortfattat vilja ta upp följande fem punkter som jag och min grupp anser vara av stor vikt.
För det första måste valen vara öppna och rättvisa, vilket innebär att de val som skall äga rum måste ge varje individ, varje parti och varje befolkningsgrupp möjligheten att föra fram sitt program och sina kandidater. För det andra måste det finnas en presslagstiftning, och då främst praxis på detta område - det blev vi övertygade om under vårt besök i Jugoslavien - som motsvarar pressfriheten. Brott mot de mänskliga rättigheterna, antingen det är i Kosovo eller i andra områden, måste kunna lyftas fram i ljuset och diskuteras offentligt. Det finns nämligen många medborgare som inte vet någonting om det, eftersom de ofta eller kanske i allmänhet hemlighålls. För det tredje måste Europeiska unionen och länderna och städerna i Europeiska unionen stödja de nya stadsförvaltningarna för att på så sätt visa att de nya demokratierna har Europas fulla stöd. Den fjärde punkten är naturligtvis erkännandet av de mänskliga rättigheterna, i synnerhet minoriteternas rättigheter, inom alla grupperingar. Jag kan i det här sammanhanget nämna den ungerska minoriteten. Till sist så den egentliga lösningen på problemet i Kosovo. Här är det viktigt att betona alla sidor: Slut på våldet, deltagande i samtal och en lösning inom Jugoslavien. Om man här talar om en konferens så måste alla grupperingar vara beredda på en dialog, och Europeiska unionen måste meddela samtliga grupperingar att dialogen kommer att äga rum i Jugoslavien. Vi kan bara hjälpa till utifrån, lösningen på problemen måste man hitta inom Jugoslaviens gränser.

Hory
Fru ordförande, eftersom vi talar om Kosovo vill jag påpeka vissa saker.
Jag vill inte ifrågasätta de goda, eller till och med utmärkta, avsikter som föregick det resolutionsförslag som vi fått, inte heller vill jag underskatta allvaret i de händelser som inträffar i Kosovo till följd av att två olika folk bor där.
Det finns fyra skäl till att jag för min del inte velat godkänna resolutionen.
För det första, om orden har någon betydelse anser jag inte att det är lämpligt att, som det görs här, tala om apartheid i Kosovo.
För det andra anser jag inte heller att det är lämpligt att förvärra de etniska klyftorna genom att enbart stödja det albanska civilsamhället, samtidigt som hela den civila befolkningen i regionen behöver stöd och uppmärksamhet.
För det tredje kräver tusentals kränkningar av de mänskliga rättigheterna över hela världen vår uppmärksamhet. Och som vanligt fördömer parlamentet tvångsmässigt Serbien, på initiativ från de som för den starkaste kampanjen. Jag anser inte att våra tidigare resolutioner haft någon lugnande effekt på Balkan.
För det fjärde - och kanske det viktigaste - verkar det som om en demokratisk dialog håller på att inrättas i Belgrad, trots stora svårigheter. Är det då lämpligt att lägga hinder i vägen och skapa en slags anti-europeisk paranoia i Serbien?
Låt oss inte glömma att vi en dag måste införliva Jugoslavien i vårt Europa.
Argentina:

Bertens
Fru ordförande! Vi får här idag inte bara tala om problemen med urbefolkningen i Argentina, utan jag tror att hela det argentinska folket förtjänar vår uppmärksamhet.
Med rätta uppmärksamhet åt urbefolkningen. En halv miljon människor fråntas den mark på vilken de bor. Genom spekulation skjuts urbefolkningen ständigt längre bort. Det måste naturligtvis upphöra. I en intensiv kontakt mellan unionen och Mercosur måste detta tas upp till diskussion.
Men får inte begränsa oss till de inhemska folken. Argentina bär fortfarande bördan av det förgångna. Fortfarande är de juridiska instanserna inte beredda att medverka till uppklarandet av alla försvinnanden under juntans år. Om de har kommit inför rättvisan bedrivs skrämseltaktik och motarbetande. De berömda "mödrarna från Plaza de Mayo ", symbolen för den argentinska bördan från det förgångna, har fortfarande inte fått klara besked om sina barns öden, och även de motarbetas.
Demokrati och yttrandefrihet undermineras fortfarande i dagens Argentina på ett lömskt sätt. Kritiska journalister dödas till och med och tidningar motarbetas. Demokratiaktivister mördas. Situationen i detta land försämras. Dessa fakta förnekas av myndigheterna. Brott mot de mänskliga rättigheterna måste bestraffas, även om de förövas av medlemmar av krigsmakten. Det måste man i varje fall veta i Argentina. Utan det kommer det aldrig att uppstå en sfär av demokrati. Unionens representanter måste fästa den argentinska regeringens uppmärksamhet på detta. Demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna är grundvalen för relationen mellan vår union och tredje land. Det gäller även för Argentina.

Miranda de Lage
Fru ordförande, Europeiska unionens bilaterala samarbete vilar på en grund av respekt för de mänskliga rättigheterna. De villkorssatser som förekommer i avtalen med Latinamerika har hjälpt stärka de demokratiska systemen och - detta är en fundamental aspekt - hjälpt garantera medborgarnas friheter och rättigheter. Dessa villkorssatser har en mycket klar filosofi gällande tillståndsförfarandena och utgör vårt positivaste bidrag i slutet av detta århundrade till den humanisering av de internationella förbindelserna och utbredningen av demokratin som görs inom ramen för globaliseringen.
Om detta parlament ibland uttrycker kritik inför situationer av missbruk, brister eller underlåtenhet att fullgöra åtaganden, skall denna kritik förstås som ett positivt bidrag med tanke på stärkandet av demokratierna och försvaret av de svagaste inför orättvisor och ojämlikhet.
Den resolution om problemen hos Mapuchesamhällena som vi i dag debatterar avser att ge ett positivt bidrag för att hjälpa lösa en erkänd konflikt, ty om denna konflikt inte skulle existera, skulle inte heller den för några år sedan skapade "Corporación Interestatal de Pulmari " existera. De brister som uppdagats i förvaltningen av denna instans, de juridiska processer som inletts mot indianledarna och den avvikelse från föresatserna som skett på grund av tolkningsfel, har gett upphov till en våg av oro i de sociala sektorerna och även i det argentinska parlamentet har man höjt röster för en ändring av statsförfattningen.
Slutligen, och som allmänt försvar för de mänskliga rättigheterna och frihet för alla medborgare, ber vi att myndigheterna håller sig aktiva och på sin vakt. Vårt parlament delade ut Sacharovpriset till "de galna mödrarna " på Plaza de Mayo. Detta parlament upprätthåller ett nära samarbete med denna grupp av kvinnor, de flesta åldringar, en grupp som är minnet av ett vanvett som efterlämnade tusentals offer och stor smärta.
Att åstadkomma endräkt och harmoni i det argentinska samhället är svårt och kräver ett fast grepp. Problemet löses inte av att man försöker neka att det ibland inträffar attacker vars ursprung med största säkerhet finns i de minoritetsgrupper som inte godkänner den pluralistiska och deltagande demokratin. Inte heller löses problemet av begränsningar i de konstitutionella garantierna. Därför, fru ordförande, ger vår grupp sitt stöd för denna resolution till alla dess delar.

González Álvarez
Fru ordförande, herr kommissionär, vi vet att ni har politisk vilja när det gäller att se till att villkorssatserna för försvaret av mänskliga rättigheter uppfylls vid tecknandet av avtal såsom Mercosur eller det avtal som tecknades med Argentina. I dag rapporterar vi på nytt tre kränkningar av de mänskliga rättigheterna, fall som redan har rapporterats här. Det gäller journalisten José Luis Cabezas död i januari, då människorättsförsvararen Salvador Aguirres död ännu inte hade gjorts till rättssak och det förekom försök att mörda hans kollega. Vi rapporterar fördrivandet av Mapucheindianerna och likaså hoten mot "de galna mödrarna " på Plaza de Mayo.
Jag anser att kommissionen har alla möjligheter att ställa följande krav på den argentinska regeringen: att denna för det första återställer de omstridda landområdena till Mapucheindianerna, för det andra att en undersökning inleds för att reda ut innebörden i hoten mot "de galna mödrarna " på Plaza de Mayo och för det tredje att straffrihet inte får råda i Latinamerika.
Om en journalist mördas medan straffrihet tillämpas på mordet av en försvarare av de mänskliga rättigheterna, så är jag, herr kommissionär, övertygad om att ni i er hand har de medel som behövs för att driva på den argentinska regeringen.

Telkämper
Fru ordförande, ärade kollegor! Den argentinska regeringens hantering av problemet med Mapucheindianerna i Pulmarí är skandalöst korrumperad och illegal. Detta förtjänar kritik - kritik som emellertid i den föreliggande resolutionen, tack vare PPE-gruppens bagatellisering, är alltför svag.
Vi är bekymrade över Mapucheindianerna och samtidigt djupt oroade över det förtryck som sprider sig i allt snabbare takt i Argentina. Det handlar om pressen. Pressen har under de senaste åren spelat en mycket viktig roll i landet. Jag erinrar mig upptäckten av de vedervärdiga kränkningarna av de mänskliga rättigheterna som begicks av de stridande krafterna under militärdiktaturen och uppklarandet av de skandalösa korruptionsmålen mot argentinska tjänstemän och politiker. Jag tänker på rapporteringen om revolterna mot regeringens katastrofala ekonomiska politik i ett flertal av landets provinser och stödet till de ständigt hotade mödrarna på Plaza de Mayo.
Förutsättningen för detta är pressfrihet. Denna befinner sig emellertid i fara. Den 25 januari mördades fotografen José Luis Cabezas, för att han ville belysa politikers kriminella förehavanden. Detta fördömer vi. Jag hoppas att president Menem, när han kommer till Bryssel nästa månad, kan ge oss upplysningar om händelserna.

Lenz
Fru ordförande! Telkämper, det finns faktiskt en skillnad mellan positiv och negativ pedagogik. Europa och Argentina har utan tvivel mycket täta förbindelser mellan kontinenterna. Därför uppfattas allt vi säger synnerligen sensibelt av Argentina.
Om vi i första hand tillägnar urinnevånarna - som man tidigare inte ville kännas vid - denna resolution, så anser jag att det utifrån vårt kunnande är en mycket bra och förnuftig sak. Därför kommer även min fraktion att stödja resolutionen.
Jag anser emellertid inte att förhållandena i Argentina är så katastrofala som Bertens framhöll, men vi måste, eftersom vi är européer och eftersom vi är så många grupper här, utöva ett gott inflytande och verkligen diskutera dessa frågor med argentinarna.
Naturligtvis är ett mord på en journalist en hemsk sak. Naturligtvis är även diskussionen bland annat om hotet mot mödrarna på Plaza de Mayo, som för övrigt är här och diskuterar med oss nästan varje månad, en bra sak. Min grupp kommer att begära delad omröstning för detta stycke, eftersom de inte anser det vara korrekt mot bakgrund av resolutionens systematik. Vi kommer emellertid säkerligen att uttala oss positivt om resolutionen.
Kvinnors rättigheter i världen

Marinucci
Fru ordförande! Den här sessionen öppnades med ett både passande och uppskattat inlägg av ordförande Gil-Robles om den internationella kvinnodagen. Och bara några timmar innan samma session avslutas får vi möjlighet att återvända till temat om " de kvinnliga rättigheterna" . Men denna gång riktas uppmärksamheten mot kvinnorna i de länder som ligger utanför EU, kvinnor för vilka EU och dess parlament på nytt har visat sitt engagemang i anslutning till debatten och den framröstade resolutionen efter Pekingkonferensen, till vilken för övrigt kommissionen och parlamentet hänvisar inom ramen för pågående program och initiativ.
Fru ordförande, kommissarie, de kvinnor jag här talar om utsätts för en särskild sorts våld som hör ihop med sederna i deras länder, våld som EU - med all respekt för dessa länders kulturer - måste arbeta för att utplåna. Jag tänker i första hand på den sexuella stympning vars förödmjukande grymhet är svår att beskriva. Kvinnor och barn som är slagna, våldtagna, prostituerade och till och med drivna till hunger.
De av er som igår deltog i mötet i detta parlament om rätten till hälsa för kvinnliga flyktingar, lyssnade säkert med fasa till uppgifterna om hur kvinnorna i uppsamlingslägren - tillsammans med sina barn - rentav riskerar att dö av hunger på grund av att de som delar ut livsmedlen, vilka alltid är män, vägrar att erkänna kvinnor som familjeöverhuvuden. Kvinnor som utsätts för våld genom en fundamentalistisk tolkning av deras egen religion. Kvinnor som med risk för sina egna liv fortsätter kampen genom att öppet demonstrera mot övergreppen mot sina rättigheter. Och dessa rättigheter - som man hävdat i Peking - ingår i människans grundläggande rättigheter.
Under de dagar då vi på många olika håll kommer ihåg och firar den internationella kvinnodagen, är det till dessa våra mindre lottade systrar som vi måste rikta våra tankar, och det med särskilt engagemang. Utöver den diskriminering och de svårigheter som vi europeiska kvinnor faktiskt fortfarande möter på tröskeln till det tredje årtusendet, tvingas dessa kvinnor bli utsatta för övergrepp och lidanden som vi måste fördöma och snabbt vidta aktioner emot.

Van Dijk
Herr ordförande! Fanatism, om det så är religiös fanatism eller om det är en fanatism av nationalistiskt slag, leder överallt i denna värld till brott mot de mänskliga rättigheterna och då framför allt även av brott mot kvinnans rättigheter. Att det inte är överdrivet visar statistik från FN själv, av vilken det framgår att den allra största delen av offren för brotten mot de mänskliga rättigheterna är kvinnor och barn. Om det så handlar om krigssituationer eller andra typer av nationalism eller om religioner, leder det ovanligt ofta till omedvetet eller medvetet förtryck av kvinnor. Det leder till förbud och bud för kvinnor. Kvinnor får inte gå på gator, kvinnor får inte följa undervisning, kvinnor får inte arbeta, men kvinnor måste se till att deras män passas upp. Det leder till våldtäkt och till misshandel av kvinnor. Det leder till och med till sexuell stympning. Allt detta vidmakthålls ofta av de makthavande. Ett par saker måste ske omedelbart. Kvinnornas rättigheter måste oftare tas upp i internationella och utländska relationer med medlemsstater, men även med unionen själv, som upprätthålls med andra länder där denna sorts saker inträffar. Det måste komma till ett erkännande av rätten till asyl på grundval av förföljelse på grund av kön. Det är absolut nödvändigt för att undanskaffa detta problem från världen. Vi måste arbeta mycket hårt, både här och utanför unionen, på avskaffandet av sexuell stympning av kvinnor. Därför är det alldeles nödvändigt att det vid FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna en speciell observatör utnämns för att följa just fall av sexuell stympning, så att vi även verkligen får en bättre kunskap och faktiskt kan motverka det.

Leperre-Verrier
Fru ordförande, det är bra att vi ägnar en dag åt kvinnors rättigheter, men det vore ännu bättre om vi kunde vara säkra på att Europeiska unionen kämpade för kvinnorna året runt, både i Europa och på annat håll. Vi vet att de första offren vid kränkning av de mänskliga rättigheterna är kvinnorna, vilket för övrigt står i strid med alla internationella konventioner. Vi måste alltså göra något för att diskrimineringen skall upphöra.
En annan fråga som bekymrar mig är könsstympning. Unicef uppskattar antalet kvinnor som är offer för detta till 130 miljoner över hela världen. Det är oerhört många och det värsta är att siffran stiger. Tvärtemot det förrädiska intrycket att kvinnorna anpassar sig bättre politiskt, ekonomiskt och socialt, är det så att kvinnornas situation inte förbättras, i vissa fall inte tillräckligt, och i andra fall försämras den till och med på ett skrämmande sätt.
I första hand måste man beakta utbredningen av den traditionalistiska islamiska rörelsen som degraderar kvinnorna till mindre värda medborgare. Ur denna synpunkt anser jag att kvinnornas situation i Afghanistan är synnerligen vedervärdig. Talibanerna som tog makten för några månader sedan, förbjuder kvinnorna att i sharians namn arbeta, uttala sig offentligt och delta i allmänna demonstrationer. Det är obligatoriskt att bära slöja och som på medeltiden stenas otrogna kvinnor till döds. Man bör därför ta starkt avstånd från detta och fördöma det, men också avbryta allt samarbete med landet så länge som både de manliga och kvinnliga medborgarnas grundläggande rättigheter inte respekteras.
För övrigt bör Europeiska unionen kämpa för ett villkorslöst och omedelbart frigivande av Frédéric Michel och José Daniel Llorente, de två franska medborgare med ansvarsposter i ACF som godtyckligt greps och fängslades enbart på grund av att de ätit lunch med ett sextiotal afghanska kvinnor. Vi kan inte tolerera denna godtycklighet, inte heller att kvinnorna terroriseras.

Lenz
Fru ordförande! Här har redan framförts en rad argument som jag absolut kan rösta för. Av den anledningen kommer jag inte att ta upp allt igen. Jag anser att vi i Afghanistan står inför det värsta officiella förtrycket av kvinnor som vi för närvarande känner till som officiell politik i världen. Detta tema är dock även föremål för den andra resolutionen med anledning av den internationella kvinnodagen.
Man kan inte nog ofta påpeka hur sårbara kvinnornas rättigheter fortfarande är i flera länder. Världskvinnokonferensen i Peking är över. Europa borde stå främst bland dem som bidrar till att mödosamt omsätta de uppnådda besluten i praktiken, dvs. kampen mot handeln med kvinnor, flickor och barn, mot prostitution, barnarbete och stympning i traditionella samhällen, som delvis även förekommer i Europa, framför allt bland invandrare. Kvinnor som en gång uteslutits, kanske utstötts ur familjegemenskapen är ofta fredlösa, och vi i vårt emanciperade samhälle kan knappt föreställa oss det sätt på vilket de kan bli förföljda. Vi måste gå beslutsamt tillväga för kunna vinna över dessa kvinnor på vår sida - ett samhälle kan endast ändras inifrån. Vi måste sätta oss i kontakt med regeringarna och jag hoppas att kommissionär Marin gör det. Han var ju en gång ansvarig för kvinnofrågor och arbetade tillsammans med utskottet för kvinnors rättigheter i Europaparlamentet.

Ribeiro
Fru ordförande! Vi borde rodna av skam över att det i dag i mars 1997 är nödvändigt att med eftertryck upprepa att kvinnornas och barnens rättigheter (och, jag tillägger, de minderårigas flickornas rättigheter) " att flickors och kvinnors rättigheter utgör en obestridlig, oavkortad och oskiljaktig del av de universella mänskliga rättigheterna" . Detta visar bara att de, kvinnorna och barnen, inte ännu anses som personer i universal mening.
Det är den första punkten i vårt resolutionsförslag. Och jag understryker upprepningen och eftertrycket samtidigt som jag borde dela den skam jag känner.
Dessutom ger de beaktandemeningar som föregår förslaget inte ett fullständigt porträtt. Det fattas mycket, särskilt på det sociala planet, av sådant som är fritt från religiösa åsikter och kulturarv och som följer av att anse de andra som bärare av en bättre vara att exploatera. De är därför, tyvärr, bara ett blekt prov på det som motiverar att också indignation förenar sig med skammen.
Jag vill därför med lika stor intensitet uttrycka den solidaritet och de fördömanden som ligger i det som vi här skall godkänna. Inte för att lätta samvetet, utan - också! - som uppmaning till kamp. Konkret kamp, i det dagliga livet.
Leyla Zana

Pailler
Fru ordförande, fjorton månader efter att Leila Zana erhållit Europaparlamentets Sacharovpris, sitter hon fortfarande i fängelse i Ankara tillsammans med tre andra kurdiska ledamöter för att, i egenskap av ledamot, ha krävt kurdernas rätt till sin kultur. Leila skulle inte förlåta oss om vi idag enbart gråtmilt erinrade om hennes pris och fängelsestraff. Efter vårt möte i fängelset i Ankara och efter rättegången minns jag henne som en ung kvinna med en oerhörd styrka och beslutsamhet. Hennes kamp är också vår kamp, en kamp om respekt för demokrati och allmänna rättigheter. Idag sitter hon inspärrad och vi, Europaparlamentet, är maktlösa.
Vi, men inte min grupp, har röstat för tullunionen. Trots att jag inte röstade för den ville jag tro på den. Det tar emot att säga det, men idag måste man erkänna att vi hade rätt. Dagen efter ikraftträdandet förvärrades kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Turkiet. Idag kan jag inte längre besöka Leila Zana på samma sätt som jag gjorde före tullunionen. Vi har stoppat avtalen, vilket för övrigt försvårar problemen i Turkiet, och man fortsätter att håna de mänskliga rättigheterna i landet. Det är det här landet som vi vill skall närma sig Europa, men vars regering inte visar några som helst tecken på detta och som struntar i Europa.
Jag skulle vilja avsluta med att lämna över ordet till Leila Zana genom att citera vad hon sade vid mitt besök i fängelset i Ankara. "Jag är kurd och jag försvarar min identitet. Jag tror att kvinnornas roll är mycket viktig. I egenskap av kvinna och i egenskap av kurd vill jag att detta blodbad skall upphöra. Ja, att allt detta upphör. Min kamp för de mänskliga rättigheterna kommer att föra demokratin framåt i Turkiet. Jag är klarsynt och idag är det priset man får betala. Jag finns här för kurderna och för turkarna ". Jag skulle vilja tillägga att hon finns här för att visa vad en demokratis värdighet innebär.

Bertens
Fru ordförande! De i bojor slagna Leyla Zana är symbolens för Turkiets bristande respekt för yttrandefriheten. Hon har inte genomfört något terrordåd, hon har bara sagt sin mening. För närvarande sitter tre Sacharovpristagare som fångar i sina egna länder. Det gäller vid sidan av Turkiet även Burma och Kina. Det placerar det europeiska landet Turkiet i ett konstigt sällskap. Turkiet, ett land med vilket vi har slutit ett tullunion och underhåller intensiva relationer och som även är medlem av Europarådet.
När skall detta land uppfylla sina löften som man gjorde för unionen, åtminstone för Europaparlamentet i samband med inröstningen i tullunionen. Fortfarande sitter fyra av de sex kurdiska parlamentarikerna i fängelse. De fyra måste friges så snart som möjligt. Om minister Çiller i början av veckan menade allvar med förbättringen av de mänskliga rättigheterna i hennes land, kan hon börja med att frige de fyra kurdiska parlamentarikerna och naturligtvis även Leyla Zana.
Fängslandet av parlamentariker är det mest självmotverkande sättet att lösa ett problem. Den turkiska regeringen måste förmås att inleda en dialog med de demokratiska kurdiska organisationerna. Det är det enda sättet att komma till en bestående lösning och till ett gott samarbete med detta trots allt europeiska land.
Alois Brunner

Papakyriazis
Fru ordförande, i denna sal den 30 januari, för några dagar sedan diskuterade vi och röstade fram en grundläggande - enligt min åsikt - deklaration mot rasism, främlingsfientlighet och antisemitism med anledning av 1997 - året mot rasism. 1995 betygade vi vår vördnad femtio år efter förintelsen. Men vi upplever idag ett återupplivande av ett visst försök att smutsa ner minnet av offren, att det finns ett förnekande av detta folkmord. Mina landsmän, de judiska medborgarna i Thessaloniki fick betala ett högt pris i blod under förintelsen, och ett namn står bakom förintelsen av judar i Thessaloniki. Namnet är Alois Brunner.
Färska publikationer i internationell press upprepar att krigsförbrytaren Brunner är vid liv och gömmer sig i Syrien. Detta förslag till resolution som jag har äran att presentera idag för min politiska grupps räkning kräver att Europeiska unionens råd går till konkret och aktiv handling angående utlämningen och bestraffningen av Brunner. Därför att brott mot mänskligheten preskriberas inte, därför att vi här måste bekräfta att ingen krigsförbrytare skall förbli ostraffad. Detta är storslagen symbolik, detta är ett uppvaknande, detta är den omsorg vi ger året mot rasism, främlingsfientlighet och antisemitism.

Dimitrakopoulos
Fru ordförande, Alois Brunners personliga historia är en historia som är målad i blodet från oskyldiga människor, judar från Thessaloniki, offer för rasismen. Det är ännu ett fall av sjukt psyke hos andra världskrigets förbrytare. Medan ingenting kan återge oss förlorade liv, så är utlämningen till rättvisan en historisk nödvändighet och hjälper till att läka såren som Alois Brunners personliga historia lämnade.
På grund av detta måste Alois Brunner återfinnas, utlämnas, dömas och bestraffas exemplariskt. Ni har framför er ett förslag till resolution som Europeiska folkpartiets grupp gemensamt undertecknat och som vi kräver skall ratificeras.

Van Bladel
Fru ordförande! I alla instanser i detta parlament talas det om meningen eller bristen på mening med brådskande resolutioner. Om det finns ett brådskande ärende, så är det väl den resolution som idag har inlämnats av en kollega från den socialistiska gruppen. Detta ämne hade bort stå på dagordningen tidigare. Brunner var assistent till Eichmann, ansvarig för 125 000 döda, ansvarig för deportationen av judar från Österrike, Grekland, Jugoslavien och Frankrike.
Fru ordförande! Om Syrien är så angeläget om att ha goda relationer med Europa och vill visa god vilja i samband med fredsprocessen, utlämna då den mannen.
Kommissionär Marin, ni kommer ofta till den regionen, även till Syrien. Jag hoppas att ni för vår önskan från idag till rätt instans. Den senast kända adressen var rue Hadat, nummer 7, i Damaskus. Och jag förväntar mig att ni för med er ett svar.
Båtflyktingar

Ford
Fru ordförande! Denna resolution rör de 282 invandrare som drunknade utanför den grekiska kusten på juldagen förra året. Det var ett brott bestående i antingen underlåtenhet eller, mer sannolikt, i förövande, när deras båt avsiktligen rammades och sjönk. Ingen mer omfattande undersökning har genomförts av detta brott mot mänskligheten; det har försvunnit i ett rättsligt svart hål, eftersom myndigheterna i Grekland, Italien, Malta och Egypten - som alla var inblandade i denna överföring av illegala invandrare - i hög grad har struntat i problemet. Några av dem som hade kunnat vittna i frågan har utlämnats och skickats tillbaka till Indien av de grekiska myndigheterna och har därför inte möjlighet att förete bevis.
Tyvärr är detta bara en incident av många: 1993 beräknade människorättsorganisationen Amsterdam United att 393 personer hade dött vid försök att ta sig in i Europeiska unionen.
Illegal invandring är illegal invandring, men det betyder inte att man kan ta till dödsstraffet. Det vi behöver och vill ha är samordnade åtgärder för att hitta och åtala de personer som ägnar sig åt denna brottslighet var de än befinner sig - vare sig de finns inom eller utanför Europeiska unionen. Vi behöver samordnade åtgärder från EUROPOL och från EUROPOL via INTERPOL runt om i världen, eftersom tills dess att vi får det så kommer dessa brott att fortsätta att begås och folk kommer att bli offer för dödsstraffet bara för att de vill resa till Europeiska unionen.

Tamino
Fru ordförande, den episod som nyss omnämndes av Ford är en av de många episoder som tyvärr regelbundet inträffar i Medelhavet och längs gränserna. I detta ögonblick existerar det en kriminell aktivitet som underblåser olaglig immigration genom ett slags olagligt geschäft med illegala immigranttransporter. Denna smuggelverksamhet har även kopplingar till geschäftet med illegal arbetskraft. Denna olagliga arbetskraft används inte bara för hemarbete, inom jordbruket och byggnadsindustrin, utan även - tyvärr - inom prostitutionen. Och det är framförallt kvinnor och barn som drabbas. De kriminella element som vi pratar om är folk utan skrupler. Mot dessa element är det nödvändigt att agera på lämpligt sätt.
Vi begär därför att man gör en undersökning om hur denna illegala arbetskraft blir föremål för olika slag av utnyttjande. Vi begär likaså att man visar den största respekt för dessa immigranters mänskliga värdighet och att man med beslutsamhet ingriper mot alla som utnyttjar den på många sätt svåra situation som närliggande folk befinner sig i. Jag menar att man vid den euromediterrana konferensen på Malta den 15-16 april bör ta upp denna punkt på dagordningen.

Pirker
Fru ordförande, ärade kollegor! Jag skulle vilja ta upp en principiell fråga. Det Europeiska folkpartiets grupp är för diskussionen om mänskliga rättigheter, vi är för att alla brott mot de mänskliga rättigheterna uppdagas och bestraffas och att preventiva åtgärder vidtas, såvitt det är möjligt, för att sådant överhuvudtaget inte skall kunna hända.
Men diskussionen om de mänskliga rättigheterna får inte missbrukas på så sätt att man endast tar upp ämnen från det rödgröna, ofta ideologiskt präglade facket i parlamentet med målet att här eller där i diverse frågor vinna politiska småsegrar. Det får inte ske i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, där man från de rödas och de grönas sida under beteckningen "mänskliga rättigheter " kräver rätten till hälsa eller rätten till social säkerhet och absolut inte under beteckningen "aktuell och brådskande debatt ".
Vi är för att kränkningarna av de mänskliga rättigheterna uppdagas, att diskussionen rör ämnet så exakt som möjligt och reduceras till de viktigaste punkterna. Det Europeiska folkpartiets grupp kommer därför att rösta mot förslaget från Roth och Ford, eftersom det endast vill påtvinga oss i parlamentet en ideologisk debatt om invandringspolitik och polisiärt samarbete i och utanför Europa, vilket i slutändan hotar att låta vår viktigaste uppgift - unionens uppgift - att värna om de mänskliga rättigheterna hamna i skymundan.

Ordföranden
Egentligen borde jag enligt artikel 47 i arbetsordningen ha avbrutit er, eftersom ni inte höll er till ämnet, utan i stället diskuterade principiella frågor. Det gläder mig att ni till slut ändå nämnde orden mänskliga rättigheter. Det fick mig att inte fatta detta beslut.
Vi har nu kommit till slutet av debatten. Kommissionär Marín har ordet och skall i kommissionens namn ta upp alla de frågor som varit av vikt i denna debatt.

Marín
Fru ordförande, jag skall svara på alla inlägg och därvid försöka vara så kortfattad som möjligt.
För det första, vad beträffar situationen i Kosovo så karakteriseras den av allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna och av den fortsatta frustrationen hos den legitima politiska strävan hos albanerna i Kosovo. Situationen i Kosovo fortsätter utgöra en av Europeiska unionens största bekymmer i denna region.
De aktuella oroligheterna i Albanien riskerar ge upphov till ännu större instabilitet. Europeiska unionens ställning har alltid varit att anhålla om högre grad av självständighet för Kosovo inom Jugoslaviens internationellt erkända gränser. Europeiska unionen har även uppmanat myndigheterna i Belgrad att inleda en dialog med albanerna i Kosovo med en tredje part närvarande. Tyvärr måste vi konstatera att dessa ansträngningar ännu inte krönts med framgång. Kränkningarna av de mänskliga rättigheterna fortsätter och Belgrad vidhåller att frågan om Kosovos status är en rent intern sak. Likaså har Belgrad förkastat Europeiska unionens anhållan om att etablera en närvaro i Kosovo.
Förutsättningen för en full normalisering av förhållandena mellan Jugoslavien och Europeiska unionen är att Belgrad respekterar de mänskliga rättigheterna och minoriteterna helt och fullt och beviljar den nödvändiga graden av självständighet. Europeiska unionen fortsätter uppmana Jugoslaviens nuvarande och framtida myndigheter att de går vidare mot detta mål. Samtidigt måste det stå helt klart för albanerna i Kosovo att EU inte stöder deras strävan till självständighet. En verklig demokratisering av Jugoslavien kunde också vara vägen till en lösning för Kosovo. Sålunda håller kommissionen på att utarbeta en strategi för att stödja demokratin, det civila samhället och oberoende kommunikationsmedier.
I fråga om Argentina så har kommissionen under de senaste åren generellt sett stött de latinamerikanska ländernas ansträngningar att etablera och konsolidera verkligt demokratiska stater som respekterar de mänskliga rättigheterna. I detta hänseende fortsätter kommissionen följa med de genomförda ansträngningarna, både i fråga om det civila samhället och i fråga om regeringssystemen, ansträngningar som görs för att fortsätta på en väg av rättvisa och total respekt för de mänskliga rättigheterna. Denna fokusering är i linje både med det bilaterala samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Argentina från 1990 och med det nyare avtalet mellan Europeiska unionen och Mercosur från december 1995, i vilket fastställs att ett av de gemensamma värdena - värden på vilka våra förhållanden måste basera sig - uttryckligen stödjer sig på respekten av de mänskliga rättigheterna.
Under perioden 1990-1996 finansierade kommissionen en serie initiativ avsedda att utveckla och konsolidera en rättsstat som har respekt för de mänskliga rättigheterna. Totala finansieringsbeloppet uppgick till 1, 2 miljoner ecu. Stöd gavs bl.a. för arbetet i anslutning till föreningen Abuelas de Plaza de Mayo, som vid flera tillfällen har fått bistånd från gemenskapen, särskilt för identifieringen av försvunna barn.
Likaså har vi den senaste tiden hållit på med att utveckla ett mycket intressant program i anslutning till situationen för dem som sitter anhållna i argentinska fängelser, ett program vars värde är 300 000 ecu. Jag måste här konstatera att vi har mött en stor öppenhet hos de argentinska myndigheterna. I fråga om Mapucheindianerna i Neuquénregionen delar vi parlamentets oro, och för närvarande är situationen följande: den argentinska regeringen har inte sagt nej till den politiska dialogen med kommissionen i denna fråga, utan tvärtom, man har godkänt en plan enligt vilken nationens sekreterare för social utveckling genom överenskommelse med förvaltningen i Neuquien och indianerna själva inrättade en kommitté den 15 februari detta år med uppgift att utarbeta ett förslag till en lösning av konflikten inom 90 dagar. Lösningen har varit positiv. Jag vill också säga att de argentinska myndigheterna omedelbart presenterade för oss ett förslag för regionens ekonomiska och sociala utveckling. I och med detta förslag kan man, kanske genom ekonomiskt och finansiellt samarbete, ta små steg framåt, steg som tack vare envetenhetens kraft i slutändan leder till resultat.
Till slut vill jag konstatera att kommissionen nyligen godkände ett samarbetsprogram för 5, 5 miljoner ecu, också i samarbete med de argentinska myndigheterna, särskilt med tanke på indianerna på Wiqui Matacos i den norra regionen av Formosa. Det vill säga att oberoende av den påtryckning som kan utövas - för att svara på några av era synpunkter - så måste vi inse att de argentinska myndigheterna samarbetar med oss och tillåter oss att arbeta, och att vi åtminstone i fråga om Mapucheindianerna har inlett en väntetid på 90 dagar, och att vi i fråga om de övriga minoriteterna har inlett konkreta projekt för ekonomisk och social utveckling.
Kvinnan och kvinnornas problem i Afghanistan. Kommissionen delar självfallet till fullo allt som sagts i parlamentet och vi anser att det är uttryckligen talibanernas extrema tolkning - här vill jag betona ordet extrem - av den islamitiska lagen som är grunden till de föreskrifter som är så diskriminerande för kvinnan.
Så har vi en annan rad frågor som berör landets interna situation, där det oavsett de realistiskt tänkbara ansträngningarna inte verkar vara möjligt att på kort sikt samarbeta med Afghanistans myndigheter i politiska frågor som är utanför de icke-statliga organisationernas område, på grund av den interna situationen i landet. Följaktligen kan jag inte komma med någon konkret lösning, utan kan bara bekräfta era rapporter.
Vad beträffar Leyla Zana, så har vi yrkat flera gånger inför de turkiska myndigheterna att de skall vidta åtgärder i fråga om Leyla Zanas situation, liksom för andra fängslade ledamöter av Kurdiska demokratiska partiet. En del av dem har frigetts, såsom Bertens redan konstaterade, men inte alla.
Vi yrkar fortsättningsvis på en förbättring av situationen för de mänskliga rättigheterna och att landet fortsätter med sin demokratiska reform som inleddes i slutet av 1995. Dessa reformer är oumbärliga, särskilt som den turkiska regeringen nu också vill ställa upp som kandidat för ett fullvärdigt medlemskap i Europeiska unionen. Vi är förvisso medvetna om den öppenhet, den annonsering om öppenhet som gjordes av Çiller angående att i slutet av 1997 anta en lag som undanröjer de hinder för yttrandefrihet som finns kvar i Turkiet. Detta är en god nyhet och ett evolutionselement. Vi inbillar oss inte att alla problem löses i och med detta, men här har vi exakt det vi önskar: kontinuerlig evolution, även om den sker steg för steg.
Vad gäller närvaron av Alois Brunner i Syrien så har kommissionen vidtagit åtgärder, vilket också ministerrådets trojka har gjort. Det jag kan säga är att den syriska regeringen nekar blankt att denna krigsförbrytare skulle befinna sig på syriskt territorium. Det finns pressmeddelanden, men när vi har begärt bekräftelse på formell diplomatisk nivå har vi upprepade gånger meddelats att denna krigsförbrytare inte befinner sig i detta land.
Med detta sagt så delar kommissionen självfallet ställningen att krigsförbrytare skall tillfångatas och dömas.
Gällande frågan om båtfolket, Boat People , en fråga som togs upp av Ford och en rad övriga ledamöter, så handlar det självfallet om ett fenomen där medborgare från tredje länder utnyttjas av kriminella nät som organiserar olaglig invandring. Vi är förvisso medvetna om detta problem och är överens om att trafiken med människor och den olagliga verksamheten måste bekämpas och att de smugglarnät som sköter emigrationen måste fås fast.
Det finns tre punkter i anslutning till denna fråga. Man har för det första vidtagit ett antal åtgärder särskilt riktade mot hanteringen av människor i avsikter som innebär sexuellt utnyttjande. I januari detta år antogs ett gemensamt handlingsprogram för analys av trafikanternas beteende och en förbättring av samarbetet mellan medlemsstaterna. Man har organiserat ett utbildningsprogram, Stopprogrammet, vars mål är informationsutväxling och bekämpning av människotrafiken och sexuellt utnyttjande av minderåriga. I december 1996 antogs ett gemensamt handlingsprogram där man utvidgade mandatet för europeiska drogenheten till att omfatta även människotrafik. Och unionen, europeiska drogenheten, har redan påbörjat arbetet inom detta område.
För det andra, gällande den mer omfattande frågan om de kriminella nät som organiserar illegal invandring, så har en av rådets arbetsgrupper, som går under namnet Centrum för information, diskussion och datautbyte, en regelbunden informationsutväxling och debatt angående gränsöverskridelser och invandring. Målet är att undersöka hela det område av förseelser som förekommer i samband med den illegala invandringen. Den illegala invandring som görs av kriminella ligor och genom kriminella nät är i grunden en förseelse, och även om detta verkar som en trivialitet, så måste man i första hand angripa organisationen av dessa nät för att få in effektiva åtgärder.
För det tredje, så har ministerrådet behandlat det illegala arbete som utförs av medborgare från tredje länder, och den text som har antagits av ministerrådet indikerar att den illegala trafiken med arbetsinsatser bör klassificeras som en förseelse med påföljande straffpåföljder. Dessa påföljder bör vara effektiva och möjliggöra en eliminering av tilläggsvinster eller andra fördelar för sådana arbetsgivare. Det lagstiftningsarbete som medlemsstaterna och deras myndigheter håller på att genomföra innebär en stor ändring och därför håller vi på med att - detta är ett tema som Ford känner till mycket väl - även i denna fråga använda budgetposten mot rasism, främlingsfientlighet och antisemitism. Och på något sätt - detta är en gammal debatt som ni deltog i redan för flera år sedan - försöker man konfigurera ett svar av politisk typ. Men jag vill vidhålla att det är de kriminella näten som i grunden skall ses ur en synvinkel av kontroll och självfallet också straffrättslig och juridisk påtryckning.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum idag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande fem resolutionsförslag:
B4-0197/97 av Morris m.fl. för PSE-gruppen om icke-spridningsavtalet; -B4-0221/97 av Bertens för ELDR-gruppen om icke-spridningsavtalet; -B4-0229/97 av Schroedter m.fl. för V-gruppen om översynen av icke-spridningsavtalet och kärnvapenkonventionen; -B4-0241/97 av Dell'Alba för ARE-gruppen om icke-spridningsavtalet; -B4-0253/97 av Alavanos m.fl. för GUE/NGL-gruppen om icke-spridningsavtalet.
Theorin
Fru ordförande! Utvecklingen av massförstörelsevapen, särskilt kärnvapen, utgör ett enormt hot mot unionens säkerhet och den globala säkerheten över huvud taget. Europaparlamentet har ett starkt engagemang i kärnvapenfrågan. Som Canberrakommissionen har slagit fast är det naturligtvis också så, att det egentligen inte finns någon säkerhet förrän alla kärnvapen har förstörts. EU har också spelat en aktiv roll i arbetet för att stoppa spridningen av kärnvapen och i nedrustningsarbetet. I spridningskonferensen och dess granskningskonferens 1995 beslöts att förlänga fördraget på obegränsad tid, vilket inte betyder att avtalet sköter sig självt utan granskning, eller att det förlängs utan villkor.
Den förberedande kommittén möts i New York den 7-18 april. Där kommer ett viktigt arbete att äga rum för att en ny och stärkt granskning skall kunna ske av icke-spridningsavtalet. Varje steg mot kärnvapennedrustning är självklart ett stöd för icke-spridningsarbetet. Artikel 6 i avtalet föreskriver också att kärnvapenmakterna skall nedrusta kärnvapnen.
I resolutionen och i ändringsförslagen understryker vi vikten av Internationella domstolens utlåtande om olagligheten av användning av kärnvapen, Canberrakommissionens rapport om en kärnvapenfri värld samt de yttranden som f.d. generaler och amiraler offentliggjorde i december 1996 om skyldigheten för kärnvapenmakterna att i god tro arbeta för kärnvapennedrustning. Dessa yttranden är viktiga bidrag för genomförandet av artikel 6 i NPT.
Vi påminner om FN: s generalförsamlings resolution om att förhandlingar som kan leda till en konvention om kärnvapen kan inledas under 1997. Resolutionen begär att rådet skall presentera en serie av förslag för att stärka NPT och för EU: s vidare arbete vid NPT-konferensen i New York, bl.a. förslag om ett enigt agerande så att maximal tid ägnas åt sakfrågorna, åt revidering, såväl av avtalet som dess principer och mål, förslag om ett nytt formellt system att rapportera uppnådda resultat och framtida förslag för implementering av NPT samt att förberedelsekonferensen år 2000 enbart skall användas för att förbereda granskningskonferensen så att de tre tidigare förberedelsekonferenserna skall kunna diskutera sakfrågan.
Vi begär att alla EU: s medlemsstater omgående skall ratificera provstoppsavtalet och göra gemensam sak för att få andra stater att göra detsamma. Vi uppmanar slutligen medlemsstaterna att stödja att förhandlingar inleds 1997 som kan leda till ett avtal om avskaffande av alla kärnvapen.

Bertens
Fru ordförande! Hjärtligt tack även till Theorin, ni har som föregångskvinna redan sagt vad jag skulle kunna säga, men jag skall ändå säga några ord.
Fortsättningen av kärnvapennedrustningen är önskvärd och därför är det kommande sammanträdet i Prepcom i New York av ytterst stor betydelse. Processen med en revision av NPT kan ge kärnvapennedrustningen en dynamik, och unionen har spelat en viktig roll i samband med uppnåendet av NPT-avtalet 1995. Rådet måste nu gripa tillfället att ännu en gång utöva ett avgörande inflytande genom att tala med en röst vid förhandlingarna och spela en kompromissroll mellan de båda ytterligheterna. Därför har vi gjort uppmanat det nederländska ordförandeskapet, även via minister van Mierlo, att ägna det stor uppmärksamhet. Unionen måste anstränga sig att göra revisionskonferenserna väl strukturerade och effektiva genom att inrikta sig på utvärderingen av efterlevnaden av de löften som länder gör i den internationella förhandlingsprocessen. Den första uppgiften är också ratificeringen av CTBT och åtgärderna för att göra detta avtal så universellt som möjligt.

Schroedter
Fru ordförande, kära kollegor! Det resolutionsförslag som sex grupper har lämnat in innehåller inget som vi inte har redan har diskuterat. Parlamentet försummar därmed den aktuella utvecklingen. Det råder ingen tvekan om att kärnvapen fördöms internationellt. Att upprätthålla det potentiella kärnvapenhotet eller planera en förstaslagsattack, avvisas till och med av generalerna själva, eftersom det inte ger några strategiska fördelar, utan i stället är skapar oändligt lidande för mänskligheten och miljön i flera generationer framöver.
1997 är året då betydande framsteg kommer att göras när det gäller nedrustningen av kärnvapen. På toppmötet mellan Clinton och Jeltsin väntas långtgående förslag för nedrustning av strategiska kärnvapen. Parlamentet måste insistera på att Frankrike och Storbritannien aktivt och på allvar deltar i dessa nedrustningsförslag och -ansträngningar.
Det är parlamentets ansvar, om vi vill vara trovärdiga, att inom harmoniseringen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken förhindra en smygande urholkning av icke-spridningsavtalet. Det är vårt ansvar att nu kräva nedrustningsförhandlingar och se till att den franska och den tyska potentialen inte plötsligt europeiseras, eller att samtal inte förs i skymundan med Tyskland eller försök att få till stånd konkreta förslag på toppmötet mellan Tyskland och Frankrike inte blir en regel.
Kära kollegor, anser ni inte att det lönar sig att kämpa för ett kärnvapenfritt Europa som en symbol för ett fredligt Europa?

Dupuis
Fru ordförande, jag skulle vilja att vi också diskuterade den civila kärnkraftsavvecklingen. Enligt uppgifter som offentliggjorts i pressen de senaste dagarna finns det kärnkraftverk som enbart förorenar vid lågvatten. Detta är bara ett av flera exempel. Även i Japan har vi de senaste dagarna sett att de civila kärnkraftverken är relativt farliga. Jag koncentrerar mig alltså inte på militära kärnvapen.
Jag är däremot mycket glad över att kommissionsledamot Marín har haft tålamod att stanna kvar ytterligare några minuter, eftersom när det gäller frågan om nedrustning finns det ett viktigt problem som består i att ansluta Indien och Pakistan. I synnerhet Indien har en granne som inte imponerar genom sin demokrati, men som är tungt beväpnad, nämligen Kina. Kina är medlem i säkerhetsrådet och en av kärnvapenmakterna som i stort bestämmer nedrustningstakten. Indien måste absolut ansluta sig. Landet har stora säkerhetsproblem, 30 000 km2 av landets yta är fortfarande ockuperat av Kina, och befinner sig i en situation som inte gör det möjligt att diskutera och garantera sin egen säkerhet. Eftersom Marín är ansvarig för denna region i världen, hoppas jag att han får tillfälle att ta initiativ åt det här hållet.

Günther
Fru ordförande! Jag skulle vilja påpeka för den föregående talaren att Tyskland inte har, inte vill ha och inte kommer att ha några kärnvapen. Det måste man lägga på minnet. Som medlem av utvecklingsutskottet är jag bekymrad över att vissa länder gör besittningen eller framställningen av kärnvapen till ett slags statussymbol. Av denna anledning måste vi, framför allt när det gäller de nya tillväxtekonomierna, bevaka utvecklingen särskilt kritiskt.
Vi är anvisade till den goda viljan hos alla de som undertecknar sådana icke-spridnings- och provstoppsavtal. Men vi har inga medel för att se till att avtalen efterlevs. Jag välkomnar därför anmärkningen i den gemensamma resolutionen om att öka ansträngningarna för att förmå dessa länder att verkligen acceptera sådana icke-spridnings- och provstoppsförbud.

Amadeo
Fru ordförande! I anslutning till frågan om atomenergin och dess tillämpningar skrev Enrico Fermi: " Den som inte är rädd, är inte normal." Implicit menade han att fruktan är något som vi alla bär inom oss och att den kollektiva rädslan därför är något helt normalt. Människorna vill komma ut ur denna situation och kräver att få skydd mot sin atomångest. Det medel som idag hjälper oss är avtalet om ickekärnvapenspridning, ett avtal som ytterligare stärkts dels genom de redan undertecknade avtalen om tidpunkter för revision, dels genom principerna och målen inom avrustningsfrågan. Vi ber ändå att rådet utövar lämpliga påtryckningar på medlemsstaterna så att de även ratificerar avtalet och därmed avstår från atomvapenexperiment, samt att rådet likaledes utövar påtryckningar mot de länder som ännu inte har åtlytt kärnsprängningsmoratoriet och därmed ställer i utsikt att avbryta de eventuella samarbetsavtal som för närvarande gäller.

Marín
Fru ordförande, inför den första förberedande kommittén för stärkt granskning av icke-spridningsavtalet för kärnvapen som äger rum i New York mellan den 7 och 18 april 1997, kan jag informera er om att kommissionen förstår att Europeiska unionen kommer att göra allt som står i dess makt för att vid detta tillfälle spela en positiv roll och sträva efter att uppnå positiva resultat vid denna första period, och styra den nya granskningsprocessen av icke-spridningsavtalet in på en god väg ända från början. Utifrån detta är kommissionens uppfattning att alla icke-spridningsavtalets rättigheter och skyldigheter bör granskas utan undantag, eftersom detta är hörnstenen för de internationella föreskrifterna om icke-spridning. Det beslut som antogs i maj 1995 angående principerna och målen för ickespridningsarbetet och nedrustningen av kärnvapen utgör ett viktigt dokument för utvärderingen av tillämpandet av icke-spridningsavtalet. Och Europeiska unionen vill få maximalt utnyttjande av de fördelar som förbättringen av granskningsförfarandet för med sig.
Vad beträffar de konkreta frågor som Dupuis ställt mig, är mitt intryck att jag, efter att ha varit med flera trojkor i de länder som ni har nämnt, på kort sikt inte ser några betydande rörelser hos någon av de samtalsparter som ni har indikerat. Europeiska unionens ställning har självfallet presenterats helt öppet. Och jag är säker på att medlemmarna i Europeiska unionen kommer att beakta avsikterna hos denna resolution, som i praktiken går samma väg: att sträva efter att granskningen, när man kommer in i den andra granskningsprocessen, sker effektivt och utan undantag - jag upprepar - av icke-spridningsavtalets alla rättigheter och skyldigheter. Detta förslag görs självfallet av Europeiska unionen. Jag vill inte förneka att debatten om denna viktiga fråga alltid kommer att vara mycket svår och komplicerad.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum idag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande fem resolutionsförslag:
B4-0200/97 av Apolinário och Colajanni för PSE-gruppen om jordbävningen i Iran och behovet av humanitärt bistånd; -B4-0243/97 av Pasty och Azzolini för UPE-gruppen om behovet av humanitärt bistånd till befolkningen som lidit offer för en jordbävning i Iran; -B4-0265/97 av Pettinari för GUE/NGL-gruppen om jordbävningen i norra Iran; -B4-0203/97 av Correia m.fl. för PSE-gruppen om stormen på Azorerna; -B4-0205/97 av Miranda m.fl. för GUE/NGL-gruppen om översvämningar i Moçambique.
Jordbävningen i Iran

Apolinário
Fru ordförande, kommissionsledamöter, ärade ledamöter! Europaparlamentet har alltid haft en fast, klar och beslutsam hållning när det gäller den politik som kränker de mänskliga rättigheterna som förs av myndigheterna i Iran - till och med i fråga om förföljelsen av Salman Rushdie - bevisad genom de successiva kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, bevisad i Tsa Qui-fängelset, bevisad genom internationella terroristhandlingar, som eventuellt kan vara inspirerade av den iranska regeringen.
Och därför intar vi en fördömande hållning och visar ett klart avståndstagande, men vill med denna resolution demonstrera vår solidaritet med befolkningarna, eftersom motståndet, vår kritik, inte gäller befolkningarna utan bara regeringen, och resolutionen som sådan, påkallar uppmärksamhet och uppmanar till att det genom alla humanitära biståndsorganisationer skall ges solidaritetsbevis till befolkningar som drabbats av det nyliga jordskalvet.

André-Léonard
Fru ordförande, Moçambique, Azorerna och Iran har drabbats av tre naturkatastrofer och jag skulle här vilja uttrycka min och min grupps solidaritet till offrens familjer och till de katastrofdrabbade. Det är självklart att vi stödjer unionens stöd till dessa befolkningar.
Fru ordförande, jag och min grupp beklagar dock att det inte fanns någon enighet för att få situationen i Algeriet att ingå som katastrofområde. Även om det inte handlar om en naturkatastrof där vi kan ingripa, anser jag att terrorism också är en katastrof, som tyvärr är ytterst närvarande i Algeriet. Yttrandefriheten respekteras inte, de mänskliga rättigheterna kränks och terrorismen är fortfarande närvarande i Algeriet. Jag delar inte den optimism som Ataf visade i morse när han påstod att det bara är en tidsfråga innan terrorismen försvinner.
I mina tidigare uttalanden har jag betonat det faktum att pressen i landet är stark. Men tystnad bevarar förtrycket. Pressen måste därför återfå möjligheten att yttra sig. Nu står den under det islamiska våldet och maktens påtryckningar. Varje gång de algeriska myndigheterna anklagas för att kränka de mänskliga rättigheterna, reagerar de kyligt. En sak är säker: utan den internationella solidariteten skulle den oberoende pressen i Algeriet ha försvunnit för länge sedan.
Fru ordförande, avslutningsvis beklagar jag att Europaparlamentet ännu inte fastställt någon klar ståndpunkt beträffande problemet med Algeriet. Övervakningen av de kommande valen kommer att innebära ett ökat åtagande från Europeiska unionens sida, men tyvärr har vi för tillfället inte blivit inbjudna. Jag vågar dock hoppas på att den algeriska regeringen reviderar sin ståndpunkt och att vi kommer att kunna fortsätta samarbeta under lugna och fridfulla förhållanden.

Ordföranden
Ni har gjort mig totalt förvirrad, eftersom ni talade om något som överhuvudtaget inte finns med i föredragningslistan.
Storm på Azorerna

Correia
Fru ordförande! I december månad drabbades Azorerna av kraftiga stormar som orsakade mycket omfattande skador särskilt på öarna São Miguel, Graciosa och Flores. Hamnen i Ponta Delgada och befolkningen i samhället Povoação drabbades värst.
Lyckligtvis behöver vi inte sörja några dödsoffer. Uppskattningen av kostnaderna för återuppbyggnaden och reparationer av skadorna överskrider 13 miljarder escudos. Om det inte vore för den snabba insatsen av Portugals regering och Azorernas regionala självständiga regering samt solidaritetsaktioner från de olika samhällssektorerna hade Julen för dessa europeiska medborgare blivit ännu värre.
I och med att det handlar om ett ultraperiferiskt regionalområde, i vilket man till isoleringen och den strukturella eftersläpningen kan lägga ganska ofta förekommande skadegörelse på grund av stormar, skulle det vara berättigat att från och med nu skapa en särskild fond med syftet att ge bistånd vid denna typ av situationer. Detta skulle rättare sagt inte vara något som redan inte finns i tryck, eftersom detta förfarande föreskrivs i de nya riktlinjerna för gemenskapsinitiativet Interreg, som avser katastrofsituationer, häftiga regn och översvämningar.
Den 19 december sände jag ett brev till kommissionens ordförande, i vilket jag bad om gemenskapsstöd till Azorerna. Jag tackar för ordförande Santers positiva svar, i vilket han meddelar att ett tillskott på 26 miljoner ecu för reparationer av de allmänna infrastrukturerna och infrastrukturen för jordbruket skall lämnas.
Vi hoppas att denna positiva inställning till att stödja Azorerna skall kvarstå. Trots detta har vi beslutat oss för att ta om vårt resolutionsförslag, vars godkännande vi hoppas skall vara en europeisk solidaritetsyttring till folket och till den regionala regeringen på Azorerna och stöd för ett införande i fördraget av ett särskilt system för de ultraperiferiska regionerna.
Det är inte vår vana att använda befolkningens lidande i demagogiskt syfte. I Europaparlamentet liksom på Azorerna är vårt mål att tjäna våra medborgare.

Costa Neves
Fru ordförande, ärade ledamot av kommissionen, ärade ledamöter! Jag är från Azorerna. Naturligtvis arbetade jag ihärdigt för att detta ärende skulle bli föremål för en resolution från Europaparlamentet. En sådan skulle berättigas av skadornas omfång och av behovet att fortsätta de programmerade investeringarna. Jag lyckades varken få upp detta ärende på föredragningslistorna för plenarsammanträdena i januari eller februari, och stormarna drabbade Azorerna i december. Allt tyder på att att den protagonism som jag skulle åstadkomma var viktigare för vissa. Jag beslöt mig då att få andra att vilja stödja förslaget, fastän resolutionstexten i det här fallet var obefintlig. Viktigt, mycket viktigt var det att texten skulle godkännas till slut, trots allt. Befolkningens intresse ligger alltid före den rena protagonismen. Detta är dock ett exemplariskt ögonblick som jag hoppas markerar ett nytt ställningstagande inför framtiden för dem som förefaller sätta värde på andra aspekter än befolkningens nöd.
När det gäller situationen på Azorerna finns det ännu mycket att göra. Det är nödvändigt att säkerställa ett humanitärt bistånd till de drabbade familjerna, det är absolut nödvändigt att komplettera det stöd som redan erhållits. Portugal kan ansöka om investeringsfinansiering hos Sammanhållningsfonden inom ramen för transport- och miljöfrågor. Sedan Sammanhållningsfonden inrättades har den helt oförklarligt aldrig använts på Azorerna.
Det är sist och slutligen grundläggande att säkerställa direktstöd från Europeiska unionen till de jordbruksproducenter som förlorade sina skördar. Än finns inte ett enda förslag till stöd för dem!

Rosado Fernandes
Fru ordförande! Jag är inte från Azorerna, men jag är den ende ledamot från min grupp som stannade kvar här ikväll och jag skulle vilja uttrycka mitt stöd till mina två kollegor som kommer därifrån och som väl är värda det stödet.
Jag skulle emellertid vilja uppmärksamma kommissionen på ett problem som jag tog upp här för en tid sedan: ibland finns något komiskt i denna följd av olyckor som föredras utan att kommissionen, parlamentet och gemenskapsinstitutionerna kan verifiera hur stora skadorna egentligen är.
Det skulle passa att upprätta en meteorologisk kontrollstation för alla katastrofer av den här typen som sker inom den europeiska unionen. Varje gång som en ledamot gör ett inlägg om ytterligare olyckor, är det klart att det är mycket svårt att mäta det egentliga omfånget av denna olycka, och ibland tittar vissa av våra kollegor på varandra i misstro och tycker att många av dem som beklagar sig överdriver för att kunna erhålla vissa stöd till sina egna regioner.
Jag tycker att alla dessa former av inlägg borde bli institutionellt värderade. Och jag tänker då såväl på Azorerna som Madeira, på Mozambique, likväl som på andra fall som idag har tagits upp här, för det kostar faktiskt på att alltid komma hit till denna " klagomur" utan att det finns en institutionell form som seriöst värderar de skador som finns i hela denna vida värld.
Översvämningar i Moçambique

Miranda
Fru ordförande! Naturligtvis är även jag solidarisk med det som hänt på Azorerna och i den frågan har vi redan föredragit och formulerat en viss typ av förslag, men det som föredras idag är en annan katastrofsituation, nämligen den som nyligen kunde verifieras i Mozambique.
En pågående katastrof med kraftiga översvämningar som fått tragiska konsekvenser: tiotals döda, nära 400 000 hemlösa, 25 000 av dem söker tillflykt i grannländerna, förstörda skördar, infrastrukturer som likaledes förstörts, problem med möjliga utbrott av epidemier, speciellt kolera och malaria, och slutligen det verkligt tragiska i att det handlar om ett land med en mycket låg ekonomisk standard.
Detta är det ärende som presenterats här och vi kan särskilt beakta den uppskattning av skadorna som gjorts av den mozambikanska regeringen och som pekar på något i stil med 30 miljoner dollar, den fråga som jag skulle vilja ställa här är om man å ena sidan kan be kommissionen att ingripa, men också huruvida - nu när vi har kommissionen här - den kunde ge oss en uppskattning av vilka möjligheter som finns till åtgärder.

Marín
Fru ordförande, vad beträffar Iran så delar kommissionen den oro som ledamöterna känner för offren för den jordbävning som drabbade Ardebilprovinsen i norra Iran. Begäran om hjälp har kommit från Förenta nationernas avdelning för humanitär hjälp, från Röda korsets internationella federation och från Röda halvmånen. Vi har ställt oss till dessa organisationers förfogande, genom ECHO, för att bära vårt ansvar för allt det som vi kan göra i Europeiska unionens namn för att bistå med hjälp, framförallt för jordbävningsoffren. Fram till nu har vi inte fått konkret svar varken från Förenta nationerna, Röda korset eller Röda halvmånen, men i förekommande fall kommer svaret uppenbarligen att vara positivt.
I fråga om Azorerna, en första reflexion: alla medlemsstater har ett tillräckligt utvecklat meteorologiskt system och problemet är inte att förutse svåra regn eller orkaner, eftersom vi alla vet att det är helt möjligt att förutse orkaner, virvelstormar, skyfall och regn. Problemet är att människan inte kan kämpa mot den vilda naturen och följaktligen är det omöjligt att förhindra naturkatastrofer, som precis därför kallas naturkatastrofer. Jag kan dock bekräfta att kommissionen har fattat ett första beslut att tilldela 26 miljoner ecu för ett operativt program för Azorerna inom ramen för gemenskapens stöd till Portugal. Detta vill säga att en faktisk solidaritet har etablerats mellan det fastländska moderlandet Portugal och Azorernas regering, eftersom det nu förekommer en intern överföring av medel mellan fastlandet och öarna. Detta anser vi vara positivt och gott och det är uttryckligen avsett för att hjälpa katastrofens offer.
Vad gäller översvämningarna i Moçambique är vår delegation helt medveten om situationens nuläge i de regioner i centrala Moçambique som drabbats av översvämningarna. Maputodelegationen är i kontakt med de icke-statliga organisationer som har representation i regionen.
Om vi ser på de möjligheter som Europeiska unionen har att agera, så är dessa omedelbara eftersom vi i Maputo har tillgång till medel för kompensation och material som kan mobiliseras omedelbart för att lindra den drabbade befolkningens problem. Den enda information vi har fått, både från vår delegation och från kommissionens avdelning för humanitär hjälp (ECHO) är att man måste vänta tills vattnet återgår till sina bäddar för att kunna göra en verklig utvärdering. Det handlar sålunda inte om ett problem med finansieringsmedel - dessa medel finns - utan om att få arbetet utfört.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum idag kl. 17.30.
Har ni något att tillägga, kommissionär Marín?

Marín
Vi har slutat tio minuter i förtid.

Ordföranden
Därför förklarar jag nu sammanträdet för avbrutet.
Vi återupptar mötet kl. 17.30 med omröstningen.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.20 och återupptogs kl. 17.30.)

Omröstning
Tillich
Fru ordförande! Jag skulle vilja rekommendera ledamöterna att endast anta förslaget om det kompletteras, så att man förutom undersökningskommittén för BSE även tar med undersökningskommittén för transiteringssystemet.

Wynn
Jag hade hoppats att föredraganden skulle ha tagit bort de sista tre orden. Detta är riktlinjer för 1998 års budget och de tre sista orden lyder: " i kommande budgetförfaranden" . Vi borde verkligen inte rösta om de tre orden. Det vore mycket bättre om de tre orden togs bort och om föredraganden kunde ordna det.

Tillich
Fru ordförande! Jag instämmer med den socialistiska gruppen.
(Applåder, enstaka tillrop) -Beträffande punkt 37
Fabre-Aubrespy
Fru ordförande, före omröstningen om denna punkt, skulle jag vilja att ni i egenskap av ordförande förklarade att slutet på punkten inte är godtagbart.
Europeiska kommissionen ansvarar för att fördragen respekteras. Vi kan knappast begära att kommissionen skall kränka dem. Ändå ber vi kommissionen att före årets slut presentera ett utkast till en verklig europeisk utrikesavdelning.
Det är obestridligt att ingen bestämmelse i fördraget tillåter att en sådan europeisk utrikesavdelning skapas. Därför kan denna del av punkten inte godkännas.

Ordföranden
Vi visste naturligtvis att detta problem skulle tas upp. Våra avdelningar har granskat frågan och punkten kan mycket väl godkännas.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Välkomsthälsning
Ordföranden
Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar representanterna för huvudkommittén från parlamentet i delstaten Baden-Württemberg, vilken tagit plats på åhörarläktaren.
(Applåder) Jag vill klargöra att detta möte sker inom ramen för utbyte inom den europeiska mediapolitiken och informationsutbyte mellan våra institutioner. Jag hoppas innerligt att mötet skall bli mycket framgångsrikt, i synnerhet för förbindelserna mellan Europaparlamentet och de regionala parlamenten inom unionen.

Omröstning (fortsättning)
Torres Marques
Det första Tillich-betänkandet var fullständigt oacceptabelt, eftersom det inte var förenligt med fördragets solidaritetssyften och syftet med den ekonomiska och sociala sammanhållningen.
Även åberopandet av principerna var oacceptabelt, t.ex. subsidiaritetsprincipen, som i praktiken kan överföras till ett icke-godkännande av socialpolitiken, hänskjuten till nationell nivå tillsammans med den gemensamma politiken, eller de urskiljningslösa nedskärningarna under alla budgetrubriker .
Tack vare de nästan 140 presenterade ändringarna och det utmärkta arbete som gjorts av utskottet för framställningar har vi nu framför oss et mycket mer balanserat och europeiskt betänkande.
De huvudsakliga skälen som får mig att rösta för betänkandet, omformulerat på följande sätt, är:
Det klara och systematiska hävdandet av principen om social och ekonomisk sammanhållning; -Borttagandet av hänvisningen till subsidiariteten; -Det uttryckliga beaktandet av att Strukturfonderna skall vara ett viktigt bidrag till förstärkning av ekonomin i de stödberättigade områdena och vara en hjälp för medlemsstaterna att uppfylla konvergenskriterierna samt att revisionen av förordningarna, som skall ske fram till slutet av 1998, skall ske med sikte på rationalisering och effektivitetsökning; -Fördömandet av rådets negativa hållning till socialpolitiken (som måste antas genom enhälligt beslut) och till beslutet om inbegripande av pilotprojekt om social utslagning, om de gamlas, handikappades och familjernas situation, såväl som till de förstärkta åtgärderna till förmån för genomförandet av jämställdehetpolitiken.-Europaparlamentets disponibilitet att aktivt bidra till att införa en en allmän politik för bekämpning av den organiserade brottsligheten på europeisk nivå; -Vikten av att i budgeten ge plats för de europeiska medborgarnas nya behov och till främjandet av en arbetsmarknadspolitik för nya arbeten, såväl direkt som genom stöd till SMF.
Van der Waal
En av förtjänsterna med Tillichs betänkande är att det för budgeten för 1998 går in för ett begränsat antal prioriteringar. Framför allt betoningen av en politik till förmån för små och medelstora företag förtjänar uppskattning. Potentialen för en tillväxt av sysselsättningen är störst här. Mot detta står att jag anser att valet av flera program för ungdom, undervisning och kultur är orättvist. Håll den europeiska politiken utanför medlemsstaternas politik.
Vidare pekar man med rätta på den växande klyftan mellan fastställandena och inbetalningarna till strukturfonderna. Omfattningen av krediterna för vilket inte ännu några bestämmelser har funnits, har växt till tiotals miljarder sedan 1986. Den i Edinburgh överenskomna omfattningen av krediterna har uppenbarligen fastställts alldeles för hög. Många projekt uppfyller inte kommissionens kriterier. Dessutom spelar det en roll att varje medlemsstat själv måste medfinansiera det europeiska stödet till hälften. Under år med budgetdisciplin passar det tydligen sämre. I varje fall kommer budgetbeloppen att behöva baseras på realistiska förväntningar.
Till sist jordbruksutgifterna. Även här behövs en strikt budgetdisciplin. Ändå håller jag inte med punkt 10 i Tillichs betänkande, där det manas till besparingar via ändring av förordningarna. 1992 valde man ett program med förskjutning av prisstöd till inkomststöd, vilket var fullbordat 1995. Men då måste unionen dra de budgetmässiga slutsatserna av detta. Direkt inkomststöd väger tyngre på den europeiska budgeten än prisstöd. Den enorma ökningen av utgifter på spannmålssektorn visar detta tydligt. Därtill kommer att inkomsttilläggen har införts som kompensation för prissänkningar. När man nu sätter kniven i detta, som kommissionen sedan dess har föreslagit i prispaketet för 1997-1998, innebär det att tidigare utfästelser från kommissionen inte kommer att uppfyllas.
För sänkningen av inkomststödet på spannmålssektorn söker man ett rättfärdigande i dagens BSEproblematik. I det fallet handlar det om finansieringen av en engångskris. Däremot kommer sänkningen av inkomsttilläggen sannolikt att bli av bestående art. Efter alla avvägningar har jag röstat för detta betänkande.
Betänkande av Kittelmann (A4-0031/97)
Carlotti
Alltsedan antiken finns det nära kulturella och historiska band mellan Armenien och ett antal europeiska länder. Att det också finns stora befolkningar med armeniskt ursprung i vissa medlemsstater, bland annat i Frankrike, talar för en förstärkning av Europeiska unionens partnerskap med Armenien.
Armenien som är den minsta republiken i före detta Sovjetunionen har sedan lång tid tillbaka genomfört ekonomiska och demokratiska reformer. Länderna söder om Kaukasus är en mycket instabil region, och Armenien, som är geografiskt inklämt, får utstå outhärdliga ekonomiska påtryckningar från grannländerna (Turkiet och Azerbajdzjan). Det ekonomiska embargo som Armenien drabbats av på grund av konflikten i Nagorno-Karabach bör ovillkorligen hävas, vilket också föredraganden betonar. Även om utvecklingen av den armeniska ekonomin har underlättats efter överenskommelsen om eldupphör i maj 1994, har den politiska instabiliteten i regionen fått många negativa effekter för landet.
Det nya partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Armenien som slutits för en period på tio år, syftar till att främja ekonomiska och sociala reformer och omstrukturering av de ekonomiska och handelsrelaterade systemen.
Hittills har Armenien inte riktigt varit Europeiska unionens främsta intresseområde. Medlemsstaternas vändning tyder på att vi ser en ny period av samarbete mellan Europeiska unionen och Armenien.

Schroedter
De gröna anser det vara ett stort fel att låta partnerskaps- och samarbetsavtalet med Armenien träda i kraft nu och vi kan därför inte rösta för förslaget. Det förordar en nära förbindelse mellan EU och Armenien, men Armenien är fortfarande i krig med Azerbajdzjan. Fredsförhandlingarna gör inga framsteg. OSSE: s krav att påskynda fredsprocessen enligt huvudprinciperna om en autonom region med självförvaltning på högsta nivå inom Azerbajdzjans internationellt erkända gränser accepterades inte av Armenien. Samtalen om Nagorno-Karabachs status har hamnat i ett dödläge.
Att sammankoppla ikraftträdandet av partnerskaps- och samarbetsavtalet med fredsavtalet skulle inte endast ha stimulerat fredssamtalen, utan kanske även ha lett till ett snabbt slut på konflikten. Majoriteten i parlamentet ville inte se denna möjlighet och lät ett viktigt instrument när det gäller legislativa möjligheter i GUSP glida ur händerna.
I regeringskonferensens förslag skall parlamentets legislativa rättigheter när det gäller internationella avtal inskränkas avsevärt. Kanske måste det gå så långt innan parlamentet inser vilken betydelse sådana skenbart små bidrag kan få för freden i Europa och hur långtgående dess verkningar är.
De gröna kritiserar likaså att rådet har integrerat en så kallad "återförandeklausul " i partnerskaps- och samarbetsavtalets avtalstext och på så sätt kopplat det ekonomiska samarbetet till återförandet av flyktingarna, utan att det finns förutsättningar för detta i landet.
Betänkande av Schwaiger
Schroedter
De gröna anser det vara ett stort fel att låta partnerskaps- och samarbetsavtalet med Azerbajdzjan träda i kraft nu, och vi kan därför inte rösta för förslaget.
Den gröna gruppen förordar i princip ett partnerskaps- och samarbetsavtal med Azerbajdzjan och anser att realiserandet av partnerskapet är en värdefull hjälp för transformationsprocessen, i den mån EU: s hjälp riktar sig till de verkliga behov som finns i regionen, och inte bara tjänar den egna vinningen.
Men det faktum att Azerbajdzjan fortfarande befinner sig i krig med Armenien, och att en frontlinje dragits genom landet gör att 20 % inte kan ta del av hjälpen. Därför måste man först få till stånd ett fredsavtal med Armenien och upphäva alla regionala ekonomiska blockader. Det innebär emellertid även att intresset för det attraktiva förslaget från Azerbajdzjan om självförvaltning i Nagorno-Karabach inom ramen för de internationellt erkända principerna snabbt måste komma på förhandlingsbordet för att på så sätt påskynda förhandlingarna.
Kopplingen mellan den så kallade återförandeklausulen och samarbetsavtalet är hänsynslös mot bakgrund av den dramatiska fördrivningssituationen i Azerbajdzjan och avsaknaden av en rättslig situation, både när det gäller en rättvis jurisdiktion och de medborgerliga rättigheterna, och är inte förenlig med FN: s flyktingkonvention.
De gröna anser inte att rådets koppling, som präglas av avgränsningsintressen, är försvarlig. Vi betvivlar att man kan få bukt med konflikten på ett sådant enkelt sätt. Det finns fortfarande ett stort glapp mellan viljan och handlandet i den europeiska utrikespolitiken för fredsarbetet på kontinenten.
Betänkande av Chesa
Garosci
I det stora scenario som utspelar sig efter sönderfallet av före detta Sovjetunionen, kan vi inte låta bli att rikta vår särskilda uppmärksamhet mot länderna i Transkaukasusregionen, i synnerhet mot Kazachstan.
Dessa länders särskilda geografiska läge, deras stora ekonomiska potentialitet, deras rika råvarutillgångar, samt - inte minst - deras tydliga vilja att frigöra sig från Ryssland och hitta en egen sociopolitisk identitet, förtjänar att röna största möjliga uppmärksamhet från EU: s sida.
Framförallt Kazachstan - med vilket vi idag hoppas att man definierar ett partnerskaps- och samarbetsavtal - har en särskilt viktig roll i de totala relationerna mellan de tidigare Sovjetrepublikerna och EU.
Kazachstan gränsar nämligen rent geografiskt till Ryssland och är en brygga över till många andra länder i Asien. Landet är dessutom en av de främsta kärnvapenmakterna. EU har därför skyldigheten att understödja alla former av strategisk kontroll för att upprätthålla världsfreden.
Låt oss be Kazachstan göra ytterligare ansträngningar och visa mer konkreta bevis på att landet verkligen respekterar alla mänskliga och sociala rättigheter. Men låt oss även vara beredda att investera i Kazachstans och de andra kaukasiska ländernas framtid, så att man där på längre sikt kan nå fram till fullständig demokrati.
Med ett sådant engagemang både kan och måste Europa gynna de kulturella och kommersiella förbindelserna med Kazachstan.

Förberedelse för FN: s generalförsamlings specialmöte i juni 1997
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0083/97) av Dybkjær för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om meddelande från kommissionen (KOM(95)0569 - C4-0656/96) om en gemensam plattform: riktlinjer för EU: s förberedelse för FN: s generalförsamlings specialmöte som skall hållas i New York i juni 1997 i syfte att bedöma Agenda 21 och de relaterade resultaten från FNkonferensen om miljö och utveckling som hölls i Rio de Janeiro i juni 1992.

Dybkjær
Fru ordförande, just i dessa dagar visar två klara exempel från det centrala Europa, nämligen Paris och La Hague, att världen långt ifrån är bärkraftig. Det ena exemplet är de varningssignaler, som nu reses i Paris. Blir föroreningarna bara en aning värre, kommer bilar bara att kunna köra i Paris varannan dag. Det andra exemplet är det radioaktiva utsläppet i La Hague. Med andra ord, bilföroreningar av en storleksordning, som vi trodde var förbehållna städer som Mexiko och till nöds Athen, som ju ligger långt borta - förlåt Grekland. Föroreningar har nu trängt in i Europas centrala nervsystem, utsläppet från upparbetningen av atomavfall är också av en storleksordning, som vi menade var förbehållet det gamla Sovjetunionen. Det är mot denna bakgrund, vi skall se dagens betänkande, som både handlar om hur vi skall röja upp i egna förhållanden och vrida utvecklingen i en hållbar riktning, och om hur vi skall utöva vårt inflytande på den internationella arenan.
Efter dessa inledande kommentarer vill jag gärna tacka utskottets ledamöter och också utskottet för utveckling för deras arbete med denna fråga. Det är glädjande, att det har varit en så stor enighet om en linje, som går ut på en åtstramning av det förhandlingsupplägg, som rådet och kommissionen lagt fram. Det är klart, att det ökar Europaparlamentets genomslagskraft, och det har vi starkt behov av. Jag var själv deltagare i Rio år 1992 och minns väl, hur stämningen var, när konferensen var över. Där var absolut inga vilda jubelscener, till det var resultaten inte långtgående nog, men det fanns ändock en viss tillfredsställelse över antagandet av Agenda 21 och över, att hållbar utveckling därigenom placerats på den globala föredragningslistan. Bara det, att staterna lovade varandra, att arbeta konkret i riktning mot hållbar utveckling, var ett framsteg i sig. Nu fem år senare måste vi tyvärr fråga oss själva, om världens ledare höll sina fingrar i kors bakom ryggen, då de avgav sina löften.
Som jag redan beskrev med de inledande kommentarerna går utvecklingen på en rad områden hela tiden i felaktig riktning. Vi vill inte betala räkningen för måltiden, utan sänder den vidare till kommande generationer, som sedan till på köpet får betala ränta på ränta. Det blir hela tiden dyrare att uppnå en hållbar utveckling, ju längre vi väntar med att sätta igång. UNGASS första uppgift måste därför vara att klargöra situationens allvar och sätta hållbar utveckling högt på den internationella dagordningen.
Samtidigt skall det understrykas, att det inte är domedagsprofetior, som vi behöver. Vi skall erkänna de framsteg, som trots allt har gjorts. Det leder ingen vart att inta den hållningen, att uppgiften är så stor, att den ändå inte nyttar till något. Det leder bara till handlingsförlamning. Vi skall vara framtidsinriktade, vilket betyder, att vi skall vara konstruktiva, målinriktade och realistiska. I sista hand handlar det om politisk vilja, och den kan vi lämpligen börja med att visa själva. Konkret har det betytt, att Europaparlamentet har ställt upp ett begränsat antal huvudprioriteringar, som visar, var vi själva skall gripa in, och vad världen först och främst måste gripa sig an med, och vad vi därför förväntar oss med hänsyn till slutresultatet av UNGASS.
EU har ett särskilt ansvar, som vi för ögonblicket inte lever upp till, varken inåt eller utåt. Inåt är vi fortfarande långt ifrån en hållbar utveckling. Det är klart, att det försvagar vår internationella förhandlingsposition, att vi inte förmår sopa framför vår egen dörr. Det måste vi göra något åt bl. a. genom revideringen av det femte miljöhandlingsprogrammet. Utåt har EU inte stött utvecklingsländerna tillräckligt. Det har de andra rika länderna visserligen inte heller gjort, ja, de är faktiskt värre än vi, men det är ju ingen ursäkt. Det är i grunden otroligt, att bara tre av medlemsländerna lever upp till Brundtlandrapportens rekommendation om att ge minst 0, 7 % av BNP till utvecklingsbistånd.
Det viktigaste för utvecklingsländerna är emellertid att integreras i den internationella ekonomin. Hållbar utveckling handlar inte bara om miljö, vilket de rika länderna annars tycks tro. Det handlar också om att skapa rimliga utvecklingsbetingelser för utvecklingsländerna. Målet är att förbättra partnerskapet mellan de rika och de fattiga länderna för att främja en hållbar utveckling. Ett sådant partnerskap kan endast genomföras, om man erkänner, att olika delar av världen har olika problem. I vår del av världen är problemet överkonsumtion. I andra delar av världen heter problemet överlevnad. När ledare från hela världen trots allt samlas till dylika internationella konferenser, så är det, därför att det finns en begynnande förståelse för, att vi lever i en global ödesgemenskap.
Vår uppgift nu i UNGASS blir sålunda att utvärdera, att omvärdera, att revitalisera, alltså att bildligt talat sparka i gång processen.

Apolinário
Fru ordförande! Den internationella expertpanelen för klimatförändringar förutser en ökning av den globala temperaturen med 2 grader fram till år 2030, vilket kan jämföras med en ökning av havsnivån med 30-50 centimeter. Om å andra sidan skövlingen av de tropiska skogarna - med dagens rytm - innebär en förlust på 1 % skog om året -, skulle vi år 2030 ha en total förlust på 5-10 %. Många djuroch växtarter kommer att ha försvunnit för alltid. Men ändå: år 1960 hade 20 % av de rikaste befolkningarna i världen en tre gånger så stor avkastning motsvarande som 20 % av de allra fattigaste befolkningarna. Idag har de förstnämnda en inkomst som är 60 gånger större än de sistnämndas.
Det är i detta sammanhang som det betänkande som föredras för omröstning här idag förtjänar vårt fulla stöd. Men jag kan inte låta bli att göra några anmärkningar.
Först och främst vill jag påpeka att överföringen av teknologi från de rikaste länderna till de fattigaste måste göras i ett överföringsperspektiv, med eftergift åt teknologi som är miljömässigt korrekt, och inte genom en " skövlingpolitik" .
För det andra vill jag påpeka att det inte är tillräckligt att säga att vi vill ha ett bättre partnerskap mellan rika länder och fattiga länder. Det är också nödvändigt att de rika länderna, som också främst är ansvariga för de globala problemen, gör sitt jobb på hemmaplan, dvs. att de vidtar konsistenta åtgärder som medger en hållbar utveckling.
För det tredje, genom att hålla med föredragande om identifieringen och värderingen av teman som klimatförändringarna eller en internationell konvention knuten till skogarna såväl som med hennes oro över handeln, skulle jag också vilja understryka behovet av att lyfta fram en politik med åtgärder som koncentreras på att bevara och skydda havsvattnen, en fråga som är så mycket viktigare nu när vi går mot det internationella året för havsvattnens bevarande, och en så mycket relevantare fråga idag när det är nödvändigt att bibehålla ett fiske från havet som kan försvaras gentemot ett globalt underhåll av samma havsvatten.

Liese
Fru ordförande, mina damer och herrar! PPE-gruppen stöder Dybkjærs betänkande angående en hållbar utveckling. Konferensen i Rio har hittills tyvärr inte gett många verkligt positiva resultat. Detta måste vi ändra på, det är vi lyckligtvis överens om i parlamentet. Om CO2 -utsläppen fortsätter att öka i samma takt världen över som under de senaste fem åren, kommer det att leda till en ekonomisk, humanitär och miljöpolitisk katastrof. Argumentet som så ofta framförts här, nämligen att Europeiska unionen inte är i stånd att lösa detta världsproblem, eftersom vi naturligtvis inte är ansvariga för 100 % av världens CO2 -utsläpp, och eftersom ökningen i till exempel Indien eller Kina är mycket stor, håller inte, trots att det är ett bekvämt argument för den som inget vill göra.
Om vi som viktiga industrinationer inte gör någonting för att minska våra CO2 -utsläpp och utsläppen av andra skadliga ämnen, kommer de som kämpar för miljöpolitiken i tillväxtekonomierna och utvecklingsländerna inte att ha någon chans att hävda sig. Vi måste alltså vara positiva förebilder och vi borde uträtta mer på det här området. Vi måste emellertid samtidigt handla intelligent. Jag brukar lite tillspetsat säga att vi inte behöver ta oss tillbaka till stenåldern, utan i stället realisera en modern teknologi för att minska CO2 och andra skadliga ämnen. Bara så kan vi vara verkliga förebilder - även människorna i utvecklingsländerna vill ha välstånd - och vi måste visa att modern teknologi även kan innefatta en hållbar utveckling, välstånd och en skonsam hantering av miljön.
Jag tror - och det är åter igen ett mycket aktuellt tema, som kommissionen för övrigt tog upp igår - att det krävs skattemässiga åtgärder. Kommissionens förslag om energibeskattning är en droppe i havet, med dock ett steg i rätt riktning och Europeiska unionen borde nu äntligen börja agera!

Lindqvist
Fru ordförande! Hittills har väl EU mest varit en organisation för handel, ekonomi, marknad och konkurrens. Det är väl bra så, men det är nu tid att också lyfta upp miljöfrågor, sociala frågor och sysselsättningsfrågor högt på dagordningen, dels för att det behövs för världens utveckling, dels för att stärka vår relation till allmänheten och för att få ett ökat förtroende därifrån. Detta är ett utmärkt betänkande och ett bra exempel på hur dessa frågor lyfts fram.
Jag hade själv tillfälle att vara i Rio de Janeiro 1992 under FN-konferensen om miljö och utveckling. Jag var inte med på regeringssidan på något sätt, utan jag var representant för en icke-statlig organisation, nämligen landstinget i Stockholmsregionen, och dessutom en miljöorganisation som heter Folkkampanjen mot kärnkraft i Sverige. Det var en fantastisk upplevelse, och jag känner verkligen trycket därifrån att åstadkomma något positivt från den konferensen. Jag tycker att konferensen blev ett genombrott, men mest opinionsmässigt. I konkret handling har det blivit ganska dåliga resultat. Tvärtom har det på många ställen gått bakåt, bland annat på de områden som man själv drev på i Rio; det gäller frågan om biologisk mångfald och klimatfrågorna. Nu måste vi ändra på det!
Detta betänkande tar upp väldigt många bra förslag som måste genomföras om vi skall bli trovärdiga i miljöpolitiken gentemot vår omvärld. Jag vill ta några exempel och visa på positiva förebilder: Agenda 21 har ju drivits i många länder. Som ett exempel kan jag säga att man i Sverige har försökt att tillämpa programmet i kommunerna, så att varje enskild kommuninnevånare skall kunna arbeta med miljöfrågor lokalt. Vi har antagit den konkreta Agenda 21 för Östersjön och har kommit en bit på väg i det arbetet. Som det sägs i betänkandet måste vi också höga ambitionsnivån inför konferensen i New York. EU måste också självklart föregå med gott exempel, dvs. våra egna medlemsländer måste göra det, så att vi åtminstone ställer upp på minimikraven i de miljödirektiv som vi själva antar. Miljöhänsynen måste ingå på alla områden som vi kan påverka, allt från transport till energi, konsumtion, handel och u-landskontakter. Förslagen om bindande internationell lagstiftning och miljödomstol är väldigt bra.
Några andra saker som jag skulle vilja peka på är följande: alternativa drivmedel, bioenergi i stället för kärnkraft, utvidgad miljömärkning och produktansvar hos tillverkaren - allt detta underlättar för den enskilda människan att själv göra miljöval, vilket är det bästa sättet att stärka miljön. Frågan om koldioxidskatten måste lösas och vi måste också få en miljöanpassad upphandling i kommuner, landsting och i nationer.
EU kan bli ett starkt instrument för att driva på miljöutvecklingen i EU och i världen utanför. Detta är ett utmärkt betänkande. Det hänger i hög grad på oss om vi skall lyckas med detta arbete.

González Álvarez
Fru ordförande, jag är i själva verket inte van att tala under fyra minuter och är sålunda inte säker om jag kommer att använda dem alla. Vi är överens med utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, betänkandet av Dybkjær och de ändringsförslag som de andra grupperna har framlagt. Hon föreslår själv ändringar i sitt betänkande, ändringar som i slutändan förbättrar texten.
Vi är överens i fråga om vissa viktiga aspekter i betänkandet. För det första konstaterar hon att det förvisso är ett faktum att man har uppnått resultat sedan toppmötet i Rio de Janeiro 1992, t.ex. konventionen om klimatförändringar och konventionen om biologisk mångfald. Samtidigt är det ett faktum att vi är längre borta från en hållbar utveckling än vi var år 1992. Likaså är det ett faktum att Europeiska unionen bör ha ett betydande deltagande vid nästa FN-toppmöte.
Sannolikt har vi inte - som hon konstaterar - den trovärdighet som vi borde ha, eftersom de mål som Europeiska unionen vid den tiden ställde upp, inte uppnås. Och kanske måste vi komma ihåg - det handlar om en mycket viktig debatt som äger rum i miljöutskottet - att det kommer att vara mycket svårt, för att inte säga omöjligt, att vi skulle lyckas begränsa koldioxidutsläppen till samma nivå som år 1990. Även kommissionen medger att utsläppen inte kan minskas utan att de kommer att öka.
Man begär också att miljöaspekter skall tas med i fördraget. Vi anser detta vara något fundamentalt. Sedan flera år har man begärt att miljöpolitiken skulle vara samma i alla delar av europeisk politik: jordbrukspolitiken, industripolitiken, ekonomipolitiken osv. men så är det inte, man har ännu inte nått dit. Därför är vi överens med föredragande om behovet för exakta mål, en konkretisering av dessa mål och att det finns en genomförbar plan för uppnåendet av dem.
Jag vill inte avsluta utan att betona en mycket viktig fråga i betänkandet, en av nyckelfrågorna vid Rio de Janeiro-konferensen och fortsättningsvis även i dag. Det handlar den bristande överföringen av kapital från de rika länderna till utvecklingsländerna. Föredraganden framlägger i sitt betänkande siffror som är mycket beskrivande: 1990 disponerade den rikaste 20-procentsandelen av världens befolkning över cirka 30 % mer medel än den fattigaste 20-procentsandelen. 1995 hade denna procentskillnad ökat till det dubbla så att det fanns en 60 % skillnad mellan de medel som disponerades av den rikaste respektive den fattigaste befolkningen. Om vi alltså inte kan gå framåt i denna fråga så kommer det att vara mycket svårt att uppnå de mål som uppställdes i Rio och att förnya dem vid följande FN-toppmöte.
Jag hoppas verkligen att Dybkjærs betänkande godkänns vid morgondagens omröstning, eftersom det kommer att utgöra en plattform för Europeiska unionens deltagande i nästa konferens, som heter UNGASS. Vid denna nästa konferens skall målen från Rio granskas och ges nya prioriteter och nya impulser.
Sanningen är den, att om vi beaktar alla detaljer i Dybkjærs betänkande så måste vi lägga om våra tankebanor i fråga om ekonomin och konsumtionen. Ty om de rika länderna inte sänker sin konsumtion och inte ser till att utvecklingsländernas kan öka sin konsumtion upp till överlevnadsnivån, så kommer det att vara mycket svårt att få in nytt liv i dessa mål.
Jag anser att Europeiska unionen, med deltagande av de icke-statliga organisationerna och de lokala och regionala myndigheterna, måste spela en fundamental roll vid detta nästa FN-toppmöte.

Breyer
Fru ordförande! Även den gröna gruppen vill gratulera Dybkjær till betänkandet och välkomnar det. I Rio tog industrinationerna på sig huvudansvaret för den globala miljökrisen samt uppgiften att vända den ekologiska felutvecklingen. Hittills har inget konkret uträttats. Det har man redan påpekat här. Miljö- och utvecklingspolitiken stagnerar, ja vi är till och med tvungna att tala om roll back i miljöpolitiken. Inte heller EU har iklätt sig rollen som pionjär på det här området. Man utgår i sina åtgärder inte från vad som är naturvetenskapligt nödvändigt, utan från industrins vilja till kompromisser. Detta gäller naturligtvis även för medlemsstaterna. Så försöker man till exempel i Tyskland stoppa energiskatten med argumentet att det är Bryssel som bär ansvaret, medan man i Bryssel menar att USA och Japan bär ansvaret.
Vi kan således konstatera att glansen från Rio har försvunnit. Nu kan vi skönja realiteten. Och realiteten visar att vi varken har någon konvention om biologisk mångfald, om biologisk säkerhet eller om klimatförändringar. I december är det så dags för mötet i Kyoto, men vi vet fortfarande inte om man där kommer att lyckas att anta en konvention om klimatförändringar. Även skogskonventionen är vi långt ifrån. Någon sådan kunde man inte ens enas om i Rio.
Vi måste alltså åter sätta temat hållbar utveckling främst på den globalpolitiska dagordningen. Specialmötet i generalförsamlingen i New York måste ge klara politiska signaler. Dessa signaler skall lyda: Vi behöver en förpliktande realisering av Agenda 21. Fortfarande har Agenda 21 för många "kan "bestämmelser. Vi behöver på det här området verkliga åtaganden, införandet av sociala och miljöpolitiska minimikrav för världshandeln, en bindande ramkonvention för klimatförändringar och en konvention om biologisk mångfald, som innehåller en konvention om biologisk säkerhet, samt en skogskonvention. Jag hoppas att man lyckas med detta på specialmötet i generalförsamlingen, annars har Rio inte givit några resultat överhuvudtaget. Det innebär då ett stort steg bakåt i den miljöpolitiska diskussionen.

Blokland
Fru ordförande! Jag vill börja med att tacka både kommissionen och den föredragande, Dybkjær, för deras stimulerande arbete med att göra UNGASS-konferensen i slutet av juni 1997 till en framgång. Det behövs verkligen, för entusiasmen med Agenda 21 så som den kom till stånd i Rio 1992 sjunker undan. Det har naturligtvis att göra med det faktum att det nu gäller att komma till en konkretisering av hållbar utveckling. Man måste ställa upp mål, bevaka tidsgränser och löften från tidigare måste infrias. Kort sagt, den hårda kampen med att tränga tillbaka miljöskador både i utvecklade länder och utvecklingsländer måste föras.
Och det mot bakgrunden av minskande intresse för miljö och utveckling. Andra ämnen som till exempel arbetslöshet och ansträngningarna att uppfylla kriterierna för EMU, konkurrerar om regeringarnas och allmänhetens uppmärksamhet. Det är uppenbarligen så att det är svårt att vidmakthålla intresset för våra frågor med en lång löptid, som omsorgen om miljön och utvecklingen. Därför är det absolut nödvändigt att åter ge en kraftig impuls för miljön. För detta behöver vi inte bara en bra och kraftfull politik, utan även människor och ledare som är i stånd att ge den politiken en mer utåtriktad form och mer utåtriktat innehåll. Ledare som med sin personlighet kan arbeta entusiasmerande och som är beredda att hålla ut en längre tid. Brundtland har gjort det länge. Hennes rapport har givit en påfallande kraftig impuls åt tänkandes om hållbar utveckling. Nu när vi står inför genomförandet av Agenda 21 kommer uthålligheten att spela en roll. Kommer de viktigaste aktörerna att vara i stånd att ge form och konkret innehåll åt Agenda 21?
Jag anser att kommissionen och den föredragande har satt ett antal bra prioriteringar på pränt. Det behövs en flexibel FN-organisation med bättre arbetsstrukturer och mer pengar. Men framför allt behövs en fast beslutsamhet hos alla länder att nå uppställda mål. Jag tänker då framför allt på klimatpolitiken. New York kommer att bli en viktig förberedelse för konferensen i Kyoto. Kommissionen betonar detta med rätta.
Det är glädjande att det nederländska ordförandeskapet har lyckats uppnå samförstånd beträffande målet för reduktionen av koldioxid till 2010. Även om det behövs en reduktion på mer än 15 %, har vi nu i varje fall enighet inom unionen. Allt skall göras för att förmå USA att även komma med ett procenttal för reduktionen. Jag tror att formen med delning av bördan som vi nu har funnit inom Europa även skulle kunna arbetas fram för hela världen. Det är logiskt att de största förbrukarna även måste bära de tyngsta bördorna. USA förbrukar per år grovt sett en fjärdedel av all energi. Det skapar förpliktelser gentemot resten av världen. Jag hoppas av hjärtat att USA kommer att ta på sig en ledande roll på miljöområdet. Det skulle verkligen göra UNGASS till en framgång.

Pollack
Herr ordförande! Europeiska socialdemokratiska partiets grupp stöder Dybkjærs betänkande. Vi står inför det faktum att de rika länderna inte visat tillräckligt engagemang för de prioriteringar som överenskoms i Rio, vare sig i sina egna åtgärder eller när de hjälper den tredje världen. Arter och växtplatser, i synnerhet skogar, försämras ännu runt om i världen och det understryker det akuta behovet av en överenskommelse om en skogskonvention.
Kommissionens meddelande är förutsägbart försiktigt och Europa måste ta initiativet vid UNGASS vad gäller att begära ett betydligt mer långtgående program, i synnerhet att kräva bindande miljölagstiftning och mål. Vi bör titta mer i detalj på frågan om bristande efterrättelse och tillämpning av förefintliga multilaterala miljööverenskommelser. UNGASS utgör ett steg på vägen till mötet om klimatförändringar i Kyoto i december, och klimatförändringen fortsätter att utgöra en oerhörd utmaning. Det tycks föreligga mycket litet ansträngningar att förändra sakernas nuvarande tillstånd. Det är därför nödvändigt att ligga på för att få fram en överenskommelse om minskning av växthusgaser och ett mål för koldioxidreduktioner på 20 % till år 2010, med ytterligare åtgärder senare.
Det enda sätt vi kan börja få till stånd ett partnerskap med fattiga länder på är genom att vi själva visar oss såsom goda förebilder, varför vi i Europa bör sträva efter att ha uppnått denna reduktion per år 2005. Visioner och ledarskap är de ingredienser som för närvarande saknas för att anta den globala miljöutmaningen, och vi behöver bäggedera vid båda dessa konferenser.
Slutligen så måste Europaparlamentet formellt knytas till Europeiska unionens delegation till dessa konferenser, och jag ser fram emot en sådan utfästelse från kommissionen.

Valverde López
Herr ordförande, fem år måste förflyta för att många av dem som kritiserade organiserandet, genomförandet och resultaten från konferensen i Rio de Janeiro 1992 och som t.o.m. organiserade ett parallellforum, i dag medger att de mål som ställdes upp och det som godkändes vid denna konferens fortsätter vara en mycket viktig referens för kommande årtionden. Jag hade äran att representera detta parlament vid denna konferens och jag gläder mig över att det finns konvergens och att man i dag erkänner att allt detta var en historisk milstolpe, i det att man på världsnivå erkände att principerna för hållbar utveckling och för skyddet av miljön kompletterar varandra, inte strider mot varandra.
Jag anser att vi har uppnått många fler resultat än dem som vi här och i dag erkänner. Jag erkänner de lovvärda ansträngningarna som gjorts av Breyer och andra kolleger, som ser väldigt mörkt på allt, och jag inser deras oro. Jag anser ändå att vi skall se lite ljusare på vissa delar.
Det finns dock en fråga som oroar mig eftersom frågan var ett problem vid Riokonferensen, gällande Europeiska unionens representation. Regeringarna och kommissionen måste träffa en överenskommelse för att denna gemensamma resolution från kommissionen och parlamentet verkligen representerar, med enig röst, Europeiska unionen vid denna konferens. Detta är en vädjan som vi måste rikta till alla regeringar.
Jag anser också att det är grundläggande viktigt att yrka på en slutlig resolution, och att det finns ett antal punkter som är särskilt väsentliga, som att vädja till regeringarna om att de stärker miljödimensionen i sin makroekonomiska politik. En annan viktig punkt är att fästa vikt vid det stora problemet med handeln på världsnivå och skyddet av miljön - en av de frågor som är angelägna för detta parlament - där den nationella politiken måste vara förenlig med de internationella resolutionerna.

Flemming
Herr ordförande, mina damer och herrar! Först vill jag framföra ett stort tack till Dybkjær för hennes utomordentliga betänkande, även om innehållet inte är särskilt upplyftande. Temperaturstegring på två grader fram till år 2030, stigning av världshavens yta med 50 cm, hotande avverkning av regnskogsbeståndet - den negativa utvecklingen på miljöområdet fortsätter. Vi jublade över Rio. Nu är vi besvikna. Vi hoppas på New York. Kanske är det vår sista chans. Vi vet alla att om skogen dör, då dör även människorna. Klimatförändringarna är oroväckande, brist på sötvatten, radioaktiva nedfall. Varför kan vi inte gå vidare, vi känner ju till allting?
Jag tror att en mycket viktig aspekt är att många stater, även många europeiska stater, fortfarande anser att ekonomisk utveckling inte är förenlig med miljöskydd. Men det är fel!
Miljöskydd skapar arbetstillfällen, miljöskydd ger näringslivet nya impulser, miljöskydd är en stor utmaning för forskning och teknik. Tyskarna har uppfunnit den sociala marknadsekonomin. Österrikarna - och det är jag mycket stolt över - har uppfunnit den ekologisk-sociala marknadsekonomin. Det innebär att marknadens mekanismer skall tillämpas på miljöskyddet, dvs. att skapa ekonomisk stimulans för att belöna miljövänligt beteende och bestraffa miljöförstörande handlingar. Det handlar om att styra, att styra med skatter.
Jag tror att det endast är EU som kan lyckas ge miljöskyddet och u-hjälpen den politiska betydelse som krävs. Endast EU, endast de rika staterna, endast de ekonomiskt utvecklade staterna kan åstadkomma försoning mellan miljö och ekonomi, förena miljö och ekonomi, låta miljö och ekonomi frodas!

Marín
Herr ordförande, den debatt som i dag förs i parlamentet är utan tvivel på sin plats med tanke på förberedelserna av specialmötet. I detta hänseende vill jag uttrycka min uppskattning angående betänkandet av Dybkjær.
I anslutning till detta tema antog kommissionen ett meddelande i november och rådet antog slutsatserna i december, och från och med då fram till juni måste vi beakta allt det viktiga förberedelsearbete som görs. Med denna debatt och med Dybkjærs betänkande har parlamentet möjlighet att bidra till uppställandet av prioriteterna inför specialmötet, med beaktande av de ändringar som har skett.
Först och främst måste man - detta är kommissionens åsikt - erkänna att Världshandelsorganisationens ministerkonferens i december inte ledde till verkliga framsteg i frågor gällande handelsutväxling, handel och miljö. Likaså, och såsom förutsett, förekommer stora svårigheter vid förhandlingarna om ett protokoll gällande konventionen om klimatförändringar, i vilket skall fastställas målen för minskning av utsläpp av gaser med växthuseffekt. Slutligen så avslutade den interparlamentariska gruppen om skogsskydd sina förhandlingar senaste månad utan att lyckas lämna rekommendationer för en rad nyckelfrågor, inklusive behovet för en skogskonvention.
Det är uppenbart att dessa teman - handelsutväxling och miljö, klimatförändring och skog - behöver en politisk impuls på högsta möjliga nivå vid specialmötet. Resolutionen känns rätt i detta hänseende och självfallet skulle kommissionen mer än gärna fortsätta konversationerna med parlamentet med tanke på den strategiuppläggning som vi gör på en bas av det meddelande som delgavs 1996 och som fortsättningsvis är vår stora strategiska tanke.
I fråga om klimatförändringen så är det ett faktum - såsom ett antal ledamöter har indikerat - att miljörådet har fattat vissa beslut i anslutning till minskning och kvantifiering av giftiga utsläpp. Även om beslutet har siktet ställt på år 2010, har man nu slutligen träffat ett avtal mellan medlemsstaterna. Man kan kanske tycka att minskningarna borde genomföras snabbare, men det faktum att ministerrådet har kunnat fatta beslut i denna kvistiga fråga är ytterligare ett steg framåt.
I detta sammanhang anser vi det vara väsentligt att koncentrera sig på lagligt bindande minskningar för åren 2005, 2010 och 2020. Det krav som framställs i betänkandet, i punkt 18 D av resolutionen, angående en maximigräns för de globala utsläppen, är intressant men vi måste realistiskt sett inse att detta under alla omständigheterna är ett verkligt långtidsperspektiv.
En annan mycket viktig prioritet som kommissionen vill betona inför specialmötet är den ökande bristen på sötvatten och dess följder för befolkningen, jordbruket, livsmedelstryggheten och också för fattigdomen.
Slutligen så fäster resolutionen uppmärksamhet vid en annan fråga, som är av mycket stor vikt. Det handlar om kapitalströmmarna till utvecklingsländerna, eftersom den hållbara utvecklingen måste upprätthållas genom offentligt och privat bistånd för densamma. Det är uppenbart att det handlar om en viktig aspekt som utgör villkor för den hållbara utvecklingen och som samtidigt ger möjlighet att - såsom ett antal ledamöter konstaterade - exportera miljöteknologi. Såsom Valverde mycket rätt konstaterade så finns det ingen motsägelse mellan utveckling och skyddet av miljön: det finns många tilläggsaspekter och det är viktigt att gå vidare i en sådan riktning att denna typ av kapitalöverföringar blir allt vanligare. Om vi ser på de globala siffrorna för de senaste åren så visar dessa förvisso en stor ökning av de direkta investeringarna i länderna på södra halvklotet. Dessa uppgifter får dock inte tolkas okritiskt, ty även om siffrorna ser spektakulära ut på global nivå så kan vi konstatera att kapitalströmmarna i själva verket koncentreras till de så kallade nya tillväxtzonerna, zoner under mycket snabb utveckling. Detta är inte fallet med alla länder och ännu mindre om vi ser på de fattigaste länderna.
Sedan vill jag omnämna kommissionens arbetsprogram om den hållbara utvecklingen och i detta hänseende är våra planer att vi under de följande åren bör definiera en hel serie av prioriterade frågor. Vi anser att den milstolpe som resolutionen präglar är den rätta för att man skall kunna gå vidare på ett effektivt sätt.
Slutligen, vad beträffar parlamentets deltagande så är kommissionen efter allt att döma överens om att, vilket den redan var vid Riokonferensen, parlamentet deltar i Förenta nationernas generalförsamlings möte.

Valverde López
Herr ordförande, jag vill fråga herr kommissionär hur man har tänkt sig detta institutionella deltagande. Man har nämnt att parlamentet skulle vara närvarande men hur kommer själva kommissionen att representeras och hur skall samordningen ske med rådet. Skall medlemsstaterna komma med individuella inlägg eller skall det finns en enda röst? Vid Riokonferensen var vår insats allt annat än samordnad.
För det andra, kommer vi vid denna konferens att kunna komma med en utvärdering av de nationella planer som de olika regeringar som skrev under Rioavtalet förband sig till, framförallt Agenda 21? Vi har inte fått någon som helst information från kommissionen om detta.

Marín
Med beaktande av att regeringskonferensen uppenbarligen skulle kunna rationalisera detta problem, så kan jag konstatera vad kommissionen skulle vilja. I denna fråga är kommissionen, såsom alltid när det gäller yttre förhållanden, överens om systemet med ordförandeskap av rådet-rådets generalsekreterare + kommissionen som representant för den verkställande delen och en del av förvaltningen. Dessutom anser vi att parlamentet bör vara representerat inom gemenskapens delegation såsom parlament. Jag anser detta vara det mest rationella.
Därutöver har ni tagit upp en fråga som kan dra oss in i en mycket utdragen debatt. Vid det följande mötet finns det en punkt som kommer att vara mycket svår att förklara för Europeiska unionens del. Denna förband sig offentligt vid Riomötet att budgetera - något som jag minns mycket väl, och ni också - 2 000 miljoner ecu för lösningen av problem i anslutning till miljöns framtid i världen. Vi vet alla att våra medlemsstater aldrig kunde godkänna detta belopp och inte heller kunde komma överens om fördelningen av det. Detta är något vi måste medge.
Mycket få har uppfyllt sina finansiella löften i anslutning till Riogruppens beslut. Med detta som bakgrund anser jag att det krävs en nykter reflexion tillsammans med rådet och därefter måste man låta frågan om utvärdering av var och en av medlemsstaterna komma fram, och detta kan, enligt min syn på saken, göras tillsammans med kommissionen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Upphävande av allmänna tullförmåner i Myanmar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0085/97) av Theorin för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om förslagen till rådets förordningar:
I.tillfälligt upphävande av tillämpningen av allmänna tullförmåner inom industrisektorn i Myanmar (KOM(96)0711 - C4-0085/97-96/0317(CNS))II.tillfälligt upphävande av tillämpningen av allmänna tullförmåner för jordbruksprodukter från Myanmar (KOM(97)0058 - C4-0086/97-97/0041(CNS)).
Theorin
Herr ordförande! Jag välkomnar de tre yttrandena från budgetutskottet, utskottet för utveckling och samarbete samt utskottet för externa ekonomiska förbindelser som alla stöder förslaget. Jag är glad över att säga att utrikesutskottet också står enhälligt bakom förslaget.
EU och Burma ingick i december 1994 ett avtal om allmänna tullförmåner för vissa industriprodukter. Den 1 januari i år trädde ett identiskt avtal i kraft för jordbruksprodukter. Dessa avtal kan när som helst upphävas vid påvisat tvångsarbete. Tvångsarbete definieras i detta sammanhang som i Genèvekonventionen från 1925 och 1956.
På grundval av klagomål som ingavs i juni 1995 för industriprodukter och den 1 januari i år för jordbruksprodukter av Europeiska fackliga samorganisationen och Internationella fria fackföreningars organisation undersökte kommissionen påstådd utövning av tvångsarbete i Burma. Resultatet av undersökningen visade att militärregimen gjort tvångsarbete till en vanligt förekommande och påvisbar realitet. Tvångsarbete betyder massdeportering av såväl män och kvinnor som barn i samband med uppförande av vissa infrastrukturer och medför ofta att de som tvingas till arbete dödas eller lemlästas.
Situationen för mänskliga rättigheter i Burma har länge upprört EU och Europaparlamentet. Jag har i motiveringsdelen beskrivit situationen för de mänskliga rättigheterna i landet. Militärregimen tog makten med våld 1988. Man tillät någorlunda fria val 1990, där ledaren för det demokratiska partiet Aung San Suu Kyi, som tilldelades Europaparlamentets Sacharovpris för tankefrihet 1990, inte kunde kandidera. Hon satt sedan 1989 i husarrest. Det demokratiska partiet vann valet med en helt överväldigande majoritet, men militärregimen respekterade inte valresultatet och behöll makten. Enligt uppgift sitter i dag 18 procent av de valda parlamentarikerna fängslade. San Suu Kyi har begärt att alla utländska investerare skall dra sig tillbaka. Pepsi, Levi's, Apple och andra företag har gjort det.
Det finns säkra bevis för omfattande kränkningar av mänskliga rättigheter, t.ex. summariska avrättningar, tortyr, våldtäkter och annan kvinnomisshandel, misshandel av fångar etc. Dessutom förekommer kraftiga inskränkningar vad gäller yttrandefrihet, mötesfrihet, religionsfrihet och rörelsefrihet. Enligt Amnesty sitter i dag två tusen personer fängslade för att ha krävt reformer för mänskliga rättigheter, och stränga restriktioner gäller fortfarande för Aung San Suu Kyi.
Amnesty International utropade år 1996 som det värsta året under detta årtionde för de mänskliga rättigheterna i Burma. EU är nu inte ensam om att reagera mot situationen i Burma. I USA har man framarbetat lagförslag om åtgärder mot Burma. Dessutom har många företag från både USA och EU dragit tillbaka sina investeringar i landet, i flera fall till följd av konsumentbojkotter och andra påtryckningskampanjer. Det är dock genant att se att vissa europeiska företag ekonomiskt, politiskt och moraliskt stöder militärregimen genom att fortfarande genomföra projekt med densamma. Tvångsarbete har använts för att bygga hotell, vägar och annan infrastruktur. I dag har därför en stor grupp ledamöter av Europaparlamentet i ett brev vädjat till Club Med att stoppa sina turistresor till Burma.
Kommissionens förslag att vidta dessa sanktioner mot Burma är helt nytt i sitt slag och väl värt sitt stöd - och det har hela vårt stöd. Det är första gången som EU har föreslagit sanktioner mot ett land som medvetet bryter mot mänskliga rättigheter i fråga om tvångsarbete. Jag uppskattar därför - även om jag finner det självklart - att parlamentet har blivit hört i denna fråga.
Förordningen om de allmänna tullförmånerna förespråkar i detalj hur ett tillfälligt upphävande av tullförmåner skall gå till. Hur de skall återinföras nämns dock inte. Jag har därför föreslagit att kommissionen löpande skall övervaka förhållandena vad gäller tvångsarbete. Om det framkommer bevis på att det har upphört, så skall kommissionen efter en grundlig undersökning framlägga förslag till rådet, som efter att ha hört Europaparlamentet skall besluta att denna förordning skall upphöra att gälla. Det är självklart av största vikt att parlamentet informeras och rådfrågas om återinförande av tullförmånen. Att parlamentet inte skulle höras vid återinförandet av preferenssystemet skulle inte bara vara paradoxalt, då parlamentet hörs i frågan om upphävandet av tullförmånen, utan även politiskt oacceptabelt.
Låt mig till sist påtala en brist. Resultatet av kommissionens undersökning har inte gjorts offentlig. Jag har i egenskap av föredragande vid flera tillfällen av kommissionär Marin begärt att få ta del av denna rapport, men blivit nekad av något formella lagliga skäl. Jag misstror inte kommissionens undersökningsresultat, men jag ser det som en viktig principiell fråga. Parlamentet måste kunna få ta del av handlingarna i en fråga av detta slag. Det minsta man då kan begära är att föredraganden har tillgång till eller kan se undersökningsdokumentet; inte minst är detta centralt vid införandet av tullförmåner.
Det har varit en lång dags färd mot natt för kommissionären och för oss alla. Men jag undrar ändå, kommissionär Marin, om man inte borde undersöka möjligheterna att finna en lösning, så att parlamentet i fortsättningen på något sätt kan få insyn; att det inte har gått denna gång kan jag acceptera. Det är min förhoppning att parlamentet enhälligt ställer sig bakom förslaget och att rådet den 24 mars fattar beslut om att upphäva tullförmånerna. Allt annat vore en skandal och skulle åstadkomma en stark politisk reaktion.

Leperre-Verrier
Herr ordförande, för första gången har Europeiska unionen infört sanktioner mot ett land som kränker de mänskliga rättigheterna på arbetsplatser. Vi bör välkomna beslutet om att upphöra med det system för tullförmåner som Burma åtnjuter.
Sedan ett flertal månader tillbaka kämpar vi här för att åtgärder skall vidtas mot den burmesiska militärjuntan, eftersom massiva förvisningar av män, kvinnor och barn fortsätter att äga rum. Den burmesiska armén deltar i detta och misshandlar straffarbetarna. Enligt internationella konfederationen för fria fackförbund berörs mer än 800 000 personer och flera tusen av dessa har redan dött på dessa arbetsplatser. Av denna anledning gjorde de internationella fackförbunden en anmälan hos kommissionen den 6 juni 1995 som syftar till att avlägsna Burma ur systemet för tullförmåner.
Beträffande industriprodukter gjorde samma fackförbund samma anmälan för jordbruksprodukter den 1 januari 1997. Två tredjedelar av den burmesiska jordbruks- och industriexporten har hittills fått reducerade avgifter. De mänskliga rättigheterna hånas på ett så fruktansvärt sätt att Europeiska unionen tvingades att reagera även om det inte rör sig om en verklig handelsblockad. Vi skulle dock vilja att kommissionen antog en mer voluntaristisk hållning, eftersom det utöver Europeiska kommissionens beslut vore lämpligt att medlemsstaterna och rådet antog samma hållning gentemot landet och att de inledde strängare sanktioner. Även om det rör sig om handelsförfaranden får man inte underskatta den politiska räckvidden.
För övrigt innebär Burmas anslutning till ASEAN ett allvarligt problem. Om anslutningen ankommer på befogenheterna i ASEAN: s medlemsstater bör Europeiska kommissionen fortsätta påtryckningarna på staterna i området och förstärka det som kommissionen kallar den kritiska dialogen som den tycks ha inlett.
Avslutningsvis skulle jag vilja göra en kommentar på min grupps vägnar. Vi skulle vilja se samma beslutsamhet tillämpas gentemot alla länder som hånar de mänskliga rättigheterna på arbetsplatserna och som utnyttjar tvångsarbete, den nya formen av slaveri.

Truscott
Herr ordförande! Jag vill gratulera Theorin till hennes utsökta betänkande, som har förelagts kammaren idag. Åtgärder mot Burma borde ha vidtagits för länge sedan. Jag välkomnar förslaget att upphäva tillämpningen av det allmänna tullpreferenssystemet eller allmänna tullförmåner för industri- och jordbruksexport. Det kommer enligt beräkningar att kosta Burma 2.262 miljoner ecu i tillkommande tullavgifter.
Skälen till dessa ekonomiska sanktioner är helt uppenbara. Tillämpningen av tvångs- och slavarbete i Burma utgör ett brott mot Genèvekonventionerna av den 25 september 1926 och den 7 september 1956, samt mot Internationella arbetsorganisationens konventioner nummer 29 och 105. Det föreligger mer vittfamnande moraliska skäl att agera gentemot Burma. SLORC, rådet för återupprättandet av lag och ordning, är en brutal militärdiktatur som tog makten med våld 1988. SLORC vägrade att respektera resultatet av valet 1990, där oppositionspartiet National League for Democracy segrade. Aung San Suu Kyi, som segrade i valet 1990, har blivit offer för husarrest och fortsatta trakasserier. Utöver dödandet och lemlästandet av slavarbetare, är den allmänna situationen vad gäller mänskliga rättigheter förfärlig. Försvinnanden, våldtäkter, godtyckliga anhållanden och avrättningar hör till vardagen. Politiska motståndare, etniska minoriteter och allmänheten i stort utsätts för dagliga hotelser och värre saker än så.
Mot denna bakgrund måste det hälsas med tillfredsställelse att ett antal amerikanska och europeiska företag, däribland Heineken, Carlsberg och PepsiCo, dragit sig ur. Men andra företag är fortfarande verksamma i Burma, och blundar för de övergrepp mot de mänskliga rättigheterna som äger rum överallt omkring dem. Oljebolaget TOTAL och Club Med fortsätter att göra affärer i Burma. Det finns dokumenterade belägg för övergrepp mot de mänskliga rättigheterna vid anläggningsplatserna för TOTAL: s gasledningsprojekt, däribland avrättningar och tortyr av tvångsarbetare.
Detta är bara inte acceptabelt. Vad gör dessa europeiska företag med burmesiskt blod på händerna? Europeiska unionen bör fortsätta att ifrågasätta Burmas framtida medlemskap av ASEAN. ASEAN: s trovärdighet kommer bara att skadas om Burma erbjuds medlemskap i denna ansedda sydostasiatiska klubb i en nära framtid. Det kommer också att komplicera ASEAN: s förbindelser med EU. I många år har Europaparlamentet krävt en klausul som garanterar att de anställdas mänskliga rättigheter tas med i avtal, när EU beviljar allmänna tullförmåner. Sådana sociala klausuler kan användas för att förbättra de mänskliga rättigheterna runt om i världen. När våra politiska partners och handelspartners inte uppfyller de överallt accepterade normerna för mänsklig anständighet är det sannerligen rätt att EU inför politiska och ekonomiska sanktioner. Jag stöder bestämt Theorins betänkande.
Jag hoppas att EU fortsätter med påtryckningarna på de burmesiska myndigheterna, så att de känner sig tvingade att anamma demokrati och befria det burmesiska folket från dess lidande och förtryck.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Burma är ett land med en våldsam militärdiktatur, det är ett land med en vald oppositionsledare, egentligen en vald president med 80 % av rösterna som sitter i husarrest sedan mer än sex år och faktiskt hålls som gisslan. Burma är ett land där 80 % av de valda parlamentsledamöterna sitter i fängelse eller har försvunnit. Burma är ett land där en god del av befolkningen genom tvångsarbete av regeringen tvingas att hjälpa till med byggandet, ett land där man faktiskt tillämpar slavarbete. Burma är ett land som av Amnesty International betecknas som ett land där för närvarande de värsta brotten mot de mänskliga rättigheterna äger rum.
Herr ordförande! Det finns människor som frågar sig vad det är fatt med detta ganska okända land, varför man i USA har godkänt en lag i kongressen om att införa investeringsstopp och varför Europeiska unionen föreslår att senarelägga preferensbehandlingen, vilket är början till en ekonomisk bojkott. Jag hoppas att alla dessa fakta gör det tydligt att regimen i Burma inte duger och att regimen i Burma inte längre kan respekteras och tolereras av den internationella gemenskapen.
Det är utmärkt att kommissionen positivt har besvarat det tidigare uppropet från Europaparlamentet, jag hänvisar till resolutioner från juli 1996 och oktober 1996, och har lagt fram detta förslag att uppskjuta preferenssystemet. Jag vill även komplimentera kommissionen för den noggrannhet med vilken den har gått till verket i dess undersökning av arten och omfattningen av slavarbetet. Det är välgjort och grundligt, så ingen kan anklaga kommissionen för en snabb eller slarvig handläggning.
1994 var jag i detta parlament föredragande för preferenssystemet, och då angav vi med stor precision den klausul som nu åberopas. Och så detta exempel, det är första gången som denna klausul används. Vi kan se att klausulen är försedd med goda villkor, och den kan faktiskt tillämpas. Vad det beträffar är jag nöjd med vad vi gjorde 1994.
Detta parlament kommer säkert att godkänna kritiken mot militärregimen i Burma idag. Och nästa steg är nu rådets sak, och jag frågar kommissionären hur det egentligen ligger till med rådet. Menar han att även rådet kommer att godkänna förslaget omgående?
Herr ordförande! Till sist har jag två kommentarer: Detta förslag om upphävande av preferenssystemet är början på en ekonomisk bojkott. Om det inte hjälper, borde vi gå precis lika långt som den amerikanska kongressen, och vi borde även föreslå införandet av ett investeringsstopp.
En andra kommentar: Det har redan hänvisats till den. Vi borde egentligen vädja till alla medborgare att avstå från att åka på semester till Burma och till alla resebyråer och till alla researrangörer att upphöra med att arrangera resor till Burma, för jag kan säga er att hotellen och infrastrukturen, som byggs upp där, byggs med hjälp av slavarbete.
Herr ordförande! Jag hoppas att det steg som vi idag tar i parlamentet snabbt följs upp av rådet, men jag hoppas framför allt oppositionsledaren, som nu sitter som gisslan, åter helt enkelt kommer att kunna sitta i parlamentet, att de mänskliga rättigheterna respekteras. Jag unnar Burma allt gott och jag hoppas att det som vi här idag gör är till någon hjälp.

André-Léonard
Herr ordförande, enligt vissa källor berör tvångsarbetet 2 miljoner burmeser. Män, kvinnor och barn är inte skonade från detta 1900-talets slaveri. Dessa personer som misshandlas av den burmesiska armén utnyttjas för allt slags arbete, även byggandet av stor infrastruktur. På dessa arbetsplatser har tyvärr tusentals burmeser dött. Det är viktigt att påpeka att 3 % av Burmas BNP härrör från tvångsarbetet.
Om Burma utesluts ur systemet för tullförmåner har detta i första hand en politisk och symbolisk betydelse. Det får inte någon särskild konsekvens för Burmas export till Europeiska unionen. En sådan åtgärd skulle ge Suu Kyi, mottagare av Nobels fredspris och chef för den burmesiska oppositionen, rätt när hon outtröttligt förordar sanktioner mot landets militärregim.
Den burmesiska militärregeringen för en interventionspolitik gentemot den ekonomiska verksamheten. Regeringen fortsätter också att kränka inte bara de mänskliga rättigheterna, utan också barnens rättigheter trots att landet undertecknade barnkonventionen 1991.
Omflyttningen av befolkningen fortsatte under 1996 och påverkar 200 000 personer och tusentals barn. I städerna fortsätter barn att gripas och fängslas, i vissa fall enbart för att offentligt ha delat ut flygblad. Det är beklagligt att många barn tvingas att arbeta utan betalning på dessa byggarbetsplatser med fara för sina liv. Till detta bör läggas handeln med burmesiska småflickor till Thailand för prostitution. Vi visste redan att situationen för barnens rättigheter var oerhört allvarlig, men vi tvingas konstatera att den förvärrats under 1996 eftersom regeringen vägrade att ta emot Förenta nationernas särskilda sändebud för mänskliga rättigheter.
Upphävandet av systemet för tullförmåner kan utgöra en sanktion som förmår den burmesiska militärregeringen att inleda en dialog med oppositionen för att återupprätta demokratin i denna del av världen. Vi bör välkomna att Europeiska kommissionen för första gången föreslår sanktioner mot ett land som hånar de mänskliga rättigheterna på arbetsplatsen. Naturligtvis samtycker Europaparlamentet till initiativet. Vi hoppas att rådet kommer att följa efter.
Herr ordförande, jag, och förmodligen alla med mig, anser att barnet är en känslig varelse som vi måste skydda. Vi kan inte under några som helst förhållanden acceptera att barn fortsätter att kränkas, hånas, utsättas för slaveri och till och med mördas för att tillfredsställa mannen eller till förmån för honom.

McKenna
Herr ordförande! Dagens debatt kommer mycket lägligt, eftersom industriledare i olika delar av världen utövar påtryckningar på regeringarna för att få dem att avstå från alla planer på sanktioner gentemot Burma.
Tidigare under veckan kom affärsrådet för USA och ASEAN, som representerar gräddan av de amerikanska och sydostasiatiska affärsmännen, med ett kraftfullt fördömande av ekonomiska sanktioner mot Burma. I stället anmodade det USA att anta en strategi för konstruktivt engagemang tillsammans med de burmesiska myndigheterna, för bibehållande av ekonomiska förbindelser med Burma, samtidigt med strävanden för förändringar. Konstruktivt engagemang var exakt den politik som Ronald Reagan tillämpade i Sydafrika. Den politiken förlängde de svartas lidande, och det var först när den internationella folkgemenskapen mobiliserades att vidta kraftfulla ekonomiska åtgärder gentemot Sydafrika som apartheidregimen vittrade sönder.
Den senaste tidens händelser i Burma visar också behovet av ett beslutsamt agerande på EU-nivån. Förtrycket av Burmas Karenminoritet på sex miljoner människor har blivit allt våldsammare de allra senaste månaderna. Karenerna eftersträvar den självständighet som britterna garanterade dem när de gav Burma sin självständighet 1949.
Det har förekommit ett stort antal anklagelser om stympningar, våldtäkter och urskillningslös eldgivning mot civila som flytt över gränsen mellan Burma och Thailand. Den burmesiska militärjuntan kan inte utnyttja sin ständiga konflikt med rebellerna i Karen National Union som en ursäkt för angrepp på civila.
Amnesty International beräknar att nästan 2000 personer arresterades av politiska skäl i Burma under förra året. Den alldeles övervägande delen av dem antas ha ägnat sig åt helt fredlig verksamhet.
När den burmesiska premiärministern i exil nyligen besökte Dublin utryckte han farhågor för att Europeiska unionen skulle komma att minska sina påtryckningar på de makthavande generalerna av handelsskäl. Vi måste få såväl kommissionens som rådets försäkringar om att så inte kommer att ske.
De gröna stöder fullt ut EU: s beslut att upphäva handelsförmånerna för Burma för såväl industri- som jordbruksprodukter, men ytterligare åtgärder måste vidtas.
Det statsägda franska oljebolaget TOTAL har verkat i Burma i många år och det har förekommit anklagelser om att det använt sig av tvångsarbetare, däribland barnarbetare, i sin verksamhet. För några månader sedan undertecknade det, tillsammans med det amerikanska bolaget UNOCAL, ett nytt kontrakt med burmesiska olje- och gasföretag för utökad gasexploatering i Andamansjön.
I sommar väntas ASEAN inta Burma som ny medlem. Vid ASEAN: s möte i januari ansträngde sig vissa utrikesministrar för att hålla frågan om mänskliga rättigheter borta från dagordningen. Om Burma medges medlemskap måste EU ta upp landets fortlöpande brott mot de mänskliga rättigheterna vid varje tillfälle.

Dupuis
Herr ordförande, sammanträdesordföranden går, ledamöterna kommer och går men kommissionsledamöterna stannar. All heder åt Marín. Allt är till vår fördel eftersom frågan om Burma är en del av hans dokument, vilket jag är mycket glad för.
Jag anser att beslutet om att upphäva systemet för tullförmåner är synnerligen viktigt, eftersom ett sammanträde om att inrätta ett internationellt nätverk för stöd till demokratin i Burma nyss har hållits i Tokyo. Jag anser att den signal som Europeiska unionen kan ge är oerhört viktig för alla de asiatiska länder som deltog i Tokyo och som, vilket bör erkännas, visar mycket större intresse för frågan är Europeiska unionen. Detta betyder dock inte att den saknar betydelse.
Jag anser dessutom att beslutet är viktigt eftersom det innebär en vändning i Europeiska unionens politik. Det är faktiskt första gången som man sätter en politik för försvar av de mänskliga rättigheterna och för främjande av demokrati i bruk, vilket är ett mycket starkt instrument för ekonomisk politik. Jag vill tacka Marín för att han hanterat ärendet på det sätt han gjort.
Jag skulle vilja säga de kollegor som uttalat sig före mig och som anser att Aung San Suu Kyi har mycket charm, vilket för övrigt även är min åsikt, att det finns andra personer i regionen, exempelvis Wei Jingsheng, Wang Dan och många andra dissidenter, som också har mycket charm. Jag hoppas att detta ger dem idéer för framtiden. Jag kommer inte att fråga Marín om han anser att Aung San Suu Kyi har mycket charm. Däremot skulle jag vilja fråga honom - och samtidigt be honom att inte omgående säga det till Sir Leon - om han anser att det vore möjligt att på Europaparlamentets begäran inleda liknande förfaranden för andra länder i regionen. Jag tror att vi här har haft att göra med ett fackförbundsinitiativ. Vore det inte möjligt att, den här gången på parlamentets initiativ, inleda liknande förfaranden för upphävande av systemet för tullförmåner för andra länder i regionen? Enligt min uppfattning skulle Europeiska unionen ta ett beslutsamt steg mot en förstärkning av sin utrikespolitik.

Needle
Tack, herr ordförande! Det jag först och främst vill göra är att foga mina gratulationer till dem från kammaren i övrigt, till Theorin för hennes utmärkta betänkande och mycket förnuftiga förslag till ändringar i texten. Det är också väldigt bra att få möjlighet att gratulera kommissionen till vad som är en historiskt betydelsefull åtgärd. Jag anser åtgärden mot förmånerna för industri- och jordbruksprodukter vara mycket välkomna, även om det fullständiga upphörandet med all handel, i synnerhet av sådana oljebolag som Total och Premier dessvärre ännu inte är särskilt sannolikt. Men dessa åtgärder likställer åtminstone EU med det bestämda ställningstagande USA gjort.
Det jag vill göra är i själva verket att dela med mig av några åsikter - utifrån egna erfarenheter, snarare än vad som bara kommit mig till del via media. Åker man till Rangoon i lönndom, vilket jag och andra gjorde i slutet av förra året, så får man otvetydigt se barnarbete och tvångsarbete på vägarna i Rangoondistriktet, som bygger hotellen och vägarna där. Man kan konstatera den stora vikt SLORC-regimen lägger vid internationella investeringar där.
Idag har jag och kollegorna Kinnock, Thomas och Ford förelagt reseföretaget Club Med här i Strasbourg en kraftfull protest, där vi kräver att de upphör med sina resor och sin verksamhet där och noterar de andra som dragit sig ur, hur attraktivt det burmesiska folket och landet än må vara. Hur viktiga de västerländska åtgärderna än är så kommer SLORC att fortsätta att stödjas av sådana grannar som Kina som, påstås det, bedriver en blomstrande, fördärvlig, underjordisk narkotika- och juvelhandel genom landet. Detta finansierar och ger näring direkt till förtryckarregimen, som mördar egna invånare nära och på andra sidan den thailändska gränsen när vi talar här i kväll.
I det sammanhanget är agerandet för att ta med Burma i ASEAN ytterst nedslående men förutsägbart, och jag uppmanar kommissionen att utnyttja sig av alla handelsöverläggningar med ASEAN-staterna för att få till stånd ett nytt övervägande. Jag hoppas att dessa åtgärder avseende det allmänna tullpreferenssystemet blir verkningsfulla och verkligen försvagar SLORC, men under tiden som de får denna effekt hoppas jag denna kammare kan erkänna allt det hängivna arbete som lagts ner av alla dem som eftersträvar demokrati i Burma, liksom också aktionsgruppen för Burma, andra nätverk och icke-statliga organisationer, och hålla internationella kontakter och kanaler för hopp öppna.
Vi här i kammaren kan inte debattera Burma varje månad, men vi måste tänka efter hur vi kan hjälpa det burmesiska folket varje dag tills dess att det är fritt, och detta betänkande och dessa förslag utgör ett led i den processen.

Mann, Thomas
Herr ordförande, mina damer och herrar, ärade kommissionär Marín! När Europeiska unionen 1994 införde tullförmåner för Myanmar, f.d. Burma, var den politiska situationen där redan ytterst spänd. Förmånerna som gällde vissa industri- och jordbruksprodukter var emellertid förgäves, också när det gäller även förhoppningarna om att den sociala situationen skulle kunna förbättras. I stället skedde raka motsatsen. I Myanmar föraktas de mänskliga rättigheterna - misshandel, häktningar och tortyr tillhör dagordningen. Demokratirörelsen förtrycks och ledaren för den demokratiska fraktionen, Aung San Suu Kyi, sitter sedan flera år tillbaka i husarrest. Hon har tilldelats både Sacharovpriset och Nobels fredspris. Hur kan vi på ett effektivt sätt bemöta en regim som behandlar oliktänkande som kriminella? Tvångsarbetena i Myanmar är ett slags slaveri som bryter mot de internationella överenskommelserna - Genèvekonventionen och Internationella arbetsorganisationens konventioner - vilket ni, kära kollegor, redan har påpekat.
Upphävandet av tullförmånerna är ett absolut måste. Kränkningarna av de mänskliga rättigheterna har enligt beräkningar från kommissionen, rådet, den icke-statliga organisationen (NGO), Amnesty International och statsförvaltningen ökat ytterligare under 1996. Europaparlamentets mål var och är att förena utvecklingssamarbete med värnande av de mänskliga rättigheterna, något som vi på ett förebildligt sätt reglerat i samarbetsavtalet med Nepal förra året.
Europaparlamentet måste därför konsulteras före framtida beslut i rådet om återupptagande av tullförmåner, såsom föredraganden Theorin med rätta har föreslagit. Den rättsliga grunden för detta finns redan.
Vi måste fortsätta att utöva påtryckningar med politiska och ekonomiska medel. Man kan inte bemöta hänsynslös politik på ett hänsynsfullt sätt. Samtidigt vill vi passa på att uppmuntra demokratirörelsen i Myanmar. Deras fredliga motstånd mot generalernas kuppregim är förebildligt. De förtjänar solidaritet och framgång!

Ford
Herr ordförande! Jag välkomnar rådets förslag att upphäva tillämpningen av det allmänna tullpreferenssystemet för såväl industri- som jordbruksprodukter från Burma. Förhoppningsvis så kommer denna åtgärd att innebära ett ökat tryck på SLORC: s militärdiktatur i det beklagansvärda landet, att upphöra med sin omfattande användning av tvångs- och barnarbete för att bygga upp sin infrastruktur med hotell, för att försöka öka sin turisthandel.
I december besökte jag Aung San Suu Kyi i lönndom tillsammans med fru Kinnock. Vi videofilmade en intervju med henne. Hennes budskap var helt kristallklart: Sluta investera i Burma; inför sanktioner. Detta skulle väl helt klart inte vara utan inverkan på det burmesiska folket? Ändå stod behovet av åtgärder absolut klart för henne och vem skulle väl bättre kunna föra det burmesiska folkets talan. 1990 fick hennes parti, National League for Democracy, 80 % av rösterna.
När Kinnock och jag återvände från Burma utnyttjade vi oss av möjligheten att sammanträffa med såväl kommissionär Marín som det irländska ordförandeskapet. De var bägge sympatiskt inställda, men vi väntar på ett svar från regimen på en begäran från kommissionen att en undersökningsgrupp skall få besöka Burma, för att undersöka påståendena om tvångsarbete. Inom några dagar efter vårt sammanträffande vägrade den burmesiska juntan kategoriskt att ge kommissionen tillstånd till ett sådant besök. Vi gratulerar därför kommissionen och rådet till att ha agerat så snabbt. Jag skulle särskilt vilja gratulera kommissionär Marín till den mycket bestämda inställning han intog i Singapore, och till det sätt på vilket han stod emot kritiken från medlemsstaterna.
Jag hoppas dessutom att industriidkarna i Europa lyssnar på detta och att TOTAL och Club Med kommer att följa i spåren på Heineken, Carlsberg, PepsiCo, Levi, Apple och Thomas Cook.
Två avslutande påpekanden. Europaparlamentet ger med rätta eftertryck åt sina förbindelser med Asien. Som en av presidiets medlemmar i delegationen till Japan fick jag igår tillfälle att träffa andra representanter för delegationer till Asien, för att tala om ASSET II, ett interparlamentariskt sammanträffande mellan ledamöter av Europaparlamentet och parlamenten i Asean. Jag hoppas att det framstår kristallklart för var och en att det bara kommer att omfatta parlament med vilka vi har en förbindelse.
Slutligen vill jag fråga kommissionär Marín om han kan försäkra oss om att rådet inte nu kommer att blockera detta förslag till följd av agerandet hos en värdelös regering i en av medlemsstaterna.

Marín
Fru ordförande, för det första så vill kommissionen uttrycka sin tacksamhet för det stöd som parlamentet gett åt förslaget om att upphäva den preferensbehandling som Myanmar åtnjuter inom ramen för det allmänna preferenssystemet. Om vi lyckas komma fram till att detta beslut antas den 24 mars i ministerrådet, så är det första gången som kommissionen, parlamentet och ministerrådet träffar en överenskommelse - jag upprepar, första gången - om det faktum om att man i fråga om de föreskrifter som reglerar handeln också måste beakta vissa sociala normer.
Jag vill göra en precisering och därvid respektera parlamentets synsätt: kommissionen - och jag - rekommenderar att rådet konsulterar parlamentet angående detta förslag, på grund av det politiska intresse som denna institution alltid har uttryckt i fråga om att respektera en viss social etik i den internationella handeln. Oavsett de olika sätt på vilka tillämpandet görs så vill jag att man den 24 fattar ett beslut; efter det kommer vi sedan att ha tid att reflektera över hur det skall tillämpas i framtiden.
Varför? I grunden därför att bakgrunden till det beslut som vi måste fatta bestod i att bekräfta verkligheten och omfattningen av tvångsarbetet i Myanmar och myndigheternas ansvar i detta hänseende. För att uppnå detta mål valde kommissionen uttryckligen ett förfarande som var långt, komplext och minutiöst för att kunna strängt respektera de föreskrifter som fastställs i det allmänna preferenssystemet. Detta för att försäkra att när kommissionen föreslår upphävandet så kan det inte finns någon som helst möjlighet till legalt angrepp.
Beslutet beror på parlamentet och ministerrådet. Nu finns inga ursäkter. Ett beslut måste fattas, och den som säger "ja " måste förklara detta politiskt, och samma gäller för dem som säger "nej ". Det finns ingen möjlighet att säga att "det finns brister i förfarandet, arbetet är inte väl utfört och därför måste det juridiska förfarandet upprepas ". Därför sade jag hela tiden - vilket Maij-Weggen kommer i håg - att jag föredrar att vara långsam men säker.
Kommissionens enheter fortsatte med att man i samarbete med tillkallade internationellt erkända experter bekräftade och analyserade 42 vittnesmål samt hörde ett antal vittnen vars identitet har skyddats med beaktande av sekretessprincipen. Det att vi har valt sekretess beror, bäste Dupuis, på att vi av uppenbara försiktighetsskäl inte ville offentliggöra för militärregimen vilka personer som gav vittnesmål. Jag, som har levt och arbetat mot en diktatur i mitt land, Spanien, vet att när man verkar i hemlighet så är det en elementär fråga att vara så försiktigt som möjligt när det gäller personer som hjälper inifrån. Därför måste detta arbete genomföras på ett konfidentiellt sätt.
Fakta har konstaterats, och genom muntligt meddelande begärdes av Myanmars myndigheter att de skulle delta, för att uppnå ett mål som i själva verket var mycket motsägelsefullt, oberoende av den intellektuella eller politiska motvilja som vilka som helst av staterna här kan känna. Burmas regering avvisade denna inbjudan genom muntligt meddelande. Men också kommissionen har upprätthållit tanken om att det handlar om ett motsägelsefullt förfarande när man skyddar identiteten hos dem som gav vittnesmål och å andra sidan även ger ordet till myndigheterna i Rangoon.
Vi kommer inom ramen för vårt ansvarsområde fram till slutsatsen att tvångsarbete fortsättningsvis utnyttjas i stor skala och att det direkta ansvaret ligger hos myndigheterna på alla nivåer. Tvångsarbetet i Myanmar drabbar hela befolkningen, utan hänsyn till ålder eller kön, både på landsorten och i städerna, om än städernas invånare har tillgång till större ekonomiska resurser och därigenom möjlighet att köpa sig fria från tvångsarbetet.
De kulturella och religiösa svepskälen förnekades av vittnena. När vi upprättade kontakter med landets buddistiska zon fick vi bekräftelse på att slaveriet ingalunda är en del av buddismen.
Som följd av detta beslöt kommissionen föreslå detta upphävande för rådet, oberoende av polemiken om huruvida det gäller ett GUSP-beslut eller ett "kommitté 113 "beslut. Dupuis, jag anser att det vore mycket illa att denna vecka, före beslutet från ministerrådet den 24, diskutera om huruvida det gäller duvor, rapphöns, kaniner eller harar. Det handlar om att få ett precedensfall, skapa en doktrin och skapa en rättspraxis. Senare har vi möjlighet att se hur vi skall definiera denna första lösning i framtiden. Detta är mitt synsätt men jag respekterar självfallet parlamentets självständighet och suveränitet.
Slutligen så hoppas jag, Maij-Weggen, Ford och Theorin, att ministerrådet fattar beslutet. Om vi, efter allt arbete som vi har gjort, efter allt som har hänt i Singapore, efter debatten här i parlamentet, inte får ett beslut till stånd i ministerrådet, är det ytterst deprimerande. Men jag hoppas på ett positivt utslag, på att beslutet kan fattas.
(Applåder)

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 20.05.)

