Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Sakellariou PSE
Herr ordförande! Jag vill tala till protokollet. På sidan 18 i den tyska versionen, punkt 16: " Unionens politik gentemot Algeriet" , nämns även mitt namn i resolutionsförslaget av Europas Socialdemokratiska Partis grupp. Jag stödjer inte denna resolution. Jag har också meddelat tjänstemännen, att jag tar tillbaka min underskrift.

Ordföranden
Detta skall påpekas och rättas till vid omröstningen, herr Sakellariou.
(Protokollet justerades.)

Andrews
Herr ordförande, kammaren kanske kan påminna sig om att jag, tillsammans med andra ledamöter, under ett flertal tillfällen har tagit upp inspärrningen av Roisín McAliskey, som är gravid i sjunde månaden, i ett kategori A-fängelse.
Irlands utrikesminister har kommit överens med den brittiske ambassadören i Irland och den tyske ambassadören i London att det inte finns några invändningar från den tyska regeringen vad gäller hennes frisläppande från fängelset.
Jag skulle nu vilja begära av er, herr ordförande, att ni skyndsamt ber den brittiska regeringen att frisläppa denna kvinna.

Oomen-Ruijten
Ordförande, jag vill endast meddela den ärade kollegan att vi diskuterade detta ämne utförligt igår och att det är lite löjligt att återkomma till brådskande resolutioner som inte blivit antagna.

Ordföranden
Jag tackar fru Oomen-Ruijten. Vi antecknar er anmärkning.

ONP och en allmän tjänst för telekommunikationer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0049/97) av Read för utskottet för ekonomiska och monetära frågor och industripolitik om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv (KOM(96)0419 - C4-0581/96-96/0226(COD)) om tillhandahållande av öppna nätverk (ONP) för telefoni och allmän tjänst för telekommunikationer i en konkurrensutsatt omgivning.

Read
Herr ordförande, kollegor från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik vet att detta är det tredje försöket för rösttelefoniförslagen, till och med före tidsfristens utgång för liberaliseringen den 1 januari 1998. Jag skulle vilja ha fört till protokollet att utskottet, för att inte tala om detta parlament, har arbetat snabbt för att underlätta för dessa förslag att komma igenom de olika stadierna vid rådet för telekommunikationer tidigt i mars. Detta var inget idealt arbetssätt men jag tror att vi har lyckats mycket bra med tanke på omständigheterna.
Detta är, som ni vet, förslaget enligt den telekommunikationsdossier som har flest direkta konsekvenser för medborgarna i Europeiska unionen. Det är av detta skäl som utskottet har koncentrerat sig på vissa konsumentaspekter i förslagen. Det man är rädd för är naturligtvis att operatörerna kommer att koncentrera sig på de mest vinstgivande segmenten hos denna marknad och det är, väldigt ofta, inte den vanliga hushållskonsumenten. Vi har bordlagt ändringsförslag om den allmänna tjänsten - som är så central för dessa förslag - om konsumentskydd, och ett antal av mina kollegor har bordlagt mycket behjälpliga ändringsförslag som stärker kommissionens förslag, särskilt om rättigheterna för konsumentorganisationer att rådfrågas om förändringar.
Det finns ändringsförslag för att skydda konsumenter med låg inkomst och jag välkomnar kommissionens egna idéer om flexibla betalningsplaner. Jag har bordlagt ändringsförslag som stötts av utskottet och återigen bordlagt många på min grupps vägnar om skydd för handikappade konsumenter. Det uppmärksammas inte ofta, men viss utveckling inom området för telekommunikationsteknik kan verka hindrande för vissa handikappade konsumenter. Texttelefoner är till exempel knappast till någon användning för blinda konsumenter eller konsumenter med svag syn. Vi har förkastat ändringsförslag om servicenivån och om konsumentskyddet på landsbygden - isolerade områden eller mindre befolkade områden.
Jag är särskilt intresserad av kommissionsledamot Bangemanns kommentarer om frågan om i vilken utsträckning dessa förslag bör omfatta mobiltelefoner. Jag vet att detta har varit kontroversiellt och inte nödvändigtvis har stötts av alla politiska grupper i denna kammare. Jag skulle vilja be dem att lyssna noga till vad kommissionsledamoten har att säga och kanske rösta i enlighet med detta. Det är visserligen så att marknaden för mobiltelefoner utvecklar sig olika i de olika medlemsstaterna. Men jag tycker det är uppenbart att detta förr eller senare kommer att bli en enda marknad. Jag tycker, och utskottet stödjer mig, att vi bör beakta denna utveckling redan nu. Området vi har valt ligger inom området för finansiering av allmänna tjänster och konsumentskydd: ganska små men märkbara steg och för mig det mest sammanhängande och logiska stället att börja på.
Det är inte helt utan intresse denna vecka när vi debatterar detta betänkande om rösttelefoni, att Världshandelsorganisationens avtal, som sätter nya rekord, äntligen har ingåtts. Det var intressant att både kommissionen och WTO själv tog åt sig äran för detta avtal - jag är säker på att båda skall ha sin del av äran. Det belyste vilken oerhört lukrativ och viktig bransch detta är - både om den bedöms fristående eller som en brygga till så många andra branscher. Jag tycker att vi skall välkomna avtalet och uppmärksammar den markering som har gjorts och hoppas att Europeiska unionen kommer att röra sig mot de prisnivåer som konsumenterna i USA åtnjuter. På samma gång förstår vi att detta är en bransch som säkert vill, och sannerligen har råd med, de grundläggande konsumentskyddsåtgärderna som jag är säker på att denna kammare kommer att stödja.
Detta var de kommentarer jag ville göra. Jag anförtror förslaget till er och försäkrar kommissionsledamoten och rådet att parlamentet kommer att göra allt som står i dess makt för att se till att denna fråga fortgår i en lagom takt för att möta tidsfristen som går ut den 1 januari 1998.

Ettl
Herr ordförande, mina damer och herrar! Telekommunikationsmarknadens förestående liberalisering erbjuder det europeiska näringslivet en mängd möjligheter och aktionsfält med viktiga sysselsättningspolitiska effekter. Den innebär emellertid också, hur obemärkt och rent teknisk den än må förefalla, en betydande social utmaning.
Under givna ekonomiska och sociala omständigheter är en allmän tillgång till nätet, det vill säga i praktiken att tjänsterna är ekonomiskt överkomliga, ett conditio sine qua non för medborgarnas lika chanser och frihet från diskriminering. Därför måste arten och graden av marknadsliberalisering inom detta segment ständigt ta hänsyn till konsumenternas intressen.
Liberaliseringen måste garantera behövande grupper, äldre, handikappade och personer med låga inkomster liksom personer som bor i geografiska ytterregioner en redan i dag ekonomiskt och socialt livsviktig minimiservice till socialt godtagbar kostnad. Detta är vårt A och O. Det är en kommunikationsregel, just för de lägre skikten, just för de små människorna. Just detta visar också att taltelefoni är ett betydelsefullt instrument för social integration men också avsevärt kan bidra till desintegration vid oförsiktigt handhavande.
Därför måste vid allmän kontroll av rättvis konkurrens och nödvändig integrerande prisöppenhet, vid fastställning av olika rabattscheman för privatpersoner och storkunder, vid undersökning av aktörers marknadsdominerande ställning och vidareutveckling av nya system, men även vid andra fortsatta regleringsåtgärder konsumenterna och konsumentskyddsorganisationerna vara obligatoriskt engagerade inom ramen för en rättvis social dialog. Det skapar betydligt större öppenhet, och det är vad vi behöver.
Detta är bara en såväl juridiskt och marknadsekonomiskt som demokratiskt nödvändig integrerande del av liberaliseringen, så som jag uppfattar den. Men just för dessa riktlinjer gäller som jag ser det mottot, att konsumenten i full utsträckning måste få dra nytta av taltelefonins framsteg. Fem väsentliga punkter står då i förgrunden för mig som konsumentbeskyddare. Det handlar om överkomliga och rättvisa priser. Det handlar om hög kvalitet på de erbjudna tjänsterna. Det handlar om öppenhet i pris och prestation, om juridiskt bistånd och hjälp vid vissa förlikningar, vid tvister, och det handlar om konsumenternas medverkan vid tekniska förändringar.
Men om inte allt fungerar måste vi redan nu överväga åtgärder. Om den fria konkurrensen och det ansvar som medlemskapet innebär inte leder till att vi får en motsvarande norm, måste man redan nu överväga en miniminorm på europeisk nivå och även beakta konsekvenserna för de aktörer som inte uppfyller normen. Om det alltså summa summarum går att praktiskt komplettera och berika förslaget till riktlinjer med Reads betänkande kan det säkert åter göras ett konsumentpolitiskt framsteg, och jag hoppas att detta även blir omsatt i praktiken.

Van Velzen, W.G.
Herr ordförande, jag skulle först och främst vilja tacka Read så mycket för hennes utomordentliga ansträngningar. Hon har under stor tidspress presterat ett betänkande av hög kvalitet och rådet (telekommunikation) får vid sitt sammanträde i början på mars vara ytterst tacksamt gentemot parlamentet för det snabba sätt på vilket åtminstone parlamentet arbetar. Nu är det upp till rådet att vara lika framåtsträvande, för parlamentet kommer inte att vara glädjedödare när det gäller liberaliseringen den 1 januari 1998. Den avreglerade marknaden bör självklart stå garant för en allmän tjänst som framförallt är inriktad på konsumentskydd. Här finns två viktiga politiska frågor. För det första, vilken omfattning har de allmänna tjänsterna och för det andra, vem betalar? När det gäller omfattningen av allmänna tjänster betyder det å ena sidan att utveckla en fri marknad där det gäller för de europeiska telekommunikationsoperatörerna att utvecklas till fullvärdiga konkurrerande aktörer på den internationella marknaden. Då måste man vara mycket försiktig med att införa nya bördor för dessa företag. Å andra sidan finns naturligtvis frågan om konsumentens intressen. Däremellan finns spänningar och därför måste en avvägning ske. En annan viktig aspekt är det faktum att vad som är tekniskt möjligt i ett land ännu inte är det i ett annat. Därför måste man tyvärr räkna med skillnader inom Europeiska unionen. Slutligen är det viktigt att ta hänsyn till konvergensen mellan fasta och mobila telefonnät och inte till att det de närmaste åren kommer att hända mycket inom det tekniska området. Det betyder att den definition av allmän tjänst som vi talar om nu är tidsbunden och självklart måste gälla i hela Europeiska unionen. En definition av den allmänna tjänsten på europeisk nivå är av stor betydelse för att främja att endast de på europeisk nivå definierade tjänsterna skall betalas av telekommunikationsoperatörerna och för att förhindra att de blir belastade av ytterligare skyldigheter att tillhandahålla allmänna tjänster som åläggs marknadsaktörer. Det är därför som ändringsförslag 10 är så viktigt. Min grupp tycker inte att mobiltelefoni ännu ska upptas i den allmänna tjänsten p.g.a. de stora skillnaderna mellan EU-länderna. Vi måste dock hålla dörren öppen eftersom det talas om konvergens. Det är också därför vi lämnat dörren öppen i ändringsförslag 7.
Herr ordförande, då kommer vi till den andra politiska frågan: vem finansierar, vem bidrar till den allmänna tjänsten? Min grupp tycker att det för närvarande måste vara tydligt att endast de leverantörer som erbjuder taltjänster via det fasta nätet kan bidra till att täcka kostnaderna, alltså inte de som erbjuder tjänster via det mobila nätet. Vi måste dock i det långa loppet ta under övervägande huruvida det är rättfärdigt att även dessa bidrar. Därav alltså ändringsförslag 15, där detta läggs fram. Vi vill absolut inte att alla tjänsteleverantörer redan nu blir skyldiga att bidra till den allmänna tjänsten. Vi tycker det vore mycket dåligt eftersom det då inte kommer att skapas något informationssamhälle.
Herr ordförande, nu till dilemmat för de handikappade. Det finns en tendens att erbjuda så mycket som möjligt gratis. Det anser inte jag vara en bra idé eftersom inte alla handikappade är lika. Somliga är ekonomiskt oberoende och jag tror att de själva skulle tycka det vara till och med förolämpande och ojämlikt att bli behandlade på ett speciellt sätt. Reglera alltså inte detta på europeisk nivå utan gör det på en lägre nivå. Detsamma gäller för socialt eftersatta grupper. Ett anpassat tillvägagångssätt, dvs. decentraliserat, är det bästa sättet. Jag är självklart för att socialt eftersatta grupper hjälps för att undvika social utfrysning men det måste uttryckligen ske på den lägsta nivån, nämligen regional, stads- eller nationell nivå och inte europeisk nivå.

Lindqvist
Herr ordförande! Tiden går fort, den 1 januari 1998 närmar sig och den fria marknaden för teletjänster skall införas. Rent allmänt vill jag säga att vi i Skandinavien - Sverige och Finland - har haft en fri marknad ända sedan 1992. Vi har goda erfarenheter av en fri marknad; problemen exempelvis med att nå glesbygdsgrupper har varit ganska små. Vår erfarenhet är att en grundlagstiftning som anger ramarna för regleringen av marknaden är det bästa sättet att åstadkomma en fri marknad. Inom denna ram skall marknaden bevakas av oss som är förtroendevalda. Vi skall se till att avarter och sådant som man inte vill se rättas till.
Det vi talar om är att det alltså måste finnas en beredskap för en lagstiftning för en liberaliserad marknad, men inte fler regler och lagar än vad som är nödvändigt för att denna marknad skall fungera. Det är vår erfarenhet från Skandinavien. Det som framför allt måste regleras är konsumenternas säkerhet och skydd samt lika möjligheter att i informationssamhället ta del av den nya tekniken. Vår grupp vill också understryka att denna fråga inte bara får handla om teknik, utan att det i lika hög grad är en fråga om demokrati, om likaberättigande i ytterregioner och glesbygder samt om lika möjligheter för alla, för gamla, unga, handikappade och dem som kanske inte vanligtvis arbetar med denna typ av kommunikation.
Reads betänkande är i huvudsak bra. Vår uppgift som förtroendevalda är att bevaka marknaden och se till att vi tillgodoser allmänintresset och medborgarintresset. Alla leverantörer bör vara skyldiga att tillhandahålla finansiering för allmäntjänster. Det är viktigt att man från början ser till att de medborgerliga intressena företräds. För vår del vill vi lämna mobiltelefoner utanför betänkandet och kommer alltså att rösta om sådana förslag i kammaren när omröstning sker. I det stora hela ställer vi oss bakom utskottets ändringsförslag och kommer också i huvudsak att yrka bifall till dem.

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger! Jag tror att vi här, som Read också har gjort, måste ta hänsyn till det avtal som träffats inom ramen för WTO, och som faktiskt är dubbeltydigare än vad hon här berörde. Här finns hela tiden inslaget att man i stället för att fullfölja övergången till en utvecklingsmodell som duger för framtiden vill övervinna kapitalackumulationens nuvarande svårigheter genom att förut offentligt organiserade områden skall öppnas för privata marknader, för privat konkurrens, och detta är inte problemfritt.
Jag tror att man mycket väl kan diskutera detta även i samband med mobiltelefonitjänsterna, ty i praktiken kommer detta, som Read har berört, att bli en enda marknad, och kommissionens strategi och taktik att av tekniska skäl skilja ut allt mindre områden och reglera dem olikartat blir allt mindre övertygande. I sammanhanget skulle jag uttryckligen vilja tacka Read för att hon inom hela området voice telephony ständigt har ställt kommissionens piecemeal -strategi eller taktik att ta saken bit för bit mot helheten. Detta kanske kan få också parlamentets andra sida, som just nu är frånvarande, att förstå att både flexibilisering och liberalisering bara kan göra framsteg om vi verkligen tar regeringsfrågan på allvar, om vi verkligen når dithän att vi säkrar nödvändiga offentliga garantier för alla, även för grupper och regioner med särskilda handikapp och svårigheter och problem. Dit hör allmänna tjänster, dynamiska sådana. Dit hör en nödvändig roll för konsumentorganisationerna. Dit hör specifika garantier för handikappade inom just detta område, och det kan jag verkligen understryka. Kommunikation är en offentlig nyttighet. Man kan privat bjuda ut en del av den. Man kan öppna den för privata intressen, men den måste ske inom ramen för offentlig reglering.

Ewing
Jag skulle vilja börja med att gratulera Imelda Read som har arbetat väldigt snabbt och noggrant, och fört fram sina åsikter på ett otvetydigt sätt, vilka jag stödjer. Mobiltelefoner bör inkluderas till skillnad från vad föregående talare sade. Detta är en växande marknad. Jag känner till att den inte växer med samma hastighet i alla medlemsländer men det är, trots allt, en växande marknad och kommer, antar jag, bli vanligare och vanligare i EU. Så mobiltelefoner bör inkluderas.
Detta måste också vara en allmän tjänst. Jag har ett särskilt intresse i saken därför att jag företräder en av de mest avlägsna delarna av Europeiska unionen - de skotska högländerna och öarna - 90 stycken öar. Befolkningen på mina öar har rätten att förvänta sig samma täckning som alla andra, antingen de kommer från ett mycket folktätt land som Nederländerna eller en storstad. Jag vill att det skall vara en allmän tjänst, och jag börjar med att säga att det är avgörande för mitt stöd till förslaget.
Vi har talat en del om personer med specialbehov. Jag blev upprörd när jag hörde talaren från PPE säga att vi skulle förnedra de handikappade genom att ge dem specialpriser. Detta kan jag inte alls förstå. Dessa personer har en svaghet och har rätt till vårt stöd, och bör få åtnjuta tjänsterna till ett specialpris. Mobiltelefonföretagen är mycket lönsamma. Detta är i sanning ett mycket lönsamt segment av industrin och jag kan inte förstå varför vi inte skulle kunna göra det obligatoriskt, innan det är för sent, att göra detta till en allmän tjänst med särskilda villkor för att hjälpa de handikappade och blinda.
Personer med en mobiltelefon bör ha rätten att få numret infört i telefonkatalogen, med samma rätt att inte stå där om de så önskar. Så jag hoppas att kammaren kommer att stödja principen med att ha en allmän tjänst som Imelda Read förklarat på ett så bra sätt.

Blokland
Herr ordförande, en friare telekommunikationsmarknad kommer år 2005 att erbjuda ca 1, 3 miljoner jobb. Detta har en fransk undersökningsbyrå kommit fram till. Dock inte inom telekommunikationssektorn, den kommer att krympa. Det är just genom förbättrad teleteknik som arbetstillfällen inom andra sektorer kommer att öka. Det är påfallande att fristående telekommunikationsoperatörer är för en liberalisering och att de statliga bolagen motarbetar denna process. Dessa bolag måste uppenbarligen gömma en stor dold arbetslöshet. Vi måste därför se upp med regelverk som utfaller till de statliga bolagens fördel. Europaparlamentet får inte låta sig vilseledas av fackföreningarnas kortsynthet som endast ser till följderna för antalet arbetstillfällen i stora statliga bolag.
Frågan om fortsättningen av avregleringsprocessen håller oss sysselsatta i denna debatt. Klarar vi den 1 januari 1998? Vi hoppas att det inte skall gå till som i postdossiern där Frankrike, Tyskland och sydliga medlemsstater vill skjuta fram avregleringen till 2003. Europeiska kommissionen kommer tydligen att medverka till detta. Men vet inte kommissionen att ju längre man väntar desto sämre blir situationen för postsektorn och även telekommunikationsindustrin i Europa? Stillestånd betyder här verkligen tillbakagång. Eller riskerar kommissionen kanske en framtida parlamentarisk undersökning efter sitt handlande i telekommunikations- och postdossiern.
Avreglering är bra men inte till varje pris. Därför har vi utvecklat konceptet om allmänna tjänster. Jag tror att detta koncept är gångbart om inte definitionen utvidgas så mycket, eftersom vi då fortfarande skulle hålla kvar monopolpositionen medan målet är att avreglera marknaden. Allmänna tjänster tvingar företag att betjäna hela marknaden och inte att plocka russinen ur kakan. Men ju mer detaljerade kraven är för de allmänna tjänsterna desto högre blir kostnaderna för bastjänster. Överreglering är framför allt till nackdel för just de eftersatta grupper vi vill skydda. Vi måste här söka en optimering. I detta sammanhang uttalar jag mitt stöd för ändringsförslag 10, artikel 3, men ändringsförslag 19, artikel 7.1, är ett tydligt fall av överreglering. De gravast hörselskadade väljer en privat texttelefon. Denna tjänst ingår i de allmänna tjänsterna. En publik variant är således överflödig.
Vad gäller taxorna menar jag att vi inte behöver fastställa något annat än en rimlig maximitaxa. Vid fastställandet av ett enhetligt fast kostnadsorienterat pris får inte konkurrenterna någon chans, vilket är till nackdel för konsumenten. Kostnader är ingen bra måttstock, de kan nämligen vara mycket högre i en viss medlemsstat eftersom man där har att göra med ett ineffektivt statligt bolag.

Muscardini
Herr ordförande! Vi instämmer i princip i föredragandens förslag och framför allt de delar som syftar till att skydda konsumenten genom en bättre kvalitet på tjänsterna, avtal om information och hanteringen av tvister, liksom vi är positiva till införandet av en speciell grupp av brukare, dvs familjer.
Vi accepterar föredragandens förslag att utsträcka tillämpningen av de regler som gäller skydd av konsumenten även till mobila telefonabonnemang, även om det är klart att direktivet inte bör reglera mobiltelefonmarknaden med tanke på att de fasta telefonitjänsterna ännu är skilda från de mobila.
En annan aspekt som rör konsumentskyddet är den sociala. Införandet av flexibla betalsystem för att undvika att abonnemanget avslutas när de resurssvagare brukarna, framför allt familjer med låga inkomster och/eller handikappade, hamnar i svårigheter, stöder vi med övertygelse.
När det gäller alternativen i samband med den allmänna tjänsten undrar jag om inte kommissionens förslag är mer realistiska, på kort sikt, än parlamentets. Att idag göra en för vid definition av begreppet allmän tjänst skulle innebära oacceptabla kostnader, som inte skulle göra det möjligt att bibehålla konkurrensen. På lång sikt måste vi komma fram till de lösningar som föreslås, men under tiden skulle det vara lämpligt om kommissionen tog fram kostnadskalkyler för olika nivåer i den allmänna tjänsten.
Det skulle dessutom vara lämpligt att kommissionen inledde en undersökning av de inre förhållandena i medlemsstaterna när det gäller den fria marknaden och konkurrensen i denna sektor, hur reglerna respekteras, eventuella bedrägerier eller olagligt utnyttjande av olika källor. Avregleringen av telekommunikationsmarknaden kommer att bli en betydelsefull händelse; för att den skall kunna genomföras fullt ut är det viktigt att det aktuella direktivet, liksom de övriga som ingår i paketet, antas med det snaraste.

Thors
Herr ordförande, herr kommissionsledamot! Vi är många här som har konstaterat att det område som vi diskuterar är ett område som utvecklas snabbt och som måste få möjligheter att utvecklas för att vi skall ha en konkurrenskraftig marknad och en konkurrenskraftig industri i Europa. Vi vet att det behövs mycket stora investeringar för att vi verkligen skall ha tillgång till information i alla delar av Europa. Med tanke på det som har varit tror jag också att det är viktigt att vi inte reglerar. Jag är litet rädd för att både betänkandet och kommissionens förslag innehåller denna tanke. Vi vet vilka tjänster som har funnits, men vi har svårare att förutse vad som kommer att behövas. Det finns inga " gratis luncher" , och det som vi satsar på nu är att garantera gamla tjänster. Det finns en risk för att vi tar bort resurser för den utveckling som vi skulle behöva i framtiden. Den utvecklingen kan bland annat innebära fantastiska möjligheter för handikappade att bli delaktiga i samhället på ett helt nytt sätt. Som min kollega Lindqvist sade har vi i de nordiska länderna fantastiska resultat av vad liberaliseringen har inneburit. Bland annat har kostnaden för långdistanssamtalen i mitt hemland, Finland, sjunkit med sjuttio procent och telefonkioskernas antal ökat med en fjärdedel sedan liberaliseringen genomfördes. Konsumenterna har alltså gynnats av denna liberalisering.
Vi har i dag en situation, där utvecklingen skiljer sig mycket mellan de olika medlemsländerna. Därför behöver medlemsländerna frihet att avgöra i vilken form de stöder de handikappade och frihet att avgöra vilka regler länderna vill tillämpa, om de stöder handikappade t.ex. genom sociala stöd.
Jag uttrycker viss bekymran i mitt yttrande från rättsliga utskottet, som dock inte har tagits med av det ekonomiska utskottet. Vi ville ha begränsningar för när den nationella regleringsmyndigheten kunde inskrida. Vi vet att den nationella regleringsmyndigheten kanske inte på alla håll är så frigjord från monopolen. Det finns därför en risk att den inskrider på ett sätt som är diskriminerande. Till slut vill jag stödja vad Lindqvist sade, att de mobila telefonnäten inte borde vara med, eftersom de hindrar den framtida utveckling som vi behöver.

Herman
Herr ordförande, ärade kolleger, med tanke på vad som händer i världen, visar WTO: s förhandlingar att Europa gjorde helt rätt i att anpassa sig till händelserna. Vi måste därför här hedra kommissionen och parlamentet eftersom vi utan dem aldrig fått en avreglerad marknad för telefonitjänster. Det är emot medlemsstaterna och genom att använda fördragets medel som vi uppnått dagens relativt tillfredsställande resultat. Vi får aldrig glömma att om inte kommissionen och parlamentet funnits skulle vi fortfarande ha haft femton olika helt stängda telekommunikationsmarknader, med ungefär femton monopol. Sådant är läget och det behöver vi påminnas om här.
I huvudsak är vi överens i parlamentet, och jag gratulerar Read till detta, om konkurrensproblemen, öppenhet om priser, nödvändigheten av att fastställa rimliga priser, det faktum att det skall finns en allmän tjänst som skyddar konsumenten. På vilka punkter är vi då fortfarande oeniga? Vi har samma intentioner, men oenigheten gäller villkoren.
Målsättningen är densamma: vi vill att största möjliga antal medborgare skall få tillgång till största möjliga antal kvalitetstjänster till lägsta möjliga pris. Men hur skall vi uppnå det? Frågan som till stor del delar oss i dag är om mobiltelefonisektorn skall underställas samma regler som den fasta telefonin. På den punkten skiljer sig åsikterna åt. De skiljer sig åt eftersom vi tror att den intressanta utvecklingen inom mobiltelefoni beror på konkurrensen och kommer att nå den målsättning jag just nämnt på ett mycket mer effektivt sätt än på något annat sätt. Om man redan nu vill ålägga operatörerna kostnaderna för den allmänna tjänsten kommer det att på ett oundvikligt sätt medföra en prisökning. Ewing och Read, det finns inga kostnadsfria tjänster. Det finns alltid en kostnad. Det krävs en viss mentalitet - som jag inte skulle kalla socialistisk - för att tro att man enkelt kan tillhandahålla tjänster och vara mycket generös på samhällets bekostnad. Men det har alltid ett pris och om ni idag ålägger dessa operatörer nya kostnader kommer ni att försena produktens spridning: de människor som i dag inte har råd med mobiltelefon kommer aldrig att få det.
Se på det svenska, finländska och amerikanska exemplet. Read sade: " Jag hoppas att de europeiska medborgarna mycket snart skall kunna åtnjuta samma tjänster till samma pris som de amerikanska medborgarna" . Men om Förenta staterna hade följt Reads politik hade de inte klarat det. Det klarade det därför att de följde vägen omvänt. De ställde krav på allmän tjänst när resultatet av konkurrensen uppnåtts och en stor del av befolkningen redan hade tillgång till kvalitetstjänster till mycket intressanta priser.
Det är ett fel som vi inte får begå. Vi måste vänta på att mobiltelefonin uppnått en marknadsandel på 30 till 40 % och då ålägga den kostnader för den allmänna tjänsten. Det går mycket snabbt. Det är lättare att införa ett direktiv än att inrätta ett nät, bortsett från att det är billigare.

Bangemann
Herr ordförande! Jag kan knyta an till vad min vän Fernand Herman just har sagt. Men jag tror att han gör Read orätt när han tror, att hon i det nu föreliggande betänkandet föreslår en politik som är raka motsatsen till det som har gjorts i USA. Så upplever i alla fall jag inte hennes arbete, även om jag delar Fernand Hermans grundläggande ståndpunkter.
Jag skulle alltså först vilja tacka Read. Även av det skälet att hon varit tvungen att arbeta mycket snabbt bör vi vara tacksamma mot henne och hela parlamentet. Jag tycker det är tråkigt att det är så, men ni vet alla att fristen till 1 januari nästa år driver på oss alla. Tyvärr måste jag säga er att jag inte kan utlova, att det är sista gången som vi talar om ONP eller alla de frågor som vi dryftat under föregående år, ty konvergensen - både den tekniska och den ekonomiska konvergensen - leder till ett närmande mellan alla hittills isolerade marknader, och det kommer naturligtvis att tvinga oss till nya initiativ.
Detta är dock inte vårt ämne i dag. Vårt ämne i dag är, om man så vill, å ena sidan den grundläggande frågan om olika politiska linjer, å andra sidan en fråga med mycket praktiska konsekvenser. Men eftersom de praktiska konsekvenserna alltid är en smula beroende av vad man håller för principiellt riktigt, är det nyttigt om vi utifrån det som Read, andra talare och även Fernand Herman sagt är en gång försäkrar oss om att vår grundläggande ansats är riktig.
Först vill jag än en gång peka på den omständigheten - som numera inte alls diskuteras, inte ens av gammalmarxister som Wolf - att vi numera har en liberaliserad marknad. Detta upplevs som en bättre situation än ett offentligrättsligt monopol. Det är ett högst betydande framsteg, ty jag minns mycket väl att det i början av denna debatt fortfarande fanns personer som förespråkade den tes, som Ewing här har låtit framskymta ännu en gång: att kommunikation är en offentlig nyttighet och att vi därför behöver en offentligrättslig organisation, helst ett monopol, så att man bättre kan betjäna alla.
Jag minns början på liberaliseringsdebatten. Det är sant som Fernand Herman sade: parlamentet och kommissionen har här åstadkommit något betydelsefullt. Vi befinner oss inte i slutet av kön utan har - vilket WTOförhandlingarna mycket tydligt har visat - i de konceptioner vi utarbetat, tekniskt och politiskt sett en topposition och behöver därför inte oroa oss för hur WTO utvecklas. Men - eftersom jag var föremål för angrepp och sådant alltid roar mig minns jag det väl - i de första debatterna handlade det gärna om frågan: kan vi alls avreglera, kan vi alls liberalisera, är inte detta en spökbild som ultraliberalerna målar upp för oss? Och nu inser gudskelov alla - jag säger det inte med högmodet hos den som har fått rätt, utan helt enkelt för att resultatet är bra - att om man drar ett tjockt slutstreck under alla poster visar slutsumman, att liberaliseringen ger större fördelar just åt konsumenterna, och det är jag mycket nöjd med. Ty att vi nu kan arbeta med lägre taxor, både för dataöverföring och särskilt när det gäller telefonitjänster, har ju blivit uppenbart. Detta borde en gång för alla vara vår utgångspunkt.
Konkurrensen leder också här till att priserna sjunker och kvaliteten höjs. Det betyder inte - och kommissionen har aldrig företrätt den ståndpunkten - att vi nu kan överlämna allt åt konkurrensen, utan självklart måste man reglera vissa ting som inte ger sig ur just konkurrensen. Den stora frågan som vi ständigt står inför lyder: vad ger sig ur konkurrensen och vad måste man reglera? Och om man vill reglera: hur? Det är mycket svårt att förutsäga, eftersom den tekniska utvecklingen ju här går hand i hand med konkurrensen och mycket är helt annorlunda än normalt inom ekonomin. Jag har alltid framhållit detta.
Låt oss återvända till frågan om " allmänna tjänster" . Utbudets karaktär och kostnadernas natur, som här uppstår, tvingar varje aktör till ett så brett utbud som möjligt. Den är falsk, den ständigt hörda tesen, att man bara kommer att koncentrera sig på det som är lönsamt, det vill säga antingen på tätbefolkade områden eller på rika personer och företag, som har och måste ha råd att telefonera. Naturligtvis sker även sådant, det är klart. Det kommer att finnas aktörer - det gör det redan i dag - som först koncenterar sig på storföretagen, och som för övrigt också måste göra det eftersom de till att börja med inte har något heltäckande nät.
Men att ha ett fast allmänt nät är hur som helst lönsammare, ty ju fler kunder man når, desto mer övertygande blir det utbud som man kan erbjuda. Då kan man också sänka kostnaderna. Det finns i dag företag - hade jag sagt det för ett par år sedan skulle ni nog ha skrattat ut mig - som exempelvis delar ut mobiltelefoner gratis, därför att de inte intresserar sig för apparaten och vinsten på den, utan för sin tjänst. Visst, säger ni då, okej, det är bara en annan form av kostnadsöverföring, då tar de ju ut högre taxor. Nej, även där finns det numera konkurrens - greve zu Baringdorf tittar förbluffat på mig, eftersom han som jordbruksexpert inte alls är van vid konkurrens så att detta är stora nyheter för honom. Det finns i dag företag som erbjuder kostnadsfria telefonsamtal om brukaren går med på att då och då bli avbruten av reklam. Det är nog inte så behagligt, framför allt inte vid vissa personliga telefonsamtal. Att plötsligt bli avbruten av reklam, det skulle säkert störa både Lulling och mig. Men det är ju inte det avgörande. Det avgörande är: om någon vill kan han ringa gratis, han behöver inte betala alls.
Min tes är just denna: låt oss vänta och se om konkurrensen leder till en allmän tillgänglighet som inte längre än ett ekonomiskt eller annat problem för någon, inte ens för handikappade. Naturligtvis finns det en del former av handikapp som man måste lösa tekniskt, visst är det så. Men även där tror jag att teknikens utveckling kommer att möjliggöra mycket som vi ännu inte håller för möjligt. Det är det första.
Det betyder alltså att man inte bör behandla problemet med allmän tillgänglighet som ett problem som i första hand måste lösas socialpolitiskt. Det kommer i första hand att lösas genom teknikens och marknadens utveckling. Vad blir kvar, lyder då frågan, och hur ska man lösa det?
Jag är övertygad om att vi särskilt vid marknadsdominerande positioner ovillkorligen har ett regleringsbehov ännu. Här uppstår ju också frågan: bör inte mobiltelefonföretagen behandlas annorlunda? Måste man inte agera asymmetriskt, dvs. belasta den som har ett fast nät, ett faktiskt monopol, och avlasta mobiloperatörerna, nykomlingarna på marknaden? Ursprungligen fann vi den tesen riktig. Numera undrar vi om man inte kan inskränka den. Exempelvis borde man behandla båda parter lika när det gäller upptagning i abonnentförteckningar. Därför kommer vi också att acceptera detta ändringsförslag. Och ett eller annat som säkert måste vara lika för båda bör vi här i dag reglera på samma sätt. Det stämmer dock att den som förfogar över ett sådant fast nät för närvarande har en enorm konkurrensfördel. Vi försöker ju reglera detta genom att vi också reglerar tillgången till nätet. Det är ju inte så att vi lämnar detta utan regler. Och här kommer det i framtiden - det återstår ju att behandla Hoppenstedts betänkande - även att uppstå en konkurrens mellan olika nät.
Genom exempelvis satellitstödd personlig kommunikation kommer vi att kunna ta oss igenom även den flaskhals som än i dag utgörs av att vissa ännu är ägare och användare av fasta nät. När det uppstår konkurrens mellan olika nät ser situationen helt annorlunda ut. Det är något att tänka på. Jag hoppas att vi här ska lyckas finna en reglering som tar hänsyn till berättigade intressen men inte leder till det som van Velzen med rätta varnar för: att vi från början försvårar utvecklingen av sådana, ting att konkurrensen och tekniken inte ens leder till dessa framgångar för handikappade och andra socialt svaga.
Om man inte alls låter utveckla ett sådant nät kan man inte efteråt göra anspråk på fördelarna med att utnyttja det. Då lyder den stora frågan som har en räckvidd långt utöver detta område: På vem skall man lägga socialpolitikens kostnader, vem skall bära dem? Och jag menar att den enkla tes som Ewing här än en gång har uttalat - de tjänar så mycket pengar, de kan betala - är falsk. Se bara på mobiloperatörerna, som i starten måste göra stora investeringar och ännu inte har samma inkomster som de gamla företagen, vilka förhandskostnadern de måste stå för och hur besvärlig deras situation kan vara. Och även om de skulle tjäna mycket pengar måste man fråga sig om detta verkligen är en riktig princip.
Vi sysselsätter oss med arbetslösheten inom Europeiska unionen. Denna arbetslöshet är förfärande mycket högre än i USA. Varför? Därför att vi ständigt belastar produktionsfaktorn arbete. Men ingen är väl så naiv att han tror, att en sådan kostnadsbelastning på ett företag inte övervältras. Naturligtvis måste företaget skicka kostnaderna vidare. Men överföringen av data har i dag, allmänt sett, blivit den allra viktigaste produktionsfaktorn. Om vi ytterligare belastar den med socialpolitik kommer vi alltmer att jaga bort arbetstillfällen från Europa. Därför måste vi betala socialpolitiken ur ekonomins avkastning.
Vi måste ha modet att inte hänvisa allt vi vill göra till finansiering utan öppet bekosta det över budgeten. Därifrån måste det komma, från skatterna, och då kan man överväga för vem man vill göra något. Det skulle vara det rätta systemet, också för att skaffa arbetstillfällen.
Ett sista ord om WTO-frågan. Det är många som inte inser att vi gjort ett enormt framsteg med den. Denna globala marknad är i dag värd sexhundra miljarder dollar - med tvåsiffriga tillväxttal! Det betyder att om vi lyckas bevara och bygga ut den ställning som vi idag har inom detta område, är detta ett av våra få hopp om att skapa nya arbetstillfällen. Därför var WTO-beslutet så oerhört viktigt för oss och det är mycket bra att även andra kan ansluta sig till det, så att vi får en förnuftig reglering.
Jag kan också kort berätta vilka ändringsförslag vi har antagit respektive förkastat. Men eftersom det är den första behandlingen bör jag kanske ge en fullständig rapport till den föredragande. För det första är vi - som jag ju redan har sagt - fullt öppna för och beredda att acceptera den inställning som Read med rätta företräder, att vi ytterligare måste beakta konsumenterna och vissa konsumentgrupper. Därför antar vi ändringarna 2, 3, 10, 13, 14 och 41. En del ändringar vill vi inte anta och just av de skäl som Thors mycket bra har klarlagt: det finns vissa sociala rättigheter som bättre kan genomföras på regional och nationell nivå, därför att människorna där har bättre kunskap. Därför antar vi inte ändringsförslagen 11, 15, 21, 34, 36, 44, 46 och 49. Vad beträffar tillägget om mobil telefoni, den fråga som van Welzen och andra tagit upp, är vi beredda att helt eller delvis acceptera ändringsförslagen 5, 7, 9, 16, 23, 26 och 42.
Detta är läget i dag. Än en gång, mina damer och herrar: jag kan inte underlåta att nämna, att vi under kommande år på nytt och ständigt måste återkomma till detta ämne.

Read
Jag skulle vilja ta upp en ordningsfråga om omröstningsordningen. Men jag kan inte låta bli att säga till herr Bangemann att operatörer erbjuder fria telefonsamtal till vissa abonnenter av samma skäl som banker ibland ger vissa erbjudanden till studenter: de ser dessa som en lukrativ och vinstgivande sektor framöver. Vi kan se i denna bransch något som kommer att likna en global guldrusch under nästa årtusende. Det är onekligen en oerhört vinstgivande bransch.
Men jag skulle vilja fråga dig, herr ordförande, och tjänsterna om ni skulle kunna överväga att ha omröstningen kl. 12? Detta är första behandlingen, men ett sambeslutsförfarande med en del komplicerade ändringsförslag och uppdelad röstning och minst en viktig principomröstning om inkluderandet av mobiltelefoner. Det är otänkbart att vi inte skulle göra detta innan kl. 12. Jag ber er att förlägga det tidigt i omröstningen så att vi kan beakta det på ett korrekt sätt.

Ordföranden
Fru Read, jag skall överlämna detta till behörig instans, som lägger fram problemet för min ordförandekollega som skall leda sammanträdet, varefter han fattar beslut.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Teletjänstområdet - Satellittjänster för personkommunikation
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande:
andrabehandlingsrekommendationen (A4-0051/97) för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0633/96-95/0282(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om gemensamma ramar för allmän auktorisation och individuella tillstånd på teletjänstområdet (Föredragande: van Welzen); -andrabehandlingsrekommendationen (A4-0050/97) för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0634/96-95/0274(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om ett samordnat tillståndsförfarande inom området för satellittjänster för personkommunikation i Europeiska unionen (Föredragande: Hoppenstedt).
Van Velzen, W.G.
Herr ordförande, vi firar idag en mycket viktig seger - detta var generalsekreteraren för Världshandelsorganisationen (WTO) Renato Rugieros ord efter att WTOöverenskommelsen slutits för att öppna telekommunikationsmarknaderna över hela världen. Kommissionens ledamot har redan hänvisat till detta. Om Europaparlamentet idag kommer överens om de ändringsförslag som vi lämnat in firar även vi en seger idag eftersom Europeiska unionen, efter att i många år ha tragglat med tillståndsdirektiv, kommer att förfoga över ett ramverk som telekommunikationstillstånd i våra medlemsstater måste motsvara. Den nu slutna WTO-överenskommelsen fastställer uttryckligen att de som skrivit under denna måste tillsätta oberoende lagstiftande instanser, garantera rättigheter till sammankoppling med nätet till rimliga priser, men framför allt garanterar de insyn och att ingen diskriminering sker vid licensbeslut. EU-direktivet som vi behandlar idag kommer därför att vara en viktig beröringspunkt för unionen själv och dess medlemsstater när de skall efterleva sina internationella WTO-förpliktelser. Var finns nu insynen vid EU: s licensbeslut? Allra först måste telekommunikationsoperatörer länge i förväg vara informerade om de villkor som förknippas med tillstånden och hur dessa tillstånd utformas, nämligen ett individuellt tillstånd eller en allmän auktorisation. Naturligtvis är systemet med allmänna auktorisationer som först fastställts i lag att föredra framför ett byråkratiskt system med individuella tillstånd. Det är just denna punkt som i detta direktivs historia skapat så många problem i rådet. Ändringsförslaget som jag idag lägger fram i denna kammare kommer därför att bidra till att tyngdpunkten i framtiden kommer att ligga mer på dessa allmänna auktorisationer och mindre på individuella tillstånd.
För det andra får det begärda priset för ett tillstånd inte vara exceptionellt högt. Även på det här området stöter telekommunikationsoperatörer inom Europeiska unionen på problem. Vissa medlemsstater planerar att begära höga priser för licenser för att på så sätt ge befintliga telekommunikationsoperatörer en orättvis fördel, då de aldrig behövt betala för något tillstånd. Jag är därför också glad att detta direktiv tydliggör att endast de administrativa kostnader som har att göra med beviljande av dessa tillstånd får utkrävas. För det tredje är det för insynens skull viktigt att tillståndsvillkoren i unionen är till största delen lika och att förfarandet för beviljande är harmoniserat och inte för invecklat. För närvarande hämmas den europeiska telekommunikationsindustrin av olika tillståndsförfaranden med ogenomskådliga krav. Därför är en snar harmonisering önskvärd. För det fjärde måste ett sådant tillståndssystem erbjuda utrymme för leverantörer av telekommunikationstjänster.
Men ändå, efter allt det positiva finns också allvarliga anmärkningar att göra angående behandlingen av detta direktiv. Därför är det viktigt att inse att parlamentet är under enorm tidspress, då vi vill ha en fri marknad den 1 januari 1998. Efter oss kommer också de nationella parlamenten som måste behandla denna lagstiftning. Jag måste dock säga att jag var besviken över samarbetsförfarandet med rådet och kommissionen. I maj förra året röstade vi vid första behandlingen av detta tillståndsdirektiv med förväntan om att rådet mycket snabbt skulle inta sin ståndpunkt angående detta direktiv. Detta visade sig vara en falsk förhoppning då vi inte kunde förfoga över den gemensamma ståndpunkten i december. I rådets (telekommunikationer) mörka kammare slöts också flera kompromisser och flera medlemsstater gjorde uppskattningar över genomförbarheten. Denna process utspelade sig i stillhet, utan allmän debatt, utan demokratiskt rättfärdigande efteråt och utan att offentliggöra varför medlemsstaterna intog sin ståndpunkt som de gjorde. Dessutom ändrade kommissionen sin ursprungligen positiva ståndpunkt med hänsyn till vissa ändringsförslag från Europaparlamentet vid första behandlingen under överläggningen med rådet. Det skulle hedra kommissionens ledamot om han i denna kammare skulle meddela motiven för ståndpunktsändringen, t.ex. varför kommissionsledamoten uttalade sig positivt om det ändringsförslaget om ömsesidigt erkännande, men som senare drog tillbaka detta.
Om det inte finns någon exakt harmonisering är ömsesidigt erkännande ett bra instrument för att skapa en intern telekommunikationsmarknad. Även inom Världshandelsorganisationen har överenskommelser gjorts om ömsesidigt erkännande medan Europeiska unionen själv inte är i stånd att sluta överenskommelser i denna fråga.
Europaparlamentet har varit mycket samarbetsvilligt. Det valde att börja med ett begränsat direktiv hellre än att försena eller att löpa risken att detta direktiv blockeras vid rådets andra behandling. Liberalisering är emellertid ett viktigt förvärv. Jag vill uttryckligen vända mig till rådets ordförande, Jorritsma. Om Europaparlamentet godkänner förslaget idag tar det på sig ett uttalat ansvar för att driva på denna lagstiftning. Och jag förväntar mig då också att rådets ordförandeskap utan problem drar detta direktiv genom rådet (telekommunikationer).
Det finns givetvis också andra orosmoln i detta direktiv. Jag räknar upp några. Det finns alltjämt ett för stort utrymme för medlemsstater att ställa restriktiva villkor för beviljande av tillstånd. Vi vet ännu inte om one-stop shopping-förfarandet skall genomföras. Vi har nu blivit beroende av en internationell klubb av regleringsorgan inom telekommunikationsområdet, CEP och ECTRA, och däri är kommissionens position alltför begränsad. Det finns ännu för många möjligheter för de nationella regleringsmyndigheterna att sätta sina egna riktlinjer. Det vore mycket bra om det äntligen kunde upprättas en enda kommitté. Kommissionen skulle i detta sammanhang göra sektorn en stor tjänst om den på kort sikt skulle upprätta en typ av helpdesk för lagstiftning inom telekommunikationsområdet, dit de nationella regleringsmyndigheterna skulle kunna vända sig med sina frågor om europeisk telekommunikationslagstiftning. På detta sätt börjar man ju att arbeta strukturerat för att upprätta en europeisk regleringsmyndighet.
Kommissionen står nu inför den viktiga uppgiften att se till att det som avtalats i direktivet efterlevs strikt. Härvidlag måste kommissionen vara uppmärksam på de priser som begärs för tillstånden, att medlemsstaterna efterlever tidsgränsen och villkoren som är knutna till tillstånden. Jag tror att det kommer att handla om just detta den närmaste tiden.

Hoppenstedt
Herr ordförande, högt ärade damer och herrar! Jag vill före min egentliga föredragning börja med några grundläggande anmärkningar för att understryka betänkandets betydelse. Det kommersiella utnyttjandet av rymdbaserade satellitsystem för global kommunikation, det ämnet skulle ännu för några år sedan ha setts som en episod i ett science fiction-scenario. Sedan dess har det blivit andra tider. De tekniska framstegen, avregleringen och konvergensen mellan radio och telekommunikation bidrar till att bygga upp en världsomspännande, satellitbaserad infrastruktur som även möjliggör nya kommersiella tillämpningar.
Det här aktuella SPCS-systemet, dvs. satelliterna för personlig kommunikation, är bara ett litet exempel på alla de nya satellittjänsterna. Steget från rymdfartsorienterade forskningsprojekt till kommersiellt utnyttjande av satellitkommunikation är ekonomiskt och politiskt av största betydelse för Europa. Satellitkommunikationen erbjuder den europeiska industrin nya marknader och skapar därmed naturligtvis också framtida arbetstillfällen. Samtidigt understöder de nya satellitsystemen framför allt genom sin geografiska räckvidd Europas ekonomiska och sociala sammanväxande, men framför allt Europas sammanväxande med hela världen och därmed framväxten av ett globalt informationssamhälle.
Tråkigt nog har européerna i allmänhet länge underskattat satellitkommunikationens enorma ekonomiska och sociala potential och därför inte formulerat någon gemensam politik. Undantagen bekräftar regeln, som när jag nu tittar på kommissionär Bangemann och påminner om att det här förekom mycket tidiga påstötningar.
Jag vill än en gång nämna WTO-konferensen i Genève i november 1995, där amerikanerna överrumplade européerna, vad fördelning och ianspråktagande av frekvenser har betytt för de nya systemen. På grund av européernas bristande globala utblickar, riskvilja och koordination ligger amerikanerna långt före oss när det gäller kommersiellt utnyttjande av de nya satellitsystemen. Redan nu sänder amerikanska företag ut de första satelliterna i rymden - det vill säga, försöken har misslyckats på grund av uppskjutningssystemet men de kommer att fortsätta. Jag är mer än glad för att hela Europa nu tycks vara på väg att vakna ur sömnen.
Europakommissionens meddelande om rymdverksamhet från december 1996 visar klart hur viktigt det är att befrämja tillämpningar och marknader inom satellitkommunikationsområdet för att stärka Europas konkurrensförmåga. Jag välkomnar därför den planerade handlingsplanen om satellitkommunikation, inom vars ramar säkert också SPCS-tjänsterna faller, och hoppas att den ska uppmuntra den europeiska industrin till aktiviteter och investeringar.
Till de viktigaste förutsättningarna för framtida investeringar hör rättssäkerhet och samordnade förfarenden för tilldelning av frekvenser och licenser. Det har vi redan hört i ett annat sammanhang. Bara genom en europeiskt samordnad politik angående tillståndsgivning kan man undvika splittring och möjliggöra ett snabbt införande av satellittjänster.
Låt mig därför komma till mitt betänkande. För parlamentets del är det ytterst glädjande att rådet allmänt har accepterat den kompromiss som föreslagits efter den första behandlingen. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har alltså här enhälligt godkänt den gemensamma ståndpunkten sånär som på en liten logisk ändring i tidsföljden. Ur ett institutionellt perspektiv har vi här ett lysande exempel på ett pragmatiskt samarbete mellan parlamentet, rådet och kommissionen. Jag kan bara hoppas att detta exempel bildar skola, och jag syftar här naturligt nog såsom föredragande på de mödosamma procedurerna vid Telekom. Min vän Glante är ju en av de tålmodiga parlamentsledamöter som medverkar i detta organ, och jag måste säga att det faktiskt inte får ta så lång tid innan en sådan fråga äntligen blir förd i hamn i samarbete med rådet och kommissionen.
Som det föreslagits av parlamentet kommer man nu i stället för en tilldelningsprocedur på EU-nivå att eftersträva en harmonisering genom CEPT: s försorg av frekvensutnyttjande och villkor för tillståndsgivning till satellittjänster. CEPT: s mandat har dock här bundits till en klar tidsplan. Skulle kommissionen eller en medlemsstat komma till den fullt tänkbara uppfattningen att arbetet inom CEPT går alltför långsamt, kan kommissionen tillgripa åtgärder på EU-nivå. Vi måste avvakta och se om CEPT rationellt och effektivt kan fullgöra sitt mandat och uppfylla sitt förtroende. Det här föreslagna samordningsförfarandet är en testballong. Om den inte stiger måste vi slå in på en annan väg.
WTO-konferensen har nämnts fler gånger. Jag vill inte upprepa allt, inte heller innehållet i diskussionerna, men det förväntas att det under de närmaste åren kommer att skjutas upp cirka 1700 satelliter i bana runt jorden. Antalet är kanske något för högt men det handlar ändå om ett stort antal satelliter med naturligt tillhörande investeringar i uppskjutningssystem och alla andra konsekvenser. Genom dessa satelliter kommer ju också informationssamhället ett stycke närmare, inte bara terrestriskt, det vill säga via de befintliga näten, utan också via satellit i Afrika, i östaterna och i hela världen. Vilka investeringar som man kan vänta sig av detta har också redan sagts. Jag vill beträffande storleksordningen citera en tidning som konstaterar att överenskommelsen är en god nyhet för företagen, naturligtvis även för konsumenterna som i dag lägger ut mer på telekommunikation än på oljeprodukter. Det betyder: här rör det sig om jättesummor, och jag tror att vi genom den reglering som vi här föreslår ger Europeiska Unionen ett handtag på vägen mot satellitkommunikation, satellitnät och uppbyggnad av nät för hela telekommunikationen, och därmed till ett väldigt steg framåt. Jag tackar för uppmärksamheten och är säker på att vi här i kammaren ska fatta ett enhälligt beslut i denna fråga.

Read
Herr ordförande, jag skulle vilja börja med att gratulera mina kollegor herr van Velzen och herr Hoppenstedt som är brukligt vid dylika tillfällen. Det är ett litet och utvalt gäng av oss som är involverade i detta mycket specialiserade område. Jag hade tänkt att vi skulle göra en jättelik adventskalender både till parlamentet och kommissionen och riva av dagarna i den takt vi närmar oss liberaliseringen. Ganska snart så kanske vi tar chansen i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik att fråga kommissionen vilka konsekvenserna kommer att bli i dessa olika hänseenden om vi inte beaktar denna självpåtagna tidsfrist.
Det är sant att dessa två förslag är avgörande byggstenar när det gäller att uppfylla målet och jag skulle vilja säga att de socialistiska ledamöterna i denna kammare kommer att stödja båda dessa betänkanden. Herr van Velzen har på ett riktigt sätt påpekat den långa historia som försöken har för att åstadkomma en ståndpunkt om tillståndsgivning, och jag tycker det är mycket bra att tyngdpunkten i hans och kommissionens arbete var att det skulle vara ett förtolkning till fördel för allmän auktorisation snarare än individuella tillstånd. Vi vet att tillståndsgivningen och de vidhäftande villkoren som ställts upp av vissa medlemsstater har varit oskäligt restriktiva och protektionistiska och det finns mål som skall tas upp i EG-domstolen i samband med detta.
Herr van Velzen har fullständigt rätt när han säger att vi behöver skapa en tydlig och förutsägbar tillståndsgivningsmiljö och han har naturligtvis rätt i att det bör finnas tydliga tidsramar. Om det skulle finnas ett fall av " justice delayed is justice denied" så skulle det vara inom området för tillståndsgivning och liknande som för tillfället befinner sig på förlikningsstadiet. Om de som vill bryta sig in på marknaden inte kan erhålla ett tillstånd med tydliga och rättvisa villkor och inom en rimlig tid, så kommer detta att vara ett större hinder för uppfyllandet av målet. Vi tvekar alltså inte i vårt stöd till herr van Velzen och herr Hoppenstedt.
I sina kommentarer sade herr Hoppenstedt helt riktigt att konvergensfrågan för tekniken och dess gränslösa möjligheter var en vägledande faktor vid utarbetandet av hans betänkande. Han har helt rätt. Han talade också om stora pengar. Många som inte är vana vid att syssla med storfinansiella frågor inser att när man börjar addera nollorna och miljarderna är det väldigt svårt att föreställa sig just hur allomfattande denna bransch är. Men det är sant att många av våra förhoppningar, till exempel inom sysselsättningsområdet och livsförbättrande tekniska framsteg, kretsar runt detta specifika område.
Jag gratulerar mina kollegor. De kommer att stödjas av oss vid omröstningen och vi ser fram emot att träffa kommissionsledamoten och diskutera både möjligheter och problem om vi skulle misslyckas med att uppnå målet på något sätt.

Malerba
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, kära kolleger! Ytterligare två element, sinsemellan sammanhängande, i det stora pussel som avregleringen av teletjänstområdet utgör, går in i slutskedet i och med dessa två gemensamma ståndpunkter: reglerna för licensfördelning och tillstånden för satellittjänster för personkommunikation.
Vi bör gratulera kommissionsledamot Bangemann och det Europeiska parlamentet, företrätt av föredragandena Hoppenstedt och Van Velzen för deras snabba och pragmatiska arbete, som nu har slutförts, i den takt som krävdes för att klara tidsgränsen den 1 januari 1998.
I mitt förslag till yttrande vid förstabehandlingen för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi föreslog jag ett antal ändringar, som sedermera togs upp och infördes i Hoppenstedts andrabehandlingsrekommendation för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, ändringsförslag som syftade till att förändra kommissionens roll mer i riktning mot harmonisering och mindre mot urvalsprocedurerna, vilket skulle påskynda tillhandahållandet av dessa tjänster, som redan är tekniskt utvecklade och klara att köras igång med deltagande av europeiska företag, efter en mer strukturerad och formell urvalsprocess inom kommissionen, en procedur som i annat fall utan tvivel skulle ha varit omständligare och som enligt min mening hade varit onödig när det gäller satellittjänsterna, som oundvikligen skulle ha varit vikta för ett begränsat antal globala aktörer. Jag är glad över att man, tack vare betänkandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, snabbt har kunnat komma fram till en gemensam ståndpunkt.
Det är bra att man har för avsikt att förenkla och harmonisera procedurerna för sammankoppling, även vad gäller satellittjänster, att man har tagit som utgångspunkt idén om en enda lucka i direktivet om licenser, att man koncentrerat de restriktiva ingripandena till endast de segment där naturresursen, frekvensbandet, är begränsat.
A propos tilldelningen av frekvenser, så minns jag att i Förenta Staterna så intog Federal Communication Commission en verkligt ultraliberal ståndpunkt och auktionerade ut frekvenserna bland de operatörer som hade anmält intresse och kunde på så viss inkassera, bland annat, ett enormt kapitel - jag vill minnas att det rörde sig om 20 miljarder dollar, nästan dubbelt så mycket som NASA: s årsbudget, för att nu göra en jämförelse - som kunde användas för investeringar. Kanske vi skall vara försiktiga med att tillämpa den här metoden, men jag tycker det är intressant att se hur vår störste konkurrent har prioriterat marknadskrafterna inom en snabbt växande sektor, såväl tekniskt som vad gäller efterfrågan på tjänster.
Vad gäller betänkandet om licenser, så vill jag stryka under rekommendationen från kollegan Van Velzen att omgruppera de olika befintliga kommittéer som arbetar med gemenskapslagstiftningen på telekommunikationsområdet före år 2000 och jag instämmer i nödvändigheten, som jag tycker mig ana i betänkandet, av en europeisk kontrollmyndighet. Kommissionen bör komma med ett meddelande om hur man tänker sig att denna myndighet skall bildas, för att inleda en debatt med parlamentet och rådet.
Informationssamhället verkar alltså rycka allt närmare. Det avslutade arbetet i GATT om att helt avreglera telekommunikationssektorn från den 1 januari 1998 och om fritt utbyte av information ger verkligen intryck av en global rörelse som också berör många länder utanför det traditionella sammanhanget USA-Europa och det leder oss in i detta det 21: a århundradets stora äventyr. Det är vår plikt att ge Europeiska unionen de regler som är bäst lämpade för att stärka konkurrenskraften för industrin som tillhandahåller produkter och tjänster inom telekommunikationsområdet och att göra så att samhället knyts tätare samman, blir bättre informerat och därmed också starkare och mer demokratiskt.

Frischenschlager
Herr ordförande, kära kolleger! Jag vill också börja med att mycket hjärtligt tacka de båda föredragandena för deras arbete och gratulera dem till resultatet. Det är ju ett ovanligt politiskt ämne som också är av principiellt intresse, eftersom det verkligen handlar om att skapa nya system, nya marknadsincitament. Å ena sidan måste vi tillgodose kraven på öppen marknad, å andra sidan vet vi att det här finns ett speciellt regleringsbehov.
Jag tror emellertid att de flesta av dessa frågor skulle kunna besvaras tillfredsställande av kommissionen. Tillträdet till marknaden kan utformas objektivt, rättvist och öppet. För detta förtjänar kommissionär Bangemann ett hjärtligt tack.
Med utgångspunkt från att det för just nu gäller att få fram något politiskt utförbart vill jag uttryckligen välkomna kommissionens förslag. Jag vill emellertid tillfoga att det enligt min mening hade varit politiskt och ekonomiskt mer önskvärt att skaffa Europeiska unionens organ inom detta område större kompetens. Detta gäller i största allmänhet, men även rörande tillståndsförfarandet och i synnerhet internationell samordning.. Det kunde möjliggöra ett effektivare system på europeisk och global nivå.
Jag hoppas att denna brist inte blir till alltför stor nackdel i den globala kapplöpningen om tillgång till satellitbaserade kommunikationstjänster. Man bör emellertid kräva att kommissionen effektivt fyller sin observerande och samordnande roll.
Med tanke på den i januari 1998 förestående liberaliseringen av telekommunikationsområdet är det naturligtvis mycket bråttom med beslutsfattandet. Det gläder mig att det har gått att ta ett första viktigt steg i rätt riktning även under så stark tidspress. Det är emellertid också betydelsefullt att vi inte förlorar den fortsatta tekniska utvecklingen ur sikte, utan att ramvillkoren hela tiden anpassas till utvecklingen inom detta område.
Än en gång hjärtligt tack för detta arbete! Jag tror att det var inledningen till en god utveckling.

Wolf
Herr ordförande! Jag skulle vilja påminna kommissionär Bangemann om hans socialliberala tid och om att det finns förebyggande och inte bara återställande socialpolitik. Ekonomin är ingen naturprocess. Den måste konstitueras samhällspolitiskt - den inte särskilt gammalmarxistiske Polanyi har kallat detta embedding - ty annars kan vi inte på förhand undvika vissa destruktiva tendenser.
Nu till betänkandena. Även vi stöder de båda betänkandena och gratulerar kollegerna. En harmonisering av licenserna inom den inre marknaden är säkert meningsfull. Den föreslagna sexveckorsfristen ser vi dock som alldeles för kort. Till Hoppenstedt bör naturligtvis sägas: någon gång borde man föra en grundläggande diskussion om rymdverksamheten. Det gör vi dock inte här. Jag tror att vi än en gång måste påminna om parlamentets ursprungliga ståndpunkt, ty just här har vi problemet med ett världsomspännande monopol som Bangemann redan med rätta här har talat om - jag tror att det handlade om on line-tjänster. Det är då vår uppgift.
Om inte Europa får en starkare roll, om inte kommissionen här får större handlingsmöjligheter, kan denna testballong när det gäller samordningsförfarandet visa sig vara något av en snigel. Jag är rädd för det. Trots det måste vi göra på det sättet, på grund av den tidspress som vi har försatts i. Det vill jag dock än en gång kritisera. Vi hamnar ständigt i situationen att vi måste reglera enskilda frågor utan att verkligen ha tid för en bred strategisk debatt. Det är förargligt.
Vi måste verkligen agera gemensamt, och kommissionens handlingsprogram erbjuder uppenbarligen en ram för detta. Men detta måste vi även överföra till detalj- och fackdebatter. Om det inte lyckas hamnar vi i praktiken alltid i denna hetsade situation och det är illa. Trots detta bifaller vi denna gång. Jag vill emellertid anmärka en sak till. Vi måste ta upp problemen med de globala monopolen. Vi måste ta upp problemet med Europeiska unionens aktiva, medskapande deltagande i Världshandelsorganisationen, och för detta behövs det sannolikt regleringar utöver de som kommit till stånd genom denna kraftlösa kompromiss.

Glante
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Kära kollega Hoppenstedt, visst är det lugnande och positivt att man ömsesidigt dunkar varandra i ryggen när det gäller frågor om consolidation TEN telecom . Jag tror, som detta betänkande har visat, att många procedurer löper jämnt och snabbt. Många startar mycket hastigt och saktar sedan in. TEN telecom consolidation har startat något trögt men jag hoppas att vi inom det snaraste skall nå en kompromiss. Här hoppas jag även på det nederländska ordförandeskapet.
Jag skulle vilja koncentrera mig på Hoppenstedts betänkande. Som den föredragande redan utförligt och med rätta har anmärkt ligger Europa efter det ledande USA när det gäller satellitkommunikation. Detta är så mycket mera smärtsamt som det är denna satellitkommunikation som meningsfullt utvidgar de existerande infrastrukturerna för höghastighetsöverföring eller alls gör dem möjliga. Desto mer förvånar det att medlemsstaterna har reagerat så negativt på kommissionens förslag och inte kunnat ena sig om en procedur för kommissionen att följa. Denna reaktion förvånar i synnerhet som det även finns medlemsstater som ständigt kräver att vi skall reagera gobalt på de globala utmaningarna, till vilka satellitkommunikationen otvivelaktligen hör.
Det är redan märkligt att man kan ena sig om en gemensam valuta- och ekonomipolitik i Europa och även kommer att förverkliga den, men inte kan enas om att t.ex. överlåta åt en europeisk institution att fördela satellitfrekvenser. Den kompromiss som den föredragande föreslår vinner vårt bifall och syftar till att lösa det aktuella problemet på ett godtagbart sätt. Jag hoppas att den samordning i urvalet av operatörer och det harmoniserade utnyttjande av frekvenserna som medlemsstaterna förbundit sig till också kommer att fungera i praktiken och inte råkar i ständiga, utdragna förhandlingar, som kan få Europa att hamna ännu längre på efterkälken inom detta område.
När beröm är befogat bör det också uttryckas, även beröm som gäller rådet. I frågan om anpassningen av tillståndsförfarandet till ONP-texten är rådet och parlamentet för en gångs skull överens, vilket hälsas med tillfredsställelse. Avslutningsvis skulle jag vilja tacka de båda föredragande, och jag hoppas att kollegerna vid voteringen enhälligt samtycker till denna kompromiss.

Bangemann
Herr ordförande! Read har kommit med ett vackert förslag som jag även gör till mitt. Kollegerna här i parlamentet, som vi så länge har sysselsatt med frågan om upprättandet av en fungerande och effektiv telekommunikationsmarknad, borde tillverka ett slags adventskalender på vilken man kan avläsa hur de sista etapperna fram till 1 januari avlöper. Mycket bra. Vi skall undersöka om vi inte kan göra den universal accessible och därmed bekosta den genom avgifter på mobiloperatörer.
Man kunde också tänka sig ett annat förslag. Låt oss göra ett slags spel och sedan kasta tärning. Den som hamnar med sin markör på parlamentsrutan får ta två steg framåt, liksom på kommissionens. Om man hamnar på rådets ruta måste man vänta minst tre månader eller ta två steg tillbaka. Här är ändå rollerna en smula uppdelade.
Därmed har jag kommit in på van Velzens betänkande som jag vill tacka honom för. Ni vet att vi liksom parlamentet är av uppfattningen att det behövs fler regleringar och institutioner på europeiskt plan. Ni har undrat varför vi under rådets överläggningar har förändrat denna ståndpunkt. Det enda skälet är rådets hittills noterade hållning. Om inget enda medlemsland - inte ens Jorritsma, som säkerligen tillhör telekommunikationsrådets mer liberala medlemmar och nu gudskelov även är ordförande - är berett att exempelvis upprätta ett europeiskt organ - inte i institutionell eller rättsligt-teknisk mening - hos vilket man kan söka vissa tillstånd, så att villkoren, räckvidden av tillstånd och alla andra därmed sammanhängande aspekter kunde regleras likartat eller identiskt över hela Europa, då har man fortfarande en situation som inte är mogen för en sådan reglering.
Vi har ställt oss frågan om vi borde fortsätta att invänta direktivet, vilket dock inte är möjligt med tanke på det datum och de rättsliga grunder som vi sätter upp för de nationella regleringarna, eller om vi bör gå med på en kompromiss. Det kan hända att kompromissen är kraftlös eller dålig. Jag tror att Frischenschlager menade att den var kraftlös - det kan mycket väl hända. Men för ögonblicket är väl inget mer möjligt. Jag får dock se hur rådet ställer sig till de sex ändringsförslag som ni lade fram och alla står bakom.
Vi stöder undantagslöst de sex ändringsförslagen - för övrigt ber jag er att gottskriva detta vårt kreditkonto som ni öppnat för kommissionen fram till november. Vi har satt en punkt här, om också inte direkt med BSE, men vi har gjort alla sex förslagen till våra. Det betyder alltså att vi än en gång kan pröva hur rådet ställer sig. I grund och botten är det lätt att beskriva problemet: Vi behöver med säkerhet fler regleringar på EU-nivå. Om hur de skall kunna upprättas går meningarna i dag fortfarande isär. Det beror delvis på att medlemsländerna fortfarande inte har övervunnit sina betänkligheter mot sådana regleringar som skall gäller för hela Europa. Men att sådana är nödvändiga, också rent tekniskt sett och även med tanke på den internationella konkurrensen, vilket Wolf denna gång med rätta har konstaterat, det är helt uppenbart. Vi behöver ett slags förtroendeskapande process för detta. Kanske går det att övertyga rådet om att bilda ett slags informell grupp, ett informellt utskott, som rekryteras ur de olika nationella regleringsmyndigheterna, där de kan dryfta sina nationella beslut, kanske även deras negativa effekter, ur vilket förhoppningsvis uppstår en form av ömsesidigt förtroende. Vi har varit med om en liknande process när det gällde organet för godkännande av läkemedel på europeiskt plan i London. Även där integrerades nationella experter i beslutsprocessen, och på kort tid hade de övertygats om såväl trovärdigheten i organets beslut som dess opartiskhet.
Vi hoppas - och jag har redan talat med Jorritsma om denna tanke - kunna övertyga rådet om att inleda ett sådan informellt samarbete, så att ett sådant förtroende kan utvecklas. Frågan kvarstår: Kommer detta direktiv att medge en uppdelning på 15 olika tillståndssystem? Vi hoppas att så inte blir fallet, ty vi har trots allt skapat en rad ramvillkor som alla europeiska tilldelningsförfaranden måste uppfylla. Detta direktiv erbjuder alltså operatörerna var de än ansöker om licens garantier inom områden som fastställande av tidsperioder, rättslig hantering, det är särskilt viktigt, fastställande av grunder och restriktioner för avgiftsbeläggning - även det är viktigt. Read har påpekat, att om man kräver otillåtet höga avgifter för sådana tillstånd innebär också det naturligtvis ett uteblivet öppnande av konkurrens, och vi har faktiskt redan några fall av det slaget som är under prövning. Även det globala förfarandet enligt direktivet som skall underlätta att få allmänna auktorisationer och individuella tillstånd i flera medlemsländer, liksom mekanismen för fortsatt harmonisering av allmänna auktorisationer, är sådana ansatser till ökad gemensamhet.
Jag håller med om att vi behöver mer, och vi har ju här också föreslagit att senast under 1999 pröva direktivets effekter och komma med nya förslag. Det kan hända att vi inte alls kommer att vänta så länge. Wolf har redan från början, alltså sedan vi började syssla med dessa frågor, alltid påpekat att vi här tillämpar ett slags salamitaktik där vi uppnå något bit för bit. Han har menat att kommissionen gör detta med avsikt för att så att säga föra de berörda bakom ljuset. Det har inte varit vår avsikt utan vi har helt enkelt haft vissa delproblem att lösa innan vi kommer fram till datumet 1.1.1998.
Han har emellertid rätt så långt att en rätt allmän ramlagstiftning kommer att bli nödvändig, och det av två skäl. För det första på grund av den redan nämnda konvergensen. Jag kan bara som i fallet med satelliterna - jag återkommer till Hoppenstedts betänkande - fortsätta att påpeka: vi befinner oss redan nu i tillståndet, att tekniskt sett alla förut olikaratat utvecklade områden inom kommunikation och telekommunikation, inklusive medierna, kan växa samman. Tekniskt är detta möjligt i dag. Med den digitala metoden kan man riva ner alla gränser, och frågan om man behöver normer för detta har vi också besvarat med den innebörden att allt detta står öppet.
Ekonomiskt sett försiggår inte detta ännu, därför att det finns en marknad som ju först vill pröva vad konsumenten verkligen vill, vad han är beredd att betala. Därför har vi hittills få ekonomiskt framgångsrika möjligheter att dra nytta av den konvergens som är tekniskt möjlig. Detta förändras emellertid också mycket snabbt, eftersom det kommer att finnas en rad ekonomiska möjligheter som blir breddade helt enkelt därför att de därigenom blir billigare och mer attraktiva. Jag tänker t.ex. på electronic commerce . Ni vet att vi i vårt handlingsprogram har betonat denna möjlighet, och jag är övertygad om att detta inte bara kommer att utnyttjas för att på distans erbjuda och acceptera varor och tjänster, utan även kommer att användas i andra sammanhang.
Man vill kanske under alla omständigheter höra vissa nyheter och då uppstår frågan: är detta television eller ej? Tyska förbundsrepublikens delstatliga medieinstitutioner, även de offentligrättsliga radio- och teveinstitutionerna, bör se om sitt hus. Jag har inget emot dem, det vill jag här än en gång betona, så att inte intrycket uppstår att jag helt har glömt mitt socialliberala förflutna, Wolf, men det står fullkomligt klart: det motiv som den tyska författningsdomstolen hela tiden har angett för den offentligrättsliga radions och televisionens särställning, nämligen bristen på resurser och kravet på grundförsörjning, har fallit bort! Med digital teknik och bredbandsfibrer och andra överföringsmöjligheter, till vilka även satelliterna kommer att höra, finns det inte längre någon brist på resurser! Vad grundförsörjningen beträffar kan man ju i dag få allt vad man vill även från privata aktörer, och det - om man ser till nyhetssändarna och även andra stationer - med absolut samma kvalitet som erbjuds av de offentligrättsliga institutionerna. Det betyder att vi på nytt måste diskutera vad television och radio är, i vilket förhållande de står till de utbjudna on line-tjänsterna osv.
Allt detta kommer att leda till att vi i en ramlag, som man kanske kan kallas telekommunikationslag men egentligen omfattar mycket mer, måste ta itu med alla dessa frågor. Åtminstone måste vi fastslå på vilka ställen enskilda regleringar måste följas. Vi tänkte oss alltså ursprungligen att detta skulle framgå starkare här, men jag tror att vi med omprövningsklausulen har en möjlighet att snart återkomma till dessa frågor. Det gäller även för kommittéerna. Naturligtvis vore det bättre att ha en enda kommitté för alla dessa frågor. Men där är vi verkligen inte än, och därmed borde vi börja gripa oss an denna sak!
Nu över till min vän Karsten Hoppenstedts betänkande. Jag tror, herr ordförande, att jag än en gång kan utnyttja min möjlighet att tala fram till omröstningen, om ni inte vill göra en paus! Det är en orättvis förmån för kommissionen, det medger jag. Jag tänker dock heller inte överutnyttja den. Hoppenstedt har redan sagt allt det viktiga. För det första var det verkligen viktigt att allmänt fästa uppmärksamheten på problemet. All utveckling inom detta område är så ny, att den ofta helt enkelt går utöver deras horisont som sysslar med detta, och som menar att man först får se hur utvecklingen går och sedan se vad som måste göras. Och detta är fullständigt fel! För övrigt ser man då mycket bra en grundsats inom modern industripolitik. Om politiska instanser inte mycket tidigt blandar sig i sådana processer av teknisk utveckling och ekonomisk utvärdering, inte alltid i reglerande syfte utan för att öppna för dessa möjligheter, då tappar denna process i dynamik.
Det står fullständigt klart, och man kan få det prydligt bekräftat genom ITU: s beslut, att européerna, det vill säga våra medlemsländer, helt enkelt ännu inte har insett vilken betydelse som satellitstödd personlig kommunikation kan komma att få. Rådet rynkar pannan - det är ju bra att det för en gångs skull är representerat här, och vi hälsar ju också närvaron med tillfredsställelse! Visst kan ni rynka pannan, madame, men det är inte befogat. Ty när jag för första gången talade i telekområdet om detta problem, var inte alla ministrar på det klara med att detta avgörande hade fällts.
Visst kan man, måste man ha en frekvens. Vi hade lika gärna kunnat begära en frekvens för egen del, men vi hade inte kommit så långt, och vår industri ser då som sin enda utväg att engagera sig i dessa amerikanska företag. Det är ju gott och väl! Jag är ingen protektionist och heller ingen chauvinist, och naturligtvis måste amerikanska företag ha samma möjlighet som alla vi andra att delta i konkurrensen. Men om europeiska företag alls inte är närvarande, om de helt enkelt saknas, då borde det intressera de politiska debattörerna och dessa borde göra något. Därför hälsar jag med tillfredsställelse den ståndpunkt som Hoppenstedt har intagit. Förhoppningsvis lyckas vi ytterligare övertyga rådet, och det finns vissa tidiga tecken på detta.
Vi hade en konferens i Paris med deltagande från medlemsländerna och industrin och noterade då en stor öppning i diskussionen. Jag skulle här än en gång berömmande vilja konstatera detta för rådets och medlemsländernas del. Något har förändrats, klimatet har blivit ett annat. Nu måste vi handla snabbt. Ty det är riktigt som Karsten Hoppenstedt har sagt: om den där bärraketen inte hade klickat så skulle de första satelliterna redan ha funnits. Vi har för övrigt ett aldrig återkommande tillfälle att på den tekniska utvecklingens väg få till stånd en kombination av stationära och nya Leos, något som återigen skulle kunna ge oss ett visst försprång. Därför borde vi intensivt arbeta för detta.
Jag vill också uttryckligen tacka parlamentet för den conciliation som vi hittills har gjort. Det har gudskelov lyckats att i denna TEN-telekomfråga utarbeta inledande ståndpunkter som även skulle kunna stimulera just den satellitbaserade kommunikationen. Jag hoppas att även rådet kan acceptera denna ståndpunkt, som nu har utvecklats i samarbete med parlamentet, ty då skulle vi också, genom insats av otillräckliga men åtminstone som incitament fungerande medel, kunna stimulera och befrämja realiseringen av dessa system liksom den fortsatta forskningen och utvecklingen.
Detta, ordförande, är vad som är att säga om Hoppenstedts betänkande. Jag är självklart beredd att ta till mig vad han här har sagt, särskilt det att vi bör bemöda oss om ett förnuftigt samarbete med de redan befintliga organisationerna, dvs. CEPT. Vi har inte för avsikt att förbigå befintliga, förnuftigt arbetande organisationer, men tidsgränsen talar sitt eget språk, och vi måste göra klart att vi i nödfall kan agera på egen hand.
Jag skulle kunna tala i tjugo minuter till, men det tror jag vore för mycket. En kaffepaus skulle säkert sitta bra. Tack!

Ordföranden
Tack, kommissionsledamot Bangemann. Eftersom det verkar finnas ett par minuter över kan jag återigen ge ordet till de båda föredragandena, om de så önskar.

Van Velzen, W.G.
Herr ordförande, ni förstår att jag är mycket nöjd med kommissionsledamotens svar. Jag har noterat att sex meddelanden nu bokas in hos Böge, ordförande i undersökningskommittén om BSE. Jag kommer personligen via nätverket se till att dessa skickas. Den andra punkten som jag vill ta upp är följande: jag håller med kommissionens ledamot om att vägen mot en European Regulatory Authority är mödosam. Jag är glad över att ni börjar med en informell arbetsgrupp från rådet. Men jag har också insisterat på att kommissionen kanske redan kan börja med att utvecklas till en sorts helpdesk, med vilken man då kan knyta förtroendeband med de nationella regleringsmyndigheterna. Jag tror att det i sig skulle kunna vara en förtroendeskapande åtgärd. Slutligen skulle jag vilja fråga er följande: vi har förstått att ni nyss har fått en utförlig undersökning om mervärdet av en European Regulatory Authority på ert skrivbord och min fråga lyder: är ni beredd att även skicka den till parlamentet, åtminstone till de personer som även finns på er gästlista.

Ordföranden
Tack, Van Velzen. Önskar kommissionsledamot Bangemann svara?

Bangemann
Herr ordförande! Först vill jag tacka för det som van Velzen har sagt om denna samarbetsfråga! Naturligtvis kommer kommissionen att medverka i detta informella utskott, dvs. vi kommer att där inta en roll tillsammans med ordförandeskapet. Såtillvida anser jag att vi genast borde försöka starta denna förtroendeskapande process. Det konvolut som ni talar om ligger kanske på mitt bord - jag har ännu inte läst det - men vi kan säkert göra det tillgängligt för er. Vi har accepterat den begäran som ni upprepade gånger har ställt, att ge denna oberoende utredning i uppdrag att behandla frågan om upprättandet av ett europeiskt regleringsorgan inom telekommunikationsområdet.
Denna utredning är ännu inte klar. Den håller på att bli det. Den visar emellertid graden av intresse för ett eventuellt europeiskt regleringsorgan och identifierar även vilka tänkbara uppgifter hos ett sådant organ som marknadsaktörerna ser som viktigast. Det undersöks också inom vilka rättsliga ramar ett sådant organ kan inrättas. Utredningen går emellertid inte in på frågan om ett sådant organ bör inrättas eller ej, eftersom det ju är ett politiskt beslut.
Det föreslås emellertid att utredningen görs tillgänglig på worldwide web . Man kan alltså komma över den via nätet, men vi ska också göra den tillgänglig in natura . Vi avser att inom två månader organisera en workshop där studien kan presenteras och ämnet diskuteras vidare. Ungefär i slutet av februari bör arbetet vara klart, och ni kommer som sagt att senast inom två veckor få en sammanfattning av denna executive summary och sedan naturligtvis också det fullständiga betänkandet.

Hoppenstedt
Denna debatt ville jag egentligen inte fortsätta. Jag är emellertid tacksam för att kommissionären har lovat en hemsidespresentation. Det är sannolikt känt bland oss vilken sida ni erbjuder oss, annars borde jag kanske än en gång ange det exakta numret. Fast troligen kan man få fram det utan problem. Jag är mycket tacksam för att vi nu kan välja denna väg. Kanske borde man en gång göra ett prov och bara tillhandahålla det via nätet , för att kunna fastställa hur många ledamöter som faktiskt är anslutna dit.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum idag kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.50 och återupptogs kl. 12.00.)

Gollnisch
Herr ordförande, mina kära kolleger, min hänvisning till arbetsordningen grundar sig på protokollet om immunitet och privilegier för Europaparlamentet.
Herr ordförande, mina kära kolleger, ett flygblad cirkulerar för närvarande i parlamentet med uppmaningen att demonstrera mot den kongress som mitt politiska parti, nationella fronten, skall hålla i slutet av mars i Strasbourg. Herr ordförande, jag ville bara säga till våra kolleger att vårt parti är ett lagligt parti, de demonstrationer det anordnar är fredliga demonstrationer, att partiet enligt fransk lagstiftning, demokratiska principer och det förtroende som miljoner väljare hyser, däribland 26 % i Alsace, har rätt att samlas och hålla sin kongress.
De 26 % som röstar på nationella fronten respekterar alla parlamentarikers frihet att komma och gå, inbegripet de som har en helt motsatt ståndpunkt. Det är därför inte riktigt, herr ordförande, att man inom parlamentet uppmanar till demonstrationer, som vissa skulle kalla våldsamma, mot mötet inom vårt politiska parti. Alla kan bedöma på vems sida rätt, frihet och demokrati står.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Gollnisch, jag undrade i samma stund som ni yttrade er, på vilken artikel i Arbetsordningen ert inlägg grundade sig, men i varje fall, kommer vi inte att ha någon debatt om detta.

Omröstning
von Wogau
Herr ordförande! Eftersom detta är ett ovanligt förfarande måste det innan vi voterar mycket tydligt klargöra vem det är vi röstar om. Frågan är om mobiltelefonin skall tas med i detta direktiv eller ej. Det är en högst central angelägenhet, och vi skall alltså här avgöra denna fråga med ja eller nej. Jag anser att man måste göra voteringsförfarandet helt tydligt så att var och en faktiskt är klar över vilken punkt som det röstas om.

Read
Herr von Wogau, ordförande för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har rätt. Det är ett avgörande ändringsförslag och jag hoppas att mina kollegor här kommer att rösta för det. Men för att uttrycka sig fullkomligt klart så säger det inte att mobiltelefoner skall inkluderas i varje aspekt i detta förslag, bara i vissa nyckelaspekter som täcker finansieringen av den allmänna tjänsten och konsumentskyddet. Så vet ledamöterna vad de tillfrågats att rösta om.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Collins, Kenneth
Herr ordförande, denna omröstning fanns i föredragningslistan igår, men den sköts upp för att förfarandet skulle förtydligas. Detta relaterar till maximal begränsning av rester av veterinärmedicinska läkemedel av animaliskt ursprung. Förslaget består av två delar. En ändrar tidtabellen så att istället för att det ursprungliga direktivet upphör att gälla 1996 vilket det gjorde, så skulle det upphöra att gälla mycket senare därför att kommissionen behöver extra tid för att bedöma ämnena.
Den andra delen relaterar till ämnena själva och helt uppriktigt så är det omöjligt för parlamentet att bedöma denna del under den tid vi har till förfogande. Vi bad om en snabbare behandling av en artikel, och endast en artikel. Detta orsakade vissa svårigheter. Jag har sedan igår inhämtat ytterligare råd från parlamentets tjänster. Vi har haft samråd med herr Bangemanns kabinett och även med kommissionens rättsliga rådgivare. Vi är alla överens om att det föreliggande brådskande förfarandet, som begärdes av rådet den 11 februari, endast är tillämpligt för en förlängning av tidsfristen för fastställandet av MRL för vissa äldre ämnen. Vi har alla uppmärksammat - herr Bangemann och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd - att denna tidsfrist måste förlängas.
Vi har också kommit överens om att så länge som parlamentet endast röstar om denna fråga, kan det inte anses ha avgett sitt yttrande om hela det ursprungliga förslaget. Herr Bangemann sade faktiskt så igår. Han sade också igår att om rådet skulle försöka att anta lagstiftning som baseras på det ursprungliga förslaget, så skulle han helt enkelt dra tillbaka denna. Jag skulle vara tacksam om kommissionsledamoten skulle kunna upprepa detta för de ledamöter som inte var närvarande vid gårdagens debatt, därför att många kom in i kammaren när herr Bangemann trollband oss med sitt tal.
Han höll ett tal på engelska, franska och tyska igår. Jag måste gratulera honom till hans språkliga begåvning. Vad vi har gjort är emellertid detta. Jag har bett parlamentets tjänster att producera ett omarbetat förslag till lagstiftningsresolution som en slags tillfällig väg ut ur denna svårighet. Denna ad hoc-resolution har diskuterats med de politiska grupperna i förmiddags och de har, såvitt jag förstår, alla accepterat den. Den omarbetade texten finns tillgänglig men tyvärr endast på engelska på grund av tidsbristen. Ni kanske skulle vilja att jag läste upp den högt. Det gör jag gärna.
Jag vill sammanfattningsvis säga att, även om ni vill att jag skall läsa den eller inte, rekommenderar jag att ni röstar, först och främst, bara om miljöutskottets ändringsförslag till artikel 14 i kommissionens förslag och om det omarbetade förslaget till lagstiftningsresolution i samband med vilket inga ändringsförslag alls har bordlagts. Det relevanta ändringsförslaget - om jag kommer ihåg rätt - är ändringsförlag nr 8, ursprungligen bordlagt av fru Jensen, och alla partier har kommit överens om detta. Om kammaren kan komma överens om detta skulle den göra både herr Bangemann och mig själv glada på samma gång. Detta är ett sammanträffande som inte tillhör vanligheterna.

Bangemann
Herr ordförande! Det gläder mig att de ansträngningar som gjordes i går har lett till ett resultat. Det var sannolikt en missuppfattning som hade kunnat undvikas. Men sådana missförstånd väger ju ofta långt tyngre än misstag som man inte kan undvika.
Jag kan här tillfoga även följande till protokollet så att det står alldeles klart: rådet har bara yrkat på brådskan angående artikel 14, det vill säga om föreskriften om att förlänga fristen för bedömning av ämnen som redan finns på marknaden så att ett just nu rådande rättsligt tomrum blir uppfyllt. Parlamentets yttrande kan därför logiskt och även helt korrekt juridiskt sett endast beröra artikel 14. Parlamentets utfrågning om förslagets egentliga innehåll har alltså ännu inte skett, bara den om artikel 14. Rådet, det vill säga ordförandeskapet, har i ett brev till såväl Collins som till mig och andra personer än en gång hävdat, att rådet inte skall besluta om innehållet innan parlamentet har sagt sin mening. Något slutgiltigt rådsbeslut följer alltså inte vilket rådet skriftligen har bekräftat. Men eftersom parlamentet fortfarande hyser tvivel - jag vet inte om misstroende är det rätta ordet - vissa tvivel riktas ju även mot rådet och denna gång inte mot kommissionen. Roth-Behrendt, ni litar ju blint på kommissionen...
(Oro, sorl) ...låt oss säga i alla fall säga på vissa ledamöter av kommissionen, låt oss göra den reservationen.
Jag kan naturligtvis inte här tala för rådet. Jag själv hyser inte dessa tvivel efter brevet, men om rådet trots all förmodan ändå skulle fatta eller vilja fatta ett totalbeslut kommer kommissionen att dra tillbaka sitt förslag, så att detta inte blir möjligt.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Ordföranden
Gruppen De gröna påpekar att i den holländska översättningen av detta betänkande, bör uttrycket " sexuele geaardheid" betraktas som ersatt av uttrycket " sexuele voorkeur" .

Blokland
Herr ordförande, man försöker på ett visst sätt att ändra den på nederländska gångbara termen " sexuell läggning" till den på nederländska icke gångbara termen " sexuell preferens" . Översättningen från engelskans sexual orientation är " sexuell läggning" . Jag går inte med på att man på oärligt sätt försöker ändra innehållet i en nederländsk text.

Van Dijk
Ordförande, dessa typer av problem är inte så lätta. Det har att göra med så kallad politisk korrekthet och vi borde göra något åt det i detta parlament. Sexuell läggning är en term som i det nederländska samhället är politiskt mycket korrekt och den bör också stå i detta betänkande.

Maij-Weggen
Ordförande, jag har pratat nederländska i 53 år och Blokland har helt rätt.
Före den slutliga omröstningen om betänkandet

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, innan vi genomför slutomröstningen och i enlighet med artikel 129 i arbetsordningen skulle jag vilja ha ett uttalande om återförvisningen av texten till utskottet. Jag påminner om att utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt förkastat Lindholm-betänkandet och att vi efter en lång debatt enhälligt accepterat att överlämna kommissionens förslag till parlamentet utan ändringar. Ändringsförslag lämnades av vissa politiska grupper. De som hade lämnat andra ändringsförslag till utskottet för rättsliga frågor avstod från att lämna ändringar. De följde därmed andemeningen i det rättsliga utskottets beslut.
Jag anser att det inte är korrekt att ha föreslagit och röstat för ändringsförslag och jag anser det skulle vara att respektera utskottet för rättsliga frågors befogenheter att återförvisa texten mot bakgrund av besluten i kammaren så att den ändå kan fatta ett beslut.

Florio
Herr ordförande! Jag instämmer i Fabre-Aubrespys förslag, av skäl som jag inte tänker upprepa; jag känner igen mina egna synpunkter i det som han sagt. Även jag anser att det skulle vara lämpligt att återremittera texten till utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt för att därefter på nytt låta den behandlas av parlamentet.

Lindholm
Herr ordförande! Egentligen har det som jag tänkte säga redan sagts, nämligen att vi kom överens i utskottet om att förfara på detta sätt. Dessutom kan väl parlamentet - om jag inte har förstått arbetsordningen helt fel - lägga fram sina förslag här i plenum. Jag är alltså för att vi röstar här, och inte återförvisar till utskottet.
(Parlamentet förkastade kommissionens förslag.)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Robles Piquer
Herr ordförande och ärade kollegor, först och främst måste jag, från oss som har undertecknat nämnda förklaring, rikta ett tack till våra kollegor som utan tvekan har lagt ned mycket arbete på resolutionsförslaget om Algeriet, samtidigt vill jag påminna om det som vi alla redan känner till, nämligen den fruktansvärda tragedi som där utspelas.
I december antog parlamentet ett resolution om Algeriet. Igår fick vi ett text, en deklaration från rådets ordförande, som jag anser var väl genomtänkt. Och jag tror, precis som de kollegor som har undertecknat tillsammans med mig, att vi borde tänka oss för innan vi antar en resolution som innehåller ett antal påståenden som många av oss inte kan ställa sig bakom.
Därför anser vi, eftersom ärendet inte är brådskande i och med att resolutionen antogs i december, och vi borde tänka över det mer, att det vore bättre om vi fick skjuta upp omröstningen om resolutionsförslaget med två månader. Dessutom måste jag tillägga att det är bättre att skynda långsamt. Jag skall här visa prov på detta. Herr ordförande, framför mig har jag dokumenttexten, i olika språkversioner, som vi borde rösta om, och där bara ett ändringsförslag 1 finns med. I alla språkversionerna refererar ändringsförslag 1, som vill tillägga en ny punkt 7, till situationen i Sarajevo och Mostar. Som ni förstår har detta mycket lite att göra med Algeriet. Det är ett faktiskt fel, men ett faktiskt fel som visar hur snabbt vi behandlar så pass känsliga ämnen.
Därför anhåller jag om att omröstningen skall skjutas upp i enlighet med artikel 131 i arbetsordningen.

Cohn-Bendit
Robles Piquer, med all respekt för er, är jag inte alls överens med vad ni just sagt.
För det första är rådet försiktigt, det är sant. I vår resolution tycker vi till och med att det är alltför försiktigt och att det inte helt bedriver till den politik vi vill. Det är därför vi lämnar denna resolution.
För det andra, Robles Piquer, har ni alla möjligheter att samla en majoritet och denna resolution kommer inte att gå igenom.
Jag förstår därför inte varför parlamentet, så snart Algeriet upplever en extremt dramatisk situation, en situation som rör Europas närmaste moraliska och politiska intressen, skall skjuta upp på obestämd tid ett beslut det skall fatta i dag och förmodligen skall fatta i morgon och i övermorgon. Jag ser inget hinder i att vi om två månader på nytt diskuterar Algeriet, om det finns nya fakta, men det är oacceptabelt att vi i dag inte utfärdar en resolution som med kraft fördömer terrorismen mot den algeriska befolkningen och som anger de politiska vägar på vilka vi skulle vilja se rådet slå in så att dramat får ett slut och det algeriska folket kan leva.
(Applåder)

von Habsburg
Herr ordförande, jag delar självfallet Cohn-Bendits uppfattning.
(Parlamentet beslutade att uppskjuta den slutliga omröstningen.) Gemensamt resolutionsförslag från Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, gruppen europeiska radikala alliansen, gruppen De gröna i Europaparlamentet, gruppen Den europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster och Europeiska folkpartiets grupp och som ersätter resolutionsförslagen B4-0061/97, B4-0067/97, B4-0086/97, B4-0097/97, B4-0145/97 och B4-0146/97, angående situationen i Algeriet.
(Parlamentet förkastade resolutionen.)
Ordföranden
Jag föreslår parlamentet att förlänga sammanträdet några minuter för att även omröstningen om betänkande från Caccavale skall äga rum.
(Parlamentet förkastade förslaget.)

Kellett-Bowman
Jag röstade för van Velzen-betänkandet med vissa reservationer. Tillstånd som ges för mobila telefonnät måste ha tagit intryck från användarvänliga system.
De bör inte tillåtas att skapa monopolistiska arrangemang för tillhandahållare av tjänsterna. Erfarenheten visar att de utfärdade "inlåsta " kontrakt och tog ut oskäligt höga avgifter för sina tjänster.
Jag skulle vilja se en större äkta konkurrens som skulle resultera i realistiska avgifter och högre standard på servicen till konsumenterna.
Betänkande av Gebhardt (A4-0003/97)
Caudron
Den generella ordningen för erkännande av examensbevis antogs 1989 (mellan 1991 och 1994 erhöll 11 000 personer erkännande av sina examensbevis). Ordningen kompletterades 1992 för utbildningar som omfattar mindre än tre års högre utbildning. Det kan emellertid inte lösa alla situationer. Yrken som varit föremål för särskilda direktiv om ömsesidigt erkännande (sex hälsovårdsyrken och arkitektyrket) och de yrken som faller under handel, industri och hantverk utesluts från den generella ordningens tillämpningsområde.
I dag berör Europaparlamentets och rådets förslag till direktiv endast yrken inom handel, industri och hantverk.
Sedan några år har dessa varit föremål för 35 direktiv av två slag: direktiv om avreglering för att undanröja olika hinder (villkor om nationalitet) mot etableringsfriheten och fritt tillhandahållande av tjänster, samt övergångsdirektiv för att garantera att förvärvad erfarenhet erkänns i brist på ömsesidigt erkännande av examensbevis.
Det handlar om att anta ett direktiv som bekräftar villkoren i de 35 existerande direktiven och som inför garantier för förfarande för de sökande i syfte att förenkla gemenskapslagstiftningen och öka dess öppenhet. Detta är mycket viktigt!
Medlemsstaterna är skyldiga att uppfylla en begäran om erkännande när den sökandes kvalifikationer är likvärdiga med de hos en medborgare i värdmedlemsstaten. Om dessa kvalifikationer inte kan intygas måste sökanden lämna bevis (med intyg om gott anseende, angivande av ekonomiska möjligheter och försäkringsbevis) på att han innehar de kvalifikationer som krävs.
Värdmedlemsstatens beslut skall då fattas inom kort tid (fyra månader efter att ansökan lämnats) och skall motiveras. Detta ökar medborgarnas rättigheter och bidrar till rörligheten och genomförandet av den fria rörligheten och därmed till att minska arbetslösheten inom Europeiska unionen.
Europaparlamentet önskar att kommissionen informerar parlamentet och rådet om tillämpningen av direktivet i medlemsstaterna. Parlamentet önskar även förbehålla sig rätten att delta i alla beslut rörande en ändring av direktivet.
Jag kämpar för ett Medborgareuropa och ett medborgarnas Europa.
Förslaget och betänkandet av Gebhardt går i denna riktning. Därför stödjer jag den och jag gratulerar föredraganden.

Mezzaroma
Artikel 52 och 57 i EG-fördraget föreskriver fri etableringsrätt och fritt tillhandahållande av tjänster. Artiklarna skall enligt domstolen tillämpas direkt. Detta innebär att läkare, advokater, arkitekter, ingenjörer etc har rätt att erbjuda sina tjänster och bedriva verksamhet i en annan medlemsstat.
Den som gör detta måste under alla omständigheter registrera sig i yrkesregistret i det land där vederbörande tänker bedriva sin verksamhet och respektera den yrkesetiska regler som gäller. Värdlandet är skyldigt att erkänna den examen som utfärdats av ursprungslandets behöriga myndigheter. Det har emellertid uppstått problem genom att de nationella kontrollmyndigheterna betonar de stora skillnader som existerar mellan olika grund- och specialistutbildningar vid olika universitet. Genom att göra detta omöjliggörs eller försvåras ett erkännande av olika examina.
För att lösa detta problem har EG antagit en serie harmoniseringsdirektiv för speciella yrken (s.k. vertikala direktiv). År 1989 antogs direktiv 89/48/EG som inrättade ett nytt horisontellt system, omfattande samtliga examina och diplom. Detta system har sedan kompletterats av direktiv 92/51/EG för de examina som erhållits efter mindre än tre års studier.
Detta allmänna system för ömsesidigt erkännande av diplom och examina har inneburit att alla yrkesutövare har rätt att bedriva verksamhet i samtliga medlemsstater.
De krav som skall vara uppfyllda är följande:
vederbörande skall inneha ett giltigt diplom eller en godkänd examen som ger rätt att utöva yrket i en medlemsstat, -vederbörande skall ha rätt att utöva yrket och vara medlem i det egna landets yrkesförbund, -vederbörande skall skriva in sig i yrkesregistret i det land där han eller hon avser att verka.Kontrollmyndigheterna i en viss medlemsstat har inte rätt att avstå från att erkänna giltiga diplom eller examensbevis. De kan endast kräva kunskap om de yrkesetiska regler som gäller för det aktuella yrket.
Gebhardts betänkande avser ett förslag till direktiv om att i det allmänna systemet för ömsesidigt erkännande införa diplom och examina som avser yrken som ursprungligen reglerats av sektorsvisa direktiv. Man kompletterar med andra ord det allmänna systemet för ömsesidigt erkännande av diplom och examina, vilket är skälet till att betänkandet mottas positivt av vår grupp.

Titley
Herr ordförande, jag stödjer verkligen helhjärtat detta betänkande idag, eftersom jag, precis som många av mina kollegor, har kunnat konstatera att välkvalificerade personer från min egen valkrets har förnekats jobb i andra medlemsstater.
Jag tycker inte att det finns någon ursäkt för ytterligare förseningar från de nationella regeringarnas håll inom detta område. En av de stora fördelarna med EU för många välutbildade personer torde vara att de har möjlighet att jobba i andra delar av Europa om de så önskar.
Så jag välkomnar särskilt idén att i fall där myndigheter vägrar att erkänna en persons kvalifikationer måste tillåta denna person att lägga fram bevis för sina kunskaper eller erfarenhet.
Det är också viktigt att dessa nya förslag från kommissionen gör det möjligt att ta sitt fall till domstol.
Låt för all del kommissionen rapportera om hur bra regeringarna har genomfört dessa åtgärder om fem år - men jag manar alla mina kollegor som har erfarit liknande fall att ta upp dem med kommissionen, precis som jag har gjort denna vecka. Det är för länge att be våra väljare att vänta i fem år för att få sina färdigheter erkända i Europeiska unionen.
Betänkande av Read (A4-0049/97)
Caudron
 Herr ordförande, kära kolleger, om några månader har vi genomfört avregleringen av telekommunikationsmarknaden i Europa och vi har redan flera direktiv på området. De kompletterar varandra, överlappar varandra ibland, och till och med motsäger varandra och i dag ändrar vi ett direktiv innan det ens har tillämpats.
Jag är medveten om att ärendet är komplicerat och innebär utmaningar. Jag beklagar ändå att förfarandet är så tungt och att texterna har så dålig läsbarhet, tio månader före det som skall bli en verklig ekonomisk och psykologisk omvälvning. Jag har i dag haft möjlighet att bekräfta vår trofasthet mot den allmänna tjänsten för telekommunikationer på en konkurrensutsatt marknad. Begreppet är ganska nytt och det är resultatet av en kamp som en majoritet av Europaparlamentet bedrivit med envishet. Den gör det möjligt att, fortfarande otillräckligt, åter sätta konsumenten i centrum för vår oro och det är i sig mycket viktigt.
Även om avregleringen, vilket man kan anta, har positiva konsekvenser för telekommunikationsmarknaden, säger vissa också att konkurrensen kommer att få positiva återverkningar för konsumenten, vilket man kan hoppas. Men marknaden är aldrig medveten om kraven på fysisk planering, lika tillträde för alla till tjänsten och social rättvisa för mindre gynnade grupper eller miljöer.
Trots att jag liksom föredraganden uppmuntrar kommissionens ansträngningar för att försöka ta hänsyn till dessa inslag bekräftar jag även att det är lämpligt att vara vaksam på allt som bidrar till social sammanhållning och till att inrätta en verklig allmän tjänst. I detta stadium av förfarandet, och med stöd av erfarenheten, är jag på min vakt mot de ändringar som kommissionen och framförallt rådet kommer att göra i texten. Det är anledningen till att jag tror att parlamentet måste ge en mycket stark signal i denna riktning.

Eriksson och Svensson
Undertecknade har i Read-betänkandet röstat för de ståndpunkter vi har uppfattat som mest gynnsamma för konsumenterna. Vi är samtidigt principiella motståndare till kommersialisering och s.k. marknadssättning av grundläggande infrastrukturer.
Denna process har lett till sönderslående och fragmentisering av infrastrukturerna, till förlust av systemfördelar, till minskad öppenhet samt till ökade standardskillnader mellan regioner och konsumentgrupper. En samverkan mellan nationella, statliga teleföretag hade gynnat större rättvisa, teknisk utveckling och rationalisering. De svenska erfarenheterna före " liberaliseringen" är här illustrativa.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat jag till betänkandet om ONP-villkor för taltelefonitjänsten och leveransåligganden på teleområdet. De danska socialdemokraterna är mycket nöjda med betänkandet och hälsar den välkommen i strävandena efter en generell liberalisering av telemarknaden.
De danska socialdemokraterna är ense om att konsumenterna i allmänhet skall erbjudas tjänster som t. ex. anslutning och överkomliga priser, men vi anser inte, att den enda möjligheten för att säkra denna service är en situation, där medlemsstaterna måste etablera system för finansiering av leveransåliggandena.
De danska socialdemokraterna är ense om, att det från offentliga betaltelefoner skall vara möjligt att göra nödanrop gratis, men på grund av risken för oproportionerligt stora kostnader är vi inte anhängare av att det borde finnas offentligt tillgängliga betalskrivtelefoner i samma eller liknande omfattning, som det finns offentligt tillgängliga betaltelefoner.
De danska socialdemokraterna är ense om, att telefonistexpedierade tjänster o. dyl. skall erbjudas konsumenterna till ett rimligt pris, helst gratis eller till en symbolisk kostnad, men vi anser inte, att medlemsstaterna skall täcka den eventuella skillnaden, som kan uppstå mellan det pris, tjänsten kostar och det rimliga pris, konsumenten skall betala.
De danska socialdemokraterna är ense om, att en abonnent skall vara garanterad, att telefonen inte avstängs i situationer, där det t. ex. har uppstått en tvist mellan abonnenten och hans telefonbolag om det berättigade i en telefonräkning, men vi vill å den andra sidan slå fast, att det i allmänhet är en rimlig avtalsrättslig konsekvens, att en telefon avstängs, om den inte betalas.
Betänkande av Lindholm (A4-0046/97)
Gollnisch
Herr ordförande, jag anser att detta betänkande innehåller ett antal bestämmelser som definitivt är diskutabla. För det första eftersom den förefaller legitimera en positiv diskriminering av kvinnor. Skillnaden som föredraganden gör mellan formella och verkliga friheter påminner på ett obehagligt sätt om skillnaden som marxisterna gjorde i detta hänseende, och vi vet att där det inte fanns någon formell frihet fanns det heller ingen verklig frihet. Jag är frestad att säga: " där det inte finns någon formell jämställdhet finns det inte heller någon verklig jämställdhet" .
Den andra punkten jag skulle vilja diskutera rör det uttryckliga erkännandet av homosexuella äktenskap. Jag har inte, mer än någon annan i denna kammare, rätt att döma vad som försiggår mellan två vuxna som är överens. Problemet är om samhället skall erkänna samlevnadsformer som inte är inriktade på att föra släktet vidare. Det är det faktum att släktet förs vidare som är den enda anledningen till det sociala skydd som äktenskapet åtnjuter och det är anledningen till att jag framhärdar i att tänka att det inte är önskvärt, vare sig i vårt samhälle eller i något annat, att lagen särskilt skyddar andra former av samlevnad.

Caudron
Principen om lika möjligheter och lika behandling av män och kvinnor är en del av den grundläggande filosofin i Europaparlamentet. Det är bra att gemenskapens institutioner sprider detta och det förslag till förordning som lagts fram för oss går i rätt riktning. Föredraganden tillför några förslag till förordningen som vi bör samtycka till. Det gäller till exempel inrättandet av en kommitté för lika möjligheter inom varje institution.
Föredraganden önskar dessutom inom ramen för bidrag och rättigheter som beviljas gifta tjänstemän, utvidga dessa villkor till att omfatta par som inte är gifta, vare sig de är heterosexuella eller homosexuella. Parlamentet skulle berömma sig av att upprätta lika regler för alla individer, oavsett sexuell läggning eller inställning till äktenskapet. Det är helt enkelt en fråga om rättvisa.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Det är med glädje som vi konstaterar att parlamentet i dag röstat för att avskaffa diskrimineringen av homosexuella samt öka jämställdheten mellan män och kvinnor bland de anställda inom EU: s institutioner genom att föreslå konkreta ändringar i de ca 50 år gamla tjänsteföreskrifterna. Eftersom ändringsförslagen är helt i linje med kommissionens förslag och innebär en konkretisering av denna, uppmanar vi kommissionen att snarast agera i enlighet med parlamentets beslut.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag har i dag röstat för Europaparlamentets betänkande om kommissionens förslag att ändra tjänsteföreskrifterna för tjänstemän vid EU-institutionerna. Betänkandet syftar å ena sidan till att främja lika behandling av män och kvinnor vad gäller anställningsvillkor. Å andra sidan syftar det till att utvidga förbudet mot diskriminerande behandling, så att det också omfattar sexuell läggning.
De danska socialdemokraterna har en positiv inställning till att främja jämställdheten mellan män och kvinnor. Vi understöder därför betänkandet, då det samtidigt ger möjlighet till att främja homosexuella mäns och kvinnors rättigheter i EU-institutionerna, och på längre sikt utgör en god utgångspunkt till att främja deras möjligheter i medlemsstaterna.
Betänkande av Whitehead (A4 0317/96)
Díez de Rivera Icaza
Herr ordförande, konsumentskyddet, det vill säga det som skyddar oss alla, är en av hörnstenarna i upprättandet och utvecklingen av den inre marknaden och Fördraget om Europeiska unionen.
Men det tredje programmet för konsumentskyddspolitik (1996-1998) saknar oförklarligt många av tidigare programs fördelar och positiva åtgärder. Det nya tredje programmet är huvudsakligen en uppräkning av goda avsikter för de europeiska konsumenterna, utan några tydliga och konkreta åtaganden.
De " åtgärdsprioriteringar" , som nämnda program fastställer, omfattar ett flertal områden där konsumenternas intressen berörs, men, och jag insisterar på detta, på ett vagt och obestämt sätt som nästan allt det som kommissionen på sista tiden presenterar.
Än en gång måste det betonas att om vi tillbörligt och effektivt vill göra framsteg borde kommissionens främsta uppgift vara att fullborda ej avslutade verksamheter samt att befästa och utvärdera det arbete som omfattar perioden 1993-1995, så att man med sakkännedom kan fastställa det nya programmet. Inget av detta sker eftersom programmet som har debatterats för att gå vidare i enlighet med konsumentskyddspolitikens intressen också saknar en sammanhängande strategi, ett konkret åtgärdsprogram, en handlingsplan etc.
De ändringsförslag som lagts fram försöker krampaktigt föra in dem på rätt bana, men om de här allvarliga felen inte rättas till, kommer unionen att få det mycket svårt att yvas över att medborgaren, som konsument, är en av dess prioriteringar.
Min röst lämnas därför i överensstämmelse med dessa iakttagelser.

Eriksson och Svensson
Vi har röstat för Whitehead-betänkandet, eftersom vi ser det som mycket angeläget att stärka konsumentskyddet i unionen. I dag finns det stora brister på området och vi stöder flertalet av de förslag som läggs fram i betänkandet. Vi anser dock att huvudproblemet, att varornas fria rörlighet i EU-rätten anses vara viktigare än miljö- och konsumenthänsyn, inte är tillräckligt belyst.
Vi tar dock bestämt avstånd från punkt 19 i betänkandet som uttalar sitt stöd för EU: s propagandakampanj för en gemensam valuta.

Lindqvist
Gahrton, Holm och Lindholm (V), skriftlig. Det är bra att konsumenternas ställning stärks på den inre marknaden genom ökad konsumentupplysning, märkning av livsmedel, resurs- och råvaruåtgång etc. I dessa avsnitt är betänkandet bra. Den långsiktiga målsättningen måste vara att frågor om miljö- och konsumentkrav på marknaden stärks.
Vi kan dock inte ställa oss bakom den detaljreglering från EU som föreslås genom gemensamma regler för distansförsäljning av finansiella tjänster, fordringsägares dröjsmålsräntor, sanktioner vid utebliven betalning och harmonisering av de rättsliga förfarandena vid indrivning. Vi tar också avstånd från punkt 19 i betänkandet, där stöd för informationskampanjen kring införandet av euron uttalas.
Betänkande av Marinucci (A4-0048/97)
Lindqvist
Det är bra att stärka konsumenternas rättigheter och intressen också när det gäller finansiella tjänster som till exempel bank- och försäkringstjänster. Det saknas dock anledning att reglera allt detta på EU-nivå, till exempel att reglera finansiella tjänster vid distansförsäljning. Jag har därför röstat nej till betänkandet.

Ordföranden
Jag förklarar härmed omröstningen för avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.25 och återupptogs kl. 15.00.)

Ordföranden
Ordet går till Caccavale för en ordningsfråga.

Caccavale
Herr ordförande! Jag begärde att ordföranden Anastassopoulos skulle genomföra omröstningen om mitt betänkande i morse. Nu har morgonens röstförfarande helt omotiverat ändrats och jag har inte kunnat få till stånd en omröstning om mitt betänkande.
Här finns det nu två alternativ: antingen röstar vi om betänkandet under eftermiddagen, efter omröstningen om misstroendevotum, eller - och detta begär jag även för min grupps räkning - så skjuter vi upp omröstningen till plenarsammanträdet i mars eftersom en omröstning i kväll inte skulle få samma betydelse.

Ordföranden
Tack så mycket Caccavale. Ni lär redan ha sett den " entusiasm" som en omröstning om ert betänkande väcker efter omröstningen om misstroendevotum. Jag tror att det är bäst, såväl för ert eget betänkande som för arbetsordningen, att vi istället gör det i mars. Jag tackar för den möjligheten.

Collins, Kenneth
Herr ordförande, jag hänvisar till det beslut ni precis tog om begäran från föredraganden att skjuta upp det till mars. Jag förmodar att han inte kan vara här i eftermiddag. Innan ni tar detta beslut skulle ni kunna kontrollera rådets program för att se om detta inte finns på en föredragningslista för rådet. Om så är fallet är detta beslut helt oacceptabelt.

Ordföranden
Jag kommer att kontrollera detta och jag ska försöka få rådet att närvara. Tack så mycket för ert råd Collins.

Green
Herr ordförande, jag tror inte att frågan är om rådet skall vara här eller inte. Frågan är att det är votering ikväll och imorgon förmiddag. Om föredraganden är här, är fallet så att han inte kommer att vara här vid voteringen? Han skulle kunna vara här och hans betänkande skulle kunna röstas om precis som vanligt om det inte kunde behandlas tidigare.
(Applåder)

Ordföranden
Ledamot Green, jag har inte åberopat några av föredragandens personliga åsikter. Jag sade att en omröstning om nämnda betänkande omedelbart efter ett misstroendevotum skulle kunna försvåra sammanträdesordningen. Och eftersom föredraganden erbjöd två möjligheter valde jag den andra, det vill säga att omröstning skall äga rum nästa månad, vilket inte medför något som helst problem.
Jag tror att rådet kommer att närvara om man anser det vara lämpligt, och vi kommer att göra vad som står i vår makt för att så skall ske. Men så snart beslutet har fattats, och inga problem uppstår, är det överenskommet att omröstning skall genomföras nästa månad.

Välkomnande
Ordföranden
Det är med stor glädje jag å parlamentet vägnar välkomnar en delegation från Förenta staternas kongress, ledd av Benjamin Gilman, ordförande i kommittén för internationella relationer i representanthuset i Förenta staterna.
Delegationen, den äldsta som vi samarbetar med i tredje land, befinner sig i Strasbourg för att delta i det fyrtiosjätte interparlamentariska sammanträdet Europaparlamentet-Förenta staternas kongress.
Vår transatlantiska relation går för närvarande in i en avgörande fas och vi står inför otaliga och nya utmaningar världen runt. Jag hoppas verkligen att det parlamentariska utbytet under nästkommande dagar än mer stärker vår redan nu solida relation.
Jag önskar Förenta nationernas delegation en angenäm vistelse i Strasbourg.

BSE (omröstning om misstroendevotum)
Ordföranden
Jag ger ordet till herr Happart i en ordningsfråga.

Happart
Herr ordförande, det är inte en ordningsfråga utan en procedurfråga. Jag skulle faktiskt vilja veta vad Santer skall göra för de mänskliga offren och deras familjer.
(Blandade reaktioner) Vad Santer skall göra mot...
(Ordföranden avbröt talaren.) som brutit mot det interinstitutionella avtalet ...

Ordföranden
Happart, ni har inte längre ordet. Ni bad om ordet för en procedurfråga, men det är inte det här. Vi diskuterade detta ärende länge häromdagen och kommissionen gav alla förklaringar den ansåg relevanta.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
(Applåder)
(Parlamentet förkastade misstroendevotumet.)

Hory
Fru ordförande, med risk för att försena våra diskussioner, föredrar jag att framföra min röstförklaring - närmare bestämt min grupps - muntligt, eftersom ordförandeskapet igår inte gav mig möjlighet att avsluta en ordningsfråga som förklarade hur majoriteten i gruppen Europeiska radikala alliansen röstade.
I dag vill jag därför precisera hur vår grupp Europeiska radikala alliansen röstade och av vilka skäl vi med majoritet röstat för misstroende. Men först skulle jag vilja upprepa att jag beklagar det förfarande som valts för de olika omröstningarna beträffande BSE-krisen. Genom att igår besluta sig för att rösta om den tillfälliga undersökningskommitténs rapport och om de muntliga frågor som hänförde sig till denna text, har parlamentet odiskutabelt försvagat initiativet till misstroende och på så sätt bidragit till att avstå från en av dess viktigaste företrädesrätter. Därför deltog vår grupp, radikala alliansen, inte i omröstningen den 19 februari.
Beträffande återstoden, så att vi har allt klart för oss: även om vi röstade för misstroende var vårt beslut inte alls riktat mot kommissionen i dess egenskap av institution, tvärtom. De radikalas ståndpunkt dikterades av deras uppfattning om de europeiska institutionerna. Vi är federalister, därför betraktar vi kommissionen som förebilden för det som i morgon skulle kunna vara en federal regering. Och om vi inte längre vill att den allmänna opinionen betraktar Europeiska kommissionen som ett administrativt organ som är tekniskt, ogenomträngligt och oansvarigt, måste vi ge den ett politiskt ansvar, det vill säga ett permanent och kollegialt ansvar i tiden. Detta var motiveringarna till hur den radikala alliansens röstade.
(Applåder)

Cot
Fru ordförande, jag röstade för ett misstroende eftersom jag inte vill vara kommissionens medbrottsling i detta allvarliga ärende!
Jag förnekar inte kommissionen Delors ansvar men den nuvarande kommissionens ansvar är graverande, eftersom Santer och hans kollegor " visste" sedan två år tillbaka! Så snart de fått veta skulle de ha varnat institutionerna, medlemsstaterna, opinionen. De gjorde inte det eftersom det var Major som tog detta initiativ i våras. Så snart de fått vetskap skulle de ha föreslagit nödvändiga åtgärder för att skydda folkhälsan. De gjorde inte det! Så snart de fått veta skulle de ha samarbetat lojalt med parlamentets tillfälliga undersökningskommitté! De gjorde inte det. Och i dag vägrar kommissionen att garantera skydd av moraliska, materiella och finansiella intressen inom gemenskapen och för dess medborgare genom att inleda de förfaranden som krävs gentemot en medlemsstat.
Kommissionen hamnar under parlamentets förmynderskap, och går ur krisen försvagad och misskrediterad. Jag beklagar det och det är inte bra vare sig för institutionerna eller Europa. Det hade varit bättre med ett verkligt misstroende som skulle göra det möjligt för en ny ombildad kommission att börja i gång att arbeta i ett sanerat klimat.

Fontaine
Fru ordförande, kära kolleger, jag röstade emot ett misstroendevotum. Med tanke på det utomordentligt allvarliga i BSE-ärendet önskar jag förklara detta röstsätt muntligt.
Den tillfälliga undersökningskommittén har, under talangfull ledning av dess ordförande Böge, bedrivit ett utomordentligt arbete.
Ordförande Santer och Bonino - där vi med tillfredsställelse noterar att hon hädanefter är ansvarig för en grundläggande del av den berörda avdelningen, i enlighet med den strukturreform vi önskat - besvarade i går positivt vissa av våra frågor rörande viktiga punkter i Medinas utmärkta rapport.
Vi är skyldiga att fortsätta att vara vaksamma och det är kring denna vaksamhetsstrategi som olika uppfattningar uppstått.
Vissa av oss ansåg att det var nödvändigt att rösta för omedelbart misstroendevotum, men flertalet kolleger ansåg att hotet om misstroende skulle vara en mer effektiv påtryckning för att garantera att våra rekommendationer verkligen får effekt. Långt mer effektivt än att skicka tillbaka ledamöterna som praktiskt taget alla har kvar sitt goda anseende!
Jag delade denna uppfattning och godkände den gemensamma resolutionen som, i punkt 7, föreskrev denna formulering. Att ena dagen rösta för att övervaka kommissionen för att nästa dag rösta för omedelbart misstroende föreföll därför fullständigt motsägelsefullt och omöjligt att få den allmänna opinionen att förstå. Det var nödvändigt att välja. Alla tog ställning enligt sitt samvete. Personligen accepterar jag utan sinnesstämning mitt val. Det är min djupa övertygelse att den strategi, som parlamentet i går antog med mycket stor majoritet, under de kommande månaderna kommer att visa sig mer effektiv för att förebygga liknande draman.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande, jag var en av de 71 personer som undertecknade förslaget om misstroendevotum mot kommissionen. Jag är en av de 118 ledamöter som röstat för den.
Det handlade vid inlämnandet av denna inte om att döma den ena eller andra kommissionsledamoten, utan om ett misstroende mot hela kommissionen i dess egenskap av kollegial organisation. Kommissionen i dess helhet, betraktad i dess förlängning såväl före som efter 1995 års ändring.
Jag skall inte uppehålla mig för länge vid motiven för misstroendet. Det var nödvändigt att vidta åtgärder mot allvarliga störningar, bl.a. de som på ett utomordentligt sätt förklarades av min kollega Edouard des Places i hans inlägg i tisdags. " Ansvarig, men inte skyldig" är en formulering som vi inte accepterar och som jag personligen tillbakavisar. Om förslaget om misstroendevotum mot kommissionen hade godkänts skulle kommissionen sannolikt ha blivit återutnämnd omedelbart, men man skulle inte ha kunnat säga att vi inte gjort något.
Misstroendevotumet kommer alltså att få effekt. För ordförande Santers nominering, liksom för det som skall hända nästa månad vad gäller gemenskapstransitering, kommer Europaparlamentet att ha avslöjat, dömt och definitivt backat.
Efter detta misstroendevotum som misslyckades, efter denna reträtt, kommer det inte att finnas något misstroendevotum. Det är en av de positiva effekterna av detta ärende.

Bourlanges
Fru ordförande, jag röstade inte för ett misstroende mot kommissionen. Det beror inte på att jag inte var frestad att göra det. Jag rekommenderade till och med i min grupp förra veckan att vi skulle rösta för misstroende och jag beklagar att de största grupperna i parlamentet - däribland min egen - föredrog att inte lämna ett misstroendevotum till kommissionen genom ett tydligt, massivt och omedelbart beslut.
Ett sådant beslut skulle ha gjort det möjligt att utöver åtgärder mot en kommission som jag gärna medger inte är den enda eller ens den huvudsakligen ansvariga, ge ett kraftigt skrämskott till institutionerna och medlemsstaterna några månader innan regeringskonferensen, och uppmana dem att ifrågasätta ett system för beslut som visat sig ha grundläggande brister: byråkratisk ogenomtränglighet, upplösning av ansvar, bristfälligt och stelt system för att vidta åtgärder och som inte gör det möjligt att nå de skyldiga och tvingat oss att genomföra sanktioner mot en kollega för att en enda begått misstag. Det är som att slakta hela hjorden när ett av djuren har en defekt.
Jag tror att grupperna inte har kunnat följa oss, vare sig min eller den socialdemokratiska gruppen. Vi kan följaktligen välja mellan två inställningar: en omröstning för att individuellt uttrycka sitt ogillande, utan politisk inriktning, eller att ansluta sig till en strategi med villkorligt misstroende som kan vara till verklig nytta.
Fontaine har sagt det som var av vikt. Personligen har jag gjort mitt val mellan övertygelsens moral och ansvarets moral, mellan en protest utan politisk inriktning och en ansträngning för att få kommissionen att genomföra sin reform.

Paisley
Fru ordförande, i torsdags kväll i kammaren klargjorde jag min ståndpunkt i ett tal om BSE. Jag sade att Nordirland hade behandlats orättvist, både av Förenade kungarikets regering och av kommissionen, såväl som av ministerrådet och parlamentet.
I går röstade jag emot den gemensamma resolutionen om slutsatserna från den särskilda undersökningskommittén om BSE, eftersom jag inte anser att någon brittisk minister enligt lag kan tvingas att uttala sig i detta parlament eller i något av dess utskott. I måndags kväll röstade jag i misstroendevotumet mot herr Douglas Hogg som ledamot av detta brittiska parlament. Jag motsatte mig också fullständigt undersökningskommitténs slutsatser genom att kräva tillbaka de kompensationspengar som betalats ut till jordbruksnäringen i Förenade kungariket. Som en följd av detta kan jag idag inte rösta för det misstroendevotum mot kommissionen som bordlagts av de som vill se, enligt min mening, groteska åtgärder riktade mot mitt land. Därför avstod jag från att rösta.

Nordmann
Fru ordförande, jag avstod från att rösta. Det är en svår situation. Jag vet att det innebär att inte rösta för ett misstroende men jag ville inte heller rösta mot misstroendet, eftersom jag anser lösningen med ett uppskjutet misstroendevotum vara den rätta. Den är den rätta om vi betraktar de kommande månaderna som en sorts uppskov som kommissionen skall använda för att genomföra de nödvändiga reformerna.
Jag är i det hänseendet inte säker på kommissionens beslutsamhet, och för övrigt borde det sätt på vilket ordförande Santer just har lämnat vår församling, när omröstningen väl uppnåtts, göra oss skeptiska och oroliga. Men vi skall ha klart för oss att vi blir många - vi som i dag inte har röstat för ett misstroendevotum - att rösta för misstroendevotum i slutet av året om de nödvändiga förbättringarna inte genomförts.
Därför skulle det vara fel av kommissionen att betrakta dagens omröstning som en blankofullmakt. Genomskinligheten bör snarare få kommissionen att se den som en allvarlig varning, eftersom dagens omröstning varit en framgång för initiativtagarna till misstroendet.

Bonde
Fru ordförande, det har sagts, att man inte kan straffa en ny kommission för sådant, som är den tidigares försummelser. Det håller jag med om. Båda kommissionerna förtjänar straff. Den gamla kommissionen har genom försummelser begått oavsiktligt dråp. Den nya kommissionen har emellertid dolt mord och nekat att medverka till en full utredning. Det är enligt min uppfattning mer klandervärt än den tidigare kommissionens handlingar, och det är mitt skäl till att inte ha stött majoritetens ståndpunkt om uppskov, utan i stället skulle man ha röstat för ett omedelbart misstroendevotum i dag. Jag hyser ingen tillit till denna kommission. En kommission, som inte ens vill lämna ut en telefonkatalog över kommissionens anställda. En sådan kommissions brist på respekt för allmänna demokratiska principer om öppenhet, förtjänar inte tillit, utan bör bytas ut.

Anttila, Ryynänen och Virrankoski
Vi representanter för Centerpartiet i Finland i Europaparlamentet anser att Europeiska kommissionen gjort sig skyldig till grava försummelser i behandlingen av BSE-frågan.
Vi stödde i tisdags den resolution, som godkändes i parlamentet, även om vi ansåg den till vissa delar vara bristfällig vad ordalydelsen beträffar.
Vi stödde inte misstroendevotumet mot kommissionen, av också det skälet, att de värsta försummelserna skedde under den föregående kommissionens mandatperiod.
Vi gav vårt stöd till resolutionen, där kommissionen förutsätts snabbt vidta effektiva åtgärder för att hindra spridningen av BSE-sjukan. Om kommissionen underlåter att genomföra de åtgärder, som parlamentet i denna resolution förutsätter, är vi beredda att allvarligt överväga framläggandet av ett misstroendevotum mot kommissionen.

Bébéar
I min egenskap av ledamot av den tillfälliga undersökningskommittén om BSE har jag under sex månader haft möjlighet att bedöma ärendets många inslag.
Jag röstade för misstroendevotum eftersom det är min djupa övertygelse att Förenade kungarikets ansvar är betydande och att kommissionens försummelser, tillkortakommanden, misstag och förtigande är uppenbara. Detta gäller naturligtvis för kommissionen som leddes av Delors, men även för den som leds av Santer.
Jordbrukskommissionsledamoten Fischler är enligt mitt synsätt odiskutabelt ansvarig, han har först underskattat ärendet och sedan maskerat vissa ärenden eller blockerat andra. Det skulle vara önskvärt för kommissionens heder att Fischler avgår från sin tjänst.
Europeiska unionen har, genom Förenade kungarikets och kommissionens försorg, misslyckats med en grundläggande roll: att skydda medborgarnas hälsa. Den allmänna opinionen i unionens medlemsstater skulle inte förstå om vi avstod från sanktioner vid ett sådant fel.
Därför röstade jag för misstroendevotum, även om jag uppskattar Santers viktiga framsteg med förslag för att rätta till tidigare misstag - det är ett slags erkännande av kommissionens ansvar och skyldighet.

Bernard-Reymond
Vi står nu inför en av de mest avgörande frågor som en parlamentsledamot kan ställas inför i sitt ansvarsutövande.
Det etiska kravet, den uppfattning man bildar sig om parlamentsledamoten, värnandet av våra medborgares mest värdefulla tillgång - deras hälsa - analysen av de uppkomna störningarna och medlen för att råda bot på dessa, viljan att bygga ett Europa på sunda och fasta grunder, men även respekten för personerna i fråga - vi är ingen domstol - är alla principer som sammanfaller när det gäller detta ärende och som slutligen skall avgöra hur vi röstar.
Och omvänt, allt som skulle kunna framstå som resultatet av en enkel episod i utvecklingen av kraftförhållandet mellan gemenskapens institutioner eller som försvar av strikt nationella eller kommersiella intressen, eller till och med som en banal utveckling av ett huvudsakligen diplomatiskt spel eller ännu värre som ett politiskt skydd, förtjänar ingen uppmärksamhet i jämförelse med det moraliska problem som uppstår. Så snart dessa principer accepteras anser jag att misstroendet skall röstas igenom.
Den brittiska regeringen och den tidigare kommissionen är visserligen i första hand ansvariga, men rapporten från vår tillfälliga undersökningskommitté visade att den nuvarande kommissionen hade del i detta ansvar. Och för närvarande är det denna kommission man ber oss uttala oss om. Det faktum att andra institutioner är klandervärda gör inte att kommissionen i fråga går helt fri.
Jag genomför denna omröstning trots den aktning jag hyser för ledamöterna av kommissionen och dess ordförande samt för flera höga tjänstemän inom kommissionen.
Jag gör det medvetet, då jag är övertygad om att det är på denna nivå som våra medborgare förväntar sig att vi agerar i en sådan debatt. Och i motsats till vissa spridda uppfattningar är jag, när jag avger min röst, medveten om att jag bidrar till att den allmänna opinionen försonas med den politiska klassen och att våra medborgare närmar sig den uppfattning de önskar bilda sig om byggandet av Europa.

Berthu
Förslaget till misstroendevotum som jag stödde och sedan röstade igenom tillsammans med mina kolleger i gruppen De oberoende för nationernas Europa gäller i första hand kommissionen och dess hantering av ärendet galna ko-sjukan. Men dessutom anklagar den ett helt europeiskt system som, genom sitt absurda beteende, gjort det möjligt att manipulera information, förlama ländernas defensiva reaktioner och sprida sjukdomen. Den största nyttan med ärendet är att det möjliggör en ny syn på hur de europeiska institutionerna verkligen fungerar.
Till att börja med bär kommissionen, både den nuvarande och den förutvarande, ett tungt ansvar i utvecklingen av detta drama. Detta ansvar är inte resultatet av en enstaka handling eller en olycka, utan ett kontinuerligt beteende som pågått under lång tid och som är en del av de målsättningar som kommissionen ställt upp för sig.
Genom att kommissionens huvudsakliga mål var att uppnå fri rörlighet, som den felaktigt tolkade som att avskaffa samtliga gränskontroller, ansågs samtliga förslag från medlemsstaterna, som syftade till att återinrätta de nationella kontrollerna, som farliga för den gemensamma marknaden, och kommissionen gick så långt att den hotade med åtgärder inför EG-domstolen, såväl 1990 som i början av 1996. Men oavsett vilka fel den brittiska regeringen verkligen har begått, kan de vare sig förklara eller ursäkta kommissionens passivitet inför riskerna, dess förkastande av försiktighetsprincipen, dess chanstagning när det gäller folkhälsan, en attityd den bibehållit in absurdum eftersom den i juni 1996 fortfarande mödosamt uppnådde villkorligt upphävande av embargot mot gelatin, talg och sperma från nötkreatur, fortfarande i avsikt att så snabbt som möjligt återupprätta den fria rörligheten. Det framgår med önskvärd tydlighet då man går igenom de sidor som Europaparlamentets utredning ägnar åt händelsen. Där återfinns anklagelser som " politisk påtryckning" , " backar om manipulationer inom industrisektorn" , " bristande öppenhet" , " bristande trovärdighet för kommissionen" , " nuvarande vilja att minska ansvaret" , etc...
Slutligen var det ju den nuvarande kommissionen och inte den förutvarande som den 18 december förra året gav tillstånd till amerikansk genetiskt modifierad majs, fortfarande besatt av idén om fri rörlighet, envist döv för varningar och blind för de slutsatser som man måste dra av galna ko-sjukan. Med en sådan grad av envishet handlar det inte längre om ett enstaka misstag utan en avsiktlig vilja att till varje pris göra en snedvriden integration gällande, oavsett vad det kostar befolkningen.
Alla kommer ju att fråga sig genom vilken mystisk omvändning myndigheterna med ansvar för kommersiell kontroll, vilka av kommissionens medlemsstater utsågs för att i princip bättre skydda Europas folk, på detta sätt kunnat användas mot folken själva, för att tillintetgöra deras försvar, till förmån för skamliga ekonomiska intressen. Den som är medveten om denna svängning, och ännu hellre analyserar dess mekanismer, river ned den idealiserande propagandaridå som kommissionen omger sig med och verkligheten blottläggs därmed.
Utöver den institution som berörs av detta förslag till misstroende vill vi ifrågasätta ett helt europeiskt system som byggs upp emot folken. Vi fördömer en jordbrukspolitik som syftar till integration på världsmarknaden genom snabbare produktion. Vi fördömer en enighet som skulle förhindra alla kontroller vid de interna gränserna och alla möjligheter för respektive land att bevara sin befolknings vitala intressen, eller bara den egna ståndpunkten i fråga om hälsa, säkerhet och miljöskydd. Vi fördömer den politiska ståndpunkt enligt vilken, för folkens slutliga bästa, Europa skulle byggas genom hyckleri av allvetande teknokrater, som ensamma skulle kunna överträffa våra egna intressen.
Vi anser i stället att Europa skall ha en produktion av hög kvalitet som mål inom jordbruket, med ett nödvändigt skydd genom någon form av gemenskapspreferenser, att den gemensamma marknaden skall tolerera nationernas rättigheter att skilja sig åt eller att försvara sig som, enligt vår uppfattning, inte är oförenliga med en väl fungerande frihandel och att Europeiska unionen slutligen, för att täcka sitt demokratiska underskott, skall återföras under nationernas direkta kontroll, en uppgift som regeringskonferensen från och med i dag huvudsakligen borde prioritera.

Brémond d'Ars
Ett slag i luften, var den beräknade effekten av detta förtida förslag om misstroendevotum mot kommissionen.
Det är det väntade resultatet av en åtgärd som inte var utformad för att nå framgång utan för att genomföra en politisk operation av demagogisk karaktär till vilken några godtrogna personer anslutit sig.
Det räcker i själva verket inte att lämna in ett förslag om misstroendevotum för att därigenom få några reaktioner i media, man måste också inleda en strategi som innebär att målet kan uppnås, annars är det endast ett spel för gallerierna, för att inte säg missbruk, som utövas förgäves.
Var och en vet ju att ett sådant förfarande är något helt nytt.
För att lyckas med sin första användning - det är utan tvekan beklagligt men så är det - krävs att parlamentet förbereds så att det skall komma över sin ängslighet.
Ett innehållslöst initiativ var lämpligt att ersätta med en åtgärd som kan vara effektiv, det är innebörden i den resolution som röstades igenom i går och det " förslag till villkorligt misstroendevotum" som jag tillsammans med andra parlamentsledamöter stödjer.
Det är ett vapen som är dubbelt effektivt: det sätter kommissionen under bevakning och borde medföra att den ändrar sitt beteende på detta område, liksom inom andra frågor, det ger parlamentet tid att förbereda sig för att ta steget, om det blir aktuellt, för att uppfylla sina skyldigheter.
Förhastade åtgärder och otålighet är inte alltid en garanti för framgång. Detta förslag till misstroendevotum kom för tidigt i dag. I morgon kommer antingen kommissionen att ha ändrat sig eller också blir den ändrad!

Carlotti
När vi läser den utmärkta rapporten från den tillfälliga undersökningskommittén kan vi bara förfasas över den brittiska konservativa regeringens ansvar.
Genom att gynna avregleringen på bekostnad av alla sanitära aspekter, genom att förneka alla risker för sjukdom hos människan och genom att inte efterleva förbudet mot export av köttmjöl har den brittiska regeringen agerat tanklöst och ibland skyldigt. När det gäller Europeiska kommissionen har den begått en rad uppenbara misstag som vi inte kan " blunda för" .
Hur kan man avstå från att utdöma sanktioner mot en institution som bagatelliserat en kris som rör folkhälsan? Vem har bromsat antagandet av enkla förebyggande förfaranden för att sterilisera mjölet? Vem hävde embargot mot gelatin? Vem har genom sitt uppträdande gynnat marknaden i stället för folkhälsan?
Dessutom visar otydligheten vid kommissionens olika förvaltningar vid behandlingen av BSE-ärendet på illojal tillämpning av det institutionella avtalet.
Omröstningen om misstroendevotum mot kommissionen är ett politiskt svar på den bristande känslan för politiskt ansvar som denna institution visat prov på.
Hur kan vi påstå att vi bygger ett solidariskt Europa om det inte kan skydda sina medborgare mot sjukdomar som härrör från våra egna industrier?
Det är därför som vi för unionens medborgare och i en vilja till etiskt ansvar skall fördöma kommissionens hantering.

Cars
Det finns anledning att kritisera kommissionens handläggning av galna ko-sjukan, men kritiken är inte av så allvarligt slag att den motiverar ett misstroende. Hade misstroendet kunnat riktas mot den brittiska regeringen eller den förutvarande kommissionen, skulle jag ha röstat för. Nu gjorde jag inte det.
Parlamentet ställer i sitt beslut krav på kommissionens fortsatta agerande. Jag finner kraven rimliga och ger dem mitt stöd. Men jag stöder inte att parlamentet kombinerar dessa krav med ett underförstått hot om misstroende om kraven inte uppfylls.
Parlamentet har alltid möjlighet att avsätta kommissionen. Därför finns det heller ingen orsak för parlamentet att uttala sig om hur det kan vilja agera i framtiden.
Om kommissionen har parlamentets förtroende, skall den behandlas med respekt; om förtroendet saknas, skall parlamentet avsätta kommissionen. Några mellanlägen bör inte förekomma. Brist på klarhet i detta avseende skadar båda parter och minskar därigenom kraften i det europeiska samarbetet.

Caudron
Misstroendevotum mot Europeiska kommissionen är en allvarlig handling och, låt oss erkänna det, kanske inte den för situationen mest lämpade.
Vi får inte glömma att det i första hand är den brittiska regeringen som är ansvarig och som sedan början av detta ärende intagit en usel attityd. Sedan kommer ansvaret hos de europeiska kommissionsledamöterna som inte gjort sitt arbete, och därmed dragit med sig det kollektiva ansvaret i de två senaste verkställande kommissionerna.
I dag återstår endast, så allvarlig är situationen, de stora kollektiva ansvaren, de fruktansvärda framtida riskerna, som vi inte kan låta gå förbi i dag utan en stark politisk åtgärd. Det fanns naturligtvis i går en fast resolution som ställer den nuvarande kommissionen mot väggen. Jag godkände det och jag röstade till dess fördel.
Men i dag den 20 februari 1997 inför den inlämnade texten om misstroendevotum kan vi inte med gott samvete fortsätta att inte göra något och se på när den endast samlar några tiotal röster. Därför kommer jag att rösta för.
Jag röstar för ett misstroendevotum, inte för att fördöma den ena eller andra personen, utan för att fördöma en föredömlig åtgärd, ett oacceptabelt bristande kollektivt ansvar, en kriminell blindhet. Jag röstar för den och hoppas att detta gör det möjligt att stoppa det som fortfarande går att stoppa, att reparera det som absolut måste repareras och att i morgon tvinga alla ansvariga till vaksamhet för att undvika nya draman.

Díez de Rivera Icaza
Det här är så pass allvarligt att jag inte kan förstå hur något sådant har kunnat inträffa i Europeiska unionen.
Som framgår av den tillfälliga undersökningskommitténs rapport om BSE har kommissionen utan tvekan gjort sig skyldig till så allvarliga försummelser vad gäller att vidta och skydda människors och djurs hälsa att den bör underställas ett misstroendevotum.
Om kommissionsledamöternas ansvar är gemensamt och man därför inför innevarande parlamentsperiod inte kunde hemställa varje ledamot för sig till omröstning, såsom Europaparlamentet önskade, ligger följaktligen ansvaret på hela kommissionen. Resonemanget är uppenbart, i synnerhet vad gäller den här frågan som på alla sätt är kriminell och där ingen utväg finns: med folkhälsan varken leker eller handlar man.
Samvetets röst återspeglar enbart det ovan sagda.

Ferrer
BSE-epidemin och hur denna har hanterats, särskilt av Förenade kungarikets regering, samt de dramatiska konsekvenser detta har haft för konsumenternas hälsa, ställer krav på att parlamentet inte bara ger ett övertygande utan också ett ansvarsfullt svar som ändamålsenligt kan garantera folkhälsoskyddet. Därför bör parlamentet klart och tydligt fördöma Förenade kungarikets regering, som bär det huvudsakliga ansvaret för BSE-krisen. Parlamentet bör också anmäla rådets klandervärda tystnad inför Förenade kungarikets regerings bristande handlingsförmåga och klarhet.
Av rådet måste man också kräva att rapporten från den tillfälliga undersökningskommittén om BSE efterföljs och att man utan dröjsmål antar de lagstiftningsåtgärder som denna föreslår för såväl organisationer som individer. Åtgärder för att bland annat garantera de vetenskapliga kommittéernas självständighet och soliditet och för att avskaffa rådande fel inom gemenskapsförvaltningen. Likaså bör kommissionen anmoda regeringskonferensen om att gå vidare med nödvändiga reformer så att parlamentet berättigas att delta i lagstiftningsarbetet beträffande folkhälsan och den gemensamma jordbrukspolitiken. Därför ställde jag mig igår bakom resolutionen om resultaten från den tillfälliga undersökningskommittén om BSE. Eftersom man, förutom att fördöma de verkligt ansvariga, kräver att kommissionen vidtar åtgärder för att i framtiden undvika andra epidemiologiska utbrott som kan sätta medborgarnas liv i fara, och eftersom man också kräver att datum skall anges när åtgärderna skall träda ikraft och att om uraktlåtenhet förekommer skall ett misstroendevotum genomföras.
Ansvar brukar stå i motsatsförhållande till tomma ord. Därför förstår jag att det skulle vara både oansvarigt och mest ett fäktande med armarna att genomföra ett förslag om misstroendevotum mot kommissionen nu, när man dessutom bör beakta att det verkliga ansvaret i första hand ligger hos Förenade kungarikets regering och i andra hand hos den kommission som leddes av Jacques Delors, och att det inte på något sätt skulle lösa orsakerna till det som har framkallat den synnerligen allvarliga BSE-krisen. Därför ställde jag mig inte bakom förslaget om misstroendevotum.

Grossetête
Till följd av arbetet i Europaparlamentets tillfälliga undersökningskommitté har Europeiska kommissionen befunnits ansvarig för allvarliga misstag och förbiseenden. Det är alltså fullständigt logiskt att dra de politiska slutsatserna av detta. Den institution som kommissionen utgör skall uppfylla sina befogenheter och straffas. Det är anledningen till att jag inte lägger några känslor i detta och röstar för ett omedelbart misstroendevotum.
Den nuvarande kommissionen har skyddat den föregående kommissionens agerande och inte varit så öppen som utredningen hade rätt att förvänta sig. Även om det visar sig att jordbrukskommissionsledamöterna MacSharry och Steichen har ett uppenbart politiskt ansvar, särskilt för perioden 1990-1994, har den nuvarande kommissionsledamoten Fischler, utöver de tydliga misstag som han kommer att få stå för, förhalat ärenden genom att dölja vissa fakta, vilket förekomsten av protokoll som inte lämnats till utredningen visar på. Det är allvarligt.
Kommissionen är en kollegial institution. I texternas nuvarande utformning kan endast hela institutionen utsättas för sanktioner. Men inget hindrar våra regeringar från att på nytt utse Jacques Santer och de kommissionsledamöter som inte förverkat sitt goda anseende. Logiskt sett borde de utses på nytt. Det borde inte behöva ta alltför lång tid.
De europeiska medborgarna å sin sida skulle inte förstå att Europaparlamentet inte gör något.
Jag anser att ett omedelbart misstroendevotum är den enda lämpliga sanktionen för att få kommissionen att åter fungera och tvinga den nya kommissionen att snabbt fatta de strukturella och politiska beslut som krävs. Effektiviteten måste komma ikapp moralen. Om den nya kommissionen inte vidtar sådana åtgärder skulle jag för övrigt inte tveka att genomföra ytterligare ett misstroendevotum om sex månader.

Jové Peres
Kommissionens ansvar när det gäller hanteringen av BSE samt de risker detta har förorsakat folkhälsan har klart och tydligt framkommit i undersökningskommitténs rapport. Inför detta konstaterande, och på grund av kommissionens karaktär av sammanslutning, institutionernas princip om kontinuitet samt de nuvarande kommissionsledamöternas ansvar, bör Europaparlamentet värdigt utöva sin kontrollfunktion.
Dessutom har kommissionen illojalt använt det interinstitutionella avtalet, man har dolt sanningen och man har obefogat försökt tillskriva parlamentet några av sina ansvarsområden. Denna kränkning av den europeiska institutionella överenskommelsen är olaglig och klandervärd.
Enbart en ny kommission kan vara berättigad att skrida till verket med undersökningskommitténs rekommendationer. Byggandet av Europa, fullgörandet av parlamentets funktioner och ledamöternas åtagande gentemot samhället kräver att kommissionen står till svars. Konsekvenserna av BSE för folkhälsan har bara börjat skönjas och parlamentet borde frias från ansvar. Därför har Gruppen Europeiska enade vänstern har röstat ja för att ett misstroendevotum mot kommissionen skall lämnas.

Lindqvist
Jag har ställt mig bakom den resolution som parlamentet antog i går (onsdagen den 19 februari 1997). Det har jag gjort för att jag anser det vara viktigt att de konkreta krav på förbättringar som ställs i resolutionen för att förhindra liknande folkhälsokriser genomförs av kommissionen. Det är nödvändigt för att stärka folkhälsoarbetet och därmed tilltron till Europaparlamentets folkvalda företrädare.
Resolutionen är emellertid, enligt min mening, för svag. Det motiverar mitt ställningstagande att också rösta ja till frågan om misstroendevotum mot kommissionen, även om jag inser att det i första hand borde riktas mot den brittiska regeringen och den tidigare kommissionen. Också den nuvarande kommissionen bär dock ett ansvar, och undersökningskommitténs rapport visar på så allvarliga brister i öppenhet och vidarerapportering att ett misstroende får anses vara motiverat.

Lucas Pires
När det gäller de galna korna har kommissionen begått flera oförlåtliga misstag, i form av bristande kontroll, information och insyn, vilkas påföljd kan vara ett misstroendevotum som kan vara ett villkor för ett återupprättande av konsumenternas och medborgarnas tilltro till de europeiska institutionerna. Europaparlamentets utredningskommitté påvisade på ett kompetent sätt dessa brister och visade därvid hur effektivt parlamentet är som kontrollorgan.
Det är emellertid på det sättet att kommissionen är den sista i raden av ansvariga för den nuvarande situationen, efter rådet, veterinärkommittéerna, den engelska regeringen och den tidigare exekutiva kommissionen. Det finns alltså inte någon gemenskapskompetens i frågor rörande allmänhetens hälsa, tillräcklig för att ge kommissionen eget ansvar. Det är nu brådskande att skapa sådan kompetens i den nuvarande regeringskonferensen. Fördragen lägger inte heller något enskilt ansvar på kommissionärerna. Det skulle i detta fall kunna vara överdrivet att lägga ett gemensamt ansvar på kommissionen på detta sätt.
Ett genomdrivande av ett misstroendevotum skulle innebära att parlamentet tar över makt, i en institution som fortfarande domineras av staterna och som unionen inte är förberedd på. Eftersom kommissionen inte är utsedd av Europaparlamentet, skulle det till och med vara svårt att undvika att kommissionen i framtiden begår samma misstag. Denna öppna kris skulle dessutom kunna förskjuta inriktningen på de ansträngningar mot ett genomförande av den gemensamma valutan som idag görs av institutionerna och staterna och som är viktigare för demokratiseringen av unionen.
Det är lämpligare att ge den nuvarande kommissionen en tidsfrist för att genomföra nödvändiga reformer inom djurproduktionssektorn och upprätta de oundvikliga garantierna för tilltrons återupprättande. Om detta inte görs skulle man kunna gå vidare med ett misstroendevotum och då med en mycket större sannolikhet att få till stånd den breda majoritet som krävs för att genomdriva det. För tillfället bör vi nu på ett positivt sätt ta emot den "gröna revolutionen " och "den obligatoriska märkningen" som meddelats av ordförande Santer.

McCartin
Jag är emot ett fullständigt misstroendevotum mot kommissionen i detta stadium därför att jag anser att det vore fel att avskeda den nuvarande kommissionen på grund av de misstag dess företrädare har begått. I vilket fall som helst tror jag inte ens att den förra kommissionen gjort sig skyldig till brottslig försumlighet, även om den misslyckades med att uppmärksamma den potentiella faran och misslyckades med att vidta lämpliga åtgärder.
Ministerrådet var i motsvarande mån ansvarigt för dessa misslyckanden. De nationella regeringarna har också ansvar för livsmedelsskyddet och de misslyckades också att varna konsumenterna för den potentiella faran. Så varför skall vi på ett orättvist sätt göra den nuvarande kommissionen till syndabock och skapa en politisk kris inom unionen? Ett sådant agerande skulle inte lösa någonting och splittra det arbete som snabbt måste tas itu med.
Vad vi nu måste göra är att ta itu med de svagheter i vårt administrativa system som har lett fram till vårt misslyckande och sätta i drift de nödvändiga förändringarna. Vi måste också basera våra framtida beslut på den bästa vetenskapliga kunskap som finns tillgänglig för oss. Tack vare den pågående forskningen så finns det mycket mer kunskap tillgänglig för oss idag än det fanns för åtta år sedan. Vi kan skatta oss lyckliga att vi är bättre informerade än våra företrädare.
Jag vet att BSE-problematiken sannerligen är allvarlig och att uppskattningsvis 15 personer har dött av den närbesläktade Creutzfeldt-Jacobsjukdomen. I vilket fall som helst har det påverkat ett mycket litet antal i jämförelse med de tusentals människor som dör varje år bara i EU beroende på dålig hygien inom livsmedelsindustrin. Nyligen dog 15 personer i en medlemsstat för att de ätit smittad mat från en mindre grossistfirma. Hundratusentals dör varje år inom EU varje år för att de röker och dricker alkohol, och ändå subventionerar vi produktionen av dessa produkter, trots att det finns otvetydiga vetenskapliga bevis för deras hot mot den mänskliga hälsan.
Genom en del av de mer rabiata uttalandena i denna kammare och på andra håll, har vi skapat intrycket att nötköttsprodukter utgör en betydande hälsorisk. Faktum är att risken för hälsan om man äter nötkött i det närmaste är obefintlig, vilken del av EU det än kommer ifrån.

Papayannakis
Jag röstar för ett misstroendevotum mot kommissionen, med ett mycket enkelt resonemang. Vi godkände undersökningskommitténs betänkande angående ansvaret beträffande Europeiska unionens organisationers och den brittiska regeringens bemötande av BSE. Detta betänkande är mycket klart och slutsatserna tydliga och obestridliga, för övrigt bestrids de inte. Frågan som alltså ställs för varje parlamentsledamot är och kommer att vara hur det var möjligt att inte föreslå ett misstroendevotum! Detta riktas förvisso endast mot kommissionen och naturligtvis kollektivt. Men vår institutionella ordning tillåter inte ett misstroendevotum mot en enskild kommissionsledamot, ännu mindre mot ministerrådet eller enskilda regeringar. En grundläggande skyldighet för oss som representanter för Europeiska unionens medborgare och med åtaganden beträffande deras rättsskydd, folkhälsa och säkerhet i vardagslivet är i alla händelser, inom fastställda ramar, att reagera och att ta ansvar och att införa sanktioner så mycket som och där detta är nödvändigt. I detta ärende är det inte möjligt att säga att de ekonomiska och politiska slutsatserna och någon institution som inte reagerar i enlighet med vad den borde kommer före folkhälsan. Då skulle vi ha en institutionell kris och inte i det fall då Europaparlamentet skulle godkänna ett misstroendevotum. Som orubblig Europaanhängare anser jag att Europa behöver starka institutioner och dessa skall sättas på prov och bevisa sitt värde i svåra stunder och inte bara i den dagliga administrationen.

Schlechter
Enligt en rad ledamöters påståenden upplevde det Europeiska parlamentet i tisdags en stor dag.
Detta tyckte nog också de många besöksgrupper som hade tillfälle att följa diskussionen om undersökningskommitténs resultat för Bovine spongiforme Enzephalopathie, eller bättre i folkmun; BSE.
Men vad de helt säkert inte visste, var, att ganska normala ledamöter över en natt förvandlades till stora specialister på BSE, som drog ut för att söka en skyldig, för de genom BSE-krisen uppkomna skadorna hos människor och djur.
Som så många har jag också den uppfattningen, att huvudmålsättningen med en mänsklig politik måste bestå i att bevarandet av hälsan hos människa och djur garanteras. En målsättning, som helt enkelt hör till ett lands mest primära omsorgsplikter.
Jag stödjer därför mycket av det som slås fast i den gemensamma resolutionen. Det kan och får inte vara så, att det Förenade kungarikets regering, kan komma undan ostraffat, från sitt felaktiga agerande och sin missledning i BSE-frågan.
Det kan och får inte vara så att de ogenomblickbara aktiviteter och manipulationer som utskotten för djurmedicin och hälsofrågor bedrivit, får fortsätta så som varit fallet i det förgångna.
Detta hade redan den tidigare kommissionen under J. Delors märkt, kommissionen under J. Santer har emellertid agerat.
Det kan till och med vara riktigt, att inte allt gjordes då som var möjligt, men mycket påbörjades och skördar redan sina första resultat. Kritik av kommissionsförvaltningens verksamhet var kanske på sin plats, kravet på ordförande Santers avgång, var emellertid överdriven.
Här kan man också konstatera att kritiken mot kommissionen var mycket häftig, men att ministerrådet slapp undan nästan utan kritik. Detta möjligtvis beroende på att det bland ledamöterna också finns många tidigare ministrar.
Detsamma gäller för frågan om gottgörelse för de genom BSE-krisen drabbade lantbrukarna. Även här hade parlamentet varit i behov av goda råd, då det mycket häftigare skulle krävt gottgörelse för de europeiska bönderna av den brittiska regeringen, kött- och benmjölsfabrikörerna och exportörerna, för de fruktansvärda felen i Storbritannien.
Vid debatten nämndes några tal: 15 döda genom Creutzfeldt-Jakobs syndrom, 30 genom lantbrukares självmord, som hotades av bankrutt, 100 000, om inte mer hotade medborgare, som kanske har blivit smittade av BSEnötkött, och många hundratusentals, som kan gå samma öde till mötes.
Även om de första siffrorna stämmer helt säkert, så måste man vid de sista konstatera att de bygger på rena antaganden och till mitt beklagande inte kommer att bidra till att nötköttskonsumtionen får ett nytt uppsving. Man förespråkade och uppnådde panik.
Den som hade väntat sig att denna debatt skulle sluta med en skadebegränsning för medborgarna, kan nu konstatera, att man uppnådde det motsatta och att konsumenten blev ännu mer osäker. Bönderna vet hur de skall tacka för det.
Som politiker, som inte bör utesluta någon möjlighet, frågar jag mig, vad som kommer att hända när det från alla sidor förväntade vetenskapliga betänkandet om överförbarheten av BSE-sjukdomen från nötboskap till människan, som skall utarbetas av en oavhängig schweizisk professor, inte kommer att se ut så som många antagit, dvs att en överföring på människan inte kan konstateras.
Förhoppningsvis framställs professor Weismann och de med honom aktiva forskarna då inte som charlataner, eller kommer då alla de som så högröstat krävt J. Santers avgång, å sin sida, ta konsekvenserna och gå?
I väntan på det, som helt säkert kommer att drabba oss, kommer jag att rösta mot de misstroendeyrkanden mot kommissionen, som J. Santer inlämnat.

Souchet
Tillsammans med mina kolleger i gruppen De oberoende för nationernas Europa röstade jag för misstroendevotum. Varför?
Därför att man inte kan nöja sig med att endast ställa ut kommissionens ansvar och katastrofala släpphänthet i dagsljuset: de måste beivras. Det förväntar sig offrens familjer, aktörerna på det drabbade köttområdet och alla de som valt oss för att vi noggrant skall kontrollera kommissionens verksamhet. Jag röstade för misstroendevotum eftersom jag inte godtar principen " ansvarig men inte skyldig" .
Men, säger vissa, det är Delors kommission som är ansvarig och ni bestraffar Santers kommission. Men då glömmer vi principen om kontinuitet som gäller för alla myndigheter. Och vi glömmer att även om Delors kommission faktiskt bär ett tungt ansvar, har Santers kommission dolt detta ansvar och samtidigt fortsatt att föra samma oansvariga politik när det gäller gelatin eller genmanipulerade produkter: samma självsvåldighet gentemot vetenskapliga data, samma strukturella mottaglighet hos kommissionen vid påtryckningar från lobbyisterna, samma likgiltighet gentemot folkhälsan. Samma oemottaglighet, samma förhalande: parlamentets tillfälliga undersökningskommitté har stött på de största svårigheter för att bl.a. från jordbrukskommissionsledamoten Fischler erhålla de uppgifter kommittén behövde. Det är alltså utöver det mänskliga ansvaret även den institutionella mekanismen som ifrågasätts och som grundligt måste ändras om förtroendet skall kunna återupprättas.
Jag röstade för misstroendevotum för att lärdomarna från denna omfattande kris med galna ko-sjukan inte skall gå förlorade och för att de alla skall ge effekt inom ramen för regeringskonferensen.
BSE-affären har visat att när den utsedda förvaltningen ersätter de valda politiskt ansvariga, när kommissionen utövar högsta politiska ansvar på ett område, skyddas inte den europeiska befolkningens grundläggande intressen effektivt utan enskilda intressen värnas i stället. Vi kan alltså inte lita på en organisation som fungerar på detta sätt och till den delegera utövandet av hela områden av vår suveränitet.
Jag röstade för misstroendevotum eftersom om Europaparlamentet i ett så genomskinligt ärende inte tar sitt ansvar gentemot kommissionen och underlåter att noggrant kontrollera dess verksamhet, har det inte längre något existensberättigande. Om Europaparlamentets funktion, för det europeiska socialdemokratiska partiet, blir att skydda Delors, för det Europeiska folkpartiets grupp att skydda Santer, för ett annat parti att skydda en annan kommissionsledamot och om det, i vilket fall som helst, inte innebär att skydda folkhälsan hos de europeiska folken, innebär det att vi befinner oss i ett system med maskopi och inte med demokratisk kontroll, i ett system med fåmannavälde och ett ideologiskt system där kommissionen är " tabu" och skyddad från misstroende, oberoende av vad den gör. I ett sådant system är alla avarter möjliga.
Jag röstade för misstroende eftersom den slutsats som Santer föreslår att vi skall dra av krisen är ett nytt institutionellt maktövertagande; generalisering av medbeslutandet, inbegripet den gemensamma jordbrukspolitiken. Denna undanflykt är skandalös och oacceptabel. Det är dags att beslutsamt sätta stopp för - och det är regeringskonferensens uppgift att göra det - denna förvridna mekanism som rådet genom svaghet tillåter utvecklas, denna mekanism enligt vilken varje kris, varje brist hos de överstatliga organen fungerar som förevändning för nya anspråk på makt och medel. Har kommissionen inte gjort vad den borde? Man måste alltså ge den ytterligare befogenheter och tjänstemän... Det är på tiden att rådet åter tar i besittning och utövar sitt politiska ansvar fullt ut och att inget administrativt organ fattar beslut i dess ställe. Subsidiaritetsprincipen måste också återinrättas. Varje regering måste själv kunna skydda den befolkning som valt den genom att upprätta skyddsnivåer över de som fastställts av Europeiska unionen och genom att upprätta sina egna kontrollförfaranden på så viktiga områden som sanitär säkerhet. Det är endast på detta sätt som de europeiska institutionerna kommer att kunna återvinna någon trovärdighet, efter att den har blivit starkt undergrävd av de graverande avslöjanden som gjorts av Europaparlamentets tillfälliga undersökningskommitté.
Det faktum att misstroendevotumet inlämnats av ett stort antal ledamöter från alla politiska grupperingar och tillhörande alla nationaliteter, visar att en insikt är på väg för en radikal reform av de europeiska institutionerna. För att rädda Europa måste vi snabbt få slut på gemenskapsmaskinens avsteg och det utbredda oansvariga beteendet. Kommissionen måste åter sättas på plats och rådet till fullo utöva sitt politiska ansvar och det åligger nu regeringskonferensen att konkret tolka dessa grundläggande lärdomar från galna ko-krisen.

Soulier
Europeiska unionen utgör den inre kärnan av demokratin i världen, vilket innebär skyldigheter för oss, framförallt när det gäller föredömlighet.
Inget kan minska dessa skyldigheter, vare sig den aktning man i allmänhet hyser för ledamöterna i den nuvarande kommissionen, eller oron för att inte störa ansökningarna från den ena eller den andra staten som för närvarande behandlas i Bryssel.
Frågan som ställs oss gäller på vilket sätt den demokratiska kontrollen skall utövas inom unionen. Den allmänna opinionen är i dag skeptisk eller reserverad gentemot framtidsutsikter för det fortsatta byggandet av Europa. Våra medborgare anser alltför ofta att de är avskärmade från de beslut som fattas i deras namn och, som det sägs, för dem.
Medborgarna ser tydligt kommissionens dubbla makt med förslag och utövande. Men de har svårt att urskilja hur maktkontrollen utövas. Förbluffade underkastar de sig invasionen av information om konstaterade statliga brister och den verksamhet som vissa - brittisk regering och europeiska tjänstemän - ägnat sig åt för att dölja verkligheten eller fördröja upptäckten av den och därmed skydda nationella eller privata intressen på ett så vitalt område - ordet lämpar sig verkligen här - som folkhälsan.
Funktionsstörningen sträcker sig över flera år, vi kan inte här nöja oss med åtaganden och löften om att sköta sig bättre. En tydlig signal måste ges till alla dem som skulle bli besvikna och benägna att ge upp den ofantliga förhoppning som uppstod på kontinenten efter det fruktansvärda andra världskriget.
Genom att rösta för misstroende överlämnar vi en förtroendeåtgärd till de europeiska institutionerna och visar att vi är fullt medvetna om parlamentets roll när det gäller att skydda medborgarnas rättigheter och friheter.

Vaz da Silva
Jag lade ner min röst i omröstningen om misstroendevotumet mot kommissionen, på grund av de resultat som presenterats av utredningskommittén för BSE, därför att:
rösta för skulle vara att begå en orättvisa, som skulle leda till att denna kommission görs till syndabock för en bakomliggande bristande funktion, för vilken det också finns andra ansvariga, däribland rådet, -rösta för skulle vara att stödja en kommission som fortsätter att visa tecken på notoriskt bristande ledarskap och en ständigt villrådig global strategi (vilket kunde förutsägas redan vid utnämnandet), men framför allt ett alltför politiskt synsätt på frågor av allmänt intresse för medborgaren, som är fallet med folkhälsan, som verkligen förtjänar ett misstroende och, om ingen ändring görs, bestraffning.Sanningen är att det finns en mycket tydlig "europeisk brist " vad gäller folkhälsan, som på ett allmänt sätt tagits upp under den tredje pelaren som mer direkt respekterar medborgaren.
Kommissionen har otvivelaktigt haft ansvaret, med vissa individuella undantag, för att ha låtit det gå till en situation som tenderar att bli explosiv och kanske okontrollerbar.
En ja-röst till misstroendevotumet skulle alltså inneburit ett rött kort. Det tycks mig i det nuvarande läget före regeringskonferensen vara att föredra ett gult kort, representerat av den gemensamma resolution som antogs igår, som jag stöder.

Aktuell och brådskande debatt
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är aktuell och brådskande debatt.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
B4-0058/97 av Bertens med flera för ELDR-gruppen om situationen vid de stora afrikanska sjöarna; -B4-0076/97 av Sauquillo Pérez del Arco, Pons Grau för PSE-gruppen om mord på biståndsarbetare i Rwanda; -B4-0092/97 av Pasty med flera för UPE-gruppen om situationen i östra Zaire; -B4-0101/97 av Hory för ARE-gruppen om situationen i östra Zaire; -B4-0114/97 av Fernández Martín med flera för PPE-gruppen om situationen vid de stora afrikanska sjöarna; -B4-0116/97 av Carnero González, Pettinari för GUE/NGL-gruppen om situationen vid de stora afrikanska sjöarna, i synnerhet i östra Zaire; -B4-0129/97 av Aelvoet, Telkämper för V-gruppen om området kring de stora afrikanska sjöarna.
Bertens
Fru ordförande, i Zaire konfronteras vi med resultatet av en brist på sammanhängande och aktivt uppträdande av Europeiska unionen och andra internationella makthavare. Blodiga sammandrabbningar kommer utan tvivel att eskalera till krig. Brist på enighet och ovilja att skicka en internationell truppstyrka destabiliserar det tredje största landet i området kring de stora afrikanska sjöarna. När skall det vara nog? I rådet (allmänna frågor) av den 20 januari var det återigen samma sak: too little, too late . Kommissionsledamoten Boninos rapport var tydlig och måste leda till att Europeiska unionen enhälligt pläderar för en internationell intervention. Rådet måste kommande vecka besluta om en gemensam insats för att få till stånd en internationell truppstyrka. Och om de positiva ryktena om fredssamtal under ledning av Mandela är sanna måste en internationell truppstyrka forma en viktig hörnsten för att uppnå en varaktig fred. Legosoldaterna måste stoppas. För att få ett snabbt slut på det humanitära dramat i Zaire måste truppstyrkan skapa korridorer för humanitärt bistånd så att de döende och flyktingarna kan räddas. Jag förstår kritiken från rådets ordförande inför den internationella tribunalen i Arusha. Man bör däremot inte överväga att dra tillbaka stödet. Detta får endast användas som ett hot. Vi måste använda oss av alla medel för att höja tribunalens kvalitet. Vi måste också vara beredd att öka stödet, varför medlemsstaterna naturligtvis måste ändra på sin interna lagstiftning så att de kan medverka till denna tribunal. Unionen har ingen tid att förlora för att höja sammanhållningen inom dess förvaltning. Annars förlorar unionen sin trovärdighet även här.

Dury
Fru ordförande, det är inte första gången vi tar upp den fruktansvärda situation som råder i Zaire, Rwanda och Burundi. Återigen är det våldet som segrar i det här området och tvingar tusentals civila, flyktingar och tvångsfördrivna personer till ett dramatiskt öde. Inför detta vill jag i likhet med Bertens, även om vi inte undertecknat samma resolution, uttrycka den socialdemokratiska gruppens oro. Även dessa beklaganden över att se att vare sig Europeiska unionen eller stormakter som Förenta staterna har tagit sig an problemet genom att ta breda diplomatiska initiativ och genom att utveckla en multinationell styrka vars uppgift inte är att tillföra krig utan att skydda civila och försöka stödja fredsansträngningarna. I dag blir situationen allvarligare men vi ser också vilka som är ansvariga: det är naturligtvis regeringarna, men även de européer som engagerar sig i detta område och tillför sin " kunskap" och sin " teknik" : jag måste säga att jag verkligen inte är stolt över att se att legosoldater befinner sig i området.
Vad är det då vi föreslår? Naturligtvis att göra allt för att uppnå eldupphör inom ramen för en regional konferens för fred, säkerhet och stabilitet i denna region, under beskydd av FN och OAU. Och om man för att hålla en sådan konferens måste använda andra medel än enkla diplomatiska åtgärder, tror jag att det är en nödvändighet som man får finna sig i. Vi ber rådet att anta en gemensam åtgärd, som skulle ge det medel att agera på andra sätt än genom resolutioner. Vi ber om stöd till Boninos initiativ för att erhålla fullständiga förklaringar, inte bara från Europeiska unionens ministrar utan även från Förenta nationerna och få veta hur krisen med flyktingar i östra Zaire skall lösas. Vi såg i TV Bonino delge sin medkänsla och även sin ilska över att se hur barn, kvinnor och åldringar lider av situationen. Det måste finnas korridorer för humanitärt bistånd för att få fram hjälpen, även om vi för närvarande inte uppnår något som helst resultat.
Slutligen tror vi att situationen i området endast kan saneras om alla problem tas upp under denna konferens. Problemet med gränsernas okränkbarhet såväl som problemet med demokrati och respekten för de mänskliga rättigheterna. Demokrati i Zaire! Många trodde att president Mobutu, diktatorn Mobutu, skulle kunna verka för stabiliteten i regionen. Vi ser att det inte fungerar. Detta kaos är också hans ansvar och vi hoppas även att allt kan göras för att i detta land öppna en demokratisk väg vilket är det enda sättet att uppnå en pacificering. Och slutligen måste rättvisa skipas för Rwanda, för alla. Jag tror att det krävs stora ansträngningar för att kunna försonas, men när man vet att man är i en rättsstat, att man kan komma hem i säkerhet, är kanske villkoren för att uppnå en sådan försoning bättre än vad de är i dag. Detta meddelande vill vi ge till kommissionen, som är närvarande, och till rådet som är frånvarande. Vi vädjar starkt om att mycket kraftfulla åtgärder skall vidtas.

Van Bladel
Ordförande, Afrikas hjärta skakar och skälver av våld. Våld som skördar fler offer, förskjuter gränser och hotar att splittra länder. Zaire är ett sådant land. Den afrikanska kontinentens kärna. Gamla koloniala band med Europa är sedan länge inte längre någon garanti. Tvärtom, det är just vapenleveranserna från Europa som har bidragit till att befolkningen inte får ta del av makten i dessa länder, och som därmed bidrar till att skapa kaos. Äntligen finns det en klok afrikansk ledare som inser att Afrikas splittring kommer att leda till att resten av kontinenten dras med i ett hänsynslöst fall.
Ordförande, låt unionen på alla tänkbara sätt stödja denna vädjan om överläggningar som denna kloke afrikanske ledare gjort, stoppa vapenleveranserna, dra tillbaka legosoldaterna, eftersom det verkar som om arbetslösheten i Afrika har blivit ett legosoldatsfenomen, då det inte endast är Zaire, det är Angola, det är Tchad, det är överallt. Kalla tillbaka legosoldaterna, etablera korridorer för humanitärt bistånd under militär garanti och uppmana FN med den nya generalsekreteraren Kofi Annan att skydda flyktingarna, vad är FN annars till för?

Hory
Fru ordförande, i egenskap av författare till resolutionsförslaget om krisen kring de stora sjöarna från gruppen Europeiska radikala alliansen, skulle jag vilja förklara varför jag inte trodde att jag behövde uppmana min grupp att underteckna den kompromiss som uppnåtts mellan de övriga grupperna. Jag hade två motiv. Det första var att jag anser att det brådskande behovet av humanitärt bistånd till de rwandiska flyktingarna i Zaire och civila tvångsfördrivna zairier inte utvärderats tillräckligt, men också behovet av stöd till myndigheterna i Rwanda för att ta emot en miljon flyktingar som redan är tillbaka i sitt land, och de som kommer. Det är ett verkligt brådskande ärende.
Enligt vårt förfarande för brådskande ärenden såg jag heller inte något intresse i att understryka den betydelse vi fäster vid Zaires territoriella integritet. Det är säkert en viktig fråga, men jag tror inte att den förtjänar en brådskande resolution, och jag fruktar att denna åtgärd tolkas av krisens protagonister som ett ställningstagande till förmån för regimen i Kinshasa, ett ställningstagande som inte förefaller relevant. Därför kommer jag i sinom tid att även motsätta mig ändringsförslagen från våra vänner i den liberala gruppen beträffande en militär insatsstyrka, eftersom jag är rädd att varje form av militärt ingripande, med tanke på den rådande situationen i Zaire - även för att bidra till att få fram humanitärt bistånd - förefaller vara ett territoriellt ställningstagande i en konflikt som i första hand angår befolkningen i Zaire. Jag hoppas alltså att resolutionen från säkerhetsrådet, bl.a. genom sitt förslag till en regional konferens, kommer att göra det möjligt att finna en varaktig fredlig lösning till förmån för hela området kring de stora afrikanska sjöarna.

Tindemans
Fru ordförande, mina damer och herrar, sällan eller aldrig har en debatt i Europaparlamentet ägt rum under sådana dramatiska omständigheter som idag är fallet. Kommissionsledamot Bonino sade vid sin återkomst från Zaire att hon kommit tillbaka från helvetet och att situationen i östra Zaire var en " scandale insoutenable" . För att inte tala om avrättningarna i Burundi som aldrig tar slut. Enligt den senaste informationen försöker flyktingarna i Zaire inte fly så mycket från kriget som att undkomma den masslakt som hotar såväl den inhemska befolkningen som flyktingarna, främst kvinnor och barn.
Den senaste händelseutvecklingen i Centralafrika har varit hemsk, men det som äger rum där idag är det inte desto mindre. FN: s oförklarliga inställning bidrar dessutom till händelsernas skandalösa karaktär. Behöver jag påminna er om att det i december 1996 beslutades att inrätta en internationell interventionsstyrka som en vecka senare upplöstes under förevändning att de rwandiska flyktingarna återvänt hem emedan det nu står klart att det fortfarande finns några hundratusen i Zaires skogar. Emma Bonino sade att hon träffade människor som officiellt inte längre existerar. Och hur förhåller det sig med lägret där det finns över 5 000 föräldralösa barn? De dör som flugor, men vem bryr sig? FN: s trovärdighet står mycket riktigt på spel. Varför spreds inte den information som man trodde att Förenta staterna hade? Mängder av moderna vapen används i striderna mellan de så kallade rebellerna och det som återstår av den zairiska armén. Varifrån kommer dessa vapen? Varför inte agera när rykten sprids? Varför ge näring åt dessa rykten om att västerländska stormakter på ett eller annat sätt är inblandade i invasionen i Zaire? Varför kan man nu läsa texter där det byte som finns att erövra i Zaire beskrivs som " enormt" ? Ordagrant: " les richesses à se partager du Zaïre sont énormes" , taget ur ett dokument. Och vem förstår längre något om Ogatas inställning? Hörde vi inte rebelledaren Kabila påstå att den nya konferensen i Berlin måste sammankallas? Vet de som stödjer sådan kortsiktighet att den som behandlar Afrika på detta sätt ger nationalismen i världen starka argument för att kräva gränsändringar eller statsbildningar på etnisk grund?
Redan från början intog detta parlament enhälligt ståndpunkten att alla militära operationer i Kivu måste upphöra. Det är självklart att flyktingarna måste kunna återvända hem om de så önskar eller få tillflykt någon annanstans, utan något tvång. Och en domstol som är värd namnet måste kunna uppfylla sin uppgift. FN måste inse att december månads tvetydiga politik naggar dess auktoritet i kanten. När vapnen tystats måste den internationella konferensen för länderna i området kring de stora afrikanska sjöarna kunna äga rum. Eller vill man även här gömma sanningen? En europeisk afrikapolitik har ingen mening om vi inte kan få till stånd en sådan konferens. Låt detta parlament nu äntligen höja sin röst så att hela världen kan höra det. Detta parlament fördömer imperialism, också i Afrika. Det påstår sig försvara fred, utveckling, tolerans och mänskliga rättigheter. Nu måste det visas om vi menar allvar.

Pettinari
Fru ordförande! Vi kan nu konstatera ett uppenbart politiskt och humanitärt ointresse för det som sker i området kring de stora sjöarna. Hundratusentals flyktingar är idag utelämnade åt geopolitiska strategier som har sitt ursprung i Washington och Paris och som blockerar alla möjligheter till ett ingripande i området. USA stöder den militära tutsiregimen, som bibehåller makten och expanderar tack vara sin monoetniska trupper och den handel som de kontrollerar. Europa och Frankrike stödjer i stället Mobuto, som i verkligen är upphovet till många av de katastrofer som har drabbat regionen.
I konfliktens mitt finns miljontals oskyldiga afrikaner som får betala ett orimligt högt pris för vår vettlösa utrikespolitik. Det verkar nästan som om USA har valt att underblåsa kaos och utnyttja de starka krafterna i regionen för att införa sin egen politik i stället för att, vilket man borde göra, stödja en multinationell insatsstyrka som hade kunnat göra så att området kring de stora sjöarna kunde utvecklas mot en framtida demokratisk legitimering av regimerna, en internationell konferens för att få till stånd en lösning i området, ekonomisk uppbyggnad och institutionella reformer i Rwanda, Burundi och Zaire.
Men allt detta sker också på grund av oacceptabla åsiktsskillnader mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen, som sätter sin trovärdighet på spel i denna kris. Jag tänker på rådsmötet den 20 januari förra året, ett lakoniskt och improduktivt rådsmöte som mångordigt beskrev den europeiska oförmågan och oviljan att verkligen ingripa i området. Ett val som upprör oss och som vi motsätter oss, ett svart hål i den europeiska solidaritetens historia som gör oss passivt medskyldiga till att tusentals människor dör varje vecka.
Den resolution som vi idag röstar om och som min grupp stödjer är en tydlig larmsignal och den föreslår en serie åtgärder som jag hoppas kommer att godkännas av parlamentet.

Telkämper
Fru ordförande! Det ihållande inbördeskriget i östra Zaire kommer återigen att störta befolkningen i en fruktansvärd nöd. Det är alltid civilbefolkningen som blir lidande, kvinnor, barn, de gamla männen, ungdomarna. Enligt de senaste uppgifterna har Zaires regering inte bara lejt legosoldater, därtill kommer att kvinnor och flickor blir grovt våldtagna.
Vi måste bidraga till att finna en politisk lösning. Hur kan en sådan lösning se ut? Vi måste ställa oss bakom FN: s initiativ. Nelson Mandelas senaste initiativ är förnuftigt: han säger att det finns en lösning i Afrika själv, en lösning som vi borde bistå både i tekniskt och finansiellt hänseende. Vad som behövs är en aktionsplan för humanitärt bistånd för södra Afrika. Legosoldaterna måste försvinna. Det första bidraget som vi kan ge är att betrakta situationen i våra egna länder. Här i grannskapet existerar en främlingslegion. Därifrån rekryteras ju t.ex. de legosoldater som skickas till Zaire. Vi måste se till att detta inte längre sker. Vi måste sluta att stödja krigsförbrytartribunalen i Rwanda och på så vis ge ett avskräckande exempel.
Vi bör inte heller ge upp vår egen utvecklingspolitik. Om vi skär ned på budgeten här saknas pengar till en civil utveckling. Och en sak till: att det till exempel levereras vapen från Tyskland och att en diktator som Mobutu, enligt vad ryktet säger, får sin polisutrustningen genom tyska politiska stiftelser, är något som måste upphöra omedelbart. Det vore ett viktigt bidrag för freden.

Günther
Fru ordförande! Tillåt mig att jag omedelbart tar itu med den sista punkten. Enligt vad Telkämper säger är det här fråga om rykten. Vi borde verkligen inte nedlåta oss till att sprida några rykten här i plenum. Om man i ett land, där det går mycket dramatiskt till, försöker att ge ett bidrag till utbildningen av säkerhetsstyrkor, så att de kan utbildas till civila polisstyrkor och detta utan att beväpningen ligger i stiftelsernas händer, är det också ett bidrag till de krav som vi ställer här.
Men låt oss övergå till temat i dagens resolution: En uppräkning av katastrofer är ju något som nästan hör till den här delen av plenarveckan. Och varje gång konstaterar vi att alla de åtgärder som vidtagits har varit helt verkningslösa. Jag tycker därför att det är på tiden att vi kommer fram till nya lösningar. Om frågan om de stora flyktinglägren inte kan lösas, om det inte är möjligt att genomdriva det som Ogata kräver, nämligen att avväpna alla miliser i lägren, då måste vi väl ändå fråga oss om vi inte bör inrikta våra ansträngningar på att dessa läger decentraliseras så att det inte längre blir möjligt för så och så många miliser att gömma sig bland 200.000 flyktingar och för banditer att driva sin blomstrande vapenhandel.
Vi får alltid - även i det nuvarande ordförandeskapets dokument förekommer det - höra orden: " bekymrad" , " kräver" , " fördömer" . Men det räcker inte till för att lösa problem. Även Europa måste äntligen rycka upp sig och säkra de humanitära rättigheterna med en fredsstyrka, med militär insats. Och när vi senare diskuterar Fassas betänkande är det just detta krav som även utskottet för utveckling och samarbete fastställt, och jag hoppas att vi är på rätt väg, att vi också kan genomdriva rättigheter och inte endast utkräva dem.

Carnero González
Fru ordförande, jag tror att den europeiska allmänheten med indignation har reagerat på två katastrofer: katastrofen kring de stora afrikanska sjöarna och ännu en politisk katastrof, den inom Europeiska unionen. Unionen har visat sig inkapabel att ingripa för att förhindra att mänskliga liv går till spillo kring de stora afrikanska sjöarna. Länder som Spanien har till och med fått betala med tre liv det civila samhällets närvaro och Europeiska unionens politiska frånvaro i området. Man är indignerad över vad som håller på att hända och över att inget ingripande sker, men man är också indignerad eftersom man känner till varför, de falska strategiska konfrontationerna och till och med det fortsatta stödet till diktaturer som Mobutu Sese Sekos.
Vi får hoppas att man i den av Förenta nationernas säkerhetsråd nyligen antagna resolutionen agerar till förmån för en politisk lösning i området och att man slutligen kan hålla den konferens som omnämns i vår resolution, där ett gemensamt agerande från Europeiska unionens sida, precis som texten påtalar, kommer att vara nödvändigt.

de Silguy
Fru ordförande, kommissionen delar den upprördhet - fasa, borde jag säga - som er grupp visat inför situationen i området kring de stora afrikanska sjöarna. Den är ett uttryck för Europaparlamentets vilja att göra det internationella samfundet uppmärksamt på frågan. Och därigenom gör ni vad som krävs. Det upptrappade våldet skulle ytterligare kunna förvärra de politiska problemen och öka den humanitära krisen i regionen.
I Europeiska unionens namn har rådets ordförandeskap gjort ett uttalande om Zaire som uppmanar parterna i konflikten att utan dröjsmål förhandla om eldupphör och underlätta de humanitära organisationernas tillträde för att bistå en befolkning som befinner sig i ett nödläge. Med tanke på den allvarliga humanitära situationen i Zaire gjorde Bonino mellan den 30 januari och den 2 februari ett besök avsett att underlätta för det humanitära biståndet att få tillträde till de östra delarna av landet. Om jag förstod era inlägg rätt nyligen var detta ett av era huvudsakliga bekymmer. Jag erinrar också om att Boninos resa var ett tillfälle till vädjan, vilket åtminstone förefaller ha väckt samveten på internationell nivå.
Beträffande det humanitära biståndet påpekade Bonino i vilken grad dess genomförande för närvarande på ett avsevärt sätt bromsades av säkerhetsproblem och de administrativa svårigheter man stött på. Det är anledningen till att min kollega Bonino hos regeringen krävt att de internationella avtalen inom humanitär rätt skall efterlevas. Skyddet av de humanitära organisationerna i de länder där de arbetar är en fråga som kommissionen fäster den största vikt vid. Jag påminner om de mord som nyligen ägt rum där representanter för dessa biståndsorganisationer mördats, bl.a. i Rwanda. Morden fick en mycket stor och förståelig inverkan på personalen inom de humanitära organisationerna, där många minskat sitt program eller till och med planerar att dra sig tillbaka.
Även om det omedelbara problemet i dag består i att lösa en allt allvarligare situation i Zaire och Burundi, och ni betonade just i detta hänseende er oro genom att nämna problemet med vapenhandel eller problemen i anslutning till att det för närvarande är omöjligt att inrätta korridorer för humanitärt bistånd, måste en snabb global lösning även fortsättningsvis vara det slutliga målet för Europeiska unionens ansträngningar. Det åligger världssamfundet att förmå parterna i konflikten att förhandla och finna lösningar på krisen.
Det humanitära biståndet har inte till uppgift att komma med en lösning på konflikten. Om biståndet existerar beror det tyvärr på att det inte finns någon lösning på dessa konflikter. Det är anledningen till att kommissionen gläds åt resolutionen från Förenta nationernas säkerhetsråd den 18 februari i år som underströk det brådskande i att skydda flyktingar och tvångsfördrivna människor och att underlätta offrens tillgång till humanitärt bistånd. Jag kan försäkra er att kommissionen inte kommer att spara på ansträngningarna för att denna resolution skall ge resultat.

Telkämper
Fru ordförande! Jag åberopar artikel 108 i arbetsordningen. Eftersom Günther reagerade på mitt tal, skulle jag vilja betona med eftertryck ännu en gång, att jag inte har kopplat samman utbildningen av polisen respektive vapenstöd till diktator Mobutus polis med Hans-Seidel-stiftelsen.

Ordförande
Telkämper, det var mer en förklaring än ett meddelande till arbetsordningen.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordförande
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
B4-0082/97 av Bertens med flera för ELDR-gruppen om krisen i Albanien; -B4-0089/97 av Pasty med flera för UPE-gruppen om situationen i Albanien; -B4-0093/97 av Dupuis, Hory för ARE-gruppen om situationen i Albanien; -B4-0105/97 av Roubatis med flera för PSE-gruppen om situationen i Albanien; -B4-0113/97 av Pack med flera för PPE-gruppen om Albanien; -B4-0126/97 av Alvanos med flera för GUE/NGL-gruppen om situationen i Albanien; -B4-0138/97 av Aelvoet med flera för V-gruppen om situationen i Albanien.
Bertens
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, situationen i Albanien är ytterst explosiv. Drömmarna, en stor del av befolkningens vinstdrömmar är krossade och dagens hårda verklighet i Albanien gör människorna väldigt bittra. Det är förstås inte unionens uppgift att stödja de albanska medborgarna ekonomiskt vid ett eller annat mishap i deras sätt att spekulera. Vi måste dock vända oss till den albanska regeringen gällande dess sätt att agera i denna fråga. Förtryck, våld och arresteringar av oppositionen, kontroll av pressen är inte rätt sätt att göra slut på oroligheterna. Det fungerar som ett rött skynke framför en tjur.
Kommissionen och rådet borde yrka på att Berishas regering lämnar repressionens väg för en rättvis, ekonomiskt hållbar och ansvarsfull gest gentemot den duperade befolkningen. Regeringen måste se till att hitta en lösning för den rådande ekonomiska och politiska krisen i dialog med oppositionen.
För att dra upp Albanien ur träsket behövs ytterligare demokratisering och liberalisering. Unionen måste härvidlag vara beredd att hjälpa till.

Baldi
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, kära kolleger! Jag är utomordentligt bekymrad över den situation som uppstått i Albanien, men jag är ännu mer orolig för de konsekvenser den kan få och över reaktionen på Europeiska unionens hållning i detta svåra ögonblick, som skulle kunna leda till svåra konsekvenser även för den ekonomiska utvecklingen i landet. Jag vill inte att någon skall utnyttja situationen för att försvåra den redan så svåra och ömtåliga period som landet för närvarande genomgår.
Inom den Europeiska unionen har vi en moralisk skyldighet att lämna all tänkbar hjälp till Albanien för att undvika en fullständig kollaps i landet och hela regionen. Vi måste gå fram med den uppmärksamhet och noggrannhet som vi har visat tidigare och jag vill påminna om observatörerna som inbjöds till valen 1996 som gjorde att vi kunde konstatera att valet gick rätt till.
Kommissionen borde, inom ramen för sina program, bidra med teknisk hjälp för reformering av finans- och banksektorn, med tanke på att Albanien står inför en allvarlig finansiell och ekonomisk kris efter pyramidspelens kollaps. Och det är utan tvekan så att detta utgör ett allvarligt personligt problem för en stor del av den albanska befolkningen.
Det är, slutligen, nödvändigt att stödja president Berishas uppmaningar om ordning, genom att ta avstånd från och fördöma det våld och förtryck som har lett till fyra döda och hundratals skadade och hos de albanska myndigheterna kräva att man snarast genomför en utredning som kan namnge och döma de ansvariga för denna förskingring, som har lett till att tusentals småsparare har blivit ruinerade. Man måste också stödja de ansvariga albanska politikerna, oavsett om de hör till majoriteten eller oppositionen, i deras försök att återinföra lugnet i en befolkning som verkligen genomlider en svår period.

Dupuis
(ARE ). (FR) Fru ordförande, Albanien har tre miljoner invånare, vilket motsvarar en liten region i unionen. Här ser vi igen att vår union, kommissionen, men även medlemsstaterna, och särskilt vissa, såsom Italien, hade en rad förslag men har inte genomfört särskilt mycket.
Man har som vanligt öst ut en massa pengar men inte fäst mycket vikt vid något grundläggande i spelreglerna, nämligen upprättande av ett antal garantier, system som gör att de avvikelser som ägt rum inte uppstår. Vi känner till pyramidspelen. Vi har redan sett dem i Rumänien.
Kommissionsledamoten Van den Broek sade att kommissionen sedan flera månader visste och trots de omfattande ekonomiska resurser vi sedan fem, sex år satsat på Albanien, har vi inte kunnat - det är otroligt - sätta stopp innan det exploderar. Det är fullständigt skandalöst!
Jag anser att det verkligen är på tiden att Europeiska unionen skaffar sig en utrikespolitik värd namnet annars kommer vi att fortsätta att ösa ut pengar, det kommer att stå oss mycket dyrt, och vi kommer inte att få det minsta resultat, den minsta utveckling i dessa länder.

Titley
Fru ordförande, jag besökte Albanien för några år sedan, precis efter det att det blivit självständigt. Något mer nedslående har jag aldrig varit med om. Detta berodde inte på fattigdomen - jag har varit i betydligt fattigare länder - utan på den hopplöshet medborgarna uppvisade.
Ofta när man reser i fattiga länder så ser man en omfattande ekonomisk aktivitet i mindre skala. I Albanien fanns det inget sådant. Befolkningen befann sig i chocktillstånd och hade ingen aning om hur de skulle anpassa sig till de nya villkoren. Sålunda blev jag medveten om den enorma klyfta som ligger mellan vårt sätt att tänka och deras sätt att tänka.
Vi talar väldigt lättvindigt om demokrati och marknadsekonomi utan att inse att båda dessa saker kräver stora ansträngningar och faktiskt är en del av vår uppfostran och uppväxt. Det är mycket svårt att införa dessa i ett land som aldrig känt till demokrati eller marknadsekonomi.
Det ansågs som självklart att Albanien skulle få erfara allvarliga problem och detta är, naturligtvis, precis vad som hänt. Vi borde inte vara alltför överraskade av pyramidspelen, eftersom de i grunden är ett lurendrejeri som passar in i mönstret. Ett av de budskap vi har förmedlat till denna typ av länder är att om man anammar kapitalismen så blir man rik väldigt snabbt. Sanningen om kapitalismen är den att många fler blir fattiga väldigt snabbt och de flesta av oss kämpar på i mittfåran, och jobbar hårt för att hålla huvudet ovanför vattenytan. Detta är en viktig läxa. En annan viktig läxa man skall lära sig är att demokrati inte bara är att gå till vallokalen och rösta fram en regering som sedan uppför sig som alla andra regeringar innan den. Demokrati rör sig om ett samspel mellan krafterna i samhället.
I denna resolution om Albanien har vi försökt att fördöma - just som vi borde fördöma - de som har försökt manipulera situationen för egen vinnings skull. Vi är bekymrade om rapporterna om inblandning av internationella brottssyndikat och gangsters i dessa olika planer som lurar befolkningen på pengar och vi har naturligtvis fördömt regeringens agerande. Vad vi nu skall göra, efter att ha fördömt vad vi borde fördöma, är att titta på vad vi kan göra för att förbättra situationen. Vad vi har försökt att göra i denna resolution är att uppmärksamma behovet av hjälp från EU, särskilt från finansiella institutioner och skapandet av nya finansiella institutioner. Låt oss inte glömma att kapitalismens historia i Förenade kungariket myllrar av exempel på planer som har gått i stöpet där folk har försökt bli rika på andras bekostnad och banker som har kraschat - detta är inget nytt. Vi måste använda vår erfarenhet och arbeta nära samman med det albanska folket och deras regering för att försöka att bygga upp välfungerande finansiella institutioner som kommer att öppna upp deras ekonomi och få landet att utvecklas. Å ena sidan skall vi fördöma, och å andra sidan skall vi ta en titt på hur vi skall hjälpa dem på ett effektivt sätt. Det har sagts att Albanien är avgörande för regionen, om vi förlorar kontroll över Albanien så förlorar vi kontroll över regionen.

Pack
Fru ordförande, kära kolleger! Jag vill tacka Titley för sitt mycket kloka bidrag, och det gläder mig, att ni har sagt det så idag, för jag ser det på samma sätt som ni. Vår resolution är tyvärr inte så balanserad som det som ni har sagt och som det som jag kommer att säga, men så är det tyvärr vid resolutioner.
En mängd albanska medborgare har lämnat över sina besparingar till råttfångare, eftersom de lovade dem otroliga vinster. Som under en guldrush var människorna oförmögna att ta tidiga varningar på allvar. Den förmenta möjligheten till sagolika avkastningar gjorde deras sinnen oklara. De var just därför så lätta byten, då de överhuvudtaget inte hade några erfarenheter av den sortens fula kapitalistiska utväxter. Idag, efter det fruktansvärda uppvaknandet, söker de naturligtvis skulden inte hos sig själva, utan hos regeringen. Det kan vara så att denna inte tillräckligt tidigt varnade, men utan hållbara bevis och i betraktande av investerarnas eufori, var det kanske också svårt för den.
När regeringen sedan via televisionen i september 1996 gjorde det, blev den inte trodd. Människornas olycka och de därav resulterande problemen också för landet Albanien är emellertid för stora för att man skall plåga dem med det. Tyvärr missbrukar oppositionen oroligheterna oförlåtligt i partipolitiska syften. Bråk, angrepp på offentliga byggnader och på polisen och konstant störande av den allmänna ordningen, måste stoppas. Att detta inte alltid och överallt görs med nödvändigt ögonmått, är mycket beklagligt. Att det vid dessa tillfällen förekommit döda, är fruktansvärt. De skyldiga måste naturligtvis ställas till ansvar.
Vilken kollega kunde följa, med vilket ögonmått och demokratisk mogenhet det albanska parlamentet förde debatten om det föreslagna undantagstillståndet och sedan till slut förkastade det? Alla var där mer eller mindre förblindade, oppositionspolitikerna, inte mindre än åtskilliga regeringsmedlemmar. Nu borde alla snarast försöka limma i hop skärvorna och hålla inne med ogrundade beskyllningar eller misstänkliggöranden. Regeringen kommer att fortsätta den påbörjade återbetalningen av de få slantar som kunde räddas. Undersökningskommittén måste klargöra bakgrunderna och EU-kommissionen måste hjälpa till att reformera finans- och banksektorn och stötta regeringen vid uppbyggnaden av solida och trovärdiga marknadsekonomiska strukturer.
Låt oss idag dock inte blanda ihop orsak och verkan och låt oss inte bli ett partipolitiskt instrument. Vi måste ha det uppkomna eländet hos medborgarna för ögonen, och upplysning är av nöden.

Papayannakis
Fru ordförande, det enda jag kan göra på en minut är att fråga herr kommissionsledamoten två saker. Jag skall inte fråga er, herr kommissionsledamot, om er åsikt angående den politiska situationen, de mänskliga rättigheterna, rättsstaten eller alla dessa outvecklade frågorna om Albanien. Ni kan tala om för oss vilken uppskattning kommissionen gör av hur stor skadan är efter de så kallade pyramidspelen? Jag har hört sägas att det handlar om två miljarder dollar, mer än samma lands BNP. Storleken på förlusterna, herr kommissionsledamot, visar att det inte handlar om otur, vilket flera kollegor här säger, inte heller om någon tillfällighet. Det handlar om system. De officiella parallella bankerna är åtta, fyra har gått i konkurs. Nu väntar vi bara på de andra. En ny ekonomisk situation har skapats. Och den andra frågan är: inom vilka ramar, med vilka perspektiv skall kommissionen samarbeta med Albanien? Vilka råd skall man ge dem? I vilken riktning skall man driva dem? Varför har flera blandat ihop sakerna och blandat ihop kapitalismen med spel och en offentlig bluff och ingenting annat?

Tamino
Fru ordförande! Låt också mig helt kort uttrycka min oro över den försämring av den politiska situationen i Albanien som inträffade efter pyramidspelens kollaps, men även över den överdrivna reaktionen från den albanska polisen och regeringen. De incidenter som har uppstått måste på något sätt förhindras i fortsättningen och man måste framför allt försöka undvika situationer där personer dödas.
Den albanska regeringen har visat sig oförmögen att svara på anklagelserna om samarbete med de företag som har ansvarat för investeringsfonderna. Jag kan inte tänka mig att Berisha och hans regering inte har varit medvetna om vad som höll på att hända, dvs. en svindel i jätteformat på bekostnad av den albanska befolkningen.
Av dessa anledningar tror jag att, samtidigt som man pekar på risken för att det kan förekomma internationella kriminella organisationer, så måste man också kräva att den albanska regeringen genomför en fullständig och öppen utredning och samtidigt inleder en dialog med samtliga oppositionspartier, för utan en dialog är det omöjligt att komma fram till den politiska stabilitet som krävs i detta ögonblick.
Europeiska unionen bör ge den albanska regeringen den hjälp som behövs för att möjliggöra en omstrukturering av det nuvarande banksystemet och att man antar lämpliga lagar för att kunna hantera den uppkomna nödsituationen.

Lambrias
Fru ordförande, när situationen i ett litet plågat land som Albanien, blir dramatisk, när detta land befinner sig i ett utbrett lättantändligt område, när den ekonomiska katastrofen för myriader av småsparare hotar att destabilisera den nyvunna demokratin, när det finns allvarliga misstankar om maffiaverksamhet, då tycker jag att vår reaktion måste vara direkt och realistisk. Inga böner och klagovisor. Eller ideologiskt färgade förslag. Det som behövs först och främst är ett erbjudande om teknisk hjälp, i stånd att återuppbygga det sammanstörtade banksystemet. Också för att detta skall återställas måste det åtföljas av ett generöst ekonomiskt stöd. I en tid då alla talar om en global ekonomi, är det tragiskt att låta ett litet land som ligger i ett känsligt område i Europa, störta samman ekonomiskt och politiskt p.g.a. samvetslös spekulation och odugliga ledare.

de Silguy
Fru ordförande, naturligtvis är kommissionen liksom församlingen mycket oroad av de allvarliga sociala problem som i Albanien för närvarande orsakats av att pyramidspelen rasat samman. Papayannakis frågade mig om fenomenets omfattning. Enligt den internationella valutafondens undersökningar är den betydande. Man talar om 30 % av BNP, 1 miljard dollar. Det är alltså en omfattande kris och det är anledningen till att vi är oroade, men vi är också oroade, Tamino, över våldet inom de sociala rörelser som denna protest utmynnat i.
Baldi och Dupuis sade: Men vad gör Europeiska unionen, varför har den inte brytt sig? Problemet är att Albanien på grund av sitt historiska förflutna inte har en tillräcklig eller tillräckligt utarbetad rättslig och regelmässig ram för sitt finans- eller banksystem. Det är anledningen till att Phareprogrammet sedan 1992 lämnar ett omfattande stöd till Albanien, ett stöd som utsträcks till att just reformera banksystemet och bl.a. privatisera ett antal statliga banker.
Situationen förbättrades sedan och Albanien hade stora framgångar på det ekonomiska området, bl.a. genom att acceptera den internationella valutafondens koncept. Problemet är att det 1996 skedde en omfattande och snabb försämring som ledde till att kommissionen redan i oktober 1996 erbjöd Albanien tekniskt stöd för att lösa de juridiska problem som uppstod och fortfarande uppstår genom kontrollen av dessa investeringsfonder som kallas pyramidspel. Men de albanska myndigheterna avböjde kommissionens erbjudande.
Titley och Lambrias, vi försöker att hjälpa albanerna. Det är anledningen till att kommissionen sände en delegation till Tirana den 5 och 6 februari i år - det var alltså nyligen - för att förbereda det operationella Phare-programmet för 1997. Då hade vi möjlighet att utvärdera krisens effekter och lämna nya förslag till stöd. Men i det nuvarande läget måste jag tyvärr konstatera att de albanska myndigheterna fortfarande föredrar att själva lösa de problem som orsakas av detta sparsystem.
Kommissionen beklagar att den albanska regeringen förkastade dess förslag. Denna vägran är oroande, det måste man vara medveten om, eftersom det fortfarande finns tre eller fyra så kallade pyramidföretag, vars framtid är minst sagt osäker. Jag kan bara konstatera att de erbjudanden om stöd som lämnats av den internationella valutafonden och USA också har förkastats av den albanska regeringen.
På grund av detta, under dessa omständigheter och inför risken för en ytterligare försämrad situation, bad kommissionen rådets ordförandeskap att ta upp frågan i rådet (allmänna frågor) den 24 februari. Kommissionen föreslår unionen att först uppmana alla berörda parter att visa prov på försiktighet och att undvika våld. Kommissionen anser för övrigt att det skulle vara bra att erinra de albanska myndigheterna om att ickedemokratiska lösningar för att lösa krisen kan få djupa återverkningar på kvalitén i unionens nuvarande förhållande till Albanien och bl.a. på förhandlingen om ett nytt avtal mellan unionen och Albanien. Med andra ord måste vi i detta sammanhang visa prov på både humanitet och fasthet om vi vill lyckas.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordförande
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter, 53: e sessionen -B4-0063/97 av Bertens, Larive för ELDR-gruppen om Kina och Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter; -B4-0077/97 av Barros Moura med flera för PSE-gruppen om Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter, 53: e sessionen; -B4-0091/97 av Pasty med flera för UPE-gruppen om Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter, 53: e sessionen; -B4-0094/97 av Dupuis, Dell'Alba för ARE-gruppen om resolutionen Kina/Tibet vid Förenta nationernas kommission för de mänskliga rättigheter och om EU-ländernas ståndpunkt; -B4-0111/97 av Lenz med flera för PPE-gruppen om Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter, 53: e sessionen; -B4-0123/97 av Carnero González med flera för GUE/NGL-gruppen om mänskliga rättigheter - Genève; -B4-0142/97 av Müller med flera för ELDR-gruppen om Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter, 53: e sessionen; -B4-0062/97 av Cars med flera för ELDR-gruppen om avskaffande av dödsstraffet; -B4-0095/97 av Dupuis med flera för ARE-gruppen om ökningen av antalet dödsdomar i många länder; -B4-0124/97 av Carnero González med flera för GUE/NGL-gruppen om Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter och avskaffandet av dödsstraffet; -B4-0134/97 av Aglietta med flera för V-gruppen om dödsstraffet; -B4-0098/97 av Dupuis, Dell'Alba för ARE-gruppen om allvarliga kränkningar av mänskliga rättigheter i västra Turkestan (Xinjiang).
Iran -B4-0059/97 av Cars för ELDR-gruppen om Iran; -B4-0075/97 av García Arias med flera för PSE-gruppen om Iran B, -B4-0108/97 av Lenz med flera för PPE-gruppen om den iranske författaren och förläggaren Faraj Sarkouhi; -B4-0119/97 av Vinci, Pettinari för GUE/NGL-gruppen om mänskliga rättigheter i Iran; -B4-0143/97 av Roth med flera för V-gruppen om den iranske förläggaren Faraj Sarkouhis försvinnande liksom försvinnandet av hans bror Ismail Sarkouhi och hans assistent Parvin Adalan.
Mordechai Vanunu -B4-0070/97 av Crampton med flera för PSE-gruppen om det faktum, att Mordechai Vanunu fortfarande hålls fängslad i isoleringscell; -B4-0144/97 av Telkämper med flera för V-gruppen om det faktum, att Mordechai Vanunu fortfarande hålls fängslad i isoleringscell.
Tchad -B4-0057/97 av André-Léonard med flera för ELDR-gruppen om brott mot de mänskliga rättigheter i Tchad; -B4-0118/97 av Pettinari för GUE/NGL-gruppen om brott mot de mänskliga rättigheter i Tchad.
Urinnevånare i Indonesien -B4-0065/97 av Pollack för PSE-gruppen om brott mot urinnevånarnas rättigheter och skövlingen av tropiska skogar på ön Yamdena, Indonesien; -B4-0130/97 av Hautala, McKenna för V-gruppen om brott mot ursprungsbefolkningars rättigheter och skövlingen av tropiska skogar på ön Yamdena, Indonesien.
Bertens
Ordförande, vad gäller det förestående sammanträdet för FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève, så måste unionen där uttala sig kraftfullt. Bra förberedelser är väsentliga för att uppnå en gemensam ståndpunkt vid FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna. Förberedelserna verkar något bättre än förra året, men kan förbättras ytterligare. Förra året ägde samordningen rum i Genève och denna gång tre veckor tidigare i Bryssel. Jag tycker dock att det är synd att man inte tagit sig mer tid. Då skulle chansen att kunna påverka FN-kommissionen öka.
Parlamentet måste idag tydliggöra för rådet att Kina, Turkiet, Burma och Östtimor måste finnas med på prioriteringslistan. Rådet kommer att ta beslut vid dess sammanträde kommande vecka. Jag hoppas att rådets ordförande skall uttala sig tydligt om t.ex. att de mänskliga rättigheterna är universella, vilket också gäller Kina. Om så krävs måste de nya, men troligen också de gamla kinesiska ledarna, utan tvekan dömas i FNsammanhang för försämringen av situationen för de mänskliga rättigheterna i deras land. Det blir ju allt tydligare att situationen inte förbättrats. Rådet måste i Genève tala sig varmt för internationell samling utan att tänka på en eventuell ekonomisk vedergällning från Kinas sida.

Schulz
Fru ordförande, ärade kollegor! Jag skall göra ett försök att på 60 sekunder, säga något meningsfullt som berör denna kommission för mänskliga rättigheter och dess 53: e session. Att prata strunt, Ferber, är också en mänsklig rättighet. Därför kan vi uthärda ert inpass!
Det är svårt att välja ur mängden av teman när vi diskuterar denna 53: e session. Som detta parlaments föredragande om temat sexuellt missbrukande och utnyttjande av barn, skulle jag vilja be de företrädare från rådet och medlemsländerna och också parlamentet, som kommer att åka till konferensen i Geneve, att vid sidan av den traditionella debatten, som förs där, ställa följande fråga i centrum: Hur är det ställt i ett samhälle, där det finns ett sådant mått av råhet, som kommer till uttryck i det som vi vet om sexuellt missbrukande och utnyttjande av barn? Jag ber speciellt de europeiska staterna att tänka över, att vi måste ta just detta fenomen i beaktande med speciellt mycket noggrannhet. Vi måste utplåna orsakerna till och följderna av detta fenomen, om vi även i framtiden som européer vill höja pekfingret mot brotten mot mänskliga rättigheter utanför Europa med trovärdighet vid en sådan sammankomst. Jag ber därför dem, som åker dit, att sätta ämnet högst upp på listan.

Van Bladel
Ordförande, resolutionen nämner ett tiotal länder, men jag prioriterar Kina. Största landet, största befolkningen, växande marknad, frestande för västerländska investerare, ingen påvisbar förändring gällande de mänskliga rättigheterna. Jag nämner nu ockupationen av Tibet, situationen i Turkestan och Inre Mongoliet, de långa fängelsestraffen för dissidenter, bl.a. Wei Jingsheng. Kina, för att övertyga efterträdaren till den avlidna ledaren Deng Xiaoping om att den universella deklarationen om de mänskliga rättigheterna gäller hela denna planet.
Kina, som prioritet, därför att Hongkong inom kort kommer att lyda under Peking och därför att de första förtryckarmekanismerna därifrån redan är synliga. Kina, därför att oppositionen där hoppas på en långsam men säker ökning av tolerans och öppenhet. Kina, vid sammanträdet för de mänskliga rättigheterna i Genève. En unik möjlighet att tillsammans med våra kolleger från den amerikanska kongressen, som till nyligen satt på åskådarplats, använda våra transatlantiska relationer för att se till att denna universella deklaration efterlevs. Varje dissident på denna planet åberopar denna deklaration och detta är de värden som vi gärna vill se genomförda. Kina får inte gömma sig bakom så kallade asiatiska värderingar, eftersom dessa inte gäller för denna planet.

Dupuis
Fru ordförande, jag är helt överens med van Bladel. Jag tror att det finns många motiv till att man satsar på Kina, och inte på grund av den så kallade stora arkitektens bortgång som hade glömt den femte och viktigaste moderniseringen som Wei Jungsheng sa: demokratin.
Det finns i Kina 1 200 000 000 invånare som saknar demokrati och bland dessa framförallt miljoner tibetaner, mongoler och uigurer från Östturkestan. Jag är mycket glad att man för första gången börjar tala om detta i parlamentet. För dessa människor som saknar demokrati och frihet är det viktigt och brådskande att Europeiska unionen med fasthet tar sig an situationen och inte gör som förra året då vi under flera veckor såg Europeiska unionen vidta förhalande åtgärder som till slut resulterade i en ståndpunkt som inte försvarades och kring vilken man inte försökte att uppnå konsensus med övriga medlemsländer i kommissionen för mänskliga rättigheter.
I år krävs en fast ståndpunkt. Jag tror att det finns positiva signaler i det hänseendet. Albright sade att Förenta staterna var berett att stödja samma resolution som Europeiska unionen. Vi måste därför beslutsamt gå vidare i den riktningen och sätta press på de två regeringar inom Europeiska unionen som fortfarande bedriver passivt motstånd. Jag tror att det är bra att nämna dem: det gäller ert land de Silguy, Frankrike, samt Italien. Det måste finnas en enhällig och stark ställning inom Europeiska unionen. Det är till det priset som man slutligen kommer att kunna undkomma resignationen inför den stora modell som de styrande i Kina lägger fram för oss, som är en utveckling utan demokrati. Om Europa inte på ett beslutsamt sätt börjar slåss kommer denna modell att vinna alltmer terräng, inte bara i Kina utan också i en rad länder i världen. Jag tror att det är dags att säga det högt och tydligt och agera i konsekvens härmed.

Lenz
År efter år, skulle man kunna säga, återkommer Förenta nationernas sessioner, konferensen för mänskliga rättigheter i Genève. Jag tycker dock att just vi här borde ta den mycket allvarligt som en möjlig måttstock för iakttagandet av de mänskliga rättigheterna i världen. Eftersom diplomater här, under största hänsynstagande till intresseläger i sina egna länder, granskar läget för de mänskliga rättigheterna i världen, väger dessa granskningar i ländernas ögon nämligen tungt. Det Europeiska parlamentet handlar mer utifrån demokratipolitiska grunder, såtillvida finns det ibland också skillnader här.
Med EU-kommissionens hjälp - och där måste jag dock motsäga Dupuis något - uppträder rådet där som samordnare av medlemsländerna och har för våra medlemsländer visat upp en förvånansvärd sammanhållningskraft under det sista året. Därför vill vi också till rådet och kommissionen överlämna våra krav, som vi ur vårt arbetet de sista åren uppfattat som nödvändiga. Våra sorgeländer kvarstår. Det är en hel lista. I eftermiddag kommer också en del av dem att behandlas här. Den kinesiska reformpolitikern Dengs död borde heller inte hindra oss från att göra oss uppmärksamma på detta lands ständiga brott mot de mänskliga rättigheterna, som kollegorna också gjort, och inte ta bort punkten från föredragningslistan i Genève.
Resolutionen kräver naturligtvis ännu mer, och vi skulle verkligen vilja lägga dessa saker kommissionen för mänskliga rättigheter om hjärtat: att utveckla standarder eller konventioner för strafflöshet eller processer som följer vid brott begångna av politiska skäl. Det är en fråga som i allt fler länder i världen spelar en viktig roll, när de går från diktatur till demokrati.
Till skydd för barn mot sexuella övergrepp och utsugning: Schulz, när vi någon gång åstadkommit något bra i våra länder, då är det också tillåtet att säga det utåt. Därför skulle jag vilja vända på det något. Den övervägande delen av det här parlamentet är för ett avskaffande av dödsstraffet, och det bör vi alltid tydligt understryka. Även frågorna kring de infödda folken har fått stor betydelse. Vi uppmanar därför den Europeiska unionen och medlemsländerna, att verkligen se dessa mänskliga rättigheter som en omfattande utmaning för utformningen av utrikespolitiken och relationerna mellan folken.

Pettinari
Fru ordförande! Tillåt mig att rikta kommissionsledamotens uppmärksamhet på en speciell punkt som rör de mänskliga rättigheterna: frågan om dödsstraff. Det verkar underligt att behöva tala om detta i denna kammare, på tröskeln till 2000-talet; men det är tyvärr sant att detta problem vad gäller mänskliga rättigheter existerar i många av de länder med vilka vi har förbindelser.
Som kommissionsledamoten mycket väl vet, så har Europa under de senaste seklerna utvecklat en storslagen humanistisk kultur och jag frågar mig varför vi inte gör tillräckligt mycket för att övertyga våra partners och tredje länder om att fullständigt avskaffa dödsstraffet ur sin lagstiftning eller, åtminstone, utlysa ett moratorium, som jag hoppas kan bli avgörande.
Jag tror att konferensen i Genève skulle kunna bli ett tillfälle för att uppnå åtminstone detta viktiga mål och jag tror att det är rätt och viktigt att Europeiska unionen leder medlemsstaterna i denna riktning och utövar påtryckningar på konferensen i Genève för att komma fram till det moratorium som jag begärde.

Kreissl-Dörfler
Jag vill än en gång erinra om tre fall, som ligger de grönas grupp särskilt varmt om hjärtat. I alla dessa fall finns motsvarande resolutioner från det Europeiska parlamentet och jag ber enträget rådet att med eftertryck företräda dessa resolutioner i Genève.
För det första: Kolumbien. Efter parlamentets resolution från oktober1996, som bl.a. också ledde till den kolumbianska ambassadörens, Marulandas, avgång i Bryssel, har mord på jordlösa bönder och övergrepp på organisationer för mänskliga rättigheter snarare tilltagit i styrka. Här måste äntligen också Förenta nationerna agera.
För det andra: Nigeria. Wole Soyinka, den nigerianska nobelpristagaren, var ju tills igår gäst i parlamentet. Han har med kraft krävt en ekonomisk bojkott, särskilt också en oljebojkott gentemot general Abachas militärregim. Detta krav måste fångas upp av Förenta nationernas organ, för endast Förenta nationerna kan föranstalta en sådan internationell bojkott.
För det tredje: Turkiet. Den turkiska regeringen har hittills, bl.a. med européernas understöd, hittills alltid lyckats undvika att bli fördömda av Förenta nationernas organ för mänskliga rättigheter. Situationen vad det gäller de mänskliga rättigheterna i Turkiet har emellertid inte förbättrats ett dyft. EU måste äntligen upphöra med alla falska diplomatiska hänsynstaganden och göra fördömandet av brotten mot de mänskliga rättigheterna framför egen dörr, särskilt gentemot det kurdiska folket, till sin alldeles egna angelägenhet. Detta ber vi rådet och uppmanar enträget därtill.

Cars
Fru ordförande! Vi kan dessvärre inte helt förhindra att några av våra medborgare begår brott, även så grova brott som mord. Av staterna kräver vi dock med rätta att de inte legitimerar sådana brott genom att själva döda, det vill säga avrätta sina medborgare. Det för mig främsta uttrycket för att Europeiska unionen är grundad på humanitet och respekt för livet är att samtliga medlemsländer har avskaffat dödsstraffet.
Fru ordförande! Europaparlamentet har också skäl att tro att samtliga medlemsregeringar tar fasta på parlamentets önskan i denna resolution, den om att regeringarna vid sammanträdet med FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna skall kräva ett universellt, alla länder omfattande moratorium för avrättningar. Rådets ordförande bör av parlamentet anmodas att redovisa medlemsstaternas handlande i detta avseende.

Dell'Alba
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, mina kära kolleger, när ni nu för en gångs skull inte är fördjupade i den gemensamma valutan utan i mänskliga rättigheter, tillåt mig särskilt vända mig till er för att, såsom andra kolleger redan gjort, betona frågan om dödsstraff och moratorium som vi begär av våra medlemsstater och som vi skulle vilja få stöd för av kommissionen vid dess kommande konferens i Genève om mänskliga rättigheter.
Det är ett mycket viktigt ämne. Inför nästa årtusende är det oacceptabelt att dödsstraff finns inskrivet i brottsbalken hos flertalet medlemmar i det internationella samfundet. Om Europeiska unionen till FN: s generalförsamling överlämnar ett initiativ för ett omedelbart moratorium skulle det avsevärt bidra till att främja de mänskliga rättigheterna. Det är en idé som särskilt intresserar olika medlemsstater, däribland kommissionsledamotens, om jag inte misstar mig. Jag hoppas att kommissionen även den blir mottaglig.

Gahrton
Fru ordförande! Jag kan instämma i mycket av det som van Bladel, Dupuis och Lenz sade om Kina. Det som har hänt Kina i natt kan ju i bästa fall inleda en ny era i landet. Den gamla revolutionsgenerationen som fick kämpa under hårda förhållanden mot utländskt inflytande, för självbestämmande för Kina och mot försök att isolera världens största land är nu borta. I bästa fall - jag vet att många har mer pessimistiska förväntningar - skulle den nya generationen kunna inse att inget land kommer att kunna spela någon viktig roll i 2000-talets globaliserade värld om inte de mänskliga rättigheterna respekteras fullt ut.
I min egenskap av ordförande för Kina-delegationen har jag fått alltfler kontakter med kineser både från regeringssidan och från oppositionssidan. Många kineser har för sig att vi här i Europaparlamentet bedriver en speciell kampanj mot Kina. Man har räknat ut hur många resolutioner vi har antagit med kritik mot Kina. Jag tror att det är viktigt att vi framhåller för Kina att vi inte bedriver någon kampanj mot Kina, utan att vi bedriver en kampanj för mänskliga rättigheter. Det är inte så många länder på jordklotet som inte någon gång utsätts för kritik från oss; också länder som är medlemmar i Europeiska unionen kritiseras. Det är alltså en kampanj för mänskliga rättigheter som naturligtvis är riktad mot alla som bryter mot dem.
Det finns också en del i Kina som har fått för sig att vi inte inser att det finns och accepterar andra traditioner. De menar att vi vill pådyvla dem någon sorts europeiska traditioner och värden. För mig är detta ganska obegripligt. Mänskliga rättigheter är ingen speciellt europeisk uppfinning. Européerna har inte särskilt mycket att skryta med historiskt sett när det gäller mänskliga rättigheter. Mänskliga rättigheter är ett universellt värde. Det måste också framhållas av europeiska företrädare att vi inte försöker pådyvla någon annan europeiska mänskliga rättigheter, utan vi försöker få alla att inse att universella mänskliga rättigheter är en del av det moderna samhället.
Jag har i dag som ordförande för Kina-delegationen naturligtvis diplomatiskt beklagat herr Dengs bortgång, eftersom alla människors bortgång är en förlust för någon. På samma sätt måste jag beklaga att människorättskämpar fortfarande sitter i kinesiska fängelser, enbart för att de ville lägga en femte modernisering till herr Dengs fyra moderniseringar. Det är självklart att meningsmotsättningar tillhör moderniteten lika mycket som arbetsläger och dödsstraff tillhör en svunnen tid.

Macartney
Fru ordförande, jag skulle vilja att kammaren i synnerhet uppmärksammar punkt 8 vilken begär ett antagande av FN-deklarationen om urbefolkningens rättigheter i nivå med FN-kommissionen om mänskliga rättigheter som överenskommits av alla inblandade parter, inklusive dessa folk.
Det är en mycket viktig deklaration som vi blivit tillfrågade att stödja. Parlamentet har en ärofull historia när det gäller att stödja urbefolkningars rättigheter, dessa folk kan vara lätta att glömma bort eftersom de inte har någon stat som skyddar dem. Ofta är till och med rätten till det land där de bor ifrågasatt av den omgivande staten.
Vi antog, som parlament, en resolution 1994 som begärde upprättande av en delegation med urbefolkningarna. Det kommer att ske ytterligare försök i år igen. Detta är mycket viktigt. Det kommer att ge ett uppmuntrande tecken till de folk som kämpar för sin överlevnad. När vi talar om utrotningshotade djurarter, så förstår man att det är lika viktigt att stödja dessa folkslag. Men det finns många folkslag, språk och kulturella grupper som också är allvarligt hotade. Jag uppmanar er att stödja hela resolutionen och, i synnerhet, att ge ett rungande ja till punkt 8. Jag ber kommissionen att med vårt stöd gå vidare till Förenta nationerna.

Cars
Herr ordförande! Den iranske författaren Faraj Sarkouhi har utsatts för grova övergrepp av de ansvariga i Iran. Även hans medarbetare, Parvin Ardalan, förefaller ha drabbats. Det som har hänt är avskyvärt och det vill vi i Europaparlamentet ge uttryck för.
Vad vi ställer oss alltmer undrande till är den så kallade kritiska dialogen som våra medlemsregeringar sägs föra med Iran. Vi i parlamentet har svårt att finna att den har lett till några konkreta positiva resultat. Om inte Iran visar några tecken på ökad respekt för mänskliga rättigheter och omprövar sin inställning till tortyr, avrättningar och stämplingar mot icke-iranska medborgares liv, måste den kritiska dialogen omprövas och leda till en annan politik med andra politiska medel visavi Iran.

Newens
Herr ordförande, trots åtskilliga fördömanden av flagranta brott mot de mänskliga rättigheterna i Iran av många organisationer såväl som Europaparlamentet, och ansträngningar som gjorts av företrädare för den iranska regeringen att övertyga oss om att situationen har förbättrats, är det tyvärr inte så, det har åtskilliga händelser visat.
Enligt Amnesty International har antalet avrättningar minst fördubblats under 1996 och arresteringar av alla som misshagar regeringen, just nu gäller det strejkande oljearbetare, och förföljandet av religiösa minoriteter har fortsatt. Dessutom har stöd till islamiska fundamentalistiska grupper som är involverade i terrorism i andra länder som Algeriet rapporterats fortsätta och ett trettiotal regeringskritiker har mördats utomlands.
De tyska myndigheterna har fortsatt att anklaga iranska tjänstemän för morden på kurdiska ledare i Berlin 1992 och det har funnits anklagelser om import av vapen till och med till Belgien, möjligen för att begå illgärningar där. Värst av allt är att en iransk stiftelse ökat på den belöning som erbjuds till den som mördar Salman Rushdie, som inte är och aldrig har varit iransk medborgare. Vi måste nu upprepa och förnya vårt fördömande av de fortsatta övergreppen av de mänskliga rättigheterna i Iran och utomlands och öka trycket på de iranska myndigheterna i alla dessa frågor.
Diskrimineringen av kvinnor är också akut i Iran och vi måste fullfölja vår kritik och inta en ståndpunkt mot detta. Politiken med en kritisk dialog har inte lyckats med att få till stånd en förändring av den iranska regeringens politik trots allt prat om avspänningen i och med Rafsanjani och hans regim. Vi måste därför vara hårda mot Iran. Det räcker inte bara med att anta denna resolution, utan vi måste fortsätta att pressa regeringen på alla sätt för att denna skall respektera de mänskliga rättigheterna.
(Applåder)

Lenz
Herr ordförande! Det går inte en vecka utan att nya brott mot de mänskliga rättigheterna i Iran blir kända. Två av dessa har just under den sista tiden förorsakat rubriker. Pressen berättade ännu om gripandet av författaren Sarkouhi, utgivaren av en av de få fortfarande kritiska tidskrifterna i Iran. Så kom nyheten om att den privata stiftelsen i Iran hade höjt belöningen på Salman Rushdies huvud. Bahaierna, fackföreningsmedlemmar och kvinnor hotas av fundamentalisterna. Staten låter gripa folk.
Var finns då skillnaden mellan statsmakt och religiös fanatism här? Hur presenterar sig denna iranska regering, som påstått anstränger sig för bättre relationer med Europa, hur skall dessa knytas, på vilken grundval? Vi önskar det iranska folket, att efterlevnaden av internatonella principer för mänskliga rättigheter åter skall göra det möjligt för våra folk att få kontakt. Det Europeiska rådet har uttalat sig tydligt till årsdagen av Fatwan mot Salman Rushdie. Denne borde emellertid i sin kritik av EU betänka, att endast en internationell gemenskap som Europeiska unionen kan garantera ett skyddsrum. Även många andra i Iran lever under den iranska regimens tilltag; Mordhot och attentat utanför landet är inte uteslutna. Newens har just hänvisat till det tyska fallet.
Vi står i detta parlament för mänskliga rättigheter, religions- och åsiktsfrihet, rättsstatlighet och demokrati, och det kommer vi alltid att meddela Iran.
(Applåder)

Pettinari
Herr ordförande! Även i denna fråga vill jag vända mig till kommissionsledamoten, för idag fördömer vi kraftfullt statsterrorismen från de iranska myndigheterna, men det är inte första gången vi gör detta och jag måste fråga mig vad det tjänar till, om det verkligen tjänar något till att fortsätta fördöma och sedan nästan inte göra något annat.
Alltför många oppositionella politiker har mördats över hela världen av specialstyrkor från den iranska säkerhetstjänsten. Det har även inträffat i mitt eget land, Italien. Dessa säkerhetsstyrkor fortsätter att hota iranska medborgare som bor i medlemsstaterna och som bedriver en legitim politisk aktivitet, riktad mot regimen i sitt land.
Jag anser att den europeiska politiken mot Iran är alltför undfallande och jag tror att vi, men framför allt de europeiska institutionerna, istället måste vidta kraftfulla politiska åtgärder, eftersom det nu i Iran förekommer en apartheid riktad mot kvinnorna, demokratin trampas under fötterna dagligen och fysiska repressalier mot oppositionella hör till vardagen. Detta är en mycket allvarlig situation som kräver extraordinära åtgärder, vilka enligt min mening tyvärr inte har vidtagits ännu.

Roth
Herr ordförande, ärade kollegor! Som mina kollegor redan har sagt, så är läget i Iran, vad det gäller de mänskliga rättigheterna, verkligen sämre än någonsin förr. Kvinnor, religiösa, minoriteter, intellektuella, som yttrar det allra ringaste kritik av den nuvarande politiken är måltavlor för öppen repression och brutala förföljelser. Ett tydligt tecken på de kontinuerliga försämringarna är fördubblingen av det officiella antalet avrättningar under 1996 till 110. Vi vet att det bara är toppen på ett isberg och att mörkertalen för de som utan något som helst rättsstatligt förfarande släpas bort och på det mest fruktansvärda sätt torteras och dödas, är betydligt högre. De senaste exemplen på terror är det upprepade försvinnandet av publicisten Sarkouhi, som redan i november greps och misshandlades 47 dagar av den iranska regeringen, och - Lenz och andra har sagt det - den förnyade höjningen av belöningen för Salman Rushdies huvud. Med detta försöker förövrigt den iranska regeringen utöva tryck på utgången av Mykonosprocessen i Berlin, som ju lämnat entydiga bevis för mullornas roll vid mordet på oppositionella i utlandet.
Gång på gång har de ohållbara förhållandena i Iran och exporten av terrorn från mullornas regim och dess hemliga polis givit anledning till tydliga ord av kritik i det Europeiska parlamentet. Kritik, som emellertid inte enbart riktar sig mot makthavarna i Iran, utan också riktar sig till regeringarna inom den Europeiska unionen, för övrig allra främst till Förbundsrepubliken Tyskland.
Denna kritik riktar sig mot den förbehållslösa fortsättningen av den s.k. kritiska dialogens politik. Det måste en gång för alla konstateras att denna s.k. kritiska dialog har misslyckats. Den har nyttjat de ekonomiska relationerna, och den har gång på gång gett makthavarna i Teheran bekräftelsen på att deras politik inte kommer att få några konsekvenser. Vad det gäller de mänskliga rättigheterna har denna s.k. kritiska dialog inte ändrat på någonting, och det handlar ju ändå om bevarandet och respekten för de mänskliga rättigheterna.
Mordechai Vanunu
Crampton
Herr ordförande, tre tidigare resolutioner som antagits av detta parlament sedan 1990 har ignorerats av den israeliska regeringen. Det har också funnits många frågor. Jag frågade de båda tidigare israeliska premiärministrarna och de sade till mig att hela frågan angick det israeliska rättssystemet. Så är det inte, och har aldrig varit. Det är oss det gäller. Vanunu avslöjade för den brittiska pressen att Israel hade kärnvapen. Han blev dessutom kidnappad i ett EU-land, Italien, i strid mot internationell rätt.
Detta tillhör emellertid det förflutna. Vad som inte tillhör det förflutna är att Vanunu hållits isolerad i över tio år i ett så kallat civiliserat land, under förhållanden som Amnesty International beskriver som grymma, omänskliga och förnedrande. Han behandlas utan tvekan mycket sämre än de amerikanska eller brittiska spioner som dömdes för att ha sålt hemligheter till Sovjetunionen.
Denna resolution är egentligen en ansökan om nåd. Vanunu kan inte hota den israeliska säkerheten. Jag ber den israeliska regeringen att avbryta isoleringen och sörja för ett förtida frisläppande av denna långtidsfånge.

Telkämper
Herr ordförande! Det gläder mig att vi efter flera försök och lång tid, åter kan behandla fallet Mordechai Vanunu här i parlamentet. Crampton har just sagt det: Tre gånger har vi antagit en resolution, men ingenting har hänt. Jag anser, att den Europeiska unionen och även landet Italien, är skyldiga att engagera sig för dessa människor.
Vi bör be staten Israel att vara nådig, och då i det att den beslutar om en tidigare frigivning. Vad har Mordechai Vanunu gjort? Han har berättat för Sunday Times - något som alla känner till idag - hur staten Israels kärnvapenpotential ser ut. När vi åker till Israel, kan vi också där tala om kärnvapenkapaciteten och vi kan tala om hans gripande - det ifrågasätts inte. Det faktum att han blev bortförd, att detta nu är ett stycke historia, att han under betingelser som inte hör till en rättsstat, dömdes till 18 års fängelse, och att han avverkat 10 av dessa, måste föranleda oss att göra allt som står i vår makt, för att åstadkomma att denna människa blir fri från isoleringsstraffet.
Jag anser, att vi i underutskottet för mänskliga rättigheter borde befatta oss med det, vi borde kräva av våra regeringar att de tar initiativ i den här saken, för isoleringsfängelse är en grymhet. Han har ingen kontakt med allmänheten förutom med sin bror, och det är något som vi, när något sådant förekommer, beklagar i alla länder. Det minsta som staten Israel borde göra, är att införa mänskliga förhållanden i fängelset för honom, och verka för att släktingar kan besöka honom, och att han kan röra på sig. Men jag anser att, efter 10 år, och eftersom det inte finns något motiv mer - hemliga polisen arbetar med metoder som är mycket grymmare, som är mer fruktansvärda och de kunskaper som finns om kärnvapen, de är ju kända av alla ändå nu -, finns egentligen inget skäl mer för att hålla honom i fängsligt förvar. Därför anhåller parlamentet om att Israel låter nåd gå före rätt!

Van Bladel
Ordförande, tio år ensam i en cell är fruktansvärt men det skall i ärlighetens namn sägas att Vanunu under denna tid regelbundet avvisat ytterligare privilegier. Jag anser också att hans situation måste förbättras men resolutionen, som den ser ut nu, kan inte stödjas av min grupp. Jag hade tyckt det vara mycket bättre om detta parlament hade använt sin energi på en annan sak i samma region med anknytning till de mänskliga rättigheterna.
Ordförande, Tyskland, Frankrike och Grekland har sedan länge begärt att f.d. SS-officeren och krigsförbrytaren Alois Brunner ska lämnas ut. Denne man som snart kommer att avlida, befinner sig i Syrien. När ska offren i Frankrike och Grekland få rättvisa. Om Syrien vill visa sin goda vilja och önskar ett associeringsavtal med EU får de låta verkställa utlämnandet av Brunner.

Bertens
Herr ordförande, i Mellanöstern sker fredsarbetet stegvis. Hebronavtalet är äntligen klart. Besöket från en blandad israelisk-palestinsk parlamentarisk delegationen här i Strasbourg i veckan är ett tecken på att det numera går att göra affärer både med palestinierna och israelerna.
Tiden är också mogen för ett annat genombrott. Vanunu sitter sedan mer än tio år instängd ensam i en liten cell p.g.a. att han efter tio år fortfarande påstås vara en säkerhetsrisk. I de ändrade omständigheternas anda uttalar sig min grupp för nåd och uppmärksamhet för de mänskliga rättigheterna i detta sorgliga fall. Men detta parlament måste vara realistiskt. Jag är tillräckligt ärlig för att säga er att uppmaningen till alla inblandade att lägga alla bevis på bordet angående sättet på vilket Vanunu då arresterades är löjlig. Om inte paragraf 4 stryks - vi kommer att lägga in ett ändringsförlag om det - kommer den liberala gruppen tyvärr tvingas rösta mot denna resolution.
Tchad
André-Léonard
Herr ordförande, mellan den 3 och 6 januari befann jag mig som europeisk observatör i Tchad, för att närvara vid de första demokratiska valen i detta land.
Även om denna första valomgång genomfördes korrekt, kan jag tyvärr inte glädjas åt de mänskliga rättigheternas situation. Jag kunde konstatera att ordningsmakten använder våld mot Tchads medborgare, vare sig det gäller män, kvinnor eller barn. Omedelbar fysisk eliminering utan rättegång tycks vara ett vanligt tillvägagångssätt.
Även om jag kan förstå de svårigheter som de politiskt ansvariga i Tchad möter, nämligen vissa medborgares samlande av vapen till följd av trettio års krig, liksom plundringar och överfall, kan jag naturligtvis inte tillåta att de skyldiga, eller förmodade skyldiga, blir föremål för våld och åtgärder som är ovärdiga ett land där - vilket jag lyckönskar det till - en demokratisk process pågår.
Jag vädjar därför president Déby och den framtida regeringen att sätta stopp för detta handlande så att ett effektivt och rättvist rättssystem verkar i allas intresse och med respekt för alla.
(Applåder)

McGowan
Herr ordförande, jag är djupt oroad över situationen i Tchad. Påståendena i resolutionen är verkligen mycket allvarliga. Jag var också i Tchad under det första stadiet i de lagstiftande valen och jag skall återvända till landet detta veckoslut för det andra stadiet, på våra vägnar, på inbjudan av Tchads regering.
Idag, strax före valen, har Tchads premiärminister kommit till Strasbourg. Jag har haft ett möte med honom. Premiärministern har erbjudit ett tillfälle att göra att fängelsebesök, förutom vissa andra möten i Tchad under detta veckoslut, vilket jag har accepterat. Premiärministern är medveten om Europaparlamentets djupa engagemang.
Jag hälsar premiärministern välkommen till Europaparlamentet och jag säger honom att vi är medvetna om Tchads nutidshistoria och att det har skett en del förbättringar på området för mänskliga rättigheter, men vi är inte på något sätt nöjda med den nuvarande situationen.
Tchads regering och Europaparlamentet har ett ansvar att samarbeta för att komma fram till en radikal och snabb förbättring för de mänskliga rättigheterna, att tillåta ledamöter från parlamentet under denna vecka att samla in förstahandsinformation och att skjuta upp omröstningen idag till mars så att vi kan göra några rejäla framsteg. Jag vädjar till alla partier att låta oss göra detta, att fastställa en tidtabell och att ta frågan på ett allvarligare sätt än att bara anta resolutionen, så att vi kan få några framsteg i Tchad och rösta, om nödvändigt, i mars.
Indonesiens fattiga urbefolkning
Hautala
Herr ordförande, Yamdena är alltså en ö i östra Indonesien och den indonesiska regeringen har beviljat mycket omfattande avverkningstillstånd till vissa skogsföretag. Vi är oroliga för, att dessa avverkningar genomförs, utan hänsyn till ursprungsbefolkningens rättigheter. Detta område är också ur ekologisk osedvanligt rikt med stor artmångfald.
Jag skulle vilja fråga, har kommissionen sänt ut någon expedition till detta område för att samla fakta. Detta lovade man några ledamöter i parlamentet i november i informella samtal. Jag skulle också vilja fråga hur kommissionen förhåller sig till denna fråga. Kommissionen har ju stött många skogsvårdsprojekt i Indonesien och på sätt och vis hotas nu grunden för detta skogsvårdsarbete. Är kommissionen beredd att utsträcka åtgärderna för att skydda skogen i Indonesien också till Yamdena?

de Silguy
Jag skall besvara alla frågor i tur och ordning.
När det gäller kommissionen för mänskliga rättigheters 53: e session vill jag säga till Dell'Alba att jag egentligen inte i ärenden som gäller euron har för vana att behandla klausulen om mänskliga rättigheter, men jag skall göra mitt bästa i dag för att svara på de frågor som ställts. Som ni vet följer kommissionen mycket noggrant förberedelserna inför den kommande sessionen för FN: s kommission för mänskliga rättigheter. Liksom Schulz anser jag att det är mycket svårt välja mellan alla dessa ärenden. Brotten mot de mänskliga rättigheterna är tyvärr mycket utbredda på vår jord, Kreissl-Dörfler, och de fördöms alltid bestämt av Europeiska unionen, och med gott resultat, eftersom jag hänvisar till de flesta av våra avtal, som omfattar klausuler om " mänskliga rättigheter" . Europeiska unionen är särskilt aktiv inom Förenta nationerna och försitter aldrig ett tillfälle att påminna om sin oro i detta ämne.
När det gäller Kina kan jag säga att unionen har för avsikt att utnyttja de åtgärder som bedöms som mest lämpliga och samtidigt se till att inte äventyra möjligheterna att återuppta den bilaterala dialogen. Det krävs effektivitet i det hänseendet. Man behöver inte nödvändigtvis heller vara löjlig eller förlora sin trovärdighet. Det som räknas, anser jag, är resultatet. Frågan om en resolution om situationen för de mänskliga rättigheterna kommer att diskuteras vid rådet (utrikesministrar) kommande måndag i Bryssel, Dupuis, och jag kan säga att ett gemensamt synsätt tillsammans med USA är tänkbart. Bilaterala kontakter pågår även med de kinesiska myndigheterna i detta ärende.
Beträffande de övriga ärenden som oroar er kan jag säga att Europeiska unionen ingriper, med prioritet, när det gäller barns och kvinnors rättigheter. Dell'Alba, Cars och Pettinari tog upp problemet med dödsstraff. Jag tror inte att kommissionen har befogenhet på området. Jag skall alltså vidarebefordra er önskan till det nederländska ordförandeskapet. Jag kan försäkra er, åtminstone för egen del, att jag helt delar er analys och oro och jag tror att det i det här fallet inte finns en enda europeisk stat som fortfarande tillämpar detta straff. Jag anser att vi egentligen borde förespråka att det avskaffas på internationell nivå. Men tyvärr kan jag endast göra åtaganden för egen del på denna punkt.
Europeiska unionen har även lagt fram ett resolutionsförslag om barns rättigheter, som tar upp problemen med barnarbete, sexuellt utnyttjande av barn, barn i konflikter samt gatubarn. Jag tror att resolutionen stöds av flertalet av Europeiska unionens medlemsstater.
Ämne nummer två: mänskliga rättigheter i Iran, inbegripet fallet med Sarkouhi. Kommissionen är liksom ni medveten om den allvarliga situationen för de mänskliga rättigheterna i Iran, där kampen tycks ha hårdnat under de två senaste åren. Det är emellertid min plikt att upplysa er om att de iranska myndigheterna till Förenta nationernas speciella sändebud i Iran överlämnat en anhållan som syftar till att från FN erhålla tekniskt stöd på områden som straffreform, utbildning av ämbetsmän och stöd till kvinnliga icke-statliga organisationer. Vi måste fördöma kränkningar, det är riktigt, Pettinari. Att låta sådant agerande passera i tysthet kan enligt min uppfattning endast uppmuntra till fortsatt verksamhet vilket skulle vara oacceptabelt. Europeiska unionen fördömer därför med fasthet Irans uppenbara kränkningar av de grundläggande rättigheterna. Jag erinrar om att Iran har undertecknat den allmänna deklarationen om mänskliga rättigheter och skall, om inte annat därför, leva upp till sina åtaganden.
Liksom Newens beklagar alltså kommissionen livligt en annons från en privat organisation om en höjning av den belöning som erbjuds för Salman Rushdies död. Inom ramen för den kritiska dialogen - nej Roth, dialogen har inte misslyckats - anstränger sig Europeiska unionen för att från den iranska regeringen erhålla ytterligare försäkringar beträffande Rushdies säkerhet. Därför uppmanar kommissionen den iranska regeringen att utan tvetydigheter fördöma denna åtgärd och uppmana organisationen att ta tillbaka belöningen.
Liksom Lenz är kommissionen mycket oroad över det öde som drabbat Sarkouhi, iransk författare och förläggare. Enligt viss information - eller rättare sagt information i vår ägo - skulle Sarkouhi ha arresterats och torterats flera gånger under de två senaste månaderna. Kommissionen uppmanar den iranska regeringen att tillhandahålla all information den förfogar över om Sarkouhis situation och den har bl.a. för avsikt att med hjälp av medlemsstaterna utöva tryck på Iran så att han omedelbart friges.
Tredje fallet: Mordechai Vanunu. Kommissionen är fortsatt vaksam beträffande frågan om att hålla Vanunu fängslad i isoleringscell, och jag skall svara Telkämper och Crampton att villkoren för detta förvar oroar oss. På samma sätt är kommissionen mycket uppmärksam på respekten för de mänskliga rättigheterna i Israel, på Västbanken och Gaza och dessa frågor står regelbundet på dagordningen för de bilaterala diskussionerna med de israeliska myndigheterna. Europa-Medelhavsavtalet som nyligen slöts mellan Europeiska unionen och Israel skall ratificeras inom kort. Inom ramen för den politiska dialogen med Israel som inrättar detta avtal, kommer Europeiska unionen att ytterligare kunna ha en positiv inverkan på frågan om de mänskliga rättigheterna, bl.a. på problemet med fängslandet av Vanunu. Jag erinrar om att unionen - och särskilt kommissionen - kan stödja sig på den klausul som gör respekten för de mänskliga rättigheterna till ett grundläggande inslag i avtalet: om denna klausul inte efterlevs blir avtalet värdelös.
När det gäller Tchad anser kommissionen att övergången till en pluralistisk regim i detta land följts av en betydande förbättrad respekt för politiska rättigheter. Situationen är emellertid fortfarande mycket oroande. De övergrepp som begås av ordningsmakten som ni nämnde, äventyrar den demokrati man uppnått. Att skjuta mot brottslingar är ett särskilt allvarligt angrepp på de mänskliga rättigheterna, vilka är ett grundläggande inslag i den fjärde Lomékonventionen som knyter Tchad till Europeiska unionen.
André-Léonard, McGowan, jag kan försäkra er att kommissionen redan ingripit hos myndigheterna i Tchad för att de instruktioner som ges till ordningsmakten ska respektera de mänskliga rättigheterna. Kommissionen kräver för övrigt att Tchads regering skall vidta alla åtgärder som krävs för att åstadkomma betydande framsteg på området respekt för mänskliga rättigheter och upprättandet av rättsstaten.
Slutligen, beträffande de tropiska skogarna på den indonesiska ön Yamdena, är kommissionen som ni vet mycket uppmärksam på denna fråga och frågan om skogsavverkning och dess konsekvenser för befolkningen och miljön. Kommissionen har inte sänt någon delegation, Hautala, men den bidrar till finansieringen av pågående studier, eftersom varaktig skogsförvaltning är slutstenen i det samarbetsprogram för utveckling i Indonesien som kommissionen bedriver. För närvarande har över 71 miljoner ecu satsats på projekt på detta område. Kommissionen har också inlett en ny utredning om prioriterade satsningar i utvecklingsprogrammet för Indonesien. Inom denna ram studeras för närvarande möjligheten att genomföra små projekt, bl.a. på området vatten, sanitär infrastruktur, och undervisning. Det manöverutrymme som kommissionen förfogar över - jag tillåter mig att betona denna punkt - för att snabbt ändra inriktningen på öns situation är totalt sett mindre. Förfarandet med att utvärdera och godkänna utvecklingsprojekt tar normalt mellan 20 och 30 månader, och denna tidsperiod gör det tyvärr inte alltid möjligt att beakta de skador som kan ha orsakats miljön. Jag tror alltså att beviljande av stöd till lokala ickestatliga organisationer som ägnar sig åt att försvara befolkningens rättigheter bör ingå i planeringen.

Ordföranden
Jag tackar kommissionsledamoten.
Jag förklarar den gemensamma debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
B4-0087/97 av Cars och andra för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp om situationen i ex-Jugoslavien; -B4-0090/97 av Pasty och Azzolini för gruppen Nationernas Europa om situationen i ex-Jugoslavien; -B4-0099/97 av Vandemeulebroucke och andra för gruppen Europeiska radikala alliansen om den politiska situationen i Serbien; -B4-0104/97 av Wiersma och andra för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om situationen i Mostar och Östslovenien; -B4-0127/97 av Carnero González för gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster om situationen i ex-Jugoslavien; -B4-0139/97 av Aelvoet och andra för gruppen De gröna i Europaparlamentet om situationen i BosnienHercegovina och Östslovenien; -B4-0156/97 av Pack och andra för Europeiska folkpartiets grupp om situationen i ex-Jugoslavien.
Cars
Herr ordförande! Carl Bildt, som är hög representant från EU i ex-Jugoslavien, talar ofta om att det krävs lång tid och att man inte får tappa modet. På samma sätt talar FN: s representant för mänskliga rättigheter ofta om behovet av tid för att lösa de problem som finns i ex-Jugoslavien. Jag vill liksom de understryka att det naturligtvis förhåller sig just så. Samtidigt är det emellertid viktigt att vi på olika sätt visar att den tid som går och går, och som ändå inte leder till så snabba framsteg som vi skulle önska, inte resulterar i att vi tappar intresse och engagemang för ex-Jugoslavien vad gäller att åstadkomma en slutlig lösning som innebär att mänskliga rättigheter respekteras och att människor kan få bosätta sig fritt där de själva önskar.
Jag tror att den resolution som vi behandlar i dag och den diskussion som vi för framför allt är ett uttryck för att parlamentet finner att det vill vidhålla och trycka på för fortsatta aktioner och aktiviteter rörande ex-Jugoslavien. Jag vill därför å den liberala gruppens vägnar uttrycka vår oro över det som har hänt i Mostar, att våldsdåden där har lett till ytterligare svårigheter att finna slutliga lösningar, och att den internationella polisstyrkan alldeles uppenbarligen inte har varit tillfredsställande utrustad för att kunna lösa situationen.
Vi kan också beklaga att man inte kommit fram till någon slutlig lösning av Brcko-frågan och hoppas att man även där skall nå bättre resultat framöver. Vi vill dock gärna beträffande det sista bara avslutningsvis säga att det är viktigt att man beaktar den vilja till samverkan och samförstånd med FN och Europa som visas i Brcko, och att hänsyn tas till detta i det slutliga avgörandet om Brckos framtid.

Macartney
Herr ordförande, jag skulle vilja skriva under på föregående talares anmärkningar. Vad vi står inför är svårigheten att balansera rättigheterna för de skilda samhällen som utgjorde före detta Jugoslavien.
I Mostar har vi de kroatiska och muslimska sidorna och enligt mig verkar det som om det enda sätt vi kan nå någon form av lösning är att göra någon slags de factofederation av Mostar på båda sidor om Neretvafloden. På samma kompromissinriktade sätt tror jag den känsliga situationen i Brcko kan lösas. Här har vi åtminstone Daytonplanen som kan se till att situationen förblir stabil under minst ett år av serbiskt styre. På detta stadium, i båda fall, måste vi vara tålmodiga och be folket vara tålmodiga och låta situationen lugna ned sig lite, och efter ett år kan vi bedöma hur det gick.
På samma sätt är situationen i Kosovo för tillfället potentiellt farlig. Vi måste be om att albanernas rättigheter i området respekteras fullständigt så att vi inte skapar en ny krutdurk just när saker och ting håller på att lugna ner sig på andra ställen.

Titley
Herr ordförande, precis som herr Macartney just har sagt så finns det en rad problem i det forna Jugoslavien som bekymrar oss för tillfället, men det mest symboliska måste ändå vara situationen i Mostar.
Mostar var trots allt EU-administrationens stad, och Mostar uppvisar styrkan och svagheten i EU-initiativen i det forna Jugoslavien: styrkorna, därför att det inte råder något tvivel om att vi i Mostar har sett det fantastiska tekniska understödet som har hjälpt till med att bygga upp den; svagheten, därför att, naturligtvis, Mostar har uppvisat rådets brist på politisk vilja att stödja en del av dess retorik.
Vi kommer alla naturligtvis ihåg den hemska dagen när herr Koschnick nästan dog. Han fick mycket lite stöd av ministerrådet. Vad som råder i Jugoslavien är inte fred utan frånvaro av krig, och just nu hoppas vi att de olika folken skall börja leva tillsammans igen. Men det är trots allt mest ett hopp.
Det är tydligt från händelser som nyligen skett, framförallt i Mostar, att saker och ting inte går så bra som vi önskar. Vi har sett de inneboende svagheterna i Daytonavtalet, oförmågan att få stopp på den etniska rensningen, intrycket som Dayton gav att det kanske skulle bli möjligt att skapa någon form av kroatisk federation inom den bosniska federationen. Denna idé genomsyrar det mesta för tillfället. Oförmågan att ta itu med de större staterna, framförallt Kroatien, och president Tudjmans aktiviteter, i synnerhet i relation till det kroatiska folket i Mostar och även oförmågan att ta itu med vad jag misstänker är de verkliga skurkarna bakom situationen i Mostar, avskummet på den västra stranden som uppenbarligen vill kontrollera staden helt själva och inte vill se en normal fred. Vi måste föra fram budskapet att det är oerhört viktigt för det internationella samfundet att inte tillåta att Mostar, givet dess symbolism, glider ur händerna. Vi behöver den internationella polisen på platsen och sannerligen också se till att stabiliseringsstyrkorna blir skickligare på att hålla folken isär; att få ett slut på de fega attacker som vi sett nyligen i Mostar; att undersöka dem och vidta åtgärder mot de skyldiga parterna.
Jag måste säga helt uppriktigt att om vi känner att de internationella polisstyrkorna inte har tillräckliga maktbefogenheter, så borde vi se till att ge dem det så de inte behöver stå hjälplöst och titta på när människor blir attackerade, skadade och till och med dödade. Vi borde också sända ut ett mycket tydligt budskap att mycket faktiskt har gjorts i Mostar. Det internationella samfundet har spenderat väldiga summor, och om detta arbete är till ingen nytta, om dessa projekt förstörs återigen, så måste man inse: det internationella samfundet är inte redo att ställa upp med pengar en gång till. Detta är Mostars sista chans. Vi får inte tillåta den att bli förstörd och vi bör inte ge mer stöd till den västra stranden tills de är beredda att kämpa tillsammans med resten av Mostar för att bygga ett fredligt samhälle.

Pettinari
Herr ordförande! Det verkar tyvärr som om risken för att konflikten i det forna Jugoslavien skall blossa upp på nytt, ökar. Det spända läget i Mostar visar hur skör den kalla freden i dessa republiker är och svårigheterna för den internationella medlingskommissionen att komma fram till en definitiv lösning vad gäller statusen för viktigare städer i området är ett symtom på hur ointresserade myndigheterna är i det forna Jugoslavien av att bygga en framtid för sina respektive länder på en grund av interetnisk samexistens och försoning.
I många delar av det forna Jugoslavien märks en tydlig brist på politisk vilja att med hjälp av dialog finna en politisk lösning på konflikten. Av denna anledning bör, enligt min mening, kommissionen och rådet kraftigt stryka under att den europeiska hjälpen till återuppbyggnaden villkoras av fredlig samexistens, av att samtliga flyktingar fritt och säkert kan återvända - oberoende av etniska tillhörighet - till sina städer och av att man respekterar de nya institutioner som föddes i Dayton.
Jag uppmanar därför kommissionen att inte förbli passiv medan den politiska spänningen ökar och jag uppmanar rådet att ikläda sig sitt ansvar och kräva fullständig respekt för Daytonavtalet av samtliga dem som undertecknat det.

Tamino
Herr ordförande! Som mina kolleger redan har förklarat så visar den situation som håller på att uppstå i det forna Jugoslavien Daytonavtalets begränsningar, något som vi flera gånger har påpekat. Dessa begränsningar har lett till en situation, inte av fred, utan snarare av frånvaron av krig. Problemet är emellertid inte att gå vidare efter Dayton, utan att överhuvudtaget implementera Dayton. Vi befinner oss i en situation där, samtidigt som avtalen ännu inte tillämpas fullt ut, inga ansträngningar alls görs att gå i den riktningen, för att försöka lösa de mycket svåra problemen och gå från icke-krig till fred.
Av dessa anledningar är vi mycket oroade av det som händer i de olika delarna av det forna Jugoslavien, framför allt - för det har en symbolisk betydelse - i Mostar och i Brcko. I första hand är det enligt min mening nödvändigt att utöka den internationella polisstyrkans mandat och förstärka dess resurser, eftersom dess verksamhet är av avgörande betydelse för en fredlig utveckling i Bosnien-Hercegovina. Det är nödvändigt, vad gäller Brcko, att man garanterar att flyktingarna kan återvända och att den högre representanten får de nödvändiga resurserna för att kunna utföra sitt uppdrag.
Jag vill på detta sätt understryka, att om inte flyktingarna tillåts återvända och om man inte kan garantera att den kommissionen som nämns i Daytonavtalet för återställande av fast egendom kan börja fungera effektivt, så kommer det att bli omöjligt att uppnå en verklig fred. Förutom detta är det naturligtvis nödvändigt att man garanterar att en dialog kommer igång, något som vi som Gröna länge har krävt.

Pack
Herr ordförande! För det första vill jag på det skarpaste fördöma det våld som stiftas av de bosniska kroaterna. För det andra väntar jag mig att alla de som kan påverka de personer som handlar eller misshandlar gör det omedelbart. För det tredje väntar jag mig även att gärningsmännen blir bestraffade och avlägsnas från sina tjänster.
Jag vill dock även fästa uppmärksamheten på att det som för närvarande sker i Mostar har sitt ursprung i de fel som gjordes i Dayton, nämligen i erkännandet av den så kallade republiken Srpska, vilket för serberna idag är likalydande med att de inte längre har någonting att skaffa med Bosnien-Hercegovina. Och det har gjort det mycket svårt för de bosniska kroaterna att avstå från Herceg-Bosna.
För det andra vill jag hänvisa till det faktum att Sarajevo mer och mer blir till en muslimsk stad, vilket gör det svårt för de andra att ta till vara sin likaberättigade del. Också på dessa båda fakta måste vi fästa vår uppmärksamhet och vi måste se till att detta faktum inte hela tiden leder till nya protestaktioner i Mostar.
För det tredje vill jag säga att den slapphänta hållning som Europeiska unionens kontaktgrupp uppvisar måste fördömas när det gäller att hålla det i Dayton fastlagda kravet att bevara Bosnien-Hercegovina som en multi-etnisk helhet. Den leder till att övriga undertecknare av Dayton-avtalet, nämligen Kroatien och Serbien, inte heller gör vad som står i deras makt att så fort som möjligt realisera Dayton-avtalet.
För det fjärde vill jag poängtera att de som är på ort och ställe i Dayton, alltså de som vill låta flyktingar återvända och även låter dem göra det, måste erhålla ett så snabbt och verkligen uppenbart stöd som möjligt. De måste få räkna med att deras goda gärningar à la Dayton verkligen leder till framgång, att det syns, att de blir belönade för sin möda. Bara så kan vi övertyga andra att äntligen också göra det som de egentligen lovade med sin underskrift, nämligen att hålla bestämmelserna från Dayton.
Mina damer och herrar! Så länge det inte är möjligt att verkligen återföra flyktingar till Brcko, till Mostar, till republiken Srpska och även till flera ställen i den muslimska-kroatiska federationen, så länge vi inte har ett fastslaget datum, när flyktingarna måste ha återförts, så länge kommer vi att ha svårigheter. Vi har i Europeiska unionen gjort goda erfarenheter med fastslagna datum, med deadlines . Vi har ju det just nu med euron.
Jag tycker nog att vi även vad gäller Dayton bör försöka fastställa ett speciellt datum, när flyktingarna måste ha återförts, för först när flyktingarna har återvänt kan även återuppbyggnadshjälpen ge resultat och kan vi skapa fred.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Jag vill till att börja med helt och fullt ansluta mig till det som Pack just sa, att orsaken till många av de problem som vi kan se i det tidigare Jugoslavien och som idag är mycket graverande just i Mostar och Brcko, huvudsakligen härrör från Daytonavtalet. Vad gäller vissa punkter i det föreliggande resolutionsförslaget konstaterar jag dock till min förvåning att man aldrig har upphört att mäta med olika mått. På nyheterna den 14 februari sades det först angående staden Brcko att den skulle tillfalla serberna. Först när den muslimska och kroatiska sidan med rätta protesterade massivt mot detta tillkännagav man att avgörandet skjutits upp med ett år. Hur detta avgörande kommer att se ut om ett år kan vi dock räkna ut redan idag. Man kommer att ge efter för den mer högljudda och förmodligen starkare pretendenten, alltså serberna, fastän muslimerna fram till sin fördrivning var den absolut största folkgruppen i Brcko, kroaterna den näst största och serberna bara den tredje största.
Alla grupperingar världen över som genomför etniska utrensningar blickar för närvarande med stort intresse på Brcko, eftersom de eventuellt väntar sig att där se sitt farliga och förnedrande agerande bekräftat genom en internationell skiljedom. Däri ligger enligt min mening ett av de största riskmomenten.
Efter de erfarenheter vi under de senaste månaderna har gjort med den serbiska delen av Bosnien och den djupa missaktningen av ett flertal bestämmelser i Daytonavtalet får vi inte heller hänge oss åt illusionen att Brcko, när den kommer under serbisk kontroll kommer att fungera som en knutpunkt, genom vilken även den historiska och för muslimer och kroater livsviktiga ådern norrut kan rinna. I samma ögonblick som den internationella kontrollen bortfaller, kommer även denna dörr att vara stängd.
Men vi borde också ha lärt oss något av historien: Var man än upprättat en illegitim korridor, har den lett till nästa krig. För det är väl ingen som glömt bort vilken olycka den polska korridoren beredde oss.
Slutligen ett par ord om resolutionsförslaget angående Mostar. Det vore bra, om vi åtminstone ibland kunde hålla oss till den juridiska principen om audiatur et altera pars , i stället för att, vilket alltid sker här hos oss, skylla på kroaterna.

de Silguy
Herr ordförande, kommissionen är mycket uppmärksam på de frågor som väckts i kammaren beträffande ex-Jugoslavien.
När det gäller genomförandet av de civila aspekterna av Dayton- och Parisavtalet skulle jag till att börja med vilja säga att den nuvarande perioden handlar om konsolidering. Peace Implementation Conference angav tydligt under det senaste ministermötet i London vilka resultat som borde uppnås under denna period. Trots framgångarna hittills måste en mängd problem fortfarande lösas.
Vissa värderade parlamentsledamöter betonade nyss, med rätta, att löftet om samarbete med den internationella krigsförbrytartribunalen fortfarande inte uppfyllts tillräckligt. Detta samarbete är ett av de grundläggande politiska kraven för tillgång till bistånd för återuppbyggnad. Europeiska kommissionen anser sig därmed endast kunna genomföra projekt för republiken Srpska som syftar till att utveckla samarbetet mellan de två bosniska enheterna.
Utlämning av krigsförbrytare till de rättsliga myndigheterna är ett ofrånkomligt krav för att uppnå den försoning landet behöver. I detta sammanhang bör det också erinras om att en stor del av flyktingarna kommer från regioner som i dag är belägna i republiken Srpska och att krigsförbrytare i dessa områden hindrar dem från att återvända.
Centralregeringen i Bosnien-Hercegovina fungerar men det krävs fortfarande viktiga beslut, bl.a. på det ekonomiska området, om så viktiga frågor som centralbanken eller antagandet av en gemensam valuta för hela den bosniska enheten. Sådana åtgärder krävs för landets ekonomiska stabilitet och är ett villkor för att kunna skaffa fram givare.
På det politiska planet lämnar fortfarande samarbetet inom federationen mycket i övrigt att önska och, Titley, händelserna i Mostar påverkar allvarligt relationerna mellan kroater och muslimer.
Kommissionen har fäst samtliga parters uppmärksamhet på det faktum att situationen i Mostar är avgörande för federationens sammanhållning. Kommissionen betonade att det var nödvändigt att göra allt för att förhindra att situationen urartar. Jag vill ändå påminna om att Europeiska unionen mobiliserat avsevärda insatser i form av personal och utrustning för att få Mostars invånare att försonas. Vi måste undvika att element som är svåra att kontrollera griper in och tillintetgör ansträngningen.
När det gäller Kosovo, som är en annan stötesten i relationerna med ex-Jugoslavien, måste jag tyvärr säga att det inte finns någon början till lösning i sikte. Myndigheterna i Belgrad måste förstå att detta motstånd mot förändringar förhindrar varje utveckling av deras förhållande med unionen. Kommissionen beklagar att ingen närvaro från unionen tolereras i Kosovo och att Belgrad till och med vägrar att bevilja visum till Vanderstoel, OSSE: s höga kommissionsledamot för minoriteter.
Skiljedomsbeslutet om Brejko, slutligen, antogs provisoriskt. Det internationella samfundet har nu tagit som sin uppgift att nästa år skapa de politiska och ekonomiska villkor som möjliggör ett definitivt beslut. Europeiska kommissionen kommer att bidra till denna process genom att inom ramen för återuppbyggnaden inleda projekt som kan bidra till att förbättra situationen.

Ordföranden
Jag tackar kommissionsledamoten.
Jag förklarar den gemensamma debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
B4-0069/97 av Ford och andra för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om rasism, främlingsfientlighet och antisemitism; -B4-0100/97 av Hory och andra för Europeiska radikala alliansens grupp om den allt starkare extremhögern i Europeiska unionen, framför allt i Frankrike; -B4-0117/97 av Pailler för gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster om hoten mot tryck- och yttrandefriheten; -B4-0131/97 av Roth och andra för gruppen De gröna i Europaparlamentet om den återuppväckta rasismen och nyfascismen i Europa; -B4-0136/97 av Roth och andra för gruppen De gröna i Europaparlamentet om införande av visumtvång för minderåriga medlemmar i invandrarfamiljer i den federala republiken Tyskland.
Ford
Herr ordförande, kan jag resa mig för att stödja den gemensamma resolutionen och de två ändringsförslagen i några franska kollegors namn i frågan om rasism, främlingsfientlighet och högerextremism.
Denna resolution anmodar det enda land, Förenade kungariket, som inte gett sitt samtycke till inrättandet av europeiskt center för övervakning av rasism, främlingsfientlighet och antisemitism, att göra detta. De har redan samtyckt till att använda artikel 235 för att inrätta drogcentret och Europeiska centret för hälso- och skyddsfrågor i arbetslivet och vi kan inte se varför det skulle finnas några hinder på just detta område. Om de tvivlar på behovet att arbeta tillsammans på europeisk nivå så kan de bara se tillbaka på de händelser som utspelade sig för ett par veckor sedan när danska nynazister, tillsammans med anhängare från det brittiska National Party, sammangaddade sig med Sverige som bas för att skicka brevbomber till rasblandade par i Förenade kungariket. Detta om något är ett exempel på att man behöver arbeta tillsammans på en europeisk nivå.
För det andra attackerar resolutionen aktiviteterna hos några av de extrema högerpartierna i Europeiska unionen, särskilt Front National i Toulon, Orange och Marignane. På grund av den demonstration som Front National skall hålla här i Strasbourg i mars hörde vi i förmiddags herr Gollnisch hålla ett glödande tal för tolerans och yttrandefrihet. Jag måste säga att det var länge sedan jag hörde ett sådant hyckleri! Vi kan se vad som håller på att hända i Orange där biblioteken censureras, bidragen dras in och där man inte ens får gifta sig med en utländsk medborgare. Senaste gången jag åkte till Marseilles för en presskonferens om rasism, krävdes det fransk kravallpolis med sköldar och tårgas för att göra det möjligt för mig att hålla presskonferensen på grund av en demonstration av samma Front National som herr Gollnisch tillhör.
Vad jag avslutningsvis vill säga är att det gläder mig att höra att Europeiska rådet skall göra denna kammare tillgänglig annandag påsk för de som vill protestera mot Front Nationals aktiviteter; göra kammaren till ett forum för att uttrycka sin tolerans och deras förkastande av den onda politiken som förs av dem där borta.
(Applåder)

Hory
Herr ordförande, tillåt mig att säga att för närvarande har vårt förfarande med brådskande resolutioner förtjänat sitt namn, eftersom det är mycket brådskande att bekämpa den ökande rasismen, främlingsfientligheten, antisemitismen och extremhögern i Europa, som vi ser tusentals exempel på. För min del skall jag ta upp fyra av dem.
För det första ökar brott och förbrytelser med rasistisk anknytning i hela Europa. Det är tyvärr vardagsmat för oss men dessa kriminella handlingar visar att det värsta när som helst kan hända.
För det andra har vi i Frankrike upplevt något utan motstycke: en seger med absolut majoritet för extremhögern vid ett kommunalt fyllnadsval i Vitrolles, vilket visar att det värsta kan accepteras för en del av våra landsmän.
För det tredje: i en annan stor fransk stad, Toulon, ökar den av extremhögern styrda kommunen sina attacker mot yttrandefriheten och mot det konstnärliga skapandet, vilket visar att trots sin förklädnad kommer till slut det onda att likna det värsta.
För det fjärde: det brådskande i situationen. Det brådskande består enligt min mening i att flera konservativa europeiska regeringar, och framförallt den franska regeringen, tror sig kunna hämma fascismen genom att ge den garantier. Framförallt den traditionella franska högern legitimerar extremhögerns problematik genom att få oss att tro att det skulle finnas ett orsakssammanhang mellan immigration och till och med den symboliska bilden av utlänningen, å ena sidan, och ekonomiska svårigheter, arbetslöshet och osäkerhet, å andra sidan. Det är gement och dessutom fullständigt ineffektivt.
All strafflagstiftning om invandring som antagits i Frankrike för att få extremhögern att backa har endast uppmuntrat den. Det är brännmärkningen av immigrationen som ger näring åt extremhögerns frammarsch genom ett direkt orsakssammanhang.
Genom att i dag anta resolutionförslaget som överlämnats av fem grupper och våra ändringar 1 och 2 kan Europaparlamentet hjälpa oss att få den franska regeringen att backa. Den vill anta en lag om angiveri och ogästvänlighet mot utlänningar, en händelsebaserad lag förvisso, men en mycket gammal lag om syndabockar. Vissa kommer att stödja oss för att hindra vännerna från att begå ett allvarligt politiskt fel. Men majoriteten i parlamentet kommer framförallt att se till att återigen bekräfta en humanistisk vision om byggandet av Europa, ett Europa som bygger på värdet av tolerans och frihet, på principerna om universalitet: ett ljusets Europas mot ett upplysningsfientligt.
(Applåder)

Pailler
Herr ordförande, målet med denna resolution är att visa, genom fakta vars lista tyvärr skulle kunna bli lång, att rasismen i dag verkligen är en realitet och att den förekommer i Europa.
Även om varje land har sina inhemska specialiteter är grunderna till rasismen överallt desamma och huvudsakligen ett djupt rotat och primärt förkastande av den andra, som skiljer sig i hudfärg eller kultur, eller en djup social kris som pågått under lång tid, som presenteras som ödesbestämd av den ena regeringen efter den andra som vägrar att skaffa sig verktyg för att övervinna den.
I Frankrike tar vi priset - om jag så får säga - genom att politiskt tolka dessa två grunder till rasismen i nationella frontens valresultat.
Den franska regeringen som, samtidigt som den protesterar, tillåter angrepp på yttrande- och skapandefriheten och låter den kulturella censuren få verka i Toulon och i några andra städer, kränker demokratin. Ett hyckleri som illa döljer ultraliberala inriktningar som ytterligare förvärrar osäkerhet och misär. Dessutom: vad kan man förvänta sig av en makt som utvecklar lagar som Pasqua- och Debré-lagarna, som utnyttjar extremhögerns rasistiska tes genom att rättfärdiga den, som likställer främlingen med den olagliga invandraren och den olagliga invandraren med brottslingen? Rap, hip-hop, nutida skapande i allmänhet, alla dessa konstnärliga rörelser som censureras eller hotas, de genomströmmas och berikas av det mångkulturella inslaget och uppmanar oss att öppna våra hjärtan och sinnen för att ta emot främlingen med Jacques Préverts ord: " Främmande främlingar, ni kommer från staden, ni kommer från livet" .

Roth
Herr ordförande, kära kollegor! Överallt inleds i dagarna högtidligt Europaåret mot rasism. Men det räcker inte bara med jubelfester De får absolut inte dölja realiteten. Realiteten i den Europeiska Unionen är präglad av ett dagligen återkommande rasistiskt våld, av ett växande främlingshat och en stigande antisemitism. En lägesgranskning av våldet är skrämmande. Bara den 7 och 8 februari i år blev i Tyskland en vietnames, en libanesisk asylsökande och två polska medborgare angripna, överfallna och mycket svårt skadade, och en 17-årig punkare blev i Magdeburg ett offer för rasistiskt våld.
Men en realitet är också den dubbelbottnade politiken, den som först talar om antirasism och samtidigt skärper den institutionella rasismen och den institutionella diskrimineringen. Första exemplet: Frankrike. Det har den förre talaren redan gått in på. Debrélagförslaget gör ju till och med de välkända och ökända Pasqualagarna hårdare och gör angiveri till en medborgarplikt och lag när var och en som inkvarterar en utlänning blir skyldig att lämna ut dennes personuppgifter. Det är grundvalen för invandrarhat, för nya klyftor inom samhället, för desintegration och för våld. Det är alltså inget att förvåna sig över om Front National, typexemplet på en sådan avskyvärd politik, får allt fler anhängare.
Andra exemplet: Tyskland. Här låter den tyske inrikesministern Kanther utnämna sig till nationell samordnare för Europaåret mot rasism, och vad är det första han gör? Han bestämmer att barnen till alla de invandrare som lever i Tyskland och som ursprungligen kommer från de klassiska utvandringsländerna, framför allt Turkiet, måste ha visum och uppehållstillstånd. 800.000 barn berörs av denna bestämmelse. Ska det här vara den tyska modellen för integration, om turkiska barn degraderas till barn av andra rang och stämplas, om rätten att få ha en familj tydligen bara ska gälla för tyska familjer, om dessa barn anses utgöra ett hot mot säkerhet och ordning?
De mänskliga rättigheterna är odelbara, även hos oss. Förbundsregeringens bestämmelse är ett uppenbart brott mot de mänskliga rättigheterna och får inte bli till en europeisk modell! Denna bestämmelse bryter mot lagen, den bryter mot FN: s barnkonvention. Försämringen av de turkiska arbetstagarnas sociala situation innebär att dessa medborgare diskrimineras och det bryter mot bestämmelserna i associeringsavtalet. Jag skulle gärna vilja veta vad kommissionen som avtalens väktare och därmed även som väktare för att associeringsavtalet realiseras, tänker göra mot det.
(Applåder)

Fontaine
Herr ordförande, jag erkänner att det kanske inte direkt är en procedurfråga men jag vill minnas att det var den socialistiska franska regeringen som uppfann bostadsintygen för utlänningar. Rätta mig om jag har fel!

Rocard
Herr ordförande, ärade ledamot, vi kan alltid räkna med Fontaine när det gäller total konsekvens och rigorös exakthet.
Bostadsintygen har helt enkelt inte längre samma betydelse. Vi inrättade dem 1992 som instrument för att övertyga polisen om att en utlänning som anklagades för att illegalt uppehålla sig i landet var etablerad och att man därför kunde ge honom ett intyg för att på ett lagligt sätt kunna vistas i landet.
Men när man vänder på detta instrument för att, jämfört med vad det var när det inrättades av Robert Badinter och Pierre Bérégovoy med mitt fulla stöd, göra det till ett instrument för polisiär klappjakt, innebär det en kovändning, en total omsvängning. Och jag är rädd för att det i denna tolkning, kära Nicole, är Roth som har rätt. I och med det har ni rättat till historien korrekt.

Ordföranden
Jag tackar herr Rocard. Dessa inlägg något utanför arbetsordningen är oerhört intressanta, de ger en ström av frisk luft i monotonin i vissa av dessa debatter och ordförandeskapet ser därför på dem med en viss välvilja, men måste ändå uppfylla sina skyldigheter.

Lindeperg
Herr ordförande, fascismen slår i allmänhet inte ned som en överraskning. Det är därför man måste vara mycket uppmärksam på förebådande tecken. Den märker på förhand ut sitt område, genom att försåtligt bearbeta våra sinnen, och på det stadiet spelar kulturen en grundläggande roll.
För anhängarna av en totalitär ideologi uppfattas kulturen endast som inramad, aseptisk och officiell. Konstnärerna är per definition besvärliga personer, kosmopoliter, generösa men petiga när det gäller frihet. Skapandet betraktas som omstörtande och författarna själva är misstänkta, naturligtvis med undantag för de som utses för indoktrinering. I de städer i Frankrike där den lokala makten är i händerna på extremhögern pågår denna process. Man bränner visserligen inte böcker, den renande elden arbetar på ett mycket mer intelligent sätt. Man gör sig av med störande konstnärer, man censurerar författare vars namn klingar illa. I brist på att för närvarande kunna eliminera de kommunala biblioteken tömmer man deras roll på innehåll. Kort sagt, maskinen för att tömma hjärnan är i gång.
För att bekämpa idéernas framskridande trodde vissa att det var smart att placera sig på samma område, mina kolleger syftade på det. I det lilla spelet förlorar man tyvärr varje gång och man måste hela tiden överdriva. Men toleranströskeln går man snabbt över och i Frankrike har den omfattande proteströrelsen visat regeringen det.
Ska vi nu äntligen här ta oss an de verkliga problemen som bäddar för extremism, ge oss på arbetslösheten, den lössläppta liberalismens illdåd och de katastrofala konsekvenserna för den sociala sammanhållningen? Kommissionen är visserligen inte inaktiv, men inför rådets motstånd mot förändringar vad väger då Santers besvärjelser för att bekämpa arbetslösheten? Tålamod är inte alltid en dygd. Ibland måste man kunna göra skandal, ta krafttag så att en lösning äntligen kan ges på medborgarnas verkliga problem.
(Applåder)

Schaffner
Hory, jag är rädd att jag inte är helt överens med er om detta resolutionsförslag, eftersom det förefaller som om den tillämpar sammanblandningens konst. Genom att samla ihop notiser från flera Europeiska länder gör man en pressöversikt, en provkarta, men inte ett bra resolutionsämne.
Det grundläggande felet finns där: det är den illegala invandringen. Den skadar de invandrare som vistas legalt i landet och kastar misstankar och vanrykte över dem. Denna illegala situation medför en undanskymd tillvaro. Och hur ska man kunna leva i en undanskymd tillvaro, Pailler, utan att tyvärr hemfalla åt verksamhet som kan bli brottslig.
Diagnosen kan alla ställa, men det krävs botemedel. Det finns redan några som visat sig effektiva, men det onda förvärras och det är nödvändigt att förbättra botemedlen och ändra doseringen. Vi är alla, eller nästan alla, i denna kammare överens om att bekämpa rasism, främlingsfientlighet och extremhögern. Däremot är vi inte överens om hur det skall gå till. Jag är inte övertygad om att petitioner, även om de för varje dag görs större genom layoutmässiga knep av vissa franska tidningar som använder samma namn och lägger till förnamn dagen efter och utnyttjar andra inte särskilt hedervärda knep, räcker för att visa på hjärtats generösa entusiasm och bidra till en rörelse bland folken. De är för övrigt inte är lättlurade - 59 % av fransmännen är positiva till Debré-lagen - eftersom de ställs inför småbrottslighet, överbefolkning i vissa lägenheter, villkor som de illegala invandrarna lever under. Kan man överhuvudtaget använda uttrycket illegal för vissa av dem? Skall vi låta det faktum att deras arbete utnyttjas av de egna landsmännen passera i tysthet?
Alla europeiska länder provar olika modeller. Alla är inte perfekta men alla kan förbättras. Att kontrollera den illegala invandringen är det enda tillvägagångssättet för att Schengenavtalen skall tillämpas på ett tillfredsställande sätt. Min grupp är förvånad över att undertecknarna av denna resolution, som är så noga med rättigheterna för de europeiska ledamöterna, som liksom vi alla kräver rätt att lämna ändringsförslag till de texter som vi föreläggs, lika våldsamt förnekar de franska parlamentsledamöterna möjligheten att utöva samma rättigheter.
Texten till förslaget till Debré-lagen lämnas för en andra behandling till parlamentet. Våra franska kolleger är ansvariga. De vet vad väljarna önskar. De har fått mandat för att representera dem. Bedömer ni dem oförmögna att respektera detta? Skulle ni acceptera att det nationella parlamentet ger er order? All denna uppståndelse, skulle den bara ha ett enda mål: att låta den franska oppositionens öronbedövande tystnad vid den första behandlingen av texten falla i glömska?
(Applåder)

Goerens
Herr ordförande, avsaknaden av framtidsutsikter för en mängd arbetslösa, fruktan hos personer som hotas av att förlora sitt arbete, känslan av utslagning eller uteslutning, utgör till en mycket stor del extremhögerns affärsidé som tycks ha medvind i de flesta av Europeiska unionens länder. Rädslan, ovissheten och likgiltigheten utnyttjas, vilket väl inte är så konstigt, för tvivelaktiga ändamål av dessa rörelser.
Politikernas attityd gentemot denna situation borde varken vara enkel eller enkelspårig. Den minst lämpliga attityden, och den farligaste skulle jag vilja tillägga, skulle bestå i att i den politiska verksamheten ta intryck av de metoder som leder till ett framgångsrikt val för extremistpartierna, av den enkla anledningen att väljarna förr eller senare föredrar originalet framför kopian.
Nej, åtgärder mot rasism, främlingsfientlighet och antisemitism skall ha ett mångfacetterat angreppssätt som vänder sig till aktörer från de mest skilda miljöer, bland annat från föreningslivet som är det yttersta forumet när alla andra visat sig oförmögna att komma till rätta med dessa problem.
När det gäller Europeiska unionen borde den fördubbla ansträngningarna för att komplettera de åtgärder och kampanjer som redan inletts. Jag tänker särskilt på kompletterande åtgärder mellan Europarådet och Europeiska unionen. Utvecklingen av...
(Då talaren överskridit sin talartid kopplade ordföranden bort talaren.)

Mohamed Ali
Herr ordförande, än en gång debatterar man rasism och främlingsfientlighet i kammaren. För knappt en månad sedan gratulerade vi oss själva här i parlamentet till inledningen av det Europeiska året mot rasism och främlingsfientlighet, men idag tvingas vi på nytt behandla ärendet i den aktuella och brådskande debatten. Och det har inte bara att göra med de oroväckande händelser som den senaste tiden har inträffat, utan också med den debatt som förs i Frankrike angående Debré-lagen som förstärker ideologin hos en extremhöger som befinner sig på frammarsch, en extremhöger som utnyttjar det sociala missnöjet och som på ett lättvindigt och avsiktligt missvisande sätt förknippar invandring med brottslighet. Europaparlamentet och medlemsstaternas regeringar står inför en utmaning, man måste, som vi i mitt land brukar säga, " ta tjuren vid hornen" och låta hyckleri och dubbelmoral stå åt sidan, och samtidigt som man fördömer hoten mot människors grundläggande friheter bör man angripa de bakomliggande orsakerna till rasismens utbredning.
Att skapa arbetstillfällen samt främja kollektiva strukturer som medför att man kan leva tillsammans i solidaritet kan vara ett exempel på detta.
(Applåder)

Berthu
Herr ordförande, resolutionsförslaget som till synes gäller rasism, är en blandning, vilket är alltför vanligt i denna församling, av främlingsfientlighet och de europeiska folkens välgrundade vilja att ha kontroll över immigrationen till deras territorium.
Man kan, inte utan oro, särskilt konstatera att resolutionsförslaget - som särskilt klandervärt - nämner den text som för närvarande överlämnats till diskussion i det franska parlamentet. Därmed tycks man åsyfta en bestämmelse som skulle tvinga de personer som hyser en utlänning att anmäla till kommunen att de flyttar. Varför denna bestämmelse?
Eftersom personkontrollen vid de inre gränserna i dag till stor del tagits bort, visade det sig svårt att räkna de utlänningar från tredje land som lämnar landet när deras uppehållstillstånd går ut och alltså att veta vilka som illegalt stannar i Frankrike. Denna absurda situation utnyttjas naturligtvis av dem som exploaterar de illegala invandrarna, de som man i dag kallar " de nya slavhandlarna" .
För att lösa detta problem innebar förslaget till Debré-lagen att de personer som hyser utlänningar skulle bli skyldiga att anmäla när de reser. Man kan tycka vad man vill om effektiviteten eller lämpligheten i denna åtgärd, det som är säkert är att den direkt kommer av avsaknaden av gränskontroller. Man kommer alltså till den logiska slutsatsen att man måste göra ett val: antingen en anmälan till kommunen eller prefekturen vid avresan - vilket vissa betraktar som en förödmjukande eller till och med polisiär formalitet- eller också samma anmälan när utlänningen passerar gränsen för att lämna landet. Denna senare lösning förefaller egentligen enklare men den kräver att det vid gränsen finns ett minimum av polisiär närvaro.
Man kan även dra en mer allmän slutsats av detta ärende. Gränskontrollerna förefaller slutligen som den mest liberala metoden, den minst besvärande för den offentliga friheten, för att hålla immigrationen under kontroll. Om man drar in de yttre kontrollerna blir man matematiskt sett skyldig att utöka antalet poliskontroller i hela landet.
Det är det vi fruktar och det är därför min grupp hela tiden kämpat mot den europeiska politiken med att avlägsna de inre gränserna, eftersom vi på det hela taget anser att denna filtrering slutligen är en bra sätt att skydda friheten.

Vanhecke
Ordförande, en av de resolutioner som ursprungligen låg framför oss hade titeln " Om hoten mot yttrandefriheten och den skapande konsten" - vilket jag bara kan tolka som en burlesk form av humor, som absurd teater av högsta kvalitet, eftersom den lämnades in av det franska kommunistiska partiet, ett parti som i fråga om yttrandefrihet säkert har förtjänat sina medaljer dubbelt upp.
Vad som än är sant, vad mig anbelangar så bryr jag mig sedan länge inte längre om raderna av resolutioner som behandlar den så kallade striden mot den så kallade rasismen och den så kallade främlingsfientligheten. Det är fenomen som endast lever upp, som endast gör framsteg i några intoleranta personers vilda fantasi, som vill brännmärka varje form av nationell identitet med dessa skällsord.
För det första fastställer jag att den nationella identitetens beskyddare får allt mer bifall. Det vittnar den synnerligen demokratiska valtriumfen för vår kollega Bruno Mégret i Vitrolles om. Men också förbundskansler Kohls fråga om ett land med miljoner arbetslösa kan tillåta sig att ta emot miljoner icke-europeiska gästarbetare.
För det andra måste jag också säga att pappersindignationen från det här nästan tomma parlamentet inte tas på allvar av någon förståndig människa i Europa. Ett exempel: efter omröstningen den 30 januari om det europeiska året mot rasism, förklarade det flamländska kristdemokratiska ledamöterna för sina väljare att det visst hade röstat för, men att de egentligen var emot.
Nåväl, när till och med kristdemokratiska kan tillåta sig sådana skämt och kvickheter, kan ni väl ändå inte begära att jag tar den här cirkusen på allvar?

d'Ancona
Ordförande, det gör mig gott att efter att jag varit tvungen att lyssna till Vanhecke, kunna säga vilket som för mig är det här parlamentets viktigaste aspekt, nämligen att det formar en buffert, en buffert mot rasism, främlingsfientlighet, nyfascism och nynazism. Det är för mig det allra viktigaste för parlamentet. Det visade sig för mer än tio år sedan, Vanhecke, när Le Pen steg in i det här parlamentet för första gången och då vi kom med en gemensam och högtidlig deklaration som undertecknades av rådet, kommissionen och parlamentet och det visade sig också i Kahn-kommitténs uppdrag och i våra årliga resolutioner, här i det här parlamentet, här i det här huset samt också i upprättandet av det europeiska året mot rasism.
Men hur förtroendeingivande hållningen från den största delen av parlamentet än är, herr ordförande, de förblir papperskragar, som ofta står i stor kontrast till vad som sker i våra medlemsstater. Jag talar nu inte om Front National, Vlaams Blok eller andra extremhöger partier, eftersom deras motbjudande yttringar är förutsägbara. Nej, herr ordförande, jag talar om de " ordentliga" partierna, om de demokratiskt valda parlamenten som går i riktning mot en skrämmande nationalism, som är stolta över faktumet att de tillåter så få asylsökande som möjligt, som uppträder allt mer inhumant mot illegala invandrare, vilka de själva har tvingat fram genom sin inskränkta policy vad det gäller att tillåta flyktingar att komma in i landet. Exemplen i resolutionen, jag skall inte upprepa dem, talar för sig själva, men jag tycker allt att Frankrike, att Debrés lagförslag tar priset. Det får mig att tänka på den mörkaste perioden i vår historia, i vår europeiska historia. En historia som vi måste fortsätta att minnas dag ut och dag in och som i själva verket är källan till Europas enande. Låt oss därför, herr ordförande, här ta parti för alla de fransmän som gör motstånd mot detta.
(Applåder)

Nordmann
Herr ordförande, en av de mest intressanta slutsatserna gjorda av undersökningsutskottet om rasism och främlingsfientlighet, som jag hade äran att leda under föregående mandatperiod, är att kampen mot rasism och främlingsfientlighet gick via illegalt arbete och immigration i anslutning till detta.
Det är denna lärdom som den franska regeringen med kraft, efter andra, börjat tillämpa. Det är innebörden av Debré-lagen, eller snarare förslaget till Debré-lagen. Och jag uppmanar dem som bekämpar förslaget utan att uppenbarligen ha läst texten, att besöka vissa illegala verkstäder och vissa bostäder som hyser illegala invandrare där stackare hålls inspärrade under de mest omänskliga förhållanden. Sanningen i debatten, mina kära kolleger, ligger där.
Det är därför som jag, i motsats till dem som i nationella frontens frammarsch sett en historisk möjlighet att förbli vid makten eller återkomma dit genom den förtrytelse som denna gruppering väcker, är en av dem som stödjer den franska regeringens åtgärd som, med mod och inte utan bravur, börjar slåss på samma front...
(Då talaren överskridit sin talartid kopplade ordföranden bort talaren.)
(Applåder)

Amadeo
Herr ordförande! Förslaget till gemensam resolution behandlar faran för en framväxande rasism och främlingsfientlighet i vissa länder inom gemenskapen, och framför allt i Frankrike och Tyskland.
Om Alleanza Nazionale hade varit en rörelse som ville gömma sig och kamouflera sina åsikter så skulle vi ha gjort ett taktiskt val och inte tagit till orda med anledning av resolutionen. Men just för att visa vår goda vilja och vår oomkullrunkeligt antirasistiska och främlingsvänliga hållning påstår vi att resolutionen är ett uselt politiskt aktstycke, framför allt av två anledningar. Det första skälet är att vänsteroppositionen i ett antal medlemsstater vill utnyttja ett eventuellt positivt resultat av omröstningen i denna kammare mot respektive center-högerregeringar. Det är inte av en tillfällighet som man inte nämner de senaste förslagen från den italienska regeringen, som vad gäller utvisning av utlänningar påminner om - och faktiskt går längre än - de tyska och franska bestämmelserna. Den andra invändningen är att man har en tendens att likställa begreppet " höger" med " rasist" . Man vill med detta mena att det är självklart att den som hör till högern är rasist och att den som är rasist av nödvändighet tillhör högern.
Detta är en semantisk strategi vars profeter kommer från desinformationscentraler i ett svunnet kommunistiskt universum. För kommunisterna var det så att alla som stod till höger om dem var socialfascist och att beskriva motståndaren som socialdemokrat var en förolämpning och ett sätt att ge vederbörande en negativ stämpel.
Vi säger nej till denna massmediala taktik eftersom vi, såväl historiskt som när man observerar dagsaktuella händelser, noterar att rasistiska och främlingsfientliga attityder har antagits av oräkneliga stater och regeringar som anser sig tillhöra, och som tillhör, vänstern. Minns, och detta är bara ett fåtal exempel, hur kommunisten Ceausescu behandlade den ungerska minoriteten, hur den tibetanska minoriteten förtrycks av det kommunistiska Kina och hur alla etniska minoriteter i den forna Sovjetunionen förödmjukades, deporterades och fråntogs sina rättigheter av en totalitär vänsterideologi.

Schulz
Herr ordförande, ärade kollegor! Nordmann sa just att man bara kan bekämpa rasism och främlingsfientlighet om man får bort den illegala invandringen. Det var väl något av det dummaste jag hört! Jag kommer från ett land där Hitler fick 43 % av alla röster 1933; på den tiden fanns det ingen illegal invandring i Tyskland! Men på den tiden fanns det i Tyskland en ofantlig ekonomisk obalans och en grovt felaktig fördelning av de ekonomiska resurserna. Och det finns det idag mellan de olika befolkningsgrupperna och sociala klasserna i det inre av den Europeiska Unionen, och det finns det till exempel i denna union i dess förhållande till sydligare länder och till Östeuropa. Det är det som är orsaken till att det finns ett invandringstryck i den Europeiska Unionen, något som ni vet att utnyttja för era avskyvärda planer, mina damer och herrar från högerkanten.
Jag skulle gärna vilja säga några ord till Vanhecke: Att det inte längre finns något som kan förvåna er, det har vi vetat sedan länge. Och att ni gläder er över Bruno Mégrets valseger - som ni själv sa - det tror vi till och med. Men nu är det så att Mégret inte har vunnit något val, för Mégret fick nämligen inte alls kandidera, Mégret är nämligen en lagbrytare som inte fick kandidera! Det var hans fru som vann. Där borta sitter det alltid några typer som beter sig som om de vore lagens väktare. Men de har inte alls rent mjöl i påsen, de är värre än hela det här parlamentet tillsammans! Det måste verkligen bli sagt en gång för alla.
Och, Berthu, i era led finns det en massa folk vars namn står i brottsregistret och som nu sitter här och gör sig viktiga som om de vore crème de la crème i den europeiska politiken. Berthu, jag vill säga er en sak till: Det bästa med Vanhecke är: Han erkänner öppet att han är fascist och rasist. De yttranden som ni gör här kan bara beskrivas med denna reflektion: Le Pen, han är en bok. Ni är en pocketbok! Det måste jag verkligen säga er.
Kollegor! Herr ordförande! Eftersom jag talade så fort i början vill jag lägga till tio sekunder. Det finns en mycket viktig punkt som vi inte har tagit upp här idag: Det är det faktum att hela den debatt som vi för här och som vi delvis har fått oss påtvingad av den extrema högern, fullständigt bortser från en sak. Det finns offer för rasismen i den Europeiska Unionen - Roth har redan hänvisat till det - dagliga offer, och jag frågar mig hur folk som Nordmann ...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)
Berthu
Herr ordförande, jag skulle kort sagt gärna vilja att Schulz slutar att oupphörligen använda stalinistiska metoder. Det bästa sättet att underblåsa rasismen är för det första att vara överdrivet tolerant gentemot immigrationen och sedan att oupphörligen blanda ihop rasister med dem som ärligt försöker försvara de folk vi är skyldiga att skydda.

Vanhecke
Ordförande, jag ber om ordet för ett kort personligt faktum. Enligt min förklaring menar Schulz att han kan fastställa att jag har medgett att jag är en rasist och en fascist.
Nu är det så att jag varken är det ena eller det andra och om Schulz hör liknande röster från ingenstans, från tomma intet, då är det kanske bäst att han låter sig undersökas av en bra psykiater.

de Silguy
Herr ordförande, jag tror inte att det jag sagt förorsakar sådana lidelser.
Kommissionen är fullständigt medveten om den mycket negativa effekt som den illegala invandringen har på den allmänna opinionen, framförallt på utvecklingen av rasistiska och främlingsfientliga uppträdanden. Kommissionen anser det därför nödvändigt att fortsätta att bedriva en politik som både grundas på kampen mot illegal invandring och människohandel, på integration av de invandrare som lagligt befinner sig på vårt territorium och på kampen mot rasism, främlingsfientlighet och antisemitism.
När det gäller kampen mot den illegala invandringen vill jag påminna om att rådet i september 1996 antog en rekommendation om kampen mot illegal sysselsättning för invånare från tredje land. Där anges tydligt att den illegala handeln med arbetskraft skall betraktas som ett brott och därmed straffas. Därutöver krävs samarbete mellan medlemsstaterna för att spåra ursprunget till människohandeln och hitta det bästa sättet för att bekämpa den. Därför inrättade rådet en arbetsgrupp för utbyte av information.
När det gäller polisiärt samarbete utvidgas " Narkotika-Europol" -enheten till att omfatta kampen mot människohandel.
Slutligen förbereder kommissionen i enlighet med sin sociala åtgärdsplan på medellång sikt 1995-1997 en grönbok om problematiken med illegalt arbete. Denna grönbok borde ge tillfälle till ett omfattande utlåtande om unionens verksamhet vars målsättning skulle vara att avlägsna alla tillämpningar som kan skada arbetarnas välbefinnande eller förhindra att arbetsmarknaden fungerar smidigt.
När det gäller att ge medborgare från tredje land tillträde till medlemsstaternas territorium har rådet antagit fyra resolutioner som i tur och ordning kan tillämpas på arbetstagare, oberoende, studenter och återförening av familjer. Kommissionen har för avsikt att lämna ett förslag till konvention om tillträde. Målet med ett sådant initiativ är ett fortsatt arbete med tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning och tillämpningar. På sikt är målet att upprätta en verklig status för utlänningar som sedan länge är bosatta i ett medlemsland.
Europeiska unionen kan inte begränsa sin verksamhet till att kontrollera immigrationen. Den måste även ha kontroll över utvecklingen av främlingsfientliga yttringar i vårt samhälle. Som ni vet har ett stort antal initiativ redan tagits genom Europeiska rådets försorg.
Europaåret mot rasism är det första exemplet på ett avtal mellan gemenskapens institutioner och medlemsstaterna i syfte att inleda konkreta åtgärder för att bekämpa rasismen. Det gör det möjligt att utveckla medvetandegörande åtgärder inför den fara rasismen utgör och framhäva positiva åtgärder för att bekämpa den. Inrättandet av ett europeiskt centrum för rasism och främlingsfientlighet, som föreslogs av kommissionen i november 1996, kommer även att bidra till att konkretisera unionens åtaganden gentemot den ökande rasismen. Kommissionen beklagar att en medlemsstat tyvärr fortfarande förhindrar att det genomförs.
På det straffrättsliga området antog rådet 1996 en gemensam åtgärd som syftar till att förbättra det rättsliga samarbetet när det gäller rasistiska brott.
Kommissionen har slutligen utövat påtryckningar för att man vid regeringskonferensen för in en klausul i fördraget som förbjuder alla former av rasdiskriminering.
Samtliga dessa initiativ är av det slaget att de förbättrar det verkliga skyddet av mänskliga rättigheter och grundläggande rättigheter inom unionen.
Europaåret mot rasism och främlingsfientlighet ger tillfälle till en intensiv mobilisering men åtgärderna måste fortsätta, även efter att kampanjen upphört, och det åligger alla berörda parter, det vill säga de europeiska institutionerna, medlemsstaterna, arbetsmarknadens parter, icke- statliga organisationer, media, men också medborgarna, att garantera kontinuitet i denna satsning mot rasism, främlingsfientlighet och antisemitism.
(Applåder)

Roth
Ingen fara, herr ordförande, jag vill inte igen öppna debatten. Men jag ställde en fråga till kommissionären och jag frågade artigt, och därför ber jag också om ett svar. Vad tänker kommissionen såsom en avtalens väktare, alltså även såsom väktare av Europeiska unionens associeringsavtal med Turkiet, företa sig i samband med att barnen till invandrare, det gäller ca 600.000 turkiska barn, i framtiden måste ha ett barnvisum och uppehållstillstånd? Det är enligt mitt förmenande inte förenligt med bestämmelserna i associeringsavtalet. Det var det jag frågade er och jag skulle gärna vilja ha ett svar.

de Silguy
Jag kan säga att eftersom kommissionen övervakar fördragen kommer den att se till att fördraget efterlevs, i enlighet med det uppdrag den tilldelats.
När det gäller den konkreta fråga som ställts till mig, ber jag om ursäkt. Då jag inte förfogar över nödvändiga delar kan jag inte besvara er fråga, men jag har noterat den. Jag skall redogöra för den hos Gradin och hon kommer att svara er direkt skriftligen.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, jag ingriper på grundval av artikel 108. Det är alltså av personliga skäl jag vill göra ett inlägg i slutet av debatten.
Schulz ifrågasatte samtliga medlemmar i min grupp genom att nyligen attackera Berthu. Han gjorde det, enligt den tolkning jag lyssnade till, genom att erinra om att medlemmar av min grupp varit i klammeri med rättvisan. Jag uppmanar honom att återta sitt yttrande. Vi i vår grupp är inte misstänkta för att...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Schulz
Herr ordförande! Alla här närvarande är på det klara med att jag inte kritiserade FabreAubrespys grupp. Jag konstaterade bara att Le Pen är en bok och att Berthu är en pocketbok, vad den intellektuella kapaciteten anbelangar. Om det skulle såra hela gruppen ber jag härmed om överseende.
(Applåder)

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstning kommer nu att äga rum.
Före omröstningen om resolutionerna om Tchad:

McGowan
Jag skulle vilja fråga om författarna till resolutionerna kommer att bordlägga dem. Jag har fått förvirrande information om detta. Detta är beroende på Tchads premiärministers besök i Strasbourg. Han har erbjudit särskilda villkor till den europeiska delegationen som kommer att vara i Tchad detta veckoslut. Håller författarna fast vid resolutionen eller lyssnar de på mitt råd, som jag redovisat i detalj, att denna bör hållas tillbaka under en månads tid?

Ordföranden
Jag har hört rykten, men jag har inte erhållit något officiellt dokument.

AVS-EU: s gemensamma församlings arbete under 1996
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0019/97) av Baldi för utskottet för utveckling och samarbete om resultaten från det arbete som AVS-EU: s gemensamma församling utfört år 1996.

Baldi
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, kära kolleger! AVS-EU: s gemensamma församling spelar en avgörande roll i diskussionerna om målsättningar och utmaningar för unionen och dess partners i samband med förnyelsen av ramavtalet. Snart börjar förberedelserna för förhandlingarna om de framtida relationerna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna efter år 2000. Låt mig i det här sammanhanget framför allt stryka under den gemensamma församlingens viktiga roll och dess betydelsefulla stöd vid de diskussioner som inleddes 1996 om målsättningar och utmaningar inför revideringen av ramavtalet som, bortom år 2000, i ett globalt sammanhang som genomgår en radikal förändring, även i fortsättningen bör inspirera till de nära relationer som har förenat oss sedan det europeiska samarbetet inleddes.
Framtidsutsikterna för dessa relationer, som berör 85 stater, är av yttersta vikt för parlamentet, eftersom gruppen utgörs av majoriteten av utvecklingsländerna och inkluderar tre fjärdedelar av de fattigaste länderna. Unionens utvecklingspolitik kommer i sin helhet att ligga på provbänken när det gäller att definiera en ny konvention. Med tanke på att frågan om " utvecklingspolitik" riskerar att marginaliseras eftersom man inte erkänner sambandet med globala frågor som flyktingar, miljö, droger, kriminalitet och den destabilisering som detta leder till, förutom säkerhetsproblemen, så borde Europaparlamentet utnyttja hela sin politiska tyngd för att samarbetet skall fortsätta på en lämplig nivå och med lämpliga instrument. Det skulle framför allt vara lämpligt att föreslå att den gemensamma regeringskonferensen, inom ramen för omarbetningen av unionsfördraget, ger utvecklingspolitiken inom unionen den självständiga position som den förtjänar.
Båda diskussionerna om denna fråga, i Windhoek och i Luxemburg, har klart visat att medlemmarna i den gemensamma församlingen är fullt medvetna om viken betydelse som frågan om de framtida relationerna mellan AVS-länderna och Europeiska unionen har och de är beredda att arbeta för ett fortsatt utvecklingsbistånd. Debatten i ämnet har fortsatt i och med att kommissionens grönbok presenterades och den gäller de allmänna, men viktiga aspekterna av Europeiska unionens utvecklingspolitik samt koordinationen med den bilaterala hjälpen från medlemsstaterna.
Efter slutfört arbete i den permanenta arbetsgruppen om flyktingarnas situation i AVS-staterna godkände parlamentet den 20 mars 1996 förslaget till resolution som ett led i det humanitära biståndet. Den kraftiga ökningen av flyktingströmmarna, framför allt i samband med händelserna i området kring de stora sjöarna, är en utmaning för det internationella samfundet och pekar på behovet av att förbättra flyktingarnas juridiska status och att tillfredsställa deras materiella och andliga behov med återuppbyggnads-, repatrierings- och skyddsåtgärder.
De svåra problemen för de små örikena, orsakade av klimatförändringar - vissa av dessa staters ekonomiska och rent fysiska existens är faktiskt i fara - ägnades under mötet i Luxemburg en expertutfrågning och man beslöt att tillsätta en ny arbetsgrupp som skall ta fram ett betänkande i frågan.
I betänkandet som antogs i Namibia om industrialiseringen i AVS-länderna pekade församlingen på möjligheter och metoder vid utnyttjandet av mänskliga och naturliga resurser i AVS-länderna mot bakgrund av, å ena sidan, de stora ekonomiska tillgångarna och, å andra sidan, de stora svårigheterna vid utnyttjandet, med målet att vid framställningen av industriprodukter uppnå ett förädlingsvärde som kommer befolkningarna direkt till godo i form av arbetstillfällen, ökad köpkraft samt utbuds- och efterfrågeimpulser.
Församlingen har antagit kraftfulla resolutioner vad gäller interna konflikter och allvarliga brott mot mänskliga frioch rättigheter i vissa regioner inom AVS. Det är viktigt att gå vidare i denna riktning och ha i åtanke hur utveckling, respekt för mänskliga fri- och rättigheter, de demokratiska principerna och rättsstaten är intimt förbundna med varandra.
Det stora antalet konflikter som fortfarande existerar, samt frågan om flyktingar och hemlösa, jag syftar här ånyo på området kring de stora sjöarna, där situationen är speciellt svår - något som jag har haft möjlighet att personligen konstatera - tvingar oss även i fortsättningen att kraftfullt hävda rätten till humanitära ingripanden och utvecklingsbistånd, som det är det internationella samfundets skyldighet att lämna i en anda av verklig solidaritet med alla människor, med målet att garantera dem ett värdigt liv med hjälp av omedelbara, riktade och koordinerade åtgärder.
Det är nödvändigt att tydligt och beslutsamt stödja alla initiativ som syftar till att eliminera och desarmera de minor som dagligen hotar befolkningens liv och hälsa och äventyrar utvecklingen i de länder som behöver hjälp med rehabilitering och minröjning.
Jag vill dessutom uttrycka min tillfredsställelse inför den ständigt förstärkta parlamentariska representationen i den gemensamma församlingen, som på det viset befäster sin auktoritet och sin legitimitet, förutom att bekräfta AVSländernas ökande beslutsamhet vad gäller demokratiseringsprocessen. Jag vill också ge en eloge åt de ansträngningar som gjorts inom ramen för artikel 32 i den fjärde Lomékonventionen rörande denna institutions demokratiska legitimitet och jag hoppas, slutligen, att den gemensamma församlingen skall få åtnjuta stor självständighet när det gäller att organisera sin verksamhet, framför allt vad gäller frågan var sammanträdena skall äga rum, informationsresor samt kontakter, inom ramen för tillgängliga budgetresurser. Samtidigt är det nödvändigt att Europaparlamentet i sin planering tar hänsyn till sammanträdesdatum, som meddelas i god tid, för församlingens sessioner.
Jag vill avsluta med en förhoppning om att det holländska ordförandeskapet under sin mandatperiod skall uppmana unionens medlemsstater att påskynda ratifikationsprocessen, så som angavs på Mauritius, just för att underteckna Lomékonventionen och därmed ratificera det aktuella avtalet i reviderad form.
(Applåder)

Robles Piquer
Herr ordförande, ärade kollegor, utskottet för utveckling och samarbete har redan antagit Baldis, vår kollegas, utmärkta betänkande, vilket jag givetvis bara kan berömma och vitsorda. När man läser betänkandet är det väl värt att framhålla införlivandet av utvecklingspolitiken i utrikespolitiken, precis som för några år sedan inom vetenskapen, när man mellan bokstaven " U" och utveckling satte ett likhetstecken. Något sådant håller på att hända nu.
En europeisk utrikes- eller säkerhetspolitik kan inte utformas om den inte åtföljs av ett intensivt utvecklingsarbete i de fattigaste länderna. Inte utan orsak är gemenskapen, med sina egna fonder, tillsammans med medlemsstaterna den största givaren av utvecklingshjälp i hela världen. Därför är Baldis krav på att utvecklingsfondens budget skall omfattas av Europeiska gemenskapens budget inte oresonligt, utan tvärtom mycket förnuftigt. Dessutom menar hon att man måste intensifiera samarbetet och samordningen mellan gemenskapsåtgärderna och medlemsstaternas åtgärder, som många gånger är om inte motsatta, så ofta parallella.
Det är också viktigt att uppmärksamma några av de frågor som Baldi har betonat i sitt dokument: AVS-EU: s gemensamma församlings verksamhet till förmån för fred, en verksamhet som vi borde vidareutveckla tillsammans och inte var för sig som det ibland har hänt (vilket vi borde påtala). Delegationsresorna borde till exempel planeras på ett rationellt sätt, som vi från den gemensamma församlingens europeiska sida har tänkt göra eller föreslå att man gör. Ett sexmånaders- eller ett tolvmånadersprogram för gemensamma resor, givetvis underkastad eventuella krissituationer, vore ett rimligt sätt att göra vår närvaro känd i de länder som har eller kan tänkas ha en konfliktsituation.
Samtidigt är det tillfredsställande, vilket också föredraganden påpekar, att AVS-länderna alltmer har slagit in på vägen mot demokrati och att vi kommer att säkra denna med de åtgärder som tillämpas, vilket kan jämföras med den demokratiseringsprocess som, inte utan överraskningar och bakslag, de flesta AVS-länderna lyckligtvis erfar. Vad gäller dessa överraskningar och bakslag, måste man naturligtvis nämna de som framkallats av dramatiska händelser som exempelvis den som vi idag har analyserat, området kring de stora sjöarna, eller det nigerianska dramat som för bara några timmar sedan den mycket framstående nigerianska Nobelpristagaren Wole Soyinka berättade om i Europaparlamentet.
Å andra sidan finns ett intressant omnämnande angående resolutionen från AVS: s ministerråd, som skall planera, utforma och sammankalla ett toppmöte. Jag undrar om det inte vore bättre om mötet inte bara hölls för AVSländerna utan tillsammans med oss, med Europeiska unionen. Det europeiska bidraget inom ramen för utveckling är som jag tidigare har nämnt så viktigt - exempelvis Echos åtgärder för att bistå flyktingstödet vid nästkommande utformning av grönboken, som vi inväntar med stort intresse - att det vore värt att ge det en högre rang.

Nordmann
Herr ordförande, även jag vill i den liberala gruppens namn varmt gratulera Baldi till kvaliteten i hennes betänkande. Det är mycket intressant eftersom det mycket tydligt visar utvecklingen av den gemensamma församlingen, särskilt om man försöker komma ihåg vad den gemensamma församlingen var, i synnerhet, och Europeiska unionens politik, i allmänhet, för bara några år sedan.
Genom Baldis betänkande kan vi se en politik i förvandling, en utvecklande politik som successivt tar ny form genom att beakta förändringar som inträffat i världen sedan slutet av 1980-talet.
Det är då viktigt att liksom Baldi åter slå fast att det krävs ett mycket starkt engagemang från unionens sida för en utvecklingspolitik som vissa skulle vilja se komma långt efter andra politikområden, bl.a. efter öppningen mot öst. Differentieringen - den andra aspekten av denna utvecklingspolitik - betonas även mycket starkt. Nödvändigheten av att så bra som möjligt anpassa våra åtgärder till lokala situationer och nivåskillnader mellan olika parter framträder starkt, bl.a. i efterfrågan på en politik som är mer inriktad på behoven hos de minst gynnade folken.
Vår grupp samtycker även till föredragandens betoning på nödvändigheten av att upprätthålla de gemenskapspreferenser som AVS-länderna åtnjuter för ett antal produkter, framförallt bananer, socker och kakao, preferenser som förblir instrument för utveckling och ekologisk jämvikt. Vi hörde i det sammanhanget i utskottet för utveckling och samarbete vid diskussion av vissa projekt beträffande bl.a. kakao, mycket intressanta uttalanden från medlemsstaternas företrädare.
Europeiska unionens betoning på representativitet och ökat beaktande av kraven på demokratisering visar att unionens politik är på väg bort från den tredjevärldsinriktade politikerjargongen för att äntligen på allvar ta sig an idén om ett verkligt samarbete.

Pettinari
Herr ordförande! Även jag instämmer i Baldis betänkande eftersom jag, liksom hon, anser att AVS-församlingen är ett mycket viktigt parlamentariskt instrument i nord-syddialogen. Ingen annan institution kan sammanföra representanter för så många länder på alla nivåer för att diskutera utveckling, demokrati och mänskliga rättigheter.
Detta är därför en erfarenhet som måste bevaras och utvecklas, vilket också framgår av de betydelsefulla initiativ som togs av församlingen under 1996. Låt mig bland annat peka på den aktion som dagen efter AVS-församlingen ägde rum just i Angola och som har givit oss en möjlighet att förstå detta lands problem i sin helhet och inse de tragiska hindren för fredsprocessen.
Oavsett vad framtiden bär i sitt sköte vad gäller relationerna mellan AVS och Europeiska unionen som vi diskuterar mot bakgrund av den berömda grönbok som flera gånger har omnämnts i denna debatt, så måste AVS-EU: s gemensamma församling, enligt min mening, betraktas som ett kapital som måste förräntas. Det skulle med andra ord vara oacceptabelt att avsluta en nord-syddialog som utan tvekan är ett av de verkligt få positiva bidrag som den europeiska utvecklingspolitiken har lämnat under de senaste decennierna. Av den anledningen instämmer jag också i, och understryker, de hänvisningar till budgeten som görs i Baldis betänkande.

Telkämper
Herr ordförande! Baldi har här lagt fram ett mycket utförligt betänkande som återspeglar vad som hänt på de båda sammanträdena. Det ska hon ha ett stort tack för. Jag är tacksam för att hon behandlade de enskilda punkterna så ingående, till exempel hur viktigt det var att NGO: na från AVS-sidan öppnat en diskussionsprocess med oss, eller att vi visat en entydig hållning gentemot Nigeria, att beslutet om sanktionerna där var riktigt. Det visade också besöket av fredsnobelpristagaren Wole Soyinka här nu i veckan.
Jag tror, att det är nödvändigt att poängtera, att AVS-församlingen har intagit en entydig hållning vad gäller landminor, nämligen ett förbud: Framställning och export av landminor ska fördömas. Ja, jag tror att det är vår skyldighet att se till att verkligen inga landminor produceras i något av våra medlemsländer. Men även den andra, den utvecklingspolitiska sidan, är viktig. Det är vår skyldighet att ta hand om offren, att rehabilitera dem, och jag tycker egentligen att man edligen bör förplikta dem som tillverkar dessa minor.
En annan aspekt som hon nämner är frihandelszonen med södra Afrika, artikel 39. Jag tror att AVSförsamlingarna kommer att leda till att förhandlingarna med Sydafrika får ett gott slut. Den väsentliga punkten är naturligtvis perspektivet med AVS-EU: s församling, paritetstanken, samarbetstanken som en ny form av den framtida utrikespolitiken och även gestaltningen av den Europeiska Unionens utrikespolitik som sträcker sig längre än grönboken.
Det skulle glädja mig om de impulser som växer fram ur denna församling och den nya grönboken med sina tankar och impulser kan bidra till att vi med avseende på Maastricht II, på den framtida utrikespolitiken, har en egen bas eller egen del som säger: Vi vill ha en civil utrikespolitik. För ögonblicket har vi faktiskt den situationen att medlen för utvecklingshjälpen skärs ner. Vi har ingen medbestämmanderätt i AVS: s budget. Det är riktigt av Baldi att hon påpekar det.
Medlemsländerna måste begripa - det är något vi krävt sedan länge - att den här budgeten blir uppdelad. Jag tycker att man borde sammanfatta detta i en civil del. Bara på detta sätt kan man skapa ett perspektiv även för länderna. Ni skriver - och det är helt riktigt - att två tredjedelar av de fattigaste länderna är AVS-stater, och jag känner inte till någon annan församling som driver tanken om pariteten och dialogen framåt och på så vis lägger grunden för ett stycke utrikespolitik. Det borde vi värna om.
Vi är tvungna att efter grönboken komma fram till en ny samarbetsform med AVS-länderna. Min tanke är att man kan utvidga den på andra fattiga länder och detta hör till den civila delen av den Europeiska unionens utrikespolitik.

Souchet
Herr ordförande, Baldis betänkande återger exakt de strävanden och den fruktan som visat sig vid arbetet i AVS-EU: s gemensamma församling under 1996. Det är en tydlig signal om den betydelse parlamentet fäster vid Lomé-tanken. Men kanske inte understryker tillräckligt det motsägelsefulla i Europeiska unionens olika politiska inriktningar på området handel och utveckling, som allvarligt oroar våra samarbetspartners.
Handelspreferensen, en verklig ryggrad i Lomé-systemet, hotas den inte av den yttre ekonomiska politik som Europeiska kommissionen bedriver? Varför håller vi fast vid en gemenskapspolitik för utveckling? Eftersom det förefaller oss grundläggande att Afrikas utveckling fortsätter att erkännas som ett prioriterat gemensamt intresse för Europeiska unionen. Naturligtvis måste vi hela tiden försöka förnya Lomé-processen och dess villkor, genom att främja stöd till aktörer i samhället eller decentraliserat samarbete till exempel, men genom att behålla andan som bygger på förtroende och förutsägbarhet.
Vi måste även vara mycket vaksamma mot försök att kringgå Lomé-processen och successivt tömma den på sitt innehåll: ökande eftergifter till bananproducenter utanför AVS, ifrågasättande av kakaons status i Europa, som efterfrågas av vissa livsmedelsgrupper; förvridna effekter av handelspreferenser som beviljats av strategiska skäl till narkotikaproducerande områden. Vi vet i dag att det råder mer än tvivel över det verkliga ursprunget för vissa produkter, bl.a. inom fisket, från dessa länder. Det finns val att göra.
Vill vi låta en yttre hetsätande handelspolitik som tillämpar en systematisk och odifferentierad öppenhet sopa undan allt i sin framfart, eller vill vi på nytt bekräfta att en av unionens grundläggande politiska målsättningar är viljan att styra, framförallt tillsammans med Afrika, ett privilegierat samarbete som både innebär en vilja till solidaritet och ett säkerhetskrav?
Vi kommer att rösta för Baldis betänkande, även om vi inte instämmer med gemenskapsinriktningen för den europeiska utvecklingsfonden, eftersom betänkandet tydligt på nytt bekräftar att ett nära samarbete i framtiden mellan Europa och Afrika är berättigat, välgrundat och nödvändigt.

Pinheiro
Herr ordförande, tillåt mig att för det första gratulera fru Baldi för kvaliteten i hennes betänkande, som inte begränsas till en intressant och noggrann presentation och bedömning av det största arbete som utförts av den gemensamma församlingen under 1996, utan också ger en mera långtgående analys, avsedd att göra det möjligt att stärka församlingens ställning och förbättra dess funktion och på ett allmänt sätt skapa en fördjupning och upplivning av förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVSländerna, för vilket den gemensamma församlingen utgör en väsentlig drivkraft.
Herr ordförande, mina damer och herrar, jag skulle vilja säga att den gemensamma församlingen AVS-EU kommit att skapa ett allt större intresse och större effekt. Detta beror i stor utsträckning på den pådrivning och seriositet som visats, huvudsakligen av Lord Plumb som finns här närvarande, men också på grund av kvaliteten i de betänkanden som den gemensamma församlingen presenterat för oss. Jag ser t ex Baldi och Maij-Weggen som presenterat mycket intressanta betänkanden om gruvfrågan och om transporterna i AVS-länderna och som för både kommissionen och de deltagande länderna visat sig vara mycket betydelse- och verkningsfulla.
Det är kvaliteten på dessa betänkanden och våra ansträngningar i denna institution som kan leda till ännu större förbättringar i den gemensamma församlingen mellan Europeiska unionen och AVS-länderna. Personligen tycker jag om att delta i denna församling. Den är för många av AVS-länderna en plats med uppenbar demokrati och demokratisk funktion och samtidigt ett bra exempel och bättre än en massa böcker och retorik.
Herr ordföranden, jag anser att fru Baldi i sitt betänkande analyserar denna fråga med mycket intresse, varför allt jag skulle kunna säga bara blir överflödigt. Jag ville bara tacka Europaparlamentet för det intresse som visats och de ansträngningar som gjorts för funktionen i denna institution och att man beslutsamt jobbat mot denna konstanta förbättring som nu bekräftats.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 9.00.

Politik vad gäller utvecklingssamarbete
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0028/97) av McGowan för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet (KOM (95) 0160 - C40178/95) om gemenskapens politik som ett komplement till medlemsstaternas politik vad gäller utvecklingssamarbete.

McGowan
Herr ordförande, jag skulle vilja börja med att tacka mina kollegor i utskottet för utveckling och samarbete därför att detta betänkande till stor del kommit till genom hårt arbete från deras sida.
Jag skulle också särskilt vilja tacka parlamentets ordförande som till viss del blivit pressad av parlamentets tjänstemän om en viktig punkt i förslaget till resolution i betänkandet - punkt 21 - som listar alla de initiativ som utvecklingsutskottet har för avsikt att vidta. Jag blev ombedd att ta bort dem men ordföranden stödde mig, även om han påpekade att utvecklingsutskottet skulle kunna ta dessa initiativ utan att lägga fram dem inför parlamentet. Men inställningen är att utvecklingspolitiken, komplementerandet, samordningen och utvecklingssamarbetets hela framtid är så viktigt att detta bör läggas fram inför kammaren. Jag skulle vilja tacka den nye ordföranden för detta.
Betänkandet talar för sig självt men det är, naturligtvis, utarbetat mot bakgrund av att komplementerandet mellan Europeiska unionen och medlemsstaterna nu är en skyldighet i enlighet med fördraget. Det är något vi har ansvar för och det är också något som fördragets vakthund - kommissionen - har ett särskilt ansvar för, och jag måste säga att de har varit oerhört hjälpsamma med råd.
Bristen på komplementerande och samordning mellan unionen och medlemsstaterna bör inte överraska någon här när vi tar en titt på bristen på komplementerande och samordning och, vilket jag måste säga, enhetlighet inom själva Europeiska unionen. Så ofta rör sig utvecklings- och samarbetspolitiken, handelspolitiken, utrikes frågor, miljö och jordbruk - om jag vågar nämna detta - i helt olika riktningar, så det är ett faktum att vi inom unionen inte är särskilt bra på att samordna, komplementera och verka i enhetlighetens namn.
Detta är ett tillfälle för många av de medlemsstater som vill fortsätta att hyckla när det gäller samordningens betydelse. Alla säger i princip att de stöder den, men i realiteten sker det väldigt lite samordning, och jag vänder mig till det nuvarande nederländska ordförandeskapet och ber att detta skall ta saken på allvar.
Herr Pronk, sittande ordförande, är en av de mest kunniga och erfarna utvecklingsministrar i Europeiska unionens historia. Men jag måste säga att jag inte är övertygad om att ens herr Pronk är fullständigt engagerad när det gäller att följa en samordningspolitisk linje inom unionen, och jag hoppas att vi kan, givet hans förmåga och möjligheter att påverka, förvänta oss att både han och rådet skall uppföra sig bättre.
Medlemsstaterna använder ofta utvecklingspolitiken för andra syften: som en länk till utrikespolitiken, en länk till trångsynta nationella intressen, en länk till vapenindustrin, en länk till oljeindustrin. Detta är i allmänhet en spegling av den låga prioritering som utvecklingssamarbetet får. De fattigaste folken i världen blir fler och fler och ännu fattigare på grund av arbetslöshet och andra problem. Vi säger ofta inom Europeiska unionen att vi egentligen inte har råd med våra egna välfärdsstater och socialförsäkringssystem. På liknande sätt säger en del medlemsstater att vi inte kan fortsätta att ta ansvar för resten av världen. Debatten om rasism för fram detta i ljuset. Men vi har inte råd med, helt och hållet på grund av själviska skäl, att inte samarbeta med folken i alla länder, särskilt vad gäller utvecklingsländerna.
Det är dags för oss att ta itu med några av de stora frågorna. Genom utvecklingsutskottet har vi tagit itu med frågan om personminor. Vi vet att alla beklagar sig över personminorna men, naturligtvis, tillverkas de och sprids ut i många delar av världen.
Det är nu dags att ta itu med hela vapenindustrin och vapenhandeln, därför att sex av de permanenta medlemmarna i Förenta nationernas säkerhetsråd, inklusive Storbritannien och Frankrike, står för 85 % av vapenhandeln i världen.
Det är dags att ta itu med de multinationella företagen. Jag måste berömma min kollega, Richard Howitt, för det arbete han utför i Colombia. Jag önskar att kommissionen skulle kunna hjälpa oss ännu mer när det gäller att ta itu med en del oljebolag. Detta handlar egentligen om hjälp till självhjälp av Europaparlamentet. Vi är för detta i utvecklingsländerna.
Vi behöver en världsordning som är baserad på en medvetenhet om det ömsesidiga beroendet, men detta innebär att stödet måste komma från gräsrotsnivå.
Jag tror att våra medlemsstater underskattar oron som finns bland en del av de människor som vi företräder, en del från de fattigare människorna vi företräder, en del från de yngsta människorna vi företräder - en del av dem är här ikväll. Om vi gör mer i våra egna samhällen och samarbetar mer med de valda ledamöterna i medlemsstaterna, så kan vi åstadkomma en hel del tillsammans.

Howitt
Herr ordförande, låt mig börja med att säga öppet att debatten ikväll gäller ett av de stora misslyckandena med EU: s utvecklingspolitik. Samordningen fungerar helt enkelt inte. Artikel 130x i fördraget vidmakthålls inte. Herr McGowan har fullständigt rätt i sitt betänkande när han säger att allt som sägs om samordningen bara är retorik och att det inte blir något av i praktiken. Jag tror att det vilar ett viktigt ansvar på oss ikväll i denna debatt att se till att vi inte bidrar till denna retorik och att vi identifierar de verkliga hindren och de verkliga skälen till att samordningen inte fungerar. Inom den tid som tilldelats mig kommer jag att beröra endast tre.
För det första så måste vi koncentrera oss på i vilken utsträckning prioriteringarna för utvecklingsbiståndet fortfarande bestäms inom medlemsstaterna av historiska, kommersiella och politiska intressen. Vi talar fortfarande om bundet bistånd under detta århundrades sista år. För medlemsstaterna är det inte en fråga om hur biståndet kan samordnas på bästa sätt, utan det är en fråga om konkurrens om biståndet: i vilken utsträckning de kan köpa möjligheter att kunna påverka genom att vara de största biståndsgivarna vid ett särskilt tillfälle. Vid en tidpunkt när det råder ett ökat tryck att hålla nere de offentliga utgifterna i så många av våra länder, så ser alltför många tjänstemän i medlemsstaternas regeringskanslier frågan som om det vore en konkurrens mellan utvecklingsbiståndsbudgeterna i Europeiska unionen och de medel som de själva kan tilldela inom medlemsstaterna.
Det andra hindret rör medlemsstaternas skräck att ge maktbefogenheter till Europeiska kommissionen. Vi kan se detta genom det absurda kommittéförfarandet som sker i Bryssel. Vi kritiserar detta ofta för kostnaderna, byråkratin och den dåliga insynen. Om det finns någon skäl till att ha dessa kommittéer så är det för att kunna ha en tvåvägsdialog om samordning av bistånd. Men det fungerar inte. Det råder en envägsdialog. Kommissionen ger ut information. Medlemsstaternas gör det inte. Vi kan även se detta i de individuella delegationerna och beskickningarna, där det råder misstänksamhet och fientlighet mellan ambassaderna och mellan delegationerna från Europeiska kommissionen.
Det sista hindret är personalsituationen vid kommissionen. Det är bara två personer vid DG VIII som är ansvariga för den operationella samordningen och bara en person vid DG I B, och vi står inför en minskning av antalet anställda vid delegationerna i enskilda länder.
Om vi inte är beredda att ta itu med dessa hinder kommer det inte att bli någon samordning. Vi kommer inte att få den koncentration som krävs på biståndets kvalitet, på deltagandet av de mindre utvecklade länderna själva.
Låt oss ikväll höra vilket förslag som kommer att läggas fram för uppföljning av pilotförsöken. Kommer de bara också att vara retorik eller kommer det att ske några förändringar?

Maij-Weggen
Ordförande, för det första vill jag ge mina komplimanger till kollega McGowan för hans utmärkta rapport. Jag vill också betona att den här rapporten kommer vid ett mycket lämpligt tillfälle eftersom det informella biståndsrådet, som sammanträder i Amsterdam den 28 februari och 1 mars, kommer att göra detta till ett av sina viktigaste teman. Det är alltså mycket bra att vi diskuterar den här rapporten nu och det skulle vara ännu bättre om min gode vän Jan Pronk också kunde vara här. Det är andra gången den här veckan som vi saknar en nederländsk minister. Jag tycker verkligen inte om att ge Jan Pronk kritik eftersom jag vet att han är en mycket bra biståndsminister och jag har under fem år arbetat tillsammans med honom i det nederländska ministerrådet. Så det är också en anledning till att inte kritisera honom alltför hårt, men det hade varit bra om han hade suttit här om inte annat så för att lyssna till det som McGowan sa. Jag hoppas ändå att han skall få kännedom om det som läggs fram i den här debatten.
Ordförande, trots att bistånd ofta leder till många bra saker, måste vi fastställa att det också klagas en hel del på de effekter biståndet har. Ibland beror det på dåligt styre i själva landet, ibland på krig och naturkatastrofer, yttre orsaker, men ibland beror det helt enkelt på dålig koordination av biståndet från donatorernas sida. Och, ordförande, om så är fallet så måste vi ta åt oss det och vilja ta lärdom av det. Låt mig nämna tre exempel på konstig koordination, som jag stött på i praktiken genom mina rundresor. Zambia fick fram till åttiotalet väldigt mycket bistånd eftersom det var ett sådant sympatiskt land. Så mycket till och med att mer än hälften av den nationella budgeten bestod av donationspengar. Alla vet att det inte är bra för ett land. Det dämpar den egna dynamiken och egentligen går det egna ansvaret förlorat och ändå var man inte tillsammans i stat att minska biståndet. Och det är ett tecken på dålig koordination. I Mauritanien och Senegal var jag en gång med om att ett nederländskt jordbruksprojekt, det var på gränsen mellan Mauritanien och Senegal, skulle överlåtas till den lokala befolkningen. Egentligen ville man inte göra det och gick till Danmark och frågade dem om de ville ta över projektet. Och tydligen var den Europeiska unionen inte i stat att kalla samman de två länderna och se till att det inte skulle ske. Och i Nepal upplevde jag en gång ett klagomål från två fristående organisationer som beklagade sig över faktumet att man höll på att bjuda över varandra för ett attraktivt lepraprojekt, till och med så mycket att de lokala ledarna krävde mutor. Då ber man naturligtvis om det. Detta är bara ett par exempel på dålig koordination.
Ordförande, vilka är de största problempunkterna? Det viktigaste har redan nämnts av McGowan. Sedan 1994 har unionen en gemensam utrikespolitik. Kommissionsledamoten för biståndsfrågor Pinheiro är på de områden han behärskar också ansvarig för utrikespolitiken, handeln och de mänskliga rättigheterna och det fungerar bra. I medlemsstaterna är det emellertid inte på det sättet, där delar man fortfarande upp uppgifterna. Och om man då ser till skillnaderna i omfattning av biståndet, skillnaderna i inriktning och platsen för hjälpen kommer man till samma slutsats. Det är fyra länder som klarar OECD: s 0, 7 procents norm. De andra ligger långt under. Och vad det gäller inriktning, de sades också nyss av vår socialistiske kollega, så är det också stora skillnader mellan medlemsstaterna. En del ser bistånd som något som är menat för riktigt fattiga länder, avsett som hjälp. Andra ser det som en förlängning av utrikeshandeln och åter andra som ett sätt att hålla fast maktförhållanden. Och vi vet allihop vilka länder som står bakom vad.
Då ser man också, herr ordförande, en tredje problempunkt nämligen att man följer mycket olika linjer, när det gäller samarbete med multilaterala organisationer, IMF världsbanken eller om det gäller samarbete med fristående organisationer. En del länder arbetar mycket med multilaterala organisationer, andra knappast alls. Kommissionen har försökt att koordinera arbetet i några länder. Det är kanske förståndigt att kommissionen inte har försökt att få alla medlemsstater på en linje. Nej, istället har man startat några pilotprojekt i Bangladesh, Elfenbenskusten, Etiopien, Costa Rica, Peru och har därmed sagt: låt oss nu för en gångs skull försöka att samverka i landet självt. Ambassadörer skall mötas för att stämma av saker och ting. Det hjälper säkert tills man inser att meddelandena som kommer från medlemsstaterna är helt andra än det som måste koordineras runt det där bordet.
Ordförande, tiden är mogen för att sätta sig runt bordet med medlemsstaterna för att se om man kan nå en bättre koordination. Det är absolut nödvändigt. Det viktigaste är att hjälpen därigenom kan bli mer effektiv. Europeiska unionen är världens största biståndsgivare. I de flesta utvecklingsländer kommer mer än hälften härifrån. I Afrika är det till och med 65 procent. Jag hoppas att minister Pronk, trots att han inte är här, ser möjligheten att åstadkomma ett antal genombrott vad det gäller detta vid det informella biståndsrådet och att Pinheiro vill berätta för honom vad vi har sagt om ämnet här. Om det lyckas så tror jag att Europeiska rådet har gjort något positivt för unionen och medlemsstaterna, men framför allt för utvecklingsländerna.

Bertens
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, mina hedersbetygelser till McGowan för den här rapporten. Jag är glad att den föregående talaren, kollega och vän, har sagt allt det som jag ville säga. Opposition eller ej, bistånd handlar om något helt annat.
McGowans rapport har satt fingret på flera ömma punkter. Medlemsstaterna visar sig knappast beredda att samordna sitt biståndsarbete med varandra och med unionens biståndsarbete. Även jag kan fylla en kväll med minnesbilder från mina 27 år i utvecklingsländer, vad det gäller de skriande skillnaderna mellan unionens, då fortfarande kallad gemenskapen, bistånd och de bilaterala intressena från diverse europeiska medlemsstater.
Medlemsstaterna vill, det har jag redan sagt, att deras biståndspolitik skall vara effektiv. Den högsta graden av effektivitet nås emellertid genom samordning, vilket du har satt på pränt på ett ypperligt sätt i ditt betänkande. Medlemsstaterna har inte visat sig vara beredda till detta. Slutsatsen måste vara att de är beredda att offra kvalitet för den egna profilen i världen, vill säkerställa sin så kallade suveränitet och vill likställa utrikespolitik med utrikesintressen och utrikesrelationer.
Jag anser att det är ytterst oroväckande. Minskad effektivitet minskar chanserna till utveckling i de länderna och undergräver allmänhetens stöd i våra egna länder, vilket leder till att fattiga länder i framtiden återigen blir offer.
För andra gången, vi måste få ett slut på detta - det har vi sagt i 30 år nu. Unionens externa uppträdande kräver att medlemsstaterna är lojala med den europeiska hållningen. Jag hoppas att den europeiska hållningen kan fastställas utifrån det här parlamentet.
Unionen har stort behov av samstämmighet i sin utrikespolitik, det visar sig nu på nytt vad det gäller vår framtoning i samband med vår policy gällande området kring de stora afrikanska sjöarna, vår fiskepolitik, jordbrukspolitiken, men till exempel också vad det gäller kontroll av vapenexport. McGowan nämnde detta.
Jag hoppas att det nederländska ordförandeskapet, som lovat att göra något åt den politiska samstämmigheten, verkligen kommer att placera det högt på föredragningslistan. Liksom Maij-Weggen saknar jag verkligen minister Pronk i den här överläggningen om McGowans utmärkta betänkande.

Telkämper
Fru ordförande, ärade kollegor! Jag tycker att McGowan har lagt fram ett viktigt och betydande betänkande om utvecklingspolitiken, som kan ge impulser för diskussioner om framtida strategier och perspektiv. Enligt mitt förmenande bör vi dock inte hänge oss åt frasmakeri.
Till att börja med vill jag göra två konstateranden: I våra samhällen är utvecklingspolitiken helt ute. Maij-Weggen förklarade alldeles nyss att endast fyra länder uppnår det självsatta målet på 0, 7 % av bruttonationalprodukten. Vi hade i gemenskapens senaste budget en reell minskning och vi har även en nedskärning i medlemsländerna.
För det andra: Det finns ingen europeisk utvecklingspolitik. Det finns 15 olika slags politik och därtill finns den här gemenskapens politik. Det är så den reella situationen ser ut. Det samarbete som fordrades i Maastrichtfördraget har under senare år lyst med sin frånvaro. Och det är med Maastricht II inte annorlunda. Maastricht II ska utöva en institutionell granskning. Så står det i artikel 130. Men vad kan vi konstatera? Det står inte ens upptaget i föredragningslistan. Pinheiro, tror ni att det kanske är möjligt att ta upp det på föredragningslistan? Våra regeringar tycks i alla fall inte vara intresserade av det.
Och när jag sedan studerar budgeten: Under senare år har vi kunnat konstatera att medlen för miljö och utveckling, kvinnor och utveckling tenderar mot noll. NGO: na ska få en ökning. Fastän vi är införstådda med att kommissionen får mer personal sparas det i alla fall där på grund av det finansiella läget. Ett fåtal stora kommer att göra av med mest pengar.
Sedan har vi också en intern strukturell förskjutning. Regeringen har beslutat om jätteprogrammet men de har inte ställt några medel till förfogande och dessa medel tas därför från utvecklingspolitiken. Ja, då kan man fråga sig: vad är då den strategiska tanken med det?
Maij-Weggen förklarar att gemenskapen är världens största givare; ja, nettokapitalutflödet från länderna är ofta mycket större än det de får in, och vi kan konstatera att svälten bara ökar, nöden bara ökar och antalet döda bara ökar. Ja, vi behöver en civil utrikespolitik. Mitt sista krav är en institutionell reform med Maastricht II; Pinheiro, vi behöver en stark minister, en stark kommissionär för denna civila utvecklingspolitik som ett komplement till utrikespolitiken inom militär- och säkerhetsområdet, som vi har med GUSP.

Hory
Fru ordförande, gruppen Europeiska radikala alliansen bifaller helt innehållet i kommissionens meddelande samt McGowans betänkande.
För oss är det självklart: allt som vid utarbetande, beslut, finansiering, åtgärder på fältet och i utvärderingen möjliggör att unionens och medlemsstaternas utvecklingspolitik kompletterar varandra förefaller positivt.
Är det emellertid tillåtet, i förlängningen av vår kollega Bertens påstående, att i anslutning till betänkandet ta tillfället i akt för att drömma om en situation där detta problem inte längre uppstår eftersom medlemsstaterna kommer att ha delegerat sina befogenheter och medel för utvecklingssamarbete till Europeiska unionen.
Jag representerar ett land, Frankrike, där man mer än på andra ställen är fästad vid den bilaterala idén, av historiska skäl kanske, men mer säkert på grund av ekonomisk och diplomatisk påverkan. Det skulle vara av intresse för Frankrike att upprätthålla och förstärka detta bilaterala samarbete. Jag frågar mig vems intressen det gäller och i vilket århundrade vi lever.
Och jag upprepar frågan när jag deltar i våra debatter och våra omröstningar. Jag ser här att Frankrike döms - alldeles nyss, för en timme sedan - för den roll dess militärer skulle spela vid brottsbekämpning men också i den politiska oppositionen i Tchad. Jag hör här att Frankrike anklagas för att ingripa i inrikesärenden i ett land som Centralafrikanska republiken. Jag förstår att Frankrike tillsammans med Belgien har spelat en viktig roll för att utlösa och förvärra krisen i Rwanda och Zaire, och jag kan också notera att det franska utvecklingsstödet när det lämnas utan villkor till diktaturer, försörjer allt slöseri och all korruption. Och alla kan tillsammans med mig konstatera att med de särskilda bilaterala relationerna som förevändning befinner sig Frankrike ofta i en nykolonial ställning, utan att kunna försvara sig mot dessa alltför berättigade anklagelser.
Vari ligger då Frankrikes intresse? Min övertygelse är att vi kommer att ha verklig nytta av att lämna våra medel i en europeisk utvecklingspolitiks tjänst som plötsligt skulle ändra skala eller ambition. Detta tycks vara framtiden för vår nationella samarbetspolitik, utöver den nödvändiga komplementariteten, och jag tror att kommissionen skulle berömma sig av att lämna ett förslag om successiv överföring av den nationella utvecklingspolitikens medel till gemenskapen.
I anslutning till våra beslut nyss om rasismen vill jag tillägga att om Frankrike verkligen genom gemensam historia och gemensam kultur skulle ha särskilda anledningar att upprätthålla ett bilateralt samarbete med de afrikanska länderna, då skulle vi ge invandrarna från dessa länder ett bättre mottagande.

Pinheiro
Fru ordförande, låt mig för det första från hjärtat gratulera McGowan för det utmärkta betänkande han arbetat fram om den väsentliga frågan, inte enbart om den kompletterande funktionen i samarbetspolitiken, utan också om aspekterna på samordning och sammanhanget.
Kommissionen delar i stor utsträckning McGowans analys av situationen vad gäller bristen på verkliga framsteg i tillämpningen av fördraget om Europeiska unionen inom detta område. Trots rådets antagande under 1992 av diverse resolutioner och slutsatser om komplementariteten i, samordningen av och sambandet mellan gemenskapens och medlemsstaternas bistånd har de resultat som nåtts fram till idag, om än i något varierande grad, visat sig vara otillfredsställande på grund därav.
Kommissionen delar också föredragandens konstaterande av att ett av huvudskälen till dessa bristande framsteg är avsaknaden av intresse från vissa medlemsstaters sida vad gäller en stärkt samordning, och även logiken i det bilaterala samarbetet skiljer sig fullständigt från logiken i gemenskapens samarbete. Vi blir allt mer styrda vad gäller program och integrering av den strategiska utvecklingen i länderna, genom anpassning till världsbanken, den monetära fonden och Förenta nationerna, d.v.s. en strategisk logik vad gäller bilateralt bistånd och nästan alltid inriktat på projekt och inte på program eller områden. Det är därför komplementaritet, synergi, och samordning är ord som borde intressera bägge sidor. Tyvärr fortsätter det att förekomma en viss trångsynthet, av skäl som redan påpekats av ledamöterna, bland vissa regeringar som inte förstått att synergin och samordningen hjälper dessa länder att stärka de egna åtgärderna.
Minister Jan Pronk och jag själv identifierade denna fråga som en av de viktigaste frågorna, vid förberedandet av det holländska ordförandeskapet, för att kunna göra framsteg, trots de svårigheter som vi vet att vi kommer att träffa på. Därifrån vår tanke på att försöka attackera detta problem genom konkreta fall av bristande samordning, bristande samband eller bristande komplementaritet. Vid nästa informella möte mellan utvecklingsministrarna, som skall hållas i slutet av denna månad, skall vi just behandla de frågor som McGowan identifierat i sitt betänkande som huvudtema.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att det säkerligen finns några legitima skäl till varför europeiska utvecklingsfonden inte omfattas av gemenskapsbudgeten. Det finns det kanske. Trots detta vill jag säga att kommissionen alltjämt anser att fördelarna därav, vad gäller formuleringen av politiken, bedömningen därav och dess tillämpning på lång sikt möjligen leder till små problem för vissa medlemsstater vid budgeteringen av Europeiska utvecklingsfonden.
Jag kan därför inte låta bli att insistera och på ett eller annat sätt försöka se till att man än en gång inom regeringskonferensen försöker få till stånd denna förändring. Jag är säker på att några av dessa aspekter på samordningen av politiken, den dag Europaparlamentet blir tvunget att spela en huvudroll vid debatterna om budgeten för Europeiska utvecklingsfonden, skulle spela en utmärkande roll, inte bara i rapporterna från några av de mest intresserade ledamöterna utan för parlamentet som en helhet.
Herr ordförande, tillåt mig avsluta med att säga att jag hoppas att denna fråga blir en löpande fråga, för det enda sättet att få de två parterna i takt är att se till att det politiska trycket på den andra parten utövas med jämna mellanrum. Jag tackar för kommissionens räkning parlamentet än en gång för visat intresse, de ansträngningar och det stöd som givits oss i detta försök att förbättra samordningen av våra åtgärder med andra medlemsstaters.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 9.00.

Hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0021/97) av Fassa för utskottet för utveckling och samarbete om Europeiska unionens humanitära bistånd och ECHO: s roll samt meddelandet från kommissionen (KOM(96)0153 - C4-0265/96) om att sammanfoga hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd.

Fassa
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, kära kolleger! Den traditionella uppdelningen i humanitära hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd betraktas allt mer som konstlad, samtidigt som sammankopplingen av de olika formerna av bistånd i växande grad uppmärksammas.
Det är dessa två frågor som det aktuella betänkandet med det bilagda förslaget till resolution behandlar och som jag nu kortfattat skall sammanfatta. Den första delen behandlar Europeiska unionens humanitära hjälpaktioner och framför allt den roll som ECHO spelar i det sammanhanget. Vi kan inte blunda för det faktum att gemenskapens humanitära bistånd under de senaste åren har ökat kraftigt. Frågan har många sidor, men jag skall begränsa mig till fyra: den första är nödvändigheten av samordning. För det första kan man säga att samordningen har en politisk-organisatorisk aspekt. Som man påpekade även i betänkandets originalversion - och jag föreslår en ändring som gäller just detta för min grupps räkning - så är det nödvändigt att skapa ett enda direktorat för denna typ av problem. Den andra frågan i samband med samordningen gäller den s.k. operativa samordningen, dvs. samordningen mellan fristående organisationer och kommissionens delegationer. Vi vet att avtalen är standardiserade, något som är positivt i den betydelsen att det garanterar stabila relationer utifrån klara och välkända regler. Men med ett så stort antal undertecknare och med de stora skillnader som finns mellan dem, så måste man överväga möjligheten att lägga till bilagor till avtalen. På det sättet skulle avtalen med de fristående organisationerna bli mer flexibla.
En andra aspekt rör frågan om insyn, och i betänkandet frågar man sig vilken betydelse detta har, framför allt i de fall där man kräver insyn, såväl i våra länder som i mottagarländerna, gentemot andra givare och vad vi vill uppnå med den.
En tredje aspekt rör så kallad fund raising . Betänkandet föreslår att man skall kunna samla in pengar direkt från befolkningen. Detta initiativ skulle kunna spela en viktig roll i insynsstrategin, eftersom det skulle göra befolkningen mer medveten om de humanitära problemen, utan att för den skull negativt påverka de fristående organisationerna, som skulle kunna aktivt involveras i själva insamlingen. Här föreslår vi en ändring.
En fjärde aspekt är bildandet av en europeisk frivilligkår för humanitärt bistånd. Föredraganden hävdar att de initiativ som Europeiska unionen redan har tagit för att bilda en civil europeisk hjälporganisation skulle kunna ingå i dessa strävanden, samtidigt som man lägger tyngdpunkten på utvecklingsarbete.
Jag kommer nu till betänkandets andra del, den som rör kopplingen mellan hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd. I april 1996 tog kommissionen fram ett dokument som var indelat i fyra delar: den första behandlade frågan hur hjälpaktionerna bättre skulle kunna ta hänsyn till återhämtnings- och utvecklingsmål. I det sammanhanget påpekades i dokumentet framför allt betydelsen av att man gör konsekvensanalyser för det aktuella landet innan operationerna inleds.
En andra aspekt rör återhämtningen och hjälpen efter det att den akuta krisen är överstånden och här verkar det vara nödvändigt att man går längre än vad kommissionens text, ehuru berömvärd, föreslår, och engagera den civila lokalbefolkningen.
En tredje aspekt rör utvecklingsbiståndet och risken för nödsituationer. Kommissionens ståndpunkt, som centreras kring begreppen risk och bräcklighet, är berömvärd, men för att vara säker på att man får med samtliga viktiga aspekter, måste man vara medveten om det faktum att detta bara är medaljens ena sida. Det enda sättet att garantera att initiativen blir framgångsrika är att man lägger lika stor vikt vid människorna själva och deras kapacitet och kunskaper, och därigenom göra dem vi försöker hjälpa till aktiva deltagare.
En fjärde och sista punkt rör de nödsituationer som skapas av människan. Konfliktförebyggande borde vara en integrerad del av politiken inom detta område.
Ett problem som inte tas upp till diskussion i dokumentet från kommissionen är det som rör de humanitära hjälpaktionernas politiska dimensioner. Det är under alla omständigheter omöjligt att bortse ifrån att humanitära insatser, även om de borde vara neutrala, många gånger får politiska konsekvenser. Kommissionen borde därför utvärdera konsekvenserna i varje enskilt fall, och om möjligt försöka försäkra sig om att aktionerna har som målsättning att stärka beredskapen att möta konflikter i vid mening.

Dupuis
fru ordförande, kommissionsledamot, kära kolleger, till att börja med vill jag gratulera föredraganden och vännen Raimondo Fassa för ett utomordentligt betänkande och jag vill också tacka kollegerna i utskottet för utrikesfrågor som positivt mottagit samtliga förslag från detta utskott.
Dessa förslag gällde särskilt två aspekter: för det första utökade förebyggande åtgärder, bl.a. genom att stödja inrättandet av den internationella krigsförbrytartribunalen och för det andra unionens förmåga till analys och upptäckt av konfliktsituationer.
När det gäller unionens förmåga till ingripande - och jag tror att det är en mycket viktig punkt - talar betänkandet för en reformering av GUSP, och möjligheten att fortsätta de diplomatiska ansträngningarna, samt ansträngningarna för militärt och civilt ingripande. I enlighet därmed, och här tillåter jag mig att poängtera det för Pinheiro, begär betänkandet att kommissionen skall studera möjligheterna till att inrätta en europeisk kår, bestående av militärer och civila, som kan genomföra operationer för att upprätthålla och återupprätta freden.
När man kapitulerat inför det faktum att man tilldelar en europé NATO: s södra kommando, när diskussionerna blir allt svårare beträffande inrättandet av en europeisk pelare inom NATO, när diskussionerna blir alltmer mödosamma om VEU: s integration i Europeiska unionens institutioner, när man minns katastrofen med den turkiska operationen, när unionen sedan fyra månader visar sig oförmögen att besluta om ingripande i regionen kring de stora sjöarna, när det inte finns något konkret förslag om reformen av Europeiska unionens pelare för gemensam säkerhets- och försvarspolitik, är det inte orealistiskt att tro att unionen skulle kunna ge prov på ett minimum av skapande fantasi och inrätta en europeisk kår som kan ingripa vid dessa operationer för att bevara och återupprätta freden. Denna kår skulle bestå av militärer och civila som är speciellt tränade för den här typen av situationer: militärer, läkare, personer som kan bygga upp och driva en flyktingförläggning, en militärkår alltså, som inte skulle vara summan av de nationella enheterna utan bestå av europeiska militärer, med en europeisk flagga.
Ett sådant förslag som finansiellt ligger inom Europeiska unionens möjligheter skulle snabbt kunna konkretiseras. Det skulle räcka med att genast börja arbeta, att genast genomföra nödvändiga studier, och om den politiska viljan finns skulle man redan kunna fatta beslut om detta vid reformen av fördragen i juni i Amsterdam.

Torres Couto
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, jag vill för egen räkning och för socialistgruppen gratulera Fassa för dennes betänkande. Det framgår klart av hans text att den traditionella uppdelningen mellan hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd blir alltmer konstgjord, varför det är nödvändigt att stärka kopplingen mellan dessa tre typer av åtgärder.
Faktum är att gemenskapens humanitära bistånd ökade betydligt mellan 1990 och 1995, tyvärr som en följd av det ökande antalet kriser under de senaste åren. Vi måste emellertid tänka på den trötthet de skuldsatta börjar känna och de ekonomiska problem som många medlemsstater står inför. Att fortsätta med detta mycket stora humanitära bistånd kan komma att hota utvecklingen under kommande år, vilket vi måste hantera på ett mycket seriöst sätt.
Det krävs därför en mycket strikt samordning mellan medlemsstaterna och kommissionen för att gemenskapens humanitära bistånd skall bli effektivt, och det är oundvikligt att man kommer att kräva en definition av en global strategi, som föredraganden försvarar mycket väl, som överensstämmer med tillämpningen av detta bistånd. En sådan samordning bör inbegripa aktioner från tredje land, från specialiserade internationella organisationer och organ men också från FN.
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, inför stagnationen eller till och med minskningen i den största delen av dessa biståndsprogram, är det viktigt att kommissionen skapar nödvändiga finansieringsmöjligheter, för att slutligen och en gång för alla kunna börja prioritera konfliktförebyggande åtgärder. Det är viktigt att stimulera den europeiska allmänna opinionen till förmån för utvecklingsbistånd på medellång sikt, genom att påvisa kopplingen mellan fattigdom och humanitära kriser.
Det skulle inte vara fel med hjälp på gemenskapsnivån från en europeiska frivilliggrupp, för gemenskapens framtida åtgärder vad gäller utvecklingsbistånd och humanitärt bistånd. Som föredraganden så bra föreslår bör man ge en allt större uppmärksamhet till kopplingen mellan bistånden på kort, medellång och lång sikt i ett gemensamt sammanhang.
Man bör inte glömma, vilket rådet tyvärr nu har gjort, att det inte finns något bättre medel för att på lång sikt bekämpa det mänskliga lidandet än att förebygga konflikter, vilket vi inte får glömma av att börja med, så snart situationen i ett land så kräver, med åtgärder av förebyggande karaktär, diplomatiska, ekonomiska, direkta o.s.v.
Det åtgärder Fassa föreslår, som inriktar sig på att uppnå alla dessa mål, förtjänar min allra största uppskattning, samtidigt som jag uppriktigt hoppas att han också kommer att visas lämplig uppskattning från kommissionsledamoten och kommissionen.

Robles Piquer
Fru ordförande, ärade ledamot av kommissionen, ärade kollegor, lyckligtvis har vi för tredje gången den här eftermiddagen tillfälle att debattera ett utmärkt betänkande, precis som de som vi tidigare har debatterat. Ett betänkande som dessutom får stöd av Fassas arbete och av två utomordentliga yttranden för utskottet för externa ekonomiska förbindelser, under ledning av Smith, samt för fiskeriutskottet, under ledning av Dupuis.
Jag menar, precis som våra nederländska kollegor, att allt detta borde ha varit skäl nog för minister Pronk att närvara, som utan tvekan är mycket kompetent, men som kanske hade kunnat lära sig något om vad vi europeiska ledamöter, som är intresserade av de här frågorna, känner.
Man baserar det här sista betänkandet på vad föredraganden själv just erinrade om, ett mycket bra dokument, vilket jag glädjer mig åt att säga, om att sammanfoga hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd, där återhämtningsbiståndet betraktas som centralt för att biståndet verkligen skall stödja utvecklingen. Och jag bör upprepa vad föredraganden med rätta säger: att uppdelningen mellan GD I, GD VII och ECHO, under ledning av tre olika kommissionsledamöter, är alltmer konstlad, även om kommissionens struktur bibehålles på grund av frågor som vi vet är svårlösta.
Vi bör emellertid inte på grund av byråkratiska skäl känna oss pessimistiska. Europeiska unionen har markant utökat sitt bistånd. Mellan 1992 och 1995, och då särskilt under 1994, kan man säga att biståndet har fördubblats. Och trots att det samtidigt har varit nödvändigt med alltfler nödhjälpsinsatser blir vi påminda om att biståndet har stigit från 500 miljoner dollar 1988 till 3 500 miljoner dollar 1993. Nödsituationer orsakade av exempelvis flyktingströmmar, där majoriteten, som det mycket riktigt nämns i betänkandet, är kvinnor. Det är bra att tre punkter i betänkandet - 15, 16 och 17 - behandlar problem rörande kvinnor och barn. Vi påminns också om att det är bättre förekomma än förekommas, och att utskottet för utrikesfrågor i parlamentet vid mer än ett tillfälle har fått stöd av kammaren för att rådet skall genomföra en konfliktförebyggande studie. Vi är alltid försent ute, men någon gång borde vi väl ha kommit i tid.
Idén om att främja inrättandet av en europeisk frivilligtjänst, omnämnd i utskottets betänkande och förstudie, är också bra. Under årens lopp har det funnits många frivilliga. Jag tänker då främst på de kristna missionärer som inte bara har bidragit med en intellektuell och moralisk utveckling, utan också mycket ofta med att lindra befolkningars nöd och som ofta offrade sina liv för detta. Men med en annan livsstil, med en världslig motivation, är de frivilligas insatser beundransvärda.
Ett ordentligt statligt stöd saknas dock fortfarande, och att stöd och utveckling sammankopplas på det sätt som Baldi och McGowan rekommenderade i sina betänkanden. Jag tror att det bakom detta finns ett socialt tryck, och det är bra att det finns. Ett socialt tryck från de europeiska folket som verkligen vill hjälpa till.
Fru ordförande, ärade ledamot av kommissionen, vi talar alla om en framstående ledares död, Deng Xiaoping. Jag avslutar mitt anförande med att erinra om att denne ledare till stor del lyckades föra världens mest befolkade land ur fattigdom, och att det var han som sade det där med att " katten var vit eller svart, men det spelade ingen roll, det viktiga var att den kunde jaga råttor" . Vi får hoppas att vi tillsammans kan visa vad vi kan lära andra, så att de inte bara kan jaga råttor utan även mat för dagen.

Pettinari
Fru ordförande, herr kommissionsledamot! Förstärkningen av de humanitära hjälpaktionerna får inte gå ut över det långsiktiga utvecklingsbiståndet. Vi har under en längre tid kunnat konstatera en överflyttning av stora resurser från samarbetsåtgärder till humanitärt bistånd, såväl inom medlemsstaterna som inom Europeiska unionen.
Detta är, uppriktigt sagt, inte en acceptabel utveckling och den kommer att leda till att den rika världen förlorar en stor del av sitt politiska ansvar, något som måste bekämpas. Humanitära hjälpaktioner är aptitligare, eller verkar åtminstone aptitligare, i den allmänna opinionens ögon och mer attraktiva, de berör människor mer och får under alla omständigheter mer plats i tidningar och massmedier. Men jag tror att man måste försöka få den europeiska allmänna opinionen mer ansvarsmedveten och övertyga den om att den enda vägen för att nå fram till ökad internationell stabilitet är genom tillväxt i de fattiga länderna och genom en samarbetspolitik som syftar till utveckling och genom att finansiera en sådan, vilket framför allt innebär att fylla igen det demokratiska underskottet vad gäller ekonomi och politik som karakteriserar relationerna mellan nord och syd.
Av denna anledning delar jag synpunkterna i Fassas betänkande, där han presenterar ett antal konstruktiva förslag när det gäller att nå en effektivare samordning mellan humanitära hjälpaktioner och återhämtnings- och uppbyggnadsbistånd och ekonomisk sanering. Där ingår ett kraftfullt stöd till frivilliga hjälporganisationer som ofta är de som i första hand betalar priset för sin modiga närvaro i konfliktområden.
Även erfarenheterna med ECHO är positiva. Grundprincipen bakom ECHO visar att det bara är en reell, effektiv och engagerad samverkan mellan olika europeiska humanitära hjälpaktioner som kan nå de uppställda målen. Jag tror att ECHO, i vissa avseenden, är själva juvelen i kronan när det gäller den externa närvaron i de fattiga länderna och att man måste ge organisationen de resurser den förtjänar, samt avlägsna den nuvarande osäkerheten vad gäller budgetavsättningar till åtgärder som syftar till att hjälpa den som verkligen befinner sig i svårigheter, en osäkerhet som inte borde få existera när det gäller humanitära hjälpaktioner.
En allvarlig varning bör istället enligt min mening riktas mot rådets och medlemsstaternas sabotage mot den samordning av den europeiska utvecklingspolitiken som kommissionen så modigt har föreslagit. Vi bevittnar idag ett slags åternationalisering av det europeiska samarbetet och tar i det avseendet ett steg tillbaka. Allt detta är medvetna politiska val från medlemsstaternas sida i namn av en neokolonialism som inte längre borde få existera och som leder till så löjliga resultat som att medlemsstaterna faktiskt konkurrerar om att ingripa i fattiga länder, vilket innebär ett slöseri med resurser.
För att kunna åstadkomma allt detta krävs det en politisk vilja som detta parlament måste kraftfullt stryka under och jag tror att vi genom att förhoppningsvis nu godkänna Fassas betänkande, något som jag stödjer, kan ta ett litet steg i denna riktning.

Sandbæk
Fru ordförande, det är på tiden, att vi börjar utnyttja den enorma kunskap och erfarenhet, som redan finns, i stället för att hela tiden bygga upp nya instanser med nytt folk, som börjar om från Adam och Eva. Jag tänker bl. a. på idén om en europeisk frivilligkår för utvecklingsarbete. De fristående organisationerna har en lång erfarenhet av, att man speciellt bör undvika att sända ut okvalificerad arbetskraft till u-länderna. Man bör i stället få med lokalsamhällena. Det kan inte vara meningen, att u-länderna, och särskilt i katastrofsituationer, skall påtvingas unga okvalificerade européer för att avhjälpa arbetslösheten i Europa.
Likaså har de fristående organisationerna erfarenhet av landsspecifika resultatanalyser genom deras lokala kännedom och samarbete med de lokala fristående organisationerna. Så varför inte be de fristående organisationerna och Echo att påbörja ett nära samarbete i utarbetandet av dessa landsspecifika resultatanalyser? Jag minns bl. a., att Oxfam ett helt år före katastrofen i Rwanda, gång på gång påpekade, vad som höll på att ske. Man borde ha ingripit, sade Oxfam, men ingen lyssnade på dem. Jag begriper heller inte, att det är nödvändigt att Echo och kommissionen gör reklam för sig själva, och till på köpet dålig reklam, och jag vill gärna veta, hur mycket av EU: s pengar eller av Echos pengar som används till sådan reklam.
Jag måste ta avstånd från avsnittet om reformen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och anser i övrigt, att punkt 11 och 12 är en enda röra. Men det gläder mig, att ändringsförslagen om kvinnans roll och aktiva medverkan kommit med i betänkandet. Tyvärr har jag inte tid att på en och en halv minut lovorda herr Fassa för allt det, som det vore värt att lovorda honom för.

Amadeo
Fru ordförande, bäste föredragande! Syftet med det betänkande som vi just nu diskuterar är att göra om den befintliga kopplingen mellan akuta hjälpaktioner, återhämtningsfasen och utvecklingsprocesserna för att europeiska ingripanden skall bli effektivare.
Enligt vår mening måste banden mellan hjälpaktioner, återhämtning och utveckling få en strategiskt långsiktig inriktning som omfattar politiska, sociala och tekniska aspekter på utvecklingsproblematiken och som främjar en samverkan mellan unionens, medlemsstaternas och FN: s aktioner.
En förstärkning av PESC verkar därför vara av grundläggande betydelse, liksom att sammanföra de aktuella organisationerna till en enda myndighet, vilket skulle garantera koordination och snabbhet vad gäller ingripanden och verkar vara det som i själva verket krävs för att gå från ord till praktisk handling.
Eftersom vi idag bevittnar kriser som vi utan tvekan kan karakterisera som kroniska och som under alla omständigheter är allvarliga, borde just det faktum att de är så utsträckta i tiden göra det möjligt att optimalt planera hjälpinsatserna på lång sikt för att bättre kunna klara övergången från de initiala hjälpaktionerna till mer detaljerade, riktade hjälpinsatser.
Vi anser att kommissionens åtgärder bör ta hänsyn till behoven i de svagaste skikten av befolkningarna, som kvinnorna, de gamla och barnen, och tillämpningen bör främja lokala marknader och prioritera möjligheterna att göra lokala inköp.
Vi är med andra ord positiva till att skapa en organisation som omfattar såväl civila som militära enheter och som samarbetar med västeuropeiska unionen VEU för att lämna ett bidrag till att kriserna löses och att freden återställs, liksom vi är övertygade om behovet av en permanent internationell domstol för att bekämpa brott och straffa de skyldiga och av en strängare kontroll av vapenexporten, samt den absoluta nödvändigheten av att lansera en kraftfull politik för att förhindra naturkatastrofer och lösa väpnade konflikter.

Smith
Fru ordförande, låt mig börja med att uttrycka mitt stöd för den allmänna andan i detta utmärkta betänkande och den inriktning som föredraganden anammar. Genom mitt bidrag skulle jag bara vilja belysa huvudpunkterna i utskottet för externa ekonomiska förbindelsers yttrande. För det första erkänner vi att kommissionen gör en värdefull och viktig åtskillnad mellan de olika typerna av katastrofer - från rena naturkatastrofer som ändå kan ha strukturella orsaker eller vara endemiska till sin natur, till begränsade naturkatastrofer: översvämningar, jordbävningar etc., och tillstånd som skapas av människan och som rör våldsamma konflikter. I det senare fallet har ofta de institutionella och administrativa ramarna för utveckling kollapsat, medan i det tidigare fallet så finns de grundläggande institutionella och administrativa strukturerna i stort sett på plats, även om de blivit störda eller tillfälligt överraskade av nödsituationen. Det är uppenbarligen en mycket komplicerad situation, men en situation som fordrar en flexibel respons. Sedan har vi, naturligtvis, behovet som togs upp av föregående talare, att stödja och uppmuntra de lokala marknaderna som handelsstrukturer, och detta är ett viktigt element när det gäller stöd till återhämtning.
Jag skulle vilja betona betydelsen av att de som är inblandade i utformandet av återhämtnings- och utvecklingsprogram fattar beslut som stöder interventioner som främjar fungerande lokala marknader eller ett återupprättande av sådana marknader och nationella eller regionala handelsstrukturer.
Ingen diskussion av detta slag kan vara komplett utan en viss hänvisning till vapenhandelns roll, och när vi talar om större mänskliga katastrofer nämns väldigt ofta vapenhandeln och vi anser i utskottet för externa ekonomiska förbindelser att det är viktigt att Europeiska unionen vidtar åtgärder för att upprätta en uppförandekodex för vapenhandeln i regioner där det råder en uppenbar oro och konflikter är antingen nära förestående eller under uppsegling.
Till sist, angående länken mellan dokumentet och Europeiska unionens nuvarande praxis; kommissionens tillvägagångssätt vad gäller länkarna mellan hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd verkar på något sätt vara alltför teoretiskt och inbegriper en rad grundläggande antaganden angående Europeiska unionens kapacitet att genomföra denna tämligen ambitiösa plan. Jag har haft ett antal mycket givande samtal med relevanta personer vid kommissionen och författarna till detta dokument, och jag har sagt till dem att jag är mycket glad att se det här och att jag tycker att dokumentet är utmärkt och är vittgående när det gäller att möta de förslag som lagts fram av Europaparlamentet under årens lopp. Mitt huvudsakliga bekymmer är emellertid fortfarande om detta dokument kan få en effektiv uppföljning i det genomförande som sker dag för dag rörande Europeiska unionens bistånd till hjälpaktioner, återhämtning och utveckling, och man kanske behöver uppmärksamma mer hur saker och ting fungerar för tillfället innan man ger sig i kast med några förslag för framtiden.

Günther
Fru ordförande, kommissionär, kära kollegor! Först vilja jag rikta ett hjärtligt tack till den föredragande, Fassa, för hans arbete. Jag skulle bara kort vilja gå in på en eller två punkter. Jag välkomnar i detta betänkande speciellt, att han har tagit upp frågan om det militära skyddet av humanitära aktioner. Detta är ju ett problem, som vi ständigt konfronteras med och på senare tid har det blivit vanligt att humanitära hjälporganisationer blir offer för våldshandlingar. Dessutom tror jag att vi här kan förverkliga ett litet stycke gemensam utrikespolitik i unionen och därför välkomnar jag också det utrikespolitiska utskottets yttrande angående fredsstyrkorna.
Jag delar den förre talarens åsikt beträffande problematiken med vapenexporten. Men fastän vi i en rad europeiska länder har rigida bestämmelser angående vapenleverans till konfliktområden, finns det alltid kriminella element, som finner lösningar att komma över vapen och också leverera sådana vapen till krisdrabbade områden. Med vackra förhandlingar har man alltså inte ännu vunnit allt.
En annan punkt i samband med katastrofhjälp och varaktig utveckling är i mina ögon, att vi vid katastrofhjälp inte till så stor del har möjlighet ta hänsyn till några brott mot de mänskliga rättigheterna, utan här kommer katastrofens offer först. Men vid ett ständigt och fortgående uppbyggnadsarbete - utvecklingshjälp - måste vi fråga efter mänskliga rättigheter. Här vill dock protestera in en punkt mot min ärade kollega Robles Piquer: Även ett visst välstånd eller förbättrade livsvillkor i ett land kan inte rättfärdiga, att de mänskliga rättigheterna trampas på. Jag kan inte känna någon vördnad för någon statsman som gjort det, fastän man inte får tala illa om de döda.

Pinheiro
Fru ordförande, kommissionen skulle vilja gratulera föredraganden, herr Fassa, till hans betänkande och håller rent allmänt med om dess slutsatser och rekommendationer. Betänkandet är ett mycket positivt steg i processen att formalisera ett tillvägagångssätt som genomsyrats av ett fortlöpande samråd med ett brett spektrum av intresserade parter under hela dess utveckling.
Kommissionen skulle vilja välja ut ett antal punkter som betonats av föredraganden för en särskild kommentar och även ge ledamöterna en uppdatering rörande tillämpningen av hjälpaktionerna, återhämtnings- och utvecklingsbiståndet, såväl som att kommentera en del viktiga frågor rörande humanitärt bistånd och ECHO.
Jag är övertygad om att biståndsprocessen kan förbättras genom en korrekt förståelse av förstärkningen av sammanfogningen mellan de olika faserna i hjälpaktionerna, återhämtnings- och utvecklingsbiståndet. Lika viktigt, och lika betonat i herr Fassas betänkande, är behovet att samordna gemenskapens och medlemsstaternas åtgärder och, inte minst, utöver detta, att se till att det finns en bra samordning mellan kommissionen och de andra större internationella organisationerna och byråerna. Endast då kan vi säkerställa enhetlighet och främja effektiviteten. En annan avgörande punkt är behovet att på ett bättre sätt rikta biståndet till människor som verkligen har behov av detta. Detta kan vara mycket svårt i praktiken, särskilt vid mänskliga krissituationer när det rör sig om stora flyktingströmmar och osäkerhet, men det är i vilket fall som helst mycket viktigt att både använda medlen på bästa sätt och upprätthålla allmänhetens stöd för tillhandahållande av livräddande bistånd på längre sikt.
Dessutom har mycket humanitärt bistånd varit tvunget att ges i konfliktområden där civilbefolkningen påverkats i allt högre grad av våldet, eller till och med utgjort ett direkt mål. Under sådana förhållanden står det humanitära samhället inför många grundläggande men ändå extremt svåra frågor vad gäller biståndets neutralitet och opartiskhet. Frågor kan rättmätigt ställas om hur manipulation och plundring av stridande fraktioner kan undvikas, hur man möter brott mot de mänskliga rättigheterna, hur biståndsarbetare skyddas och så vidare. Mycket av denna oro ligger bakom de punkter som ställs upp i det föreliggande betänkandet. Kommissionen har klart uppmärksammat de allvarliga svårigheter som existerar när man skall tillhandahålla humanitärt bistånd under dessa förhållanden. En medvetenhet om de inneboende riskerna och en fortsatt analys av krissituationer, antingen beroende av politiska eller ekonomiska skäl, är en viktig del av detta arbete. Det är emellertid nödvändigt att förstå att de problem man möter varierar avsevärt från en krissituation till en annan. Kommissionen gör stora ansträngningar för att få till stånd en samordning med partners som till exempel icke-statliga organisationer, Röda Korset och olika FN-organ, för att anpassa responsen till varje ny situation.
Betänkandet tar upp frågan om konfliktförebyggande åtgärder, och detta välkomnas naturligtvis av kommissionen. Förebyggandets betydelse kan inte överskattas; konfliktförebyggande åtgärder och främjande av en nivå för strukturell stabilitet är centrala för bestämmandet av vilka hjälpaktioner och vilken återhämtnings- och utvecklingslinje som skall tillämpas och som ni vet så har kommissionen utarbetat ett meddelande om detta ämne som för tillfället håller på att diskuteras i rådet.
Kommissionen gläder sig också över att föredraganden särskilt tar upp genusfrågor och att detta också betonas i yttrandet som lämnats av utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor. Genusaspekten fick stort utrymme i meddelandet om att sammanfoga hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd och i Echos arbete under 1996 och kommer även fortsättningsvis att få det, eftersom det är en viktig del av målet att göra vårt humanitära bistånd rättvist och effektivt. Kvinnor och män är sårbara på olika sätt i krissituationer och använder olika sätt för att klara av situationerna. Allmänt sett så verkar män ha fler möjligheter till hands än vad kvinnor har, eftersom de vanligtvis har större kontroll över resurserna, större rörlighet och större makt att fatta beslut. Vi behöver därför se på hur vi kan lösa detta när vi planerar och genomför humanitära biståndsaktioner och se till att detta faktiskt tillämpas ute på fältet.
Denna fråga har också ett samband med de punkter som tas upp i herr Fassas betänkande om lokal och regional förmåga. Det är bara alltför lätt att förstöra känsliga marknader med dåligt genomtänkta eller dåligt fokuserade program. Engagemang av lokal personal och ett stärkande av lokala institutioner för att ta itu med olika katastrofer kan förhindra många av de negativa effekter som hjälpaktioner kan föra med sig, exempelvis då utländsk personal och utländska resurser fullständigt överväldigar och åsidosätter de lokala ansträngningarna. Denna fråga är vi särskilt måna om vid kommissionen. Det är ju faktiskt vårt mål att uppmuntra den privata sektorn som vi anser vara den största kraftkällan för tillväxt i AVS-länderna. Det är i denna anda vi tror att en bättre utveckling minskar behovet för katastrofhjälp, att bättre hjälpaktioner bidrar till en bättre utveckling och att en bättre återhämtning lindrar övergången mellan dessa.
Framstegen vid genomförandet av tillvägagångssättet att sammanfoga hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd har utmärkts av ett antal milstolpar. Eftersom en sammanfogning av hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd ses väldigt mycket som ett tillvägagångssätt som är tillämpligt i en mängd olika situationer, har dess påverkan varit stor och dess framsteg snabba. De som varit ansvariga för utvecklandet och genomförandet av programmen har till sitt förfogande en teknik som anpassar sig till de befintliga programmen, eftersom allt som krävs är att programmet utvecklas med sammanfogningstanken i bakhuvudet och att det baseras på samordning, både inre och yttre. Bara det faktum att man kan överväga, vid de tidigaste stadierna, de framtida effekterna av de åtgärder som vidtas nu, hjälper till med att fokusera på att försöka förbättra biståndets effektivitet.
Användning av projektgrupper är förmodligen ett av de mest handgripliga och pragmatiska sätten att i praktiken tillämpa samarbete och samordning inom kommissionen. Grupperna har upprättats i de regioner där tillvägagångssättet är mest utvecklat. De två bästa exemplen idag är de grupper som har funnits ett tag för Haiti och området runt de stora sjöarna. Andra har funnits under en längre period, till exempel i Liberia. Rent informellt och tack vare attraktionskraften i och behovet av detta nya tillvägagångssätt, så är samordningen och det inre samarbetet bättre än någonsin i och med den fördel det innebär att det backas upp av kommissionens meddelande och den fruktbara debatt det har orsakat. Det har inom kommissionen förvandlats till en gemensam instruktion som undertecknats av generaldirektörerna för alla yttre generaldirektorat och chefen för ECHO och skickats till alla yttre tjänster och delegationer.
Idén med att sammanfoga hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd är inte bara bunden till kommissionen. Medlemsstaterna inbjuds att delta fullt ut i arbetet och det gläder kommissionen att rådet har beslutat att kommissionen och medlemsstaterna bör samarbeta vid utarbetandet av ramar för en global politik vad gäller vissa länder och regioner.
Detta betänkande har belyst många viktiga biståndsfrågor och är ett välkommet steg i samband med idén om att sammanfoga hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd, inom vilket område parlamentet alltid varit ett stöd.
Fru ordförande, jag är ledsen att mitt tal drog ut på tiden, men detta betänkande och ämne rör mycket komplicerade områden och det sätt på vilket våra åtgärder sker dag för dag. Jag tänkte därför att mitt inlägg borde vara lite längre för att det skulle vara möjligt att ge uttryck för en del av vårt engagemang.

Ordföranden
Tack, herr kommissionsledamot.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.
Jag förklarar Europaparlamentets session för avslutad.
(Sammanträdet avslutades kl 20.05.)

