Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Janssen van Raay
Artiklarna 2, 5, 119 i arbetsordningen. Jag är här. Jag deltar inte i omröstningarna med namnupprop i protest mot att kvestorerna inte har fattat ett beslut som är vadbart i Luxemburg, vilket jag krävde skriftligen redan i augusti förra året, om att min allmänna omkostnadsersättning hållits inne på ett orättfärdigt sätt av Chamier.

Ordföranden
Era synpunkter kommer att tas med i protokollet.

Alavanos
Herr ordförande! I går skördade kriget i Jugoslavien det största antalet offer. Sjuttio oskyldiga, albanskspråkiga jugoslaviska medborgare, bland dem även barn, dödades av Natobomber. Kanske vi på något sätt borde visa vår respekt för dessa människor. Det får ni bedöma.

Ordföranden
Jag tycker nog att parlamentet varje dag har uttryckt och uttrycker sin medkänsla med offren, samtliga offer, i denna konflikt.

Balfe
Herr ordförande! Jag vill ta upp en ordningsfråga. Det gäller en ganska världslig och mindre viktig fråga. Kan mitt namn tillfogas till de som var närvarande? Ni kan se att jag var närvarande, eftersom jag röstade i alla omröstningar med namnupprop, men jag finns inte med på listan.

Ordföranden
Det kommer naturligtvis att bli gjort, ledamot Balfe.

McMahon
Herr ordförande! Jag vill också ta upp en ganska världslig fråga. I går, under omröstningen om mitt betänkande och Chanteries betänkande, så rapporterade Collins till kammaren att det fanns en fotograf på läktaren som fotograferade enskilda ledamöters dokument och omröstningslistor. Jag skulle vilja veta vilket resultat undersökningarna gav, i synnerhet med beaktande av den mängd lobbyverksamhet som jag drabbades av i samband med mitt betänkande. Jag undrar om företrädarna för oljebolagen eller bussbolagen försöker att få en glimt av socialdemokraternas omröstningslistor. Kan presidiet vänligen låta oss få ta del av deras undersökningar av denna händelse?

Ordföranden
Som ni vet, herr McMahon, så ingrep parlamentets tjänstemän när Collins hade påpekat saken och förde bort fotografen. Vi kan naturligtvis lämna den information ni begär. Om ni vill kan ni få den skriftligen.

Dell'Alba
Herr ordförande! I går morse, i samband med omröstningen om Europeiska rådets extra möte i Berlin, röstade parlamentet igenom två ändringsförslag, 18 och 19. Jag vill be er att kontrollera hos de berörda organen vad det kan finnas för samband mellan en resolution om toppmötet i Berlin och de ändringsförslag 18 och 19 som vi röstade om, innan ni godkänner dem och skickar dem vidare till de institutioner de är avsedda för.

Ordföranden
Jag antar att ni avser parlamentets rättstjänst. Jag skall se till att det blir gjort.

Bru Purón
Herr ordförande! När jag återvände till parlamentet märkte jag hur svårt det är att komma fram i korridoren, framför allt när man kallar till omröstningarna. Jag anser givetvis att man inte skall hindra den unika möjligheten att gå omkring i korridoren, eller att ledamöterna skall gå omkring med en ringklocka, men jag tycker att de många besökarna måste lämna plats åt ledamöterna som givetvis vill komma i tid till kammaren.

Ordföranden
Även detta är naturligtvis ett problem. Vi måste försöka hitta en balans mellan de tillfällen när vi måste böna och be för att någon skall komma och besöka oss, som det var förr i tiden, och de tillfällen, som nu, när besökarna är många därför att Europaparlamentet har blivit viktigare, bland annat tack vare ert arbete.

Chichester
Herr ordförande! Jag har förstått att ordföranden skulle vara närvarande på förmiddagen vid den här tidpunkten, och jag hoppas att han inte fått förhinder.

Ordföranden
Jag vet inte vad det är för problem ledamoten avser. Det har sedan länge varit bestämt att jag skulle sitta ordförande under första delen av detta sammanträde. Jag förstår inte var ni kan ha fått er information ifrån.

Chichester
Jag och ordföranden hade bestämt att vi skulle träffas i dag kl. 9.30. Han sade till mig att han emellertid inte kunde detta, eftersom han skulle vara ordförande vid denna tidpunkt. Jag är helt enkelt orolig och bekymrad över att han inte är här i egenskap av ordförande.

Ordföranden
Som ni ser - ni har kallat på ordföranden, och här är han!

Konrad
Herr ordförande! Kvestorerna har informerat ledamöterna om att vi kommer att vara kvar på våra kontor till och med maj månad och att vi sedan skall flytta. Nu i morse kunde jag konstatera att man redan börjat visa upp de nya byggnaderna för besökande grupper. Jag måste säga att jag som ledamot känner att jag blivit mycket dåligt informerad, eftersom vi inte fått tillfälle att se på de nya byggnaderna och inte ens några exempel på kontor. Jag betraktar det som ett stort fel och ber därför om att vi skall hitta ett förfarande så snart som möjligt.

Ordföranden
Här tror jag mig kunna bevisa att ni har fel, Konrad. Samtliga grupper har haft en möjlighet att låta de enskilda ledamöterna besöka den nya byggnaden. Det har skett vid olika tidpunkter och på olika sätt, men möjligheten har funnits där. Som ni säkert vet finns det vissa problem när det gäller att få färdig byggnaden, och vi vet inte hur lång tid det kommer att ta innan vi kan flytta.

Bianco
Herr ordförande! Låt mig ta upp en litet annorlunda fråga. Det cirkulerar uppgifter om att vi med all sannolikhet kommer att kunna godkänna Europaparlamentets tjänsteföreskrifter under nästa sammanträdesperiod. Om så sker, så tror jag det skulle vara sista chansen, och jag tror det skulle kunna skapa problem i de fall där ledamöternas tjänsteföreskrifter inte respekteras i de enskilda medlemsstaterna. Det kanske vore lämpligt om ordförandeskapet skickade ett meddelande till de olika nationella regeringarna, till de olika nationella parlamenten, för att försöka motverka de problem som kan uppkomma om det råder en bristande överensstämmelse mellan Europaparlamentets beslut och eventuella nationella beslut som kan komma att strida mot det vi har bestämt.

Ordföranden
Som ni vet undersöks detta mycket noga av rådets nuvarande ordförandeskap. Jag är övertygad om att Europaparlamentets ordförande kommer att ge samtliga ledamöter aktuell information om hur frågan utvecklas, bland annat för att kunna undersöka de eventuella effekter som ni har pekat på.
Protokollet justerades.

Årsrapporter 1998
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0119/99 av Esteban Martín för utskottet för framställningar om Europeiska ombudsmannens årsrapport för verksamheten 1998 (C4-0138/99); -A4-0117/99 av Newman för utskottet för framställningar om överläggningar i utskottet för framställningar under det parlamentariska året 1998-1999.Före den gemensamma debatten kommer Europeiska ombudsmannen, som jag välkomnar till parlamentet, att lägga fram sin verksamhetsrapport och sin specialrapport.
Söderman, Europeiska ombudsmannen, har ordet.

Söderman
Herr ordförande! Låt mig börja med att säga hur tacksam jag är för att få möjlighet att redovisa min årsrapport för 1998 för Europaparlamentet. Detta är Europeiska ombudsmannens fjärde årsrapport, och den sista som kommer att redovisas under denna mandatperiod.
När årsrapporten för 1997 behandlades av parlamentet, så menade en del kritiska röster att ombudsmannen bara lyckades nå framgång i ett litet antal fall. Denna slutsats drogs på grundval av alla erhållna klagomål, inklusive de som låg utanför mandatet. Jag tycker inte att det är riktigt rättvist att bedöma ombudsmannens resultat på detta sätt. Det finns inte mycket att göra år ett mandat som ligger utanför mandatet, än att ge den klagande rådet att skicka klagomålet till ett behörigt organ. Vi har gjort detta i nästan 80 procent av sådana fall, så att medborgarna lämnar oss vanligtvis inte med två tomma händer.
I många fall skulle dessa fall kunna behandlas på ett effektivt sätt av en ombudsman eller ett liknande organ på nationell nivå. Vi försöker därför ständigt att främja idén att dessa icke-rättsliga organ skall uppmuntras och biträdas när det gäller behandling av klagomål från europeiska medborgare som rör gemenskapslagstiftningen. Även om det skett uppmaningar att utöka Europeiska ombudsmannens mandat till att också behandla klagomål mot nationella myndigheter, särskilt i fall som rör den fria rörligheten, så tycker jag fortfarande att det är bäst att skapa ett effektivt samarbetssystem med de nationella ombudsmännen och liknande organ.
Under 1998 erhöll ombudsmannens kontor 1 372 nya klagomål, jämfört med 1 181 under år 1997 och 842 under år 1996. Vi avslutade också 185 utredningar med ett motiverat beslut, i jämförelse med 101 under år 1997. I 45 procent av dessa fall så löste institutionen frågan, det gjordes upp i godo eller så avslutades fallet med en kritisk anmärkning. Under år 1997 och år 1996 var siffrorna 40 och 35 procent. Under 1998 konstaterades ingen bristfällig förvaltning i 52 procent av de fall där det skedde en undersökning. Ett sådant konstaterande är inte alltid ett negativt resultat för klaganden. Institutionen eller organet måste förklara sitt beteende för klaganden och, i vissa fall, till och med lyckas övertyga klaganden om att man agerat på ett korrekt sätt.
Det är rätt tillfälle att i dag försöka att sammanfatta vad vi hittills har åstadkommit tillsammans i samarbete med utskottet för sammanställningar och Europaparlamentet. För det första, så har vi börjat tillämpa en samarbetspraxis för behandling av klagomål och framställningar, som har beskrivits i de båda organens årsrapporter. Dessutom har vi utvecklat en fruktbar dialog genom utskottens betänkanden om ombudsmannens årsrapporter, vilken inleddes med det första betänkandet av Ahern, som följdes av betänkandena av Papakyriazis, Newman och, i år, De Esteban Martin. Uppmaningen, till exempel, i Papakyriazis betänkande om en tydlig definition av termen " bristfällig förvaltning" , fick mig att formulera en definition i årsrapporten för 1997. Som en följd av Newmans betänkande, antog Europaparlamentet en resolution som välkomnade definitionen. En smidig och effektiv praxis vid behandlingen av ombudsmannens rapporter i Europaparlamentet har nu upprättats på ett korrekt och formellt sätt, genom att formulera parlamentets arbetsordning i linje med ombudsmannens stadga och genom att uttryckligen fastställa att behörigt utskott - utskottet för framställningar - skall behandla både ombudsmannens årsrapport och möjliga specialrapporter.
För det andra, en undersökning på eget initiativ om allmänhetens tillgång till dokument, stödd av utskottet genom Thors betänkande och av Europaparlamentet, har fått alla berörda institutioner och organ inom gemenskapen att anta bestämmelser om allmänhetens tillgång till dokument, förutom vad gäller domstolen. Vi skrev nyligen till Europeiska centralbanken för att undersöka om den har antagit bestämmelser om allmänhetens tillgång till dokument.
För det tredje, så skulle jag vilja hänvisa till idén om en kod rörande god förvaltningssed, som för första gången nämndes i Perrys betänkande om utskottet för framställningars egen verksamhet under 1996-1997, och som stöddes i Newmans betänkande om ombudsmannens årsrapport för 1997. Det verkar troligt att en sådan kod snart blir verklighet, eftersom Europeiska kommissionen har antagit förslaget under första behandlingen med de avgående kommissionärerna. Den nya kommissionen kan naturligtvis till och med förbättra förslaget innan de antar det.
För det fjärde, så har vi lyckats förbättra det förvaltningsförfarande som Europeiska kommissionen använder i sin roll som övervakare av fördraget, när det gäller hanteringen av klagomål eller framställningar från europeiska medborgare. Förfarandet har sålunda blivit öppnare och effektivare.
Jag skulle också vilja säga några ord om de avslöjanden och anklagelser om bedrägeri och korruption som nyligen skett inom Europeiska unionens förvaltning, särskilt inom Europeiska kommissionen. En öppen förvaltning gör det i de flesta fall mycket svårt att syssla med bedrägeri och korruption, och gör det även lätt att spåra. En sluten förvaltning, å andra sidan, som sköter sin verksamhet genom hemliga sammanträden och som har hemliga arkiv och dokument, främjar just de skumma förhållanden som gör det möjligt för bedrägeri och korruption att frodas. Öppenhet är sålunda ett effektivt instrument för att förebygga och bekämpa bedrägeri och korruption.
I nuvarande förvaltningspraxis finns det fortfarande en gammalmodig princip om en överdriven hierarki. När denna princip tillämpas, leder detta till en motivationsbrist bland de tjänstemän som faktiskt har kontakt med medborgarna. Det gör alla former av bristfällig förvaltning lättare, eftersom de korrekt agerande tjänstemännen inte kan diskutera sin oro rörande institutionens verksamhet. Om offentliga tjänstemän inte kan tala och skriva om sitt dagliga arbete utan medgivande från sina överordnade, så uppmuntrar detta inte till en motiverad och sund atmosfär på arbetsplatsen. Mer öppenhet och en mindre gammalmodig hierarki skulle sålunda motivera personalen och bespara EU-förvaltningen många av dess problem.
Vid förbättrandet av öppenheten är det avgörande att den nya förordningen om allmänhetens tillgång till dokument i enlighet med Amsterdamfördraget, antas så snart som möjligt. Den måste innehålla moderna och heltäckande principer på detta område.
Det är också avgörande att Europeiska ombudsmannens stadga kommer att innehålla en tydlig bestämmelse som ger ombudsmannen rätt att granska alla nödvändiga filer och dokument, för att onödiga och tidsödande dispyter med institutionerna skall kunna undvikas.
Det gläder mig att utskottet för framställningar stöder mitt initiativ i detta avseende i De Esteban-betänkandet. Jag hoppas att denna ståndpunkt kommer att bekräftas av Europaparlamentet.
Jag vill ta tillfället i akt och tacka alla gemenskapens institutioner och organ för ytterligare ett år av konstruktivt samarbete. Jag vill särskilt vända mig till kommissionen och dess ansvariga ledamot, fru Gradin, och tacka henne för hennes engagemang när det gäller att skapa en öppen förvaltning. Mina tack riktas också till ordföranden för utskottet för framställningar, herr Fontana, och alla ledamöter av utskottet för deras stödjande inställning vid sina kontakter med ombudsmannens kontor. Ett särskilt tack riktas till fru De Esteban för hennes professionella och kompetenta arbete vid utarbetandet av det betänkande som ligger på era bord. Tack för er uppmärksamhet.
Applåder

Ordföranden
Tack så mycket, herr Söderman.
Jag ger ordet till De Esteban Martín, föredragande.

De Esteban Martín
Herr ordförande, ärade ledamöter! Först vill jag gratulera Europeiska ombudsmannen och hans avdelning för den öppenhet och snabbhet med vilken de har rapporterat om sin verksamhet, inte enbart inför detta parlament och utskottet för framställningar, utan också direkt till medlemsstaternas medborgare och organisationer.
Vi har alltid i detta parlament försvarat institutionen Europeiska ombudsmannen som en garanti för skyddet av medborgarnas rättigheter när det gäller eventuellt illa skött förvaltning i gemenskapsinstitutioner och organ samt behovet av att intensifiera relationerna mellan dessa institutioner och medborgarna. Men detta skydd för medborgarnas rättigheter skulle inte vara tillräckligt om vi inte bedrev ett tätt samarbete mellan detta parlament, och konkret med utskottet för framställningar, det behöriga utskottet i dessa frågor, och Europeiska ombudsmannen.
Det är ingen tillfällighet att båda institutionerna utgår ifrån medborgarnas rättigheter, och därför bör detta samarbete fortsätta för att kontinuerligt garantera dessa rättigheter och det demokratiska arbetet i unionen, och ge vår förvaltning en större trovärdighet.
Det är ingen slump att Europeiska ombudsmannen utgör ett av de viktigaste elementen för de europeiska medborgarna och för en förbättrad demokratisk kontroll av gemenskapens förvaltning, en demokratisk kontroll som kan åläggas denna kammare, som det organ som är direkt representativt för gemenskapsmedborgarna.
Vi måste, vad gäller den årsrapport som ombudsmannen har lagt fram, framhålla det ökade antalet klagomål - vilket han själv har nämnt. Under detta år har det kommit 1 372 klagomål, vilket är 191 fler än året innan. Denna omständighet visar att medborgarna betraktar ombudsmannens verksamhet som viktig för att rätta till de möjliga oegentligheter som kan inträffa i Europeiska unionens förvaltning.
I parlamentet har vi under dessa år kunnat se medborgarnas alltmer ökade intresse för de europeiska institutionerna och hur besluten som fattas här påverkar deras vardag.
Öppenheten och tillnärmningen mellan förvaltningen och medborgaren är ett av de främsta målen i alla de offentliga förvaltningarna i medlemsstaterna. Detta får därför inte vara mindre vad gäller gemenskapsförvaltningen och vi måste sträva efter att denna tillnärmning blir verklighet.
I denna kammare har vi antagit olika betänkanden om öppenhet och förenkling av gemenskapsrätten, vilka har gjort det möjligt att närma oss detta mål. Ett steg som vi därför bör ta för att uppnå denna samstämmighet mellan gemenskapens institutioner och medborgarna, är att utarbeta en uppförandekod som underlättar förtroendefulla relationer mellan tjänstemännen och allmänheten och att denna kod är tillgänglig och begriplig för medborgarna.
Men vi måste vara medvetna om att denna kod inte får förlora särdragen hos de olika gemenskapsinstitutionerna ur sikte. Vi måste till exempel i Europaparlamentet, enligt min mening, förhandla om denna kod med de olika politiska grupperna.
Med samma inriktning på samarbetet mellan institution och medborgare är det viktigt att framhäva deltagandet av dessa i den fas innan ett ärende anhängiggörs enligt artikel 169 i fördraget.
Vi anser också att det är viktigt för ombudsmannens arbete - och det påpekar han i sin rapport - att förändra stadgan så att alla dokument som ombudsmannen behöver för de förfaranden han bedriver framställs så effektivt som möjligt.
Vad gäller verksamheten ur ett informations- och kommunikationsperspektiv på ombudsmannens kontor, tycker jag att denna verksamhet är ett gott exempel för övriga europeiska institutioner, speciellt vad gäller användandet av ny komunikationsteknik, liksom till exempel medborgarnas närmande till denna via genom internet.
Emellertid måste vi fortfarande - något som också tas upp i rapporten - anstränga oss för att öka spridningen av medborgarnas rättigheter, så att ingen skall låta bli att använda sina rättigheter för att man inte känner till hur man gör det.
Denna spridning måste genomföras av gemenskapsinstitutionerna via press, TV och radio och på så sätt skulle vi undvika, bland andra effekter, att exempelvis 69 procent av klagomålen till ombudsmannen de senaste åren ligger utanför hans behörighet, som till exempel de som handlar om hinder för den fria rörligheten och som varje år lämnas till ombudsmannen.
I detta sammanhang skulle jag vilja erkänna ombudsmannens arbete i sina relationer med andra nationella och regionala ombudsmän. Detta samarbete kommer givetvis att stärka dessa institutioners roll, ett samarbete som kan tjäna till att etablera ett ömsesidigt hänvisande mellan institutionerna av de frågor där någon av dem inte är behöriga, för att uppnå effektiva lösningar på problemet.
För att uppfylla alla dessa mål som vi har här har räknat upp är det nödvändigt att Europeiska ombudsmannens kontor svarar våra medborgare effektivt och därför gratulerar vi herr Söderman till det engagemang han har visat för att hans sekretariat skall fungera på ett lämpligt sätt.
Även om vi uppskattar dessa ansträngningar är det uppenbart att detta sekretariat, för att fungera på bästa sätt, i första hand behöver tillräckliga finansiella medel, och för det andra att det utarbetas tjänsteföreskrifter för de tjänstemän som arbetar med ombudsmannen.
Applåder

Newman
Herr ordförande! Rätten att inge framställningar är en viktig aspekt av det europeiska medborgarskapet. Denna rätt kan utövas av alla som bor i Europeiska unionen, inte bara EU-medborgare, och av organisationer som har sitt säte i Europeiska unionen. Framställningarna är godtagbara om de tar upp frågor som rör Europeiska gemenskapens verksamhet. Denna definition är tillräckligt bred för att utskottet skall tillämpa sunt förnuft och politiskt omdöme när man beslutar om en framställning är godtagbar eller inte.
Under de senaste fem åren av denna mandatperiod har 10 miljoner personer från alla 15 medlemsstater i Europeiska unionen undertecknat över 6 500 framställningar. Dessa hamnar i två breda kategorier: de som tar upp enskilda problem och de som tar upp bredare politiska frågor. De områden som mest tas upp är socialförsäkrings- och pensionsproblem som ofta blir en effekt när arbetstagare flyttar mellan medlemsstater, fri rörlighet för personer, erkännande av kvalifikationer, beskattning (inklusive moms), miljöfrågor och frågor som rör djurens välfärd.
Utskottet för framställningar har emellertid endast administrativt stöd och sekreterarstöd. Det har ingen utredningspersonal. Våra undersökningar av medborgarnas framställningar är alltså beroende av det arbete som utförts av tjänstemän i kommissionen och medlemsstaternas representationer vid Europeiska unionen. Vi har ett omfattande samarbete med kommissionens tjänstemän, och vi tackar dem för det. Det är trots allt inte en god praxis att vi är så beroende av kommissionens personal, när det rör den mindre andel av framställningar som tar upp kritik mot kommissionen.
Vad gäller medlemsstaternas regeringar - som inte verkar vara företrädda i dag - genom sina representationer vid Europeiska unionen eller kollektivt som rådet, så är deras samarbete med utskottet oftast minsta möjliga, och de är inte villiga att skicka tjänstemän till utskottet för att diskutera framställningar med utskottets ledamöter. Medlemsstaterna måste vara mer positiva och svara uttömmande och snabbt på begäran om information och åtgärder som riktas mot dem av kommissionen vad gäller framställningar.
Under våra sammanträden har och utövar utskottets ledamöter naturligtvis den viktigaste rollen vid utfrågning och pådrivning av kommissionens tjänstemän, och i de beslut vi fattar. Det är faktiskt så att om medborgarna blir orättvist behandlade eller avspisade, så ingriper vi till deras försvar. I en rad fall varje år, så leder en framställning till ett inledande av formella överträdelseförfaranden enligt artikel 169 i fördraget mot medlemsstater som inte genomför gemenskapslagstiftningen på ett korrekt sätt, till skada för våra medborgare.
Analysen av överträdelseförfarandena sedan år 1996 visar ett minimum av totalt 97 fall som härrör från framställningar av 535 fall som tar upp direkta klagomål för vilka kommissionen skickade tillkännagivanden, som sålunda utmynnade i överträdelseförfaranden. Dessa siffror visar att framställningarna spelar en viktig roll vid upptäckandet och handläggningen av överträdelsefall. I sin årsrapport om tillämpningen av gemenskapsrätten, bör kommissionen tydligt redovisa de fall där överträdelseförfaranden enligt artikel 169 initierades genom framställningar. För närvarande så är detta underskattat. Medlemsstaterna måste förbättra de åtgärder som vidtas i fall där överträdelser har rapporterats.
I Europaparlamentets informationsbroschyr till allmänheten om rätten att inge framställningar står det att läsa att framställningar ofta avslöjar praxis i en medlemsstat som står i strid med - formellt eller viljeförklaringsmässigt - gemenskapsrätten. I vissa fall så har gemenskapsmyndigheternas agerande fått de nationella myndigheterna att tillämpa gemenskapsrätten på ett mer korrekt sätt. Som ett resultat av framställningarna har Europaparlamentet kunnat hjälpa medborgarna i sina dagliga strävanden, och haft möjlighet att agera för att hitta en lösning på verkliga fall som tar upp frågor inom gemenskapens behörighetsområde. Denna broschyr behöver spridas mycket mer än vad som skett hittills.
Jag skulle vilja avsluta med att säga att - som den ende ledamoten av Europaparlamentet med fortlöpande fullt och aktivt ledamotskap i Europaparlamentets utskott för framställningar sedan dess bildande för tolv och ett halvt år sedan, i januari 1987 - jag hoppas de ledamöter av Europaparlamentet som väljs till det nya parlamentet kommer att se till att man även i fortsättningen tar allvarligt på de europeiska medborgarnas och invånarnas rätt att inge framställningar till Europaparlamentet.
Eftersom detta förmodligen är mitt sista tal i Europaparlamentet under sammanträdesperioden, vill jag tacka alla dem som jag har arbetat med under 15 års ledamotskap i Europaparlamentet och, i synnerhet, de fina människorna i Greater Manchester Central, som jag - enligt det fina systemet med enmansvalkretsar - haft äran att företräda sedan år 1984. Jag tackar er och dem.
Applåder

Ordföranden
Herr Newman! Jag är säker på att alla kolleger vill tacka er för det arbete ni utfört i detta parlament och, i synnerhet, så är jag väl medveten om det enorma arbete som ni har utfört i utskottet för framställningar. När jag för första gången kom till detta parlament fick jag tillfälle att träffa er i detta utskott, och vi fick möjlighet att arbeta tillsammans för våra medborgare, vilket alltid har varit ert största intresse. Denna kammare tackar er för ert arbete.

Schmidbauer
Herr ordförande, jag skulle också mycket gärna vilja tacka herr Newman. Han säger att han varit medlem i utskottet för framställningar sedan detta grundades i januari. Jag kom till parlamentet i mars och sitter sedan dess också med i detta utskott där jag mycket väl kunnat iaktta hans arbete och det han gör för medborgarna. Jag skulle vilja tacka honom så hjärtligt för detta, men också för denna årsrapport och fru De Esteban Martin för betänkandet om ombudsmannens årsrapport. De, liksom även Söderman själv, har båda lagt fram en rapport som på ett mycket ingående sätt visar att dialogen med medborgarna är och också kommer att förbli en oavlåtlig del av ett demokratiskt Europa.
Detta betyder för oss följande: Utskottet för framställningar är länken mellan den europeiska befolkningen och parlamentet när det handlar om att driva igenom gemenskapsrätten. Detta är tyvärr ofta eftersatt av de nationella, regionala och kommunala myndigheterna, antingen på grund av okunskap eller byråkratisk makt, ofta hand i hand med nationell egoism. Så har vi i några fall, t.ex. vad beträffar godkännande av examensbevis eller bevis om yrkesutbildning, ersättning genom sociala förmåner samt miljörisker kunnat lösa problemen, eller hjälpa dem som lämnat in framställningarna att lösa problemen.
För att garantera den direkta kontakten med medborgarna även i framtiden vill vi i utskottet enhälligt plädera för att ett självständigt utskott för framställningar bibehålls. För att avhjälpa den allmänna informationsbristen bland befolkningen i EU vill vi uppmana parlamentets och kommissionens kontor att inrätta byråer för telefonrådgivning i medlemsstaterna och framför allt att fortsätta bygga ut hela telematiken och informationstekniken med dess möjligheter.
Samarbetet med ombudsmannen har egentligen alltid fungerat bra. Därför skulle jag ännu en gång så hjärtligt vilja tacka herr Söderman, också för att han vid tvister med de europeiska förvaltningarna aldrig låtit sig avskräckas av förvaltningens första blidkande svar utan att han fortsatt att insistera. Vi har honom att tacka för att mer insyn och öppenhet gör intåg i den europeiska förvaltningen. Det utkast till kod för god förvaltningssed som kommissionen lade fram i januari hade nämligen utarbetats på hans och Perrys initiativ.
Vi kräver därför att ombudsmannen vid sina undersökningar skall få tillgång till alla handlingar och att han utan hierarkiska hinder skall kunna inhämta upplysningar från alla personer inom förvaltningarna, så att han kan arbeta utan onödiga hinder.
Jag är övertygad om att samarbetet mellan utskottet för framställningar med dess möjligheter och ombudsmannen med hans uppgiftsområde kommer att få ett allt större värde för demokratin inom Europeiska unionen och för ett förverkligande av medborgarnas rättigheter.

Perry
Herr ordförande! Parlamentet har under denna vecka debatterat väldigt många viktiga frågor, t.ex. krig och fred i Kosovo. Vi har hört tal av kommissionens nominerade ordförande, Prodi, och ett tal av ministerrådets ordförande, den tyske förbundskanslern Schröder. Denna förmiddags debatt kanske kan verka obetydlig vid sidan av veckans större ämnen - men det är den inte.
Alla parlament har fyra roller: att lagstifta, att övervaka budgeten, att övervaka förvaltningen och att företräda medborgarna; men den viktigaste av dessa roller är den sistnämnda. Vårt största ansvar är att företräda och skydda rättigheterna för våra 370 miljoner europeiska medborgare.
Inget utskott i detta parlament utövar denna roll mer direkt för medborgaren än utskottet för framställningar, och inget ämbete inom Europeiska unionen har den enskilde individens intressen högre upp på sin ansvarslista än Europeiska ombudsmannen.
Med beaktande av värdet för den enskilde medborgaren att kunna inge framställningar, så stöder jag fullständigt rekommendationerna i Newmans betänkande. Som redan har sagts under denna förmiddag, så har Newman arbetet mycket hårt i utskottet för framställningar. Han och jag kommer från olika politiska traditioner, men vi delar en liknande tro på betydelsen av att skydda medborgarnas rättigheter. Min grupp vill tacka honom för det arbete som han under många år har utfört i utskottet för framställningar.
Jag kommer i mitt tal bara betona ett avsnitt i detta betänkande. Det handlar om punkt 8, och vi beklagar - precis som Newman - den fortsatta frånvaron av en företrädare från ministerrådet vid utskottet för framställningars sammanträden. Under de senaste åren har brittiska, tyska och österrikiska ordförandeskap bojkottat detta utskott. Jag hoppas att det finska ordförandeskapet, som kommer från den skandinaviska demokratiska traditionen, statuerar ett bättre exempel. Med beaktande av att detta parlaments generalsekreterare själv en gång föreslog att utskottet för framställningar skulle avskaffas - och som jag har förstått saken, så har vissa stora grupper i sista sekunden backat från förslag att avskaffa utskottet för framställningar - så kan vi emellertid kanske förstå varför ministerrådet intar denna attityd. Men vi i Europeiska folkpartiets grupp har aldrig tvekat i vår övertygelse att behålla utskottet för framställningar.
I likhet med Newmans betänkande, stöder jag också De Estebans betänkande om ombudsmannen. Jag röstade inte för att Jacob Söderman skulle bli Europeiska unionens ombudsman. Jag hade fel. Det finns ett ord i detta betänkande som höjer sig över mängden, och det är ordet " oförvitligt" som används för att beskriva samarbete mellan ombudsmannen och parlamentet. Ordet oförvitligt används inte ofta när man talar om Europeiska unionens institutioner, men jag blev glad när jag såg det, och det användes korrekt för att beskriva ombudsmannens arbete och hans förbindelser med detta parlament.
Jag stöder honom i hans uppmaningar om större öppenhet. Detta är sannerligen nödvändigt. Jag tackar honom för att han tog itu med min önskan om att vi borde skapa en uppförandekod för förvaltningen. Jag säger till detta parlament: om vi vill att ombudsmannen skall göra ett bra arbete, så måste vi se till att han får tillräckliga befogenheter och resurser. Vi bör ge honom vårt fulla stöd.

Thors
Herr ordförande, herr ombudsman! Vi är glada över att vi alla i dag kan slå fast en omständighet, nämligen att ombudsmannen hittills har visat sig vara en mycket viktig institution för EU, och en särskilt viktig institution för att öka offentligheten i unionen. Jag vill nämna några av de talrika initiativ som han har tagit i detta avseende.
För det första: den egna initiativrapporten om tillgång till dokument som ledde till att så gott som alla institutioner nu i alla fall har regler. För det andra: att förfrågan om samma sak har gjorts till Europeiska centralbanken om deras handlingar. För det tredje: att ministerrådets handlingar också anses innehålla ordförandeskapets handlingar. För det fjärde: att avsaknad av register över handlingar i kommissionen är dålig administration. För det femte: att rådet har en lista över åtgärder som har vidtagits inom den tredje pelaren.
Alla dessa åtgärder och intiativ är en oerhört viktig ram i samband med den nya förordningen om offentlighet som vi bör få så snart som vi har en funktionsduglig kommission. Tyvärr måste man konstatera att kommissionens avgång fördröjer detta arbete ganska avsevärt.
Likaså beklagar jag att de beslut som rådet hittills har fattat i fråga om offentlighet inom den tredje pelaren är relativt obetydliga. Vilken nytta har vi som medborgare av att regler är offentliga och finns på Internet om de redan har godkänts? Vi måste också veta vad som planeras. Under de senaste dagarna har mycket uppmärksamhet med rätta riktats mot de så kallade Enfopol-dokumenten, utkastet till dokument som skulle reglera avlyssning av nya medier och utkastet till konvention om handräckning mellan medlemsstaterna i straffrättsliga ärenden. De har beretts i stor hemlighet och här har inte rådets nya utfästelser alls hjälpt. Det räcker alltså inte med att vi får veta när möten inom den tredje pelaren skall hållas, och vilka åtgärder som har vidtagits. Vi måste också kunna få veta vad som är anhängigt, vad som har kommit in som initiativ, både från arbetsgrupper, ordförandeskapet och medlemsländerna. Debatten om det så kallade österrikiska strategidokumentet visade också på stora svagheter i rådets offentlighet.
I frågor under den tredje pelaren inom polis- och rättssamarbetet är det mycket som berör medborgarnas grundläggande rättigheter. Därför ser jag med glädje fram emot att ombudsmannen, med stöd av Amsterdamfördraget, skall kunna övervaka exempelvis Europol.
I går hörde vi att det tyska ordförandeskapet snabbt vill föra fram en tidtabell för regeringskonferensen. Det är viktigt att ombudsmannens ställning berörs där, och att ställningen stärks på det sätt som efterlyses i De Esteban Martin-betänkandet.
Det är också viktigt att vi i fortsättningen har ett gott samarbete som vi har haft mellan utskottet för framställningar och ombudsmannen, och att han har framgång i sitt samarbete med de nationella ombudsmännen eller motsvarande institutioner för att på så sätt kunna bekämpa brotten mot medborgarnas rättigheter just i gemenskapsrätten.
Till slut några ord om utskottet för framställningar som vi kommer att rösta om i dag. Det är viktigt att utskottet får fortsätta, men jag hoppas att kommissionen är beredd att ge samma utfästelse om snabbare handläggning av framställningar som man har gjort med artikel 169 i EG-fördraget, om klagomål. Jag är särskilt glad över att kommissionär Monti som är intresserad av denna artikel är med här, och att han tar upp frågan om snabbare behandling av klagomål. Tyvärr har vi erfarit att kommissionen har lyssnat på medlemsstaterna och fördröjt behandlingen av klagomål i kommissionen.
Jag tror också att det är viktigt att nästa sammansättning av utskottet för framställningar, även om det nuvarande utskottet har gjort mycket för att påskynda handläggningen av framställningar, ser över den interna administrationen. I dag dröjer det nämligen alltför länge innan ett klagomål kommer till utskottet för framställningar.
Avslutningsvis, vill jag som alla andra rikta mitt hjärtligaste tack till vår tidigare ordförande, Newman, som har gjort ett utmärkt arbete för att visa detta utskotts betydelse. Som han sade, har 10 miljoner medborgare vänt sig till utskottet under denna lagstiftningsperiod.

González Álvarez
Herr ordförande! Jag tror inte att jag kommer att använda fem minuter eftersom jag inte har vant mig vid att ha så många minuter och jag är van att koncentrera mina inlägg.
Jag skulle vilja börja med att uttala min glädje över att ordförandekonferensens förslag, som vi skall rösta om i dag bland utskotten - de 17 som blivit kvar - innehåller utskottet för framställningar, och inte underordnat ett annat utskott. Jag anser att utskottet för framställningar är grundläggande för deltagandet från Europas medborgare. Jag är helt överens med föredraganden Newman om att detta utskott har en konstitutionell karaktär, och att det aldrig bör försvinna från Europaparlamentets utskott.
Nyligen förestod just Newman en delegation från utskottet för framställningar - i vilket också Laura de Esteban och Bárbara Schmidbauer fanns med - till Doñana på en resa för att lyssna på just medborgarnas oro, vilken hade uttryckts i många framställningar till utskottet för framställningar, för naturen i Doñana, som är en reservat för biosfären. Där kunde vi träffa inte bara institutionerna - som förklarade i vilken situation Doñana befann sig - utan också miljögrupperna och medborgarna som hade visat sin oro för det inträffade.
Jag anser alltså att tillnärmandet av de europeiska institutionerna till medborgarnas angelägenheter är en exemplarisk metod. Den får aldrig överges. Jag anser att det är en av de lärdomar vi kan dra, inte bara från arbetet i utskottet för framställningar utan också från Newmans arbete, med vilken det var ett oerhört nöje att få resa till Doñana.
Jag tar upp just denna fråga eftersom mitt förhållande till utskottet för framställningar grundas på mitt arbete i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. De tre områden inom vilka utskottet för framställningar tar emot mest framställningar är: socialskyddet, den inre marknaden och miljön. Det faktum att ett av de områden man tar emot många framställningar om är miljön visar på ett exemplariskt sätt att medborgarna och de icke-statliga organisationerna, från vilka anmälningarna kommer, är väldigt angelägna om att skydda naturen.
Vilka problem finns det i handläggningen av framställningarna? Det problem som föredraganden och andra kolleger redan har nämnt i sina inlägg: det långsamma förfarandet. Vad gäller miljön - jag känner inte till de andra områdena - kan det långsamma förfarandet få oåterkalleliga följder. När man anmäler dragningen av en väg genom ett naturområde, och man inte fattar besluten direkt kan vägen vara byggd när man beslutar att vägen är olaglig. Därför är detta det område där man tydligast märker de långsamma förfarandena.
Kanske måste vi därför, under nästa mandatperiod, finna ett smidigare system mellan utskottet för framställningar, Europeiska kommissionen och medlemsstaterna, och kräva att medlemsstaterna ger omedelbara svar på parlamentets och Europeiska kommissionens krav och inte komplicera sakerna i onödan med alltför långa tidsfrister, för detta kan få fördärvliga följder.
Jag anser att om vi inte lyckas med detta kommer medborgarna att känna sig frustrerade i sin vilja att anmäla de problem som finns till utskottet för framställningar.
Jag tycker också att vi måste välkomna den goda samordningen mellan Europeiska ombudsmannen och utskottet för framställningar. Vi måste kräva en oberoende budget som de kan använda på ett rimligt sätt, och att de har tillräckligt med personal, såväl i utskottet för framställningar som Europeiska ombudsmannen, vilka är två institutioner som verkligen skyddar de europeiska medborgarnas rättigheter.
Jag tror också att vi måste utarbeta och formulera denna administrativa uppförandekod som skulle stödja såväl utskottet för framställningar som Europeiska ombudsmannen i hans arbete. Att stödja Europeiska ombudsmannen och utskottet för framställningar i deras arbete är inte annat än att stödja det europeiska bygget så att det blir mer trovärdigt för de europeiska medborgarna.
Jag tror, herr ordförande, att jag, när jag nu har sagt detta, inte har mer att säga, och som ni ser har jag fortfarande en minut över. Det är omöjligt att använda fem minuter när man är van att bara ha en minut till förfogande.

Ullmann
Herr ordförande, herr ombudsman, herr kommissionär! Det händer inte ofta att kvaliteten på en föredragandes betänkande är lika glädjande som innehållet i rapporten. Så är fallet här. Europeiska ombudsmannens årsrapport för 1998 visar att hans institution vid det här laget hör till de mest välfungerande och de mest effektiva inom Europeiska unionen. Detta gäller framför allt när man tänker på närheten till medborgarna som ju är en av Europeiska unionens grundprinciper. De Esteban Martin belyser i sitt betänkande detta på ett sätt som är så övertygande att man önskar att det fick så stor spridning som möjligt bland dem som är ansvariga för att uppfylla de krav på en egen budget, vilket professor Söderman har ställt som villkor för att han skall fortsätta sitt arbete, och för att göra de ändringar i tjänsteföreskrifterna som han tagit initiativ till.
Med kommissionens avgång har ombudsmannens krav på en kod för god förvaltningssed, tillgänglig för alla unionsmedborgare, fått största aktualitet. Till de ansvariga som nämnts hör först och främst Europaparlamentet eftersom EU-ombudsmannen är utsedd av parlamentet. Det hör till utskottets för framställningar åligganden att utöva detta ansvar. Men hur skall det kunna göra det om det inte har tillräckligt med utrustning för sitt arbete? Utskottet för framställningar har med anledning av detta redan besvärat sig hos parlamentets förvaltning, dock utan att få alltför mycket gehör för sin anmodan. Varje ledamot i denna kammare borde framför allt ta sig en titt på bilagorna till herr Newmans rapport för att förstå det vansinniga i tanken att detta utskotts arbete skulle kunna fördelas på andra utskott.
Tyvärr måste jag avsluta mitt anförande genom att ställa en fråga till vissa personer i denna höga kammare. Vad tycker de om sina väljares rättigheter när de genom att avskaffa utskottet tillmäter den grundläggande rätten att lämna in en framställning ett lägre värde, eller när de vill ändra namnet på utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt till utskottet för rättsliga frågor och konsumenträtt. Unionens medborgare är i första hand medborgare och först i andra hand konsumenter, och de rättigheter de har som konsumenter har de endast om de har medborgerliga rättigheter.
Tillåt mig, herr ordförande, att tacka min kollega Newman inte bara för hans instruktiva och uttrycksfulla betänkande utan också för det arbete som han har uträttat i detta viktiga utskott. Jag har bara varit i detta utskott under en kort tid, men har också jag kunnat uppleva allt det som kollegorna har tackat honom för. Tack så mycket, kollega Newman!

Maes
Herr ordförande! Vi skulle gärna vilja ansluta oss till gratulationerna till ombudsmannen och till ordföranden för utskottet för framställningar, i vilket jag är ledamot, och som jag uppskattar högt eftersom det handlar om medborgarrätt. Vi är här för att försvara dessa medborgare, för vi talar för deras räkning, och vi måste också i allt större utsträckning kunna lyssna direkt på dessa medborgare. Ombudsmannainstitutionen är beroende av parlamentet, och det är något positivt för det gynnar dess oberoende, och det tillämpar den verkligen. Det har också visat sig i dag i den rapport som den har lagt fram för parlamentet. Jag uppskattar att ombudsmannen så starkt har förespråkat en öppen förvaltning. I det sammanhanget kan jag inte låta bli att tänka på den yttrandefrihet för tjänstemän som vi försvarar i våra olika medlemsstater, men som här i de europeiska institutionerna fortfarande förefaller att vara tabu. Jag tänker här på van Buitenen.
Herr ordförande! Denne mans ära har i realiteten återupprättats, men kommissionen anser fortfarande att det är nödvändigt att en disciplinprocedur fortsätter, och man har fråntagit honom hans befogenheter i fråga om den ekonomiska kontrollen, där han dock har gjort ett utmärkt arbete. Det var just som en fortsättning på hans arbete som vi i parlamentet kunde arbeta, vilket ledde fram till att vi tillsammans med budgetkontrollutskottet, senare följt av De vises kommitté, kunde komma fram till sådana smärtsamma fördömanden. Jag pläderar därför med kraft för att van Buitenen blir återinsatt.
Jag anser att ombudsmannen tillräckligt har förespråkat öppenhet och information, och jag avslutar, herr ordförande, med en plädering för ett stilbrott som leder till att Europa inte längre står för slutenhet och byråkrati utan för demokrati och öppenhet.

Striby
Herr ordförande, herr ombudsman! Precis som varje år är diskussionen om utskottets för framställningar och ombudsmannens årsrapporter tillfället att påminna om dessa två organs betydelse för att skapa förtroende mellan gemenskapens institutioner och medlemsstaternas medborgare.
Den senaste erfarenheten har understrukit, och också påmint de som hade glömt det, att avstånd och slutenhet leder till oansvarighet och bedrägerier. Det gemensamma bästa måste ständigt stå i kontakt med den dagliga verkligheten. Annars kan det riskera att förvandlas till ett förvirrat uttryck för enskilda intressen.
Gemenskapens institutioner är på grund av sin uppbyggnad de som ligger längst från vardagen. Tjänstemän, som förlorat sig i oändliga kontorskorridorer i Bryssel, försöker utarbeta enhetliga regler, inom alla områden, som skall gälla för de många olika nationella traditionerna. I värsta fall bidrar texterna bara till att lägga till regler i de nationella befintliga lagstiftningarna utan någon som helst europeisk dimension. Man skall därför inte förvåna sig över att tillämpningen av alla dessa absurda gemenskapsregler skapar en anhopning av svårigheter, som sedan ger upphov till de besvär som inlämnas till utskottet för framställningar och till ombudsmannen. Visst behöver vi ge dessa två organ möjligheter att fungera tillfredsställande, men vore det inte ännu viktigare att reformera det europeiska bygget i syfte att undvika dessa problem och de reklamationer de ger upphov till? Alla konstgjorda imperier rasar förr eller senare, eftersom de alltför ofta glömmer människan.
Utskottet för framställningar och ombudsmannen kommer inte att räcka till i framtiden, oavsett vilka förtjänster de har, för att lindra bristen på sammanhang och det teknokratiska maskineriets överdrifter. Den här maskinen kommer oundvikligen att producera fler och fler svårigheter och reklamationer från medborgarna, som har svårt att förstå att reglerna inte är användbara, realistiska och tillämpbara.

Papakyriazis
Herr ordförande! När det nu bara är 58 dagar kvar till EU-valet och detta parlament alltså närmar sig slutet på sin mandatperiod, har jag en känsla av att den gemensamma debatten om utskottet för framställningar och om Europeiska ombudsmannen är särskilt betydelsefull. Det ligger i sakens natur att debatten som ett slags verksamhetsrapport för en hel femårsperiod har ett viktigt budskap inför det kommande EU-valet. Den vidarebefordrar också en fond av erfarenheter till det europeiska råd som kommer att efterträda det nuvarande. Jag anser därför att det är utomordentligt hedrande för oss alla att få delta i dagens debatt. Det är en gemensam debatt, eftersom det finns ett starkt samband mellan de verksamheter som bedrivs av utskottet för framställningar respektive av Europeiska ombudsmannen. Debatten är gemensam och kompletterande, utan att för den skull förväxla de olika befogenheterna, och den förs med full respekt för Europeiska ombudsmannens självständiga roll.
Jag skulle vilja tacka och gratulera våra föredragande, fru De Esteban Martín och herr Newman, för deras betänkanden som, såsom alltid i detta utskott, är en produkt av alla ledamöters kollektiva arbete.
Fru De Esteban Martín! Tillåt mig att göra en liten parentes och rikta ett varmt tack till herr Newman för att han hjälpt oss alla genom sitt goda föredöme, men framför allt för hans verksamhet i detta utskott och över huvud taget för de femton år under vilka han har tjänstgjort i Europaparlamentet.
Jag gläder mig också över att vi i dag - och det är kanske ingen tillfällighet - inom kort skall rösta om utskottets för framställningar fortsatta verksamhet. Jag har en känsla av att utskottet för framställningar, sedan dess verksamhet har ifrågasatts, har kommit igen med förnyade krafter, just därför att Europaparlamentet har insett vilka viktiga insatser detta utskott gör.
I likhet med Perry, herr Söderman, kan jag nämna att även jag hade nöjet att rösta på er, då ni valdes till ert ämbete. Jag gläder mig över att detta visat sig vara ett lyckosamt val. Jag anser att Söderman som ämbetsinnehavare både för Europa och för Europeiska unionen har skapat någonting verkligt nytt, ett nytt organ.

Banotti
Herr ordförande! Jag har för avsikt att tala om bilagan till Newmans betänkande om mitt arbete som ordförandens förlikningsman för transnationellt bortförda barn. Men först och främst skulle jag vilja gratulera Newman. Han har varit en veritabel " brittisk bulldog" i detta utskott, och ständigt höjt sin röst å gemenskapsmedborgarnas vägnar. Vi kommer verkligen att sakna dig, Eddy.
Jag hoppades också att jag skulle få en möjlighet att personligen tacka ordförande Gil-Robles, eftersom han varit ett ständigt stöd för mig i mitt arbete som förlikningsman för bortförda barn, och även tacka herr Söderman för hans utmärkta arbete som europeisk ombudsman.
Ni ser i betänkandet att jag under det senaste året har behandlat 29 framställningar som förlikningsman. När vi får en framställning om bortförda barn, så tar vi omedelbart kontakt med den som har ingett framställningen. Bortförda barn är alltid en brådskande fråga och måste behandlas som en sådan. Man hinner inte gå igenom hela det tidsödande förvaltningsförfarandet.
Det finns bra lagstiftning att tillämpa på området för transnationellt bortförda barn. Men detta sker inte alltid på rätt sätt. På grund av detta, så har jag fått en allt tyngre arbetsbörda i samband med denna fråga. Ministerrådet bör se till att diskutera detta så snart som möjligt, så att vi kan upprätta någon form av grundläggande bestämmelser för att ta itu med problemet. Det är ett problem som växer sig allt större.
Haagkonventionen är avsedd för en sak, och endast denna sak. Det är ingen utfrågning i samband med vårdnaden av barn. Det är en rättsakt som säger att barn skall återföras till det land de bor, för diskussioner och beslut som har att göra med vårdnaden. Det finns en avsevärd internationell okunnighet i frågor som rör familjerätten och vad som händer om ett äktenskap går i kras, och barn förs tillbaka till ett land där de normalt inte bor.
Vi har fortfarande mycket stora problem med länder som inte har undertecknat Haagkonventionen, och där det fortfarande finns ett antal fall med bortförda barn. Vårt största problem rör framför allt länder som har religiösa domstolar - men det rör även andra länder. Många europeiska länder tillämpar varken Haagkonventionens anda eller rättsligt. Vi hade nyligen en mycket betydande framgång i ett fall där barnet hade en fransk mor och en tysk far. Vi är mycket nöjda med de tyska domstolarnas domslut. Men allt för ofta hamnar dessa fall hos domare som antingen är okunniga eller dåligt informerade om lagstiftningen i samband med bortförande av barn.
Vi behöver särskilda domstolar som kan ta itu med dessa frågor så snart som möjligt, för att förhindra ett oundvikligt trauma, i synnerhet för barnen, men också för de båda föräldrarna. De flesta av dessa fall behandlas av nationella, statliga myndigheter. Jag får på mitt bord de fall som inte gått den vanliga vägen. Vi behöver tillämpa Haagkonventionen i alla medlemsstater.
Förutom att jag arbetat i utskottet, så har jag också deltagit, på parlamentets vägnar, i väldigt många internationella konferenser. En allt större oro uttrycks i alla medlemsstater om ökningen av antalet fall med bortförda barn. Jag vill tacka parlamentet för dess stöd i denna fråga.

Sjöstedt
Fru ordförande! Jag tänkte säga några ord om ombudsmannens årsrapport och om De Esteban Martins betänkande. Om själva betänkandet finns det inte så mycket mer att säga än att det är bra; jag håller med om i stort sett alla delar.
Vad gäller ombudsmannainstitutionen är det uppenbart att den spelar en alltmer betydelsefull roll och att den också spelar en väldigt positiv roll för EU-systemet som helhet. Jag har själv haft kontakter direkt med ombudsmannen. Jag har träffat ganska många som har haft kontakt med ombudsmannainstitutionen. De har i regel ganska positiva erfarenheter av hur de har bemötts, hur de har fått svar och den tid det tog för dem att få svar. Att de som direkt vänder sig till en och klagar tycker att de har bemötts på ett riktigt sätt och har fått hjälp på vägen är kanske det bästa betyg som man kan få. Det är viktigt, inte minst med tanke på att det finns ganska många som känner sig maktlösa inför EU: s institutioner och nu har någonstans att vända sig. Den absolut största rollen tror jag att ombudsmannainstitutionen har spelat och spelar för att driva på för en större öppenhet inom EU som helhet, vilket är av stor betydelse.
När man ser på kommissionens kris, handlar den om flera olika saker och har ju egentligen pågått under en ganska lång tid. Kärnan i krisen och orsaken till att kommissionen har avgått är naturligtvis misskötseln av ekonomin och att man delvis har tappat kontrollen över utgifterna. Men det finns också en annan sak som jag tror att man inte skall underskatta, nämligen bristen på öppenhet och den förvaltningskultur som man har haft i kommissionen. Väldigt många människor som är " vanliga medborgare" uppfattar kommissionen som mäktig, men också väldigt sluten, okänslig och ibland till och med arrogant. Många tycker att det är svårt att få svar och besked när de vänder sig direkt till kommissionen. Det tror jag - sant eller inte - är en viktig förklaring till att man ser kommissionen som man gör. När en administration uppfattas på detta sätt, då är den omodern och måste förändras. Därför är det initiativ som nu har tagits med en kodex för god förvaltningssed så viktigt. Det kan nämligen göra något åt detta och förbättra förhållandena.
Det är också uppenbart att de anställdas regelverk måste ändras. Det måste vara så att anställda inom EU: s olika institutioner känner att de kan, också offentligt, påtala missförhållanden och framföra kritik utan att riskera repressalier. Annars får man ett ganska obehagligt system. Sådana förändringar tillsammans med nya regler för öppenhet och tillgång till dokument skulle kunna innebära en verklig förändring av hur administrationen fungerar.
Det som är viktigt nu är att stärka ombudsmannainstitutionen. Det är framför allt två saker som jag skulle vilja framhålla. Det ena är de ekonomiska villkoren. Man måste ha en budget och en långsiktig planering som gör att man skall kunna möta alla de klagomål som man får, behandla dem på ett riktigt sätt och ha resurser för detta. Det andra är att det borde vara en självklarhet att ombudsmannainstitutionen har tillgång till alla dokument som den behöver ha tillgång till. Det är ju själva kärnan i att kunna utföra ett gott arbete. Vad gäller detta behövs det alltså omedelbara förstärkningar.
Jag är ju en ledamot av Europaparlamentet som är kritisk till ganska mycket i EU. Vad det gäller EU: s ombudsman har jag emellertid inget kritiskt att säga, utan jag vill i stället tacka Jacob Söderman och dem som arbetar med honom för ett gott arbete.

Hautala
Fru ordförande, herr ombudsman, herr kommissionär! Även jag sällar mig till dem som konstaterar att Europeiska ombudsmannen är Europeiska unionens bästa institution. Han har utvecklat även de institutionella strukturerna inom unionen i en positiv riktning. Det är också viktigt att befogenheterna utvecklas, man nämner den fria rörligheten i betänkandet. Själv har jag nyligen bland annat träffat en irländsk tandläkare som haft svårigheter att utöva sitt yrke i Grekland. Alla frågor av den här typen borde lyftas fram även i samband med ombusmannens befogenheter.
Öppenhet i fråga om tillgång till dokument har inom Europeiska unionen utvecklats i första hand tack vare ombudsmannens och domstolens bemödanden. De lagstiftande organen har inte hunnit göra särskilt mycket. Man kan befara att kommissionen har fördröjt beredningen av den kommande öppenhetsförordningen. Jag vill också fråga kommissionär Monti, på vilket sätt den förordning om öppenhet, som enligt Amsterdamfördraget skall utfärdas, håller på att beredas i kommissionen, eftersom dess beredning också är en alldeles väsentlig del av lösningen till den här institutionella krisen som kommissionens avgång har gett upphov till.
En god förvaltning ingår som en väsentlig del i lösningen av den här krisen. Jag har med tillfredsställelse lagt märke till ombudsmannens ställningstaganden till förmån för tjänstemännens yttrandefrihet. Det är av yttersta vikt att man noga granskar tjänsteföreskrifterna, och ändrar dem så att tjänstemännen direkt förpliktigas att ta upp missförhållanden som de i en institutions verksamhet eller genom sitt eget arbete upptäcker.
Att införa diarieföring inom alla institutioner är också en mycket stor och viktig reform. Jag vill konstatera att även Europaparlamentet måste delta i detta reformarbete och i sin egen verksamhet sätta i gång med utvecklingen av en god förvaltning.

Sandbæk
Fru ordförande! Jag är helt överens med Söderman om att om EU hade haft en kultur med öppenhet i förvaltningen, där medborgarna kunde få ta del av tjänstemännens arbete när detta är färdigbehandlat, skulle man ha kunnat undvika mycket bedrägeri och många oregelmässigheter. Tjänstemän som vet att deras arbete när som helst kan granskas av allmänheten skulle nog i större omfattning uppföra sig korrekt. En sådan öppenhetskultur har inte EU, och det avspeglar sig också i ombudsmannens årsrapport, som för övrigt är väldisponerad, tydlig och omsorgsfull. Det är glädjande, därför det rör sig ju om att stärka ett organ som fortfarande är mycket nytt, men redan välkänt och uppskattat. Inte desto mindre har den politiska viljan inte lyckats med att ge ombudsmannen goda arbetsvillkor. Hur otroligt det än låter, så framgår det av årsberättelsen att till och med han, som skall vara medborgarnas företrädare i EU: s förvaltning, helt enkelt inte har fullständig insyn i kommissionens och rådets dokument. Därför bör artikel 3.2 i ombudsmannens stadga naturligtvis ändras, så att ombudsmannen får full och obegränsad tillgång till samtliga relevanta dokument. Att ha bestämmelser om att gemenskapens institutioner kan neka att ge ombudsmannen tillgång till dokument enligt en behörigt grundad hänvisning till deras tystnadsplikt, eller därför att tjänstemän och övriga anställda uttalar sig på vägnar av och enligt instruktion från sin förvaltning, är inte bara onödigt, utan också särdeles olämpligt. Det är hög tid att den rättsliga grunden för ombudsmannens arbete görs om. I annat fall ger organet EU: s medborgare en fullständigt falsk känsla av rättssäkerhet. Därför är det särskilt viktigt att stödja punkt 6 i Estebans förslag till resolution.

Monti
Fru ordförande, herr ombudsman, mina damer och herrar! Enligt Maastrichtfördraget riktas Europeiska ombudsmannens årsrapport till Europaparlamentet och inte till kommissionen. Men låt mig ändå säga ett par ord för kommissionens räkning.
Inom kommissionen är vi övertygade om att det har varit till gagn för de europeiska medborgarna att inrätta en europeisk ombudsman och att en effektiv skötsel av de europeiska institutionerna samt öppenhet och jämlikhet i deras verksamhet är en del av samtliga europeiska medborgares grundläggade rättigheter.
Under år 1998 har kommissionen på nytt varit föremål för ombudsmannens undersökningar. I stor utsträckning har ombudsmannen försökt att ge tillfredsställande svar på alla frågor som uppkommit, och att i görligaste mån respektera de tidsgränser som har bestämts. Den kontroll som medborgarna genom ombudsmannen kan utöva över hur verksamheten bedrivs kan inte annat än stimulera oss att arbeta ännu bättre, att rätta till misstagen och att öka öppenheten i vår verksamhet. Det är av den anledningen vi instämmer i de synpunkter som De Esteban Martìn framför i sin utmärkta rapport, där han uppmanar de europeiska institutionerna att med alla till buds stående medel öka informationen till medborgarna när det gäller de möjligheter de har att få sina rättigheter beaktade, och naturligtvis framför allt när det gäller möjligheten att vända sig till ombudsmannen.
En annan synpunkt som togs upp av parlamentets utskott för framställningar och av ombudsmannen själv gäller de europeiska institutionernas och organens uppförandekod. Kommissionen har enats om grundprinciperna för den uppförandekod som vi har inlett arbetet på att utforma den tillsammans med ombudsmannen, och vi har fattat de första besluten i sammanhanget. Under alla omständigheter tänker kommissionen göra uppförandekoden till en av de tre hörnpelarna i en mer omfattande reform av alla kommissionens interna och externa rutiner, ett arbete som kommissionen emellertid inte har kunnat avsluta av skäl som detta parlament känner väl till. Att förbättra relationerna mellan medborgarna och myndigheterna innebär dessutom att man ökar öppenheten och underlättar allmänhetens tillgång till olika dokument.
Kommissionen håller med om att öppenheten inte bara innebär att dokumenten i så stor utsträckning som möjligt skall vara tillgängliga för allmänheten, utan att all vägran att lämna ut dokument måste kunna motiveras med hänvisning till tidigare beslutade regler. Amsterdamfördraget - detta påpekade Hautala - stöder denna öppenhetsprincip och ger medborgarna en reell tillgång till parlamentets, rådets och kommissionens dokument. Eftersom det i enlighet med artikel 255 är kommissionens uppgift att utarbeta ett lagsförslag om allmänna principer och gränser för hur den rätten kan utövas, kommer vår institution så snart som möjligt att lägga fram ett förslag i frågan, och parlamentet kommer på så vis att få en möjlighet att i ett gemensamt beslut klargöra sin ståndpunkt.
I en annan men liknande fråga delar kommissionen föredragandens uppfattning, enligt vilken ombudsmannen borde ha så god tillgång som möjligt till den dokumentation som krävs för en viss undersökning och som förvaras på institutionerna. Detta är en fråga av stor betydelse, såväl för ombudsmannen själv som för medborgarnas förtroende för institutionen. När det gäller att ändra ombudsmannens stadga på den här punkten eller när det gäller tjänstemännens vittnesmål, så är det naturligtvis er församling som skall ta initiativ till detta i enlighet med artikel 138e. Sedan är det kommissionens uppgift - nästa kommissions, naturligtvis - att avge ett yttrande i ärendet.
Kommissionen instämmer också i den betydelse som er föredragande och ombudsmannen själv ger ansträngningarna att förstärka medborgarnas förtroende för de europeiska institutionerna, framför allt när medborgarna påtalar förhållanden som de inte anser överensstämma med europeiska normer. Som ett resultat av ombudsmannens undersökningen av rutinerna i samband med regelbrott har kommissionen därför lovat att i samma ögonblick som man informerar den som lämnar in en anmälan om att man tänker arkivera den - om detta är avsikten - även lämna en motivering till varför kommissionen inte anser att det har begåtts brott mot gemenskapsrätten. Att ge medborgarna reella rättigheter i samband med förfarandet i enlighet med artikel 169 skulle emellertid kräva en ändring av fördraget.
Jag vill tacka herr Söderman för hans utmärkta arbete och för ett berikande samarbete. Förutom att lämna upplysningar i samband med de fall som har skickats till er, har ni, herr ombudsman, tagit initiativet till att formulera ett flertal förslag när det gäller öppenhet och medborgerliga rättigheter. Jag har här redan nämnt ert engagemang när det gäller frågorna i samband med medborgarnas roll i förfaranden enligt artikel 169, i samband med utarbetandet av en uppförandekod för tjänstemännen och när det gäller att få ut dokument från de institutioner och organ som ni kontrollerat. Låt mig än en gång understryka ert engagemang till förmån för en ökad öppenhet i samband med anställningar och ändringen av åldersgränserna i samband därmed. I båda fallen har man kunnat konstatera avsevärda framsteg när det gäller förbättrade relationer mellan medborgare och institutioner, till stor del tack vare samarbetet mellan er, parlamentet och kommissionen.
Låt mig, fru ordförande, lägga till ett par ord som gäller Newmans betänkande. Den rapport som parlamentet utarbetar varje år efter att ha undersökt medborgarnas framställningar, erbjuder faktiskt ett viktigt tillfälle till reflexion. Denna kontakt mellan medborgarna och institutionerna har för kommissionen varit en dominerande fråga när det gäller synen på institutionerna.
Rätten att göra framställningar är en viktig erövring när det gäller medborgarnas politiska rättigheter och jag tycker att det är viktigt att än en gång, i likhet med föredraganden, påpeka att denna rättighet har erkänts fullt ut i Maastrichtfördraget.
En snabb och effektiv handläggning av framställningarna är i själva verket ett viktigt sätt att befästa förtroendet mellan medborgarna och institutionerna. När medborgaren gör en framställning till Europaparlamentet påtalar vederbörande inte bara något som enligt frågeställarens mening är exempel på en dålig tillämpning av gemenskapslagstiftningen, utan vederbörande visar samtidigt sitt förtroende för Europaparlamentet och de övriga institutionerna i förlitan på att de skall rätta till de orättvisorna. Följaktligen anser kommissionen att det är mycket viktigt att man under valperioden påskyndar behandlingen av framställningarna så att man, i samband med de två sista sammanträdena med ert utskott för framställningar, ledda av Fontana, kan klara av huvuddelen av de ärenden som fortfarande inte har avslutats.
En noggrann kartläggning av samtliga de framställningar som gjorts skulle också vara av intresse. Utskottet för framställningar måste följaktligen ses som medborgarens viktigaste parlamentariska forum, som en barometer, en känslig mätare av konkreta problem. I år har er föredragande med all rätt lyft fram den viktiga roll som utskottet för framställningar spelar när det gäller att följa rutinerna i samband med brott mot gemenskapsrätten. Som bekant har många av de förfaranden som har inletts i enlighet med artikel 169 sin upprinnelse i ett antal framställningar från medborgarna.
När det gäller förfaranden i enlighet med artikel 169, som Thors mycket väl vet, så har kommissionen gjort stora ansträngningar och kommer att fortsätta göra stora ansträngningar när det gäller snabbheten och öppenheten.
Europaparlamentet har spelat en viktig roll även inom ett annat område. Jag tänker på uppförandekoden för hur institutionernas tjänstemän skall bete sig i sina kontakter med medborgarna. Perry, föredragande för utskottet för framställningar under 1996, efterfrågade redan på sin tid en sådan uppförandekod och en liknande begäran har framförts av ombudsmannen. Som jag redan har sagt, så har kommissionen redan fattat ett första beslut i frågan.
Den synpunkt jag skulle vilja avsluta med, och som jag själv anser vara mycket viktig, gäller det faktum att öppenhet alltid utgör grunden för sunda relationer mellan medborgare och institutioner, en öppenhet i ordets vidaste bemärkelse, vilket i första hand förutsätter att medborgarna är väl informerade om de rättigheter de har. I det avseendet vill jag gärna uttrycka mitt tack till parlamentet för det stöd man alltid har gett kommissionen när det gäller den stora informationssatsning som kallas " Medborgarnas Europa" - Citizens First - och som för första gången har gjort det möjligt för medborgarna att hålla sig väl informerade om sina rättigheter.
Fru ordförande! Avslutningsvis vill jag tacka fru Banotti för hennes insatser som kommissionens ordförandes medlare vad gäller de internationella bortrövandena av barn. Denna insats har kommit till stånd tack vare behandlingen av framställningar, och jag vill uttrycka all uppskattning å kommissionens vägnar för dessa insatser som Banotti har genomfört så väl.
Applåder

Ordföranden
Jag tackar kommissionär Monti, jag tackar ombudsmannen och jag tackar också fru Banotti.
Kommissionär Monti, det tycks mig som om kammaren känt starkt för vad ni nyss uttryckte om Banotti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.30.

 Tull 2000" -programmet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0136/99) av Peijs för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av beslutet av den 19 december 1996 om antagandet av ett åtgärdsprogram för tullfrågor i gemenskapen (" Tull 2000" ) [KOM(1998)0644 - C4-0639/98-98/0314(COD)].

Peijs
Fru ordförande! I november förra året lade Europeiska kommissionen fram ett förslag om att förlänga det löpande programmet Tull 2000 med två år. I september 1997 ville kommissionen tilldela programmet ytterligare 35 miljoner. Europaparlamentet stoppade Europeiska kommissionen, eftersom det inte behövs något medbeslutandeförfarande bara för en budgethöjning. Men det visade sig att det handlade om mer än bara ett budgetproblem. Det var problem med tullverksamhetens kärna, och det är upprättandet av ett datoriserat transiteringssystem. Tidsfrister hölls inte, och partnerna levererade inte den begärda kvaliteten på produkterna.
Parlamentet, som tillsatte en egen undersökning, ansåg det vara nödvändigt med djupgående förändringar i politiken. I rapporten om ansvarsfriheten för 1996, som slutligen ledde till kommissionens fall, fanns dessa problem med datorsystemet med på ett påfallande sätt. Sedan dess har Europeiska kommissionen gjort rent bord. En ny uppläggning av det datoriserade transiteringssystemet har presenterats. Uppläggningen är mer praktisk och framför allt mer realistisk, mindre ambitiös. Parlamentet är tillfreds med de framsteg som kommissionen gör för närvarande.
I det nu föreliggande förslaget föreslår kommissionen följande: integrering i en budgetpost av alla aktiviteter på områdena tull, utbildning av tjänstemän och informationsprojekt. Inrättandet av ytterligare en kommitté med företrädare från medlemsstaterna skall leda till ett större engagemang i programmet från medlemsstaternas sida, och som tredje punkt skall programmet öppnas för associerade länder.
Parlamentet har några problem med detta förslag. För det första kan parlamentet inte godta kommissionens ursprungliga förslag angående kommittén. Kommissionen vill inrätta en ny kommitté för genomförandet av programmet vid sidan av den befintliga politiska kommittén för generaldirektörerna vid medlemsstaternas tullmyndigheter. Parlamentet vill bara ha en kommitté. Eventuellt skulle detta kunna lösas med en uppläggning där generaldirektörernas kommitté överlåter genomförandet av programmet till en delegerad kommitté - således två skikt inom en kommitté -, men där generaldirektörerna behåller ansvaret. Detta kommer att öka medlemsstaternas nödvändiga engagemang, och det är precis vad kommissionen vill uppnå.
Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har vid sidan av mina egna ändringsförslag kunnat överta ett stort antal ändringsförslag från föredragandena av yttrandena, Bardong och Brinkhorst. Det handlar om öppenheten i genomförandet för parlamentet och för industrin. Europeiska kommissionen har mycket att vinna på att marknadsparterna blir mer delaktiga i programmet. Det glöms ofta bort att de besitter stor expertkunskap och skulle kunna göra kommissionens arbete litet lättare. Exempelvis har expressföretag i många år arbetat med datorsystem som omfattar hela världen.
Nyligen fick vi se en demonstration av det nya datorsystemet, och det såg mycket lovande ut, fru ordförande. Men det återstår naturligtvis att bevisa hur användbart det är i praktiken när det är kopplat till terminalerna vid de 3 000 tullkontoren och till de företag som kommer att använda systemet.
I ett av ändringsförslagen har jag fastställt att parlamentet önskar få underrättelse om varje försening som uppstår i fråga om att få det nya datorsystemet till stånd. Jag uppmanar kommissionären att ta detta ändringsförslag på största allvar.
Sedan finns det dessutom ett finansiellt problem inom rådet. Kommissionen tror sig behöva 142 miljoner euro för programmet fram till år 2002. Inför toppmötet i Berlin yttrade framför allt Tyskland och Nederländerna tvivel i fråga om summans storlek, för övrigt utan att underbygga tvivlen innehållsmässigt, och Tyskland och Nederländerna har verkligen ett viktigt inflytande då det gäller de europeiska tullmyndigheternas funktion. Det går inte att skicka ett paket från Rotterdam, den största europeiska hamnen, till övriga Europa utan att Tysklands territorium passeras. Förhoppningsvis blev båda länderna tillfredsställda under toppmötet i Berlin vad finansieringen beträffar. Jag kommer direkt tillbaka till detta, och då kan vi kanske snabbt finna en lösning.
Vi kommer att rösta för alla ändringsförslag, fru ordförande. Det är bara ändringsförslag 5 som är ett speciellt ändringsförslag, samtidigt mycket aktuellt efter toppmötet i Berlin. Det handlar här om en principiell europeisk punkt, framlagd av Brinkhorst som föredragande av yttrande. Som nederländska har jag svårt för hans ståndpunkt, men som föredragande måste jag säga att han har rätt till 100 procent. Det är inte rätt att allt större delar av Europeiska unionens egna medel, som ändå är mycket begränsade redan, försvinner i medlemsstaternas fickor. Europeiska revisionsrätten har konstaterat att ersättningen på 10 procent för att täcka uppbördskostnaderna redan är mycket väl tilltagen. Nu har den summan höjts till 25 procent. I själva verket är det således ett dolt bidrag och bör principiellt avvisas. Om det inte gäller dem själva, fru ordförande, då avvisas det också alltid principiellt av medlemsstaterna, utom nu.

Brinkhorst
Den gemensamma tulltaxan är ett av de mest konkreta tecknen på den gemensamma identiteten inom Europeiska unionen. Det finns ca 120 000 tjänstemän inom medlemsstaternas förvaltningar. Europeiska kommissionen har ca 120 - en tusendel av denna siffra - som återigen visar hur löjeväckande det är att hävda att vi har en allt för centraliserad byråkrati i Bryssel.
Mot denna bakgrund är Tull 2000-programmet helt avgörande. Det är ett kraftfullt sätt att visa att vi är mer än bara en grupp av enskilda länder som arbetar inom allmänt område. Genom att vi misslyckades med att få en gemensam förvaltning, så är Tull 2000-programmet ett oerhört viktigt förvaltningsinstrument för harmoniserade bestämmelser, automatisering etc. Det är talande att medlemsstaterna ibland tycker det är svårt att överträffa effektiviteten hos Tull 2000-programmet. Jag avser transiteringsundersökningen, som har gett det ett lyft.
På budgetutskottets vägnar, så är jag mycket nöjd med samarbetet med föredragande Pleijs, och mycket nöjd över att hon har övertagit våra ändringsförslag. Dessa ändringsförslag syftar till att förbättra åtgärderna mot bedrägeri, och hon har pekat på den viktigaste, dvs. frågan hur man skall relatera kostnader i samband med uppbörd av tullavgifter till resultatkriterier. Det är faktiskt så att enligt Europeiska rådets beslut så skall 25 procent gå tillbaka till medlemsstaterna. Men idén om gemensamma resultatkriterier är fortfarande helt avgörande, och det är mot denna bakgrund som jag vill fråga kommissionären vilken påverkan Europeiska rådet har på de gemensamma tullmyndigheternas inställning, och om de nu kommer att bli till och med mer avspända än tidigare.
Det är också mot denna bakgrund som budgetutskottets ändringsförslag för att harmonisera den gemensamma tullkommittén, och inrätta en övergripande kommitté som skall sköta den gemensamma tulltaxan, har antagits. Vi måste förenkla, vi måste harmonisera. Det är denna väg som valts av kommissionär Monti - som jag återigen hälsar välkommen hit i dag - för att genomföra vad jag antar kommer att bli en av hans sista officiella uppgifter, eftersom han har stött denna idé, och jag är mycket glad över att han också kan försvara den inför rådet.

Bardong
Fru ordförande, kära kollegor! Medlemsstaterna har under EU: s toppmöte i Berlin verkligen grävt i fickorna och därvid använt sig av tullintäkterna. Från och med år 2001 vill de behålla inte bara 10 procent utan 25 procent, fastän det här handlar om EU: s traditionella egna medel. Detta tycker jag är fel eftersom medlemsstaterna endast i ringa mån bidrar till att bygga upp ett gemenskapligt tullväsen. Men vi behöver ansatserna till detta genom den gemensamma tulltaxan osv. Även om parlamentet i förlikningsförfarandet kring det förra förslaget avstod från att kräva inrättandet av en gemensam tullmyndighet är och förblir detta vårt mål.
Under överläggningarna ställdes hela tiden frågan om medlemsstaterna över huvud taget förtjänar de 10 procent som de får behålla för att täcka kostnaderna för den egna tullförvaltningen, dvs. det överhuvud taget är berättigat med dessa 10 procent. I dag skall vi behandla ytterligare ett förslag som grundas på övertygelsen om att denna procentsats ligger för högt. Dessutom har vi ett förslag om krav på att kommissionen skall lägga fram prestationskriterier för övervakningen av medlemsstaternas tulluppbörd.
Redan vid förlikningsförfarandet kring det första förslaget Tull 2000 var vi tvungna att konstatera detta medlemsstaternas bristfälliga engagemang. Kommissionen kunde i sin rapport efter halva tiden från juli 1998 inte heller direkt rapportera om några stora framsteg. Samordningen med medlemsstaterna och utvecklingen av tekniken för riskanalys är fortsatt otillräckliga. Kommissionen prisar visserligen sig själv i denna rapport, men detta står i motsats till revisionsrättens rapport för år 1997. Då måste man säga att detta är en stor besvikelse nu sex år efter det att den inre marknaden och 29 år efter det att tullunionen trädde i kraft. Budgetkontrollutskottet är inte nöjt med det. Ändå har det avstått från andra ändringsförslag för att äntligen uppnå framgång här. De negativa följderna av oregelbundenheter, dröjsmål och bedrägeri på detta område är avsevärda och gör sig starkt påminda vad intäkterna beträffar. Det är verkligen inte tid för medlemsstaterna att göra så stora eftergifter med de egna medlen.

Mendes Bota
Fru ordförande! Det är inte möjligt att förverkliga den inre marknaden med en bred frihet för rörlighet och konkurrens för de ekonomiska aktörerna i unionen med 15 olika tullsystem utan konsekvens och samordning. Hur skall man kunna bekämpa skattebedrägeri och organiserad brottslighet eller skydda unionens ekonomiska och budgetmässiga intressen om tullförvaltningarnas olika datasystem fortsätter att sakna förbindelser med varandra, trots möjligheterna med programmet Tull 2000 eller IDA-programmet för datorisering inom tullförvaltningen?
Sex år efter att den inre marknaden har genomförts kan vi konstatera att resultaten är en besvikelse. Det saknas samarbete mellan medlemsstaterna. Tullmyndigheterna lever i många länder i pappersålderns och den manuella hanteringens tidevarv, helt i otakt med kraven från ett modernt samhälle. Föredragandens tillmötesgående, när hon föreslår en förlängning av genomförandetiden för datorisering av transiteringssystemet, Transit-systemet, till den 30 juni 2003, är något som mycket negativt speglar de resultat som hittills har uppnåtts i denna fråga.
Explosionen av handeln som kommer att utmärka världen de närmaste åren har inget förbarmande med dessa förseningar med risk för att unionens kistor kraftigt skadas, plundrade på en betydelsefull del av sina mest betydelsefulla egna medel: tullavgifterna och jordbruksavgifterna. Hur skall man kunna förstå den bristande effektiviteten för en lämplig utbildning av tjänstemän, av de olika tullmyndighetrna, trots Mathäus-programmet som redan har varit i gång i sex år? Att tala om tullförfaranden påminner oss om en negativ byråkratisk bild, bristande effektivitet och en fördubbling av verksamheten. Därför kan vi inte skriva under kommissionens förslag om att skapa ännu en kommitté, och lägga till uppgifterna från kommittén för tullpolicyfrågor. Det räcker med dubbleringar!

Monti
Fru ordförande! Jag vill uppriktigt tacka föredraganden Peijs för hennes bidrag och för hennes stöd till kommissionens förslag till ändring av " Tull 2000" -programmet. Förslagets omfattning och betydelse har illustrerats mycket bra av föredraganden, av Brinkhorst och Bardong och av andra, vilket är anledningen till att jag inte gör det själv. Jag nöjer mig med att redogöra för kommissionens inställning när det gäller ändringsförslagen.
För det första kan vi godkänna ett stort antal ändringsförslag - jag tänker på ändringsförslagen 2, 4, 6, 7, 10, 12-17 och 19 - och de kommer jag inte att uppehålla mig vid. När det gäller ändringsförslag 1 så anser kommissionen att det redan finns allmänna regler i form av en uppförandekod. Därför verkar en sådan allmän regel inte behöva ingå i det här förslaget.
När det gäller ändringsförslag 3 kan den första delen godtas, med undantag av den sista meningen som lyder: " Jämfört med det ursprungliga tidsmässiga målet innebär det en försening på fyra år " . Kommissionen kan till fullo förstå parlamentets oro när det gäller förseningar i samband med införandet av ett datoriserat system för transitering. Vi har dessutom redan haft möjlighet att beskriva vad vi gör konkret för att projektet snarast skall föras i hamn, och jag är tacksam mot Peijs, Kellett-Bowman och Herman som den 31 mars gjorde oss den äran att komma med på en första konkret demonstration av hur systemet fungerar.Den sista meningen i ändringsförslag 3 verkar därför olämplig i en text av juridisk karaktär. Jag kan emellertid garantera min egen och mina tjänstemäns konstanta vaksamhet när det gäller att övervaka tidsplanen.
I ändringsförslag 5 hänvisas till ändringsförslag 16. Den sista delen av texten, den som gäller medlemsstaternas resultat - performance criteria - kan godkännas och jag anser den delen vara mycket viktig. Även om vi förstår skälen till ändringen så skulle den första delen av texten, den som mer generellt tar upp frågan om de egna medlen, i stället passa bättre inom ramen för en lagstiftning om de egna medlen än i det här förslaget. Dessutom går texten utöver det som sägs i den artikel som den hänvisar till, dvs. ändringsförslag 16.
Innehållet i ändringsförslag 8 kan godtaas i den utsträckning som den aktuella kommittén åter får funktionen av en kommitté för tullpolitik. Jag återkommer till den frågan om ett ögonblick.
Ändringsförslag 9 är godtagbart när det gäller kravet på öppenhet gentemot parlamentet och tullmyndigheterna. Men det är självklart att ett visst mått av sekretess är nödvändigt gentemot de ekonomiska aktörerna, framför allt av skäl som hör samman med kampen mot bedrägerier.
Ändringsförslag 11 kan vi i princip godkänna, under förutsättning att den kommitté som skall skapas för att administrera Tull 2000-programmet verkligen får samma funktioner som tullkodexkommittén. Den kommittén inrättades faktiskt i enlighet med artikel 3 i den första versionen av programmet Tull 2000, som ett instrument för partnerskapet mellan kommissionen och medlemsstaterna. Detta ändringsförslag bör också sättas i samband med ändringsförslag 18, där vi inom kommissionen anser oss kunna godta första stycket, men som en del av texten till artikel 3 i det ursprungliga förslaget till Tull 2000 där det hör hemma. Artikel 3, som ändringsförslag 11 hänvisar till, gäller programmets tillämpning och partnerskapet mellan kommissionen och medlemsstaterna. Vi tycker därför att det är lämpligt att slå samman de båda föreslagna texterna.
Det andra stycket i ändringsförslag 18 är inte godtagbart. När det gäller den första delen av texten och med tanke på de många olika frågor som måste diskuteras inom ramen för Tull 2000, föredrar kommissionen att överlåta möjligheten att delta med fler än en deltagare till medlemsstaterna, för att man skall kunna diskutera specifika frågor. Detta är, å andra sidan, den linje man alltid följt när det gäller kommittéförfarandet, en linje som innebär att man inte kan tvinga på medlemsstater med olika administrativa traditioner en enhetlig organisationsform. Under alla omständigheter kommer gemenskapsfinansieringen att inskränkas till att täcka kostnaderna för en enda medlem.
I kommissionen kan vi inte godta textens andra del, eftersom kandidatländerna inte tillåts delta vid mötena enligt de regler som för närvarande gäller kommittésystemet. Men den här frågan bör behandlas i samband med artikel 19 i det nya förslaget, där man förutsätter att Tull 2000-programmet i princip skall vara öppet för kandidatländerna. De detaljerade reglerna för hur programmet skall öppnas kommer att beslutas inom respektive anslutningsråd och kandidatländernas deltagande vid mötena kommer att vara en del av de besluten. Det sista stycket i ändringsförslag 18 är inte godtagbart. Det faktum att vissa frågor är av hemlig natur gör det, som jag redan har påpekat, omöjligt för kommissionen att godta att kommitténs möten blir offentliga.
Andra stycket i ändringsförslag 20, slutligen, stämmer inte överens med de allmänna principer som kommissionen, rådet och parlamentet antog i ett gemensamt uttalande den 6 mars 1995 om att skriva in finansiella bestämmesler i juridiska dokument och därför kan det stycket inte godtas.
Detta sammanfattar, fru ordförande, kommissionens ståndpunkt i denna etapp av lagstiftningsförfarandet. Låt mig åter tacka utskotten, föredragandena och hela parlamentet för det omfattande och konstruktiva arbete de har utfört inom detta mycket konkreta område, ett område som samtidigt har så stor symbolisk betydelse när det gäller Europeiska unionens funktion i framtiden.

Peijs
Vi skulle mycket väl kunna tillmötesgå ett par av kommissionärens invändningar om det inte vore för att vi skall rösta om tio minuter och det är fysiskt omöjligt att göra fler ändringar. Vi har hittills haft mycket goda överläggningar, så jag tror att vi klarar oss utan ett förlikningsförfarande, för jag anser att en del av invändningarna är av så underordnat intresse att jag inte tror att någon av mina kolleger i parlamentet kan ha några invändningar mot detta. Vi kommer att ta med dem och på det sättet komma fram till en godtagbar helhet förutom på ett par viktiga punkter, men de får vi låta stå över.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.30.

Avgifter för transportinfrastruktur
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är (A4-0111/99) av Schmidbauer för utskottet för transport och turism om kommissionens vitbok om rättvisa trafikavgifter: en modell för ett stegvist införande av gemensamma avgiftsprinciper för transportinfrastruktur i EU [KOM(1998)0466 - C4-0514/98].

Schmidbauer
Fru ordförande, kära kollegor! I september förra året lade kommissionen fram en vitbok för oss med det något omständliga namnet " Rättvisa trafikavgifter: en modell för ett stegvist införande av gemensamma avgiftsprinciper för transportinfrastruktur i EU" . Det är ett något omständligt namn. Det handlar dock om ett nytt europeiskt trafiksystem och hur vägkostnader skall påföras med hjälp av telematik för att på så sätt garantera en hållbar rörlighet.
Ämnet är inte nytt. Redan år 1997 röstade vi angående betänkandet om kommissionens grönbok om detta ämne och då var jag också föredragande. Nu börjar det bli dags att utveckla konkreta handlingsförslag. I Europa hotas vi av trafikkollaps, bland annat på grund av att vi har ett grundläggande problem med snedvriden konkurrens på trafikmarknaderna. Kostnaderna för en transporttjänst bärs inte av den som orsakar dem utan av allmänheten. Följden blir att konkurrensen mellan transportmedlem och mellan de enskilda EU-staterna snedvrids. Det finns i Europa för närvarande nio olika avgiftssystem för järnvägsinfrastrukturen, och kostnaderna täcks härvid till mellan noll och hundra procent. Fordonsskatterna och vägavgiftssystemen uppvisar enorma skillnader. När det gäller fordonsskatten finns det till exempel skillnader på upp till 3 000 euro per år. Dessutom sker uppbörden av avgifterna sällan på det ställe där utnyttjandet sker. De står för det mesta inte i någon relation till de ekologiska kostnaderna eller andra externa konstnader.
För användarna finns det alltså för närvarande inte några incitament att på något sätt ändra sitt beteende i trafiken. Med vitboken föreslår kommissionen att den som utnyttjar infrastrukturen skall skall bära alla interna och externa kostnader som han förorsakar. I alla medlemsstater skall uppbörden av avgifterna ske enligt samma princip, detta så att de beräknas med hänsyn till den s.k. sociala marginalkostnaden. Den sociala marginalkostnaden är lika med de genomsnittliga rörliga kostnaderna för infrastrukturen plus de externa kostnaderna.
I mitt betänkande stöder jag denna kommissionens ansats. Vi måste röra oss i den föreslagna riktningen om vi vill uppnå en bättre fördelning av trafikkostnaderna på de enskilda trafikförande vägarna. Tidsplanen fram till år 2004 och inrättandet av kommittéer med experter från regeringarna gör att omsättningenav detta koncept i praktiken verkar realistisk, framför allt eftersom vi på så sätt inte prackar på någon något färdigt koncept utan arbetar fram gemensamma lösningar de 15 staterna emellan.
I mitt beaktande föreslår jag också en komplettering av det avgiftssystem som bygger på principen om social marginalkostnad med åtgärder som berör de trafikrelaterade skatterna, dvs. att man samordnar dessa skatter över hela Europa och eventuellt sänker dem. På så sätt skulle man uppnå ett acceptabelt prissystem i flera steg. Kommissionen har i sin vitbok endast beaktat yrkestrafiken och undantagit personbilen från systemet för avgiftsuppbörd. Jag är dock av den åsikten att principen om att förorenaren skall betala inte effektivt låter sig omsättas i praktiken förrän verkligen alla förorenare inbegrips. Personbilstrafiken förorsakar ju också trafikstockningar, olyckor och miljöskador, precis som lastbilstrafiken.
Jag måste i detta sammanhang be kommissionen att undersöka om man ändå inte skulle kunna inbegripa personbilstrafiken. Här är det viktigt att man genom informationskampanjer upplyser befolkningen om att det handlar om att införa ett miljövänligt och hållbart trafiksystem och inte om att återigen med orätt tvinga bilförarna att betala.
Protester
Nej, det är det inte alls! Det hjälper nämligen föga när det till och med från bänkarna i vårt eget parlament bedrivs en målinriktad desinformationskampanj. Vår kollega Ferber gav i början av denna vecka ut ett pressmeddelande med rubriken " Ren utsugning" . Jag tycker detta är oansvarigt, för sådana uttalanden strider antingen mot bättre vetande, eller så har herr Ferber vare sig läst vitboken eller det betänkande som röstades fram i utskottet!
Låt mig bara till slut få säga att jag inte kan godta de ändringsförslag som PPE-gruppen har lagt fram genom min kollega Jarzembowski, för dessa skulle i praktiken innebära att hela vitboken förkastades.
Arbetet med detta betänkande ägde rum under ett mycket konstruktivt samarbete med de andra grupperna. Detta vill jag tacka er för. Samarbetet var mycket gott även med kommissionär Kinnock och GD VII. Detta vill jag tacka för och samtidigt vill jag be kommissionen om att den nu beslutsamt arbetar för att vitboken omsätts i praktiken så att konceptet som jag och min grupp står bakom också kan bli verklighet. För jag är av den fasta övertygelsen att denna vitbok jämnar vägen för en hållbar rörlighet i Europa.

Simpson
Fru ordförande! Först och främst vill jag gratulera vår föredragande, Schmidbauer, till hennes viktiga betänkande. Jag vet att hon har arbetat mycket hårt under många månader med detta komplicerade ämne. Även om detta betänkande inte är någon rättsakt, så är det i transportpolitiskt avseende höjdpunkten på mycket arbete som omfattar många aspekter, och kommer utan tvekan att ge klarsignal till ett lagstiftningsförslag i framtiden.
Schmidbauers betänkande skall välkomnas, eftersom hon i detta tar itu med att utveckla en ram för ett stegvist införande av gemensamma avgiftsprinciper för transportinfrastruktur i Europeiska unionen, så väl som en gradvis harmonisering av avgiftsprinciperna inom alla viktigare transportområden. Min grupp välkomnar också de principer som skisserats av Schmidbauer, att infrastrukturanvändarna skall betala kostnaden, inklusive miljökostnaden, och kostnaderna för andra externa effekter som sker vid användning.
Detta är en komplicerad fråga, särskilt vad gäller trafikavgifterna. Men det vore bra om ledamöterna drar sig till minnes att mänga medlemsstater redan har fungerande trafikavgiftssystem, och andra är på väg att införa sådana. Det finns därför ett behov av att införa en viss struktur och harmonisering i hela systemet. Föredraganden har inte bara arbetat hårt med detta betänkande, hon har också insett hur komplicerad och känslig denna fråga är. Hon har också utarbetat ett försiktigt formulerat betänkande som förtjänar att stödjas av hela kammaren.

Jarzembowski
Fru ordförande, jag vill göra som min kollega Brian Simpson och tacka fru Schmidbauer för ett gott samarbete. Tyvärr har hon kommit fram till felaktiga resultat, vilket jag nu måste förklara å min grupps vägnar. Vi i Europeiska folkpartiets grupp måste förkasta kommissionens koncept att på grundval av s.k. sociala marginalkostnader införa ett enhetligt system för beräkning av avgifter för transportmedel. Det system med sociala marginalkostnader som den socialistiske transportkommissionären Neil Kinnock föreslagit är nämligen i sak olämpligt vid påförandet av vägkostnader, vilket entydigt visade sig då vetenskapsmän och sakkunniga tillfrågades i utskottet för transport och turism den 17 februari 1999. Å ena sidan tar det nämligen inte i tillräckligt hög grad hänsyn till kostnaderna för anskaffning av kapital till och för byggande och underhåll av trafikanläggningar och å andra sidan innebär det att man på ett helt odifferentierat sätt påför s.k. externa kostnader för t.ex. miljöskador, trafikstockningar och olycksfall.
Vi är beredda att tala om externa kostnader. Därför uppmanade vi som parlament kommissionen redan i januari 1997 att visa upp vetenskapligt påvisbara kalkyler för de externa kostnaderna och hur de skall påföras och detta för varje enskilt transportmedel. Kommissionen har inte utfört denna uppgift. Den har inte påvisat de externa kostnaderna för oss och inte heller presenterat något förfarande utan i stället skapade den en ny trollformel och sade: " Nu gör vi allting med sociala marginalkostnader" . Men denna trollformel är olämplig, vilket också visade sig vid utfrågningen av vetenskapsmännen och de sakkunniga. Därför är basen för detta koncept olämplig.
För det andra bör kommissionens koncept förkastas för att det avsiktligt skall arbetas fram och omsättas i tre steg och därmed avsiktligt upprätthåller konkurrenssnedvridningen mellan transportmedlen och mellan företagen i de olika medlemsstaterna. Det vill säga att den konkurrenssnedvridning som finns inte avvecklas fastän detta egentligen skulle ha skett den 1 januari 1993, för den inre marknaden skulle ha fullbordats den 1 januari 1993. Faktum är dock att vi fortfarande har fullständigt olika skatter på olja, fordon o.dyl. Detta snedvrider konkurrensen, och kommissionen vill med sitt koncept ha kvar denna skillnad i flera år till. Detta är något vi avvisar.
Det är klart äventyrligt, min kära kollega fru Schmidbauer - så långt vill ju inte ens kommissionen gå - det som den rödgröna majoriteten i utskottet för trafik och turism rekommenderar parlamentet, nämligen att uppmana kommissionen att genom gemenskapsrätt - inte, som annars brukligt är, på nationell nivå, att inbegripa de privata personbilarna i det nya system som utkristalliserats.
Fru Schmidbauer, där hade väl min kollega Ferber ändå helt rätt. Detta system betyder ju i slutändan ingenting annat än att även personbilarna skall betala vägavgifter i Tyskland. Jag tycker inte att det österrikiska exemplet är efterföljansvärt. Enligt min mening står saken helt klar: Om man utgår från alla de undersökningar som finns, då visar det sig att den private personbilsföraren genom allmänna skatter, skatter på olja och fordonsskatter redan betalar de vägkostnader som man nu vill påföra honom. Denna öppning i systemet, fru Schmidbauer, är ingenting annat än ett försök att ge staterna möjlighet att kräva in ännu högre avgifter för den privata personbilstrafiken.
I ert betänkande står det dessutom att personbilsförare i känsliga regioner - dvs. bergregioner, men detta innefattar också alla storstäder, t.ex. Paris, Hamburg, Frankfurt - utöver att de inbegrips i det nya avgiftssystemet dessutom skall åläggas ännu större pålagor. Ert koncept fungerar inte och om det fungerade så skulle det bara förleda vissa medlemsstater till att, som min kollega Ferber sade, helt enkelt suga ut bilförarna. Detta är något vi avvisar!
Applåder från PPE-gruppen

Wijsenbeek
Fru ordförande! Jag hör här en hel del valpropaganda från båda sidor, såväl från Schmidbauers som från Jarzembowskis sida. Det står helt klart att det som här föreligger i vitboken verkligen är mycket viktigt för upprättandet av en inre marknad, av ett system där kostnaderna läggs om från fasta kostnader till rörliga kostnader. Det är något som vi alla är för och står bakom.
Schmidbauer har med rätta sagt att vi måste se upp så att detta inte på nytt blir en autonom kostnadsökning. Det har jag också konstaterat i ett ändringsförslag, så det måste hon således hålla med om. Hon har absolut inte fel när hon säger: Vi måste på ett eller annat sätt få med personbilarna. Naturligtvis måste vi det. Vi är på väg mot ett totalt trafikkaos. Därför är det av yttersta vikt att vi också behandlar det begränsade utrymme som vägen erbjuder som en handelsvara. Det är inget problem med det. Det finns absolut ingenting emot detta från liberal synpunkt trots det faktum att många i mitt land har tagit ställning mycket klart. Om det inte finns något alternativ får man enligt dem inte debitera några extra kostnader för användningen av vägen. Det är inte sant. Det handlar om en sällsynt vara. Det måste man beräkna ett pris för. Å andra sidan är det nu återigen inte så att vi måste sätta ett pris om det inte är nödvändigt.
Slutligen, är det ytterst viktigt att vi också gör ett europeiskt system av det. Det är inte på något sätt fallet. Var och en av medlemsstaterna ägnar sig åt att själv uppfinna hjulet på nytt. Tillåt mig att i förbigående peka på det av många nämnda exemplet med Norge, där det skall vara så välordnat med infarten till städer som Oslo, Trondheim och Bergen. I själva verket är det inte speciellt bra. Det handlar där om omfattande missbruk, mycket bedrägeri och ytterst kaotiska tillstånd. Vi får inte börja anföra några dåliga exempel. Den förenlighet som jag har utarbetat i ett arbetsdokument för transportutskottet, den får vi inte sitta och vänta på, för innan den är ett faktum har det gått ytterligare tio år, och det skulle således kunna användas som ursäkt för att börja debitera de faktiska kostnaderna för användning av vägen.
Kort sagt, jag välkomnar helhjärtat Schmidbauers betänkande. Vi från den liberala gruppens sida tillfogar där ytterligare en - jag skulle nästan vilja säga - förfining. I varje fall, vi sätter pricken över i och bekräftar det som föredraganden också vill. Vi anser i likhet med henne att om ändringsförslagen från PPE skulle antas skulle meningen med betänkandet falla, eftersom dessa är något destruktiva. Det hindrar inte att det finns några ytterst goda delar i dem som vi gärna skulle överta.

Ordföranden
Vi avbryter debatten för att övergå till omröstningar. Den kommer att återupptas kl. 15.00.

Caudron
Herr ordförande! En hänvisning till arbetsordningen. För närvarande finns det en grupp på över hundra besökare som fyller korridorerna. Jag anser att det inte är i överensstämmelse med vår arbetsordning. Jag vill tillägga att den här gruppen stämt upp i religiösa sånger under en lång stund på bottenvåningen, och jag som inte är kristen blev chockad.

Ordföranden
Herr Caudron! Jag skall omedelbart be parlamentets tjänstemän att de underlättar för våra kolleger att komma in i plenisalen.

Omröstning
Hänsch
Herr ordförande! Det handlar om följande: I den lista som vi har här finns vissa utskott inte med, fastän vi vet att de alla har att göra med budgeten. Vi föreslår alltså i grund och botten att vi inte väljer ut vissa utskott utan att vi kanske, om ni tillåter det och om parlamentet är med på det, i form av ett muntligt ändringsförslag tar med alla de utskott som har något att göra med budgeten. Jag tror också att det är rättvist mot de utskott som inte finns med här. Är vi överens om det?

Ordföranden
Eftersom det inte finns några invändningar, skall vi nu genomföra omröstningen om ändringsförslag 40, med Hänschs förtydliganden.
Efter omröstningen om ändringsförslag 5

Herman
Herr ordförande! Jag kan missta mig men jag trodde att det behövdes absolut majoritet för att ändra sådana anslag.

Ordföranden
Herr Herman, ni är vanligtvis en av de som är väl insatta i denna kammares vanor, men den här gången är jag rädd att ni har fel. Det räcker med enkel majoritet.
Före omröstningen om ändringsförslag 1

Hautala
Herr ordförande! Jag skulle vilja lägga fram ett litet muntligt ändringsförslag som går ut på att det generella ansvaret för den nya artikel 13 mot diskriminering fortfarande skall stanna hos utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, men när man i detta ändringsförslag vill precisera att även utskottet för sysselsättning och socialfrågor har här befogenheter så vill jag i den här frågan lägga fram ett muntligt ändringsförslag där man konstaterar att det även kommer ett litet ändringsförslag från utskottet för kvinnors rättigheter, eller slutet skulle lyda: exklusive åtgärder som menas i avsnitt VIII och XVI. Såvitt jag vet har sysselsättningsutskottets ordförande Hughes ingenting emot detta.

Ordföranden
Finns det några invändningar mot att Hautalas ändringsförslag beaktas?
Fler än tretton parlamentsledamöter reser sig och ger uttryck för en avvikande mening.
Efter omröstningen om ändringsförslag 11

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Vår kollega Herman ställde er nyss en fråga som jag tycker att ni svarade litet väl snabbt på.
Jag vill gärna tro att praxis leder till att denna bilaga kan antas med enkel majoritet, men jag tror inte att det är enligt reglerna.
Artikel 135 föreskriver att utskottens ansvarsområden fastställs i bilaga, men den utesluter inte alls en absolut majoritet och när det gäller en text som fastställer parlamentariska utskotts befogenheter vore det paradoxalt om, precis som nu gjorts, sammansättningen av ett utskott med befogenhet inom ett betydelsefullt område - det handlar om immuniteter - skall fastställas med bara några rösters övervikt.
Jag vill därför att man studerar denna fråga noga. Jag anser att absolut majoritet är nödvändigt eftersom det handlar om en ändring av en betydelsefull fråga i vår arbetsordning.

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy! Jag har lyssnat mycket uppmärksamt på ert påpekande. Det är en teori som vi kan ta hänsyn till, men jag måste säga er att jag svarade mycket snabbt, dels för att vinna tid, men dels också för att jag hade undersökt saken innan jag kom in i kammaren. Bortsett från denna artikel finns det en tradition här i parlamentet att alltid besluta om sådana frågor på samma sätt som i dag. Om ni sedan anser att någon annan fråga aktualiseras, får vi undersöka saken. Just nu har jag emellertid ingen anledning att frångå denna praxis och sättet att tillämpa denna artikel.

Dell'Alba
Herr ordförande! Ni har alldeles rätt. Jag tror att ni tillämpar arbetsordningen rätt.
Jag vill att Fabre-Aubrespy noterar att han har ett konstigt sätt att se på arbetsordningen. När absolut majoritet passar honom, även om en enkel majoritet är tillräcklig, protesterar han. När arbetsordningen föreskriver absolut majoritet, som när det gällde ansvarsfrihet, tycker han att det skall vara enkel majoritet. Man kan dock inte ha en arbetsordning à la carte beroende på specifika egna intressen!
Om ändringsförslag 74

Günther
Herr ordförande! Jag skulle vilja föreslå att vi i ändringsförslag 74 under punkt 1 c efter " ? humanitär hjälp, akut hjälp och hjälp i form av näringsmedel" lägger till: " i utvecklingsländerna" , så att texten lyder " ? humanitär hjälp, akut hjälp och hjälp i form av näringsmedel i utvecklingsländerna" .

Ordföranden
Fru Günther! Jag kan inte se att det finns några invändningar från parlamentet, och följaktligen kommer jag att genomföra omröstningen om ändringsförslaget med detta tillägg.
Före omröstningen om ändringsförslag 9

Lulling
Herr ordförande! Ordföranden för utskottet för kvinnors rättigheter, Hautala, har försökt att lägga fram ett muntligt ändringsförslag till ändringsförslag 1 och 2 för att precisera vilken typ av frågor rörande könsdiskriminering utskott 1 och 8 är ansvariga för. De kan naturligtvis inte vara ansvariga för frågor rörande sådan diskriminering som faller på utskottet för kvinnors rättigheter. Tyvärr reste sig en hel rad kollegor och hindrade att detta förnuftiga förslag kunde godtas. Jag tror inte att mina kollegor insåg vad det handlade om.
Skratt
Ni såg mig inte, fastän jag anmälde mig, för att klargöra detta för er, innan ni reste er upp. Jag skulle nu vilja klargöra - eftersom vi röstar om utskottet för kvinnors rättigheter - , att det naturligtvis även i ändringsförslag 1 och 2, som rör utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor och utskottet för sysselsättning och sociala frågor, måste stå klart att dessa naturligtvis inte kan vara ansvariga för frågor rörande könsdiskriminering som faller på utskottet för kvinnors rättigheter.

Ordföranden
Fru Lulling! Parlamentet godtog inte att företa en omröstning om Hautalas ändringsförslag. Om ni vill framlägga ett annat ändringsförslag, utan att kritisera våra kolleger för att inte ha godtagit Hautalas ändringsförslag, har ni rätt att lägga fram det.
Före omröstningen om ändringsförslag 23 och 24

Gutiérrez Díaz
Herr ordförande! Låt mig, i egenskap av före detta ordförande i utskottet för regionalpolitik och aktiv medlem av detsamma, uppmärksamma detta ändringsförslag. Som ni vet handlar det inte om att ändra något substantiellt utan, enligt vår mening, att placera varje sak på sin plats. Det vill säga, enligt ursprungsförslaget skulle detta utskott heta " utskottet för transport, regionalpolitik och turism" . Vi föreslår - och jag tycker det är nästan självklart - att man placerar " regionalpolitik" först utan att det innebär att man minskar betydelsen av de andra två områdena, men det har, ärade ledamöter, en mycket mer övergripande ställning. Således yrkar jag på en röst för detta ändringsförslag.

Jarzembowski
Herr ordförande, mina kollegor! Det handlar här inte om vi är för social sammanhållning. Vi är alla för social sammanhållning. Det handlar om arbetsordningen och det som står i denna. Vi har just enhälligt fattat beslut om ansvarskatalogen: Nummer ett är trafiken och nummer två är regionalpolitiken. Det har ingen mening att vända på detta efter tio minuter.
Ännu viktigare är det faktum att sammanslagningen av utskotten av kammarens visa damer och herrar motiverades med att det inte kommer att behövas några lagstiftningsakter inom regionalpolitiken under de närmaste två åren. Allt detta talar för att låta allt vara så som det föreslagits: miljö, regionalpolitik och turism.
Applåder

Green
Herr ordförande! Med hänsyn till denna debatt - och den är tydligen mycket viktig - kanske man kunde kompromissa och sätta turismen främst.
Skratt

Bazin
Herr ordförande, kära kolleger! Bara ett ord. Som vanligt när debatten är så passionerad har de stora principer man debatterar i verkligheten ingenting att göra med vad debatten egentligen handlar om. Vi har två utskott, det som arbetar med regionala frågor och det som arbetar med transporter, som skall slås samman och som en konsekvens av det försöker var och en framtvinga benämningen på just det utskott man varit med i från början. Det är den enda insatsen i den här debatten.
Med det sagt vill jag bara fästa kammarens uppmärksamhet på det faktum att vår kammares så gott som totala befogenhet när det gäller transporter kommer, efter Amsterdamfördraget, att ligga inom området för medbeslutande och det tycker jag är tillräckligt skäl för att i första hand kalla det för " utskottet för transporter" .
Parlamentet godkände förslaget till beslut.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag vill bara be er att lämna den fråga jag nyss ställt till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet. Jag ville bara säga att det som är grunden för min fråga inte är personligt intresse. Det finns ändringsförslag som har antagits utan absolut majoritet och jag var för dem. Min fråga gäller bara en artikel i fördraget, artikel 142 som lyder " Europaparlamentet fastställer sin interna arbetsordning med en majoritet av ledamöterna" . Så jag tror att när det gäller denna viktiga bestämmelse skulle det räcka med att lämna den till utskottet för arbetsordningen för att bena ut den. Är det så, ja eller nej, att bilagan om utskottens ansvarsområden kan antas med enkel majoritet?

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy! Ni har framfört ert krav och jag har svarat er att jag skall ta det under övervägande. Ni behöver inte framföra det på nytt.

Green
Herr ordförande! Alla som engagerat sig i denna fråga under det gångna året, förstår vilken enorm press vi utsatt parlamentets tjänstemän för under de senaste dagarna. Personligen, på min grupps vägnar, vill jag uttrycka vårt tack till vår personal för den enorma hjälp vi fått genom att denna omröstning gick så smidigt som den gjorde.
Applåder

Martens
Jag skulle vilja säga detsamma som Green vad tjänstemännen beträffar. Men i fråga om den majoritet som krävs vid omröstning förefaller det mig vara väsentligt att parlamentet vet med vilken majoritet det skall fatta beslut. Jag tror att ni hade rätt, herr ordförande, det handlade inte om regler här, inte om rules ; här handlade det om befogenheterna, och jag tror att det var enkel majoritet som gällde här.

Wijsenbeek
Först och främst, herr ordförande, Fabre-Aubrespy har fullständigt rätt. Det krävs en majoritet av ledamöterna för att ändra arbetsordningen. För det andra håller jag inte alls med Green om att denna omröstning förlöpt på ett smidigt sätt. Vi har nu ägnat mer än en timme åt ett betänkande. Vi har ytterligare 19 kvar. Det innebär att det då har gått ytterligare 19 timmar. Skulle ni kanske vilja be om avlösning så att det går litet fortare?

Dell-Alba
Herr ordförande! Först vill jag uttrycka min uppskattning för det sätt ni leder dessa omröstningar och jag ber er att fortsätta så. Jag tycker, precis som ordförande Martens sagt, att vi uppehållit oss länge vid denna fråga. Bilagor är bilagor och arbetsordningen är arbetsordningen. Jag anser således att ni agerar på lämpligt sätt. Vi skall inte be utskottet för arbetsordningen att tala om för oss att bilagan inte är en del av arbetsordningen.

Van Dam
Herr ordförande! Jag konstaterar att vi i fråga om arbetsbeskrivningen för utskottet för institutionella frågor uteslutande har röstat om punkt 1 och de ändringsförslag som lagts fram dessförinnan och därefter. Innebär detta att arbetsbeskrivningen för utskottet för institutionella frågor begränsar sig till punkt 1 och att resten av den föreslagna texten faller?

Ordföranden
Alla mikrofoner är trasiga.
Jag kommer att avbryta sammanträdet under en minut för att få det lagat.
Sammanträdet avbröts kl. 12.45 och återupptogs kl. 13.00.

Ordföranden
Eftersom tiden är långt framskriden, skulle jag vilja föreslå att vi efter Valverde Lopez betänkande övergår till omröstningen om Kosovo, så att parlamentet kan uttrycka sin ståndpunkt i denna mycket viktiga fråga.
Parlamentet godkände förslaget.

Duhamel
Herr ordförande! Med all respekt, men man kan inte begära en kontrollräkning varje gång PPE är i minoritet med 50 eller 100 röster.

Ordföranden
Herr Duhamel! Jag noterar ert påpekande. Ni måste emellertid betänka att ordföranden, om våra kolleger begär det, är skyldig att genomföra elektronisk kontroll, oavsett vilka som begärt det.

Killilea
Herr ordförande! Jag skulle vilja att ni tar hänsyn till det faktum att det finns många ledamöter som måste lämna kammaren för att hinna med ett tidigt plan. Det tekniska sammanbrottet i systemet bör inte vändas till deras nackdel när det är dags att redovisa den tid man varit närvarande vid omröstningar i denna kammare.
Parlamentet godkände lagstiftningsresolutionen.

Pinel
Herr ordförande! 80 flyktingar har precis dödats av ett Nato-bombardemang i blindo. Vi måste få ett stopp på bombningarna, som inte längre bara är kirurgiska nedslag, som de inte heller var i Irak. Jag tror att det är hög tid att granska vår politik i f.d. Jugoslavien.

Ordföranden
Kära kollega, låt oss inte börja en diskussion nu!

Castagnetti
Herr ordförande! Låt mig påpeka att även om jag stannar kvar i kammaren, så kommer jag enbart att delta i slutomröstningen om resolutionen, och jag kommer att avge en röstförklaring i enlighet med artikel 122.
Angående ändringsförslag 7

Aelvoet
Herr ordförande! När det gäller ändringsförslag 7 vill jag påpeka att det föreligger ett översättningsfel, bl.a. på holländska. Det är helt fel översatt. Grundtexten var på engelska men den franska texten är bra och det är därför jag tar upp frågan.
Ändringsförslaget lyder: " uppmanar rådet att inte spara några krafter för att skapa lämpliga förutsättningar för ett snabbt avbrytande av bombningarna" . När man säger " skapa förutsättningar" betyder det att man förväntar sig en reaktion från Milosevic innan ett avbrott kan ske. Och det är således i den riktningen vi vill lägga detta ändringsförslag, så att alla är medvetna om det.
Angående punkt 5

Müller (V)
Herr ordförande! Jag skulle gärna rösta ja till punkt 5 för att skydda flyktingarna. Jag ber dock den grupp som har framställt förslaget att förklara för mig hur man kan undvika att en delning av Kosovo inleds då den militärt skyddade humanitära korridoren till Albanien och Makedonien. Det är därför jag har svårt för punkt 5.

Ordföranden
Fru Müller! Jag tror att ni inte är ensam om att ha problem med detta stycke eller med andra. Vi brukar emellertid inte lösa dessa problem här och nu.
Angående punkt 14

Pack
Herr ordförande, kära kollegor! Detta är inte ytterligare något muntligt förslag utan någonting som man kom fram till under samordnarnas förhandlingar. Det handlar ändå här om dr. Ibrahim Rugova som mottagit Europaparlamentets Sacharov-pris! Detta måste tilläggas. Detta är någonting som vi verkligen har glömt. Detta är inte något muntligt förslag som skulle kunna förkastas utan någonting som stämdes av mellan alla som då var närvarande.

Dupuis
Herr ordförande! Jag vill påminna parlamentet om att även Demaçi har erhållit Sacharov-priset så antingen bjuder vi in och nämner båda två eller så är det ingen mening med det.

Pack
Vi talar här om Ibrahim Rugova som är i stor fara och som erhöll vårt pris för fyra månader sedan, inte om Demaçi!
Livliga applåder

Swoboda
Herr ordförande, jag skulle uttryckligen vilja bekräfta att vi under samtalen om kompromissresolutionen talade om Rugova i hans egenskap av Sacharov-pristagare och inte om någon annan. Det var det som vi kommit överens om.
Applåder
(Parlamentet godkände det gemensamma resolutionsförslaget.)

Cars
Jag röstade för förslaget, men skulle sannerligen ha föredragit att det utskott som kommer att kallas för " utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor" , i stället hade kallats för " utskottet för mainstreaming och jämställhet mellan könen.

Hager
Även om jag röstat ja i de flesta enskilda omröstningarna skulle jag på detta sätt vilja klargöra att jag inte instämmer med den nya ansvarsfördelningen för utskotten i sig. Saker som i grund och botten skiljer sig från varandra bör också fortsättningsvis behandlas i skilda utskott. Det var därför jag i slutomröstningen röstade emot ordförandekonferensens förslag.
Betänkande (A4-0181/99) av d'Aboville

McKenna
De gröna röstade emot det föreslagna fiskeavtalet med Seychellerna, på samma sätt som vi har röstat mot övriga fiskeavtal, inte på grund av att vi är emot fiskeavtal i princip, utan på grund av att anser att EU: s förhållningssätt behöver reformeras.
Avtal måste förhandlas fram på en mer rättvis grund, så att både EU och det tredje landet kan dra liknande fördelar. Bland de förbättringar som behövs finns ett regionalt förhållningssätt till fiskeförvaltning, som skulle omfatta alla kuststater och avlägset belägna fiskenationer som fiskar tonfisk i Indiska oceanen. Den nyligen inrättade tonfiskkommissionen för Indiska oceanen är ett steg i rätt riktning, men har ännu inte börjat utöva sin ledningsroll. Förenta nationernas fiskebeståndsavtal, som är tillämpligt på tonfisk och andra mycket rörliga fiskebestånd, fastställer övriga villkor, inklusive en detaljerad beskrivning av försiktighetsprincipen. Detta saknas helt i avtalet med Seychellerna (vi uppmanar också medlemsstaterna att snabbt ratificera denna konvention - hittills har bara Italien gjort detta). EU måste också ta ett större ansvar för dess fiskefartygs verksamhet. Medan detta avtal kommer att omfatta ett satellitövervakningssystem, som är en välkommen förbättring, så är dessa system i sig själva ingen garanti för att yrkesfiskarna kommer att respektera bestämmelserna. Det finns viktiga frågor om Seychellernas tillgång till information i realtid. Tonfiskfisket kan, slutligen, omfatta fångst av avsevärda mängder icke-önskade fiskarter, och EU måste utveckla tekniker vid tonfiskfiske som inte leder till så mycket kasserad fisk.
Rörande den liberala gruppens ändringsförslag, som skulle innebära en eliminering av det effektiva stöd som dessa avtal ger yrkesfiskarna, så stödde De gröna detta, eftersom vi menar att avlägsna fiskeflottor inte bör erhålla ett så stort stöd, i synnerhet inte när det finns så många problem vad gäller de avtalsvillkor som styr dessa.
Betänkande (A4-0139/99) av Valverde López

Schleicher
Herr ordförande, med kommissionens förslag om betänkandet Valverde López syftar parlamentet egentligen till en mer praktisk lösning på miljörevisionsproblemet. Enligt många ändringsförslag vill man också förbättra detta. Men det finns dock nio förslag som går emot just detta, och dessa har funnit majoritet i parlamentet. Det är därför jag och mina kollegor i CSU samt en rad andra kollegor inte röstade ja. Detta säger jag bara för att det skall tas till protokollet.
Resolutionen om Kosovo

McKenna
Herr ordförande! Jag röstade emot denna resolution, eftersom jag menar att parlamentet visar en extrem motvilja mot att kritisera Nato och Natos åtgärder. Jag anser att Nato i princip har struntat i internationell rätt genom de åtgärder man har vidtagit, och att man inte gjorde vad man borde ha gjort för att hitta en fredlig lösning. Det är inte ett humanitärt initiativ, särskilt inte när man ser vad som hände i går natt, när civila dödades som ett resultat av Natos verksamhet.
Parlamentet var också motvilligt när det gällde att ta upp det faktum att Nato träffar civila mål i Jugoslavien, och det faktum att man använder splitterbomber och utarmat uran i sin ammunition. Dessa frågor måste tas upp. Vi måste respektera allt mänskligt liv. Allt mänskligt liv är värdefullt. Vi kan inte värdera ett människoliv högre än ett annat.
Vi röstade i dag i parlamentet emot ett stöd för det tyska fredsförslag som har lagts fram. Jag anser också att britterna blockerar detta förslag. Om vi kan hitta en fredlig lösning, så bör ingen verka för rätten att föra krig och att bomba. Man kan inte utplåna en orätt genom att begå en ny. Parlamentet har en plikt att uttrycka sitt missnöje över vissa av Natos åtgärder, i synnerhet bombningen av civila mål och användningen av vapen som vissa anser vara massförstörelsevapen.

Posselt
Herr ordförande! Det finns många mycket bra punkter i resolutionen. Jag lade ändå ned min röst när det handlade om att godta ett ändringsförslag från De Gröna, genom vilket man försöker styra in oss på en lösning med ett självständigt Kosovo innanför Jugoslaviens gränser. Sådana lösningar kunde för några veckor och månader sedan absolut ha tjänat som diskussionsunderlag. I dag har dock utvecklingen hunnit ikapp dem. Om inte Milosevic-regimen blir avsatt, så kommer det inte alls att bli möjligt med en sådan lösning. Jag har även annars svårt att se denna möjlighet. Man kan inte tvinga någon annan att leva tillsammans med den som mördat dennes familj i samma bostad, i samma stat. Därför tror jag att denna ansats är fullständigt orealistisk. Vi borde inte ha styrt in oss själva på det här.
Vad som däremot är bra är att Natos militära engagemang, som är nödvändigt, riktigt och av godo, samt stärkandet av grannländerna får förbehållslöst stöd. Det finns dock något jag saknar: Vi borde sent omsider också sända en stark signal till Kroatien som är en viktig stabiliseringsfaktor i regionen, men som vi på ett ensidigt sätt och vis straffar genom att inte visa det vår uppmärksamhet. Jag kräver absolut att vi sluter ett handels- och samarbetsavtal med Kroatien.

Ceyhun
Herr ordförande, som medlem i De Gröna, som här i dag stött kompromissförslaget, ville jag helt enkelt visa min respekt för alla Natomedlemmar som för närvarande arbetar för de mänskliga rättigheterna i Kosovos grannländer.

Avgerinos, Karamanou, Katiforis, Klironomos, Kokkola, Lambraki, Panagopoulos, Papakyriazis, Roubatis och Tsatsos
Vi Europaparlamentariker som representerar PASOK röstar mot Europaparlamentets resolution om Kosovo, eftersom vi anser att den inte främjar arbetet på en lösning av problemet.
Vi fördömer med all kraft Milosevicregimens politik, som innebär etnisk rensning och kränkning av de mänskliga röättigheterna. Vi uttrycker vår solidaritet med alla befolkningsgrupper i området som utsätts för svåra prövningar i ett absurt krig.
Samtidigt motsätter vi oss emellertid fortsatt och ökat våld, som inte alls leder till någon lösning utan tvärtom försvårar en lösning av problemet. Det står nu klart att bombningarna inte har förhindrat den etniska rensningen i Kosovo, men att de har bidragit till att skapa en enorm flyktingström och en allmän destabilisering i området. Det är tveksamt om de militära insatserna hittills har lett till några resultat över huvud taget, och därför är det helt nödvändigt att snarast möjligt finna en politisk lösning på problemet.
Det är naturligtvis Europeiska unionen som måste spela huvudrollen i dessa ansträngningar. I samarbete med FN: s generalsekreterare och säkerhetsrådet måste unionen vidta de åtgärder som krävs för att bryta dödläget. Vi anser vidare att en grundförutsättning för en lösning av problemet är att man respekterar de befintliga gränserna och de angränsande staternas territoriella integritet, så att inte hela Balkanhalvön utsätts för ytterligare risker.
Parallellt med den politiska lösningen anser vi det lämpligt att tillämpa en ny handlingsplan med politiska, ekonomiska och humanitära initiativ för Balkan. Under de nuvarande tragiska förhållandena är det slutligen helt nödvändigt att sammankalla en internationell konferens för att åstadkomma en bättre samordning av den humanitära hjälpen.
Vi Europaparlamentariker för PASOK representerar ett land som direkt drabbas av krigets följder och som allt sedan krisen började har bistått de albanskspråkiga invånare i Kosovo som tvingats lämna sina hem.
Vi anser, på tröskeln till det nya århundradet, att vi européer inte får tillåta att denna tragiska situation fortsätter. Det är dags för Europa att ta konkreta initiativ till en politisk lösning av problemet till gagn för folken i området.

Barros Moura
Milosevic är en intolerant nationalistisk-kommunistisk diktator, och utgör en speciell slags fascism vilken är ett resultat av kommunismens fall utan att en hållbar demokrati har ersatt den. Dess förtryck, åtskiljande, förföljelser och etniska rensning står i motsättning till alla humanitära principer, etik och grundläggande rättigheter som den europeiska demokratin grundas på.
Bakgrunden till den aktuella konflikten (upplösningen av f. d. Jugoslavien, det ensidiga erkännandet av Kroatien och Slovenien, etniska rensningar och ömsesidiga grymheter från serber mot kroater och bosnier, från kroater mot serber och så vidare, Milosevics fortsatta maktinnehav) visar en mycket allvarlig oförmåga hos EU att agera gemensamt med egna medel (inklusive militära). Men detta ingripande från Nato, beslutat vid sidan av FN och med olämpliga medel för de uttalade målen att neutralisera den serbiska militära kapaciteten att fortsätta den så kallade etniska rensningen, har inte lyckats lösa frågan utan har i stället förvärrat problemen. Dessutom kan inte doktrinen om " rätten till inblandning på humanitära grunder" - som används men som inte erkänts av Förenta nationerna - införas med tvång genom mäktiga och sofistikerade vapensystem som förstör inte bara militära mål utan hela den ekonomiska infrastrukturen i ett land. Skapandet av en ny internationell rättsordning, med adekvata medel för inblandning på humanitära grunder, stöter emellertid på ett okuvligt motstånd från mäktiga stater som USA och andra, angående reformeringen av FN, eller USA, Ryssland, Frankrike och Kina angående den internationella brottmålsdomstolens obligatoriska jurisdiktion.
Samtidigt får Natos offensiv - i stället för att isolera diktatorn Milosevic och hans regim - den oönskade effekten att stärka den nationalistiska enigheten mot det utländska ingripandet. Med en ännu värre följd att man förödmjukar Ryssland - vilket är ett farligt misstag.
En allmänhet som är säker på att det bara kommer missil- och flygattacker - men inga militära marktrupper - kan stödja bombningarna en tid, i sitt fördömande av den orättvisa och avskyvärda Milosevicregimen och dess illdåd mot Kosovos befolkning. Men utan att gå in på praktiserandet av två vågskålar och två måttstockar - varför inte i Turkiet, Indonesien, Tjetjenien osv. osv? - så är detta inte den lämpliga vägen för att lösa denna typ av frågor.
Förutom att lösa den uppkomna situationen, utan att Nato och EU förlorar i auktoritet och utan att ge efter för de grymheter som begåtts av Milosevic - vilket kräver en diplomatisk lösning genom FN: s och Rysslands ingripande - är det framför allt nödvändigt att stabilisera hela regionen. Därför är det nödvändigt att säga att lösningen inte var - vilket redan har visats - en utvidgning av Nato österut, utan en utvidgning av EU och en associerings- och ekonomisk stödpolitik som gynnar den ekonomiska och politiska integrationen och motverkar de nationalistiska strävandena. Hur skall man kunna bekämpa ETA, de korsikanska terroristerna eller IRA och samtidigt stödja UÇK? EU måste på Balkan och länderna i Central- och Östeuropa i allmänhet, kunna tillämpa den metod som hindrade krigen mellan Tyskland och Frankrike och har garanterat mer än ett halvt sekel i fred: sammanslagningen av ekonomier och politisk integration. Det är detta det handlar om.
Förutom detta, men inte mindre viktigt, ökar besluten om militära attacker med USA: s ledande styrkor dessas hegemoni och därmed den politiska underordning av EU som på detta vis aldrig kommer att få en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik eller ett gemensamt försvar. Denna önskade, eller accepterade, hegemoni för USA utgör en allvarlig attack på Europeiska unionen, på konsolideringen av euron, på möjligheten för EU att bli likställda med EU i Världshandelsorganisationen. Vilket för övrigt " banankriget" visar. I stället för denna osunda politik, är det nödvändigt att föra fram en grund för ett jämlikt partnerskap med USA - vilket kräver en självständig politik från EU gentemot USA.
På grund av allt detta röstade jag emot kompromissresolutionen om Kosovo och speciellt mot det stora hyckleriet i stycke H i ingressen - vilket gör FN ansvarigt för det faktum att Nato har brutit mot FN-stadgan - och mot punkt 2 med vilken man försöker legitimera bombningarna, och låtsas som om vi inte har något med dem att göra. Även om jag speciellt hade godkänt de punkter som fördömer Milosevicregimen, de om stödet till flyktingarna och åtgärder för att stabilisera regionen. Jag röstade emot, trots vissa positiva ändringsförslag från Gruppen De gröna i Europaparlamentet och från min kamrat Theorin.

Berthu
skriftlig. (FR) Jag har inte röstat för Europaparlamentets resolution om Kosovo eftersom den speglar en självtillfredsställelse och en total avsaknad av frågeställningar, vilket inte tycks mig vara i överensstämmelse med situationens allvar.
Utan att gå bakåt i tiden - nämligen vem som började - skulle jag rent personligen dra fyra lärdomar inför morgondagens Europa.
Till att börja med vet jag inte om idén med ett multietniskt Kosovo någon gång haft något verkligt innehåll, men jag är i alla fall säker på att i dag är tanken död, tillintetgjord av Natos bomber. Det är svårt att tro att serber och kosovoalbaner skall kunna leva tillsammans på länge. Under de villkoren förstår jag inte hur man skall kunna undvika en delning av provinsen, vilket i slutändan skulle få oss att återgå till världens äldsta lösning för att uppnå fred: att skapa gränser mellan folken.
För det andra bör morgondagens Europa respektera den nationella suveräniteten. Visst kan man tycka att systemet inte är perfekt, men det har under historiens gång visat sig vara den enda lösningen för att undvika kaos och en ännu större godtycklighet än den som kan tillskrivas den eller den specifika suveräniteten. Europa, som med beslutsamhet glömmer allt, kommer med bitterhet åter att upptäcka det. Dessutom skall man komma ihåg att den serbiska regimen, hur klandervärd den än är, inte hade riktat aggressioner mot någon av sina grannar, och inte heller mot någon av våra allierade (till skillnad från den irakiska regimen).
För det tredje. Om vi i Europa vill låta juridiken vara rättesnöre skall Europa själv respektera rätten. Man måste komma ihåg att Nato hoppat över att införskaffa mandat från FN: s säkerhetsråd för att intervenera och att det franska parlamentet ställdes inför fullbordat faktum. Dessa förfaranden kanske stör vissa, men de skulle utan tvekan ha gjort det möjligt att sänka farten i processen, att samtala ytterligare, och att inse att bombningar i föreliggande fall var en förenklad metod som skulle bli mycket kostsam, humanitärt, moraliskt och ekonomiskt, inklusive skadorna i de egna leden som vi själv blir offer för, utan att för den skull leda till en hållbar lösning.
Slutligen, måste man ställa sig tvivlande till principen om att ha ett europeiskt försvar som skulle bestå i att inom det militära området institutionalisera blockmanövrer från alla medlemsstater. Det är vad som just skett, de facto på något sätt, med interventionen i Jugoslavien. Är resultaten så goda att man bör dra slutsatsen att det finns ett behov av att systematisera erfarenheten? Nej, jag tror i stället att varje folk skall ha kvar sin egen möjlighet att besluta, inom ramen för respekt för suveräniteten och den rätt jag nyss talade om. Om Europa attackeras kommer en gemensam reaktion automatiskt! Men om Europa inte attackeras, varför skall då länderna låta sig värvas i förväg i strider de inte själva skulle ha valt?
Det behövs allianser och samarbete som gör det möjligt att " försvara oss gemensamt" men helt säkert inte ett enat " gemensamt försvar" .

Castagnetti
Jag avstod från att rösta om den gemensamma resolutionen om Kosovo, eftersom jag från början motsatte mig Natos beslut att ingripa militärt, något jag anser vara ett misstag som dessutom hade kunnat undvikas. Enligt vad vissa trovärdiga deltagare har berättat för mig lyckades man i Rambouillet skapa de politiska förutsättningarna för helt andra och effektivare initiativ som hade kunnat förhindra många oskyldiga människors död, och den dramatiska deportationen av hundratusentals kosovoalbaner, offer för Milosevic galna nationalism.
Jag är mycket väl medveten om politikernas och institutionernas skyldighet att ingripa i de situationer som uppkommer och därför vill jag bekräfta min bedömning av konflikten och stöder i dag alla initiativ som kan leda fram till en lösning som är positiv i politiskt, etiskt och rättsligt hänseende, och som framför allt bygger på den roll som FN, EU, Nato och Ryssland kan och bör spela.

Caudron
skriftlig. (FR) Jag har aldrig varit och är inte krigisk och jag har inget till övers för " ge dig ut i kriget" -tanken. För mig är krig alltid ett själens misslyckande, för människan eller intelligensen.
Men jag vet, och jag säger det också, att man måste kunna kriga när motparten bara förstår sig på makt och när man därefter snabbt vill ge diplomatin sin fulla chans ännu en gång.
Vi får aldrig glömma att diplomatin består i att genom dialog få den ena eller andra parten i konflikten att acceptera att överge en del av de ursprungliga anspråken, kraven och rättigheterna. Och den här parten gör det bara om den vet att den riskerar att få utstå effekterna av en maktuppvisning om man vägrar att acceptera sin del i denna förhandling.
När det gäller Serbien och Kosovo har man därför efter 10 år av förhandlingar, som har avbrutits av brott mot de mänskliga rättigheterna, stölder, massakrer, skadegörelser och deportationer (i samband med vilka Milosevic alltid står i förgrunden) tyvärr inte funnit någon annan lösning än att använda makt för att få ett slut på dessa brott.
Jag stöder därför Natos militära insats. Jag stöder också de statliga, icke-statliga och europeiska organisationernas humanitära insatser. Jag ser naturligtvis helst en europeisk diplomatisk utväg med stöd av USA och Ryssland, men det skall vara en utväg som inte på något sätt överger principerna om demokrati och mänskliga rättigheter.
Det är bara så vi kan garantera en hållbar och rättvis fred!
Jag avslutar med att tacka det tyska ordförandeskapet för dess insatser i denna kris. Jag vill slutligen tacka kommissionär Emma Bonino för hennes frivilliga och modiga engagemang och hennes humanitära passion. Hennes inlägg i kammaren i slutet av debatten i onsdags eftermiddag var ett av de mest känslosamma ögonblicken under dagen.

Delcroix
skriftlig. (FR) Inför det outhärdliga och inhumana säger vår resolution det viktigaste. Det bör inte hindra oss från att ifrågasätta den för varje dag som går mer beklagansvärda avsaknaden av en verklig " gemensam utrikes- och säkerhetspolitik" (GUSP) i Europa, och i synnerhet vår oförmåga att stöda de demokrater som slåss mot barbariska politiker, i går Radovan Karadzic, i dag Slobodan Milosevic.
Europa har, trots sina löften, inte kunnat hjälpa demokraterna i Belgrad ekonomiskt och moraliskt då de behövde det som bäst, då de slogs mot Milosevics inrikes- och utrikespolitik. I dag är dessa demokrater tvingade att vara tysta och att gömma sig. Jag är bestört över att konstatera att vid en tid då alla politiska partier, förutom extremhögern, i arresteringen av Pinochet erkänner de nya fördelarna med en internationell rättvisa har man fortsatt dialogen med Milosevic, som har ännu mer blod på sina händer, ännu fler " brott mot mänskligheten" på sitt samvete. Man kan förstå att den internationella brottsdomstolen i Haag inte i efterhand kan döma alla brott under vår tid. Men behövde vi - redan! - gå in i en återvändsgränd, när det gäller Milosevics brott, år 1995 när Daytonavtalen om Bosnien undertecknades?
Kan vi i dag förhandla med Milosevic när denna internationella domstol precis har anklagat honom, sägs det (även om det inte ännu är offentligt), för brott mot mänskligheten? Det är på grund av att Internationella domstolen i Haag tar hand om brott som begåtts i f.d. Jugoslavien som Karadzic är ur spelet och tvungen att hålla sig gömd. Jag blev chockad över de medlande handslag som utbyttes mellan Primakov, Tauron, vatikanens utsände, och den kriminelle Milosevic samtidigt som tusentals Kosovobor fördrevs från sina hem och landsförvisades mot sin vilja.
Vår resolution som fem eller sex gånger nämner Milosevic säger inte ett ord om Ibrahim Rugova, ledare för Kosovos demokratiska förbund, Sacharov-pristagare i Europaparlamentet 1998 och en av förhandlarna i Rambouillet. Den jugoslaviska televisionen har visat honom tre gånger i färd med att " förhandla" med Milosevic. När man ser dessa bilder frågar vi oss var och en vilken frihet Rugova hade när han var " skyddad" av den serbiska polisen i ett land som tömts på sina invånare. Jag skulle vilja att man i vår resolution begärde att Rugova skall komma till Bryssel eller till Berlin för att - i frihet - uttrycka sin uppfattning om den aktuella situationen och de lösningar han ser.
Jag ställer mig också frågande till situationen att vi utan att reagera medger att en gräns skapas mellan Albanien och Kosovo, där UCK och serbiska armén ständigt stöter ihop, och den medföljande risken att Kosovos grannländer och i slutänden hela Balkan sätts i brand. Kan Nato förbli trovärdigt om man å ena sidan bombar den serbiska militära och ekonomiska infrastrukturen och å den andra låter en av parterna i konflikten rekrytera fritt? Nato kan inte samtidigt spela huvudrollen i en konflikt och, enligt tidningen Le Monde, vara partner till UCK som ger upplysningar om serbiska positioner som är lämpliga att förstöra, ny internationell polisstyrka som fyller en interventionsuppgift och humanitär organisation.... Man måste välja och hålla fast vid det valet.

Grossetête, Jean-Pierre och Verwaerde
Vi vill i dag uttrycka vår känsla av revolt inför de stridigheter, olyckor och lidande som Kosovos befolkning lider av. En befolkning som är offer för kriminella handlingar som förberetts sedan länge av Milosevics regim.
Visst är det så att vi inte har klarat av att ta det tillfälle Berlinmurens fall gav oss att sätta i gång ett politiskt och demokratiskt bygge av ett stort Europa. Och vi kan bara beklaga misslyckandena för de diplomatiska ansträngningar som lagts ned i Rambouillet och i Paris. Dock kan vi inte ens med bästa vilja i världen göra om historien.
Vi försvarar värden som krävde en intervention. Vi försvarar människors rättigheter mot en barbarisk och totalitär stats rättigheter, en stat som driver en terroriserad befolkning ut på vägarna, förstör hus, hotar och dödar kvinnor och barn. Vi försvarar friheten och hoppas att de skyldiga skall straffas. Det är därför vi utan prut stöder det modiga beslut stats- och regeringscheferna i Europa tagit.
Vi beklagar däremot att man inte har förutsett en europeisk marktrupp samtidigt med luftoffensiven och att en mycket omfattande humanitär insats inte har planerats parallellt för att ta emot floderna av utblottade flyktingar som slängts ut på vägarna. Det är i dag nödvändigt att sätta i gång dessa insatser för att stöda Albanien, att tänka ut det bästa sättet att delta i återuppbyggnaden av Kosovo och att mer allmänt bistå i utvecklingen av länderna på Balkan.

Hory
Jag har röstat emot förslaget till resolution om situationen i Kosovo. Förslaget utgör ett förnekande av folkrätten, ett misstag i historien och ett allvarligt politiskt misstag.
Aldrig har en stat som undertecknat FN-stadgan fått känna av en aggression av världssamfundet av det slag som den som sedan åtta år pågått i Jugoslavien med USA och Tyskland som pådrivande krafter. En mediapropaganda av aldrig skådat slag har onekligen framtvingat en helt felaktig bild av krisen på Balkan.
I stället för att integrera f.d. Jugoslavien med EU och på så sätt främja den politiska demokratiseringen och ekonomiska och sociala framsteg har unionen - med Europaparlamentet i första ledet - uppmuntrat dess delning och åtminstone indirekt skapat förutsättningarna för krigen i Kroatien och Bosnien i går och i Serbien i dag.
Vi har gjort Bosniens gränser heliga och förbjudit bosnienserber att höra till Serbien. Sedan krigar vi med Serbien för att tillåta kosovoalbaner att höra till Albanien. Förstå det den som kan...
Vi vill att världssamfundet skall lyda under rättsstatens regler samtidigt som vi i dag på det mest förödmjukande sätt tillåter en amerikansk militär maktkupp utan mandat av FN.
Att leka med internationella gränser - Jugoslavien sedan 1991, Makedonien och Albanien i morgon - att ej kännas vid lärdomarna vi fått av historien, att låtsas ignorera Rysslands roll i denna region, att söka en militär knock-out snarare än en politisk lösning, att vilja avgränsa särskilt serberna från detta Europa de gjort så mycket för kommer mycket säkert att provocera fram den brand vi ger sken av att vilja undvika. När tiden är inne bör de som medvetet agerar i denna fråga ta sitt ansvar.

Novo
Att bombningarna och Natos militära offensiv i Jugoslavien fortsätter, och leder till förstörelse av ett land och ett urskillningslöst dödande av människor, serber och kosovobor, män och kvinnor, barn och åldringar, vilket inträffade i går med mer än femtio flyktingar, intresserar inte parlamentets majoritet särskilt mycket, vilken bara beklagar förlusten av människoliv och " sidoskador" .
Att freden återupprättas för att göra politiska förhandlingar möjliga och ett omedelbart slut på den militära aggressionen på en suverän stat är inte något som finns med i denna majoritets perspektiv, vilken snarare föredrar att rättfärdiga Natos ingripande, EU: s och dess staters underdånighet inför de amerikanska strategiska intressena, den bristande respekten för den internationella ordningen och rätten samt för FN-stadgan, man föredrar i stället att försvara krigseskaleringen och godkännande av politiska inriktningar som bara kan äventyra förhandlingslösningar och lösningen av centrala frågor angående regionalt självstyre och de etniska minoriteterna.
Att Natos militära aggression håller på att dramatiskt försämra den humanitära situationen i balkanregionen, äventyra den framtida politiska stabiliteten i regionen och sätta världsfreden i fara ger inget ljus åt den politiska blindheten hos denna majoritet som hellre insisterar på avtal som aldrig har godtagits av förhandlarna, de är bara förhandlingstvång från Nato och äventyrar suveräniteten, gränserna och den historisk verkligheten.
Den av parlamentet i dag antagna resolutionen kommer att gå till kammarens historia som en central pjäs som kännetecknas av total brist på politisk historia som i dag kommer från medias manipulerande för krigs- och aggressionsintressen, och gör att vi glömmer värden som fred, rättvisa och staters suveränitet.

Olsson (ELDR), Eriksson, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL)
Vår avsikt var att rösta för ändringsförslag 19, som vi för övrigt också är delaktiga i att lämna in, och att avstå på punkt 5.

Papayannakis
Jag kommer inte att rösta för resolutionsförslaget. Det framställs som ett kompromissförslag men innebär i själva verket en ensidig och, på åtskilliga punkter, bristfällig analys av situationen. De ståndpunkter och förslag som förs fram kan knappast leda till en fredlig, politisk och hållbar lösning av krisen och inte heller av det tragiska flyktingproblemet.
I resolutionsförslaget påstås det vidare att FN och säkerhetsrådet " inte kunnat" (!) medverka i Natos beslut om flygangrepp, men det är ju uppenbart att detta beslut fattades i strid mot FN: s principer, som i det här fallet helt ignorerats. Påståendet att FN behandlades på detta sätt, därför att två medlemmar i säkerhetsrådet förhindrade Natos aktion (vilket de har rätt till enligt FN-stadgan), vittnar om godtycke och är ett farligt exempel på totalitärt tänkande: dvs. FN är till nytta bara när det delar Natos uppfattning.
Efter detta är det överflödigt att hänvisa till något " världssamfund" , det räcker att hänvisa till Atlantpakten. Det är snarast löjeväckande, när man i resolutionsförslaget (i punkt 3) begär att FN: s beslut skall tillämpas eller när man (punkt 4) välkomnar " FN: s generalsekreterare Kofi Annans initiativ" , utan att man ens med några ord nämner vad det innebär!
I resolutionsförslaget begär man att de mänskliga rättigheterna skall ges företräde framför den nationella suveräniteten. Detta är en mycket riktig princip, men vem skall tolka den och vem skall tillämpa den? Kanske Nato, med samma trovärdighet och samma självtillräcklighet som det visat då det tidigare tolkat och " tillämpat" FN: s principer? Kanske varje stat, allt efter sina behov och syften vid olika tillfällen? Det är farliga ståndpunkter som vittnar om lättsinne vid utformandet av resolutionsförslaget. De förringar varje seriös strävan att bygga upp en verkligt internationell ordning och ett världssamfund, som kan tillämpa sådana principer på ett trovärdigt och hållbart sätt, utan selektiva insatser och utan omotiverad användning av våld. Och Natos insatser är selektiva och resolutionsförslagets författare för ett selektivt resonemang, annars skulle man ha känt fruktan och skräck i Turkiet, i Indonesien, i Latinamerika och i Afrika efter att ha läst resolutionsförslaget.

Ripa de Meana
Jag röstar emot resolutionen från den majoritet av ledamöterna i Europaparlamentet som stöder kriget i Jugoslavien. Europeiska unionens regeringar har med skrämmande ytlighet och bristande sinne för historia fört våra länder in i detta krig, ett krig som vi i dag inte vet hur vi skall komma ur.
Det är smärtsamt att se hur Europaparlamentet, under klacken på de nationella regeringarna, också lägger sig platt inför detta mycket farliga äventyr.
Det krig som Nato har utlöst kan inte rättfärdigas. Det finns inga argument. Internationella regler har överträtts, de internationella institutionerna har körts över. Vi står alltså inför det etiska kriget. Man har uppfunnit principen om selektiva humanitära krav, eftersom man slår till mot Milosevic på grund av hans etniska rensning, men struntar i kurdproblemet i Turkiet, vilket öppnar oroande framtidsutsikter för Europas heta områden: Korsika, Irland och de baskiska provinserna i Spanien.
Ett " humant" krig, men det har bara uppnått anti-humana mål genom att främja den etniska rensningen och döda oskyldiga civila i Serbien och Kosovo.
" Sidoeffekter" , det är vad Nato kallar de civila offren. Under flera sekler kommer man på Balkan bli tvungen att utstå dessa collateral damages, eftersom den uranhaltiga ammunition som Nato använder redan har förorenat det jugoslaviska territoriet, något som kommer att göra det omöjligt för kosovoalbanerna att återvända till sitt land om de inte vill riskera sjukdomar, missbildningar och död på grund av att de utsätts för radioaktiv strålning.
Ur den synpunkten går inget europeiskt land säkert. Det räcker att det börjar blåsa för att det finfördelade urandammet skall föras in i Italien, Tyskland, Ungern och hela Europa, med samma dödsbringande effekter som man fick i Saudiarabien på grund av föroreningarna i Irak från Gulfkriget.

Souchet
Natos krig mot Serbien är ett misslyckande.
Vissa påstår att det handlar om ett europeiskt misslyckande. Att kriget inleddes under Natoflagg skulle innebära att " Europa inte var tillräckligt" Desamma anklagar bara den amerikanska imperialismen, som skulle ha dragit med de allierade som de höll under toffeln.
Visst är det så att USA: s militära intervention inte har varit utan baktankar. Vi känner till Washingtons önskan att låta förtroendet för Atlantpakten fortsätta även efter förlusten av den gemensamma motståndaren, som den själv gett liv till. Amerikanernas uppträdande i Rambouillet tyder på att de inte gjort allt för att nå ända fram.
Men att hålla sig till denna enda analys är att glömma att Natos militära engagemang i Jugoslavien först och främst är ett resultat av en gemensam europeisk vilja, som visade sig vid toppmötet i Berlin, och som hälsades och firades av federalisterna som den gemensamma säkerhets- och utrikespolitikens verkliga födelse.
Engagemanget i kriget, under Nato, handlar alltså inte om en avsaknad av europeisk politik, utan om en felaktig europeisk politik.
Det handlar inte om en enstaka händelse. Detta politiska misstag är ett i raden som grundar sig på ett val som gjordes efter Berlinmurens fall av en hel generation europeiska ledare och beslutsfattare. Valet blev ett litet, stelt och otillgängligt Västeuropa där Maastricht- och Amsterdamfördragen fastställt riktlinjerna och inte ett stort smidigt och välkomnande Europa som väntade på alla de som i Central- och Östeuropa precis återfått sin suveränitet efter decennier av totalitära regimer.
I stället för ett Europa med variabel geometri som erbjöd nya perspektiv för samlevnad i samarbete med kontinentens alla stater har dessa europeiska beslutsfattare ihärdigt hållt fast vid Monnets metod, som upphävts till dogm, utan att se att den inte längre var lämplig för att samla de mycket olika länderna på den nya europeiska kontinenten.
Från unionens sida har man inte velat erkänna att det var ofrånkomligt att i grunden åter tänka igenom syfte och metoder i det europeiska bygget. Man höll sig till " Monnets metod" som vilar på idén att man måste ena ekonomierna för att så småningom leda till ett övergivande av den politiska suveräniteten. Om den tillämpas på östländerna kommer det att på obestämd tid skjuta upp deras anslutning till klubben. Därför har vi bara erbjudit länderna i Central- och Östeuropa en väntsal, en förfallobok för tillträde som ständigt tillbakavisas som en hägring, som drar med sig utestängning, diskriminering, frustration och förödmjukelse. Genom att man i de öst- och centraleuropeiska länderna har hållit kvar vid denna gamla uppfattning om Europa har det fått till följd att ledare och beslutsfattare med avvikande mening, reformivrare som har vänt sig till oss, har tappat modet, försvagats och marginaliserats och att prestige åter har getts män från totalitära system, bland vilka Milosevic är arketypen.
Eftersom vi inte lyckats skapa ett ständigt forum för detta stora Europa, som innehåller direkt öppet samarbete med länderna i Central- och Östeuropa inom så viktiga områden som säkerhet och utrikespolitik, ser vi vår kontinent på nytt delas upp.
Kriget i Jugoslavien är symbolen, en dramatisk sådan, för denna nya uppdelning av Europa. Det förkroppsligar och accentuerar den. Vi ser egentligen ett slaviskt Europa som försöker organisera sig vid sidan av oss. Vi ser ett Ukraina som bestämmer sig för att vara en kärnvapenmakt, efter att först ha sagt nej till det. Vi ser Jugoslavien anta ett förslag till slavisk union med Ryssland och Vitryssland. Vi ser serberna som i majoritet förkastade Milosevic samlas kring honom av patriotiska skäl och en ortodox solidaritet visa sig i fördömandet av Natos insats.
De skördade frukterna från Natos militära intervention är i dag särskilt beska. Den slaviska och ortodoxa världen tar avstånd samtidigt som den bör utgöra en betydande del i det kontinentala Europa som vi nu håller på att bygga. Gränsernas legitimitet ifrågasätts. Balkan står i lågor och blodet dryper. Vi ser åter två Europa födas.
Vi måste därför till varje pris och så fort som möjligt få ett slut på denna destabiliserande spiral. Men det räcker inte med att få ett slut på bomberna som stärker hatet. Man måste också tänka sig en ny uppfattning om Europa som gäller för hela vår kontinent. En uppfattning som bygger på att vi är en familj av nationer som skall leva tillsammans i förtroende, en återfunnen och erkänd identitet och ömsesidig respekt. Denna nödvändiga förändring i vår Europa-uppfattning är den bästa förebyggande politik vi kan finna.
Förslaget till resolution som lagts fram av olika grupper har inte det här viktiga perspektivet även om det innehåller vissa användbara rekommendationer. Tvärtemot föreslås det i beaktandemening J att försvaga och marginalisera begreppet om nationell suveränitet, som även om det inte är felfritt ändå utgör den grundläggande reglerande principen i världssamfundet. Den föreslagna resolutionen inför en faktor som bara kan få extremt destabiliserande och oroande konsekvenser för det internationella livet. Därför har vi inte kunnat rösta för den.

Spiers
Jag stödde ändringsförslag 3, och jag anser att det finns starka skäl för att sätta in marktrupper för att skydda Kosovo. Jag menar också att det är nödvändigt att överväga ett upprättande av ett självständigt Kosovo.
Även om jag under mer än sju år stött kraftfulla åtgärder mot Milosevics regering, så är det emellertid min övertygelse att antalet oskyldiga offer bör hållas nere på ett minimum. Jag röstade därför för ändringsförslag 10, i vilket uttrycks oro rörande Natos användning av vapen med utarmat uran. Dessa fortsätter att få fruktansvärda konsekvenser i Irak, och vissa rapporter talar om 70 procents ökning av antalet cancerfall i Irak.
I punkt 13 uppmanas EU " att öka sina ansträngningar vad gäller tillhandahållande av information till befolkningen i Serbien och Montenegro" . Om större ansträngningar hade gjorts i denna riktning när Milosevics inledde sin aggressiva politik, så hade den serbiska oppositionen mot Milosevic stärkts och många liv hade kanske räddats.

Theorin och Wibe
Etnisk rensning och massiva övergrepp mot den albanska befolkningen kan aldrig accepteras. Det är väsentligt att världens normer för de mänskliga rättigheterna skall råda före nationalstaternas suveränitet. Detta kräver ändringar i de internationella lagarna, bl.a. inom Förenta nationerna, en möjlighet som inte har utnyttjats av de permanenta medlemmarna av säkerhetsrådet. Även det internationella samfundet måste bygga på internationella lagar som respekteras fullt ut. Därför kan vi inte stödja ett förslag om att acceptera Natos bombningar. Det skulle leda till ett prejudikat med allvarliga konsekvenser för framtiden.
Europa har snubblat in i ett krig med en miljon flyktingar, och ingen politik har redovisats för hur man skall kunna ta sig ur krisen. Nu måste den viktigaste uppgiften för EU vara att arbeta fram en politisk lösning, stoppa den etniska rensningen, stödja flyktingarna, få ett slut på blodbadet samt agera så att möjligheterna för flyktingarna att återvända blir reella. EU måste aktivt stödja FN: s generalsekreterare Kofi Annans initiativ att medla och få ett slut på konflikten. Det måste också vara EU: s uppgift att återställa FN som det internationella rättssamhällets viktigaste organ.
EU måste kräva etablerandet av en FN: s fredsbevarande styrka som även innehåller ryska fredsstyrkor, för att ge möjlighet för etniska albaner att återvända till sitt hemland.
En ratificering av den permanenta internationella domstolen måste snabbt komma till stånd, för att vi skall kunna skapa ett redskap som i framtiden aktivt kan motverka brott mot krigets lagar.
EU: s uppgift kan inte vara att sanktionera militära initiativ av Nato, som för övrigt inget folkvalt parlament har fått ta ställning till. EU: s uppgift är snarare att arbeta konstruktivt med att lösa denna och andra konflikter med politiska, diplomatiska och ekonomiska medel.

Trizza
Låt mig understryka hur nödvändigt det var att Nato ingrep i regionen för att skydda den kosovoalbanska befolkningens grundläggande rättigheter och peka på hur denna tragedi kanske hade kunnat undvikas om Europeiska unionen, förutom att vara en ekonomisk och monetär storhet, även hade varit en politisk kraft.
Om Europa redan i början av Balkankrisen, som inleddes redan i början av 90-talet, hade agerat gemensamt och vågat fatta enhälliga beslut när den jugoslaviska upplösningen startade, och om Europa hade visat upp en enad front vid toppmötet i Rambouillet nyligen, så kanske vi inte hade behövt bevittna de massakrer och den etniska rensning som i dag äger rum i regionen.
Jag begär dessutom att Europaparlamentet visar solidaritet, även ekonomiskt, gentemot befolkningen i Apulien, som inte bara har tagit emot och fortsätter att generöst ta emot tiotusentals flyktingar från Albanien och Kosovo, utan får betala ett högt pris för kriget i form av logistiska problem när flygplatserna i området stängs och genom att hela den apuliska turistnäringen drabbas av avbokningar och återbud vad gäller olika typer av logi i regionen.

Ordföranden
Tiden för omröstningar är nu slut. Övriga omröstningar kommer att genomföras efter omröstningarna om aktuella frågor.
Sammanträdet avbröts kl 13.45 och återupptogs kl 15.00.

Avgifter för transportinfrastruktur (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen av debatten om betänkande (A4-0111/99) av Schmidbauer för utskottet för transport och turism om kommissionens vitbok om rättvisa trafikavgifter: en modell för ett stegvist införande av gemensamma avgiftsprinciper för transportinfrastruktur i EU (KOM(1998)0466 - C4-0514/98).

Donnay
Herr ordförande, kära kolleger! Ingen kan förneka att utvecklingen av transporterna får konsekvenser för vår miljö som man inte kan bortse ifrån. Alla stater har problem med skador, föroreningar och trafikstockningar i städerna. Det är således helt rättfärdigat att låta de externa kostnader som uppstått på grund av olika transportsätt räknas som detta transportsätts egna kostnader. Därför får det dokument kommissionen lagt fram vårt godkännande, men eftersom det handlar om ett ämne som är vidare än de konsekvenser som inte går att bortse ifrån bör man ta sig an det med måttfullhet och pragmatism. Alla är medvetna om transporternas betydelse, särskilt när det gäller den ekonomiska utvecklingen. Men vi skall också akta oss för alla överdrifter i denna fråga. Jag å min sida skulle vilja markera att vi inte håller med två punkter i Schmidbauers betänkande. Jag talar om förslaget att införa transport med privatbil i systemet för prisbestämning och förslaget om beskattning av fotogen.
I den första frågan är jag inte övertygad om lämplighet i förslaget, åtminstone inte i systemet för prisbestämning på det sätt som antyds i kommissionens dokument. Jag tror inte att de problem som privatbilarna ger upphov till hör hemma under vitboken. Den handlar snarare om masstransporter, av resande eller varor. Jag tror också att det vore att föredra att behandla frågan om privatbilismen inom en ram som passar den.
När det gäller den andra frågan, där jag inte håller med, anser jag att man inte skall lagstifta alltför tidigt om beskattningen av fotogen. Vi väntar på att det internationella avtalet för lufttransporter skall slutas för att kunna ta det i beaktande inför alla framtida regleringar. Jag tror att det är förnuftigare att stanna där i ett första skede och att hålla oss till kommissionens förslag.

Lagendijk
Herr ordförande! För det mesta brukar jag inte använda min dyrbara tid till att gratulera föredraganden eftersom det till sist blivit en vana. Men den här gången skulle jag vilja göra det, trots det faktum att hon tyvärr inte är närvarande nu, eftersom jag är ytterst nöjd med hennes betänkande. Det är i mina ögon ett mycket viktigt förslag från kommissionen som Schmidbauer har skrivit ett bra betänkande om.
Vad min grupp beträffar har det att göra med två punkter. Först principen. Det är känt att De gröna i åratal aktivt har verkat för att kostnaderna för användandet av infrastrukturen skall tas ut av användarna, eftersom trafiken är för billig och medför en för stor belastning för miljön under nuvarande förhållanden. Det är också av praktiska skäl som jag är glad att detta förslag föreligger trots det faktum att det står helt klart att, och det står också i Schmidbauers betänkande, det finns för litet pengar för att investera i infrastruktur. De allmänna utgifterna går tillbaka trots att det behövs mer, i synnerhet - vad oss beträffar - för att investera i järnvägsinfrastruktur. Därför är det rätt och riktigt att användarna av den nuvarande infrastrukturen är med och betalar utvidgningen av den. Naturligtvis medför det många praktiska problem och naturligtvis finns det motstånd, det känner vi till i Nederländerna också, särskilt om det inte klargörs att dessa investeringar och dessa avgifter behövs för att hålla tätbefolkade områden beboeliga och tillgängliga.
Jag har ändå två randanmärkningar till detta betänkande. Först och främst i fråga om punkt 15 i Schmidbauers betänkande. Där står att personbilstrafiken skall involveras i förslagen, och vad mig beträffar är det för svagt. Jag tror att det är nödvändigt. Just personbilstrafiken förorsakar mycket av de marginella kostnader som kommer i fråga, och jag tror inte att det är rimligt att bara låta godstransporterna stå för kostnaderna.
Slutligen, herr ordförande, punkt 10 i hennes betänkande där det föreslås att kostnaderna som detta medför skall kompenseras genom att upphäva annan beskattning av transport. Jag tror inte att det är någon önskvärd utveckling. Jag tror fortfarande att det är för billigt med transport, att det fortfarande är för attraktivt att släpa varor kors och tvärs genom Europa. Vi borde vara för att låta detta bli en god början och inte uteslutande, inte heller i framtiden, ta ut kapitalkostnaderna i infrastruktur till exempel.

Van Dam
Herr ordförande! I det ekonomiska utbytet måste kunden i regel betala priset för åtnjutna tjänster eller erhållna produkter. Det är inget fel med det, och denna regel är enligt min åsikt accepterad av hela samhället. I fråga om användning av infrastruktur framträder denna relation ännu så länge ofta otydligt. De totala kostnaderna för transporten och de beräknade priserna stämmer i många fall inte överens med varandra. Kommissionsförslaget är ett lovvärt försök att förbättra detta förhållande.
Det är dock verkligen frågan om beräkningsmetoden så som den föreslås, nämligen de marginella sociala kostnaderna, skall täcka alla faktiska kostnader. En viss lineäritet är uppenbarligen inte främmande för kommissionen. Några kolleger understryker att införandet av ett avgiftssystem inte får leda till en kostnadsökning för transportanvändaren. Jag skulle inte vilja uttrycka det så absolut. Principen " användaren betalar" är viktigast, även om det leder till prishöjning. Men det måste sörjas för att kostnaderna bärs av dem som när allt kommer omkring använder transporten. Det får inte vara så att kostnaderna stannar kvar hos transportörerna.
Om vissa användare undantas från detta avgiftssystem kommer det oåterkalleligen att leda till en ofullständig täckning av de totala kostnaderna Jag instämmer därför helt och hållet med ändringsförslag 7 av kollega Lagendijk.
Den föreslagna beräkningsmetoden måste leda till en situation där de transportsätt som belastar miljön minst får en större andel av den totala transportmarknaden. I det avseendet måste det förbli möjligt att ändra principen " användaren betalar" .

Stenmarck
Herr ordförande! Det är ett erkänt faktum att det som kallas för externa kostnader i trafiken ökar på ett dramatiskt sätt. Det finns självklart därför ett behov att påföra dessa kostnader på de respektive transportslagen. Vad det handlar om i detta fall är framför allt olyckor, för vilka kostnaderna inom olika transportslag har ökat kraftigt under de senaste decennierna. Vi har olika typer av kostnader som är att hänföra till försämrad miljö. Det handlar om buller, om föroreningar när det gäller mark, luft och vatten. Allt detta är ett tilltagande problem. Svårigheterna är också stora när det gäller att bedöma storleken på dessa kostnader.
Det finns i dag stora skillnader mellan EU: s medlemsländer, vilket också framgår både av vitboken och betänkandet. Fordonsskatten t.ex. kan variera med upp till 3 000 euro per år, det finns nio olika avgiftssystem för järnvägstransporter, kostnadstäckningsgraden kan variera från 0 till 100 procent. Inte minst av konkurrensskäl är det önskvärt med en gemensam konstnadstäckningsstrategi för de olika transportmedlen, och att denna täcker hela unionen.
Jag tror att vi alla är överens om att det är väsentligt att eftersträva en rättvis grund för de mycket varierande avgifterna när det gäller vinjettbestämmelser, motorvägsavgifter m.m. Det finns nu också, med den utveckling som skett under de senaste åren, ökade möjligheter att införa enhetliga tekniska system, t.ex. genom telematik, med giltighet i alla medlemsländerna. Den möjligheten har vi i stor utsträckning inte haft tidigare.
Allt detta låter naturligtvis väldigt bra. Det är självklart vällovligt att försöka uppnå en harmonisering av olika bestämmelser inom transportsektorn, inte minst om den inre marknaden skall kunna fungera mer friktionsfritt än i dag. Det är viktigt att sträva efter en rättvis konkurrens mellan alla transportmedel, och också likartade konkurrensförutsättningar för de olika medlemsländerna. En del av detta kan EU åstadkomma, men mycket, kanske det allra mesta, beror på beslut av medlemsländerna själva.
Vissa av medlemsländerna - jag kommer från ett av dem - har på flera områden betydligt högre skatter och avgifter än övriga länder. Innan dessa länder själva har insett detta, får vi aldrig samma konkurrensmässiga förutsättningar.
Det förslag som en majoritet av utskottet för transport och turism står bakom riskerar att ytterligare öka de kostnader som drabbar transportsektorn. Inte minst gäller detta privatbilismen, åtminstone om man skall följa föredragandens förslag. Detta är oacceptabelt. Vi från PPE-gruppen har lagt fram ett antal ändringsförslag för att motarbeta dessa effekter. Dem har vi hittills inte fått något stöd för. Utan detta stöd i dag, ser jag ingen möjlighet att stödja utskottets framlagda förslag.

Mendes Bota
Herr ordförande! Min kollega Manuel Porto kan inte närvara denna eftermiddag och jag skall tala i stället för honom. Vi kan gratulera till ännu ett initiativ från kommissionen och till Barbara Schmidbauers betänkande om fördelning av avgifterna för transporternas infrastruktur.
Det handlar om ett område där man lätt förstår att det finns viss tveksamhet om Europeiska unionens behörighet, med hänsyn framför allt till de störningar som uppstår genom att olika kriterier följs från land till land, oberoende av om de ligger nära eller långt ifrån gränserna, när det finns länder där infrastrukturen betalas av användaren genom bränsleskatt och vägavgifter, och andra där de betalas med den allmänna budgeten.
Man kan inte låta bli att hålla med om filosofin om att täcka också de externa transportkostnaderna. Då dessa är mycket högre för vägtransporterna, med buller, luftföroreningar och olyckor, vilket syns i föredragandens figurer, motiverar det att dess användare skall betala mer; för övrigt i linje med det som sker nu, där väganvändarna (genom bränsle- och fordonsskatt och vägavgifter) betalar dubbelt så mycket som kostnaderna, medan användarna av järnvägstransporter betalar 56 procent och användarna av sjötransporter 18 procent av respektive kostnader.
Förutom att detta är rättvist, skapas en önskvärd stimulans av att transportefterfrågan går över till transportmedel med mindre externa kostnader. Men med risk för att medborgarna blir orättvist behandlade är det nödvändigt att genast förbättra den, i exempelvis i mitt land, med snabbtågssträckningar, internt och i förbindelser med övriga länder i Europa.
Det är dessutom viktigt att det sker en rättvis fördelning av avgifterna för varje transportmedel, rättvis och inte konkurrenssnedvridande. Vi är alltså helt överens med föredraganden när hon förespråkar att fördelningen av avgifterna för vägtransporter skall behandlas likadant som den icke-kommersiella personbilstrafiken. Det är också viktigt att inte samma sak sker som i mitt land, där vissa broar och vägar med likadana egenskaper (motorvägar) har avgifter och andra inte (eller mycket olika avgifter) enligt vilken politisk tyngd det har i de aktuella områdena.
I denna ram är det speciellt chockerande att man tar bort avgifterna i storstäder där människor med högst inkomster bor och där det vore viktigt att uppmuntra till ett mindre användande av personbilar, och behåller dem i mindre gynnade områden där de, i avsaknad av demonstrationer eller effekter för valutgångarna, blir värre för varje år.
Eventuella problem med trafikstockningar tas bort genom automatiska betalningssystem, som på Via Verde i Portugal. Och trots en annan logik, men av förståeliga sociala skäl, kan man fastställa en högsta betalningsgräns i månaden för den som varje dag måste använda vägarna.

Van den Broek
Herr ordförande! Jag är på Neil Kinnocks vägnar glad att kunna debattera detta betänkande, och inleda med att välkomna de stöd som erbjuds i betänkandet och även notera de farhågor som uttrycks. Jag är säker på att vi skall kunna ta itu med dessa frågor när vi genomför principerna och utvecklar konkreta förslag. På Kinnocks vägnar vill jag varmt tacka fru Schmidbauer för hennes mycket konstruktiva betänkande och hennes stöd för kommissionens modell i vitboken.
Låt mig kommentera de farhågor som uttrycks. För det första, det stämmer att tidtabellen för genomförandet är ambitiös, men vi är på god väg i och med Eurovignette-avtalet som nästan är klart, järnvägsdirektiven som ligger på rådets bord, hamnkostnadsundersökningen i medlemsstaterna, förslag till avgiftssystem för flygplatser, luftfartsavgifter som är under granskning, kommittén med experter från de nationella regeringarna har sammanträtt och gett arbetsgruppen på hög nivå i uppgift att rapportera om olika kostnadsberäkningsmetoder. Sanningen är att vi nästan ligger före tidtabellen!
Eftersom vi fortfarande använder mer specifika direktiv, så kommer kommissionen naturligtvis se till att bristande överensstämmelse eller snedvridande effekter inte blir ett resultat av denna modell.
I vitboken betonas också behovet av ett balanserat genomförande, i synnerhet mellan väg- och järnvägssektorerna. Det är av detta skäl som järnvägspaketet uttryckligen tillhandahåller stöd till järnvägar där det finns obetalda externa kostnader inom konkurrerande transportsätt, som t.ex. vägar. Detta är ett bra exempel på hur kommissionen undviker bristande överensstämmelse vid genomförandeprocessen genom att tydligt identifiera ett problem och erbjuda en praktisk lösning.
I vitboken tas rättvise- och fördelningsfrågor upp, såväl som problem som uppstår inom perifera områden. Mycket av denna diskussion är lika tillämpbar på frågor som rör utvidgning och ansökarländer, och jag är säker på att vi kan överväga dessa aspekter när vi utvecklar våra förslag ytterligare.
Medlemsstaterna uppmuntras att införliva vitbokens principer i sina egna avgiftssystem för privata vägtransporter i harmoni med den EU-omfattande utvecklingen. Medan viss gemenskapslagstiftning är tillämplig på området för privatbilism - t.ex. drivmedelsskatt, punktskatter och mervärdesskatt - så är vår aktuella avgiftsmodell fokuserad på kommersiell trafik, eftersom detta är ett problem som bara kan regleras på ett framgångsrikt sätt genom lagstiftning på gemenskapsnivå, vilket säkerställer den inre transportmarknadens funktionssätt, samtidigt som man helt och fullt integrerar miljömålen.
Privatbilismen reser en mängd regionala och lokala frågor som, i enlighet med subsidiaritetsprincipen, uppmanar till en något annorlunda typ av modell, som vi i huvudsak har utvecklat genom åtgärdsprogrammet för medborgarnas nätverk.
Jag är övertygad om att den differentierade modellen, vid detta stadium i beslutsprocessen, både kommer att vara den mest effektiva och på ett korrekt sätt kommer att respektera den rättsliga roll som beslutsfattarna inom transportområdet har på övriga politiska nivåer.
Jag vill till sist tacka er för det stöd ni erbjuder genom betänkandet. Vi känner alla till att detta område, avgiftsfrågor - antingen inom väg-, järnvägs-, luftfarts- eller sjöfartssektorn - uppvisar många hinder och utvecklingen, särskilt på den politiska nivån, kan vara smärtsamt långsam. Det är därför mycket välkommet att erhålla parlamentets stöd i dessa frågor.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag kl. 17.30.

Största tillåtna dimensioner och högsta tillåtna vikter i internationell trafik
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andra betänkande (A4-0114/99) av van Dam för utskottet för transport och turism om förslaget till rådets direktiv 96/53/EG om största tillåtna dimensioner i nationell och internationell trafik för vissa vägfordon som framförs inom gemenskapen (KOM(1998)0414 - C4-0486/98-98/0227(SYN)).

Van Dam
Herr ordförande, herr kommissionär! I morse på vägen hit hälsade kolleger på mig med: I dag är det din stora dag. Normalt är det verkligen ett nöje när ens betänkande står på föredragningslistan. Men en föredragande vill inte gärna vara uppfylld av så blandade känslor som jag är just nu eftersom vi råkat i ett rätt beklagligt dödläge.
För två månader sedan debatterade vi också ämnet kombinerad transport här i denna kammare. Omröstningen som följde därefter bekräftade att Europaparlamentet inte kunde bifalla ett förslag från kommissionen om att befria den kombinerade transporten från den allmänt accepterade viktgränsen på 40 ton. Följden blev att förslaget återförvisades till utskottet för transport och turism.
Kort därefter ägde överläggningar rum mellan ledamöter av transportutskottet och representanter för Europeiska kommissionen. Efter en efterföljande diskussion i transportutskottet måste jag konstatera att majoriteten i detta utskott inte har samma ståndpunkt som den intog två månader tidigare.
Från formell synpunkt är detta en korrekt hållning. För kommissionen har ju sedan Europaparlamentet avvisade kommissionsförslaget inte satt några nya eller ändrade förslag på pränt. Formellt sett saknas därför grund för att revidera de ståndpunkter som parlamentet antog för två månader sedan.
Som föredragande kan jag emellertid konstatera att kommissionen inte har rullat tummarna. I överläggningarna med företrädare för Europaparlamentet liksom under transportutskottets sammanträde har den uppgett sig vara beredd att än en gång se över de delar som Europaparlamentet hade oöverkomliga invändningar mot. Med tanke på den begränsade tillgängliga tiden har detta inte kunnat leda till ett förslag på papper. Men det har tydligt framgått att kommissionen intar en välvillig hållning och förefaller ha för avsikt att tillmötesgå Europaparlamentets invändningar och därtill ta upp ändringar i det nuvarande förslaget.
Enligt min information finns det även i rådet nästan enhälligt stöd för att öka den högsta tillåtna vikten. Det tycks bara vara Förenade kungariket som motsätter sig detta, men med tanke på dess status som ö skulle man kunna tillmötesgå detta land med ett undantag för öar.
Med tanke på den uppkomna situationen är det svårt för mig att för närvarande rösta för eller emot transportutskottets resolution. Inte mot, eftersom det formellt sett skett en förändring av situationen för två månader sedan. Men lika litet för, eftersom kommissionens hållning förtjänar ett bättre svar från Europaparlamentets sida än en hållning som kännetecknas av att " hacka i sanden" . Det blir också allt svårare för mig, det måste jag också säga i ärlighetens namn, att uppbringa förståelse för den hårda linje som somliga av mina kolleger intar.
För mig råder det ingen tvekan om att vi med goda överläggningar kan komma ur denna återvändsgränd. För mig som föredragande återstod ingenting annat än att uttrycka den ståndpunkt som intas av en majoritet i transportutskottet. Jag uppmanar dem att invänta rådets ståndpunkt och kommissionens ändringar med öppna ögon. Jag utgår från att det under början av den nya mandatperioden kommer att bli möjligt att föra denna fråga till en god avslutning som är godtagbar för alla parter.

Piecyk
Herr ordförande, först tycker jag att vi borde tacka vår kollega van Dam för att han har gett sig in i detta arbete, för han har tagit sig an den mödosamma uppgiften att lägga fram detta betänkande. Jag tror - och det har jag ju redan sagt - att vi här har det klassiska fallet där vi genom en viss åtgärd så att säga gör något som vi i princip stöder och anser vara av godo, nämligen den kombinerade transporten, alltså bort från gatorna, mer på räls och mer över vattnet - en björntjänst.
Jag tror inte att det är meningsfullt att skapa en reglering där man i praktiken generellt kan tillgripa ett förbud att köra på söndagar och nätter. Lika meningslöst är det att skapa en reglering där de 44 tonnen finns med utan några som helst andra begränsningar. Detta är något som vi har påtalat vid flera tillfällen. Det är något som vi har tillbakavisat här i parlamentet. Rådet gick inte heller med på parlamentets förslag att också ta med vissa skatteincitament för att befrämja detta.
Nu tillbakavisade vi det förra gången. Kommissionen hade chansen - där kan jag bara stödja min kollega van Dam - att ändra på en del saker - den är ju herre över förfarandet, den kan ju förbättra förslagen i efterhand. Vi var som parlament mycket öppna, vi sade: " Vi förkastar denna generella lösning; kom med konkreta, med modifierade förslag!" Där måste jag säga till kommissionären, även om han inte är här nu, att ett brev till utskottet inte är något förslag. Det räcker inte! Ett brev som ett tillkännagivande - medger jag - det är för litet.
Därför väntar vi på mer konkreta förslag från kommissionen. Jag tror att parlamentet är öppet för att i princip befrämja detta. Men utan förslag går det inte. Därför kan man bara hålla med om det som står i slutet av betänkandet: " ? förkastar kommissionens förslag, uppmanar kommissionen att dra tillbaka sitt förslag" . Så ser sakläget ut. Där har vi inga andra handlingsmöjligheter.
Vi hoppas att kommissionen, vars handlingsförmåga på grund av den aktuella situationen möjligtvis är något begränsad, i nästa mandatperiod så snabbt som möjligt tar fram förnuftiga förslag som vi kan diskutera. Då kommer saken att vara avklarad ganska snart, och vi behöver inte ta all vår talartid i anspråk, eftersom det egentligen nästan löper av sig självt.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Van Dam-betänkandet, tidigare Wijsenbeekbetänkandet, löper risken att råka ut för något liknande som det tidigare Tolmanbetänkandet i isoglukosfrågan, nämligen ett institutionellt nytt faktum. I första hand handlar det här om att parlamentet och kommissionen ursprungligen hade diametralt motsatta uppfattningar, där jag för övrigt som tidigare föredragande var helt och hållet överens med kommissionen. Därefter måste man leta efter en lösning. Om det kommer att skjutas fram tills efter valet faller det under medbeslutandeförfarandet. Men det är högst märkligt att under rubriken, som inte står att finna någonstans i fördragen, löpande ärenden med dessa två motsatta uppfattningar hos parlamentet och rådet, kommissionär Kinnock, överlämnas till rådet så oförändrade. Om det vore så att det inte heller i rådet fanns någon enhällighet och säkert ingen stor, jag skulle nästan vilja säga enhällighet minus en, utan rentav inget samförstånd över huvud taget, då skulle det ha kunnat gå så att rådet följde med kommissionen, och beslutet hade kunnat antas trots att parlamentet hade intagit en helt annan uppfattning.
Därför förefaller det mig nu vara rätt tidpunkt för att verkligen söka efter gemensamma lösningar med visst, skulle jag nästan vilja säga, lugn och ro och överläggningar. Precis som Piecyk säger: Vi är överens om att den kombinerade transporten måste främjas. Vi är överens om att mer måste flyttas över till inre vattenvägar och järnväg. Och då visar det sig att vi inte kan komma överens om ett par ton, medan vi alla vet i vilken utsträckning man kör med övervikt och hur många undantag som är tillåtna under veckosluten. Där måste det gå att hitta en medelväg.

Maes
Herr ordförande! Jag är absolut ingen specialist i fråga om vägtransporter. Men jag måste ändå konstatera att jag är överens med föregående talare, Wijsenbeek, för i mina kontakter med människor som inte bara yrkesmässigt ägnar sig åt vägtransporter utan som ägnar sig åt det dagligen hör jag fruktansvärda klagomål. Hur kan det komma sig att Europa kallar sig självt Europa med fri rörlighet för varor när till exempel axeltrycket i våra lastbilar skiljer sig i Nederländerna, skiljer sig i Belgien och dessutom skiljer sig i Frankrike? Att belastningsvikten per axel också skiljer sig innebär att en lastbil som avlägger en sträcka genom ett par tre europeiska länder antingen kör olagligt i något av länderna, eller gör sig själv en ekonomisk björntjänst. När sedan denna lastbil är urlastad till hälften uppfyller den dessutom inte längre de föreskrifter som den uppfyllde i början. Och då har jag ännu inte nämnt körtiderna på sön- och helgdagar. Även dessa är helt olika.
Jag bor i ett land med tät genomgående godstrafik. Jag konstaterar att i Belgien till exempel kör lastbilar glatt omkring, medan det inte får förekomma i de länder som gränsar till oss. Jag ställer då frågan: Är detta Europa? Är detta vad vi i praktiken kan se av vårt samarbete och vår samordning som är så berömd? Jag måste säga att de europeiska åkerierna redan har tillräckligt med bekymmer när jag då tillägger att till exempel portugisiska åkerier hos oss utför transporter till priser som ligger långt under det genomsnitt som åkerierna hos oss måste betala sina anställda. Jag skulle vilja säga detsamma om brittiska åkerier. Alltså, herr ordförande, ni förstår att jag i alla avseenden vill bifalla alla pläderingar för äkta samordning och att jag under den kommande valkampanjen svårligen kan stå till svars inför väljare som kommer fram med sådana ärenden, där jag absolut inte kan ge något ordentligt svar.

Van den Broek
Även om den nuvarande kommissionen i denna politiska situation bara förväntas behandla löpande ärenden kommer ni att uppskatta att jag i detta fall här behandlar ett " åkande" ärende för Kinnocks räkning. De diskussioner som ägt rum med föredraganden och några andra parlamentsledamöter sedan debatten om Van Dams betänkande, tidigare Wijsenbeeks, under plenarsessionen i februari har fått mig, i detta fall Kinnock, att alltmer stärkas i min övertygelse att vi är överens med varandra om nödvändigheten av att göra den kombinerade transporten mer attraktiv och förbättra dess konkurrenskraft. På detta sätt vill vi främja en förskjutning från godstrafiken via väg till andra transportgrenar som är mer varaktiga, säkrare och energibesparande, medan valet för transportanvändarna samtidigt blir större. Som en viktig del i detta gemensamma strävande föreslår kommissionen att ge transportoperatörer i gemenskapen möjlighet att använda en högsta fordonsvikt på 44 ton, men uteslutande för transport via väg när det handlar om en speciell del av en kombinerad transport och bara över de relativt korta vägavsnitten inom sträckan för den kombinerade transporten.
Detta är naturligtvis inte det enda sättet att främja konkurrenskraften för denna potentiellt viktiga transportsektor. På den punkten skulle jag hellre vilja ge ett viktigt bidrag genom att förbättra villkoren som gäller för den del av en kombinerad transportsträcka som utförs via väg. Och en sänkning av de ofta oproportionerligt stora kostnaderna för de begränsade delarna via väg hos en kombinerad transport skall inte vara det sista alternativet.
Om denna kostnadsminskning skulle kunna uppgå till 10 procent för transporten av tungt gods skulle det vara en viktig stimulans för potentiella användare av kombinerad transport. De erfarenheter som gjorts i olika medlemsstater visar helt klart i den riktningen. I sju av våra medlemsstater är en vikt på 44 ton eller mer tillåten för alla vägtransporter, medan 44 ton är tillåtet för en del av en kombinerad transport i andra medlemsstater. Såsom de ärade parlamentsledamöterna otvivelaktigt vet kan medlemsstaterna föreskriva en högsta tillåtna vikt på 44 ton för treaxlade motorfordon som utgör en del av en fem-eller sexaxlig fordonskombination för att förebygga att sådana fordon tillfogar vägarna för mycket skada.
Herr ordförande! Det står helt klart att detta förslag inte syftar till att ge vägtransporterna orättvisa fördelar. Tvärtom. Förslaget är speciellt inriktat på att påverka vägtransportoperatörer, så att de börjar använda andra transportgrenar. Nettoresultatet kommer att bli att transporterna via järnväg, via inre vattenvägar och via närsjöfart transporterar en större godsvolym. Som Kinnock redan har påpekat i sitt brev till van Dam den 11 mars anser han uppriktigt att vi måste omsätta det samförstånd som har uppnåtts i fråga om nödvändigheten av att främja kombinerad transport i konkreta och även praktiska åtgärder. För de medlemsstater som är öar, det har också påpekats här i kammaren tidigare, verkar det som om vi på detta stadium måste överväga en restriktivare viktbestämmelse än den som kommissionen inledningsvis föreslog. Den närliggande anledningen är att förbindelserna med den övriga marknaden inte uteslutande går via väg.
Vid sidan av detta är det naturligtvis meningsfullt att undersöka möjligheter att fastställa om en körning via väg verkligen utgör en del av en kombinerad transport. Herr ordförande! För Kinnocks räkning vill jag uttala en önskan om att vi på grundval av kompromissförslag kan nå fram till lösningar som är godtagbara för alla. Detta säger jag också till Wijsenbeek.
Slutligen, vill jag tacka utskottet för transport och turism och föredraganden, van Dam, så hjärtligt för deras insatser till förmån för detta komplicerade ämne.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag kl. 17.30.

Verksamhet i e-penninginstitut
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0156/99) av Thors för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslagen till
I.Europaparlamentets och rådets direktiv om att starta och driva verksamhet i e-penninginstitut samt om tillsyn av sådan verksamhet (KOM(1998)0461 - C4-0531/98-98/0252(COD)), II.Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 77/780/EEG om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut (KOM(1998)0461 - C4-0532/98-98/0253(COD)).Föredragande av yttrande (Hughesförfarandet): Torres Marques (utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik)

Thors
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Betänkandet handlar som vi vet om elektroniska pengar. Det är klart att vi i dag har svårt att i alla avseenden se hur mycket sådana pengar kommer att användas i framtiden.
I dag kan vi säga att vi i huvudsak har två typer av betalningsmedel av detta slag. Dels så kallade intelligenta kort, på vilka vi " laddar" pengar, dels olika program och system genom vilka vi kan " ladda" pengar på våra datorer och sedan använda dem via nätet.
Vidare kan man väl säga att användningen av dessa betalningsmedel inte har tagit sådan fart som man förutspådde för några år sedan. Jag hoppas dock att vi snart kommer att ta le grand bond en avant, för att använda ett uttryck som kanske är litet missbrukat i öst.
Jag tror, och många med mig, att euron kommer att vara en fantastisk möjlighet när den existerar fysiskt. Genom dessa nya betalningsmedel kan vi emellertid faktiskt ändå använda oss av euron, och den blir då konkret för medborgarna.
Vidare vill jag säga att det är naturligt att vi behöver europeisk lagstiftning på detta område. Vi behöver en harmonisering, speciellt för vår inre marknad och för att vi till stora delar är ett gemensamt valutaområde. Detta uppfyller på alla sätt subsidiaritetskriteriet.
Den stora tvistefrågan vid behandlingen av direktivet har varit om dessa elektroniska pengar och utgivningen av dem skall begränsas till banker eller inte. Vi vet att vissa medlemsländer har velat begränsa utgivningen just till bankerna, medan andra medlemsländer inte vill ha några regler överhuvudtaget. Med glädje kan jag konstatera att en stor majoritet av parlamentets utskottdet för rättsliga frågor inte vill att denna rätt skall begränsas. Det tycker jag är riktigt, eftersom vi på detta sätt kan befrämja utvecklingen av nya betalningsmedel. Det finns många operatörer som nu håller på att komma ut på marknaden med nya betalningsmedel, t.ex. teleoperatörerna, och som kan erbjuda nya möjligheter för konsumenterna. Vi kan därmed få en konkurrens som är till medborgarnas fördel.
Detta direktiv handlar ju mest om hur utgivare av elektroniska betalningsmedel skall övervakas och hur vi skall säkerställa att de är solida och likvida i alla avseenden. Utskottet för rättsliga frågor har inte många ändringsförslag på denna punkt. Däremot har vi med besvikelse noterat att konsumentsynpunkterna inte har behandlats i detta direktiv. Det är faktiskt många gånger som parlamentet har kunnat konstatera, att när kommissionen har lagt fram frågor som berör finansiella tjänster, har konsumentfrågor inte berörts. Vår allvarliga uppmaning till kommissionen är att aktivt följa med hur detta fungerar vad gäller konsumentskyddet, att aktivt också följa med vad gäller hur rekommendationerna om säkerhet och trygghet med sådana betalningsmedel efterlevs, och att så snart som möjligt vidta behövliga åtgärder till skydd för konsumenterna. Tyvärr måste vi konstatera att det kanske behövs fler regler för vem det är som exempelvis skall stå för brott och för missbruk i samband med betalningsmedel. Detta kan dock angripas genom ett horisontellt direktiv som tar fasta mer allmänt på de brister som finns i denna sektor.
Vidare vill jag säga att parlamentets utskott för rättsliga frågor med stor enighet ställde sig bakom förslaget att konsumenterna skall ha möjlighet att lösa in elektroniska pengar. Det är något som jag hoppas att kommissionen kan ta fasta på.
För att pengarna skall bli en del av vår vardag, måste det givetvis finnas användningsmöjligheter. De skapas bland annat genom att olika betalningsmaskiner och -system accepterar olika kort och olika program. Det är det som högtidligt kallas interoperabilitet. Det enda sättet att skapa detta är att göra det på sunda affärsmässiga villkor. Jag är övertygad om att sektorn snart kommer att lansera olika åtgärder. Då är det myndigheternas uppgift att se till att det skapas öppna system. Detta kan exempelvis kommissionen övervaka genom befogenheterna på konkurrensområdet. Vi efterlyser också att kommissionen skall se till att eventuella standarder för detta område inte utesluter olika operatörer. Däremot kan min grupp inte stödja det som föreslås i ändringsförslagen 12 och 13, dvs. att det skulle behövas särskilda direktiv för att säkerställa interoperabiliteten.
Jag vill också säga att vi har gjort några tekniska ändringsförslag och hoppas därmed ha klargjort tillämpningsområdet för direktivet, och att vi gör det enklare i framtiden när det gäller att ändra lagstiftningen.

Torres Marques
Herr ordförande, Herr kommissionär! Jag vill först säga att utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik gratulerar till framläggandet av dessa två direktiv då vi anser att utvidgningen till att finansinstitut som inte är banker skall få ge ut elektroniska pengar är en bra åtgärd för att öka konkurrensen på detta område och alltså förbättra kvaliteten på tjänsterna och de priser som skall tas ut av kunderna.
Jag skulle också vilja gratulera föredraganden Thors till hennes betänkande och till att utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har tagit med alla våra förslag, förslagen från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik i sitt betänkande. Jag behöver därför inte upprepa många av de aspekter som hon har nämnt, eftersom de har behandlats, och jag skall använda tiden till att betona några problem som vi har stött på och som har gett anledning till stor oro.
För det första, problemet med driftskompatibiliteten. Vi anser att det är extremt viktigt att e-pengarna kan användas på ett kompatibelt sätt i de olika länderna, men denna driftskompatibilitet gör att det behövs ett elektroniskt kort som accepteras av alla. Thors och jag fick helt nyligen information om att CIP har kommit till ett avtal om att etablera ett kort, men vi fick också informationen, i en utfrågning vi hade, att det skulle kunna dröja 18 månader innan ett kort av denna typ kunde börja gälla.
Herr kommissionär! Vi i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik anser att elektroniska pengar i sina olika varianter är oerhört viktiga för att så snabbt som möjligt införa euron, innan sedlar och mynt kommer: såväl i form av virtuella pengar integrerade i datorer för elektronisk handel som i form av kompatibla kort. Denna tidrymd om 18 månader kommer än en gång att fördröja medborgarnas euro-användande, vilket vi anser är oroande.
Vi tycker också att det är en ganska oroande situation att varje land har sina egna banksystem, och att det därigenom inte finns någon inre marknad för banksystemen, liksom att de betalningar som sker inom den inre marknaden betraktas som internationella betalningar, med de kostnader det innebär. Vi lägger därför förslag i denna fråga, nämligen ändringsförslagen 12 och 13, som redan har nämnts av föredraganden Thors, vilka har föreslagits av oss för att vi anser att det är viktigt, herr kommissionär, att kommissionen lägger fram förslag till direktiv i dessa frågor, så att det skapas en förordning som alla accepterar, och som ger alla medborgare i Europa en säkerhet.

Oddy
Herr ordförande! Jag vill tacka föredraganden, fruThors, för hennes utmärkta betänkande om ett viktigt ämne.
Detta betänkande bör bedömas i ett sammanhang tillsammans med Ullmans betänkande om elektroniska signaturer och mitt eget betänkande - som läggs fram nästa månad - om elektronisk handel. Internet och metoder för att arbeta elektroniskt innebär framsteg för världen och för Europeiska unionen. Detta är ett tillväxtområde och det borde skapas ett stort antal arbetstillfällen inom detta. Vid ett kort informationssammanträde i går, sade kommissionär Flynn att det fanns ungefär 100 000 lediga platser i Europeiska unionen inom detta område. Det är viktigt att vi får förnuftiga bestämmelser som främjar Internets och den elektroniska handelns tillväxt.
För närvarande används inte elektroniska pengar så ofta, men jag är säker på att det kommer att bli mycket viktigt i framtiden. De grundläggande idéerna i Thors betänkande kommer att främja denna tillväxt. Vi måste se till att vi fastställer bestämmelser på europeisk nivå som uppmuntrar till en användning av datorer, och som inte kväver den ekonomiska utvecklingen.
Jag tackar föredraganden. Jag kommer att stödja hennes betänkande.

Wolf (V)
Herr ordförande! Jag tror att det alltid råder förvirring i den här frågan. Eftersom man helt enkelt inte är van vid det elektroniska utgår man från att det skulle finnas någonting i stil med virtuella pengar. Det gör det inte. Det som vi i själva verket har här är ett nytt sätt att beteckna icke-kontanter. Såsom hos assignaterna då icke-kontanter infördes för första gången finns det nya former av bedrägeri och nya former av offentlig brist på respekt för budgetrestriktioner. Där måste vi faktiskt finna gemensamma lösningar. Kanske är det viktigt att peka på att detta inte får vara någon förevändning för att återvända till något slags system där enskilda handelshus ger ut egna pengar.
Under högmedeltiden var införandet av den av fursten garanterade silverpenningen ett av de viktiga instrumenten för att befrämja den ekonomiska utvecklingen överallt i Europa, och detta gjordes för att komma bort från problemen med de privatemitterade pengarna. Enligt min mening resulterar detta i tre krav som också finns med i betänkandet: Universaliteten måste i princip garanteras i form av driftskompatibilitet, genom en möjlighet att lösa in de elektroniska pengarna samt avgiftsfrihet. Man kan tjäna pengar på de finansiella tjänster som är förknippade med detta. Allt detta måste organiseras i euro-dimensioner och får inte rikta sig efter bank- och finansväsendets fortfarande ganska splittrade landskap.
Under denna förutsättning finns det här viktiga möjligheter som måste utvecklas. Man borde dock göra upp med den guldgrävarmentalitet som gör att man förväntar sig samma stora finansiella uppsving som vid assignaterna. Ett kreditbevis är inte detsamma som en reell kredit. Att lova att lösa in en kredit är inte detsamma som att lösa in det som utlovats, vilket kommer att ske först i framtiden. Därför är allt detta med tillsyn över emitterande företags soliditet faktiskt en viktig beståndsdel, utan vilken detta område inte kan utvecklas på ett ansvarsfullt sätt. Jag skulle också vilja påminna om att vi har ett akut handlingsbehov på banktillsynens område.

Monti
Herr ordförande! Först av allt vill jag tacka föredragandena, Thors för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och Torres Marques för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Deras bidrag till diskussionen om förslagen har varit av stort värde.
Att skapa en elektronisk valuta är, låt mig understryka det, bara en enda faktor i ett betydligt större sammanhang, nämligen den elektroniska handeln, betalsystemen och, inom ramen för dessa, elektroniska betalningar. Inom kommissionen anser vi att det är riktigt att försöka lösa de horisontella problemen, de problem som är gemensamma inom detta större område, med horisontella åtgärder och ingripanden, snarare än begränsade lösningar som riktas mot en enda typ av tjänster.
De förslag till direktiv som vi diskuterar gäller i stället en enskild fråga med egna karakteristiska inslag som kräver riktade lagstiftningsåtgärder. Det gäller - och det handlar enbart om detta - säkerhetsregler som genom att garantera e-penninginstitutens stabilitet och soliditet skall kunna öppna möjligheter för ett ömsesidigt erkännande av auktorisationer och kontroller och därigenom möjliggöra en fri rörlighet för operatörer och tjänster. Det är bekant att de traditionella kreditinstituten redan är auktoriserade att utge elektronisk valuta, under förutsättning att man följer de bankdirektiv som gäller, och i samband med dessa nya tjänster kan de redan använda sig av europapasset.
De här två förslagen syftar till att inom ramen för en konkurrensneutral lagstiftning öppna den nya marknaden för elektronisk valuta för nya operatörer om med hänsyn tagen till, å ena sidan, kravet på att en sund konkurrens skall utvecklas inom sektorn och, å den andra, de förhållanden som redan råder i vissa medlemsstater.
Betänkandet från utskottet för rättsliga frågor gör en klart positiv bedömning av de två förslagen och framställer ändringsförslag som förbättrar tydligheten. Det är ett ställningstagande som jag hälsar med glädje och tacksamhet. Däremot anser jag inte att man på ett konstruktivt sätt kan behandla två andra frågor inom ramen för det här direktivet, även om jag inser att de är ytterst känsliga. Det gäller den oro för interoperabiliteten och för återbetalningen av de pengar som laddats in som kommer till uttryck i betänkandet.
Inom kommissionen diskuterar vi, som jag redan har påpekat, de här viktiga problemen inom en vidare ram och vi har lovat att lägga fram lämpliga förslag till lösningar som kommer att uppfylla alla krav när det gäller att skydda innehavaren. Om jag därför i dag inte kan godta de ändringsförslag som gäller detta, så är det enbart för att de två aktuella förslagen till direktiv inte är rätt forum. Men vi instämmer naturligtvis i den analys av problemen som gjorts, och vi anser att de skall lösas i ett sammanhang och på ett sätt som är lämpligt.
Låt mig så helt kort ta upp de olika ändringsförslagen. I kommissionen kan vi godkänna ändringsförslagen 1, 2, 14, 20, 21 och 22 till förslaget till direktiv om e-penninginstitut.
I ändringsförslag 3 uppmanas kommissionen att utarbeta ett särskilt direktiv om de avtalsmässiga förbindelserna mellan den som utger och den som innehar e-valuta. Som bekant antog kommissionen 1997 en rekommendation i ämnet och för närvarande undersöker vi hur den har tillämpats. Det skulle emellertid vara för tidigt att redan nu anta ett förslag till direktiv, eftersom vi inte kan bedöma situationen rätt förrän denna undersökning har genomförts. Därför kan vi inte godkänna detta ändringsförslag.
Ändringsförslagen fr.o.m. 4 t.o.m. 13, med undantag av ändringsförslag 10, gäller problem som är knutna till betalsystemen, framför allt förekomsten av och driften av gemensamma banksystem, deras kompatibilitet och tillträdet till sådana system. Som jag redan har påpekat så behandlas de här frågorna horisontellt, inom en större ram, i samband med annat arbete som pågår inom kommissionen, och därför kan vi inte godta de här ändringsförslagen.
Samma sak gäller ändringsförslagen 10, 18 och 19 till förslaget till direktiv om e-penninginstitut och ändringsförslagen 1 och 2 till det andra förslaget till direktiv. Ändringsförslagen avser problemet med återbetalning av e-valuta som laddats in. I analysen av hur rekommendationen om förbindelserna mellan kortutgivare och -innehavare har tillämpats tas även denna fråga upp. Inom kommissionen har vi redan lovat att uppmärksamt följa samtliga frågor som hänger samman med skyddet av innehavaren av e-valuta, frågor som naturligtvis inte enbart begränsas till problemet med återbetalning. Låt mig upprepa att vi inom kommissionen är mycket väl medvetna om de här frågorna och öppna för många av de lösningsförslag som anges i ändringsförslagen, men det är den strategi och de rättsliga instrument som används som vi inte anser vara lämpliga och som gör att vi inte kan godkänna de här ändringsförslagen.
Vi kan också instämma i det som sägs i ändringsförslag 15, men jag måste reservera mig när det gäller den exakta formuleringen och placeringen av de enskilda punkterna. Även ändringsförslag 16 är godtagbart. Man bör emellertid sätta adverbet " enbart" framför begreppet " hänvisningarna" , för att undvika oklarheter med hänvisning till vad som anges i andra rättsakter. Detta tror jag också ligger i linje med förslagsgivarens syfte. Naturligtvis godkänner vi på samma sätt ändringsförslag 17. Vi godtar även ändringsförslag 23, med undantag av det som sägs om andra stycket. Tekniskt sett kan det stycket inte tas bort eftersom vare sig de behöriga myndigheterna eller de egna medlen längre skulle vara definierade vid eventuella undantag från tillämpningen av det första och det andra bankdirektivet.
Herr ordförande! Låt mig avsluta med att än en gång uppriktigt tacka för det övervägande positiva betänkande som har lagts fram och för att jag har fått tillfälle att förklara hur kommissionens ledamöter ser på de ändringsförslag som vi inte anser oss kunna godta och som jag hoppas kan behandlas på nytt mot den bakgrund som jag här har redovisat.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag kl. 17.30.

Handlingsram för finansiella tjänster
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0175/99) av Fayot för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om meddelandet från kommissionen om finansiella tjänster: att skapa en handlingsram (KOM(1998)0625 - C4-0688/98) (A4-0175/99).

Fayot
Herr ordförande, kommissionsledamot! Europa har inlett en process som skall leda till en inre marknad för finansiella tjänster. Det är det som stats- och regeringscheferna gav en politisk impuls till vid toppmötena i Cardiff och Wien, en impuls som bör leda till en rapport, vid toppmötet i Köln, om nödvändiga åtgärder för att inrätta en enda finansmarknad.
Jag hoppas att kommissionär Monti under den tid som kommissionen är kvar skall fortsätta att arbeta inom ramen för denna process. Han har auktoriteten och kunskapen för att ro den i land. Han har lett en grupp på hög nivå med företrädare för finansministrarna, som åtföljde kommissionens övervägande och som nyligen avslutat sitt arbete. Vi hoppas att denna metod ger bra resultat i medlemsstaterna.
Tack vare parlamentets betänkande kan Monti med de samråd som kommissionen har hållit med fackmän föreslå en rad insatser vid toppmötet i Köln. Trots de restriktioner den avgående kommissionen ställt sig vad gäller initiativ till ny lagstiftning är jag av den uppfattningen att det arbete som sedan länge har pågått inom det här området skall avslutas vid detta Europeiska rådsmöte.
De nuvarande meddelandet från kommissionen har fått titeln " Att skapa en handlingsram" . Det är ett dokument som är oerhört användbart för att gå igenom alla de frågor som uppstår kring de finansiella tjänsterna. Ett ord till att börja med om den teoretiska grunden i meddelandet. Det innehåller bekräftelsen att en finansmarknad, som verkligen är en enda, ipso facto skulle ge möjlighet till en optimal användning av resurser, och således en minskning av kapitalkostnader för företagen. Denna höjda effektivitet skulle leda till en starkare tillväxt och därmed skapa arbetstillfällen. Låt mig vara mer skeptisk a priori. Fusioner och eskalerande ekonomier i denna sektor, tendensen att skapa megabanker och konglomerat, den tekniska utvecklingen där man strävar efter att förbättra produktiviteten, trycken på arbetet eller ännu mer på de mer regionala aktörerna har sin egen logik som inte alltid överensstämmer med det allmänna intresset eller sysselsättningsmål.
Herr ordförande! I meddelandet visar man på åtgärder som bör vidtas inom den inre marknaden och de finansiella tjänsterna. Om man verkligen vill komma framåt är det lämpligt att fastställa politiska prioriteringar. Det är säkerligen inte lätt att göra klara val. Jag tycker t.ex. att man borde balansera den nuvarande strategin, som sätter tyngdpunkten på utbudet med en strategi som mer inriktas på efterfrågan. Egentligen är det så, som t.ex. konsumentorganisationerna framhäver, att den gällande europeiska lagstiftningen inom detta område framhäver utbudet medan frågan om efterfrågan i konsumenternas och de små företagens intresse får en mindre plats.
Det är därför frapperande att konstatera att införandet av euron tvärtemot alla förväntningar inte har förbättrat utbudet av gränsöverskridande finansiella tjänster utan i stället fördyrat dem. Samtidigt som handelsutbyten och ännu mer den gränsöverskridande konsumtionen ökar har man klart och tydligt känslan av att man inom de finansiella tjänsterna inte hänger med, att de inte anpassas till denna nya verklighet utan blir kvar antingen vid den nationella eller sektoriella logiken, eller också tycks man anse att denna sektor är av mindre intresse. Det kan också vara så att denna logik helt enkelt består av snabbast möjliga vinst, i stället för att man tänker på den karaktär av samhällsservice som banken borde tillhandahålla för en hel mängd konsumenter.
Det är sant att vi bör ge minutmarknaden speciell uppmärksamhet. I stället för att låta konsumenterna dra nytta av konkurrensen karakteriseras den nuvarande situationen av stora olikheter i pris för kreditkort, hypotekslån och andra tjänster - meddelandet innehåller tydliga indikationer avseende detta. Men partimarknaden har lika stora behov av impulser och gemenskapsramar som minutmarknaden. Exemplen med pensionsfonder och riskkapitalmarknader visar det. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik understryker i sitt betänkande vikten av en europeisk marknad för riskkapital, likvida och effektiva, för de nystartade företagen och de innovativa företagen i högteknologisektorn. Men man konstaterar också att så gott som varje medlemsstat försöker utveckla sin egen riskkapitalmarknad och att ingen uppnår den nödvändiga kritiska volymen för att nå en verklig utveckling inom detta område.
Vi insisterar också på behovet av att skapa en inre marknad för pensionsfonder. Vilken uppfattning man än har om denna form för social trygghet är det säkert att befolkningens åldrande skapar en enorm efterfrågan som finansmarknaderna bör kunna ge svar på. Men denna sektor kan bara utvecklas i en stor inre marknad. Därför är det lämpligt att tillåta investering av samlade fonder i olika och internationaliserade portföljer, att respektera principen om det fria valet och att hindra alla slag av diskriminering på nationell grund, vare sig av skattemässiga eller rättsliga skäl.
Mer allmänt föreslår kommissionen åtta åtgärdspunkter för partimarknaden. Detta kommer att ge upphov till en samling nya lagar, och en revidering av obsoleta eller ineffektiva regler kommer också att behövas. Det vore intressant att veta vad gruppen på hög nivå uttalat. Skall man t.ex. ersätta de elva direktiven om bankverksamhet, de åtta direktiven om investeringstjänster, de tjugoen direktiven om försäkringsverksamhet samt tolkningsföreskrifter och vad skall de ersättas med? Skall man gå mot en samlad lagstiftning för finansiella tjänster eller skall man fortsätta, som man gjort tidigare, att slingra den ena texten som behövs för att utveckla marknaden och de finansiella tjänsterna kring den andra?
Herr ordförande! En av de känsligaste frågorna i denna sektor handlar om övervakning och måttfull kontroll. Denna verksamhet ligger för närvarande fortfarande vid gränserna och på den nationella marknaden. Debatten om kontroll i ursprungslandet i förhållande till mottagarlandet har hittills hindrat all betydande utveckling mot europeiska kontrollsystem, eller mot en europeisk övervakningsmyndighet. Men spridningen av den elektroniska banken, försäljning på distans och den elektroniska handeln kommer att tömma skillnaderna mellan ursprungsland och mottagarland på innehåll. Från och med nu utmanar den snabbhet med vilken kapitalrörelserna går de nationella övervakningsmyndigheternas befogenheter. Man måste således få i gång tankarna om ett internationellt samarbete av ett nytt slag och för detta tänka på att t.ex. definiera en regel för unionen som grund för den nya regleringen och den nya måttfulla kontrollen, inom unionen. Jag förstår, herr ordförande, att det är framtidsutsikterna på medellång, ja lång sikt med, tanke på den nuvarande situationen.
Herr ordförande! Utskottet för ekonomi har varit mycket måna om en hög konsumentskyddsnivå när det gäller minutmarknaden. Det är i den riktningen som vi föreslår att undersöka möjligheten att tillsätta en europeisk ombudsman för finansiella tjänster på minutmarknaden, oberoende av alla gemenskaps- eller nationella institutioner samt andra intressen i sammanhanget. Många skäl talar för en sådan institution. Det finns inget verkligt gränsöverskridande förfarande för reklamationer och överklaganden för närvarande. Produkter av europeisk omfattning kommer att utvecklas. De nationella reklamations- och överklagandeförfarandena är olika och ofta svåra att förstå. Jag skulle vilja lägga till att en lagstiftning för finansiella mellanhänder inom området för konsumentkrediter och hypotekskrediter samt försäkringar är nödvändig för att skydda konsumenterna på de gränsöverskridande marknaderna. Jag beklagar att kommissionen inte följt sin föredragande i denna fråga som, enligt mitt sätt att se det, är ett mycket tydligt och viktigt krav för Europas konsumenter.
Herr ordförande! Den politiska uppgiften är tydlig. Kommissionen bör för Ekofin-rådet lägga fram en handlingsplan för finansiella tjänster och nämnda råd bör underställa denna plan Europeiska rådet i Kölns godkännande. Med denna välsignelse från högsta nivå i bagaget, om jag vågar säga så, bör kommissionen och rådet snabba sig på. Jag kan garantera att det inte är parlamentet som kommer att förhala de beslut som är nödvändiga för att inrätta denna inre finansmarknad, som vi alla i en eller annan omfattning vill ha.

Herman
Herr ordförande! Vi är i det mesta överens med vad föredraganden precis sagt.
Eftersom det först och främst handlar om behovet av en kommission, även om den är avgående, för att det påbörjade arbetet inte skall avslutas tycks det oss som om fortsättningen av det som redan har påbörjats är en del av de löpande ärendena. Det kan låta vågat med tanke på vissa definitioner som figurerar i nationell offentlig rätt, men om man beaktar såväl den rådande brådskan och påtryckningarna från rådet om att bli klara under tilldelade frister - vi har våra kalendarier - måste vi fortsätta arbetet. Vi är därför mycket nöjda med den begäran som formulerats i den riktningen att vi i vår kammare i dag har en kommissionär som visat att han både behärskade dessa frågor väl, att han lyssnade till vad parlamentet har begärt och att han har en auktoritet gentemot regeringar och i synnerhet Ekofin-rådet.
Jag tror alltså att villkoren är uppfyllda för att fortsätta arbetet, och om jag får lov att framställa en personlig önskan är det att Prodi innefattar Monti i sin nya arbetsgrupp. Både kommissionen och parlamentet kan bara dra nytta av det.
Vi återkommer till några detaljproblem. Jag hyser inte riktigt samma tvivel som Fayot vad avser intresset för en stor marknad. Det är sant att man i dag inte ser större bevis på dess nytta. Varför? Orsaken är helt enkelt den att de nationella lagstiftningarna fortfarande är väldigt olika varandra, att fortfarande väldigt litet har harmoniserats. Vi har t.ex. 38 värdepappersmarknader.
Jag anser att det viktigaste är en måttfull kontroll. I den här frågan finns det mycket att säga och att göra på europeisk nivå, eftersom förskjutningen mot värdepapper totalt förändrat den måttfulla kontrollens natur. Det fanns tydligen bara banker, dvs. platser där man enkelt kan lokalisera rekommendationer, sanktioner etc. Det är helt annorlunda när det handlar om värdepapper som kan förflyttas över hela världen, eftersom det skapar systemrisker som den nuvarande organisationen inte kan råda bot på. Ännu en anledning således för att på europeisk nivå utforma en måttfull kontroll som är effektivare än vår.

Katiforis
Herr ordförande! Också jag skulle vilja tacka kommissionsledamoten för att han fortsatt att arbeta med den mycket viktiga uppgiften att utforma och förnya lagstiftningen om finansiella tjänster. Det är särskilt glädjande att kommissionsledamoten, trots den chock som kommissionen nyligen drabbades av - även om han själv är höjd över alla misstankar - har fortsatt att arbeta med dessa ytterst angelägna frågor inom området finansiella tjänster.
Vidare vill jag ännu en gång instämma i min käre kollega Hermans åsikt om nyttan med stora börser. Vad vi bland annat förväntar oss av den gemensamma valutan är att den skall skapa en gemensam börsmarknad i Europa och göra den lika stor som den amerikanska penningmarknaden, så att vi får resurser till de investeringar som är nödvändiga för att vi skall kunna öka intensiteten i det europeiska näringslivet och därigenom delvis minska arbetslösheten.
De stora börserna medför naturligtvis också större risker, och några av dessa risker har också med rätta påpekats av vår föredragande, vars arbete jag skulle vilja lovorda. Till dessa risker borde vi också lägga risken för att systemet kommer i gungning, vilket t.o.m. kan leda till en börskrasch och beror på överdrivet stor leveraging.
Låt mig avslutningsvis nämna, herr ordförande, att det i förra veckan inträffade en - som jag tror - historisk händelse på det här området. Först av alla parlament i världen beslutade Kanadas parlament att införa en lag mot spekulation, den berömda Tobin tax. Jag tror att detta är någonting som också vi så småningom bör överväga.

Monti
Herr ordförande! Låt mig först av allt tacka föredraganden Fayot för hans utmärkta arbete med detta komplicerade betänkande. Jag tackar också för de uppskattande och generösa orden från ledamöterna Fayot, Herman och Katiforis. Jag har verkligen tagit till mig deras synpunkter.
Inom kommissionen är vi glada över att betänkandet uttrycker ett allmänt stöd för handlingsramen. Handlingsramen beskriver det som vi anser vara nödvändigt att genomföra. Fayotbetänkandet instämmer i det stora hela med vår analys och jag är tacksam för det stöd som framkommer, framför allt när det gäller behovet att fylla igen vissa juridiska luckor, till exempel vad gäller pensionssystemen.
Inom kommissionen håller vi fullständigt med föredraganden om att den gränsöverskridande handeln med finansiella tjänster när det gäller de enskilda konsumenterna, trots de stora framsteg som gjorts när det gäller att fullborda en inre marknad för finansiella tjänster, snarare är undantag än regel inom Europeiska unionen och att det fortfarande finns mycket stora prisskillnader mellan de olika medlemsstaterna.
Jag har en delvis annorlunda uppfattning än Fayot, åtminstone när det gäller sättet att uttrycka sig, i så måtto att jag anser att vi verkligen måste skydda ekonomin på såväl utbuds- som efterfrågesidan, eftersom de är så intimt sammanvävda. Under alla omständigheter är den oro han uttrycker i alla delar befogad.
Unionens politik måste baseras på en pragmatisk strategi som utgår från tre nyckelbegrepp. För det första är det av vital betydelse att de som köper finansiella tjänster får en klar och begriplig information. För det andra är möjligheterna att överklaga beslut av avgörande betydelse för konsumenternas förtroende. I det sammanhanget föreslår föredraganden att vi undersöker möjligheterna att inrätta en EU-ombudsman för finansiella tjänster. Jag skulle vilja gå ännu längre och föreslå en mer omfattande undersökning av de möjligheter att överklaga som för närvarande finns för dem som brukar finansiella tjänster inom hela EU. För det tredje hänger harmonisering och ömsesidigt erkännande intimt samman. Om samtliga medlemsstater förfogar över samma grundläggande skydd blir det enklare att acceptera och ömsesidigt erkänna det skydd som ges i andra medlemsstater.
Föredraganden föreslår att man skapar ett integrerat system för betalningar inom detaljhandeln. Det finns redan en fungerande, effektiv och integrerad infrastruktur för betalningar i grossistledet och betalningar mellan olika banker, medan framstegen när det gäller att skapa en infrastruktur för gränsöverskridande betalningar i liten skala inte har utvecklats på samma sätt.
Jag håller med föredraganden om att det är absolut nödvändigt att stimulera de finansiella institutionerna och de nationella myndigheternas ansträngningar att övervinna dessa hinder. Under alla omständigheter är det omöjligt att lagstifta om en inre finansiell marknad för detaljhandeln inom vilken banktransaktionerna är ekonomiska och effektiva på samma sätt som sker inom de nationella systemen, men handlingsramen visar hur man skulle kunna föra processen framåt.
När det gäller försiktighetsreglerna, där föredraganden föreslår att kommissionen lägger fram en rapport om hur effektiva de nuvarande reglerna är, så tror jag att den senaste tidens oro och det sätt på vilket Europeiska unionen har reagerat på den, visar att dagens regelsystem i grunden är bra. Jag skulle hellre se att vi koncentrerar oss på hur man skall kunna integrera dem och förbättra dem, än att sammanställa en rapport som så att säga blir retrospektiv.
De snabba förändringarna på marknaden och inom de finansiella förmedlingstjänsterna har tydliggjort vilka begränsningarna är för en strategi sektorsvis och det förhållandet blir allt tydligare i takt med den globala finansiella integrationsprocessen. Jag håller med föredraganden om att för de lagstiftande och övervakande myndigheterna innebär den här utvecklingen nya utmaningar som måste bemötas med ett effektivt samarbete och samordning mellan de finansiella myndigheterna och lagstiftnings- och övervakningsorganen, med en tydlig fördelning av övervakningsansvaret och med fasta regler för den finansiella verksamheten, något som krävs för att hantera den globala institutionella risken och de risker som finns i systemen. Låt mig understryka att när det gäller möjligheterna till en bättre övervakning av de finansiella tjänsterna på EU-nivå, så bör vår uppmärksamhet riktas mot de stora finansiella grupperingarna.
Hur kan slutligen kommissionen, Europaparlamentet och rådet föra den här processen framåt? Handlingsramen är avsedd för Europaparlamentet. Parlamentet fyller en nyckelfunktion när det gäller att modernisera den finansiella tjänstesektorn utifrån de resultat man har uppnått i gruppen som består av företrädare för de olika finansdepartementen och utifrån parlamentets betänkande. Vi arbetar nu med tanke på Ekofin-rådets möte den 25 maj och låt mig säga att era ord har varit till stor uppmuntran när det gäller att fortsätta arbetet utan att stanna upp.
Låt mig också säga att när det gäller de ändringsförslag som senast har lagts fram av Fayot, så instämmer jag, med tre undantag, och det gäller ändringsförslagen 2, 5 och 7, där jag redan har haft tillfälle att för föredraganden förklara min tveksamhet i vissa delar. Dessutom skulle det behövas ett förtydligande när det gäller ändringsförslag 11.
Låt mig avsluta med att säga att när det gäller det stora antalet direktiv inom detta område - här har Fayot rätt - så är den största delen av de befintliga direktiven sådana direktiv som ändrar tidigare direktiv, varför det i stället för 22 bankdirektiv egentligen bara finns 6 som för närvarande gäller. Men vi arbetar på att sammanföra de sex direktiven till ett enda och, vilket kan ge en uppfattning om arbetets omfattning, att minska Europeiska unionens lagstiftning på bankområdet från 360 sidor till 80. Samma sak försöker vi åstadkomma när det gäller försäkringar och värdepapper.
Låt mig slutligen instämma med Herman, som jag vill tacka än en gång, när det gäller det han säger om securitisation . Jag delar helt hans åsikter. Vi kommer att lägga fram förslag som tar ett större grepp på kapitalmarknaderna och vi kommer att följa arbetet i Basel mycket noga.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag kl. 17.30.

Daphne-programmet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0188/99) av Bennasar Tous för utskottet för kvinnors rättigheter om det ändrade förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om antagande av ett åtgärdsprogram för gemenskapen (Daphne-programmet) (2000-2004) för att förebygga våld mot barn, ungdomar och kvinnor (KOM(1999)0082 - C4-0099/99-98/0192(COD)).
Colombo Svevo, som ersätter Bennasar Tous, har ordet.

Colombo Svevo
Herr ordförande, herr kommissionär! Först måste jag be er ursäkta Bennasar Tous, som inte kan närvara vid debatten om detta betänkande som hon är föredragande för, eftersom hon i likhet med flera andra av våra kolleger som deltog i debatten i utskottet i dag är upptagen med en internationell konferens i Paris. Det är synd att Bennasar Tous inte kan närvara eftersom vi, eller åtminstone jag personligen, hade velat tacka henne för det arbete hon utförde när hon lyckades få det här programmet godkänt genom att gå en svår balansgång mellan programmets politiska innehåll och begränsningarna i den rättsliga grund som vi upplever som alltför snäv i förhållande till programmets målsättning.
Det betänkande som läggs fram i dag är ett av de betänkanden som ledamöterna i utskottet för kvinnors rättigheter är stolta över, eftersom det bygger på en omfattande enighet och ett samarbete mellan samtliga utskottets ledamöter. Det faktum att rådet ändrade den rättsliga grunden - när det första förslaget till betänkande redan var klart - försvårade visserligen vårt arbete avsevärt, inte bara vad gäller själva förfarandet, utan också vad gäller innehållet. Detta har varit ett problem eftersom man inte får glömma att efter tre års arbete var Daphne-programmet å ena sidan i behov av en starkare och säkrare rättslig grund före den 1 januari 2000, medan den rättsliga grund som föreslogs å andra sidan inte fick strida mot de politiska riktlinjer som gett upphov till programmet.
Det betänkande som vi har utarbetat och de ändringsförslag som vi lägger fram speglar den debatt som redan i mars förra året ledde till att denna församling godkände en resolution om våld mot kvinnor. Enligt vår åsikt utgör ändringsförslagen därför en integrerad del av själva programmet.
För det första gäller det begreppet hälsa, som vi har gett en bred tolkning i enlighet med den definition som gjorts av Världshälsoorganisationen - hälsan är ett tillstånd av fysiskt, mentalt och socialt välbefinnande - dvs. i linje med domstolens rättspraxis. Sedan har vi begreppet våld, som just omfattar de angivna aspekterna: våld är inte bara en kränkning av den psykiska och fysiska integriteten hos dem som drabbas, utan det utgör även en allvarlig social fara som drabbar alla, offret, utövaren och medborgarna. Detta är den andra punkten.
Inom ramen för denna rättsliga grund - som, det tål att upprepas, är stel och alltför inskränkt - är våld framför allt, och detta vill vi stryka under kraftfullt, en kränkning av de mänskliga rättigheterna, varför åtgärder mot våldet måste få en tvärvetenskaplig utformning. Av den anledningen kan vi inte bortse från vissa kränkta rättigheter, vi kan inte ta med kränkningar och våld inom familjen, men utelämna slavhandeln och våra ändringsförslag försöker få med våldet i alla dess former.
Daphne-programmet har visat sig ha ett stort värde i kampen för att lösa dessa problem, framför allt eftersom det har lyckats engagera de icke-statliga organisationerna och få dem att samarbeta med institutionerna. Vi anser att det är nödvändigt med kopplingar och samordningar mellan de olika program som gäller detta problem, framför allt mellan Stop-programmet och Daphne-programmet.
Som synes har vi försökt att skapa en bred strategi, för ett Europa som kan skapa en inre marknad och en gemensam valuta måste kunna finna metoder och former för att gemensamt bemästra ett så här viktigt problem. Vi står inför ett femårigt program. Vi har med andra ord möjligheten - vilket också innebär en utmaning - att välja ut de effektivaste metoderna och att förbereda åtgärder på medellång och lång sikt.
Daphne syftar till just detta: att försöka få alla berörda parter att samarbeta via olika kommunikationssystem, från de lokala, regionala och nationella myndigheterna till de internationella organisationerna. Det är en viss tröst att programmet kommer att se dagens ljus under beskydd av Amsterdamfördraget och att den nya artikeln 152 om folkhälsa gör det möjligt för Europeiska gemenskapen att vidta mer vittgående, kraftfullare och, hoppas vi, även mer samordnade åtgärder för att förhindra och förebygga sjukdomar men också när det gäller att förebygga våld. De siffror som återges i betänkandet är chockerande.
Låt mig understryka att det är nödvändigt att vi kraftfullt uppmanar kommissionen och rådet att acceptera innehållet i ändringsförslagen, så att programmets anda kan bevaras. Jag vill framför allt tacka den närvarande kommissionären och kommissionär Gradin för deras hjälp och initiativ inom det aktuella området.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Colombo Svevo.
Ärade ledamöter! Jag måste rätta till en upplysning jag tidigare har gett er. Det är följande: det meddelande jag hade fått om Fayotbetänkande var att omröstningen skulle äga rum i eftermiddag, men nu har jag fått information om att den omröstningen kommer att äga rum under maj månads sammanträdesperiod.

Van Lancker
Herr ordförande! Jag talar egentligen för kollega Zimmermanns räkning som tyvärr inte kunde vara med oss här längre i dag. Jag skulle först och främst vilja tacka ställföreträdande föredragande Colombo Svevo för hennes hårda arbete och också för den villighet hon visat att överta ändringsförslagen och andra förslag från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor.
Parlamentet har i många år haft en ledande roll i kampen mot våld via parlamentariska betänkanden, via initiativet att föra en kampanj mot våld gentemot kvinnor. Men i synnerhet även via speciella budgetposter varigenom vi är i stånd att stödja de många icke-statliga organisationernas mycket intressanta initiativ på området. Därför var vi särskilt glada över att kunna konstatera att kommissionen nu ville organisera en flerårsplan, ett flerårsinitiativ, Daphne. Jag måste säga er, herr kommissionär, att ändringen av den rättsliga grunden som genomförts av rådets arbetsgrupp, som vi har funnit oss i utan större entusiasm utan tvärtom med mycket stor skepticism, hotar att tillintetgöra en avsevärd del av vår lycka och lägga smolk i glädjebägaren. För, som Maria Colombo Svevo just sade: Våld mot kvinnor och barn är inte bara ett hot mot deras hälsa. Det är en regelrätt kränkning av deras grundläggande mänskliga rättigheter. Det är ett hinder för jämställdhet, för utveckling och för fred, och det går inte att enbart ta itu med det genom omsorg om offren. Det måste också förebyggas och bekämpas i fråga om förövarna.
Kamp mot våld är särskilt komplex. Den förutsätter samarbete med polis och rättsväsen, eventuellt ändring av lagstiftning, information och medvetandegörande, inte bara hos den allmänna opinionen utan även hos de berörda offentliga myndigheterna. Det handlar om kvinnohus, särskilda inrättningar för hjälp till offren. Det handlar om så många saker att ett tvärvetenskapligt tillvägagångssätt verkligen är nödvändigt.
Det är inom ramen för denna filosofi som vårt utskott har lagt fram sina ändringsförslag. Vi tackar föredraganden än en gång för det faktum att hon har övertagit så många. Den enda fördelen, om jag får säga detta också, hos den nya rättsliga grunden är det faktum att parlamentet beslutar med medbeslutande. Jag hoppas att rådet kommer att förstå detta budskap och lyssna så mycket som möjligt på våra önskemål.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Van Lancker.
Ärade ledamöter! Vi avbryter vid denna tidpunkt debatten om Bennasar Tous betänkande för att gå över till debatten om aktuella och brådskande frågor.

Debatt om aktuella och brådskande frågor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om aktuella och brådskande frågor.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0380/99 av Pasty för UPE-gruppen-B4-0381/99 av Wijsenbeek och Fassa för ELDR-gruppen-B4-0396/99 av Florio med flera för PPE-gruppen-B4-0401/99 av Simpson, Cot och Bontempi för PSE-gruppen-B4-0406/99 av Moreau med flera för GUE/NGL-gruppen-B4-0414/99 av Leperre Verrier och Dell'Alba för ARE-gruppen-B4-0417/99 av Cohn-Bendit med flera för V-gruppenom olyckan i Mont Blanc-tunneln.

Cot
Herr ordförande! I det mänskliga dramat i Mont Blanc skall jag inte på en minut ta upp de mänskliga misstagen, det får rättvisan göra. Däremot vill jag tala om det politiska ansvaret, för det angår oss alla.
Trafiken i de transalpina vägtunnlarna har tiodubblats på femton år. En snygg affär, den här trafiken! Företagen som driver dem har samlat pengar på kistbotten utan att investera i säkerhet, eller ens vidta elementära åtgärder för fortbildning av personalen. Lokalsamhällen och finansministerier har uppmuntrat detta vansinne, alltför lyckliga över att billigt få en extra intäkt. Utan tvekan togs alternativa lösningar upp som järnvägsprojektet Lyon-Turin, som finns med bland de stora arbetena i Delors-planen.
Denna prioritering som man i dag på högsta nivå åter upptäcker har aldrig varit en verklig prioritering. Man har föredragit att förverkliga andra mer spektakulära, mer symboliska projekt, som ligger närmre oss. Men särskilt väglobbyisterna vakade, och opponerade sig mot de säkerhetsåtgärder som vidtagits i dagarna av den franska transportministern, åtgärder som gör att långtradare förlorar viktiga timmar på sträckan London-Milano eller Amsterdam-Milano, eftersom tid är pengar, det vet vi. Säkerheten har inget pris. Jo den har ett pris, alltför högt utan tvivel, förutom då olyckan är ett faktum.

Querbes
Herr ordförande, kära kolleger! Jag skulle först och främst å Europeiska förenade vänsterns/Nordisk grön vänsters vägnar uttrycka vår bestörtning över vidden av katastrofen i Mont Blanc-tunneln, som orsakade fyrtioen personers död. Jag vill först visa min vördnad för offren, deras familjer och för räddningspersonalens mod.
Men här i en parlamentarisk kammare räcker det inte att vittna om den här katastrofen. Vi måste bidra till att svara på frågor. Hur var det möjligt? Hur kan man förebygga ett sådant drama? Siffrorna är upplysande. På trettio år har antalet långtradare som använder Mont Blanc-tunneln ökat åtta gånger fortare än personbilstrafiken. En sjättedel av den italienska exporten passerar tunneln. Och en rapport från kommissionen förvarnar om en dubblering av den fransk-italienska trafiken på tio år.
Har man verkligen ställt sig frågan vilka konsekvenser denna svindlande ökning får för säkerheten? Prioriterar kommissionen säkerheten när den trycker på länder som Schweiz för att de skall ta bort sina hinder för vägtransporter eller när den tvingar fram en konkurrensutsättning och liberalisering på bekostnad av järnvägstransporterna, som naturligtvis är mycket säkrare och miljövänligare?
Dramat i Mont Blanc-tunneln manar till två sorters åtgärder. En " säkerhets" diagnos måste brådskande ställas för alla tunnlar och under tiden man väntar på undersökningens slutsatser måste man vidta säkerhetsåtgärder och begränsa hastigheten för långtradare. Men kommer kommissionen på medellång och lång sikt att föreslå en hållbar insats för säkerheten genom att agera i frågan om villkor och transportsätt för varor, som föreslås i den gemensamma resolutionen?
Förutom denna resolution vill jag insistera på fyra punkter: upprätthållandet av restriktioner för den tunga trafiken och harmoniseringen av dem på grundval av de strängaste nuvarande restriktionerna. För det andra en kraftfullare insats för en sänkning av arbetstid och körtid för förarna. För det tredje en bekräftelse att järnvägsvarutransporter skall prioriteras i bergsområden och riskzoner. För det fjärde en bestämd insats för samarbete mellan järnvägsbolag för att harmonisera normer, materiel och personalutbildning.
Mina kära kolleger. Vi uttrycker alla här i dag en legitim rördhet. Den bör leda till konkreta och regleringsåtgärder för att nå en större transportsäkerhet.

Leperre-Verrier
Herr ordförande! Det har behövts fyrtio döda i Mont Blanc-tunneln under horribla omständigheter för att de europeiska myndigheterna skall ta ansvar för konsekvenserna av den okontrollerade utvecklingen av vägtransporterna i bergstrakterna. Det beror inte på att ingen sagt det, inklusive här i parlamentet, men förnuftet har ibland svårt att segra när det gäller den alpina transiten.
I dag måste vi ge ett snabbt och effektivt svar på de problem som har uppstått, dvs. att ersätta offrens familjer och ge dem moraliskt och materiellt stöd men också att kanalisera trafikflödet, som med stängningen av Mont Blanc-tunneln nu använder sig av Fréjus-tunneln. Allt måste beaktas i ett sammanhang. Det är uppenbart att resultaten av undersökningarna kommer att tydliggöra omständigheterna kring dramat, och när det gäller det bör vi tacka den franska regeringen för att ha agerat snabbt och för att ha offentliggjort de första resultaten av undersökningarna. Icke desto mindre är det nödvändigt att identifiera ansvar och stärka säkerhetsåtgärderna i alla vägtunnlarna, inte bara i Fréjus-tunneln.
Men man måste gå längre ändå, eftersom det vare sig man vill det eller ej är ett misstag att låta kolonner av lastbilar på fyrtio ton köra upp till över 1200 möh. Det oundgängliga korsandet av Alperna innebär en utveckling av den spårbundna trafiken, i och för sig en kostsam lösning men som rättfärdigas i de vinster man får ut av den för människor och miljö. De lokala folkvalda, organisationer för bevarande av platsen och invånarna har inte förväntat sig dessa dramer för att främja det gränsöverskridande samarbetet och trycka på larmknappen. Utan tvivel borde vi lyssnat på dem mycket tidigare. Det skulle ha sparat många offer.

Tamino
Herr ordförande! I likhet med vad vi gjorde i den gemensamma resolutionen, vill De Gröna uttrycka sin djupa medkänsla med offrens familjer. Vi är övertygade om att det just nu är olämpligt att försöka dra några slutsatser med tanke på att det pågår en utredning, men ett par reflexioner kan vi ändå tillåta oss.
Den första är att tunneln inte var försedd med en säkerhetstunnel längs sidan och att den därmed inte uppfyller de krav som tillkommit för att garantera säkerheten för dem som trafikerar tunneln.
Den andra frågan vi kan peka på är att räddningssystemen inte var tillräckliga, och att man redan hade fått varningar i början på året från brandkåren i Savojen.
Den tredje synpunkten är att jämfört med hur förhållandena var när man ursprungligen valde att låta konstruera denna tunnel för att garantera transiteringen genom Alperna, så har den enorma ökningen av tung trafik gjort att den nu är underdimensionerad. Vi måste därför understryka att Europeiska unionens förstahandsval när det gäller transportsystemen borde vara att flytta den största delen av godset från lastbil till järnväg. Endast mot den bakgrunden kan det vara lämpligt att ställa upp säkerhetskriterier, naturligtvis inte bara för tunnlar avsedda för landsvägtrafik utan också för järnvägstunnlar.
Vi har sett att det även finns säkerhetsproblem när det gäller järnvägstunnlar. Tunneln under Engelska kanalen har flera gånger haft problem - och den är ändå helt modern. Jag tror att den allmänna politiken att bygga stort när det gäller tunnlar måste omprövas. Säkerhetsaspekterna måste gås igenom. Ett prioriterat val för Europeiska unionen borde vara att investera tillräckligt för att garantera trafiksäkerheten. I det sammanhanget tror vi att politiken när det gäller tunnelbyggandet måste revideras.

Florio
Herr ordförande! I min grupp är vi mycket nöjda med det dokument som har utarbetats med stöd av ledamöter från samtliga de politiska grupperna. Låt mig understryka att man i dokumentet bland annat uppmanar kommissionen att utarbeta europeiska normer för att garantera en hög säkerhetsstandard i landsvägs- och järnvägstunnlar, något som i dag tyvärr inte existerar, och att man uppmanar rådet att utan vidare dröjsmål anta förslaget till direktiv om kontroll av kommersiella fordon.
Det bör framhållas att resolutionen dessutom kräver ett närmare samarbete över gränserna mellan olika civila räddningstjänster, att den i samarbetet med de schweiziska myndigheterna ser ett sätt att på kort sikt lösa de problem som har uppkommit genom att Mont Blanc-tunneln stängts, att man uppmanar samtliga europeiska stater att överväga möjligheten att förse tunneln med säkerhetstunnlar genom vilka man kan genomföra en snabb evakuering vid fall av olyckor, säkerhetstunnlar som, som vi vet, tragiskt nog saknades i den här olyckan.
Men jag vill också än en gång understryka, kära kolleger, behovet av att kommissionen även tar initiativ till ett program för att hjälpa de delar av den italienska och franska befolkningen som kommer att lida allvarlig skada av att Mont Blanc-tunneln stängs, både på grund av en kraftig ökning av trafiken på andra vägar, där det kommer att uppstå mycket allvarliga trafikproblem, som på grund av den minskade trafik och turism som blir resultatet av att tunneln stängs.
Jag tycker också att det vore bra om kommissionär Kinnock kunde besöka såväl Mont Blanc som Fréjus, för att på plats skapa sig en förstahandsbild av hur allvarlig den uppkomna situationen är. Under alla omständigheter är det av avgörande betydelse att tunneln, under iakttagande av gällande säkerhetsföreskrifter, åter öppnas snarast möjligt.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Naturligtvis kan jag för min grupps räkning bara beklaga vad som har skett här och uttrycka min medkänsla med offren. Men jag måste säga att jag blir bedrövad till sinnes efter de båda föregående talarna. De börjar här allesammans ropa om att vi måste lägga om trafiken från väg till järnväg, och vad händer? Ingenting. I synnerhet Italien och Österrike, som inte gör någonting annat än att ställa upp hinder, de har inte ens tagit ett enda spadtag. De har absolut inte gjort det arbete som måste göras. Det innebär att alldeles för många lastbilar måste fram över vägarna och genom tunnlarna. Vi ber nu schweizarna om att medverka. De började med Lutchbergverken, de började med Gothardtunneln, och där kommer vi nu att få leva på nåder. Men vi borde själva ha börjat med arbetet. Och man får inte ropa: Trafiken måste bort från vägen och sedan inte göra något själv och hindra varje ny infrastruktur och hindra varje avreglering av järnvägarna. De gröna, de kan inte gå in i valkampanjen på det sättet.

Malerba
Herr ordförande! Efter att ha uttryckt vårt deltagande med offren för olyckan och vår uppskattning av det mod som räddningspersonalen visade, skulle jag vilja uppehålla mig vid en punkt som rör något som Florio sade, och som gäller oron för de lokala institutionerna och de ekonomiska operatörerna i regionerna Savojen och Aosta. Framför allt i Aosta ökar antalet avbokade hotellrum efter det att tunneln stängdes. Det finns med andra ord även en ekonomisk aspekt, knuten till den för regionen så oerhört viktiga turistnäringen, som måste tas i beaktande.
Jag kan redan nu berätta att företrädare för de berörda provinserna kommer att träffas under de kommande veckorna för att mot bakgrund av bland annat denna debatt diskutera vilka nya åtgärder som kan vidtas för att åter få igång trafiken och när det gäller problemet med turismen. Jag skulle vilja uppmana kommissionen att i de sammanhang där kommissionen har behörighet även ägna uppmärksamhet åt frågorna som hänger samman med turismen, en turism som är av avgörande betydelse för dessa regioner.

Fassa
Herr ordförande, ärade kolleger! Tragedin i Mont Blanc kräver, förutom det som redan har sagts, ett klarläggande vad gäller tillämpningen av Europeiska unionens program.
Europeiska unionen är framsprungen ur idén om en fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital. Den fria rörligheten för varor och personer måste, just därför att den är fri, även och framför allt vara säker. Vi måste därför vidta en rad nödvändiga, konkreta och lämpliga åtgärder och kan bara beklaga att detta inte redan har skett.
Vi talar ofta om gränsöverskridande områden, vi har program för gränsområdena, vi försöker skapa ett regionernas Europa. Det står klart att vi inte kan acceptera händelser av denna typ, som så uppenbart strider mot Europeiska unionens grundtankar. Europeiska unionen, med dess frihet för personer har lett till en ökad rörlighet. Europeiska unionen måste se till att vidta åtgärder så att rörligheten verkligen blir fri och, jag upprepar, säker.

Amadeo
Herr ordförande! För det första knäböjer vi vördnadsfullt inför offren och framför vårt deltagande till deras familjer.
Offentliggörandet av en första expertrapport om dramat i Mont Blanc-tunneln har givit en farsartad dimension åt ett drama som har kostat över fyrtio personer livet - så många offer är hittills säkra - och har startat en debatt om ansvaret vilket de italienska och franska myndigheterna tillbakavisar med absurda och pretentiösa ursäkter.
Fortfarande har ingen velat säga var de kassetter som registrerade trafiken i tunneln har tagit vägen, och som det i dag inte går att få tag i. Ingen har sagt om den lastbil som kom in från den franska sidan verkligen stod i brand redan när den körde in i tunneln, och vi slösar tid på att försöka förklara en liten skillnad på ett par minuter, en eller två, mellan det franska och det italienska ingripandet. Vi läser att de italienska myndigheterna beräknade att vinden den dagen blåste från Italien i riktning mot Frankrike och att detta förhindrade att kall luft fördes in i tunneln. Vi läser att de franska myndigheterna i stället har påtalat att det inte fanns några italienska räddningsstyrkor vid tunnelmynningen och att hjälpen vid en eventuell olycka skulle komma ända från Aosta.
Vi säger " sluta!" . Säkerheten inom transportsektorn borde vara prioriterad inom europeisk transportpolitik och vi begär följaktligen, i enlighet med den fråga som ställts till kommissionen, att kommissionen själv omedelbart lägger fram ett direktiv om obligatoriska säkerhetssystem för olika typer av vägtunnlar, och vi understryker betydelsen av ett direktiv med krav på säkerhetskontroller ute på vägarna av de kommersiella fordon som cirkulerar på Europas vägar.

Grossetête
Herr ordförande! Det finns dramer som skulle ha kunnat undvikas och det i Mont Blanc-tunneln är utan tvivel ett sådant. Rättvisan kommer att uttala sig om orsakerna.
Jag vill lämna mitt stöd till offrens familjer och också till de lokala folkvalda i Chamonix-dalen, till Chamonix borgmästare som olyckligtvis råkat ut för flera tragedier de senaste månaderna. Jag vet att de folkvalda i Chamonix-dalen ett flertal gånger har anmält genomströmningen av tusentals lastbilar genom denna trånga dal och genom denna tunnel, som uppenbarligen inte var gjord för så många fordon.
Ur detta drama, som hade kunnat undvikas, skall vi dra konsekvenser och vi bör trycka på, inte bara hos kommissionären, men också i rådet för att det äntligen skall utvecklas en riktig politik för spårbunden trafik för transport av varor, både för de svåra sektorerna och för hela det nationella territoriet.

Santini
Herr ordförande! Även om jag är den siste talaren vill även jag uttrycka min solidaritet med familjerna och naturligtvis en förhoppning om att en seriös utredning skall kunna kasta ljus över ansvarsfrågorna i samband med den här olyckan. Men vi måste se framåt och jag vill lägga fram två, nej tre, förslag.
För det första måste vi åter igen i utskottet för transporter och turism upprepa kravet att man verkligen tillämpar reglerna om transport av farligt gods som börjat brinna, även under denna valperiod. Det andra förslaget är att öka ansträngningarna att flytta farligt gods från däck till spår - för att använda ett slitet uttryck som aldrig har omsatts i handling i tillräckligt hög grad - och att därmed ytterligare uppmuntra kombinerade transporter.
Här har talats om Schweiz. Vi är alla överens om att kräva en tillfällig överenskommelse med det landet för att försöka lösa problemet med de transalpina transporterna, men vi måste även tänka på det schweiziska vägnätets speciella egenskaper, en riktig schweizerost med en 17 km lång Gotthardtunneln som är tre meter smalare än tunneln under Mont Blanc. Låt oss hoppas att även en sådan lösning kan vara tillräckligt säker.

Donnay
Herr ordförande, kära kolleger! Jag skulle först och främst, som mina kolleger, å PPE-gruppens vägnar vilja uttrycka min sorg, min medkänsla och min solidaritet med offrens familjer från tragedin i Mont Blanc. Jag skulle också vilja tacka för det mod och det engagemang räddningstjänsten, som arbetat under synnerligen svåra villkor, har visat.
Olyckan den 24 mars gör att frågan om säkerheten ställs på ett grymt sätt inom transportområdet. Denna fråga är ett av unionens prioriterade områden, vilket vi bara kan vara glada för. Men när man ser till slutsatserna i den undersökning som initierats av de franska myndigheterna vore det lämpligt att sätta i gång ett antal specifika åtgärder, i synnerhet eftersom det handlar om säkerheten i stora anläggningar och transportinfrastruktur.
Därför ber vi kommissionen att upprätta en rapport med grund i undersökningskommitténs slutsatser, och att denna rapport följs av förslag, särskilt i fråga om harmoniseringen av säkerhetsbestämmelser.
Tragedin visar dessutom, som om det fanns behov av att visa det, det absoluta behovet av att behärska vägtrafikflödena, i synnerhet den tunga trafiken, att främja den spårbundna trafiken och att fastställa funktionsregler som ger maximal säkerhet på en europeisk transportmarknad som är tillräckligt varierad.

Van den Broek
Herr ordförande! Jag skulle också vilja börja med att för kommissionens räkning uppriktigt uttrycka deltagande riktat till familjerna till offren för den fruktansvärda olyckan och samtidigt uttala beundran och lovord för hjälporganisationernas modiga agerande efter olyckan. De hade också offer i sin omgivning att sörja. Så länge inte alla fakta om olyckan och orsakerna är kända är det inte särskilt förståndigt att vi yttrar oss om möjliga tillvägagångssätt för att kunna förhindra en sådan katastrof i framtiden. Därför kommer kommissionen att avvakta resultaten av undersökningen och på grundval av dessa undersöka vilka åtgärder som eventuellt kan vidtas på europeisk nivå, för att förbättra säkerheten i tunnlarna.
Jag skulle i stället vilja ta tillfället i akt för att informera Europaparlamentet om kommissionens nuvarande åtgärder som kan bidra till att begränsa riskerna i tunnlar mer i allmänhet. Kommissionen har som del av sitt program för EG-typgodkännande av motorfordon gett en impuls till en utvidgad lagstiftning i fråga om normer för fordon där även miniminormer för antändbarhet hos motorfordon utgör en del.
Vid sidan av detta finansierar generaldirektoratet för transport, GD VII, tillsammans med OECD för närvarande en studie där riskerna undersöks beträffande transport av farliga ämnen via väg genom tunnlar. Kommissionen hade redan beslutat om att låta undersöka säkerheten i tunnlar inom femte ramprogrammet för forskning och utveckling. Särskilt i fråga om Mont Blanc-tunneln har kommissionen sörjt för att finansiera förbättringar av tunneln inom ramen för de transeuropeiska näten. Detta projekt tjänade bland annat till att modernisera den utrustning som gör det möjligt att upptäcka incidenter i Mont Blanc-tunneln med en totalsumma på 3, 7 miljoner euro.
Stängningen av denna viktiga trafikpulsåder kommer naturligtvis i viss utsträckning att leda till störningar och trafikstockningar. Följderna kommer dock inte att upplevas på samma sätt av bilförare och lastbilschaufförer. Lastbilstrafiken drabbas hårdare. Årligen passerade ungefär 700 000 lastbilar Mont Blanc-tunneln. Här måste man nu hitta alternativa rutter eller alternativa transportsätt.
Det naturliga alternativet för Mont Blanc-tunneln är trafiktunneln Fréjus i söder. Trots nya begränsningar för att främja säkerheten förväntar sig kommissionen att Fréjustunneln kan ta emot en stor del av lastbilstrafiken från Mont Blanc-tunneln. Vidare har lastbilar möjligheten att använda gränsövergångarna mellan Frankrike och Italien som ligger längre söderut. För lastbilar på mindre än 28 ton finns det obegränsade möjligheter att köra via Schweiz. Det är de alternativa rutterna via väg.
Det andra alternativet är att välja ett annat transportsätt för lastbilstrafiken. I fråga om järnvägstransporterna och de kombinerade transporterna måste man utnyttja stängningen av Mont Blanc-tunneln som ett tillfälle att demonstrera deras möjligheter. För järnvägstransporterna måste man nu visa vad som är möjligt med befintliga materiel och infrastruktur. För närvarande står det ännu inte klart vilken extra transportkapacitet järnvägarna kommer att erbjuda på alprutterna. Men kommissionen förväntar sig att järnvägsföretagen kommer att vilja inse de kommersiella möjligheterna.
Som avslutning erkänner kommissionen att vi måste dra lärdom av denna olycka för att minska riskerna så mycket som möjligt för att något liknande händer igen. Kommissionen kommer dock inte att låta sig förledas till förhastade reaktioner under mottot att förbättra säkerheten för transporterna. Vad följderna av stängningen av Mont Blanc-tunneln beträffar kommer kommissionen att inom sina begränsade befogenheter göra allt för att försöka sörja för att trafikströmmarna inte blir alltför störda. Det förefaller oss likväl alltför förhastat att förutspå ett transportkaos, och kommissionen vill vad det beträffar uppmana till att hålla huvudet kallt och följa situationen för att iaktta om man inte inom vägtransporterna och järnvägstransporterna själva skall kunna lösa problemen.

Ordföranden
Tack så mycket, herr van den Broek.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0383/99 av Bertens för ELDR-gruppen-B4-0395/99 av Maij-Weggen och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen-B4-0397/99 Barros Moura och Marinho för PSE-gruppen-B4-0405/99 av Miranda med flera för GUE/NGL-gruppen-B4-0413/99 av Dupuis och Maes för ARE-gruppen-B4-0415/99 av Hautala, Telkämper och McKenna för V-gruppenom situationen i Indonesien och Östtimor.

Bertens
Herr ordförande, herr kommissionär! Vid den tidpunkt då alla nu vet var Östtimor ligger håller världens största islamiska land, Indonesien, på att falla sönder. Jag behöver bara nämna sådana namn som Ambon, Madura, Atjeh, Kalimantan. På samma sätt kommer den indonesiska staten förmodligen att snart urarta till ett enda stort slagfält. Det kommande valet i juni/juli är av avgörande betydelse. Jag tror att detta val och ett korrekt förlopp för valet skulle kunna lägga grunden till ett federativt Indonesien av ett annat slag om det lyckas. Men därför tror jag att Europeiska unionen och naturligtvis också Förenta staterna måste göra allt för att ge den enda handräckning vi kan ge för att detta val verkligen skall kunna äga rum på ett demokratiskt sätt. Det kommer helt enkelt att kosta pengar och en del möda. Låt för Guds skull inte detta gigantiska rike, den indonesiska övärlden, inom kort bli en fördärvad plats i Stilla havet.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Situationen i Indonesien försämras från vecka till vecka. Det är inget gott tecken inför valet den 7 juni. Även om problemen är koncentrerade till den moluckiska och östtimorianska övärlden förekommer det oro även i andra regioner som Irian Jaja, Kalimantan och norra Sumatra. Den indonesiska regeringens taktik under de gångna åren att sprida invånarna på Java som en slags dominant grupp över hela Indonesien förefaller nu få katastrofal effekt. Det kan man naturligtvis inte förebrå javaneserna, utan de har snarare blivit spelpjäser i ett projekt med dubbel dagordning. Å ena sidan kamp mot fattigdomen bland javaneserna och å andra sidan försvagande av identiteten hos vissa ögrupper.
Igenom allt detta utspelar sig också den enorma problematiken på Timor, som återigen har förvärrats, och som till och med har lett till massakrer i Liquica. Det är egentligen något som är mycket nedslående eftersom det ändå har slutits avtal om att förbättra situationen där. Vi vill egentligen uppmana Europeiska kommissionen att ändå utöva tryck på Indonesien för att få till stånd en förbättring av situationen, och vi utövar framför allt tryck på Europeiska kommissionen för att bidra till att valet där avlöper väl, och att man även gör minoritetsgrupperna på de mindre öarna rättvisa i valet. Det förtjänar Indonesien. Som Bertens säger är det ett vackert stort land, och det skulle vara synd om det skulle falla helt sönder och om mänskliga rättigheter och demokrati skulle komma i mycket dålig dager.

Torres Marques
Herr ordförande! Vi är alla mycket oroade över situationen i Indonesien och dess effekter framför allt på Östtimor. Med de annalkande valen den 7 juni, med den avgörande fasen som närmar sig i förhandlingarna, under FN: s beskydd, mellan den indonesiska och den portugisiska regeringen om Östtimors framtid, bevittnar vi angrepp mot dels Nobels fredspristagare, D. Ximenes Belos sällskap, dels mot civila som befann sig i en kyrka för att bedja, angrepp på en hel befolkning som genomgår en period av stor panik eftersom de militära brigaderna ökar, vilka inte försvarar befolkningen, utan snarare angriper den, vid en tidpunkt då Xanana Gusmão ännu inte har återfått fullständig frihet, vilket vi har krävt här i Europaparlamentet upprepade gånger. Av alla dessa skäl, yrkar vi på att Europaparlamentet antar en resolution i vilken Indonesiens myndigheter uppmärksammas på att man måste återställa lagen, göra slut på massakrerna, att de väpnade styrkorna skall försvara befolkningen och inte angripa den, att man skall frige Xanana Gusmão och att FN skall fortsätta att stödja de ansträngningar som har gjorts av Portugal för att återställa freden på Östtimor och i hela Indonesien.
Det handlar om ett centralt område för stabiliteten i världen, och jag anser därför att vi bör rösta för en resolution som än en gång förmedlar Europaparlamentets budskap om stöd till Östtimors befolkning som har drabbats så hårt av folkmord.

Van Bladel
Herr ordförande! Förutom Indonesiens invecklade geografiska struktur har vi den ekonomiska krisen, skuldbördan, inflationen, minskande export och detta medan landet förbereder sig inför valet. Jag vill ännu inte gå så långt som Bertens och säga att landet nu hotar att falla sönder, men det finns en risk. På Java förefaller situationen vara lugn, på Atjeh har regering och armé återställt ordningen och, det är viktigt, straffat de ansvariga. Tyvärr fortsätter konfrontationer mellan befolkningsgrupperna att upprepas med jämna mellanrum.
De senaste händelserna på Timor är mycket beklagansvärda, men i fråga om Timor, herr ordförande, är det kanske också möjligt att konstatera att man har tagit ett steg framåt. Man försöker nu att inrätta en kommission innehållande alla timorianska ledare, även Xanana Gusmão är inbjuden. Naturligtvis måste miliserna på den ön avväpnas. Förhandlingarna mellan Portugal och Indonesien måste fortsätta. En undersökning om massakern måste äga rum. Herr ordförande! 48 politiska partier förbereder sig nu inför valet. Tvärs igenom de flesta politiska partier löper politiska strömningar som uppfyller följande kännetecken: islamitiska, nationalistiska, liberala, förespråkare för central planering, upprätthållare av status quo. Ett ytterst invecklat land där man inte kan lösa något med ett svart-vitt recept. Lyckligtvis har valkommissionen, om jag får tro informationen, tillägnat sig en oberoende ställning. Herr ordförande! Jag vet att kommissionen och rådet redan har reserverat mycket pengar för att stödja valet. Men det förvånar mig, trots att parlamentet år in och år ut har insisterat på demokrati i Indonesien, och oppositionsgrupperna nu ber om att observatörer skall skickas härifrån parlamentet, att parlamentets presidium har beslutat om att inte skicka några observatörer. Herr ordförande! Uppmana parlamentet och presidiet att upphäva detta beslut. Jag tycker att det är obegripligt. Annars blir denna debatt här i parlamentet inte trovärdig.

Maes
Jag vill gärna ansluta mig till de föregående talarna, för vi har varit med och undertecknat denna resolution eftersom vi anser det nödvändigt just nu att påminna om vikten av förhandlingar för att nå en lösning i Östtimor. Med det tilltagande våldet där hotar naturligtvis själva förhandlingen att sopas undan av det paramilitära och det militära våldet. Den indonesiska regeringen måste uppmanas att sluta stödja dessa paramilitära organisationer, att begränsa den militära närvaron, återställa rättsstaten och att verkligen bestraffa de skyldiga och ställa dem inför rätta.
Vi anser att Indonesien med rätta är mycket stolt över sitt självbestämmande. Men med tanke på den mångfald folkslag som lever inom denna övärld bör vi också kunna förvänta att man uppbringar samma respekt för den mångfald som lever inom den indonesiska omgivningen, och mer bestämt för Östtimor som Indonesien på ett hela tiden orättfärdigt sätt har ockuperat. Jag vill uttryckligen ansluta mig till van Bladels krav på att skicka observatörer. Vi har redan sett så många gånger att våldet ökar i tider före val. Vi har också sett att närvaron av utländska observatörer kan få det att lugna ned sig. Det är ännu inte för sent. Låt oss göra något nu.

Lagendijk
Herr ordförande! Tyvärr, det har redan sagts av tidigare talare, är händelserna på Östtimor inga incidenter. På många fler platser i Indonesien blossar strider upp, förekommer det oegentligheter och tyvärr, vill jag också tillägga, ofta eller nästan alltid längs etniska eller religiösa skiljelinjer. Jag talade förra veckan händelsevis med en person som precis kommit tillbaka från Ambon. Mönstret som framträdde ur hans berättelse är tyvärr alltför välkänt: systematisk kränkning av de mänskliga rättigheterna, fasansfulla massakrer och stora grupper hemlösa. Just eftersom det handlar om ett fenomen som förekommer över hela världen, i Europa, i Asien, i Afrika vid slutet av 1900-talet, småskaliga, interetniska, interreligiösa konflikter, just därför är det nödvändigt att varje gång på nytt ta upp ärendet i Europaparlamentet, hur frustrerande, det säger jag helt ärligt, och hur ofta det än är, och hur litet nytta det förmodligen kommer att göra på kort sikt.
Lyckligtvis kan Europeiska unionen också göra mer. Vad den aspekten beträffar skulle jag vilja ansluta mig till van Bladels och Maes frågor. Jag hade uppfattat det som att EU just hade ställt pengar till förfogande för, som jag trodde, ungefär sextio observatörer till det indonesiska valet. Min fråga är i synnerhet vad det kommer att bli för slags observatörer, och om den indonesiska regeringen har samtyckt till deras ankomst? Detta med tanke på att den också har visat att den inte uppskattar observatörer, oavsett var de kommer ifrån. Om det inte är så, vad tänker Europeiska unionen då göra för att se till att dessa observatörer som är mycket, mycket viktiga, jag kan inte annat än bekräfta det, när allt kommer omkring är närvarande vid valet i juni?

Mendes Bota
Herr ordförande! Massakern i Liquiçá är bara den senaste blodiga händelsen som den timoresiska befolkningen drabbats av. Det var den 6 och 7 april som den väpnade milisen, känd under namnet " Meraputi" förorsakade 25 civila dödsoffer med det aktiva medgivandet från den mobila brigaden i Indonesiens elitpolisstyrka.
Vi kräver en internationell granskning. Vi kräver att de kriminella ställs till svars. Vi kan inte heller acceptera våldet som en ursäkt för att skjuta upp mötena mellan Portugal och Indien under FN: s beskydd för att fastställa en text som kan ligga till grund för en stadga för områdets självständighet. FN kan inte undfly problemet, utan måste ha en styrka i området för att garantera freden och själva folkomröstningen. Vi kritiserar här den indonesiska regimens cynism som, samtidigt som den försäkrar att den försvarar de mänskliga rättigheterna, beväpnar de miliser som slaktar befolkningen. Vi sänder härifrån ett budskap av solidaritet till Xanana Gusmão, den man som 1992 dömdes till 20 års fängelse och som för närvarande sitter i husarrest men med hot om att återföras till fängsligt förvar, till det verkliga fängelset, bara för att ha krävt självstyre för den timoresiska befolkningen. Därför sänder vi härifrån vår indignation över det som händer, solidaritet till Xanana Gusmão och den timoresiska befolkningen och kräver ett ingripande av FN och de internationella institutionerna.

Blot
Herr ordförande! Det gläder mig att vårt parlament tar upp frågan om Östtimor, ett portugisiskt territorium som invaderades av Indonesien 1975 och annekterades ensidigt av denna stat 1979.
Jag för min del skulle rösta för den gemensamma resolutionen som jag i stort är nöjd med. Men man skall inte göra sig några illusioner. Det är inte en text författad av vår kammare, hur kraftfull och fylld av goda intentioner den än är, som kommer att förbättra timoresernas öde. Denna lilla katolska befolkning är utsatta för ett verkligt försök till folkmord från de indonesiska myndigheternas sida. Massakern på 25 troende i en kyrka i Liquica är tyvärr bara en droppe i havet i förhållande till de hemskheter som begås. Sedan tjugofyra år har 200 000 timoreser, dvs. en tredjedel av befolkningen redan dödats. Det verkar som om Djakarta vill radera denna lilla modiga katolska befolkning från kartan, ett folk som gör motstånd mot att uppslukas i ett Indonesien med 150 miljoner muslimer.
Dessutom försöker den indonesiska regeringen, precis som den turkiska på Cypern, att ersätta katolikerna med muslimer genom att skicka tiotusentals nybyggare. Som i andra länder där en makt definierar sig som muslimsk, i Sudan, Turkiet, det Syrienockuperade Libanon förföljs och marginaliseras de kristna och lever under förödmjukande förhållanden, och även massakrer.
Dock är det ett faktum att förutom goda intentioner är intresset för Timor svalt bland de ledare som leder oss från Washington och Bryssel. Indonesien våldförde sig på Portugals suveränitet, folkets rätt till självbestämmande, och de förevigade en slags folkmord. Det verkar som om det bara ger upphov till en verbal indignation. Man vill hellre bomba det serbiska folket som i sin provins Kosovo, nationens vagga, försöker rädda sin nationella och religiösa identitet, med förakt för suveränitetsprincipen och med risk att sätta igång ett tredje världskrig.
Två tunga frågor, två åtgärder. Vi är indignerade över denna " nya" världsordning där djungelns lag får råda. Ödmjukhet mot de starka och utan medlidande med de svaga.

Van den Broek
Herr ordförande! I likhet med de ärade ledamöterna anser även kommissionen att situationen i Indonesien försämras, vilket ligger i sakens natur där det handlar om interetniska och interreligiösa konflikter som det talats om. Till detta har rådet i sin förklaring den 7 april, när det uttalade sig om detta, också tillagt att den indonesiska regeringen har tagit ett antal steg som helt klart är värda att välkomna. Det har bland annat också att göra med valet, med nya lagar om politiska partier, men också med vissa ekonomiska åtgärder som har tillkännagivits för att stabilisera den ekonomiska situationen. Detta gäller även vissa sociala program som inrättats för att övervinna den nuvarande krisen, och även det som har tillkännagivits på området förbättring av situationen för de mänskliga rättigheterna i Indonesien. Allt detta står att läsa i rådets förklaring av den 7 april.
Samtidigt ansåg sig kommissionen den 31 mars vara tvungen att fatta ett beslut om att ställa sju miljoner euro till förfogande med tanke på det kommande valet i Indonesien. Av dessa sju miljoner är fem miljoner avsedda för att genomföra valupplysning via icke-statliga organisationer, det vill säga valutbildning och information, och två miljoner för att kunna sända ut ett sextiotal observatörer från våra medlemsstater till Indonesien under två veckor, men inom ramen för den bredare valobservation som bland annat organiseras av Förenta nationerna. Förenta nationerna själva kommer att sända ut ytterligare ett trettiotal observatörer för en längre period, nämligen för en period på två månader. Indonesien har för övrigt också accepterat dessa observatörers närvaro.
I fråga om Östtimor delar kommissionen den oro som Europaparlamentets ledamöter hyser över den senaste tidens ökning av våldet, och vi ansluter oss också på nytt till ordförandeskapets förklaring av den 12 april. Kommissionen stöder också medlemsstaternas initiativ att upprätta en freds- och försoningskommitté som skall bidra till att återställa lugnet på Östtimor. Kommissionen är av åsikten att den senaste serien av incidenter tydligt visar att det är nödvändigt med Förenta nationernas närvaro i det området och kräver också fritt tillträde för Internationella rödakorskommittén och även andra humanitära organisationer till Östtimor.
Kommissionen välkomnar den indonesiska regeringens nya politik som innehåller att denna erkänner nödvändigheten av att också på Timor hålla direkta val i syfte att bestämma i vilken omfattning villkoren för självstyre som för närvarande diskuteras i New York också är acceptabla. Vi pekar på att de försök som gjorts av Förenta nationernas generalsekreterare för att finna en rättvis, allomfattande och internationellt godtagbar lösning också måste stödjas internationellt.
Kommissionen kan inte nog upprepa att den stöder de samtal om Östtimor som pågår för närvarande, vilka även enligt vår uppfattning ger den enda möjligheten till att nå en fredlig, rättvis och hållbar lösning som tar hänsyn till det östtimorianska folkets rätt till självbestämmande och även alla parters intressen.

Ordföranden
Tack så mycket, herr van den Broek.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0375/99 av Bertens för ELDR-gruppen-B4-0384/99 Maij-Weggen för PPE-gruppen-B4-0389/99 av Pasty och van Bladel för UPE-gruppen-B4-0399/99 av Colajanni för PSE-gruppen-B4-0410/99 av Dupuis med flera för ARE-gruppen-B4-0416/99 av Telkämper och McKenna för V-gruppenom Burma
B4-0374/99 av Bertens för PPE-gruppen, Bourlanges med flera för ELDR-gruppen-B4-0390/99 av Pasty och van Bladel för UPE-gruppen-B4-0400/99 av Harrison för PSE-gruppen-B4-0407/99 av Vinci med flera för GUE/NGL-gruppen-B4-0422/99 av Telkämper och McKenna för V-gruppenom Kambodja
B4-0382/99 av Fassa och André-Léonard för ELDR-gruppen-B4-0394/99 av Pasty, Andrews och Aldo för UPE-gruppen-B4-0409/99 av Hory och Castagnède för ARE-gruppen-B4-0420/99 Aelvoet och Telkämper för V-gruppenom Niger
B4-0391/99 av Banotti med flera för PPE-gruppen-B4-0398/99 av Malone för PSE-gruppen-B4-0421/99 av McKenna för V-gruppenom mordet på Rosemary Nelson.
Burma

Bertens
Herr ordförande! Det är frustrerande att se hur myndigheterna i Burma låter varje chans att visa god vilja gå sig förbi. Inreseviseringne för den dödssjuke Michael Aris, Aung San Suu Kyis man, har visat denna brist på respekt. Det totalt onödiga lidande som härigenom drabbar Aung San är karaktäristiskt för denna regering. På detta sätt finns det verkligen ingen utsikt till att Burmas isolering skall kunna få ett slut. Den kommer bara att öka.
Tyvärr är vi nu på nytt tvingade att uppmana den burmesiska regeringen att respektera det burmesiska folkets grundläggande rättigheter i allmän bemärkelse. Återigen måste vi stängt fördöma tvångsförflyttningen av byar och användandet av människor som tvångsarbetare. Det finns inte någon kris som ger regeringen rätt att kränka folkets rättigheter. Men låt Burmas regering verkligen förstå att ledare är personligen ansvariga för den smärta som de förorsakar.
Världssamfundet glömmer inte. Och någon gång kommer Burmas nuvarande ledare att ställas till svars för de ogärningar de nu begår. Internationell straffrätt blir på det sättet verklighet, vilket skall skydda varje människas grundläggande rättigheter.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Det är nu femtielfte gången som Burma står på föredragningslistan här. Jag tror att detta redan är den åttonde resolutionen. Fortfarande måste det folket lida under den situation som den militära regeringen utsätter dem för. Den här gången har landet åter diskuterats på nyheterna eftersom Aung San Suu Kyis make, som var allvarligt sjuk, inte fick komma till Burma. Det var självklart att Aung San Suu Kyi inte kunde åka till England eftersom hon då inte skulle ha fått någon chans att återvända. Det är ju egentligen en skandal att man inte ger ett äkta par som varit gifta i tjugofem år en chans att vara hos varandra i det ögonblick då en av de två är döende.
Vid sidan av detta ser vi att byarna i Karen återigen blir anfallna i gränstrakten. Jag var i Thailand förra året för att söka upp några av dessa flyktingläger, och nu hör jag att det på nytt kommer många människor över gränsen för att ansluta sig till dessa flyktingläger som ändå är överfulla redan.
Samtidigt finns det positiva initiativ. 285 parlamentsledamöter har samlats i en grupp som vill sammankalla parlamentet. Skulle det inte vara bra om Europeiska unionen skulle ge särskilt stort stöd till detta så att parlamentet, som tidigare avsatts, får chansen att på ett annat sätt ändå medverka till en konstitution som äntligen skulle kunna förändra situationen i Burma i grunden?
Det är en situation som vi har tvingats åse i åratal. Det är ett av de allra sämst regerade länderna i världen. Europeiska unionen borde i ännu högre grad sätta hårt mot hårt än vad den gör nu. Jag uppmanar kommissionen till detta.

Vecchi
Herr ordförande! Under de senaste veckorna har regimen i Burma gjort sig skyldig till ytterligare en skändlighet. San Suu Kyi, vinnaren av vårt Sacharov-pris, som inte får röra sig fritt, fick inte ens återse sin man innan han dog. Hon och hela hennes land är sedan flera år berövade alla grundläggande rättigheter, all respekt för de mest elementära mänskliga rättigheter och allt vad demokrati heter. Vi vet också att förtrycket slår hårt mot alla former av opposition och att detta i särskilt hög grad gäller de nationella minoriteterna. Tvångsarbete och slaveri är vitt spridda företeelser i landet.
Problemet är att den styrande militärjuntan hittills inte har tagit någon som helst notis om interna eller internationella påtryckningar. Jag måste säga att om vi talar om försvar och främjande av de mänskliga rättigheterna som ett grundläggande begrepp i den europeiska identiteten och dess projektion i världen, så är verkligen Burma i dag en av de viktigaste prövostenarna, och jag tror att det bästa sättet att uttrycka vårt djupa deltagande med San Suu Kyi vore framför allt att intensifiera påtryckningarna mot regimen i Burma och att öka dess internationella isolering, såväl på det politiska och diplomatiska området som på det ekonomiska och kommersiella.
Till dess att de mänskliga rättigheterna respekteras och den demokratiska process som de flesta burmeser önskar sig åter tar fart, så kommer det att vara omöjligt att ha normala förbindelser, eller att överhuvud taget ha några förbindelser, med det landet.
Samtidigt tror jag att man när det gäller Burma, förutom den nödvändiga isoleringen, måste lägga fast en politisk strategi, en strategi som främjar förändringar i det landet, förändringar som vi har sett att befolkningen i Burma önskar sig. Det är med andra ord nödvändigt att vi inte begränsar oss till ord, utan att vi lägger fast en genomtänkt strategi som delas och tillämpas av samtliga länder inom unionen.

Dupuis
Herr ordförande, kommissionsledamot, kära kolleger! Jag skall inte uppehålla mig kring den burmanska regimens natur - jag tror att vi alla är överens. Bertens, Maij-Weggen och Vecchi har precis talat om just det.
Jag anser att den fråga vi bör ställa oss, särskilt eftersom unionen för en gångs skull tillsammans med kommissionen och kommissionär Marin i synnerhet, rådet - vilket är ett undantag - och naturligtvis vårt parlament har haft en väldigt tydlig inställning vad gäller Burma. Problemet är frågan som ställts av Vecchi: är Burma verkligen isolerat? Jag anser att landet inte är det eftersom om det verkligen var så skulle de sanktioner vi ålagt dem haft verkan. Sanningen är att Burma har mycket starkt stöd - synd att inte kommissionär Brittan är här - ja Burma har starkt stöd från Kina, både ekonomiskt och militärt, och det är det som gör det möjligt att fortsätta att förtrycka, att hindra all demokratisk utveckling.
Så när det gäller Burma, och Nordkorea (ett annat land som har kommissionär Brittans gunst) måste man börja med att utöva press på Kina för att ingripa tillsammans med burmanska myndigheter och de i Nordkorea för att i slutändan uppnå förändringar. Ett annat stöd till Burma - vårt världsomfattande förbudssystem för droger. Vi vet att Burma är en av de största tillverkarna, och om landet lyckas få medel att kosta på sig lyxen att klara sig utan västländernas stöd är det för att det har pengar, mycket pengar, tack vare droghandeln.

Telkämper
Herr ordförande, liksom i de senaste resolutionsförslagen och debatterna kan vi inte heller denna gång göra någonting annat än att fördöma de brott mot de mänskliga rättigheterna som begås mot olika befolkningsgrupper i Burma. I princip kan vi inte göra någonting annat än att upprepa det som tidigare har sagts. Tyvärr fogar sig till den förskräckliga situationen för människorna nu den sorgliga nyheten om Dr. Michael Aris död, Aung San Suu Kyis make. De var åtskilda eftersom hon inte kunde besöka honom och han inte fick besöka henne. Jag anser detta vara ett uttryck från vardagslivet om hur repressiv och fruktansvärd denna regim är.
Vi måste uppmuntra kommissionen att försöka påverka även grannstaterna så att Burma blir isolerat, så att dess regering tvingas avgå, så att våldet mot invånarna i byarna upphör, dem som nu måste utföra tvångsarbete eller vars byar helt och hållet förflyttas. Vi måste uppmuntra rådet och uppmana det att ställa in allt samarbete mellan Asean-staterna och Burma, att inte integrera Burma i denna organisation och att också det tyska ordförandeskapet för rådet inte beviljar några inreseviseringar. Vi har uttalat ett förbud här, och alla unionens medlemsstater borde hålla sig till detta.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! De som har uttalat sig före mig har redan gått in tillräckligt mycket på de fullständigt oacceptabla förhållandena kring inreseförbudet för Dr. Michael Aris före hans död, och de har också talat om Kinas stöd till denna fruktansvärda regim. Därför skulle jag vilja föra över uppmärksamheten litet mer på de etniska rensningar som försiggår där. Särskilt en dag som denna, då vi har antagit resolutionen om Kosovo, har detta enligt min mening en särskild betydelse.
I vår resolution kritiserar vi särskilt skarpt förhållandena för Karen-byarna. Här får vi dock inte blunda för att det här handlar om en större plan, som t.ex. Amnesty International på ett talande skarpt sätt angrep 1998 i London. Vi har visat hur 300 000 medlemmar av Shan-folket bara under de två senaste åren tvångsförflyttats, och hur folk såsom Min, Akha och Lahu fördrivits till gränsområdena i grannländerna. Mot bakgrund av detta faktum är det bara rätt och rimligt om vi tänker över vår viseringspolitik, såsom punkt 9 kräver, och förvägrar Burma deltagande vid EU-Asean- och ASEM-mötet tills vi kunnat konstatera verkliga förbättringar i situationen med de mänskliga rättigheterna.
Kambodja

Neyts-Uyttebroek
Herr ordförande, kolleger! I somras såg jag själv i Kambodja att befolkningen fortfarande är mycket djupt traumatiserad. Som kung Sianouk sade till mig: mon peuple est toujours très malade . Tragedin fortsätter, nu i tjugo år, eftersom inte en enda undersökning eller process har ägt rum. Den kambodjanska regeringen kan inte föra en sådan undersökning eller en sådan process, även om den skulle vilja det. I augusti 1998 höll man fortfarande på med att upprätta en civillag och en strafflag, och de amerikanska och europeiska experterna grälade sinsemellan och med varandra för att driva igenom sin syn på dessa olika rättsformer. Det saknas helt och hållet en rättsapparat i Kambodja. Av dessa orsaker vill min grupp att en internationell FN-tribunal undersöker folkmordet och straffar de skyldiga. Min grupp vill att Europeiska unionen hjälper Kambodja att bli en rättsstat.

Van Bladel
Herr ordförande! Uttrycket killing fields leder omedelbart tankarna till Kambodja och folkmordet som ägde rum där från och med 1975. Det är mycket trist att konstatera att det först ett kvarts sekel senare bara görs en liten början för att göra offren rättvisa. Men till och med denna lilla början hotar att gå under för att dölja de nuvarande politiska ledarnas inblandning i folkmordet. I och för sig föredrar jag att ett land självt tar ansvaret för att reda ut ett sådant fasansfullt förflutet. Nu när fakta hotar att försvinna under bordet anser även min grupp att en ad hoc-tribunal för folkmordet i Kambodja ger större garanti för rättvisa åt kambodjanerna.

Harrison
Herr ordförande! Misslyckandet med att ställa röda khmerernas ledare Ta Mok inför rätta vid en internationell domstol är extremt oroande, men också belysande. Oroande, på grund av att en inhemsk rättegång i Kambodja knappast skulle avslöja alla detaljer om de brott mot mänskligheten som har utförts av röda Khmererna under de värsta åren i slutet av 1970-talet. Oroande, också därför att Hun Sen på ett otillåtet sätt använder internationellt bistånd för att använda inhemska lagar om landsförräderi mot en del av företrädarna för den nuvarande politiska oppositionen. Belysande, emellertid, när det gäller att klargöra behovet av att det internationella samfundet inrättar en permanent internationell brottmålsdomstol som kan ta upp de allt för ofta förekommande fallen av folkmord som besudlar oss alla. Domstolen kommer också att fungera hämmande på ondskans hantlangare, antingen de visar sig i Indokina eller i f.d. Jugoslavien.
Rättssäkerhet är en ytterst viktig hörnpelare i det civila samhället. I närliggande Malaysia visar tråkigt nog gripandet av Anwar Ibrahim i veckan, hur långt vi har kvar för att säkerställa att lagen används för att skydda och stödja de mänskliga rättigheterna. Anwar Ibrahims svarta öga, som han fick vid arresteringen, är en skam för rättssäkerheten i Malaysia, och för alla oss som ställer de mänskliga rättigheterna främst när det gäller beteendet vid mänskliga förehavanden. Anwar Ibrahim bör friges omedelbart om Mahathirs sviktande Malaysia skall kunna återfå sin hälsa och sitt välstånd, i enlighet med det vakande världssamfundets normer.
Herr ordförande! Jag uppmanar er att skicka en protestskrivelse till Dr Mahathir, rörande den bristfälliga politiska rättegång som Anwar Ibrahim fallit offer för; en protestskrivelse som stämmer överens med de många kritiska resolutioner som har antagits av detta parlament rörande Malaysia. Jag hoppas att ni kan göra det på detta parlaments vägnar.

Telkämper
Herr ordförande! Från detta parlament liksom från alla demokratiska institutioner måste det internationellt utgå en signal och en varning om att brott mot de mänskliga rättigheterna inte kan tolereras, och att de inte glöms bort av historien. Historien får inte utan vidare acceptera massakern i Kambodja, och de som begick den måste ställas inför rätta. Därför är det rätt att inrätta en internationell ad hoc -tribunal här. Detta är rätt eftersom Kambodja som stat tydligen inte själv är förmögen till det, eller då landet saknar strukturer för det.
Att bygga upp civilrättsliga strukturer kräver att kommissionen hjälper till. Vi har vid flera tillfällen ställt detta krav och jag tror att man kan ge avsevärt stöd här. Detta gäller också i arbetet med alla Asean-staterna. Det gäller lika mycket Malaysia. Föregående talare gick utförligt in på frågan om Anwar Ibrahim. Vi kan inte heller acceptera denna orättmätiga arrestering och uppmanar kommissionen och rådet att på vederbörligt sätt framföra detta i Malaysia. Annars måste åtgärder vidtas för att frysa förbindelserna.

Bourlanges
Herr ordförande! Det vore otänkbart att de värsta kollektiva brott som har begåtts sedan andra världskriget inte skulle bli föremål för lämpliga sanktioner.
Därför bör parlamentet kräva tre saker. För det första att det skall finnas en domstol eftersom det inte skulle vara möjligt att den politiska indignationen och bruket av den avstannar där politiska opportunistiska överväganden skulle kräva det .
För det andra måste domstolen vara internationell, inte bara för att Hun Sen på sin tid innan idén tillbakavisades begärde det, utan eftersom det inte vore godtagbart att processen mot de röda khmererna fastnar i fällan i de politiskt-rättsliga reglerna i en stat utan stabil demokrati.
För det tredje är det betydelsefullt att det inte bara är TaMok utan alla anvariga från Angkar, från den kollektiva dödsorganisationen, som straffas. Vi kan inte tillåta att det blir en enda syndabock, även om syndabocken är en bödel, som får betala för alla.

Bertens
Herr ordförande! Var och en som har läst en historiebok om Kambodjas nutidshistoria och var en som dessutom haft lyckan, inom citattecken, att resa runt i Kambodja kan inte föreställa sig att det inte på något som helst sätt har vidtagits några åtgärder för att ställa anstiftarna av killing fields och av massakern, som med rätta av Bourlanges kallas för en av de värsta ogärningarna efter andra världskriget, inför rätta. Eller det minsta vore att en undersökning inrättades. Jag är allvarligt oroad av det dödläge som nu har uppstått här. Det får inte vara så att den nuvarande kambodjanska regeringen lämnar röda khmer-ledarna ifred av vilken anledning det än må vara, kanske av fosterlandskärlek. Jag tror för övrigt att en internationell Kambodjatribunal kanske också kan ha ett visst inflytande och kan utgöra en signal för regeringen i Burma och andra regeringar i Sydostasien.

Fassa
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Fallet Ta Mok ställer oss inför ett juridiskt problem som är intressant och samtidigt dramatiskt. Det är en illusion att tro att en kambodjansk domstol skulle kunna döma objektivt när det gäller de brott Ta Mok har begått mot mänskligheten, och mera allmänt de brott som de röda khmererna har begått.
Det är önskvärt med en specialdomstol, men den kommer aldrig att kunna undgå misstanken att det rör sig om en specialdomstol som redan har bestämt sig för vad den skall döma och att man inte har gett den åtalade de garantier som till och med en åtalad som Ta Mok förtjänar. Det finns med andra ord bara en lösning: en permanent internationell tribunal, en neutral domare som är beredd att döma alla brott mot mänskligheten, oavsett vem som har begått dem, var de har blivit begångna och när.
Niger

Fassa
Herr ordförande! Resolutionen om Niger, som samtliga de politiska grupperna gemensamt lägger fram i parlamentet, ger tyvärr intryck av att vara ett slags rutinresolution. Vi bevittnar ännu en i en oändlig rad av statskupper, av kränkningar av rättsstatens principer, med en militärjunta som övertar både den lagstiftande och den verkställande makten utan att folket har haft någon möjlighet att komma till tals, i en situation som förvärras av den nyligen genomförda annulleringen från konstitutionsdomstolens sida av resultaten från de administrativa val som teoretiskt sett borde ha fullbordat demokratiseringsprocessen och som, knappast av en slump, vanns av oppositionen.
Det är med andra ord nödvändigt att Europeiska unionen reagerar starkt. Kommissionen måste framför allt stoppa utvecklingssamarbetet inom ramen för Lomékonventionen och endast bibehålla den humanitära hjälpen och det direkta stödet till de icke-statliga organisationer som verkar inom de mest utsatta befolkningsgrupperna.

Maes
Herr ordförande! Den 6 april 1994 blev nedskjutningen av president Habyarimanas flygplan början till ett avskyvärt folkmord i Rwanda. Återigen har ett mord begåtts på en president som visserligen också har blivit president genom en statskupp och som mördades av sin egen militära vakt, den militära vakt som därefter själv har tagit makten. Parlamentet är upplöst och militärerna har dragit så gott som all makt till sig. Det är självklart att vi måste vara mycket uppmärksamma på detta tillstånd. Därför påminde jag kort om händelserna för fem år sedan i Rwanda. Återigen har ett sådant land kastats in i oroligheter. Ett land som redan har det så fruktansvärt svårt. Under dessa omständigheter skulle det vara oansvarigt att inleda något som helst samarbete med dessa makthavare. Vi måste då ge vår hjälp, om vi vill ge den på humanitärt område, via pålitliga icke-statliga organisationer, och jag hoppas att föresatserna genomförs.

Schörling
Herr ordförande! Det är verkligen att beklaga att en konflikt i ett afrikanskt land än gång har lösts på sämsta tänkbara sätt. Genom statskuppen och mordet på presidenten den 9 april, så har Niger hamnat i ett väldigt spänt läge. De nyss hållna kommunala och regionala valen har ogiltigförklarats, och militären har tagit den lagstiftande och den verkställande makten sedan nationalförsamlingen upplösts. Låt oss hoppas att detta inte är slutet på en mer demokratisk process och utveckling. Det finns ändå ett litet hopp, eftersom oppositionen har uttalat att den vill ge militären en chans att inom nio månader återlämna makten till en civil regering.
Vi som är ledamöter av Europaparlamentet kan inte göra annat än att kräva att kommissionen avbryter samarbetet inom Lomékonventionen och vädja till Nigers självutnämnda ledning att respektera grundlagen, återlämna makten till en civil regering samt respektera de mänskliga fri- och rättigheterna. Det finns nämligen ingen annan väg till frihet och stabilitet i landet.

Vecchi
Herr ordförande! Statskuppen i Niger och mordet på president Ibrahim Baré Maïnassara har störtat ytterligare ett afrikanskt land ner i militärkuppernas mörker och lett till en blockering, även om den bara är partiell, av den institutionella återuppbyggnaden.
Strukturen i länder som Niger låter sig visserligen svårligen förenas med bräckliga demokratiseringsprocesser, vilket vi redan sett prov på under de senaste månaderna med annulleringen av region-, provins- och lokalvalen, som vanns av oppositionen. Militärjuntan som genomförde statskuppen och som nu bedriver en vettlös maktutövning, måste stoppas. I dag måste institutionerna återskapas och en verklig demokratisering av landet inledas och även vi instämmer i att det officiella samarbetet inom ramen för Lomékonventionen därför måste blockeras till dess att den demokratiska processen åter kommer igång. Men situationen visar också att det krävs ett kvalitativt språng i den politik som bedrivs av de afrikanska staterna, så att främjandet av mänskliga rättigheter, demokratisering och konfliktförebyggande åtgärder - de enda förutsättningarna för verklig utveckling - blir hörnstenar i samarbetet.

Lehideaux
Herr ordförande! Jag tror att vi säkerligen alla är helt överens om analysen av de händelser som nyligen har utspelat sig i Niger och nödvändigheten av att så snart som möjligt återfå rättssäkerhet och demokrati i detta land, efter militärkuppen och mordet på president Ibrahim Baré Maïnassara.
Herr ordförande! Jag vill dock å min grupps vägnar påpeka att vi inte kommer att rösta för de fyra ändringsförslag som har lagts till denna resolution. Inte för att vi inte i grunden håller med eller delar oron utan för att vi bedömer att det kanske vid andra tillfällen finns möjligheter att på ett allmänt sätt uttrycka parlamentets uppfattning om de uppkomna problemen. Vi skulle önska att resolutionen i dag enbart behandlar problemet i Niger. Det är viktigt, händelser har precis utspelat sig och vi vill svara på dem genom att bara ta upp den frågan i resolutionen. Jag upprepar att vi inte kommer att rösta för ändringsförslagen.
Mordet på Rosemary Nelson

Malone
Herr ordförande! En av de sorgligaste saker jag har sett under den senaste tiden, var Rosemary Nelsons barn som gick efter hennes likvagn på väg till kyrkogården förra månaden. Hon var en advokat som sysslade med frågor som rörde de mänskliga rättigheterna, och blev brutalt mördad i Nordirland.
Jag vill ge röst åt många människors oro i Irland och i det internationella samfundet, rörande omständigheterna kring mordet. FN: s särskilda rapportör om domares och advokaters oberoende, FN: s kommissarie för de mänskliga rättigheterna, Internationella juristkommissionen och, i går kväll, ledamöter från den amerikanska kongressen, har alla uttryckt sin oro över fallet.
Om vi i Europeiska unionen skall betraktas som seriösa när det gäller att främja en hög standard för de mänskliga rättigheterna i världen, så måste vi se till att städa framför vår egen dörr. Vi måste se till att advokater, som är en viktig del av alla effektiva och trovärdiga rättssystem, kan utöva sitt yrke utan fruktan för att bli hotade, eller något ännu värre. Mordet på Rosemary Nelson och det tidigare modet på Patrick Finucane, visar tydliga bevis på att detta minimikrav rörande rättssystemet inte är uppfyllt i Nordirland.
Jag vill att ni särskilt uppmärksammar punkterna D och F i ingressen till resolutionen - min tid räcker inte till för att läsa upp dem - och jag ber er att läsa dem noga. Under dessa omständigheter anser jag att en utredning utförd av RUC skulle sakna trovärdighet. RUC har faktiskt visat detta genom att tillfråga brittiska och amerikanska tjänstemän inom polisväsendet om de kan övervaka utredningen. Det skulle bli bäst på alla plan om utredningarna kunde genomföras av en helt oberoende enhet, så att de betraktades som objektiva och opartiska av alla samhällsaktörer.
Jag ber ledamöterna att stödja resolutionen och vår uppmaning till en komplett, oberoende och internationell rättsutredning om alla aspekter kring detta fall.

Banotti
Herr ordförande! Mordet på Rosemary Nelson sände chockvågor över hela Irland. Den enda barmhärtighet som visades var att varken hennes make eller hennes barn fanns i bilen när man brutalt sprängde den inom syn- och hörhåll från hennes eget hem och skolan där hennes lilla dotter lekte på skolgården.
I många delar av världen, också i Nordirland, så har tyvärr advokater och domare hamnat i den mest intensiva skottlinjen, och mordet på Rosemary Nelson visar oss återigen den fara som många inom hennes yrkeskår utsätter sig för, när de försvarar en klients mest grundläggande mänskliga rättigheter.
Uppmaningen till en oberoende utredning har att göra med det faktum att det finns många som anser att en utredning om mordet på Rosemary Nelson som utförs av RUC inte skulle bli så noggrann som den borde, på grund av tecknen som tyder på att hon i hög grad fruktade för sitt liv, och under en ganska lång tid trodde att hennes liv var allvarligt i fara. Tragiskt nog så hade hon rätt. Jag hoppas att kollegerna kommer att stödja denna resolution och rösta för den tillsammans med oss.

Ullmann
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! I min grupps namn och framför allt i mina båda irländska kollegors namn vill jag här ge uttryck för en tvåfaldig bestörtning. Först för det kallblodiga mordet på en kvinna som ägnat sitt privata och yrkesverksamma liv åt att försvara de mänskliga rättigheterna och därefter för att det finns krafter som, liksom på annat håll, så även mitt i ett av Europeiska unionens länder medelst terrorism söker omintetgöra en fredsprocess som kommit igång. Men vi är inte bara här för att uttrycka vår bestörtning utan också för att ställa helt klara krav. Först ett krav på att bakgrunden till detta mord undersöks av behöriga myndigheter. Därutöver kräver jag, liksom föregående talare, en internationell undersökning av de behöriga kontor som tillhör FN: s kommissarie för mänskliga rättigheter.

Miller
Herr ordförande! Precis som många andra kolleger som redan talat, så fördömer jag mordet på Rosemary Nelson. Jag, tillsammans med många ledamöter från parlamentet, såg också bilvraket och hennes förkrossade familj vid begravningen. Jag kan försäkra er att vi fördömer den våldshandling som utlöste allt detta, och vi kommer att ta till alla medel för att se till att förövarna av detta avskyvärda brott ställs inför rätta.
Jag menar emellertid att det för närvarande sker en effektiv och trovärdig utredning. Port som är ansvarig för utredningen har fått helt fria händer, och möjlighet att erhålla nya resurser eller inkomma med andra önskemål. Port har arbetat med FN i Jugoslavien och i Rwanda som utredningssamordnare och utredningschef vid FN: s domstol för Rwanda. Om han så önskar kan han använda sig av oberoende utredare.
FBI: s juridiske attaché har sagt att enligt deras bedömning så ger det störst chans att spåra förövarna om RUC deltar i utredningen, på grund av deras lokalkännedom och den lokala underrättelseverksamheten. Utan RUC: s deltagande skulle varje form av utredning försvåras betydligt. Det är nödvändigt att vi samarbetar för att kunna identifiera och ställa de ansvariga för detta brott inför rätta.
Eftersom utredningen om mordet på Rosemary Nelson ännu inte är avslutad, så skulle det inte vara till gagn för denna utredning att vid detta stadium uppmana till en ny utredning. Jag hoppas att kollegerna i parlamentet i dag uppmärksammar denna utrednings känsliga natur, och det faktum att den pågående fredsprocessen inte får äventyras. Låt utredningen slutföras, innan vi inleder kompletterande eller ytterligare undersökningar som - på detta stadium - bara kan förvärra saken.
Det budskap denna kammare måste föra ut, är emellertid att oavsett politisk färg, så kan man inte slippa undan straff för en dylik våldshandling.

Cushnahan
Herr ordförande! Mordet på Rosemary Nelson var ett brutalt och fegt illdåd. Det var ett angrepp på rättssystemet, det var ett angrepp på demokratin och det var ett medvetet försök att underminera fredsavtalet. Det är beklagligt, men det måste sägas att det finns en berättigad oro rörande säkerhetsstyrkornas roll. De som upprätthåller lagen, måste alltid verka innanför lagens råmärken.
Men låt mig säga detta: denna resolution får inte misstolkas som ett fullständigt fördömande av RUC. Det nordirländska folket har mycket att tacka RUC för. De har offrat sina liv för att köpa tid så att politikerna skall kunna lösa de politiska problemen i Nordirland. De har utsatts för terroristhandlingar från både regeringstroget och republikanskt håll. Det stora flertalet av RUC: s medlemmar är goda människor som på ett opartiskt sätt försöker att upprätthålla lagen. När vi fördömer denna specifika handling, så bör vi komma ihåg att det finns regeringstrogna och republikanska banditer som medvetet försöker att underminera ett avtal som på ett överväldigande sätt godkändes av det irländska folket, både i norr och i söder, och vi kommer inte att låta dem göra det.

Gutiérrez Díaz
Herr ordförande, låt mig först, innan talarlistan angående mänskliga rättigheter är slut, uttrycka min stora tillfredsställelse över att den brittiske inrikesministern i dag har beslutat att utlämningsprocessen vad gäller general Pinochet skall fortskrida, i enlighet med vad Europaparlamentet har uttryckt.

Van den Broek
Herr ordförande! Det föreligger inte någon som helst skillnad i uppfattning mellan kommissionen och parlamentet i fråga om de pågående allvarliga kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Burma. Den 26 april kommer Burma att på nytt stå på dagordningen för rådet (allmänna frågor). Det kommer förmodligen att fattas beslut om att på nytt förlänga de befintliga åtgärderna mot Burma, bland annat viseringsrestriktionerna, med sex månader. Som ni vet fattades för ett år sedan ett beslut som förlängdes för ett halvår sedan, och som nu skall förlängas igen, helt enkelt därför att situationen inte har förbättrats.
För det andra talas det för närvarande i Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter om att upprätta en ny resolution mot Burma. För det tredje vill jag hänvisa till att, bortsett från den regelbundna uppmärksamhet som ministerrådet ägnar problematiken i Burma, detta också kommit till uttryck genom att EU-Asean-konferensen Berlin, som var planerad förra månaden eller för sex veckor sedan inte blev av, eftersom den särskilda formulering som presenterades av rådet för att ändå kunna ta upp människorättsproblematiken med burmeserna inte heller accepterades från Aseans sida.
Vi måste se hur vi utan att behöva se hela relationen med Asean kontinuerligt stå under tryck på grund av situationen i Burma ändå kan fortsätta att göra något operativt för att tydliggöra vår avsky för situationen för de mänskliga rättigheterna i Burma och medverka till en förbättring där på platsen.
Sedan då Kambodja. Där vill jag kort säga att trojkan från EU har företagit ett diplomatiskt steg hos premiärministern som personligen har förklarat sig införstådd med den grundläggande principen att de röda khmerernas ledare verkligen måste ställas till svars för de ogärningar de utfört. Kommissionen har också välkomnat den förklaring som premiärminister Hun Sen nyligen gav i vilken han går med på att låta utländska domare och åklagare spela en central roll i processen mot den fångne röda khmer-ledaren Ta Mok i syfte att garantera att den planerade processen också uppfyller de internationellt gällande normerna.
Beträffande Niger. Det är överflödigt från vår sida att uttrycka hur starkt vi vill fördöma den statskupp som nyligen ägde rum i Niger och att även Europeiska kommissionen uppmanar militärmakten att så snabbt som möjligt återställa rättsstaten. Kommissionen överväger för närvarande, vilket också har föreslagits av parlamentet, vilka åtgärder den kan vidta med anledning av den senaste tidens händelser, och en av dessa möjligheter är att den föreslår rådet att delvis upphäva utvecklingssamarbetet i enlighet med artikel 366 b i Lomékonventionen som ni är bekanta med.
På detta tidiga stadium har kommissionen föresatsen att avbryta alla nya projekt och program som är under förberedelse i likhet med befintliga program tills den lagliga regeringen är återinsatt. Humanitär hjälp och åtgärder som kommer de fattigaste befolkningsgrupperna till godo faller naturligtvis utanför denna åtgärd.
Slutligen, kommissionen har i likhet med parlamentet med stor avsky fått kännedom om det fega mordet på Rosemary Nelson. För kommissionens räkning vill vi också ta detta tillfälle i akt för att betyga Rosemary Nelsons familj vårt uppriktiga deltagande. Vi anser att det viktigaste vi kan göra för att hedra hennes minne är att fortsätta stödja fredsprocessen och inte tillåta att terrorn får veto mot fredsprocessen i Nordirland. Och naturligtvis ansluter vi oss till önskemålet om att de skyldiga till detta fega mord skall spåras upp och även ställas inför rätta.

Morris
Herr ordförande! Det är bra att Indonesien och Östtimor finns med på föredragningslistan. Men jag undrar om kommissionen kan övertala det brittiska ordförandeskapet att inte exportera vapen till den indonesiska regeringen, eller material i samma kategori.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Jag är övertygad om att kommissionären har noterat Morris fråga.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Omröstning (fortsättning)
Deprez
Den oerhörda mängd transiter som sker i unionen varje år och betydelsen av de belopp som står på spel skulle i sig vara tillräckligt för att visa hur bråttom det är att fullborda datoriseringen av gemenskapens transitregler, och att vid samma tillfälle säkra en maximal öppenhet i hela den europeiska tullpolitiken.
Det kan dock inte i denna viktiga dokumentsamling bara vara frågan om den inre marknadens goda funktion eller fördelning av resurser mellan medlemsstaterna och gemenskapen. Det handlar bara om att kämpa på det mest effektiva sättet mot de internationella bedrägerierna och den organiserade brottsligheten.
I detta perspektiv är en fördröjning på fyra år i genomförandet av datoriseringen mycket alarmerande eftersom det läggs till annat som gått sakta, som i grunden kan tillskrivas den tredje pelarens mellanstatliga natur.
Man måste ännu en gång konstatera att parlamentets ambitiösa mål har stött på motstånd från medlemsstaterna, där vissa fortsätter att motsätta sig de logiska konsekvenserna av genomförandet av den inre marknaden.
Alla skulle vinna på ett maximalt utnyttjande av kommissionens insatser, vilket skulle göra det möjligt att rationalisera instrument och medel som används. Ur denna synvinkel ger jag mitt fulla stöd till detta möte i ett enda beslutsforum och i en enda budgetpost.
Det är också, som vår föredragande säger, viktigt att datoriseringen av gemenskapstransiten skall vara i fullt bruk år 2003.
På dessa grunder röstar jag för beslutsförslaget efter de ändringar vi har fått igenom.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat emot betänkandet av följande skäl:
1.Tullväsendet är en väsentlig del av den nationella rättsapparaten. Att från EU-nivå styra tulladministrationerna är ett ingrepp i den nationella suveräniteten som inte bör ske.2.Tidigare EU-beslut har försvagat gränskontrollerna mellan medlemsländerna på ett sätt som gynnat olagligheter och främjat cirkulation av smuggelgods. Detta visar på vikten av en nationell bedömning av tullväsendets styrka.3.Betänkandet utgör en affront mot medlemsländerna, därför att det i trots av rådets avvisande hållning söker etablera en däremot stridande ordning.4.Samarbete i effektiva former mellan tullförvaltningar i skilda länder kan fullt ut etableras på mellanstatlig grund.Betänkande (A4-0114/99) av van Dam

Caudron
Jag stöder utskottets för transport och turismsuppfattning om förslaget som syftar till att tillåta tunga transporter på 44 ton. Jag vill stödja denna övertygelse med tre argument.
För det första anser jag i likhet med Rijk van Dam att den nuvarande infrastrukturen i flera länder i unionen inte är i stånd att klara av en sådan ökning av lasterna. Det skulle uppstå en betydande kostnadsökning för underhållet av vägarna, som betalas av samhällena, och som ger en relativt marginell återbetalning till dessa, i synnerhet i form av arbetstillfällen. Denna svaghet i vår infrastruktur är verklig, och den riskerar att bli förvärrad med utvidgningen. Vi vet att kostnaden för denna bör innefatta moderniseringen av kommunikationsvägarna.
För det andra vill jag också motivera denna vägran av vägtrafiksäkerhetsskäl, även om jag riskerar att chocka vissa yrkesmän i denna sektor. Man kan inte neka till att den tunga trafiken har varit mest inblandad i dödsolyckor. Förutom svåra arbetsförhållanden är också tyngden en försvårande faktor, särskilt som den oftast sammanbinds med för höga farter. Att tillåta tung trafik upp till 44 ton kommer de facto att öka riskerna.
För det tredje, att tillåta dessa fordon är att öka föroreningarna, eftersom större kraft behövs för att släpa dessa lastvagnar, vilket är i strid med de uttalade önskningarna från såväl våra regeringar som av parlamentet när det gäller miljöpolitiken.
Så, kära kolleger, det är skälen till min avoghet mot detta tillstånd och anledningen till att jag har röstat emot kommissionens förslag.
Betänkande (A4-0156/99) av Thors

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi har avstått från att rösta, eftersom vi anser att betänkandet är otillräckligt och oklart på viktiga punkter.
System med e-pengar bör strikt förbehållas banker och stå under kontroll av statlig finansinspektion. Medlen bör skyddas vid konkurser och liknande händelser. Kundernas rättigheter måste bli föremål för en särskild statut.
Betänkande (A4-0137/99) av Thyssen

Konrad
Herr ordförande, ärade kollegor! Jag röstade nej till Thyssen-betänkandet eftersom det innebär en hel del nackdelar för vissa branscher och i slutändan också för dem som startar egna företag. Dessa nackdelar består bland annat i att en överenskommelse med ett bryggeri i framtiden inte bara kan komma till stånd så där utan vidare, att bryggeriet finansierar inrättandet av en restaurang eller en servering och som motprestation sluter ett leveransavtal med restauratören över tio år. Här har vi enligt min mening en nackdel för dem som startar egna företag och för denna bransch, eftersom dessa leveransvillkor hittills har varit normala och också har lett till framgångar i motsvarande grad.
Samma sak gäller till exempel för oljeindustrin där man bygger bensinstationer och samtidigt med denna investering sluter ett leveransavtal med ägaren till bensinstationen i över tio år eller mer. Allt detta kommer nu, om betänkandet går igenom, att försvåras eller bli omöjligt i framtiden. Därför röstade jag emot det. Jag tror inte att den gör det som vi vill att den skall göra, dvs. att främja bildandet av nya företag och skapandet av arbetstillfällen.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat emot betänkandet, eftersom vi anser Europeiska kommissionens ståndpunkt vara den riktiga.

Lulling
Herr ordförande, jag röstade naturligtvis för Thyssen-betänkandet men måste dock ge uttryck för min besvikelse över det ställningstagande till våra förslag som kommissionen lade fram i går natt kort före midnatt, då bara tre av oss var kvar här.
Jag medger att herr kommissionär van den Broek, som ju inte är ansvarig för konkurrenspolitiken, bara kunde läsa upp det som kommissionens tjänster, dvs. van Mierts kansli, hade skrivit upp. Här måste jag alltså än en gång eftertryckligen varna kommissionen för att förkasta våra förslag 1, 2 och 3 till de båda utkasten till förordningar. Dessa förslag är en politisk symbol för vad vi vill, dvs. att det inte får vara så att man tar kål på de små bryggerierna i mitt land genom att de inte längre får sluta några ölleveransavtal såsom vi känner dessa i dag. Dessa avtal har hittills varit till tillfredsställelse för både bryggerierna, å ena sidan, och krögare, restauratörer och hotellägare, å andra sidan.
För denna sektor, liksom också för bensinstationerna, måste den allmänna regleringen antingen förses med ett undantag eller så måste det utarbetas ett sektorrelaterat tillvägagångssätt inom ramen för den allmänna regleringen.
Det får inte heller vara så att dessa undantagsregleringar på en liten marknad som Luxemburg inte får gälla över en viss tröskel, t.ex. en marknadsandel på 40 procent.
Eftersom bryggerierna i Luxemburg på vår lilla marknad snabbt kan nå upp till denna tröskel skulle en sådan reglering leda till den galna situationen att ett stort bryggeri i Tyskland, som t.ex. Bitburger, vars produktion är tiotals gånger större än den hos det största luxemburgska bryggeriet i Luxemburg, får sluta avtal om leverans av öl eftersom det inte nått upp till 40-procenttröskeln på den stora tyska referensmarknaden medan bryggeriet i Luxemburg inte får det, vilket skulle innebära att detta bryggeri går under. Så får det inte vara!
Om det finns referensmarknader så kan de inte utgöras av en mikromarkad som Luxemburg utan de måste mätas antingen regionalt eller på europeisk skala. Jag hoppas att kommissionen och i synnerhet van Miert tänker över saken ordentligt en gång till.
Resolution om import av vitlök

Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat emot förslaget om att skärpa bestämmelserna för import av vitlök från tredje land. Förslaget innebär ett långtgående skydd av europeiska vitlöksproducenter. Man föreslår bl.a. ett införande av en strafftull och omläggning av tullsatser, om det importeras volymer utöver den fastställda kvoten, som föreslås sänkas. Vi har i EU ingått handelsavtal med bl.a. Kina om import av vitlök, och förslaget kommer att skada våra handelspartner i tredje land. Vi vill se en avreglering av handeln med våra jordbruksprodukter, och därför borde vi snarare öppna upp handeln ännu mer, i stället för att begränsa den. Vi kan därför inte stödja förslaget.
Betänkande (A4-0158/99) av Herman

Berthu
Hermans betänkande om förbättringen av institutionerna utan att ändra fördraget utgör ett komplement till ett annat betänkande vi röstade om förra året som ägnades praktiska insatser i syfte att minska det demokratiska underskottet i förvaltningen av den ekonomiska och monetära unionen. Man ser egentligen tydligt med litet perspektiv att det då bara handlade om en uppvisning utan konsekvenser för att få en bättre acceptans av ett monetärt system som inte är särskilt demokratiskt.
Den andra frågan som Europaparlamentet har röstat om i dag är ägnat det viktigaste i reformeringen av kommissionen. Det snubblar två gånger på samma sten. Först eftersom det centreras kring syftet att stärka kommissionens oberoende, som det uttrycks i motiveringen, även om den senaste erfarenheten, efter denna institutions avgång på grund av oansvarig förvaltning, leder till slutsatsen att man i stället bör minska dess oberoende och stärka de kontroller den skall underställas.
För det andra eftersom den bara definitionsmässigt föreslår reformer som är möjliga att genomföra utan att ändra fördraget, samtidigt som kansler Schröder i går förklarade för oss att man inte kunde avhjälpa krisen utan att ändra fördraget. Det är vår uppfattning och vi blev glada att höra att den nya regeringskonferensen som skall påbörjas vid toppmötet i Köln, i juni i år, kommer att få detta uppdrag under sitt mandat.
Naturligtvis kanske inte alla uppfattar de nödvändiga reformerna på samma sätt. Gruppen Nationernas Europa anser att man först måste sluta att se kommissionen som ett högre organ, uttolkare av det europeiska allmänna intresset. Den bör bli ett verkställande organ till rådet. Man måste också sluta att skapa en europeisk offentlig funktion delad i nationer och nästan endogamisk, i verklig och figurativ bemärkelse. Den bör vara mycket öppnare mot de nationella offentliga funktionerna och utbyta personal med medlemsländerna.
Denna ständiga interaktion kommer att vara mycket positiv för att närma Europa medborgarna. Man måste sluta tänka att det europeiska allmänna intresset skall bestämmas uppifrån, mot nationerna. Det är emot rätten att fritt uttrycka nationernas behov och den fria dialogen mellan deras företrädare.

Delcroix
Efter ett betänkande av samma föredragande om unionens politikområden i maj 1998 antar vi en resolution om förbättringen av de europeiska institutionernas funktion. På sätt och vis utgör denna text det som återstår av det som inte tidigare har behandlats, vare sig i det första betänkandet eller i Broks, Lööws och Bourlanges betänkanden.
När det gäller Europaparlamentet sällar jag mig till föredragandens krav som önskar att vårt arbete skall koncentreras till viktiga uppdrag, att ledamöterna skall agera mer professionellt och att man skall förbättra informationen till allmänheten. Den sista punkten bör vi särskilt tänka på. Att förbättra mottagandet av besökare som kommer att bli fler och fler och förbättra tillgången på dokument är två viktiga åtgärder. Jag uppskattar särskilt idén om ett öppet centrum, lätt tillgängligt och utan kontroll, där de som så önskar kan finna olika dokument, audiovisuellt material, CD-ROM, etc. Man kanske skulle kunna skapa en utvidgning av presidiet för Belgien?
Jag hoppas också att man skall finna en formel för att människorna Léopold-kvarteret, som kämpar för att deras miljö inte skall bli en byråkratisk öken, skall kunna ha ett priviligierat förhållande till parlamentet och på så sätt känna sig hemma. Ett stort steg kommer att tas den dag då platsen mellan parlamentet och stationen, den berömda " dalle" i slutänden kommer att vara ordnad på ett trevligt och mottagande sätt: man måste få loss de nödvändiga medlen till det. En överenskommelse behövs mellan företaget Espace Léopold, parlamentet (för dess moraliska roll) och de belgiska berörda myndigheterna.
För några år sedan förvånades jag inför en journalist över att inte se fler av dennes kolleger vid parlamentets viktiga arbeten. Svaret var: " Vi går dit makten finns... särskilt till rådet" . Lyckligtvis ökar Amsterdamfördraget, som skall tillämpas från första maj i år, vår makt litet grann, i synnerhet när det gäller tillsättandet av kommissionen! Jag hoppas att vi kommer att bli mer synliga. Men det är upp till oss själva att bli öppnare.

Deprez
Det är onödigt att insistera på debattens betydelse. Trots några positiva framsteg har Amsterdamfördraget inte i grunden svarat mot de förväntningar som de ställt som önskar att unionen skall vara något annat än en stor marknad.
Vår föredragande har, som kommissionen, anledning att understryka att en ny regeringskonferens är nödvändig och brådskar för att komma med godtagbara lösningar på olika institutionella problem som varit på tapeten redan sedan flera år tillbaka.
Vi kan dock inte under tiden tillåta oss att vara inaktiva under väntan på att denna nya regeringskonferens skall starta. Dagsläget påminner oss dagligen om de politiska luckorna i det europeiska bygget och unionens oförmåga att själv bemöta de flesta av de stora utmaningar den möter. Vi måste därför genast maximalt använda de möjligheter som Amsterdamfördraget ger oss för att fördjupa det europeiska bygget och reformera unionens institutioner.
I detta sammanhang skulle jag vilja insistera på det faktum att de anställda, som verkar ge det europeiska offentliga ämbetet litet innehåll - jag vill här särskilt tala om kommissionen - inte har följt den framlagda kurvan av uppgifter som den tilldelats efter Berlinmurens fall.
På denna punkt kan man ifrågasätta rollen för och den uppföljning rådet gör av mål som ibland är motstridiga. Samtidigt kan man oroa sig för de möjliga skadliga konsekvenser en allmän besvärsrätt till kommissionen för tillfällig personal som kommer från nationella offentliga organ eller från industrin. Jag har aldrig tvivlat vare sig på dessa tillfälliga arbetstagares kompetens eller goda europeiska vilja. Jag kan också förstå att flexibilitet och möjlighet att erhålla nya metoder och kompetenser behövs. Jag är bara, som vår föredragande, orolig för att vi riskerar lojalitetskonflikter mellan den obligatoriska obundenheten för kommissionen och de nationella eller sektoriella intressen denna dubbeltydiga status kan medföra.

Iversen
Kommissionen har avgått, ett nytt fördrag skall träda i kraft och det är snart val till Europaparlamentet - det händer något i Europa. Det är tid för uppryckning. Allt för mycket har accepterats allt för länge. Det gäller både kommissionens bristande ansvarstagande, en ålderdomlig personalpolitik och ett Europaparlament som inte har tagits på allvar, eftersom makten inte var verklig. För ögonblicket är medborgarnas förtroende för EU lågt. Det är förståeligt efter den senaste tidens affärer.
Den debatt som vi nu skall ha, bör enligt min mening användas konstruktivt till att förbättra samarbetet mellan institutionerna. Och det är mycket som kan förbättras. Vi kommer att betona att personalpolitiken skall vara en av de viktigaste prioriteringarna inom nämnda uppryckning. Men jag understryker att det också kräver intresse från rådet för att få igenom detta. Om vi kan få samarbetet mellan våra institutioner att fungera ordentligt, så kommer medborgarna också att få ett större förtroende för oss.
Amsterdamfördraget ger möjligheter till större kontrollbefogenheter för Europaparlamentet än tidigare. Detta gäller bl.a. på miljöområdet, men inte jordbruksområdet. Det är tråkigt, för vad är det som gör att det inte är nödvändigt att kontrollera jordbruket, särskilt när man betänker att över 40 procent av budgeten används till detta? Vi måste insistera på att Europaparlamentets ståndpunkt vad gäller jordbruksfrågor tas på större allvar. Om kontrollen inte utförs av Europaparlamentet, så sker ingen kontroll. Den senaste månadens affärer har satt igång en mycket viktig process, som kommer att stärka samarbetet mellan institutionerna. I och med Amsterdamfördraget får Europaparlamentet ännu större inflytande. Nu måste vi bli ännu bättre på att använda det.

Lindqvist
Betänkandet tar upp många av de problem som i dag återfinns i EU-institutionerna.
Expertkommitténs rapport om brister i kommissionens arbete pekar på två huvudproblem: för mycket makt och för litet insyn. Det borde ha funnits utrymme inom ramen för uppdraget att beröra dessa förhållanden i betänkandet. För mycket makt, för dålig insyn samt för lite offentlighet och avsaknad av register för inkomna handlingar är några orsaker till dagens brister i EU-institutionerna, framför allt i deras förhållande till allmänheten.
Rådets överläggningar rörande nya lagar - rättshandlingar - skall vara öppna för allmänheten i likhet med vad som gäller vid lagstiftning i de nationella parlamenten. Såväl kommissionens förslag som rådets beslut skall vara offentliga och ställas till allmänhetens förfogande.
Ökad decentralisering som innebär att EU koncentrerar sig på de stora frågorna och rensar ut en massa detaljer är en annan viktig reformuppgift. Ett ökat samarbete måste också komma till stånd mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten, t.ex. genom en förstärkt gemensam kontrollfunktion. Också dessa förhållanden borde ha behandlats utförligare i betänkandet.
Betänkande (A4-0083/99) av Böge och Roth-Behrendt

Caudron
Jag behöver inte påminna om den viktiga roll parlamentet har spelat i frågan om galna-ko-sjukan. Det var parlamentet som tryckte på larmknappen 1996 och tillsatte den tillfälliga undersökningskommittén om BSE som uppdagade bristerna, samt kommissionens och vissa medlemsländers dåliga hantering av problemet.
Sedan dess har framsteg skett, vilket det betänkande visar som vi röstat om i dag. I likhet med föredraganden är jag glad att kommissionen har genomfört de flesta av parlamentets rekommendationer. Skapandet av vetenskapliga kommittéer är ett mycket viktigt framsteg. Det garanterar i realiteten ett ökat oberoende för experterna och en större öppenhet i deras arbeten. För övrigt har Europeiska kommissionen och Livsmedels- och veterinärbyrån förbättrat effektiviteten i inspektioner och kontroller. Inledandet av förfaranden vid överträdelser mot medlemsstaterna på grund av bristfällig eller icke-existerande tillämpning av gemenskapsregler har satt fart.
Framstegen är således reella och det måste sägas högt och tydligt.
Dock skall man inte ropa hej förrän man är över bäcken. Sjukdomen är långt ifrån utrotad, vilket ökningen av sjukdomsfallen i Portugal visar. Man får inte heller glömma att inkubationstiden för Creutzfeld-Jacobs sjukdom är lång. Försiktighet måste alltså råda. Parlamentet bör fortsätta sin övervakande och påtryckande roll mot kommissionen. Skiljaktigheter föreligger fortfarande, vilka uppmärksammas i Böges och Roth-Behrendts betänkande och där de två huvudfrågorna är rätt till ersättning och sanktioner.
Medlemsstaterna bör ta sitt ansvar. Det är absolut inte tolererbart att se hur vissa av dem har vägrat att samarbeta med kommissionens tjänstemän. Det är ännu mer oacceptabelt att mänskliga liv står på spel! Tillämpningen av försiktighetsprincipen bör vara allmän, eftersom den är ett av de mest effektiva medlen för att skydda konsumenterna. Vi är alla berörda. Analysen av detta betänkande visar att krisen övergår problemet med BSE. Den beror på den institutionella kris vi genomlever med kommissionens avgång. De olika rapporterna från tillfälliga undersökningskommittéer har i realiteten understrukit bristen på öppenhet, samordning, men också personalresurser i denna institution. Dessa luckor vilka har dragits fram i ljuset i rapporten från De vises kommitté har medfört den situation som vi känner till. Det måste bli ett stopp för det under nästa regeringskonferens och att vi inte längre slår till reträtt inför reformer som är nödvändiga för att uppnå en välfungerande union.

Happart
Jag konstaterar att efter det att utskottet avslutat uppföljningen av galna-ko-sjukan fortsätter antalet döda i sjukdomen Creutzfeldt-Jakob att öka alarmerande (10 döda under det sista kvartalet 1998). Fortfarande kartläggs de dödsfall som inträffar i Storbritannien, och med en inkubationstid på 5 till 30 år kommer många sjukdomsfall med varianter av BSE att räknas in.
Det föreligger fortfarande djupa meningsskiljaktigheter i vissa frågor mellan Europaparlamentet och kommissionen, bland annat om stöd till drabbade människor och deras familjer både ekonomiskt och psykiskt.
De disciplinära åtgärder som kontrollkommittén har önskat och de administrativa åtgärderna mot Förenade kungariket, dvs. gentemot den brittiska regeringen, för att den inte har inställt sig har till dags dato inte fått någon effekt.
Jag är också fortfarande mycket orolig för den höga ökningen av BSE-fall i Belgien, Portugal och Storbritannien.
Slutligen, den ekonomiska hjälp som går till offren för Creutzfeld-Jakobs sjukdom tycks mig alldeles otillräcklig, rentav oanständig.

Souchet
Gruppen Nationernas Europa har lagt sex ändringsförslag för att precisera försiktighetsprincipen, utvidga principen för den hälsomässiga säkerheten för livsmedelsprodukter, inklusive genetiskt modifierade organismer, till fytosanitära produkter eller tillväxtfrämjande hormoner samt att användning av kött hämtat på slakthus eller från djurkadaver inte skall användas vid tillverkning av köttmjöl.
Om det är sant att BSE-krisen har gjort det möjligt att ändra beslutsförfarandena i kommissionen vill jag å min grupps vägnar uppmärksamma att dessa förfaranden, utöver när det gäller de galna korna, bör utvidgas för att hantera försiktighetsprincipen bättre och undvika att politisk eller ekonomisk press utövas på de vetenskapliga kommittéerna och genom kommissionens experter.
De europeiska uppfödarna har gjort betydande ansträngningar för att förbättra produkternas spårbarhet och att göra det möjligt för konsumenterna att återfå förtroendet för kvaliteten på de produkter de konsumerar. Importen från tredje land och genetiskt modifierade jordbruksprodukter som skall användas som djurfoder förstår sig våra jordbrukare inte alls på eftersom ett misstroende finns avseende konsekvenserna för köttets kvalitet på lång sikt vid användning av genetiskt modifierade organismer. Varför har kommissionen godtagit import av genetiskt modifierad majs och soja?
USA hotar unionen med en panel, den 13 maj i år, eftersom vi vägrar importera hormonbehandlat kött. Vilken politik kommer unionen att föra vid förhandlingarna om genetiskt modifierade organismer som skall inledas i slutet av året? Jag blir personligen orolig när jag lyssnar på Prodi, som verkar ha mer ambition att inlemma sig i kommissionens traditionella maktbulimi, än att precisera hur kommissionen skall tillämpa försiktighetsprincipen och principen om en rättvis handel (vilka nästa ordförande i kommissionen håller tyst om) under de viktiga handelsförhandlingarna då den skall företräda medlemsstaternas intressen. Unionen måste gå in i förhandlingarna med en verklig vilja att försvara försiktighetsprincipen samt sociala, miljömässiga och djurskyddsnormer som är nödvändiga för en hållbar och hälsosam handel som respekterar alla länders och konsumenters ekonomier.
Betänkande (A4-0419/99) av Donner

Bonde och Sandbæk
Vi har i dag röstat för Donners betänkande om Estland. För det första vill vi uttrycka vårt stora stöd till utvidgningen, och för det andra delar vi den oro som har framförts om den stora ryska minoriteten i landet. Vi välkomnar ändringarna av medborgarskapslagen. Vi har dock svårt att bli upprymda när det rör de så kallade framsteg som gjorts med hänsyn till att införliva gemenskapslagstiftningen, särskilt den bristande flexibiliteten från EU: s sida tycker vi är under all kritik.
Man nämner i betänkandet att man är bekymrad över att stödet för anslutningen kommer att försvagas om inte processen fortgår. Vi anser att en allsidig information om både för- och nackdelar med ett medlemskap bör vara fritt tillgänglig för alla medborgare i Estland, liksom vi hoppas att man kommer att hålla en folkomröstning för att avgöra landets medlemskap i EU.
Betänkande (A6-0154/99) av von Habsburg

von Habsburg
Herr ordförande, det var mycket gärna som jag accepterade allt det som står i betänkandet i sig och ändringarna i detta. Jag vill dock göra en anmärkning på en punkt som ligger en bit bortom den ungerska frågan. Vi tenderar alltför ofta att lyfta på pekfingret när vi talar med länderna i Central- och Östeuropa och läxa upp dem i sådana fall där det vore bäst om vi först sopade rent framför vår egen dörr.
När vi t.ex. ständigt förebrår dem för korruption så är det ett hyckleri av de länder i gemenskapen där korruption förekommer notoriskt, överallt och om och om igen. Jag tycker det är ett klart hyckleri av oss att vi här stiger fram som lärare för dessa länder som säkert har stora svårigheter, för det är ju ändå så att de kommit loss från utländsk ockupation och diktatur, vilket ju har lett till att de moraliska strukturerna i viss mån har blivit förstörda.
Jag ville bara få sagt att jag röstade ja för att jag är angelägen om att anslutningen sker snabbt. Jag säger det för att vi skall ha det i åtanke i framtiden.

Bonde och Sandbæk
Vi har i dag röstat för von Habsburgs betänkande om Ungern. För det första vill vi uttrycka vårt stöd till utvidgningen, och för det andra värdesätter vi de åtgärder som förbättrar zigenarnas situation. Vi välkomnar ändringarna av medborgarskapslagen. Vi har dock svårt att bli upprymda när det rör de så kallade framsteg som gjorts med hänsyn till att införliva gemenskapslagstiftningen, särskilt den bristande flexibiliteten från EU: s sida tycker vi är under all kritik.
Man uppmanar i betänkandet till att regeringen skall fortsätta sin regelbundna dialog med oppositionen och arbetsmarknadens parter för att skapa ett gynnsamt politiskt klimat för Ungerns integration i EU. Vi anser att en allsidig information om både för- och nackdelar med ett medlemskap bör vara fritt tillgänglig för alla medborgare i Ungern, liksom vi hoppas att man kommer att hålla en folkomröstning för att avgöra landets medlemskap i EU.
Betänkande (A4-0151/99) av Speciale

Bonde och Sandbæk
Vi har i dag röstat för Speciales betänkande om Slovenien. För det första vill vi uttrycka vårt fulla stöd till utvidgningen. Vi har dock svårt att bli upprymda när det rör de så kallade framsteg som gjorts med hänsyn till att införliva gemenskapslagstiftningen, särskilt den bristande flexibiliteten från EU: s sida tycker vi är under all kritik. Man uppmanar i betänkandet till att inleda en målinriktad upplysningskampanj som gör allmänheten medveten och delaktig rörande de faktiska konsekvenserna av medlemskapet, genom vilken vissa reservationer inför anslutningen kan övervinnas. Vi anser att en allsidig information om både för- och nackdelar med ett medlemskap bör vara fritt tillgänglig för alla medborgare i Slovenien, liksom vi hoppas att man kommer att hålla en folkomröstning för att avgöra landets medlemskap i EU.
Betänkande (A4-0157/99) av Carnero Gonzalez

Posselt
Herr ordförande, det var med nöje som jag röstade på min kollega Carnero González betänkande. Detta beror å ena sidan på att han själv funnit en mycket god ansats genom att han mycket starkt betonat frågor som rättsstatlighet, domstolsväsendet och minoritetsfrågorna. Men å andra sidan är jag mycket glad över att ändringsförslag 8 av mina kollegor Nassauer och Poettering blev antaget, genom att Europaparlamentet entydigt kräver att Benesch-dekretet upphävs. Jag tror att vi utan tvivel vill driva utvidgningen framåt. Men om vi vill expandera som rättsgemenskap måste vi entydigt trycka på att rättsgemenskapens karaktär bibehålls. Om rättsstridiga dekret släpps in i en rättsgemenskap är det som om man släpper in datavirus i ett datasystem. Detta utgör en fara för hela systemet. Därför måste vi före en anslutning avlägsna rättsstridiga dekret. I dag har vi tagit ett stort steg i denna riktning.

Bonde och Sandbæk
Vi har i dag röstat för Carnero González betänkande om Tjeckien, eftersom vi vill uttrycka vårt fulla stöd till utvidgningen. Vi hoppas att Tjeckien så snart som möjligt vidtar åtgärder som förbättrar zigenarnas situation i landet. Vi har dock svårt att bli upprymda när det rör de så kallade framsteg som gjorts med hänsyn till att införliva gemenskapslagstiftningen, särskilt den bristande flexibiliteten från EU: s sida tycker vi är under all kritik. I betänkandet betonas betydelsen av nationellt samförstånd i frågan om EU-medlemskapet. Vi anser inte desto mindre att en allsidig information om både för- och nackdelar med ett medlemskap bör vara fritt tillgänglig för alla medborgare i Tjeckien, liksom vi hoppas att man kommer att hålla en folkomröstning för att avgöra landets medlemskap i EU.
Betänkande (A4-0148/99) av Hoff

Bonde och Sandbæk
Vi har i dag röstat för Hoffs betänkande om Polen, eftersom vi vill uttrycka vårt fulla stöd till utvidgningen. Vi har dock svårt att bli upprymda när det rör de så kallade framsteg som gjorts med hänsyn till att införliva gemenskapslagstiftningen, särskilt den bristande flexibiliteten från EU: s sida tycker vi är under all kritik. I betänkandet uttrycks vidare glädje över regeringens planerade informationskampanj om EU-medlemskapet, och man hoppas kunna skapa en positiv inställning hos medborgarna till Europeiska unionen. Det framgår också av betänkandet att inte alla polacker är positiva till EU, och man tar upp jordbrukarnas demonstrationer. Vi vill uppmana regeringen att göra allsidig information om både för- och nackdelar med ett medlemskap fritt tillgänglig för alla medborgare i Polen, liksom vi hoppas att man kommer att hålla en folkomröstning för att avgöra landets medlemskap i EU.

Caudron
I den gemensamma debatten om de länder som vill ansluta sig till unionen hör fallet Polen till de minst problematiska. Denna stat, som är den största och mest befolkade av kandidatländerna, har framfört sin berättigade önskan att ansluta sig till unionen sedan 1994. Det var först fyra år senare som förhandlingarna började på riktigt.
Sedan dess, och särskilt efter 1997, det år då val till den lagstiftande församlingen hölls och den nya författningen trädde i kraft, har Polen visat sin vilja till reformer. Regeringen har ständigt muntligen uttryckt detta, men också i gärningar. Dess avsiktsförklaring lyder " att till år 2002 ha skapat möjligheter för landets anslutning till unionen" . Man är på rätt väg och vi skall glädja oss åt det.
På det politiska planet uppfyller landet kriterierna för en demokratisk stat. Dess institutioner är solida och en garant för rättsstaten, respekten för de mänskliga rättigheterna samt respekten för skydd av minoriteter. Det är en grundläggande fråga som måste kombineras med andra kriterier, särskilt ekonomiska.
På det ekonomiska planet är Polen en av de starkaste ekonomierna i Central- och Östeuropa. Tillväxten ligger på omkring 5 procent, inflationstakten och arbetslösheten minskar, budgetunderskottet och den offentliga skulden faller inom Maastrichtkriterierna. Men trots en förmånlig ekonomisk utveckling och betydande strukturella reformer (reformer i förvaltningen, hälso- och sjukvård, pensionssystem) finns det brister att täcka på många områden (inre marknad, avsaknad av kontrollsystem för statliga bidrag, privatisering av stora statliga bolag). Två andra kapitel är särskilt problematiska: jordbruk och miljö. Djupgående reformer är nödvändiga.
Hoff förordar en total strukturförändring. Jag stöder den idé enligt vilken jordbruket bör ses som en del av strategin för landsbygdsutvecklingen. Förändringar bör skapa arbetstillfällen och respektera miljön. För att uppnå det behöver Polen stärka sina investeringar inom dessa områden.
Vi har krav, men också skyldigheter, gentemot den polska befolkningen. De för anslutning nödvändiga inledande omstruktureringarna har en social kostnad som vi bör beakta. Gemenskapen bör försäkra att följdåtgärder minimerar dessa reformers konsekvenser för befolkningens livsvillkor.
Jag avslutar med en positiv anmärkning genom att åter bekräfta att Polens anslutning till unionen är en av de mest naturliga, precis som dess anslutning till Nato i förra månaden.
Betänkande (A4-0159/99) av Bertens

Bonde och Sandbæk
Vi har i dag röstat för Bertens betänkande om Cypern, eftersom vi vill uttrycka vårt fulla stöd till utvidgningen. Vi delar också föredragandens kommentarer rörande öns delning. Vi har dock svårt att bli upprymda när det rör de så kallade framsteg som gjorts med hänsyn till att införliva gemenskapslagstiftningen, särskilt den bristande flexibiliteten från EU: s sida tycker vi är under all kritik. Vi uppmanar regeringen att ge en allsidig information om både för- och nackdelar med ett medlemskap, som bör vara fritt tillgänglig för alla medborgare på Cypern, liksom vi hoppas att man kommer att hålla en folkomröstning om landets medlemskap i EU.
Betänkande (A4-0165/99) av Malone

Bonde och Sandbæk
Vi har i dag röstat för Malones betänkande om Malta, eftersom vi vill uttrycka vårt fulla stöd till utvidgningen. Vi välkomnar den maltesiska regeringens löfte om att hålla en folkomröstning när förhandlingarna är avslutade. Vi hoppas att regeringen ser till att den planerade informationskampanjen blir allsidig, så att vi får information om både för- och nackdelar med ett medlemskap, som blir fritt tillgänglig för alla maltesare.
Betänkande (A4-0123/99) av Myller

Martin, David
Jag skall rösta för rekommendationerna i betänkandet om miljöeffekterna av utvidgningen av Europeiska unionen. De nuvarande miljöproblemen i ansökarländerna är ett resultat av stora utsläpp i atmosfären från industrier, energiproduktion och fordon, såväl som för små resurser till och försummelse av vatten och vattenförvaltning. För att förhindra att de nuvarande medlemsstaterna påverkas av detta, så måste miljöfrågorna spela en viktig roll vid förberedandet av de central- och östeuropeiska ländernas medlemskap i unionen. Innan de blir medlemmar måste de kunna visa att de kan följa både EU: s miljölagstiftning och internationella fördrag.
EU måste också se till att man inte uppmuntrar till en ytterligare decimering av de stora områden av orörd, vacker natur som finns i ansökarländerna. Medan det naturligtvis skall finnas tillgängliga medel för att modernisera industrin och dra till sig företag till denna region, så skall detta inte ske på bekostnad av miljön, varken i ansökarländerna eller i de nuvarande medlemsstaterna.
Det skall emellertid ske miljömässiga vinster som ett resultat av dessa länders framtida medlemskap. De stora, glest befolkade områdena som är så karakteristiska för många av dessa nationer, kommer utan tvekan att innebära att det tillkommer nya, vackra naturområden i unionen, som även uppvisar mångfald. Dessa bör främjas och utvecklas genom ekonomiskt stöd från EU. Man bör alltid komma ihåg att det i Amsterdamfördraget fastställs att miljöskyddskraven måste vara en del vid bestämmandet och genomförandet av gemenskapspolitiken.
Betänkande (A4-0119/99) av De Esteban Martin

Caudron
Precis som föredraganden måste jag uttrycka min tillfredställelse över det arbete som Söderman har lagt ned under året som gått, och hans rapport som är mycket tydlig och innehållsrik. Jag tror att ombudsmannen har kunnat avväga betydelsen av sin funktion i unionen, vars vilja är att närma sig medborgarna.
Hur skall man egentligen uppnå ett europeiskt medborgarskap om gemenskapsinstitutionerna kan agera som de behagar, godtyckligt, i förhållande till sina medborgare utan att behöva ställas till svars inför dem? Denna oacceptabla situation upphörde inte förrän 1995 i och med utseendet av en europeisk ombudsman. Äntligen skulle de europeiska medborgarnas klagomål på gemenskapsinstitutionernas dåliga förvaltning bli hörda. Äntligen skulle ett minimum av dialog och öppenhet i det som vanligtvis kallas för " Brysselbyråkratin" finnas.
De årligen återkommande rapporterna, och i synnerhet den som kom 1998, visar på uppnådda framgångar. Framgångar särskilt när det gäller anhängiggörande. Antalet inlämnade klagomål ökar, omkring 200 fler än förra året. Det innebär att ombudsmannen blir mer och mer känd av medborgarna som inte längre tvekar att dela med sig av sina bekymmer eller sin vrede. De vill att man lyssnar på dem och att deras rättigheter respekteras. Man kan bara glädja sig åt det! Men ärligheten och realismen gör att man måste iaktta viss försiktighet. Europa består av 370 miljoner individer, antalet klagomål som lämnades in 1998 var 1372!
Det behövs således en informationsinsats. De nya kommunikationsteknikerna fattas inte. Utifrån samma idéer stöder jag ombudsmannens idé, som innebär att EG-fördraget uttryckligen anger de besvärsvägar som står till allmänhetens förfogande samt möjligheten att inlämna klagomål till nationella ombudsmän. Man måste då understryka det goda samarbetet som har utvecklats mellan dessa och den europeiska ombudsmannen. Samarbete är också en av huvudparollerna som karakteriserar relationerna mellan utskottet för framställningar i Europaparlamentet och den europeiska ombudsmannen. Detta nätverksarbete resulterar säkert i effektivitet. Endast fördelar med andra ord för de europeiska medborgarna.
Även om balansen är mycket positiv är förbättringar nödvändiga särskilt när det gäller ombudsmannens ställning när det gäller hans undersökande uppgifter. Det verkar oundgängligt att han skall få tillträde till alla nödvändiga och lämpliga dokument, vilket inte är fallet i dag. För övrigt skulle antagandet av en administrativ uppförandekod för de europeiska institutionerna vara en garanti för medborgarna som fritt skulle kunna konsultera den. Det som utmärker sig mer allmänt i ombudsmannens rapport är att de europeiska medborgarnas förtroende vilar på öppenhet, dialog, tydliga juridiska regler som gör det möjligt för dem att försvara sina rättigheter. Det är villkor sine qua non för att utveckla en känsla av tillhörighet i ett projekt som ofta rör sig över deras huvuden.

Deprez
Ökningen av klagomål som inlämnas till Europeiska ombudsmannen i ärenden som avser dålig förvaltning i institutioners eller organs verksamheter i Unionen kan tolkas på två sätt.
Det ena är pessimistiskt. Med grund i en nyligen utspelad händelse leder det till att stigmatisera hela det europeiska offentliga ämbetet genom att generalisera de avslöjade bristerna. Det andra är optimistiskt. Det leder till att dra en positiv slutsats av denna ökande samling klagomål. Man kan i det se prov på ett nytt intresse från medborgarna för det europeiska bygget.
Detta paradoxala handlingssätt, som består i att dra en positiv slutsats ur en säkerligen negativ händelse kan naturligtvis inte som konsekvens få att vi inte bryr oss om de fall av dålig förvaltning som anmäls till ombudsmannen, och det sätt på vilket denne svarar på de europeiska medborgarnas frågor.
Alla är egentligen överens om att det inte räcker med att de europeiska medborgarna blir medvetna om den större roll unionen kommer att spela i deras vardagsliv. Det måste också vara så att de känner och upplever det som positivt.
Det är således med stor tillfredsställelse som jag hör vår föredragande tacka för kvaliteten i det arbete Europeiska ombudsmannen försett oss med.
De europeiska medborgarnas medverkan i det europeiska bygget kommer också att byggas på öppenhet. Det är anledningen till att jag ger mitt fulla stöd till föredraganden när han försvarar principen om allmän tillgång till alla nödvändiga handlingar i undersökningen av tvister. Ibland är det så att sekretess är nödvändig, det håller jag med om.
Sekretess bör däremot vara undantaget, inte regeln.
Betänkande (A4-0117/99) av Newman

Deprez
Det arbete som har lagts ned av utskottet för framställningar är betydande. Både i kvantitativ och kvalitativ bemärkelse.
6 500 framställningar och 10 miljoner undertecknare under denna lagstiftningsperiod. Dvs. ett medeltal på fyra framställningar och 5 000 undertecknare varje dygn, inklusive sön- och helgdagar. Sådana siffror ger något att tänka på.
Vi folkvalda kan dock inte låta bli att ställa oss frågan om förhållandenas verkliga natur som de europeiska institutionerna och vi har till våra medborgare.
Det är säkert sant att trots specifika frågor som uppstår i relationerna mellan ombud och uppdragsgivare nu i slutet av seklet är rätten att inge framställningar ett av de priviligierade medlen genom vilket parlamentet utövar sin kontroll över kommissionen och rådet - samt över medlemsstaterna - till förmån för de europeiska medborgarna.
Rätten att inge framställningar är således ett alldeles utmärkt sätt att konsolidera och fördjupa medborgarnas anslutning till det europeiska bygget. Det är förmodligen i detta konstaterade faktum som man får hämta förklaringen till det utmärkta samarbetet, från kommissionen till utskottet för framställningars arbete, och rådets fortlöpande motstånd mot att delta i det gemensamma arbetet.
Vi bör tydligt anmärka på denna uppenbara brist på vilja i rådet gentemot den allmänna opinionen, så att var och en tar hand om sina ansvarsområden.
Som avslutning skulle jag vilja, med tanke på det myckna arbete som erhållna framställningar innebär, uttryckligen ge mitt stöd till en fördjupad granskning av arbetsmetoder i utskottet för framställningar, där man lätt kan förstå att de själva ställer sig frågan hur de på bästa sätt skall hantera den uppgift de tilldelats.
Betänkande (A4-0111/99) av Schmidbauer

Delcroix
Vår föredragande, Barbara Schmidbauer, har tagit sitt ansvar under denna förvalsperiod då kritik av vägtansporter och deras kostnader inte faller alla väljare i smaken. Jag tackar henne för det och för att ha visat att de åtgärder som kommissionen föreslår inte borde tynga transportkostnaderna, utan möjliggöra en effektivare och miljövänligare användning av infrastrukturen.
Till denna " effektivare användning" skulle jag vilja lägga till en " säkrare användning" med tanke på det nuvarande mångfaldigandet av väg- och tågtunnlar och de allvarliga olyckor som har hänt sedan ett antal år tillbaka. Olyckan i tunneln under Engelska kanalen - där det finns ett modernt larmsystem - skulle ha kunnat ge upphov till en hemsk katastrof med många dödsfall. Som tur var stannade den brinnande vagnen plötsligt av en slump nära en genomgång till den andra tunneln genom vilken människorna kunde fly. När det gäller den i Mont Blanc fick fyrtio människor sätta livet till och ingen vet ännu när tunneln åter kan öppnas för trafik.
Man måste dra alla slutsatser av de undersökningar som är på gång och fatta de beslut som blir följden av dem. Dock anser jag att en princip hädanefter borde antas som handlar om de aspekter som förknippas med säkerheten i tunnlarna. Det krävs att de som är ansvariga för denna säkerhet är helt fristående i förhållande till det företag som driver tunneln, och att detta företag tillämpar alla rekommendationer som ges av de ansvariga för säkerheten. Principen kommer att få ekonomiska konsekvenser, men säkerheten, dvs. användarnas liv, har naturligtvis ett pris. Man kan också fråga sig om kontrollen av säkerheten i slutändan inte helt och hållet bör tillfalla statliga organ.
En sista anmärkning. Av de 35 miljoner ton varor som körs varje år mellan Italien och Frankrike fraktas 10 miljoner per järnväg. Chamonixdalen, det är allmänt känt, är en korridor för den tunga trafiken med en märkbar ökning, av skador och risker. Därför är jag glad över föredragandens mod som trots infrastrukturkostnader tydligt understryker fördelarna med det spårbundna alternativet för säkerheten och miljön.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Vi stöder principen om en rättvis konkurrens mellan olika transportmedel. Främst gäller det naturligtvis att få lastbilar och personfordon att betala alla kostnader, även sina miljökostnader, och att se till att flygtrafiken beskattas ytterligare. Detta är nödvändigt för att stimulera utnyttjandet av de miljövänliga transportmedlen, vilka i dag missgynnas.
Vi vänder oss däremot mot en del av de förslag som dels förs fram i kommissionens vitbok, dels i betänkandet. Främst gäller detta föreslagen om enhetliga avgiftssystem i hela EU. Med hänsyn till subsidiaritetsprincipen anser vi klart och bestämt att EU endast skall få fastställa minimiavgifter och att det är respektive medlemsstat som skall handha avgifter m.m. EU skall inte på något sätt ha beskattningsrätt. Detaljregleringen från EU vill vi bestämt avstå från.

Schlechter
Schmidbauer har lagt ned mycket arbete på sitt betänkande. Ja, man kan till och med säga, det beror på omständigheterna, att det är ett bra betänkande vad kommissionens vitbok beträffar.
Visserligen, och det måste jag också öppet erkänna, väcker vitboken vissa intressanta tankar.
Även jag är för en rättvis konkurrens mellan de enskilda transportförande vägarna och för rättvisa och effektiva priser inom transportväsendet. Även jag är för att fler transporter läggs över från vägar till räls och floder, men jag är emot att endast bilen, lastbilen och bussarna görs till syndabockar för alla möjliga och omöjliga problem. Och detta är vad vitboken och tyvärr också det parlamentariska betänkandet går ut på.
När man talar om rättvis konkurrens så kan man ju inte bortse från att lönerna inom järnvägarna är högre, att arbetsställena i praktiken är garanterade på livstid, betingelser som förmodligen aldrig kommer att råda inom den privata sektorn. Vill man nu i den vansinniga avregleringsandan ändra på detta och, i så fall, åt vilket håll vill man gå?
Så talar vitboken om fakta när den räknar ut att de externa kostnaderna enligt kommissionens skattningar årligen över hela EU uppgår till 250 miljarder ecu.
Här handlar det om sociala marginalkostnader utan att man egentligen får veta vad som menas med det, om skatt på dieselolja, om enhetliga avgiftssystem som skall införas över hela Europa med hjälp av telematiken.
Föredraganden går dock för långt när hon kräver att icke-yrkesmässig, privat personbilstrafik skall inbegripas i avgiftssystemet för att fördela alla kostnader rättvist på alla dem som nyttjar sig av väginfrastrukturen. Vill man med detta uppnå en situation i framtiden där det bara är de rika som skall få köra bil och en majoritet av befolkningen stannar hemma?
Till föredragandens heder måste det dock sägas att hon kräver att de föreslagna åtgärderna inte bör få medföra att trafiken blir dyrare och att, om så ändå skulle ske, belastningen på trafikanterna måste minskas på något annat håll.
I detta sammanhang hade det varit intressant att få veta av kommissionen hur mycket de enskilda EU-staterna tar in i bilskatter, punktskatter på bensin, dieselolja osv. och hur mycket av detta som öronmärks för infrastruktur och reparationsarbeten.
Till och med när man med alla möjliga och omöjliga medel försöker att få grepp om trafiken, som ökat genom åren, borde man akta sig för att hela tiden belasta medborgarna och företagen för transport på räls, vägar, luft- och skeppsfart med nya skatter, och det är detta som det i slutändan handlar om.
Vi bör dock komma ihåg vilka protester det väckte bland medborgarna när det i Tyskland blev tal om att höja bensinpriset till 100 franken per liter. Jag får det intrycket att detta mål med den politik som avses i vitboken skall uppnås på ett annat sätt.
Europa behöver goda transportmedel, näringslivet behöver dem, och till slut måste någon betala. Och det blir ju den enskilde medborgaren. Jag konstaterar vidare att kommissionen beter sig som om den inte alls kände till att det i miljöfrågor hänt en hel del inom transportväsendet.
De europeiska transportföretagen, oavsett om det är transport på räls, på väg, luft- eller skeppsfart, är de modernaste i världen. Att hela tiden belasta dem med nya skatter är påfrestande för deras ekonomiska kapacitet. Det ringde i öronen på mig när en av de inbjudna experterna under en utfrågning om vitboken sade att man måste tänka på miljön och beskatta flygplansbensin med 4 ECU litern. Concorde-priser i vardagslivet, men vem skall betala allt detta?
Jag kommer att rösta emot min kollega Schmidbauers betänkande.

Ordföranden
Jag förklarar omröstningen avslutad.

Daphne-programmet (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om betänkande (A4-0188/99) av Bennasar Tous (Daphne-programmet).

Ryynänen
Fru ordförande! Daphne-programmet för bekämpning av våldet mot barn, ungdomar och kvinnor tar tag i ett smärtsamt problem och är därför förtjänt av allt stöd och ordentliga verksamhetsmöjligheter. Det är svårt att förstå varför somliga medlemsländer vill begränsa programmets tillämpningsområde, så att man inte till fullo kan beakta problemområdets mångdimensionella omfattning. Våld i alla sina former, men i synnerhet våld mot barn, är ett grovt brott mot mänskliga rättigheter, alltså inte enbart en folkhälsofråga. Programmets mål är alltså även i fortsättningen att bekämpa allt slags våld och att skydda våldets offer, även då det handlar om sexuellt utnyttjande och övergivande.
Viktigast skulle det förstås vara att kunna handla förebyggande och så effektivt som möjligt. Det behövs utbildning, rådgivning och omfattande stödnätverk för risksituationer. Olika slags informationskampanjer och erfarenhetsutbyte samt givetvis också forskning kring våldet är viktiga instrument för att minska förekomsten av våld. Erfarenheterna av Daphne-initiativet är säkert nyttiga när man skall bygga ett nytt femårsprogram. Med hjälp av detta program kan man stödja samarbete mellan frivilligorganisationer och lokala myndigheter. Organisationerna behöver också bidrag till att bygga olika slags nätverk, till effektivare informationsspridning, till att hitta partner och till att främja det ömsesidiga utbytet. Jag vill speciellt betona Daphne-programmets betydelse för att försvara barnens rättigheter och framför allt för att skydda barn mot sexuellt utnyttjande. Detta arbete kräver att föräldrar, lärare och hela närsamhället samtidigt verkar för ett förebyggande skydd av barn.
Jag tycker också att det är mycket viktigt att gradvis utvidga det här programmet till andra länder, framför allt till länderna i Central- och Östeuropa, ty våldets olika former sträcker sig också över gränserna till exempel i form av sexhandel och barnpornografi som förekommer i Internet. Samarbetet för att säkerställa de grundläggande mänskliga rättigheterna, alltså inklusive barnens rättigheter, är nödvändigt och detta samarbete måste bedrivas effektivt mellan ansökarländerna och de nuvarande medlemsländerna. De grundläggande rättigheterna måste även i ansökarländernas lagstiftning fastställas på ett så otvetydigt sätt att man verkligen kan effektivt ingripa mot olika former av brott mot mänskliga rättigheter.
Jag önskar även i övrigt att frågorna om barnens rättigheter skulle lyftas på Europeiska unionens föredragningslista bland de viktigaste frågorna eftersom det är bara på det sättet vi kan försvara vår framtid och vår status som en gemenskap med civiliserade stater.

Daskalaki
Fru ordförande! Först av allt skulle jag vilja gratulera fru Bennasar Tous, även om hon inte är närvarande, och jag skulle också vilja gratulera fru Colombo Svevo som presenterade ärendet så skickligt i förmiddags, men framför allt skulle jag vilja gratulera föredraganden till detta mycket viktiga bidrag till kommissionens förslag när det gäller Daphne-programmet. Jag vill också lovorda hennes sätt att hantera en så viktig fråga. Som redan nämnts, har vi haft en utförlig diskussion om denna fråga i utskottet för kvinnors rättigheter, där vi alla instämde i hennes förslag.
Föredraganden välkomnar kommissionens förslag, men hon framlägger också några väsentliga ändringsförslag, som jag vill framhålla att också min grupp stöder. Vi instämmer framför allt i hennes reservationer när det gäller en ändring av åtgärdsprogrammets rättsliga grund. Åberopandet av artikel 235 i fördraget i stället för artikel 129 kan leda till att man från Daphne-programmet utesluter alla frågor som gäller våld mot, sexuellt utnyttjande av och handel med kvinnor och barn med motiveringen att dessa frågor inte rör folkhälsan. Jag är således glad att det finns en rättslig grund, men den rättsliga grunden är förknippad med vissa problem.
Vi stöder också föredragandens krav att kommissionen skall göra prioriteringar bland de projekt som väljs ut, för att de tillgängliga resurserna skall kunna användas så effektivt som möjligt. Det gäller således de förebyggande åtgärderna, rehabiliteringsprogrammen för barn, ungdomar och kvinnor som är utsatta för risker, och även åtgärder för dem som har gjort sig skyldiga till brott, i synnerhet ungdomar. Vi bör också uppmärksamma rättspraxis och möjligheterna att bevaka våldsdrabbade barns, ungdomars och kvinnors intressen.
Vi stöder också kravet att en företrädare för Europaparlamentet och en företrädare för de privata organisationerna skall ingå i den rådgivande kommittén. Vidare stöder vi kravet att verksamheten inte skall redovisas genom en rapport vart tredje år utan genom årliga rapporter.
Vi delar också uppfattningen att även kandidatländerna måste inbjudas att medverka i programmet, och att man måste förbättra informationen till massmedia och till den allmänhet som programmet är avsett för.
Avslutningsvis, skulle jag vilja framhålla att också vi kräver en ny rapport som tar hänsyn till ovannämnda ändringsförslag. Framför allt måste rapporten även i fortsättningen innefatta varje form av våld mot och sexuellt utnyttjande av kvinnor och barn, inklusive koppleri.

Maes
Fru ordförande! Jag är mycket glad över att det finns ett Daphne-program, och jag hoppas också att vi kommer att få god nytta av det, för våld mot kvinnor och barn är en av de oacceptabla företeelserna i vårt samhälle som också hela tiden ökar. Då mitt inträde i Europaparlamentet här sammanföll med ett kollokvium som vi höll inom parlamentet om våld mot och utnyttjande av barn har jag också föresatt mig att grundligt ta upp detta problem i parlamentet på nytt. Mer bestämt vill jag be om er uppmärksamhet för möjligheterna att ge stöd åt dem som vill bekämpa Internetnätverken för pedofili, och för att erbjuda unga prostituerade.
Fru ordförande, herr kommissionär! Vi har här att göra med ett kval som ständigt förvärras. Vi har i parlamentet denna vecka röstat om en text som jag också ansåg var mycket bra i samband med brottsligheten på Internet. Men jag skulle vilja tala om för er hur det ligger till i praktiken. I praktiken finns det oerhört mycket att undersöka. Gång efter annan handlar det om barn som varit offer för ett verkligt brott. Antalet offer ökar och därigenom också antalet förövare, för offer blir ibland förövare, tyvärr, om de inte kan bearbeta sitt trauma på ett sunt sätt.
Ett av de största problemen är att de icke-statliga organisationer som ägnar sig åt att bekämpa denna pornografi och dessa pedofilnätverk på nätet mycket ofta måste söka bland tusen och åter tusen uppgifter, och polisen har samma problem. I detta betänkande pläderas det med rätta för att hjälp också ges till de projekt som är inriktade på att återfinna offren, eventuellt offer för kidnappningar som till exempel försvinner i prostitutionen och som kan återfinnas med hjälp av dessa foton som av vissa brottslingar i kommersiellt syfte erbjuds i nätverket.
Därför, fru ordförande, skulle jag vilja begära att väl tilltagna möjligheter skapas för de icke-statliga organisationer som ägnar sig åt dessa saker, men att det å andra sidan inte heller glöms bort med vilka torftiga medel våra rättsliga instanser ofta måste arbeta, för att inte tala om bristen på europeisk samordning. Därför anser jag att den fråga som ställs i betänkandet om att Europol måste sättas i stånd att medverka i kampen mot detta våld på ett effektivt sätt är berättigad. Det som jag har sagt angående barn vill jag också bekräfta i samband med kampen mot våldet mot kvinnor, för även unga flyktingar hamnar ofta mot sin vilja i prostitutionen och är ofta offer för samma våld.

Van Dam
Fru ordförande, herr kommissionär! " Våld mot kvinnor är ett problem för män." På den internationella kvinnodagen inbjöd kommissionär Gradin med dessa ord just män för att tala om våld mot kvinnor. Det är påfallande att detta upprop inte har någon större genklang i denna debatt.
När kommissionären ville säga att män har en stor del i våldet mot kvinnor måste jag erkänna det. En absolut motsättning mellan de båda könen är dock en förvanskning av verkligheten. Med det vill jag absolut inte förneka problemet. Min huvudsakliga invändning mot förslaget avser den nivå som problemet angrips på. Våld är något ont som äger rum i en liten krets. Till detta passar ett nationellt eller lokalt tillvägagångssätt.
Med övertygelse hänvisar jag till Bibelns betydelse för relationer mellan människor. Jag får inte underlåta att påpeka att människan, såväl man som kvinna, är skapade till Guds avbild. Denna föreställning är mycket välgörande för harmoniska relationer mellan människor. Den som utövar våld mot sin nästa förnekar detta bibliska faktum.

Blot
Herr ordförande! Idén att anta ett program i syfte att förebygga våld mot barn, ungdomar och kvinnor är en generös och nobel idé till vilken alla kan ansluta sig. Programmet som hänför sig till den grekiska myten Daphne förutser ett visst antal administrativa insatser och förfaranden som vi stöder. Dock verkar det inte som om föredraganden verkligen har ställt sig frågan om orsaker och källan till våldet i de nuvarande europeiska samhällena. Men våldet bara ökar. I Frankrike t.ex. har antalet brott gått från 200 000 år 1948 till 4 200 000 år 1998. Det är sant att inte alla dessa brott begåtts mot kvinnor eller barn, men den nuvarande tendensen till ökning av våldet kan inte förnekas heller inom detta område. Tendensen kan sättas i samband med att den traditionella ram invånarna levt i brutits upp.
Sedan femtio år tillbaka har samhället urbaniserats, familjeramen har upplösts, de moraliska eller religiösa hållpunkterna finns ofta inte längre kvar. Frigjord från dessa civiliserande ramar kan individen som tror sig vara fri känna sig frestad att utöva våld mot annan helt utan att straffas. Det är inte ett administrativt eller ekonomiskt program som det som presenterats för oss här, även om det har sina goda sidor, som kan lösa utmaningen, som egentligen är en utmaning mot ett nytt barbari. Det är sant att ideologin om de mänskliga rättigheterna, där man alltid insisterar på rättigheter och inte skyldigheter, rättfärdigar överdrifter av alla slag, tvärtemot dess avsikt.
Den antika läran ignorerade inte att människan alltid frestas av överdrifter som leder till våld. Platon visade t.ex. att den mänskliga själen består av tre delar: den rationella, den sentimentala och den instinktiva. Om uppfostran misslyckas med att organisera en allians mellan förnuft och känsla för att hålla instinkten i schack, kommer denna att ges fritt lopp och det är en öppen dörr för alla former av våld. Denna gamla lärdom gäller fortfarande. Därför kan de enkla förmildrande åtgärderna inte räcka. Man måste också kämpa mot de djupare orsakerna till ökningen av våldet rent allmänt och våldet mot kvinnor och barn i synnerhet. Detta innebär att våldet inte längre systematiskt " odlas" i massmedia och att undervisning i moral åter blir en viktig faktor.
Under Frankrikes tredje republik var man eniga om denna undervisning om samhälle och moral. Den avbröts genom invasionen av slappa ideologier inom undervisningen. Men människan är inte god av naturen, han har behov av att känna tyngden av civila regler. Den store grekiske poeten Eschyle visade i sin tragedi " Eumenider" att ett samhälle som försummade att straffa brott öppnade dörren för en ökande brottslighet.
Förutom behovet att bättre lära ut etik och att öka de rättsliga påföljderna är det också nödvändigt att människan skall ha rötter i små samhällen hellre än i stora städer. Den moderna tekniken skulle kunna fördela territoriet på så sätt att människor kan bo i kvarter och samhällen av human storlek där alla känner alla. En spontan social kontroll genomförs då som är effektivare än det rättsliga straffet eller det administrativa stödet till offren. Det är mot en sådan politik att åter ge människan rötter i samhällen av human storlek vi måste gå. En del av grunden för våldet skulle på så sätt försvinna.

Van Lancker
Herr ordförande! När jag för en stund sedan skulle klarlägga yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor i stället för min kollega Zimmermann kunde jag säga att vi i parlamentet är särskilt glada över kommissionens initiativ, och jag vill tacka ställföreträdande kommissionär Liikanen för de två andra kollegernas räkning. Men jag klargjorde också att vi är särskilt oroade över ändringen av den rättsliga grunden. Det kommer att kunna lägga en hel del smolk i glädjebägaren och få vår glädje att svalna något sade jag då, för våld mot kvinnor och barn, herr kommissionär, är naturligtvis inte bara en hälsorisk vilken som helst. Det är en grundläggande kränkning av de mänskliga rättigheterna.
Bekämpande av våld är en mycket komplex problematik. Det handlar inte bara om hjälp till offer, utan också om att förebygga och bekämpa förövarna. Det handlar bland annat också om samarbete mellan rättsväsen och polis. Det är således per definition tvärvetenskapligt. Vad jag vill ha sagt med detta är att det skulle vara särskilt oacceptabelt om ändringen av den rättsliga grunden bara resulterar i ett nytt extra hälsoprogram för kvinnor och barn och att strukturella åtgärder utesluts.
Jag står också helt bakom försöken från våra båda utskott, såväl utskottet för kvinnors rättigheter som utskottet för inrikesfrågor, som på olika sätt har försökt att, som jag skulle vilja säga, tänja på Europeiska kommissionens ändrade förslag. Jag skulle vilja beröra ett par saker som i mina ögon är viktiga.
För det första hänvisar jag till Världshälsoorganisationens definition av hälsa. Denna är mycket viktig, eftersom den går längre än att enbart undvika risker. Denna definition hänvisar till människors livskvalitet, varigenom utmaningen redan blir litet bredare. Lika chanser för olika människor och för olika grupper i samhället. Men framför allt, tror jag, rätten till liv, rätten till värdighet, rätten till frihet och integritet för alla. Det är en tydlig hänvisning till mänskliga rättigheter, varigenom detta program kanske skulle kunna bli något bredare och få tillbaka sitt ursprungliga innehåll, det som det hade tidigare.
Jag vill också rikta en särskild vädjan till kommissionen, men samtidigt även till kollegerna, att hos rådets företrädare fortsätta att mycket starkt yrka på att en bred tolkning, ett brett tillämpningsområde för Daphne-programmet måste förverkligas. Jag skulle mycket gärna vilja höra kommissionärens ståndpunkt i fråga om detta.
Herr kommissionär! Till denna dag som i dag är fortsätter det att komma särskilt hårdnackade signaler från rådet som pekar på att man inte har förstått detta budskap. Det är framför allt intentionen att bara tilldela Daphne en minibudget, ännu mindre än vad parlamentet hade fastställt och som kommissionen var överens om, som gör att jag är synnerligen orolig för vad rådet har för planer med detta program. Detta får mig att förmoda att rådet egentligen planerar att faktiskt använda det till några mikroprojekt, en smula medvetandegörande, ett par informationskampanjer och att detta står i bjärt kontrast till alla tydliga ambitioner som vi har för programmet Daphne. Utan någon breddning av Daphne, herr kommissionär, och utan de nödvändiga slantarna blir Daphne utan tvekan ett tomt skal. Ändå förväntar sig folk enormt mycket av detta initiativ. Alltså kan Europaparlamentet som medlagstiftare aldrig acceptera detta i ett medbeslutandeförfarande. Jag hoppas att rådet kommer att förstå denna signal från oss.

Amadeo
Fru ordförande! Våldet är ett utmärkande drag i det samtida samhället och ett spöke i det öppna samhället, ett samhälle som har förlorat sina värderingar och som skapar nya idoler och nya symboler som till slut förstör de traditionella värden som alltid har utgjort grunden för vår samexistens. Vi blir därför inte upprörda om tv och andra kommunikationsmedia visar våldsskildringar och om våra barn sedan föds upp på dessa bilder och sedan bygger upp sin världsbild och sina ideal utifrån dem.
Vi som har ansvaret för deras utbildning och som i egenskap av politiker borde vara de mest pålitliga företrädarna för medborgarnas behov är skyldiga att tala om varifrån allt detta våld kommer och att försöka hitta effektiva metoder för att bekämpa det. Europeiska gemenskapen är redan engagerad i kampen mot våldet och vi understryker rätten till liv, till säkerhet, till frihet, fysisk och mental hälsa i en hel serie program, av vilka det program som vi diskuterar i dag inte är det minst viktiga. Daphne-programmet bekämpar våldet mot kvinnor, barn och ungdomar och har tagit upp kampen mot det våld som utövas i familjen med misshandel och sexuella kränkningar av barn och hustrur och mot det våld som utövas dagligen, våldtäkter, sexuellt våld, sexuella trakasserier och hot på arbetsplatserna etc., ett verkligt krig om värderingar och kultur. Programmet anger inte några enkla lösningar eftersom det omfattar många olika samverkande faktorer: utbildning, mode, frågor om ekonomiskt oberoende och sysselsättning, juridiska och rättsliga system, system för hjälp åt offren, hälsofrågor.
Men kampen mot våldet har beskurits i förordningen när man anger vilka åtgärder som kan vidtas och pekar på artikel 52 i Amsterdamfördraget som den rättsliga grunden för programmet. Man för därmed in under begreppet " folkhälsa" något som i stället borde omfattas av artikel 235 i fördraget, dvs. den artikel som ger extraordinära befogenheter att agera när en gemenskapsåtgärd krävs för att uppnå något av gemenskapens mål.

Junker
Fru ordförande, mina damer och herrar! I den värld som vi lever i saknas det på många håll tyvärr faktiskt ordning och reda, och till de hemska sidorna hör våldet mot kvinnor, barn och ungdomar, och detta är någonting som vi obevekligt måste ta itu med. Det tyska ordförandeskapet för rådet har därför tagit upp detta problem som det tema där de vill lägga tyngdpunkten. Ett möte i enlighet med detta har redan ägt rum. Förbundsrådet, de tyska delstaternas kammare, har uttryckligen beklagat att 1999 inte blev till ett officiellt åtgärdsår mot våld mot kvinnor, för detta hade varit en viktig komplettering.
Det måste finnas olika strategier för att förebygga våldet, det beror på om det handlar om våld i hemmet eller utanför hemmet. Detta tas inte i tillräckligt hög grad upp i kommissionens förslag, och därför är det absolut nödvändigt att ta med de ändringsförslag som uttryckligen berör sexuellt våld, sexuellt utnyttjande och människohandel, och även alla andra ändringsförslag borde stödjas i enlighet med detta.
Dessa kompletteringar är nödvändiga av två skäl: För det första måste det göras klart att våldskriteriet inte enbart får definieras som användande av fysiskt våld. Sexuellt våld är inte alltid detsamma som fysisk misshandel, framför allt inte när offren är barn, utan skrämsel eller hot av de skildaste slag som inte lämnar några yttre spår. Följderna är inte mindre dramatiska för det, oftare snarare mycket svårare.
Det hör till de mest förödmjukande upplevelserna för kvinnor och barn som utsatts för sexuellt våld när de måste påvisa fysisk skada för att bli trodda. Sexuellt utnyttjande hör till de mest avskyvärda följdverkningarna av sexindustrin, vilken vi också måste säga ett par ord om här. Vid det här laget tjänar man mer pengar på kvinnohandel än på droghandel. Risken för att bli åtalad är för gärningsmännen mycket mindre än vid drog- och vapenhandel, eftersom det här ofta saknas användbara bevis. Kvinnohandeln är en " tillväxtbransch" , inte minst på grund av de genomsläppliga gränserna till Central- och Östeuropa, de områden som de flesta offren i våra medlemsländer kommer ifrån.
Den hopplösa ekonomiska situationen i hemländerna tvingar många kvinnor att gripa efter varje halmstrå, och på så sätt blir de ett lätt byte för människohandlarna. Att detta storskaliga människoförakt inte längre är tabubelagt utan alltmer tas upp och till och med blir föremål för åtgärdsprogram är klart välkommet. Vi stöder reservationslöst dessa strävanden, och vi har säkert också kommissionär Anita Gradin att tacka för mycket. Jag påminner om den konferens som hölls i Wien och fick mycket publicitet.
Det behövs omfattande åtgärder för förebyggande och uppklarande samt skydd av offren, samt för samarbete och samordning med rättsväsendet, polisen, de myndigheter som hör hit och inte minst med behöriga enskilda organisationer i Europeiska unionens medlemsländer, mellan Europeiska unionens medlemsländer samt med berörda icke-medlemsstater.
Det kan betvivlas om den rättsliga grund som valts och som med rätta kritiseras här, är den riktiga betingelsen för detta. Utan tvekan inkräktar våld mot kvinnor, barn och ungdomar för det mesta på deras fysiska och - detta är mycket viktigt - psykiska hälsa. Att reducera problemet till en hälsofråga skulle innebära en ohållbar bagatellisering. Jag säger nu: Våld mot kvinnor, barn och ungdomar bör kriminaliseras och bestraffas, inga om och men.

Liikanen
Fru ordförande! Kommissionen vill tacka Bennasar Tous och utskottet för kvinnors rättigheter för betänkandet. Det ger ett starkt stöd till kommissionens initiativ och understryker på ett beundransvärt sätt behovet av att Daphne-programmet antas så snart som möjligt, helst före årets slut. Kommissionen uppskattar också den viktiga roll som Europaparlamentet har när det gäller att föra upp kampen mot våldet på Europeiska unionens dagordning.
Huvudsyftet med det förslagna femåriga Daphne-programmet är att stödja och uppmuntra icke-statliga organisationer att arbeta tillsammans för att skydda barn, ungdomar och kvinnor från allt slags våld. Detta skall åstadkommas genom upprättande av nätverk, utbyte av information och bästa metoder, samt höjning av medvetandegraden hos allmänheten. Förebyggande åtgärder, inklusive hur man skall förhindra våldsamt beteende hos män vilket riktas mot kvinnor, kommer att finnas bland de prioriterade områdena. Programmet bygger på de erfarenheter som erhållits genom Daphne-initiativet, som funnits sedan 1997.
Kommissionen delar föredragandens bedömning av programmet. Det är ett viktigt instrument i kampen mot våldet. Programmets fleråriga struktur kommer att göra det möjligt att planera för initiativ som skall verka på lång sikt. En gradvis utvidgning till ansökarstaterna, som nämnts av en rad parlamentsledamöter, och till Efta-länderna, är avgörande med hänsyn till den gränsöverskridande dimensionen hos många former av våld. Programmet kommer också att hjälpa till med att utveckla de icke-statliga organisationernas potential inom en rad områden.
Bennasar Tous lägger fram förslag om en rad konstruktiva ändringar och tillägg till kommissionens förslag. Kommissionen är glad att kunna godta de flesta av dem. Kommissionen håller också med om behovet av ett noggrant val av projekt. En målsättning bör vara att säkerställa en balans mellan olika områden och målgrupper. Den föreslagna rådgivande kommittén kommer att spela en viktig biträdande roll gentemot kommissionen i detta avseende.
Föredraganden och en rad ledamöter beklagar det faktum att kommissionen beslutade sig för att ändra den rättsliga grunden för förslaget från artikel 235 till artikel 129. Det var ett svårt beslut för kommissionen. Ingen skall tro att kommissionen inte skulle ha föredragit att hålla sig till det ursprungliga förslaget, men det fanns en avsevärd risk för att det skulle blockeras i rådet. Åtskilliga medlemsstater var öppet emot tillämpningen av artikel 235, och vi måste komma ihåg att det inte finns något värde i ett oacceptabelt Daphne-program.
Det ställdes också en fråga om utvidgningen av programmet. Kommissionen antar att en ändring till artikel 129, folkhälsa, inte kommer att begränsa programmets räckvidd. Det sammanhang inom vilket vi arbetar för att bekämpa våld och inom vilket kvinnor och barn lider, ligger inom ramen för de mänskliga rättigheterna. Effekterna av våldet blir emellertid skador, eller risk för skador, när det gäller offrets fysiska, mentala och psykologiska hälsa. Dessutom så är Daphne-programmet, som föredraganden betonar, offerbaserat. Dess syfte är att förhindra alla former av våld och att skydda alla offer och potentiella offer, oaktat om våldet handlar om människosmuggling, sexuellt utnyttjande, övergivande av barn eller något annat.
När Daphne-programmet har antagits, kommer det att ge ny kraft åt kampen mot våldet. Det är viktigt att det antas snabbt och, i vilket fall som helst, i god tid före årets slut. Kommissionen uppskattar Europaparlamentets starka stöd till detta mål.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Liikanen!

Colombo Svevo
Fru ordförande! Låt mig bara göra ett påpekande. Vi vill verkligen gratulera kommissionen som, om jag har förstått saken rätt, instämmer i våra förslag. Innebär detta med andra ord att huvuddelen av ändringsförslagen, eller samtliga ändringsförslag, har godtagits av kommissionen?

Liikanen
Kommissionen kan godkänna 16 ändringsförslag, varav tio måste omformuleras. Tio ändringsförslag kan inte godtas. Om ni vill att jag skall specificera dem, så kan jag göra detta i dag eller i morgon, om ni så önskar.

Colombo Svevo
Herr kommissionär! Vi har prioriterat våra ändringsförslag. Det finns ändringsförslag som avser subsidiaritetsproblem, andra som gäller procedurfrågor - och här tror jag att vi kan komma överens - men det finns också verkligt grundläggande ändringsförslag. Jag skulle vilja påminna er om dem, och efter det kan ni göra era bedömningar. Det handlar till exempel om ändringsförslag 7, 27, 29 och 35, tredje stycket, som för oss är en del av det grundinnehåll som enligt min mening måste godtaas även av kommissionen.

Ordföranden
Jag trodde att herr kommissionären redan sagt vilka förslag som godtas. Så är tydligen inte fallet. Skulle ni kunna tala om för oss vilka förslag kommissionen har godtagit?

Liikanen
Kommissionen kan - efter omformulering - godkänna ändringsförslag 29 och 35, men kan inte godkänna ändringsförslag 7.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Liikanen!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 9.00 .
Sammanträdet avslutades kl. 19.45.

