Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Ford
Herr ordförande! En ordningsfråga avseende artikel 9 - ordningsregler. Förra månaden krävde parlamentet med rätta öppenhet och insyn från kommissionens sida, men parlamentet agerar just nu skenheligt med avseende på sin egen öppenhet och insyn. Det som gäller för den ena borde även gälla den andra. Artikel 9.2 och bilaga I (artikel 3) anger att ledamöternas intresseförklaringar skall vara tillgängliga för allmänheten. I dag är registret endast tillgängligt på de tre arbetsorterna - Luxemburg, Bryssel och Strasbourg. Det är mycket svårt för mig att försvara det när jag får sådana frågor från mina väljare. Om någon av dem vill ta en titt i registret så måste de resa utomlands.
Herr ordförande! Jag skulle vilja fråga er om ni kan tolka arbetsordningen så att " tillgängligt för allmänheten" betyder att det skall vara tillgängligt hos parlamentets informationstjänst. Om ni inte kan göra det, kan ni då hänvisa ärendet till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet eftersom ni, som ledamot av det utskottet, är mycket väl medveten om att det var utskottets tydliga avsikt att " tillgängligt för allmänheten" skulle betyda i varje medlemsstat?

Ordföranden
Herr Ford! Jag skall kontrollera den fråga som ni har tagit upp. Det var faktiskt så att det fanns ett ändringsförslag om att registret skulle göras tillgängligt i alla medlemsstater, men parlamentet förkastade det. Jag kan göra en tolkning som går emot det som just då var kammarens tydliga vilja. Jag skall hänvisa ärendet till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet som ni begär, så att det kan lägga fram lämpligt förslag om det behövs. I det fallet skulle det bli nödvändigt att översätta ledamöternas förklaringar som, för närvarande, endast finns tillgängliga på originalspråket.

Green
Herr ordförande! Ni kommer säkert ihåg att jag tog upp just den frågan i ordförandekonferensen förra veckan. Jag sade då att det, med tanke på vårt yrkande om mer öppenhet i kommissionen, finns ett mycket enkelt sätt som vi kan föregå med gott exempel genom att verkligen visa öppenhet i den här frågan. Det är genom att koppla ledamöternas intresseförklaring till varje ledamots egen sida på parlamentets webbplats. Det skulle omedelbart visa var och en att vi är både öppna och beredda att i offentlighetens intresse lägga ut våra uppgifter till allmänt beskådande på webbplatsen.

Ordföranden
Fru Green! Jag håller med er, men jag kan inte för varje känsligt ämne göra en tolkning som strider mot det som har beslutats. Det beslutades inte att de här förklaringarna skulle offentliggöras: kammaren beslutade att de skulle vara tillgängliga för allmänheten. Utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet kan lägga fram ett sådant förslag, och om det fick den majoritet som behövs så skulle det vara utmärkt och det förslaget skulle läggas fram för kammaren att ratificera. Det skulle vara bättre och alla skulle då ha full kännedom om förslaget, vilket jag personligen inte alls har något emot.

Ojala
Herr ordförande! Vi har alla fått ett brev från er där ni meddelade att presidiet har beslutat att ändra parlamentets informationsstrategi. I fortsättningen kommer man att välja 10 eller 12 intressanta frågor under sammanträdesperioden som parlamentets informationstjänst kommer att rapportera om. Nu har vi den dagliga rapporteringen om gårdagens sammanträde. Dagens rapport koncentreras på Barzants betänkande som informationsmässigt verkligen är mycket intressant. Om man i fortsättningen bara väljer 10 eller 12 intressanta frågor under sammanträdesperioden är jag orolig över på vilket sätt det till exempel kommer att påverka parlamentets profil. På vilket sätt skall till exempel medborgarorganisationerna få information om frågor som pressen inte nödvändigtvis skriver om, och som inte nödvändigtvis tillhör veckans främsta frågor? Jag är litet orolig över detta och, herr ordförande, jag kommer att skriftligt vända mig till er och jag skulle vilja försäkra mig om att den här ändringen i fråga om parlamentets informationstjänst inte leder till att allmänheten inte skulle få tillräckligt med information om parlamentets verksamhet.

Ordföranden
Herr Ojala! Detta var ett beslut som presidiet antog efter att ha studerat parlamentets informationspolicy utifrån tanken att om parlamentet offentliggör allt som debatteras i kammaren förmedlas i slutändan ingenting, eftersom tidningarna inte kan förmedla 30 eller 40 olika ämnen. Vi måste urskilja det som kan ha störst intresse för media, då vi givetvis vill att media skall återspegla vår verksamhet. Det handlar helt enkelt om ett tekniskt problem för förmedling och kommunikation. Samtidigt kommer det fullständiga förhandlingsreferatet att vara tillgängligt tidigare för att alla ledamöter skall kunna läsa det så snabbt som möjligt.

Leperre-Verrier
Herr ordförande! Jag skulle vilja att vi denna förmiddag ägnade en tanke åt offren för lavinen i Chamonix, som i går drog med sig ett tjugotal stugor.
I dessa vintersemestertider bör detta erinra oss om att bergen är ett specifikt område, som vi på unionsnivå knappast bryr oss om. Jag föreslår därför att den här frågan tas upp vid nästa debatt om aktuella och brådskande frågor av större vikt i mars, i samband med naturkatastrofer, men i väntan på det är det min önskan att vi sänder kondoleanser till offren och deras familjer.

Ordföranden
Tack. Jag skall givetvis sända kondoleanser till familjerna å kammarens vägnar.

Ephremidis
Herr ordförande! I dag på förmiddagen har parlamentet belägrats av bland annat polisstyrkor, och det skrivs i pressen att lantbrukare, främst från Alsaceregionen, kommer att belägra parlamentet. Jag skulle vilja be er att informera oss i frågan, tala om vad som händer, och om ni har erhållit krav från lantbrukarna att taga emot dem.
För det är uppenbart att de har något krav som de vill framföra till parlamentet genom er, för de omringar knappast parlamentet bara för att ha gymnastik. Det skulle vara intressant att få information i saken, för jordbruksfrågorna befinner sig nu generellt i en svår fas, och vi har diskuterat dem mycket denna och den föregående veckan.

Ordföranden
Herr Ephremidis! Givetvis kommer de inte för att göra gymnastiska övningar, eftersom de förefaller komma i traktorer. Men ordförande Santer, kommissionär Fischler, Colino, ordförande i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och jag själv kommer att ta emot dem för att ta reda på deras krav.

Lindqvist (ELDR).
Herr ordförande! Min fråga gällde också vad som planeras från Europaparlamentets sida med anledning av den demonstration som kommer att äga rum under dagen. Det är viktigt att man verkligen anstränger sig för att lyssna på vilka krav som lantbrukarna i Europa har, och att man också har en delegation som möter dem när de kommer hit.
Jag har fått ett svar och tycker att det verkar bra. Jag tycker att det är positivt att man möter de lantbrukare som finns, och att vi svarar på deras frågor när de kommer till parlamentet.

Ordföranden
Herr Lindqvist, jag påminner er om att parlamentet inte har någon ordningsmakt och att bevarandet av ordningen omkring parlamentet är den franska statens sak. Vi har alltså inte vidtagit några åtgärder.
Jag skulle vara tacksam om ni, när vi nu har informerat om saken, inte tar upp denna fråga igen eftersom det är onödigt.

Wijsenbeek (ELDR.
Herr ordförande! Angående artikel 47 och punkten om naturkatastrofer, såsom snö och bönder, skulle jag för er vilja påpeka att det i Nederländerna - ett land som är 325 kilometer långt - under gårdagen förekom ett antal bilköer som tillsammans var 975 kilometer långa. De var kort sagt tre gånger så långa som vårt land, och detta betydde att ingen längre kunde komma varken ut eller in. Skulle vi inte, herr ordförande, inom ramen för de verkliga nödvändigheterna någon gång kunna tala om differentierade vägavgifter och en bättre cirkulation i Europa?

Ordföranden
Jag tror att ni, herr Wijsenbeek, känner till vad som kan tas upp som aktuella och brådskande frågor. Lägg fram den om ni anser att det är en aktuellt och brådskande fråga.

Killilea
Herr ordförande! Jag skulle vilja be er om ett råd. I går hade jag en fråga till kommissionen och i dag har jag en liknande till rådet. Den stod faktiskt så långt ner på listan att den, naturligtvis, inte togs upp. I morse fick jag svaret på min fråga och det var rent struntprat och det fegaste svar jag någonsin har fått från kommissionen.
Herr ordförande! Vilka möjligheter har vi i parlamentet vid sådana fega svar på allvarliga frågor? Min fråga gällde den fullständiga förödelse som sälar förorsakar för den nordatlantiska fiskerinäringen. Det är nu vetenskapligt bevisat och ändå är vi här i Europeiska unionen inkapabla eller oförmögna eller har inte ens modet...

Ordföranden
Herr Killilea! Jag vet inte vad vi kan göra. Vad vi inte kan göra är att ta upp det i detta ögonblick, då det inte är rätt tillfälle.

McKenna
Herr ordförande! Jag tycker att det är mycket intressant att Killilea hänvisar till vetenskapliga bevis. Jag har emellertid en annan fråga: Jag skulle vilja veta enligt vilka kriterier ni går med på att träffa vissa demonstranter som kommer hit till Strasburg? Tar ni hänsyn till lantbrukare från Europas utkanter - Irland, Grekland, Spanien eller varifrån som helst - som inte kan ta sig hit? Vilka kriterier bestämmer vilka personer ni träffar? Personer som bor i närheten kan komma hit, andra personer kan inte göra det.

Ordföranden
Fru McKenna! Det ni säger påminner mig om följande anekdot: en gång sade en spansk inrikesminister inför påannonserandet av en demonstration, till den brittiske ambassadören: " Vill ni att vi sänder fler poliser?" Den brittiske ambassadören svarade: " Nej, sänd mig färre demonstranter" .
Skratt
Parlamentet varken för hit demonstranter eller anordnar demonstrationen. Därför kan jag inte svara på er fråga.
Vi skall gå över till de skriftliga invändningarna men inte att utan först gratulera vår kollega Menrad som fyller 60 år, och vi hoppas att han fyller många fler år tillsammans med oss.
Applåder
(Parlamentet justerade protokollet.)

EMU i samband med utvidgningen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0030/99) av Barros Moura för utskottet för institutionella frågor om de institutionella konsekvenserna av EMU i samband med utvidgningen.

Barros Moura
Herr ordförande, ärade ledamöter! Detta betänkande har som utgångspunkt den obestridliga framgången med införandet av euron, efter ett konvergensförfarande som följdes noggrant. Skapandet av Ekonomiska och monetära unionen med en oberoende europeisk centralbank, utgör en kvalitativ förändring av Europeiska unionen i och med uppkomsten av en verklig överstatlig politisk makt som tar hand om de befogenheter angående penningpolitik och valutafrågor som tidigare hörde till nationalstaterna.
Men den institutionella uppbyggnaden av den ekonomiska och monetära unionen saknar jämvikt, då de centrala ledningsbefogenheterna i penningpolitiken inte åtföljs av verklig makt för unionen att genomföra en effektiv samordning av den ekonomiska politiken genom allmänna riktlinjer och en bindande multilateral övervakning. Samtidigt är unionens mekanismer för att garantera insyn och ett demokratiskt ansvar i Europeiska centralbankens verksamhet otillräckliga.
För att möta dessa problem rekommenderas i betänkandet två vägar: å ena sidan att grundligt använda de möjligheter som det gällande fördraget ger, framför allt genom det interinstitutionella avtal som redan föreslagits av Europaparlamentet, å andra sidan, en reform av fördragen, nu när framgången med övergången till euron har eliminerat risken för att ett övervakningsförfarande skulle kunna äventyra själva den ekonomiska och monetära unionen. Det var det berömda argumentet om " Pandoras ask" .
Den nuvarande situationen, med en gemensam monetär myndighet, utan motsvarande politiska myndighet, visar tydligt på unionens otillräckliga demokratiska legitimitet vilket också återspeglas i själva innehållet i staternas ekonomiska och sociala politik, vars eventuella brist på samstämmighet med en central penningpolitik kan skärpa strängheten hos denna för att garantera huvudmålet att upprätthålla prisstabiliteten, det borde också vara nödvändigt att på samma nivå garantera hela Europeiska unionens politik, och framför allt att främja sysselsättningen och bekämpa arbetslösheten.
I betänkandet rekommenderas alltså att den ekonomiska och monetära unionen åtföljs av effektiva möjligheter för att på europeisk nivå fastställa och garantera en samordnad ekonomisk politik som kan främja solidariteten, den ekonomiska och sociala sammanhållningen och lika möjligheter för medborgarna i medlemsstaterna, vilket kräver en konstitutionell ram i vilken jag i detta ögonblick bara vill framhålla en ekonomisk och social union som kan bli en politisk motsvarighet till den monetära unionen, ett nytt socialt kontrakt, en grund för solidariteten mellan européerna, som måste baseras på ett minimum av social harmonisering, arbetslagstiftning, socialförsäkringssystem, kamp mot social utslagning och främjande av sysselsättning.
Förslagen om monetär union syftar till att garantera den Europeiska centralbankens självständighet, men också att stärka dess demokratiska ansvar. Förslagen om ekonomisk union syftar framför allt till att garantera en effektiv samordning och konsekvens i den ekonomiska politiken mellan unionen och medlemsstaterna, genom en tvingande policy mix.
När vi nu har konstaterat det otillräckliga och det olämpliga i stabilitetspakten blir det nödvändigt att ersätta medlet rekommendation med beslut vad gäller det årliga fastställandet av den ekonomiska politiken och den multilaterala övervakningen av dess tillämpning.
Beträffande institutionerna, rekommenderas det i betänkandet en förstärkt parlamentarisk kontroll och medbeslutande på alla områden inom den ekonomiska och monetära unionen, ett förstärkande av kommissionens roll som initiativtagare och politisk pådrivare, dess politiska ansvar bör också just därför förbättras för att bättre samordna rådets arbeten för att garantera en prioritering av den makroekonomiska kontrollen av tendensen till maktkoncentration i Ekofin, uppföljning av den ekonomiska och formella samordning som utövas av " Euro11-rådet" med mekanismer för demokratisk legitimitet samt deltagande från de nationella parlamenten i uppföljningen av den ekonomiska och monetära unionen.
Vad gäller den externa företrädaren för Ekonomiska och monetära unionen, rekommenderas i betänkandet att denna utövas gemensamt av rådet, kommissionen och Europeiska centralbanken i enlighet med deras respektive behörighet i de internationella finansiella organen som Internationella valutafonden och G8. Målet måste vara att använda den makt som euron har gett, en valuta som kan komma att hota dollarns överhöghet, för att utöva en ekonomisk kontroll av globaliseringen vilket kan komma att främja rättvisa och stå emot USA: s hegemoni.
Slutligen skall jag ta upp förslagen till en ny europeisk politik vilken, enligt betänkandet, övergången till den ekonomiska och monetära unionen har gjort oumbärlig: garantier för att sysselsättningen är unionens första ekonomiska prioritering, skatteharmonisering, en social politik som främjar och garanterar den europeiska sociala modellen, en budget som inspireras av federalismen och som främjar den ekonomiska och sociala sammanhållningen och gör det möjligt att möta kriser eller asymmetriska chocker i en eller flera medlemsstater. Vi är inte ute efter att ifrågasätta den ekonomiska och monetära unionen, vi strävar efter att dess kvalitativa framsteg skall åtföljas av identiska demokratiska framsteg på ett politiskt, ekonomiskt och socialt plan.

Herman
Herr ordförande, kära kolleger! Med den korta tid jag har till mitt förfogande skall jag begränsa mig till tre punkter: samordningen av den fortsatt nationella ekonomiska politiken, den rättsliga kontrollen och den monetära unionens externa företrädare.
När det gäller den första punkten vet vi att den nuvarande situationen inte är tillfredsställande. Varför? Därför att man i Amsterdam sade oss: " Rör inte kapitlet om den monetära unionen, för då öppnar ni Pandoras ask utan att veta vad det kommer att leda till." Det var ett svepskäl som dolde ett stort antal regeringars känsla av obehag, osäkerheter och begränsade övertygelse. Därför kvävde man problemet. Men i dag dyker det upp på nytt. Vi har en valutapolitik för femton länders ekonomiska politik: det är självklart att vi måste försöka balansera allt detta på ett operativt och fungerande sätt. Det har vi inte lyckats åstadkomma. Man har sagt: " Vi skall ge rekommendationer" - de berömda allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Men vi kunde direkt se att de var en katastrof.
Vad var det som hände? Det som hände var att företrädarna för de nationella förvaltningarna och de nationella statsverken alla beslutade att inte ändra på någonting och att inte rikta minsta kritik mot den politik som bedrivs av deras respektive länder. Resultat: Dessa riktlinjer blev besvärjelser som reducerades till mycket allmänt hållna principer som inte förpliktar någon. De blev alltså ett misslyckande, och vad man har fått se är att medlemsstaternas ekonomiska politik har utvecklats på helt olika och inte särskilt överensstämmande sätt.
Det kan vara bra att sätta den här situationen i samband med den slående kontrasten mellan en amerikansk ekonomi som sjuder av hälsa och en tynande europeisk ekonomi. Efter det triumfatoriska införandet av euron har verkligheten kommit ikapp oss, och verkligheten, det är att regeringarnas ekonomiska politik är otillräcklig. Jag skall inte föra en politisk polemik här, men man måste erkänna att saken inte har underlättats av att flertalet socialistiska partier har återkommit till makten.
Den andra punkten: den rättsliga kontrollen. De politiska kretsarna är ännu inte tillräckligt medvetna om de enorma omvandlingar som de internationella finansmarknaderna har genomgått. De tror att det nuvarande systemet - i kraft av vilket varje land organiserar kontrollen av bankerna - är tillräckligt. Vi lever i en annan värld! Det här är världen av Internet, världen av globalisering, och instrumenten för en kontroll av finansmarknaderna är helt klart otillräckliga, även på europeisk nivå. Det krävs alltså en enorm förändring på det mentala och kulturella planet för att bemöta detta. Det är uppenbart: den nuvarande situationen i Europa är inte tillfredsställande och det måste vi komma till rätta med. Och det är inte jag som säger det, utan såpass förnuftiga och måttfulla människor som Lamfalussy.
Jag vill inte gå in på detaljer - det har jag inte tid till - och jag skulle snabbt vilja ta upp det tredje problemet: den externa företrädaren. Vi har sett resultaten. Än i dag har européerna inte förmågan att tala med en enda röst när det handlar om valutaproblem, samtidigt som de har en enda valutapolitik. Detta handlar om samma problem: var och en vill behålla sina egna befogenheter, var och en har för avsikt att vägra kommissionen att tala å deras vägnar, vilket leder till att vi, i G7 eller i andra sammanhang, betalar men inte beslutar; vi utövar inget inflytande.
Detta är alltså tre saker som vi borde ändra på. Jag konstaterar att ingen företrädare från rådet är här. När det gäller de Silguy vet jag att han är övertygad om det riktiga i mina synpunkter, men det är rådet vi måste övertyga, och jag tror att kommissionen och parlamentet skulle göra rätt i att gå samman för att försöka uppnå detta.

Randzio-Plath
Herr ordförande! Föredraganden har i sitt utmärkta betänkande med all rätt påtalat de ständiga problemen med de institutionella frågorna i samband med den monetära unionen, men även i samband med utvidgningen. Vi måste lägga större intellektuell och politisk vikt vid hur dessa frågor skall lösas, med tanke på det internationella företrädandet, men framför allt också angående den politiska samordningen. Vad den internationella delen beträffar vill jag tillägga: Precis som föredraganden har sagt, måste vi här tala med en gemensam röst. I samband med det måste vi ge kommissionen, som motor för den europeiska enigheten och fördragens väktare, samma rätt att delta i det internationella företrädandet. Det bör parlamentet i fortsättningen stödja.
Men det är särskilt viktigt att man drar nytta av det framgångsrika inledandet av den monetära unionen för att minska det demokratiska underskottet i Europeiska unionen. Nu är det verkligen på tiden att Europaparlamentet beviljas en medbestämmanderätt som svarar mot den demokratiska vidareutvecklingen av Europeiska unionen, inte enbart vad den ekonomiska årsrapporten och de ekonomiska riktlinjerna beträffar, utan även beträffande samtliga frågor om förfarandet för att fastställa det alltför stora underskottet och diskussionerna om stabilitetsplanerna och konvergensprogrammen. Det är nödvändigt just med tanke på utvidgningen, just med tanke på den monetära unionen och utformningen av denna.
Jag vill i det här sammanhanget påpeka ytterligare en sak. Det är möjligt att Euro11-rådet har ett existensberättigande och att det är ett pragmatiskt förfarande. Jag är inte ute efter att kritisera, utan ser det tvärtom som positivt att man har gjort insatser, även från rådets sida, i syfte att uppnå en bättre ekonomisk och politisk samordning, och att de första debatterna har inletts om innebörden av en europeisk policy mix , som kan stimulera tillväxten, investeringarna och sysselsättningen. Det beror ju i synnerhet på att det i dag inte längre enbart är Europeiska centralbanken som ansvarar för penningpolitiken, arbetsmarknadspartnerna för lönepolitiken och staten för finanspolitiken. Vi behöver en samverkan mellan dessa aktörer.
Europaparlamentet kan inte uteslutas från en sådan samverkan. Euro11-rådet är inte en institution som är förankrad i fördragen. Därför behövs det ett interinstitutionellt avtal. Jag hoppas verkligen att det tyska och sedan det finska ordförandeskapet kommer att finn ett förfarande som inbegriper Europaparlamentet i dessa diskussioner, och att vi som företräder Europas medborgare också kan göra påstötningar om hur en väl avvägd policy mix som främjar sysselsättningen i Europeiska unionen kan uppnås. Ett interinstitutionellt avtal borde ha genomförts för länge sedan. Vi anmodade om ett sådant 1994, och ett interinstitutionellt avtal måste komma till stånd före år 2000.

Brok
Herr ordförande, kära kolleger! Jag håller helt med om att det till följd av eurons införande måste ske en bättre samordning av den ekonomiska politiken. Det finns ett överhängande behov av en sådan för att kunna avrunda det gemensamma konceptet och göra det effektfullt. Men jag vill varna för begreppet " motvikt" . Det utgör ingen motvikt till Europeiska centralbanken, det är ett komplement. Det är en helt annan sak. För vi vill inte ha någon politisk motvikt till Europeiska centralbankens stabilitetsinriktning, för den är fristående och oföränderlig, och likaså kan vi inte stödja försöken att urholka stabilitetspakten genom en policy mix .
Det jag menar är att vi måste klargöra att en kompletterande samordningspolitik är en viktig utgångspunkt för att stödja stabiliteten, att stabiliteten är en förutsättning, att stabiliteten inte är ett mål bland andra och att vi med det som utgångspunkt måste bedriva en vettig ekonomisk politik med tillväxt, framgång och sysselsättning. Det är ett annorlunda koncept än det som Randzio-Plath har föredragit här. Vi anser dessutom att det som tas upp i det " sociala kontraktet" inte kan uttryckas så som sker. Vi föredrar en tillnärmning inom socialpolitiken, inget socialt kontrakt som en motvikt till Europeiska centralbanken, eftersom vi hittills har fört en meningsfull politik på det sociala området, som bygger på en minimistandard och inte på en harmonisering - jag anser att det är en viktig aspekt som vi inte får glömma!
Herr ordförande, tillåt mig en sista kommentar om det externa företrädandet. Vi måste lägga stor vikt vid att kommissionen - precis som Herman sade - i större utsträckning får delta i loppet. Den europeiska Ekonomiska och monetära unionen är ett arrangemang inom ramen för den första pelaren. Det är en uppgift för gemenskapen. Men finansministrarna agerar som om det vore ett arrangemang regeringarna emellan, både vad gäller den externa företrädaren och den roll de gör anspråk på i samband med Euro 11-rådet, och av den anledningen bör vi som parlamentet markera, att vi inte tillåter att en gemenskapsuppgift försvagas och blir ett arrangemang regeringarna emellan, bara för att det bidrar till finansministrarnas fåfänga!

Neyts-Uyttebroeck
Herr ordförande, kolleger! Om man läser namnet på betänkandet så tror man att det handlar om de konstitutionellla aspekterna av EMU i ljuset av utvidgningen. Så tycks dock inte alls vara fallet, för utvidgningen omnämns bara en enda gång och då dessutom indirekt under första stycket i ingressen beaktandemeningen oräknad. Föredraganden är inte så intresserad av utvidgningen och dess följder för EMU eller tvärtom. Föredraganden har använt detta betänkande för att plädera för en tvingande och obligatorisk så kallad policy mix av sociala, skattemässiga och ekonomiska åtgärder som måste vara lika tvingande som åtgärderna beträffande EMU.
Jag betvivlar inte, herr ordförande, kolleger, att föredraganden i god tro menar att det går att förordna om tillväxt och sysselsättning, trots de många bevisen för att så inte är fallet. Jag och min grupp delar inte den uppfattningen. Vi bekänner oss inte till den tron, och av den anledningen kommer en stor del av vår grupp att rösta emot Barros Moura-betänkandet.
Mot bakgrund av detta vill jag förtydliga vår ståndpunkt. Vi förespråkar ett större och mer permanent engagemang från Europaparlamentets sida när det gäller att fastställa globala riktlinjer. Det är bara det att vi motsätter oss att göra riktlinjerna till direktiv. Vi är alltså för det föreslagna interinstitutionella avtalet. Vi är för social tillnärmning, men vi tror inte att det går att göra dessa miniminormer tvingande.
Slutligen är vi tveklöst förespråkare av strama och tydliga prejudicerande regler. Men vi tror inte, herr ordförande, kolleger, att ett ministerråd -om det så är sammansatt av visa personer - är i stånd att skapa sysselsättning och välfart i Europa genom en tvångsmässig " policy mix" .

Herzog
Herr ordförande! Uppriktigt sagt, hur bra jag än tycker om José Barros Mouras arbete anser jag att det fortfarande finns mycket att göra och att vi inte har nått ända fram. Jag skall framföra tre iakttagelser.
För det första säger ni att det inte finns någon anledning till att ifrågasätta Ekonomiska och monetära unionens grunder. Jag anser att den ekonomiska verkligheten såväl som sociala spänningar och sociala och nationella konflikter kommer att leda till att kontraktet omdefinieras. Inom den rättsliga ramen och i våra institutionella förfaranden har vi framför allt ett grundläggande strukturellt brott mellan det sociala och det ekonomiska, som marginaliserar det sociala. Dessutom pratar ni själv bara om miniminivåer. Ur den synvinkeln finns det i Fernand Hermans yttrande en punkt som jag särskilt stöder: att samordningsförfarandena för medlemsstaternas sysselsättningspolitik och ekonomiska politik skall göras enhetliga. Det skulle vara ett mycket viktigt steg i rätt riktning.
Vidare accepterar ni den budgetära stabilitetspakten som den är. Jag anser att man måste erkänna att det är nödvändigt att öka de offentliga utgifterna för att finansiera utvecklingen. Det handlar inte om ett budgetunderskott i sig, utan om en finansiering av utveckling. Till sist: när det gäller Europeiska centralbankssystemets stadgar talar ni endast om punktvisa förbättringar. Jag tror att vi kommer att behöva ett slags ramdirektiv för en reglering av Europeiska centralbankssystemet.
För det andra, och mer kortfattat: ni satsar allt på samordningen av den ekonomiska politiken. Men, och det har man sagt, det finns problem som har att göra med vilja, innehåll och redskap. Detta kräver enligt min mening en demokratisk metod som verkligen uppvärderas. Europaparlamentets roll i överläggningen om den ekonomiska och sociala politikens val kommer att bli avgörande, jag hoppas att det kommer att vara i samspel med de nationella parlamenten. Man kan inte, som ni föreslår, föreskriva ett enkelt samråd och en debatt om ett unikt dokument från kommissionen.
För det tredje slutligen, när det gäller förbindelserna mellan Europaparlamentet och Europeiska centralbanken, kommer det då att handla om en legitimering av bankens politik från parlamentets sida, eller snarare en konstituering av en politisk kraft gentemot centralbanken? Vi har behov av en dialog, men det måste vara inom en politisk ram som gör att unionens politikområden som avser sociala ändamål och en hållbar utveckling också lämnar avtryck i penningpolitiska val. Följaktligen, kära kolleger, låt oss fullfölja arbetet.

Voggenhuber
Herr ordförande, mina damer och herrar! När parlamentet den 2 maj i fjol gav sitt samtycke till den tredje etappen i den ekonomiska och monetära unionen, var det många talare som företrädde tesen, att den gemensamma valutan i princip automatiskt skulle leda till en politisk union, att den med sin inbyggda logik skulle övervinna slagsidan mellan den ekonomiska och den politiska integreringen i Europa. Det var för dem som redan den gången trodde på det en farlig illusion. Jag tror att det i dag framstår som en illusion för alla. Den som trodde att den gemensamma valutan automatiskt måste och skulle föra till en gemensam ekonomisk politik, vidare över till en sysselsättningspolitik och slutligen till en social union, är nog besviken i dag. Det ena toppmötet för sysselsättningen efter det andra misslyckas. De ekonomiska aktörerna för den europeiska integreringen kommer inte att kunna skapa ett politiskt Europa. Därtill är intresset av att skapa ett Europa som en opolitisk marknad för många alldeles för stort.

Spiers
Herr ordförande! Det finns mycket att välkomna i betänkandet av Barros Moura. Vad Voggenhuber än säger, så kommer EMU absolut att få stora politiska konsekvenser. Det är förhastat att förvänta sig en omedelbar och helt färdig ekonomisk och social union efter fem veckor. EMU kommer att få stora politiska konsekvenser, något som ofta har bagatelliserats eller till och med förnekats av dess förespråkare.
Han skall också gratuleras till att han försöker säkerställa att EMU inte ökar på det demokratiska underskottet mer än vad som är absolut nödvändigt. Det kommer utan tvivel att öka: en oberoende och knappt ansvarig centralbank som offentliggör sina protokoll någonstans utefter vägen tycker jag absolut inte verkar vara önskvärd. Barros Moura lägger dock fram diverse kloka förslag som skall se till att det demokratiska underskottet inte ökar för mycket.
Jag har ändå flera tvivel kring betänkandet och jag talar nu också för de övriga ledamöterna från brittiska labourpartiet. Vi välkomnar framför allt inte förslaget att låta fördraget omfatta Euro-X-rådet. Fyra av Europeiska unionens medlemsstater är faktiskt inte medlemmar i den monetära unionen och vartefter utvidgningen fortskrider, så kommer andra medlemsstater att ansluta sig till Europeiska unionen utan att ta över euron. Vi måste vara varsamma med en institutionalisering av ett Europa i två skikt på det sätt som ett innefattande av Euro-X-rådet i fördraget skulle göra.
Vi godtar inte heller behovet av att harmonisera skatter med kvalificerad majoritet. Inte bara i Storbritannien utan över hela Europa finns det en utbredd skepticism och oro angående de effekter som den monetära unionen kommer att medföra och den kan bara ha framgång om den fortsätter med enhälligheten. Att försöka tvinga folk till skatteharmonisering på det här sättet kommer verkligen inte att hjälpa till att uppnå den enhälligheten i Förenade kungariket. Av den anledningen var även hänvisningen till ett budgetsystem av federal typ absolut meningslös: var och en i denna församling som känner till något om brittisk politik vet att man aldrig får använda " f" -ordet i europeiskt sammanhang om man försöker övertyga personer om ett djupare engagemang i Europeiska unionen. Av det skälet och av andra skäl kommer Europaparlamentets ledamöter från brittiska labour att lägga ned sina röster vid omröstningen om betänkandet av Barros Moura.

Méndez de Vigo
Herr ordförande! Som talesman för Europeiska folkpartiets grupp skall jag avsluta denna debatt för min grupp genom att säga att vi stöder Barros Mouras betänkande.
Jag tycker att detta betänkande, och vårt stöd till Barros Moura, visar att det finns en grundläggande enighet om innebörden av den ekonomiska och monetära unionen. Jag menar också att beslutet den 2 maj är ett viktigt beslut. För spanjorerna har 2 maj i två sekel betytt upproret mot fransmännen. Jag tror att den 2 maj från och med 1998 kommer att betyda en annan sak: det kommer att betyda att vi tillsammans bygger Europa.
Jag anser att det viktigaste med Barros Mouras betänkande är att det är inriktat på framtiden. Det är uppenbart att detta är en väg fylld av svårigheter eftersom vi håller på att bygga någonting nytt. Jag tror det var baron Lamfalussy som sade att i skapandet av den gemensamma valutan fanns det fler antal " om" , fler eventualiteter, än i den berömda dikten av Rudyard Kipling som hette just: " Om" . Det finns faktiskt många om och men på vägen mot skapandet av den gemensamma valutan.
Barros Moura identifierar de problem vi måste möta i framtiden. Jag tycker att han gör det på ett bra sätt i förhållande till Europaparlamentets roll och de nya europeiska politikområdena. Jag förstår mycket väl att det finns många saker som Spiers inte gillar - jag tyckte det lät mer som old labour än new labour -. Men, herr Spiers: det kommer att inträffa till slut.
I slutändan måste vi - oavsett vi vill det eller ej - gå mot en större harmonisering av skattepolitiken, och besluten måste godkännas av en kvalificerad majoritet. För ett utvidgat Europa - som är den fråga Barros Moura tar upp -, med 28 eller 30 medlemsstater, kommer omöjligen att kunna fatta enhälliga beslut. Det är riktigt att det är önskvärt med enhällighet, men vi måste kunna fatta beslut om vi vill ha ett fungerande Europa.
Jag är säker på, herr ordförande, att denna kammare som alltid har gått i främsta ledet för den europeiska integrationen, vill att Europa skall fungera. Därför anser jag att många av de beaktanden som Barros Moura gör är användbara och kommer att vara användbara i framtiden. Därför stöder vi dem.

Haarder
Eurosamarbetet kräver självdisciplin, och det förhindrar vissa dumheter och tvingar länderna till att ta mer hänsyn till varandra. Det utgör ingen fara för sysselsättningen. Det är till nytta för sysselsättningen och den sociala tryggheten. Det är ett skydd mot sådana dumheter som särskilt några socialdemokratiska regeringar gjorde en gång i tiden, till skada för välfärd och trygghet. Men det är fortfarande socialdemokrater som tror att de kan skydda oss mot eurons konsekvenser, med sina nya centrala styrinstrument. Vad är detta för galenskap! Det är ju tvärtom euron som skyddar oss mot gammal socialdemokratisk politik med devalveringar, underskott och inblandning i centralbankens strategier.
För oss som kommer från ett land som har haft fast växelkurspolitik i 17 år, har detta varit ryggraden i den utbyggnad av välfärden, tryggheten och sysselsättningen som skett under samma period. Vi är glada om vi kan ansluta oss till euron och därmed få alla fördelar detta för med sig.

Papayannakis
Herr ordförande! Då vi godkände EMU och euron, trodde vi att med euron skulle politiken återvända till Europa, och jag tycker också att vår kollega Mouras betänkande bevisar detta.
Framför allt bevisar det en sak: att Amsterdamfördraget redan har spelat ut sin roll och att det är dags att vi förbereder en revidering av det, det sade Fisher i förrgår här i parlamentet, och det säger andra företrädare för det tyska ordförandeskapet. Jag läser i pressen, herr ordförande, att expertkommittéer inofficiellt redan arbetar på en revidering. Jag anser att även Europaparlamentet, officiellt och med deltagande från oss alla, borde förbereda sig för en revidering.
Fram till dess anser jag att vår kollega Mouras förslag är mycket kloka, och jag vill framför allt betona förslagen som gäller det interinstitutionella avtalet, som skulle kunna ge en politisk tolkning av de nuvarande bestämmelserna i fördraget, kontrollen av Euro 11-rådet - det är hyckleri att vi låter detta styra politiken utan att själva ha någonting att säga till om - samt avtalet om socialpolitik och sysselsättning, utan vilket varken euron eller den monetära unionen har någon legitimitet i ögonen på medborgarna.

Berès
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! En del har tagit upp Amsterdamfördraget här, men det var inte tillåtet att i detta fördrag ens nämna de institutionella konsekvenserna av övergången till EMU. Nu kommer vi däremot till saken. Och det var hög tid för det, för om vi inte pratar om det kommer vi att få se en diskret tillbakagång till det mellanstatliga, som vi inte vill ha. Enligt min mening är det i första hand tre mycket viktiga punkter som framträder. För det första något som vi har efterfrågat här sedan en tid tillbaka, och på den punkten ansluter jag mig till min kollega Philippe Herzog; vi behöver en närmare koppling mellan den ekonomiska politikens allmänna riktlinjer och riktlinjerna för sysselsättningen, annars kommer det sociala att förbli en bilaga till det ekonomiska. Och det är inte ett bra sätt att lösa de frågor som riktas till oss. För det andra, när det gäller euroområdets externa företrädare befinner sig saker och ting ännu på ett första stadium. Det var bråttom, och man satte ihop någonting. Men det är inte tillfredsställande på lång sikt. Vi måste hitta något mer utarbetat. För det tredje kommer övergången till EMU och euron att tvinga oss, kära kolleger, att övergå till omröstningar med kvalificerad majoritet, såväl på skatteområdet som inom hela det sociala området.
Till sist kommer jag till ämnets kärna. De institutionella konsekvenserna av övergången till euron skall inte bara analyseras mot bakgrund av utvidgningen. De måste också granskas i ett mera generellt sammanhang, i relation till den nödvändiga institutionella reformen. I detta dubbla sammanhang är det en bra sak att det finns ett euroråd, för det är en effektivitetsfaktor som vi behöver. Men det är ännu bara ett nyfött barn. Vi måste tänka på morgondagen. Det krävs att vi stärker den demokratiska kontrollen av denna instans. Eftersom den är effektiv är det avgörande att kontrollera den och att veta hur den kommer att föra en dialog med parlamentet. Vi måste också infoga den i hela den institutionella mekanismen med utvidgningen i åtanke. Jag tror att det mellan betänkandet av Barros Moura och betänkandet av Bourlanges finns en avgörande skillnad som handlar om hur dessa två spörsmål utformas. Nej, Ekofin-rådet kan inte bli det " ledande" rådet. Rådet (allmänna frågor) måste hitta tillbaka till sin samordningsroll. Om det för den sakens skull inte kan ägna sig åt utrikespolitik, så låt gå för det! Men vi behöver ett samordningsråd som samordnar utrikespolitik, ekonomi och finanser och sysselsättning. Och det kan inte vara Ekofin-rådet.

Theonas
Herr ordförande! Det betänkande som vi diskuterar driver på i riktning mot ökad centralstyrning av den ekonomiska och monetära politiken i unionen och medlemsländerna, och detta i en utsträckning som måste överstiga förväntningarna till och med hos EMU: s arkitekter, som naturligtvis inte fanns här i Europaparlamentet.
Betänkandet förstärker intrycket av ett Europa i flera hastigheter, och det eftersträvar, under förevändningen att vilja integrera den ekonomiska politiken, dels att ge Ekofin-rådet rollen av ekonomisk regering, dels att ge riktlinjerna för den ekonomiska politiken en rättslig grund av tvingande karaktär för medlemsstaterna. Det rör sig om alternativ som ytterligare koncentrerar makten till Europas centrum, som omintetgör medlemsstaternas möjligheter att föra en ekonomisk och social politik och som inte framkallar annat än oro hos arbetstagarna och medborgarna, vilka är de som får ta konsekvenserna av Maastricht, EMU och stabilitetspakten.
Det är självklart, herr ordförande, att vi med tanke på detta inte kan stödja betänkandet.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar! Nu strax efter införandet av euron är betänkandet av Barros Moura välkommet. Det kommer i rätt tid och det var verkligen intressant att i det här läget fundera över Ekonomiska och monetära unionens konsekvenser för unionens institutionella reform som skall genomföras före nästa utvidgning. Kommissionen delar i stort sett många av de förslag och analyser som betänkandet innehåller. Men jag tror att detta är en uppgift som måste göras grundligare. Den måste, som Mendes de Vigo sade för en stund sedan, inriktas mot framtiden. Och när det är dags måste den fördjupas mot bakgrund av hur Ekonomiska och monetära unionen fungerar, och hur euron påverkar andra politikområden och de europeiska institutionerna.
I det perspektivet skulle jag helt kort vilja ta upp två punkter som ett svar på era frågor. Å ena sidan Ekonomiska och monetära unionens ekonomiska aspekter och å andra sidan Ekonomiska och monetära unionens faktiska konsekvenser för gemenskapens institutionella balans.
När det gäller den första punkten, EMU, handlar det om en specifik konstruktion - det har flera av er understrukit - eftersom den innebär att penningpolitiken blir enhetlig och att den ekonomiska politiken förblir ett nationellt ansvarsområde. Därför är det nödvändigt att samordna den ekonomiska politiken, och det är också därför som de europeiska råden sedan flera år har fastställt en ram för en förstärkt samordning av den ekonomiska politiken. Det handlar inte om att skapa motvikter - vilket Brok på ett utmärkt sätt framhöll för en stund sedan.
Denna förstärkta samordning grundar sig på en rad instrument. Ni känner till dem: det är de allmänna riktlinjerna, de alltför stora underskotten, tillväxt- och stabilitetspakten, men jag delar föredragandens uppfattning, och kommissionen är ense med honom, om att det är de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken som bör vara det övergripande redskapet för samordningen av medlemsstaternas ekonomiska politik.
Vid Europeiska rådet i Amsterdam framfördes en begäran om att de allmänna riktlinjerna skall samordnas med riktlinjerna, och alltsedan Europeiska rådet i Wien ser vi dem som två kompletterande delar. En avser den inre marknaden: det är Cardiff 1-rapporten, och en annan rör de ekonomiska reformerna: det är Cardiff 2-rapporten. Följaktligen kan ni se att införandet av euron uppmuntrar till, och har uppmuntrat till, en utveckling av ett verkligt europeiskt program för den ekonomiska politiken. Det som är viktigt är alltså innehållet för den ekonomiska politikens allmänna riktlinjer, som kommer att gälla budgetpolitik, förbättrad konkurrenskraft, växelkurspolitik såväl som ekonomiska reformer och strukturpolitik, både på marknaden för varor och tjänster och på arbetsmarknaden. Alla dessa faktorer syftar till att ställa den ekonomiska politiken i den europeiska tillväxtens och sysselsättningens tjänst.
Detta är alltså mycket schematiskt den nuvarande rättslig-institutionella ramen, och precis som ni med all rätt konstaterar, herr föredraganden, är det upp till oss, kommissionen, att uppnå samstämmighet genom att säkerställa en perfekt synkronisering av den ekonomisk-politiska samordningens olika beståndsdelar. Jag noterar med intresse ert förslag - som Herzog och Berès för övrigt framhöll - om att utarbeta riktlinjerna för sysselsättningen och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken på samma gång. Personligen håller jag med er, men denna punkt är mycket diskuterad, till och med inom kommissionen, eftersom den orsakar olika problem. Jag vill i dag inte gå in på detaljer här, men det är skälet till att vi, eftersom vi inte helt har löst problemet, har införlivat innehållet i riktlinjerna för sysselsättningen i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken - det kommer att bli uppgiften för juni månad.
För att fullgöra sitt uppdrag kan ni alltså se att kommissionen försöker garantera en synkronisering mellan dessa uppdrag, men den garanterar också en kontinuerlig utvärdering av medlemsstaternas ekonomiska utveckling. Därför arbetar vi professionellt, snabbt och samvetsgrant, och det är de instruktionerna och den metoden vi tillämpar, åtminstone inom de avdelningar som jag ansvarar för. Det är skälet till att avdelningarna inom Generaldirektorat II har omorganiserats helt och hållet den senaste tiden, för att kunna bedöma euroområdets situation så precist som möjligt, både när det gäller analyser och prognoser. Man måste lära sig att resonera om euroområdet.
För övrigt funderar vi just nu på idén om att redan i år anordna ekonomiska diskussioner i Bryssel, jag skulle vilja att man kunde göra det regelbundet, till exempel en eller två gånger per år. Det skulle handla om studiedagar, där kammaren självklart skulle delta och där de bästa oberoende experterna skulle ge sina bidrag, vilket skulle möjliggöra fördjupade överväganden om den europeiska ekonomiska politiken i syfte att göra den synligare, öppnare och på så sätt bidra till den demokratiska debatten vilket ni önskar er.
Utöver detta uppmanar föredraganden oss till att gå längre och fundera över hur de allmänna riktlinjernas omfattning skall se ut, för att skapa en tvingande policy mix . Ni föreslog att artikel 103.2 skall ändras, men jag vill erinra er om att det nuvarande fördraget redan föreskriver att rådet skall anta de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken med kvalificerad majoritet. Men jag noterar i vederbörlig ordning er önskan, och kommissionen kommer att överväga ert förslag med intresse, i vilket fall som helst förstår vi drivkraften bakom det.
Förslaget bör dock granskas mot bakgrund av hur Ekonomiska och monetära unionen fungerar i praktiken, den har ju nyss startats, och det måste också granskas mot bakgrund av Euro 11 och Ekofin-rådets respektive roller. Jag föreslog att Euro 11 skulle erkännas av fördraget, men jag tror mig ha förstått att Spiers inte var med på det. Detta är ett problem som uppstår och som kommer att uppstå under de kommande åren, också detta mot bakgrund av tidigare erfarenheter.
För sin del har kommissionen alltid förespråkat att de allmänna riktlinjernas operativa karaktär skall förbättras. Nej, herr Herman, det är inte ett misslyckande, även om det inte är så bra och så effektivt som vi skulle ha önskat oss. Vi kommer att formalisera våra förslag angående 1999 års allmänna riktlinjer för varje medlemsstat på ett än mer konkret sätt, och det kommer ni att märka redan i mars månad.
I Wien ingicks ett avtal som gäller den externa företrädaren. Detta avtal måste respekteras och det är det tyska ordförandeskapets sak att få det att accepteras av våra viktigaste handelspartner och våra främsta partner på den internationella scenen. Jag litar helt och hållet på att det tyska ordförandeskapet kommer att se till att avtalet kommer att respekteras, ett avtal som har tagits fram på stats- och regeringschefsnivå, och som är ett minimiavtal av övergångskaraktär.
Den andra punkt jag snabbt skulle vilja ta upp rör den institutionella jämvikten. Ni framhöll med rätta, fru Randzio-Plath, det demokratiska underskott som Europeiska unionen lider av inom ramen för EMU. Jag tror faktiskt att idén om ett interinstitutionellt avtal är en bra sak, vilket är en av de två vägar som föredraganden talar för, vilket också Papayannakis betonade. Kommissionen ställer sig positiv till det, och den har alltid stött möjligheterna till att det här avtalet skall undertecknas och bli verklighet. Personligen anser jag att det borde formalisera den praxis som redan gäller i frågan och utforska vissa vägar som ni nämnde, herr föredragande, såväl definitionen som utvärderingen av den multilaterala övervakningen.
Euron kommer också att få en inverkan på vissa politikområden. Jag tänker huvudsakligen på skattepolitiken, för att åtminstone undvika en jakt på skattesänkningar. Jag tänker också på socialpolitiken, för också här bör kammaren delta i utarbetandet av det nya sociala kontraktet och de åtgärder som syftar till att bevara den europeiska sociala modellen. Detta är områden - som jag inte skall gå in på i detalj - där Ekonomiska och monetära unionen självklart kommer att få efterverkningar.
Avslutningsvis kvarstår den sista etappen, dvs. de nya institutionella framstegen. EMU ger oss en metod, vilket är en fördel. Vad består den metoden i? Det är definitionen av klara mål - övergångsvillkor, tidsfrister - och en organiserad flexibilitet för att inspirera vissa institutionella uppfinningar. Den metoden måste framför allt beaktas nu före den framtida utvidgningen av Europeiska unionen, inom ramen för vår studie om den institutionella debatten, och det på två mycket viktiga punkter. Den första är omröstningarna med kvalificerad majoritet. Berès har rätt: om man vill undvika att riskera en förlamning av beslutssystemet måste man utvidga och generalisera det. Men det medför en betydande svårighet - som Spiers framhöll på ett bra sätt - och det är det som är problemet med skattepolitiken. Valet står mellan effektivitet och nationell suveränitet. Det är det ena eller det andra, och i det här fallet krävs det att vi löser dilemmat. Den andra avgörande faktorn, det är hur kommissionen, institutionerna i allmänhet och därmed hur rådet fungerar. Vilken formel som än väljs måste den uppfylla det tredubbla kravet på effektivitet, representativitet och demokratisk kontroll.
För att avsluta skulle jag vilja, som föredraganden betonar, påpeka att euron i mina ögon utgör en verklig katalysator i dag, utifrån den kan Europa struktureras, förstärkas, utvecklas och utvidgas. Men det krävs också att Europa är i stånd att anpassas och reformeras. Det är ur den synvinkeln som ert betänkande i dag är ett intressant och användbart element, som kommer att bidra till de kommande månadernas överväganden.

Barros Moura
Herr ordförande! Jag skulle vilja ta ordet helt kort, inte för att kommentera debatten, utan för att ge Herzog en del information.
Jag gläder mig åt att man erkänner att mitt betänkande ställer frågor för framtiden, även om man givetvis inte kan komma med ett svar redan nu. Jag glädjer mig också åt den kritik som kommer från de liberala i den här församlingen, det stärker mig i min uppfattning om att jag har valt den rätta ekonomiska och sociala politiken. Jag skulle vilja be Herzog att läsa ändringsförslag 11, som på min begäran lades fram av socialistgruppen och som just avser vilken funktion offentliga utgifter för investeringar har. I samband med beräkningen av det offentliga underskottet bör den typen av utgifter inte jämföras med utgifter för att öka konsumtionen, och de bör inte jämställas med dessa.

Haarder
Jag uppskattar att kommissionären är hövlig och diplomatisk, men kan han inte lika gärna ta ställning till punkt 10 i betänkandet? Tycker kommissionären att EMU skall ha ett gemensamt mål, eller tycker han - som föreslås i punkt 10 - att det skall vara en bindande gemensam ekonomisk politik? Jag ber kommissionären att ta ställning till detta. Kommissionen brukar ju säga vad den är för, och vad den är emot. Är kommissionen för punkt 10? Jag hoppas att den inte är det, men jag vill få det bekräftat.

de Silguy
Jag tror att jag har gett ett klart och tydligt svar: den ekonomiska politikens allmänna riktlinjer måste vara så funktionsdugliga, så precisa och så konkreta som möjligt. Idealet vore att de skulle ha en tvingande och obligatorisk karaktär, men med det nuvarande fördraget är det inte möjligt. I den här frågan måste vi alltså gå fram på ett pragmatiskt sätt, dvs. i första hand använda oss av group pressure -systemet, påtryckningar mellan ministrar, för att få saker och ting att utvecklas. Vid senaste mötet i Ekofin-rådet förra måndagen kunde man märka att det börjar bli så. Det är mot bakgrund av erfarenheter som vi kommer att få se i vilken utsträckning och på vilket sätt vi kan ta ytterligare ett steg för att göra systemet mer tvingande. Att hasta fram alltför fort skulle vara skadligt och förmodligen motverka de mål som eftersträvas av de som förespråkar en tvingande karaktär.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Rådets beslutsprocess
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0049/99) av Bourlanges för utskottet för institutionella frågor om beslutsprocessen i rådet i efter utvidgningen.

Bourlanges
Herr ordförande, mina kära kolleger! Det betänkande vi nu skall diskutera är speciellt på grund av sitt föremål, sin räckvidd, sitt innehåll och sin inriktning.
Föremålet först, eftersom parlamentet, genom utskottet för institutionella frågor, har valt att blanda sig i saker som inte angår det, dvs. att överskådligt och öppet prata om en annan institution: rådet. En del blir stötta, men vi anser att det är vår roll, dels för att parlamentet måste ägna sig åt unionens institutionella framtid i sin helhet och dels för att man aldrig är så väl synad som av andra. För egen del ser jag inget olägligt i att rådet skriver en rapport om parlamentet.
För det andra, räckvidden. I detta betänkande analyseras beslutsprocessen inom rådet och på ett allmänt sätt rådets funktionsproblem, utan att vilja säga sista ordet i Europeiska unionens institutionella historia, när den slutligen kommer att fullbordas definitivt, men också utan att vara bunden till det kortsiktiga perspektivet. Vi försöker definiera ett antal förändringar som bör genomföras i förhållande till de tre utmaningar som vi har framför oss: utmaningen med Europeiska unionens övergång till en politisk union, utmaningen med euron, som förpliktar oss att definiera och fastställa en ekonomisk politik, och utmaningen med utvidgningen som utövar ett tryck från mängden.
Detta betänkande utmärks också av sitt innehåll. I vissa delar föreslås eller förespråkas reformer av institutionell karaktär som kräver fördragsändringar. I andra delar är det fråga om ändringar av interinstitutionell karaktär som inte har lika stor räckvidd, ja det kan bara vara tal om administrativa arrangemang. I realiteten verkar det som om rådet fungerar som en helhet, de rättsliga instrument som används spelar inte så stor roll. De reformer som kräver fördragsändringar är visserligen inte så många, men alla ändringar av rådets funktionssätt är mycket viktiga.
Till sist utmärks betänkandet av sin inriktning. Tanken är att den skall vara en protest mot ett antal tendenser. Jag skall ta fasta på två: en tendens mot handlingsförlamning, som framför allt har att göra med ett ökat antal icke lämpliga uppsättningar deltagare för de nödvändiga reformerna (det är själva problemet med kvalificerad majoritet), och en tendens mot att använda sig av informella förfaranden, ad hoc-kommittéer, möten bland personalen eller mellan regeringar, som tenderar att ersätta de förfaranden som fördraget föreskriver, förfaranden som har fördelen att de är effektiva, öppna och demokratiska. Vi kommer med ett rop: mindre av det informella, mera av det strikta och en större respekt för officiella förfaranden!
Betänkandet är uppbyggt kring två huvudkapitel: strukturer och förfaranden. Jag har självklart inte tid till att beskriva allt det.
När det gäller strukturerna vill jag insistera på en punkt som Berès för en stund sedan tog upp med stor skärpa: krisen i rådet (allmänna frågor). I betänkandet förespråkas en mycket tydlig distinktion mellan den " utrikespolitiska" funktionen, som skall ombesörjas av utrikesministrarna, och funktionen " allmänna frågor" , en samordningsfunktion som bör ombesörjas av de ministrar som står närmast det samordningsansvaret. Detta är viktigt. Ingenting hindrar för övrigt, om staterna så önskar, att det skulle vara utrikesministrarna.
I kapitlet om förfaranden känner vi en viss osäkerhet när det gäller begränsningarna för en utvidgning av den kvalificerade majoriteten. I betänkandet finns något vågade förslag, som kanske inte kommer att följas av våra kolleger, om de egna medlen och om utrikespolitiken, men vi måste inse att allt som i morgondagens Europa kommer att underställas enhällighet kommer att präglas av ineffektivitet.
Mer allmänt sett uppmanas i betänkandet var och en till en logisk fördelning av behörigheter mellan rådet och kommissionen. Man kan nu se att det upprättas två parallella verkställande organ. Det är inte önskvärt; i alla frågor är det kommissionen som bör föreslå och verkställa. Rådet bör besluta, men det skall inte föreslå och verkställa, och kommissionen skall inte ha parallella regeringsfunktioner. Låt oss klargöra funktionsfördelningen. Det är vårt budskap.

Izquierdo Rojo
Herr ordförande! Jag skulle vilja komma med en ordningsfråga. Som Bourlanges mycket bra har sagt är rådet centrum för denna debatt. Jag skulle vilja fråga parlamentets ordförande vem som i detta ögonblick företräder rådet i debatten.

Ordföranden
Fru Izquierdo Rojo! Presidiet delar er uppfattning att rådet borde ha varit här i dag. Av olika anledningar är nu så inte fallet.

Corbett
Herr ordförande! När vi närmar oss en union med 20, 24, 25, 26 eller 27 medlemsstater, vilket kommer att vara fallet inom några få år, så finns det ingen fråga som har större betydelse för unionen än reformen av beslutsprocessen i rådet. Det är därför som parlamentet har rätt att undersöka den här frågan. Hur en utvidgad europeisk union kommer att kunna fungera beror på svaren på de frågor som har tagits upp i det här betänkandet. Vi vet att när vi inom kort kommer att ha ett tjugotal medlemsstater runt bordet i rådet, så kommer varje område där det krävs enhällighet att vara ett område där Europeiska unionen troligen kommer att drabbas av förlamning. Om det kan fatta beslut så kommer de att vara långsamma, klumpiga och fattas på grundval av minsta gemensamma nämnare.
Det är därför som det är så viktigt att det sker en reform. Varje politikområde där det krävs enhällighet kommer att blockeras. Dessutom kan Europeiska unionens funktion så enkelt stoppas av en enda regering om den väljer att göra det. Utnämningar till exempel: för utnämningen av kommissionens ordförande, utnämningen av centralbankschef och till och med för en utnämning av en ledamot i revisionsrätten krävs att rådet är enhälligt. En enskild regering kan mycket väl frestas att hålla unionen som gisslan. Vi har ju faktiskt varit med om det tidigare. Den tidigare konservativa brittiska regeringen blockerade för några år sedan, i tvisten om galna-ko-sjukan, allt beslutsfattande i rådet som krävde enhällighet för en särskild tvists skull. Vem kan säga att en eller annan regering inte kommer att frestas att använda samma taktik, när vi har ett tjugotal stater kring bordet i rådet?
Vi såg också kivet kring utnämnandet av centralbankens chef nyligen, och kring utnämnandet av kommissionens ordförande för fyra år sedan. I båda fallen kunde en enskild regering stoppa upp förfarandet så att de övriga fick lov att betala ett politiskt pris för en eventuell eftergift eller för en ny kompromiss som man måste komma fram till. Det var mycket svårt. Föreställ dig det med över 20 medlemsstater. Det är därför som den första och viktigaste reformen är en kraftig ökning av omröstningar med kvalificerad majoritet. Utan det kommer utvidgningen att innebära en stor risk för förlamning.
Ja, vi måste även ta en titt på frågan om röstfördelningen i rådet. Det har lagts fram ett förslag om ett system med dubbel majoritet: en majoritet av röster och en majoritet av befolkningen eller en majoritet av stater och av befolkningen. I Bourlanges betänkande understryks att det inte är helt nödvändigt att undvika möjligheten att en kvalificerad majoritet består av stater som företräder en minoritet av befolkningen. Räknemässigt kan det inte hända. Det är därför som jag - och hittills - min grupp alltid har varit mycket förbehållsamma avseende tanken att åstadkomma ett system med dubbel majoritet i rådet. Rådet skulle ha röster som företräder staterna på samma sätt som parlamentet har ett mer proportionellt system för att företräda Europeiska unionens befolkning.
I det här betänkandet fullgör parlamentet sin traditionella roll att blicka framåt, vara litet äventyrligt men blicka in i framtiden: på samma sätt som det gjorde med Spinellibetänkandet som föregick enhetsakten, Martinbetänkandet som föregick Maastricht och Bourlangesbetänkandet som föregick Amsterdam. Vi vet att det kommer nya mellanstatliga förhandlingar om ändring av fördragen på de här punkterna. Det är rätt att vi ställer fram litet framtidsutsikter på bordet.
Naturligtvis kommer det att bli problem på vissa punkter. Min egen grupp har svårigheter med vissa saker och kommer att lägga fram ändringsförslag och begära delad omröstning för vissa punkter. Om man inser att parlamentet här fullgör sin visionära roll och blickar framåt, lägger problemen på bordet, manar på regeringar att gå vidare i stället för att vara förbehållsamma, så kommer man att inse vilken roll det här betänkandet har och jag gratulerar föredraganden till de oerhörda insatser han gjort för det.

Méndez de Vigo
Herr ordförande! Jag anser att Corbett har gett den bästa eloge man kan ge Bourlanges betänkande genom att jämföra det med Spinellis betänkande. Jag tycker mycket riktigt att de båda har något gemensamt: båda pekar framåt och i båda två finns förslag om lämpliga lösningar. Det är mycket bra.
Men jag anser - precis som med Barros Mouras betänkande i förmiddags - att det vi gör här, innan Amsterdamfördraget ratificerats av alla medlemsstater, är att se framåt och det är en av detta parlaments uppgifter.
Jag instämmer också i det som har sagts angående omfattningen av kvalificerad majoritet. Jag menar att detta är den stora utmaning vi har framför oss, framför allt därför att detta betänkande är gjort med ett utvidgat Europa som perspektiv. Nu, med de tre senaste ländernas inträde, har svårigheterna att fatta beslut ökat. Vad kommer att ske i ett Europa med 25 eller 28 medlemsstater? Vi måste ge lösningar, finna metoder att undvika förlamning, finna metoder att undvika att Europeiska unionen förvandlas till en mellanstatlig organisation. Det viktigaste är att försvara integrationsprincipen. I slutändan kan integrationsprincipen bara lösas genom att fatta beslut med kvalificerad majoritet. Det är uppenbart, liksom att vi måste hitta former för detta.
Här anser jag att Bourlanges betänkande sätter fingret på den ömma punkten angående de frågor som måste behandlas, jag beklagar också att rådet inte är här, eftersom jag anser att det skulle ha mycket att lära av denna debatt och det som kommer att sägas i den.
Vad gäller frågan om röstviktning, som är en av frågorna i protokollet om institutioner i Amsterdamfördraget och som det verkar som om det tyska ordförandeskapet vill lägga förslag om, tror jag att vi måste diskutera två möjligheter: en ny omfördelning av röstviktningen eller en dubbel enkel majoritet, som Bourlanges föreslår. Jag menar att det också är en förtjänst att också Bourlanges - som kommer från ett land som alltid har motsatt sig denna tanke - nu beaktar detta i sitt betänkande.
Därför, herr ordförande, och för att vi anser att det är ett förtjänstfullt betänkande, kommer min grupp att stödja det.

Cardona
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag som är en försvarare av regeln om enhällighet, kommer att bryta det i detta sammanhang. Föredraganden Bourlanges, som jag respekterar, men som jag i huvudsak inte är överens med, har i sitt senaste betänkande uttalat och skrivit att detta var, och är, ett konservativt betänkande. Den som känner till hans tankar om Europa vet att han kan var något försiktig men, enligt min mening, mycket litet konservativ. Därför är det vid en tidpunkt då debatten om vem som är för eller mot Europa inte längre har någon mening, och då Europasocialismen kräver mer Europa av oss, vi, som varken hör till vänstern eller socialdemokraterna som måste kunna erbjuda ett bättre Europa.
Ett bättre Europa inom ramen för institutionerna - vilket är betänkandets sammanhang - innebär helt enkelt att rådet skall stå för Europas politiska ledning, eftersom det är där förenandet av staterna och prioriteringen av de suveräna nationerna förkroppsligas. Det måste vara Europaparlamentet som, i perfekt och så nära samarbete som möjligt med de nationella parlamenten, kontrollerar unionens verkställande funktion, och kommissionen bör, enligt vår mening, återfå sin ursprungliga roll att verkställa och förvalta, i stället för att försöka ge den nya uppgifter, nya förlängningar, nya befogenheter.
Föredraganden hävdar också att Europeiska rådet har blivit Europeiska unionens förtrupp. Vi kan inte vara mer överens. Men även här ger den konservativa sidan av betänkandet vika för den djärvare, när det sägs att Europeiska rådet i form av stats-och regeringscheferna, bör mötas när det är nödvändigt och där de beslutsförfaranden som tillämpas under de normala ministerrådsmötena skall tillämpas.
Jag har ingen Europafobi eller Europaallergi. Jag anser att jag först och främst, och snabbt behöver förklara för medborgarna i det Europa där vi lever, att vi äger Europa och att vi vill äga det. För att inta en Europarealistisk hållning, något jag redan beskrivs som, trots min optimism. Det är ett adjektiv som inte stör mig, hellre Europarealistisk än Europacentralistisk eller Europafederalistisk, kort sagt, Europasocialistisk.

Schörling
Herr ordförande! Jag vill gratulera Bourlanges till detta initiativbetänkande som jag tycker är en mycket intressant, om än ibland ganska krävande läsning. Jag delar helt synpunkten om att man måste sträva efter en klar och enkel organisation, och att man måste göra klart vem som har befogenheter och ansvar. Rollsammanblandningen som vi nu kan se prov på är förstås förkastlig. Informella nätverk och sammanträden utan insyn och demokratisk kontroll är naturligtvis inte heller bra. Dessutom vet vi att det i andra pelaren finns en rättsosäkerhet som ju är helt oacceptabel. Så långt är vi överens.
Sedan tillåter jag mig, med all respekt, ändå att ifrågasätta Bourlanges analys och utgångspunkten för hans resonemang. Han menar att medlemsstaterna har reagerat på de nya utmaningarna med en " överdriven institutionell empirism, som /.../ har lett till en stegvis och smygande avinstitutionalisering av unionen" . Men är det verkligen så? Tvärtom tycker jag att nya fördrag och nya institutionella uppgörelser går åt ett annat håll. En viktig reform som vi dock borde genomföra är rollfördelningen, dvs. vem som skall anta besluten. Jag tycker att man borde kunna föra tillbaka en del av de beslut som antas av EU i dag till medlemsstaterna och till regionerna.
Det finns vidare inte något rimligt skäl till att Europeiska rådet skulle ha en mindre central roll i dag. Det finns ingen legitimitet för kommissionen att fungera som en " EU-regering" , som Bourlanges konstruktion föreslår. EU är dess medlemsländer, och även om enhällighet ibland är ineffektivt, så var väl inte målet att det skulle vara effektivt, utan målet var väl också demokrati.
Jag tycker inte att det är fel av utskottet för institutionella frågor att lägga näsan i blöt som man har gjort här, men låt oss ta detta betänkande för vad det är: en intellektuell övning.

Saint-Pierre
Herr ordförande, mina kära kolleger! Jag skulle också ha velat hedra rådets ordförandeskap. Jag beklagar att inte kunna göra det, eftersom det inte har någon företrädare närvarande här.
Tillåt mig först och främst, mina kära kolleger, att gratulera Bourlanges å ARE-gruppens vägnar för det viktiga arbete han har gjort, och för att han också hade förmågan att få med andan i ett stort antal förslag från hans kolleger i utskottet för institutionella frågor.
Det sålunda utformade betänkandet som plenarsammanträdet i dag behandlar, är för min grupp en mycket bra utgångspunkt. Det finns en brist på öppenhet på unionsnivå som framför allt beror på rådets dubbla karaktär; att det båda kan sammanträda som verkställande och som lagstiftande organ. Den situationen ställer till med problem som riskerar att förvärras med utvidgningen av unionen, eftersom rådet i sin lagstiftande roll just nu fungerar på ett sätt som påminner mycket mer om Wienkongressen än om en verklig lagstiftande kammare.
Unionens institutionella system måste kunna förstås av unionsmedborgarna, och det är absolut inte så i dag. Rådet måste alltså upphöra med att vara ett aggregat av nationella verkställare som sammanträder i hemlighet och praktiskt taget fattar alla beslut enhälligt. Det måste bli en andra lagstiftande kammare, på samma grunder som Europaparlamentet.
Vi behöver också återställa en institutionell jämvikt som sätter punkt för en ständig förstärkning av rådet och Europeiska rådet. Den senare bör fördjupa sin roll som består i att ge unionen allmänna riktlinjer och en politisk drivkraft, utan att för den sakens skull vara ett beslutande organ. Grunderna för denna nya arkitektur förutsätter en utvidgning av omröstningarna med kvalificerad majoritet i rådet. I fördraget finns det fortfarande inte färre än 40 artiklar där enhällighet fortfarande är regel, vilket innebär att det finns lika många områden där unionen praktiskt taget dömer sig själv till handlingsförlamning, med tanke på utvidgningen.
Vi gör den bedömningen att betänkandet av Bourlanges kan förbättras ytterligare. Därför har min grupp ingett två ändringsförslag, som vi vill uppmärksamma föredraganden på.
För det första det akuta behovet av att använda sig av gemenskapsmetoden för att förbereda nästa revidering av fördragen, eftersom det vid fördragsförhandlingarna i Maastricht och Amsterdam framkom att den mellanstatliga metoden är föga anpassad och ineffektiv, ja till och med föråldrad.
För det andra att det är lämpligt att skapa en ny funktion, en unionspresident, i syfte att etablera en form av beständighet och en större synlighet i en utvidgad union.
Jag hoppas att de här förslagen, som vi lägger fram i en konstruktiv anda, kommer att kunna antas av en majoritet i kammaren.

Bonde
Herr ordförande! Det betänkande som vi behandlar i dag har skrivits av den franske ordföranden för Europarörelsen enligt receptet " mycket mer union" . Junirörelsen är emot en union, så vi röstar nej. Bourlanges vill att fler lagar antas med majoritetsbeslut i rådet, men detta innebär ju att folkstyret kan röstas ned, eftersom kärnan i demokratin är att man kan gå till val, få en ny majoritet och därefter nya lagar. Föredragandens förslag innebär att vi kan gå till val, men att vi aldrig mer kan få nya lagar som danska väljare. Vi kan byta ut 3 av 87 röster i rådet. Vi kan byta ut 16 av 626 ledamöter i Europaparlamentet, men vi kan aldrig mer som väljare rösta oss till en ny lag. Vi kan få nya politiker, men ingen ny politik. Vi förvandlas till en valkrets i stället för att vara en nation. Vi blir en nationell minoritet, i stället för att vara ett självständigt folk.
Junirörelsen vill inte minska folkstyret. Vårt uppdrag är att skapa demokratiernas Europa, där länder har ett nära samarbete, men bara utfärdar nya lagar för problem som är gränsöverskridande. Luft- och havsföroreningar utgör problem som vi inte kan lösa var för sig. Här måste vi ha ett förpliktande internationellt samarbete, men det skall tillämpas minimibestämmelser som innebär att alla får gå längre än dessa. EU skall inte kunna förbjuda ett land att förbjuda bekämpningsmedel och färgämnen som ger allergi. Vi vill se ett ekologiskt Europa, men inte mer union och absolut inte en ny stat, så vi röstar nej till Bourlangesbetänkandet.

Brinkhorst
Herr ordförande! Ursäkta att jag är litet sen - jag hade andra åtaganden. Till Bonde vill jag säga att han är vid fel debatt. Vi talar inte om Europas allmänna ställning; vi talar om ministerrådet. Jag välkomnar det utmärkta betänkande som utarbetats av vår kollega Bourlanges. Det är konsekvent och mycket sammanhängande. Den institution där vi hittar de största svårigheterna i beslutsprocessen är inte kommissionen eller parlamentet - även om det finns flera svårigheter som vi är medvetna om - utan det är ministerrådet. Bourlanges talade om den förödande avinstitutionaliseringen av ministerrådet och det är helt riktigt. Rådet följer inte ens sina egna regler. Han beskrev Europeiska gemenskapens råd som " gatsopningsbilen i Tour de France" . Europeiska gemenskapens råd blir verkligen allt mer inkonsekvent och det är mot den bakgrunden som jag i mycket hög grad välkomnar Bourlanges totala tillvägagångssätt.
Jag vill ta upp två avgörande punkter: den kvalificerade majoriteten är ett problem och kommissionär Oreja vet hur kommissionen har kämpat för att få igenom de nödvändiga förändringarna i det avseendet. Punkten om inre konsekvens rör det faktum att det finns för många specialråd, som Bourlanges sade, och rådet för utrikesfrågor misslyckas med att spela sin rätta roll. Förslaget att inrätta ett verkligt råd för allmänna frågor stärker konsekvensen. Jag hoppas att kommissionen också kommer att betona den här punkten.
Sedan har vi ökningen av antalet kommittéer. Tyvärr så har vi en första, en andra och en tredje pelare men när vi går mot en gemenskapsintegrering, till exempel inom det rättsliga och inrikesområdet, så är det meningslöst att upprätthålla en K4-kommitté av något slag i den första pelaren. Det urholkar både kommissionens initiativkraft och den funktion som Coreper, det centrala organ som förbereder ministerrådets arbete, har. Jag stöder även den synpunkten.
När det gäller den politiska kommittén så bör vi röra oss i den riktningen. Allt beror dock på om GUSP till sist blir en verklig gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.

Schäfer
Herr ordförande, ärade kolleger! Den här dagen skall ge oss en institutionell orientering. Var befinner vi oss nu och vart vill vi komma? Vi står inför ratificeringsförfarandets avslutande och Amsterdamfördragets ikraftträdande. Angående den förestående utvidgningen finns det, som ni vet, en del viktiga problem som den senaste regeringskonferensen inte kunde lösa.
Det tyska ordförandeskapets målsättning är därför att, när man i slutet av mars har uppnått enighet kring de principiella frågorna i Agenda 2000, på toppmötet i juni fatta beslut om förfarandet för de nödvändiga institutionella reformerna. Europaparlamentet har i sin resolution Mendez-Tsatsos skisserat på omfattningen av och utrustningen för ett sådant. Utskottet för institutionella frågor har med sitt arbetsprogram det senaste ett och ett halvt året förtydligat den orienteringen. Det har resulterat i de tre betänkanden som vi diskuterar här i dag.
I och med Bourlanges betänkande förslår parlamentet en resolution som skiljer sig från de vanliga. Det handlar inte om en kravkatalog, utan om ett viktigt dokument med perspektiv. Kärnpunkten i hans framställan är den nödvändiga övergången till majoritetsbeslut på flera områden och anpassningen av omröstningsförfarandet i rådet, så att det bevarar sin handlingskraft efter den förestående utvidgningen. Dessa uppgifter framgår av Amsterdamfördraget och av Europaparlamentets yttranden i samband med detta.
Jag kan öppet säga att vissa detaljer i dagens resolution enligt min uppfattning snarast är av illustrativ betydelse. Politisk auktoritet förutsätter allmänna riktlinjer i den nuvarande fasen med de europeiska debatterna. Vi och Jean-Louis Bourlanges kommer då med tanke på hur vi uppfattar vår roll att få vara impulsgivare för den europeiska integreringsprocessen.
Därför kommer det nya Europaparlamentet att få föra en fördjupad debatt angående de förestående förhandlingarna om de institutionella reformerna. Vi förväntar oss därför att man på Europeiska rådet i Köln beaktar våra åsikter i sina beslut om tidsplanen och metoderna för dessa reformer. Jean-Louis Bourlanges har tagit fram ett bra underlag för det.

Lambrias
Herr ordförande! Bourlanges betänkande är en sten kastad i de institutionella organens stillastående vatten, och det förtjänar beröm både för sin djärvhet och realism. Jag skall, med tanke på tiden, begränsa mig till att betona de ansträngningar som görs i betänkandet för att råda bot på den håglöshet och förvirring som sedan flera år hindrar utformningen och genomförandet av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Det vill säga den politik som utgör ett condito sine qua non , om det som vi kallar Europeiska unionen skall bli en verklig union mellan stater och folk.
Böneboken i det ursprungliga fördraget försvagades i och med Amsterdamrevideringen. Den komplicerades och blev ännu oklarare. Eftersom utvidgningsprocessen har satt igång, är varje dröjsmål att finna en lösning på det existensiella institutionella dödläget farligt. Det är på en och samma gång karakteristiskt och sorgligt att nationalistiska rop den senaste tiden har börjat höras från vissa medlemsstaters ledare. Och detta innebär inte någonting annat än man nu prioriterar de egna intressena framför gemenskapens.
Bourlanges betänkande innehåller från artikel 24 och framåt konkreta och tydliga förslag om hur den nuvarande situationen skall förbättras. Det kan så vara man inte instämmer i den ena eller andra tekniska detaljen. Det som är oacceptabelt för alla är dock att frågan om unionens vid det här laget konstaterade oförmåga att spela en övernationell roll för att garantera den internationella ordningen och freden tystas ned.

Van Bladel
Herr ordförande! Bourlanges politiska testamente, upprättat precis före mandatets slut, innehåller viktiga frågor. Dock, herr ordförande, så är det inte förrän euron är en succé och de nationella parlamenten är redo att lägga en god grund för ett fosterländernas Europa, som ögonblicket enligt min uppfattning har kommit för att ta stora steg framåt. Först återstår att se om man lyckas med den gemensamma brottsbekämpningen, flyktingmottagandet, harmoniseringen av skattepolitiken och skapandet av jobb. Man måste förvisso fortsätta att utarbeta de europeiska tankarna om ett utvecklande av de europeiska institutionerna och utvidgningen. Låt oss inte överösa medborgarna med alltför många anpassningar på alltför många skilda områden; detta försämrar medborgarnas kontroll över och insyn i den egna suveräniteten och det skulle snarare leda till missnöje med Europa än motsatsen.
Bourlangesbetänkandet är en intressant, intellektuell exercis; inte tvinga sig på med jättekliv, utan snarare använda Tummelitens metod att långsamt lägga ut ett spår. På så sätt har vi medborgarna med oss. Tills vidare kan min grupp ännu inte ställa sig bakom ert betänkande.

Voggenhuber
Herr ordförande! Att försöka reformera rådet är nog den svåraste uppgift som finns. Det innebär i praktiken inget annat än att vädja till rådet att reformera sig självt. Därför förvånar det mig inte, att rådet inte ens är närvarande, när vi framför denna vädjan och att det kan ställa sig tämligen likgiltigt till parlamentets reformförsök. Rådet är den europeiska demokratins akilleshäl, för att inte säga dess svarta hål. Det beror på dess amfibiska natur. Som europeisk institution håller sig rådet alltid undan de nationella parlamenten och de nationella och europeiska domstolarna. Det håller sig alltid undan Europaparlamentet genom att framställa sig själv som medlemsstaternas församling. Därför hyser jag inga större förhoppningar om att demokratins svarta hål skall kunna fyllas igen, att lagstiftningsprocessen äntligen skall bli offentlig, att majoritetsbeslut skall börja gälla, att det skall ske en demokratisering av den andra och den tredje pelaren. Ett sådant regeringssamarbete övergår allt mer till att bli ett demokratiskt ingenmansland.
Jag gratulerar föredraganden till hans försök att åtminstone skissa på en sådan reform. Jag vill också lyckönska honom till hans raffinerade sätt, då han föreslår en revolutionär maktförskjutning till de stora staternas fördel och framställer det vid sidan av ett bibehållande av den nuvarande balansen. Det är ett synnerligt lyckat intellektuellt förslag.

Berthu
Herr ordförande! Bourlangesbetänkandet står i förhållande till perspektivet att rådet skulle utvecklas mot en ställning av en andra kammare som företräder staterna, och att kommissionen steg för steg skulle bli den verkliga europeiska verkställande instansen. Som jag har förklarat i den minoritetsståndpunkt som finns i en bilaga till betänkandet, anser Gruppen Nationernas Europa att en sådan utveckling skulle vara farlig och att rådet måste få behålla sin roll som central beslutsfattare, eftersom det företräder medlemsnationerna och är hierarkiskt överordnad kommissionen.
För en av de lärdomar vi måste dra av de senaste diskussionerna om misstroendevotum mot kommissionen, är att de europeiska institutionerna löper en mycket större risk att avskärma sig från folken, eftersom de inte är förankrade i en enda nation. Och det stämmer desto mer för kommissionen, som stöder sig på en europeisk offentlig funktion med en ganska svag nationell förankring. Botemedlet måste sökas i en särskilt omsorgsfull förstärkning av det band som placerar Bryssel i medlemsstaternas tjänst. Det bandet förutsätter en privilegierad plats för rådet. Därför måste å ena sidan varje medlemslands distinkta röst i rådet bevaras genom att enhälligheten upprätthålls, och å andra sidan måste alla medel utnyttjas för att stärka rådets kontroll av kommissionen. Om detta ytterst viktiga kapitel säger Bourlangesbetänkandet ingenting. Med tanke på detta saknas det möjlighet till att lösa ett stort problem i Europa i dag: att det går fel väg, en superstat avskuren från folken.

Barros Moura
Herr ordförande, kära kolleger! Jag vill börja med att gratulera föredraganden som, enligt min åsikt, har presenterat en magnifik övning i framåtblickande diskussioner om institutionerna i en utvidgad Europeisk union och om frågor som Amsterdamfördraget uppenbarligen inte har löst. Jag anser att betänkandet är värdefullt framför allt på grund av dess försvar för gemenskapsmetoden i en tid då vi upplever tydliga tecken på tillbakagång till en mellanstatlig verksamhet i Europeiska unionen. Jag anser särskilt att föredragandens förslag om omorganiserande av rådets arbete är inne på rätt spår. Inte bara vad gäller effektivitet, genom en utökning av omröstningar med kvalificerad majoritet, utan också vad gäller att återställa den institutionella balans som föreskrivs i fördraget, vilken har förändrats till en verkställande och styrande roll för rådet, till förfång för kommissionens roll som initiativtagare och politisk pådrivare, vilken erkänns i fördraget och som den borde fortsätta att utöva.
Därför kan jag inte förstå detaljen i förslagen om röstviktning i rådet. Det är självklart att den demografiska tyngden i de olika länderna måste återspeglas i röstetalen och att en minoritet av befolkningen inte skall kunna stå i vägen för majoriteten. Det vore antidemokratiskt och det skulle med rätta förkastas av allmänheten i de stora länderna.
Enligt min åsikt är det dock inte parlamentet, med behörighet till medbeslutande i lagstiftningsfrågor, som medlemsstaternas olika demografiska tyngd skall återspeglas: för övrigt måste vi inom kort, i ett utvidgat Europa och i ett parlament reducerat till sjuhundra ledamöter, förändra den nuvarande proportionen för ledamöter från varje land. I rådet måste vi, framför allt på grund av dess styrande roll, behålla den grundade balansen mellan stora och små länder. Vi får inte skapa, eller ge intrycket av att skapa en styrelse av de stora, och ännu mindre fyra månader före valet, ännu mindre fyra månader innan valet och mitt i denna antieuropeiska propaganda som vi för övrigt har kunnat lyssna på i denna debatt.
En sista anmärkning angående innehållet i punkt 33 som jag inte kan acceptera, för att den i budgetfrågor skulle ge större beslutsbefogenheter till de största bidragsgivande staterna, vilket också är emot gemenskapsmetoden.

Rack
Herr ordförande! Bourlanges betänkande är ett utmärkt betänkande. Det var också vad man kunde förvänta sig. Jean-Louis Bourlanges har i många år varit spjutspetsen i den europeiska integreringsprocessen. Fast om vi tar oss en titt på honom är kanske inte ordet spets det mest lämpliga.
Men Bourlanges betänkande är också ett viktigt betänkande. Det påminner oss nämligen i tid om att unionen står inför två ständiga uppgifter: utvidgning och fördjupning. De senaste månaderna har vi talat mycket om utvidgningsfrågan. I samband med det har vi påtalat de hemläxor som kandidatländerna har, påtalat det med rätta. Jag kan till exempel påminna om diskussionen här i parlamentet inför toppmötet i Wien. Men det innebär inte att vi får glömma våra egna hemläxor här i parlamentet och i unionen. Europeiska unionen måste bevara sin handlingsförmåga eller rättare sagt, den bör stärka sin handlingsförmåga. Här har Amsterdamfördraget bidragit med en del, men tydligen utnyttjades inte den berömda kvarten.
De viktiga frågor som fortfarande står öppna är de som avser beslutsprocessen i rådet. Dessa frågor tar Bourlanges upp i sitt betänkande, där han har försökt att hitta konstruktiva och framåtsträvande lösningar. I stort sett har han lyckats väl med detta, anser jag, och det har också många av de tidigare talarna lyft fram och poängterat. Men jag tror ändå att vi i vissa avseenden måste sätta frågetecken inför det principiellt korrekta kravet på ett generellt införande av kvalificerade majoritetsomröstningar i rådet. I synnerhet ställer jag mig skeptisk till punkterna 28, 32 och 33 beträffande egna medel och kvalificerad majoritet.
Jag vill nämna en sista punkt, som vår kollega Saint-Pierre med rätta tar upp i ett ändringsförslag: Vi måste också diskutera metoden för nästa fördragsreform, och här är det gemenskapsmetoden, inte regeringskonferensens metod där endast veto gäller, som är den rätta.

De Giovanni
Herr ordförande! Just nu är det mycket viktigt att vi diskuterar och röstar om betänkandet om rådets beslutsprocess, för övrigt ett betänkande av hög kvalitet. Det är viktigt eftersom Europeiska unionen just genomgått en komplicerad och svår fas i sin utveckling, och eftersom många tidigare samband har ifrågasatts. Att i det läget återuppta diskussionen om institutionerna och deras funktion blir en viktig uppgift för Europaparlamentet. Jag frestas påstå att i avsaknad av konkreta reformer är det av avgörande betydelse att parlamentet återupptar den strategiska diskussionen om unionens utveckling, eftersom hela den institutionella balansen håller på att rubbas. Vi bevittnar en försvagning av kommissionen, och detta är ett faktum. Jag vet inte om det dessutom pågår en politisk attack mot kommissionen, men en försvagning är tydlig. Man kan konstatera att Europeiska rådet inte utvecklas som det borde, något som helt riktigt understryks i Bourlangesbetänkandet. Det är svårt att fullt ut utnyttja parlamentets och rådets parallella funktioner i samband med lagstiftningen. Med andra ord befinner sig systemet som helhet i en förändringsfas, framför allt på grund av utvidgningen och efter euron. Bourlanges betänkande väjer inte för de här frågorna, som behandlas med stor fantasi vad gäller de institutionella lösningarna. Och jag vill påstå att fantasi aldrig har varit så nödvändigt som just nu, när det gäller våra institutioner. Här krävs en dynamisk tolkning av fördraget, inte en bokstavlig - men naturligtvis skall man ha klart för sig att de dynamiska tolkningar som görs många gånger går utöver den juridiska texten. Grundidén måste vara att avslöja det institutionella hyckleri som hävdar att Europeiska unionen kan fortsätta att utvidgas utan att man reformerar dess institutioner.
Bland de många reflexioner man kunde göra i anslutning till betänkandet, tänker jag inte speciellt uppehålla mig vid något som kanske kan anses vara en central punkt, dvs. den reform av rådet " allmänna frågor" som Bourlanges pekar på. Låt mig i stället ta upp en fråga som, enligt min bedömning, uppkommer ur en tolkning av betänkandet. I betänkandet tas framför allt sikte på att återställa balansen mellan Europeiska rådet och kommissionen, två instanser som skall ta initiativ i politiska frågor och när det gäller lagstiftning. En viktig del av Europeiska unionens framtida utveckling beror på denna balans. Detta är en avgörande punkt. Jag påstår att denna balans för närvarande äventyras, både av brister i rådets utveckling och av kommissionens försvagning.
Herr ordförande! Låt mig sluta med att säga att hela betänkandet, enligt min åsikt, går utöver den gamla uppdelning som ställer den mellanstatliga modellen mot den övernationella. Signalerna om att vi nu bör lämna denna gamla uppdelning bakom oss hittar man just i omdefinieringen av balansen mellan rådet och kommissionen. I det avseendet är Bourlanges bidrag mycket viktigt.

Delcroix
Herr ordförande! Jag hade förberett en text, men jag glömde den. Jag glömde den för att många saker redan har uttryckts på ett mycket bra sätt av tidigare talare, och det är inte värt att upprepa saker som redan har sagts. Men jag skulle ändå vilja insistera på två punkter.
Den första är att man under en lång tid, och än i dag, beklagar att man inte genom Amsterdamfördraget löste saker och ting helt och hållet, och att det egentligen inte förberedde för utvidgningen. Europaparlamentet har förresten en del av skulden i det avseendet, för inte heller det föreslog en lösning i frågan. Det var fortfarande splittrat.
Det är nu en etapp vi har lämnat bakom oss, och jag skulle vilja säga att utskottet för institutionella frågor och dess föredragande har varit djärva. De har varit djärva nog att lägga fram en lösning, och det är, tror jag, den allra viktigaste faktorn i dag: vi kommer inte tomhänta. Kanske finns det bättre lösningar, men det återstår att visa upp dem. I vilket fall som helst, en lösning ligger på bordet.
Den andra saken jag skulle vilja ta upp, det är att en avgörande sak har framträtt för Europas framtid - genom alla debatter inom de politiska grupperna och mellan små och stora stater. Denna avgörande sak är att var och en av oss är i minoritet inom den europeiska strukturen, var och en av medlemsstaterna är i minoritet, och vi måste följaktligen vara uppmärksamma på andra och utveckla denna minoritetskultur som utgör Europas framtid. Sammanfattningsvis anser jag, att med en lösning å den ena sidan och en filosofi å den andra sidan, har processen verkligen satt igång, och det gläder jag mig åt.

Izquierdo Rojo
Herr ordförande! Angående det som har sagts är jag mycket tacksam mot föredraganden Bourlanges, som stöder det ändringsförslag vi har ingett, ett ändringsförslag som i framtiden kommer att göra det möjligt för de formella ministerråden att sammanträda med de ministrar som är ansvariga för kvinnans rättigheter.
Detta ändringsförslag är ett viktigt ändringsförslag som tar upp ett väsentligt problem i dagens Europa, den traditionella utstötningen av kvinnor från beslutsprocesserna. Jag hoppas att Europeiska folkpartiets grupp också stöder detta ändringsförslag och att kommissionen, som är närvarande i denna debatt, också är känsliga nog att ge sitt stöd för att inleda denna väg.
Hittills har inte ministrarna som ansvarar för kvinnors rättigheter kunnat hålla formella ministerråd. Jag tycker alltså att vi genom att öppna denna möjlighet tar ett stort steg för att försvara den nödvändiga närvaron av kvinnor i beslutsprocesserna.
För det andra anser jag i allmänna ordalag att det inte bara är lämpligt utan nödvändigt att vi, vid en tidpunkt då Europeiska unionen inleder en utvidgningsprocess i stor skala, diskuterar denna sak. Bourlanges betänkande innehåller odiskutabla förbättringsförslag och dessutom måste jag säga att de, enligt min åsikt, slår in på den väg vi vill gå, det vill säga, den går via gemenskapsmetoden som gör den traditionella och hittills rådande mellanstatliga metoden föråldrad.
Det är skamligt - verkligen skamligt - att ministerrådet inte är närvarande när Europas valda företrädare debatterar något som direkt berör dem och alla europeiska medborgare.

Paasilinna
Herr ordförande, bästa kolleger! Jag förstår inte riktigt meningen med hela det här papperet och dess tidsplan. Det kanske är klart för somliga, men för många av oss inte. I samband med den här frågan har man inte här haft tillräckligt omfattande förberedelser och debatt, detta är emellertid en allvarlig fråga. Trots det anser jag att det är på sin plats att utöka användningen av kvalificerad majoritet för att effektivisera unionens verksamhet. Betänkandet innehåller dock motsägelser, till exempel trettiofemte och trettiosjätte stycket. I trettiofemte stycket konstaterar man att de små och medelstora staterna har en överrepresentation, och detta skulle man sedan rätta till med systemet för viktning av rösterna och med dubbel majoritet. Emellertid säger man i trettiosjätte stycket att den aktuella balansen inte får rubbas. Detta strider alltså till synes mot det föregående. Det kanske beror på att föredraganden i själva verket bara tittar på balansen mellan de stora staterna.
Redan vid tiden för mötet i Amsterdam lade Finland fram ett preliminärt förslag till en kompromiss där alla medlemsländernas röster skulle fördubblas, dock på det sättet att de större länderna tilldelas två eller kanske till och med flera extra röster utöver fördubblingen. Detta skulle även från de små ländernas synvinkel vara en godtagbar lösning. En lösning som rubbar den aktuella balansen så litet som möjligt skulle alltså kunna uppnås även med hjälp av den här modellen, men på ett sätt som inte heller skulle rubba balansen alltför mycket med tanke på de små länderna. Här finns det anledning att utgå ifrån att en institutionell reform inte kommer att lyckas med mindre än att man också beaktar de små staternas andel när man skall balansera rösterna.

Oreja
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag vill först tacka utskottet för institutionella frågor och dess föredragande för de olika delbetänkandena om specifika frågor angående tillämpningen av Amsterdamfördraget och om frågor vi måste närma oss i framtiden för att uppnå ett mer effektivt, demokratiskt och öppet institutionellt system.
Bourlanges betänkande placerar sig perfekt inom denna ram och vi har kunnat konstatera att en stor del av talarna erkänner detta. Jag vill dessutom gratulera Bourlanges till den mycket didaktiska presentation han gjorde där han uttryckte det väsentliga i betänkandet: dess syfte, om vi nu hyste några tvivel om det; dess omfattning; dess innehåll och inriktning.
I betänkandet tar man upp ett institutionellt problem som jag anser vara betydelsefullt för att fastställa Europas framtida arkitektur, närmare bestämt i en union som önskar bli ett instrument för ett lugnt förenande på kontinenten. Jag tänker på beslutsprocessen i Europeiska unionen i ett utvidgningsperspektiv, något som de flesta talare har berört.
Vår uppgift är att planera och konstruera ett institutionellt system som, enligt min mening, skall vila på tre viktiga principer: för det första, en fortsättning av en process och en institutionell plan som har gett extraordinära resultat för fred, framsteg och demokrati.
För det andra, en anpassning till en föränderlig värld som, även när det gäller offentliga institutioner, kräver stor flexibilitet. Jag instämmer i den tanke som Izquierdo Rojo uttryckte här om formella ministermöten mellan de ministrar som ansvarar för kvinnors rättigheter, om frågor som direkt berör dem och att de bör bli en gemenskapsbefogenhet. Jag anser att det är en god idé och noterar den.
För det tredje, förmågan att organisera en hel kontinent kring ett system som måste vara politiskt och ekonomiskt solidariskt. Därför anser jag att det är viktigt att på förhand undersöka vilka de olika aspekterna är i vårt system, för att kunna reformera det och genomföra det som De Giovanni sade om denna konstitutionella mekanism som just nu diskuteras, och som det är nödvändigt att klargöra.
I denna mening anser jag att vi kan ta upp en rad grundläggande frågor:
Finns det en sammanblandning mellan rådet och dess olika specialiserade rådssammansättningar? Detta tog bland annat Brinkhorst upp.
Finns det en sammanblandning mellan de institutioner som har en verkställande roll? Detta nämnde bland andra Cardona i sitt inlägg, även om jag måste medge att jag inte är helt överens vad gäller den uppgift som det tycks som om man vill bevilja kommissionen, som endast en verkställande funktion. Det finns en annan funktion som är grundläggande, och det är lagstiftningsinitiativet, och det får man inte glömma bort.
Kan man tala om en överdriven byråkrati i förberedandet av de politiska besluten i rådet? Borde inte handlingsförmågan förbättras, så som Rack sade?
Betänkandet tycks besvara de frågor jag har ställt mig jakande, och för fram några förslag som utan tvivel skulle förbättra den nuvarande situationen. Jag delar helt föredragandens åsikt om rådets dubbla verkställande och lagstiftande funktion. Jag förstår också Saint-Pierres anmärkning om att rådet inte bara får vara en enkel summering av de nationella regeringarna. Jag menar att denna dubbla funktion - lagstiftande och verkställande - bara är möjlig i ett institutionellt perspektiv om det parallellt finns en stark kommission som har förmågan att helt och hållet utföra sitt uppdrag och utöva sin initiativrätt liksom kontrollen av tillämpningen av gemenskapsrätten och även, i görligaste mån, verkställandet av densamma.
Utan att gå in på de olika konkreta förslagen i texten, anser jag att det är värt att diskutera de observationer Bourlanges gör om Europeiska rådet och givetvis bör Europeiska rådet - enligt min bedömning - fortsätta att ha funktionen som politisk pådrivare, med inriktning på hela unionen.
I detta håller jag också med De Giovannis påpekande om behovet av att finna en balans mellan Europeiska rådets och kommissionens roll. Jag minns att i den audiens jag deltog i för att ta ansvaret för de institutionella frågorna ställdes en fråga till mig: någon frågade om jag ansåg att kommissionens relationer borde finnas enbart med parlamentet eller om de inte också borde finnas med Europeiska rådet. Jag svarade jakande. Jag anser att det i viss mån finns en dubbel legitimitet och det är alltså då logiskt att denna dubbla relation finns.
Vad gäller frågan om Europeiska rådet och behovet av att stärka den juridiska processen för beslutsfattande i rådet som föredraganden har tagit upp - och även, som han säger, hos stats- och regeringschefernas -, måste jag säga Bourlanges att jag hyser vissa tvivel. Det är klart att en utveckling i denna riktning i längden skulle försvaga Europeiska rådets ädla roll som en pådrivare av de stora politiska riktlinjerna och strategierna med risken att förvandla det - vilket inträffade redan på 80-talet - till ett organ till vilket man hänvisade också de minsta besluten. Jag anser att vi måste undvika att denna situation uppstår på nytt.
Jag tror inte att det är nödvändigt att påminna om de faror som denna situation har orsakat. Det som definitivt är uppenbart just nu är att vi måste förstärka vårt institutionella system, vilket har nått en viss mognadsgrad eftersom dess institutioner är alltmer underställda den demokratiska kontrollen från detta parlament, liksom de nationella parlamentens ansvarsområde måste klargöras inom gemenskapsramen. Det finns en dubbel roll: det finns en grundläggande roll för Europaparlamentet och en roll som hör till de nationella parlamenten.
Detta måste göras på ett sådant sätt - som Schörling sade - så att vi vet som gör vad och således måste vi klargöra frågorna bättre, vilket vi ofta inte har gjort.
Jag delar också en uppfattning som jag anser är väsentlig: det är nödvändigt att göra så mycket som möjligt för att stärka rådets sammanhållning. Det innebär att såväl vad gäller verksamheten i dess olika sammansättningar, som i regeringarnas deltagande, måste sammanhållningen i dess ståndpunkter garanteras i de olika organen. Detta är en fråga som flera talare har tagit upp.
Det finns andra frågor i resolutionen som jag också tycker är av speciell vikt: först delar jag fullkomligt den grundläggande principen om att initiativrätten inte skall ligga hos rådet. Gemenskapssystemet är grundat på kommissionens monopol på lagstiftningsinitiativ. Det är ett system som i allmänhet har fungerat bra. Förhandlingarna under senaste regeringskonferensen bekräftade, trots några attacker mot kommissionens initiativmonopol, inte bara att denna ligger kvar vad gäller kommissionen utan att också monopolet i vissa frågor - som rättsliga och inrikes frågor - efter fem år automatiskt tillskrivs kommissionen. Denna princip är troligen det unika och kanske också hörnstenen i vårt institutionella system, vilket vi inte under några omständigheter får försaka.
Beträffande besluten i rådet är jag givetvis helt för en utökning av den kvalificerad majoriteten och detta har tagits upp av de flesta talarna, även om det fanns de som var emot det. Jag menar också att det utökat användande av kvalificerad majoritet inte innebär att det inte kan komma att finnas undantag. Det måste finnas några väl avgränsade undantag, konkret vad gäller det vi skulle kunna kalla konstitutionella frågor. Resolutionen behandlar dessa undantag, vilket jag anser är naturligt eftersom det är uppenbart att det finns viktiga beslut som behöver vara enhälliga mellan staterna. Den stora frågan är dock: hur skall ett Europa med 20 eller 25 stater - som Corbett sade för ett ögonblick sedan - kunna fatta enhälliga beslut på vissa områden?
Vad gäller röstviktningen är det en åtgärd som är lika brådskande som kommissionens sammansättning eller den ökade användningen av kvalificerad majoritet, eftersom dessa frågor som bekant inte avgjordes vid senaste regeringskonferensen, och protokollet om institutionerna i Amsterdamfördraget anger detta, liksom medlemsstaternas uttryckliga vilja, som går i samma riktning.
Jag anser att det i betänkandet har lagts balanserade förslag om röstviktning. Men jag noterade några inlägg, exempelvis Corbetts, som uttryckte en viss skepsis mot den dubbla majoriteten. Jag noterade också de kommentarer som Barros Moura gjorde i saken.
Jag vill avsluta med att mycket snabbt gå in på två ämnen. Det första är ett fråga jag anser är viktig: det är nödvändigt att strukturen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i Amsterdamfördraget tillämpas så snart som möjligt och med största vilja och effektivitet, även om det är ett ämne där jag märker att det finns vissa som uttrycker en viss pessimism.
Det andra problemet handlar om öppenheten. Amsterdamfördraget tvingar unionen och dess institutioner till en extra ansträngning i denna fråga. Varje institution skall således se över sina förfaranden och ge upp en rad förutfattade meningar om det konfidentiella och det sekretessbelagda i sina behandlingar, vilka är oförenliga med en lagstiftningsverksamhet som kräver offentlighet i hanteringen. Rådet måste genomföra en betydande ansträngning i denna riktning, så som EG-domstolen har angett i sin senaste rättspraxis.
Öppenheten och medborgarnas förtroende för institutionerna är, speciellt i ett utvidgat Europa, ett viktigt villkor för såväl själva förekomsten av som garantin för en bra verksamhet i det institutionella systemet. Vi kan anta de reformer vi vill men om vi gör det under hemliga möten, om vi ger medborgarna intrycket att vi vill dölja motiven till våra beslut, kommer vi att få se att den viktiga, demokratiska och offentliga karaktären saknas, den som de nationella demokratierna har, och som vi också måste införa i den europeiska demokratin.
Således, bara tre ord: demokrati, effektivitet och öppenhet, och som Méndez de Vigo mycket träffsäkert sade är det nödvändigt att närma oss framtiden med orädda lösningar.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Förstärkning av institutionerna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0034/99) av Gutiérrez Díaz för utskottet för institutionella frågor om förstärkning av EU: s institutioner i syfte att skapa en sfär av demokrati och frihet.

Gutiérrez Díaz
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Detta betänkande om förstärkning av EU: s institutioner inom ramen för målet att skapa en sfär av demokrati och frihet som vi i dag lägger fram för kammaren, är ett resultat av insatserna från utskottet för institutionella frågor, till vilket har lagts det värdefulla yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, för vilket Goerens är föredragande.
Det inledande arbetet utgick från Herzogs bidrag, vilken jag ersatte som föredragande och jag försökte i detta arbete komma fram till den definitiva formulering som vi i dag behandlar och som samlar de debatter som har hållits och de flesta ändringsförslag som ingetts i utskottet för institutionella frågor, och som går ut på att stärka medborgarnas och arbetsmarknadens parters roll i Europeiska unionens institutionella system.
Den centrala idén i betänkandet utgår i från övertygelsen om att förutsättningen för att ett demokratiskt Europa skall kunna skapas är att man inte bara erkänner att medborgarna har rätt till direkta fördelar av integrationsprojektet, utan också att de är aktörer som aktivt kan bidra till utformningen av de gemensamma målen.
I detta syfte tas de nya aspekter upp som Amsterdamfördraget, trots bristerna, kan erbjuda för att förbättra garantin för en respekt för de grundläggande rättigheterna på europeisk nivå, för att befästa den sociala dimensionen i det europeiska bygget genom samordningen av nationernas sysselsättningspolitik och att en nödvändig rättslig grund införlivas när det gäller utarbetandet av en europeisk sociallagstiftning och för att tillämpa den fria rörligheten för personer.
Allt detta bör, enligt vår mening, förenas i en helhetsvision av den solitt skapade europeiska sfären av frihet och demokrati, och kräver därför gemensamma mål för det europeiska samhället, vilka utökar de europeiska medborgarnas rättigheter och stärker minoriteternas rättigheter, fastställer de rättsliga instrumenten för tillämpningen av dessa rättigheter och organiserar medborgarnas deltagande i skapandet och utökandet av denna sfär. Därför tar betänkandet upp tre stora mål: den fria rörligheten, de sociala rättigheterna och det europeiska medborgarskapet.
Beträffande den fria rörligheten skulle jag särskilt vilja peka på säkerheten och rättvisan som måste gå hand i hand med de erforderliga rättsliga och demokratiska garantierna.
Vad gäller de sociala rättigheterna vill jag betona att idén om uppbyggnaden av Europa vilar på solidaritet mellan medlemsstaterna och att utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa därför inte bör betraktas som en utvidgning av den inre marknaden, utan som en solidarisk plikt.
Angående Europamedborgarskapet vill jag understryka det förslag som avslutar betänkandet, om att alla rättigheter som tillkommer Europeiska unionens medborgare skall samlas i ett särskilt kapitel i fördraget.
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag anser att ett godkännande med stor majoritet av detta betänkande skulle vara ett bidrag till den nödvändiga konstruktionen av en sfär av demokrati och frihet, unik för unionen, varför jag yrkar på ett godkännande.
Låt mig slutligen tacka för de olika bidrag jag har tagit emot i form av ändringsförslag och som jag i allmänhet - som jag har sagt -, har försökt införliva, utom vid två tillfällen: när ändringsförslagen inte föreföll mig ha samband med den vision av det europeiska bygget som jag förespråkar, eller när de införde diskussioner om konkurrenskraften, vilka är legitima, men som jag inte ansåg hörde till detta betänkande.
Tack allihop, herr ordförande, ärade ledamöter.

Manzella
Herr ordförande! Precis som föredraganden Gutiérrez Díaz, som vi har att tacka för detta utmärkta betänkande, nyss påpekade, så är den sfär med frihet, personlig säkerhet och rättsligt samarbete som anges i Amsterdamfördraget det mest ambitiösa av de integrationsprogram som EU har att genomföra inom den närmaste framtiden. På grund av sin stora betydelse för familjernas, städernas och företagens vardag väcker detta program också stort allmänt intresse. Det rör sig dessutom om ett program som kommer att inleda ett intensivt samarbete mellan detta parlament och de nationella parlamenten. Jag anser att hela det europeiska parlamentariska systemet står på spel under den femåriga övergångsperiod vi står inför, men det är också riktigt att denna övergång innebär en skyldighet att så snart som möjligt nå fram till metoder och rutiner när det gäller att fatta gemensamma beslut i dessa frågor som är så viktiga för integrationen.
Det är därför naturligt att detta program, som i vissa avseenden redan har blivit en del av vår positiva rätt, även får utgöra den magnet runt vilken de större frågor som tas upp i betänkandet kretsar, dvs. upprättandet av ett europeiskt område med politisk frihet och demokrati. Att i en enda vision förena de grundläggande och sociala fri- och rättigheterna i program som syftar till frihet, personlig säkerhet och rättsligt samarbete är faktiskt den rätta vägen att gå när det gäller att främja utveckling och konkret förverkligande av begreppet " europeisk medborgare" som infördes i och med Maastrichtfördraget. Detta är det centrala konstitutionella begrepp som själva idén om det gemensamma europeiska politiska området måste bygga på: ett område som präglas av balans när det gäller rättigheter och skyldigheter, samtliga rättigheter och samtliga skyldigheter, utan att man lägger särskild vikt vid vare sig det ena eller det andra inom ramen för Europeiska unionens totala demokrati. Detta, herr ordförande, är skälen till att betänkandet förtjänar att godkännas i vår omröstning.

Cederschiöld
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Varje unionsmedborgare skall ha rätt att leva i en demokrati i frihet. Det är det som betänkandet försöker säkerställa. Betänkandet genomsyras mer av sociala rättigheter än det försöker utveckla de rättsliga.
Hittills har vi inom unionen hållit oss till att medborgarna skall åtnjuta samma rättigheter som medborgarna i det land där man arbetar. I början av punkt 14 föreslår emellertid föredraganden att man skall kunna bära med sig sina nationella rättigheter runt i unionen, vilket kan bli orimligt. Vi stöder däremot kraftfullt strecksatserna i punkt 14, att det krävs förbättringar när det gäller gränsöverskridande samordning av civillagstiftningen. Vad gäller detta vill vi också understryka behovet av ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut.
Unionens pensionsbestämmelser efterlevs på ett uselt sätt. Det måste bli effektivare, så att medborgarna verkligen får ut sina pensionsrättigheter, oavsett var de bor och oavsett var dessa är intjänade. I det avseendet har föredraganden rätt. Det finns dock anledning att varna för en utveckling som skulle leda till att största gemensamma nämnare blir normerande och därmed även de högsta skattesatserna. En sådan sociallagstiftning kan bli svår att förena med de övergripande målen, t.ex. ökad sysselsättning, sänkt arbetslöshet och ökat välstånd, eftersom det fortfarande finns skillnader i ländernas utvecklingsgrad och ekonomiska nivå.
Sociala rättigheter avsedda för ett land passar inte alltid om de förs in i ett annat lands sociala och ekonomiska system, där man har gjort andra prioriteringar. Att stapla formella sociala rättigheter på varandra kan leda till en imaginär välfärd, men de facto urholka välståndet - i varje fall så länge välfärden är skattefinansierad. Man måste börja i en annan ände. Vi måste se till att unionen verkligen har strukturer som stärker konkurrenskraften och ett bra tillväxtklimat för företagen, eftersom det är det som är förutsättningen för ökat välstånd och därmed en förbättrad social välfärd.
En central del av betänkandets syfte återstår således att utveckla, nämligen hur medborgarnas rättsliga skydd skall förstärkas, inte minst skyddet mot brottslighet. På det området är det viktigt att unionen tar steg framåt, inte minst i ljuset av utvidgningen. Vad gäller detta har vi lagt fram ändringsförslag om införlivande av Schengen i fördraget. Vi vill också att rådets beslutsvånda när det gäller femårsfristen för vissa rättsliga frågor avskaffas. Det krävs tydliga, klara ställningstaganden på dessa områden, precis som i Bourlanges nyss behandlade föredömliga och konkreta betänkande.

Brinkhorst
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera Gutiérrez Díaz till hans betänkande som täcker ett stort antal frågor. Från början gjorde det inte riktigt rättvisa åt sakens kärna som är en förstärkning av de institutioner som är inblandade i skapandet av ett område med frihet, trygghet och rättvisa. När Amsterdamfördraget träder i kraft så kommer det att vara en av regeringskonferensens största framgångar. Områdena asyl, invandring och gränskontroller kommer nu att bli gemensamma politikområden.
Det här har emellertid tillkommit på bekostnad av något annat. Medlemsstater har urvattnat Europeiska unionens demokratiska och rättsliga institutioners funktioner och behörigheter, främst Europaparlamentets och domstolens, och även beslutsprocesserna för minst fem år framåt. Det här undergrävandet av gemenskapen får inte bli ett precedensfall. Den måste tvärtom motarbetas. Mot den bakgrunden lade jag fram ändringsförslag och jag vill gärna tacka Gutiérrez Díaz för att han har godtagit dem. Den viktigaste punkten är att kravet på enhällighet står i vägen för effektiva och snabba åtgärder på det här området. Åtgärder inom området frihet, trygghet och rättvisa måste åtföljas av nödvändiga demokratiska och rättsliga garantier. Rådet måste börja tillämpa gemenskapens metoder fullt ut.
Fördraget måste slutligen även råda bot på den mycket bisarra situationen i Förenade kungariket, Danmark och Irland som inte deltar i den nya politiken även om ett land som Danmark, faktiskt, kommer att tillämpa politiken som den ser ut nu men på en mellanstatlig basis. För närvarande - och det är en punkt som jag alltid har betonat mycket starkt - misslyckas det ständigt att införliva Schengenkonventionen i den första pelaren. Vi har ännu inte kommit fram till den slutliga fördelningen mellan första och tredje pelaren.
Mot den bakgrunden har betänkandet nu utvecklat de här idéerna och min grupp kommer att rösta för. Jag hoppas dock att vi endast ser det här som en början. Vi har just inlett det gemensamma området. Den slutliga utvecklingen kommer att äga rum under de närmaste åren.

Ojala
Herr ordförande! Jag vill gratulera Gutiérrez Díaz till ett utmärkt betänkande. Artikel 13 i Amsterdamfördraget erbjuder den rättsliga grunden för nödvändiga åtgärder för att bland annat bekämpa diskriminering på grund av handikapp, ålder eller sexuell läggning. Vilken vikt artikel 13 kommer att få i fortsättningen är i mycket stor utsträckning beroende av den politiska viljan. Jag hänvisar exempelvis till riktlinjerna för sysselsättningen. När det gäller sysselsättningen fanns det tillräckligt med politisk vilja. Förhoppningsvis räcker den också i fråga om artikel 13.
Till min glädje konstaterar jag att kommissionen redan har vidtagit förberedande åtgärder beträffande artikel 13. Jag hoppas också att rådets ordförandeland Tyskland liksom även nästa ordförandeland, mitt eget land Finland, förhåller sig från rådets sida aktiva när det gäller möjligheter som artikel 13 erbjuder. Medborgarna har stora förväntningar. Det är också viktigt att Europaparlamentet på ett centralt sätt påverkar den innebörd som artikel 13 i praktiken kommer att få.

Hager
Herr ordförande! Den gradvisa uppbyggnaden av en sfär för frihet, säkerhet och rättvisa har alltid lyfts fram som en av framgångarna med Amsterdamfördraget. Den därmed förknippade konsekventa tanken är att via åtgärder stödja de steg som krävs för att förverkliga den fria rörligheten, åtgärder för medborgarnas säkerhetsbehov som i och med de öppna gränserna har ökat. Även det beslut om säkerhetstoppmötet, vars organisation har övertagits av det finska ordförandeskapet, som nyligen fattades är ett tecken som pekar åt rätt håll.
Jag beklagar därför att säkerhetsfrågan har fått en styvmoderlig behandling i dagens betänkande som har begränsats till ett betänkande om demokrati och frihet, inte om säkerhet. Säkerhetsfrågan - det märker jag i den dagliga kontakten med medborgarna - tas på största allvar. Även kommissionären har understrukit frågans betydelse. Naturligtvis är det viktigt att skapa visioner. Men som folkets företrädare borde Europaparlamentet dessutom bereda säkerhetsbehovet hos medborgarna, vilkas intressen det särskilt bör ta fasta på i det institutionella maskineriet, större utrymme.

Iversen
Herr ordförande! Amsterdamfördraget är en god utgångspunkt för att uppnå ett mer demokratiskt och öppet EU med fri rörlighet och fler grundläggande rättigheter för medborgarna, och en stärkt social dimension. Jag tycker att det finns flera förnuftiga inslag i detta betänkande. Det nya fördraget ger en mängd nya möjligheter, men dessa är naturligtvis beroende av den politiska viljan för att kunna genomföras i praktiken. Det råder ju inget tvivel om att vi är tvungna att trycka på från parlamentets sida om detta skall lyckas. Vissa beslut kräver fortfarande enhällighet, och enskilda länder, bl.a. Danmark, har fortfarande undantag från att delta i överstatligt samarbete bl.a. på flykting- och asylområdet. Detta är ett beslut som fattades i enlighet med en folkomröstning om Maastrichtfördraget. Detta bör man självfallet respektera fram till dess medborgarna fattar ett annat beslut. Det är också - det vill jag gärna betona i detta sammanhang - en del av demokratin att det är så att man i nationalstaterna kan ta ställning till dessa frågor utifrån hur man själv ser på dem, och att man också själv kan ändra fattade beslut.
Föredraganden har stora bekymmer med en europeisk union i flera hastigheter, vilket innebär att medlemsstaterna avstår från delar av samarbetet, eller att grupper av länder ingår en närmare samarbete. Jag kan också förstå att detta kan utgöra en fara, men man måste ju ibland - även när vi blir fler länder inom samarbetet - respektera att det kan vara olika hastigheter i samarbetet. Jag tror också att vi får uppleva ett sådant dilemma i framtiden, när det finns olika önskemål om vad vi bör samarbeta, men ett Europa i flera hastigheter - här håller jag med föredraganden - bör naturligtvis vara en sista utväg. Jag tror att man måste förstå att vårt pragmatiska samarbete, som sker samtidigt med det visionära, också kan resultera i att det blir nödvändigt med olika hastigheter.

Nicholson
Herr ordförande! Jag välkomnar betänkandet av Gutiérrez Díaz. Jag har känt föredraganden länge och jag känner honom väl. Han har utarbetat ett mycket bra betänkande men det finns några punkter som jag har svårt att instämma i. Vi får inte glömma att Europa är ett demokratiskt område. Det finns 15 medlemsstater med demokratiskt valda regeringar. Det finns också flera regionala regeringar och lokala regeringar. Det är all den demokrati vi vill ha. Vi riskerar att gå för långt. Jag tror inte att vi behöver ytterligare byråkratiska nivåer som den europeiska skattebetalaren skall betala för.
Det finns emellertid områden där vi kan föra parlamentet och, naturligtvis, Europa närmare befolkningen. Jag känner mycket starkt att på de platser i unionen där det finns ett kommissionskontor så borde det även finnas ett parlamentskontor. Det behövs eftersom Europas befolkningen lättare kan identifiera sig med Europaparlamentet än med kommissionens ansiktslösa byråkrati. Det har visat sig här i parlamentet på senare tid. Så på de platser där det finns regionala parlament eller församlingar, så borde även parlamentet ha ett kontor. Det skulle vara ett stort steg för att motarbeta avståndet till Bryssel och Europeiska unionen.

Coelho
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Det har talats mycket om det demokratiska underskottet i Europa, det var med denna berättigade och välgrundade anklagelse som man, efter godkännandet av successiva fördrag, kunde bidra till en förstärkning av Europaparlamentets befogenheter. Det demokratiska underskottet i Europas institutionella uppbyggnad tvingade naturligtvis fram en förstärkning av det organ som fick, och får, sin legitimitet direkt från de europeiska medborgarna. Men ofta begränsades denna debatt alltför mycket till relationen mellan de europeiska institutionerna, till maktbalansen mellan dem, deras sätt att fungera och beslutsförfarandena. Den inledande framgången med införandet av euron och dynamiken genom denna lägger på nytt tonvikten på den ekonomiska sidan av unionen, och gör eftersläpningen tydlig på andra områden: de politiska, säkerhetsmässiga och sociala områdena.
Vi måste alltså ta itu med reformen av våra institutioner mindre vad gäller den rena fördelningen av befogenheter mellan gemenskapsorganen, än förbindelsen med dem som legitimerar vårt mandat: medborgarna som vi företräder här. Detta är den debatt som det är alltmer intressant att föra och till vilken detta betänkande av Gutiérrez Díaz kommer att ge ännu ett bidrag.
Vi vill utan tvivel ha en effektivare union, men vi vill ha en union som är mindre en monstruös byråkrati, än en komplex väv som är ogenomtränglig för intressen och inflytanden och alltmer blir en referenspunkt för människor, för medborgarna. Åtgärder som stärker de europeiska medborgarnas rättigheter, förbättrar arbetsförhållandena och socialskyddet, garanterar en effektiv fri rörlighet, förbättrar informationsmekanismerna och öppenheten i förvaltningen, är åtgärder som går mot ett starkare unionsmedborgarskap, som så många kräver och ibland så få utövar.
Förutom dessa åtgärder för förenkling och förstärkandet av rätten, skulle jag även vilja understryka två andra
för det första att det är nödvändigt att förenkla fördragen och skapa en tydlig lagstiftning som är tillgänglig för medborgarna, som vill göra en hänvisning som alla kan förstå och inte ett ogenomträngligt trassel av normer och bestämmelser; -för det andra är det nödvändigt med en stadga för medborgarnas rättigheter som försäkrar alla européer att, oberoende av den medlemsstat där de har fötts, bott, studerat och arbetat, har de beviljats och tillförsäkrats de ekonomiska och sociala rättigheter som försvaras av vår civilisation och vår välfärd. Europa kommer inte att gå längre, herr ordförande, om inte medborgarna känner för det, tar till sig det och önskar det, mot ett Europa som blir ett verklig sfär av demokrati och frihet.
Kaklamanis
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! För någon som under förmiddagen har följt debatten om våra tre kollegers betänkanden, måste det vara omöjligt att förstå vad som egentligen bestämdes i Amsterdam i fråga om Europeiska unionens institutioner, det demokratiska underskottet, öppenheten och de europeiska medborgarnas rättigheter. Svaret är katastrofalt: ingenting! Absolut ingenting!
Jag vill gratulera min käre kollega Gutiérrez Díaz för hans betänkande. Framför allt vill jag gratulera honom till det förslag han lägger fram om att utarbeta ett särskilt kapitel om de europeiska medborgarnas rättigheter. Jag vill dock samtidigt säga till de europeiska medborgare som i dag sitter på åhörarläktaren och lyssnar på oss, att de skall veta att vi kommer ihåg dem bara vart femte år, strax före valen. Särskilt de två stora grupperna i parlamentet - socialisterna och kristdemokraterna - presenterar då ideologiska manifest som inte har något som helst samband med verkligeheten och som, framför allt, inte har något som helst samband med hur de agerar och röstar under sina fem år här i parlamentet.
Och jag beklagar särskilt att ministerrådet, som uppenbarligen har mycket att göra, inte närvarar här i dag. De europeiska medborgarna måste också få veta att det i hela världen bara finns två organ som sammanträder inom lyckta dörrar: Kinas nationalförsamling, det vill säga Kinas parlament, samt Europeiska unionens ministerråd. Är det möjligt att kalla det för demokrati? Och är det möjligt att, i namn av en sådan demokrati, uppmana dem att rösta i valen i juni?

Collins, Gerard
Herr ordförande! Jag skulle först vilja gratulera vice ordförande Gutiérrez Díaz till hans intressanta och tankeväckande betänkande.
Om unionen och dess institutioner skall fortsätta utvecklas och bli starkare under de kommande åren så är det av avgörande betydelse att medborgarna i vart och ett av våra länder även i fortsättningen accepterar de här institutionernas demokratiska berättigande. Vi är alla medborgare i demokratiska länder och, så vitt jag vet, accepterar en stor majoritet av medborgarna i våra länder våra nationella regeringars demokratiska art.
På europeisk nivå fortsätter dock många av våra medborgare att ta upp allvarliga frågor om demokrati och de europeiska institutionerna. Det är viktigt att de europeiska institutioner som är direkt ansvariga inför sin väljarkår - alltså Europaparlamentet och ministerrådet - skall fortsätta ha - och synas ha - behörighet att fatta slutgiltiga beslut i frågor som är viktiga för våra medborgare. Det är lika viktigt att kommissionen, som ju är den institution som ansvarar för genomförandet av den europeiska politiken, skall ha ett rykte om en effektiv, rättvis och jämlik förvaltning av den europeiska politik som man kommer överens om i parlamentet och i rådet. Det kan på bästa sätt uppnås genom att först säkerställa att de intressen och bekymmer som medborgarna i vart och ett av våra länder har tillkännages på högsta nivå i kommissionen. Det nuvarande systemet, med minst en kommissionär från varje medlemsstat, har fungerat bra hittills och bör behållas. De som förespråkar ett avskaffande av garantin om en kommissionär per medlemsstat, antagligen av effektivitetsskäl, riskerar att skapa en kommission som befinner sig på ett stort avstånd från medborgarna i våra enskilda länder. Det skulle i sin tur försvaga kommissionen som europeisk institution.
Hur som helst bör unionens grundpelare, som fanns redan på den tiden enskilda länder anslöt sig till unionen och som då hade stöd hos majoriteten av våra väljare, behållas så länge som möjligt. Den främsta av dessa grundpelare var, och är fortfarande, principen att varje land skall vara representerat på beslutsfattande nivå i alla större institutioner.
Slutligen så har rådet, kommissionen, parlamentet och domstolen just nu företrädare från varje medlemsstat, ett faktum som på ett avgörande sätt bidrar till den legitimitet som de här institutionerna åtnjuter i vart och ett av våra länder.

Oreja
Herr ordförande, mina damer och herrar! Även jag vill ansluta mig till de gratulationer som Gutiérrez Díaz har fått - vilka jag delar helt och hållet -, liksom utskottet för institutionella frågor, för detta utmärkta betänkande.
Enligt min åsikt har Amsterdamfördraget, trots dess brister och dess för- och nackdelar, gjort det möjligt att nå betydande framgångar vad gäller medborgarskapet; framgångar vars konsekvenser och betydelse är svåra att nu kalkylera. I fördraget finns möjligheten att skapa en större sfär än vad som någonsin har existerat, ett område där människor kan flytta och arbeta utan några hinder, på jämlik basis och där deras rättigheter och rättsstatens grunder är fullt respekterade.
Kommissionen lade därför redan i juli 1998 fram ett meddelande om skapandet av en europeisk sfär av frihet, säkerhet och rättvisa. På det informella mötet mellan stats- och regeringscheferna i Pörtschach beslutades, vilket är väl bekant, att hålla ett speciellt råd om rättsliga och inrikes frågor i oktober i år, vilket Hager påminde om nyss.
Under dessa omständigheter förstår jag fullständigt er oro för vissa frågor som fördraget väcker och framför allt för hur man skall fastställa de nödvändiga förutsättningarna för dess tillämpning. Amsterdamfördraget preciserar inte vilka mål som bör uppnås för institutionerna, och detta tog Kaklamanis upp nyss. Men denna obeslutsamhet är, i viss mån, nödvändig eftersom en sfär av frihet inte någonsin kan bli definitivt konsoliderad; den kan bara existera om den har förmågan att ständigt anpassa sig till verkligheten och garantera frihet, rättigheter, liksom säkerhet och rättvisa åt alla människor i allmänhet och medborgarna i synnerhet.
Fastställandet av dessa mål och deras tillämpning innebär ett demokratiskt deltagande som på lång sikt, måste vara ett fullständigt deltagande. Det är tyvärr också sant - och det påpekade Brinkhorst för en stund sedan - att fördraget säger att det skall gå en tid på fem år innan kommissionen får initiativmonopolet och innan man skall börja tillämpa medbeslutandet i beslutsprocessen. Parlamentet måste å sin sida göra allt som är nödvändigt i nära samarbete med de nationella parlamenten, enligt den praxis som har stärkts och som ständigt utvecklas, för att utöva den demokratiska kontrollen på detta område.
I detta sammanhang är det nödvändigt att helt och hållet använda EG-domstolens roll för att stärka respekten för rätten som ett villkor för skapandet av denna sfär. Ett exempel på detta är möjligheten för EG-domstolen att bestraffa institutionernas handlingar i fall de inte respekterar de grundläggande rättigheterna. Begränsningarna till ren rättsskipning i domstolen i Luxemburg - vilka finns och framför allt inom andra och tredje pelaren - måste successivt övervinnas.
Jag är överens med föredraganden om att en fullständigt sfär av frihet bara kan nås genom att helt respektera vissa inneboende rättigheter i den fria rörligheten, vilka i dag bara delvis respekteras. Det är nödvändigt att vaka över tillämpningen av våra bestämmelser för det civila samhällets verklighet. Det finns sociala bestämmelser, sedan 20 eller 30 år, som är perfekt anpassade för den fria rörligheten och som i morgon kan bli ineffektiva. På samma sätt kan de begränsningar som medlemsstaterna krävde i fjol vara omotiverade i dag. Det är också nödvändigt att skapa en sfär av frihet där det är nödvändigt, vilket Manzella med stor träffsäkerhet sade, att betänka att demokratin inom denna sfär helt kommer att konsolideras när ett europeiskt medborgarskap är befäst och helt accepterat i vardagslivet.
Jag anser att den viktiga frågan är att gå tillbaka till den centrala aspekten i den europeiska integrationsprocessen så som den uppfattades under 50-talet. Det handlar om att ersätta den fientliga känslan, avståndstagandet eller helt enkelt, tanken om att europén i grannlandet är en främling, genom den fasta övertygelsen att integrationsprocessen framför allt handlar om solidaritet.
Jag vill också uttrycka min fullkomliga samstämmighet - för detta är den inriktning föredraganden Gutiérrez Díaz har haft - , och min övertygelse om att, om dessa principer hade varit den verkliga utgångspunkten för medlemsstaternas verksamhet, hade vårt institutionella system mycket snabbare kunnat ta hand om medborgarnas behov. Hade man verkligen följt denna princip skulle regeringskonferenserna mer ta hand om det gemensamma intresset och de skulle kunna avdramatisera vissa förhandlingar som är så nödvändiga för att fortsätta det europeiska bygget, och samtidigt skulle vi gå mot en alltmer nära och solidarisk union som är mycket närmare medborgarnas angelägenheter och behov.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Förbindelser med ULT, AVS-länderna och de yttersta randområdena
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0036/99) av Aldo för utskottet för utveckling och samarbete om förbindelserna med utomeuropeiska länder och territorier (ULT), AVS-länderna och rionerna i Europeiska unionens yttersta randområde.

Aldo
Herr ordförande, mina damer och herrar, kära kolleger! Parlamentet skall uttala sig om ett initiativbetänkande som är av ett mycket stort intresse för befolkningarnas framtid i de utomeuropeiska länderna och territorierna, som i olika hög grad upprätthåller skilda förbindelser med Europeiska unionen, alltsedan Romfördraget 1957.
Men innan jag går in på de utveckling som tydliggör de strukturella, ekonomiska och sociala problem som orsakas av Europeiska unionens nuvarande, men mycket dåligt anpassade förbindelser med dessa avlägsna territorier, skulle jag framför allt vilja rikta ett uppriktigt och hjärtligt tack till alla dem som på ett eller annat sätt har bidragit till att det här betänkandet faktiskt färdigställdes. För en bra förståelse av ämnet och för att undvika alla missförstånd skulle jag också kort vilja redogöra för uppkomsten och motiven till betänkandet.
Redan när jag kom till parlamentet 1994 slogs jag av bristen på kunskap och den totala frånvaron av behärskning av de utomeuropeiska territorierna, vilket särskilt tog sig uttryck i att man förväxlade de franska utomeuropeiska departementen och de utomeuropeiska länderna och territorierna (ULT), fram till EG-domstolens dom Hansen från 1978; att man inte tog hänsyn till den betydelse som dessa regioner ger unionen i avlägsna havsregioner; att man inte tog hänsyn till deras särskiljande drag i tillämpningen av gemenskapsrätten. Och när det handlar om ULT: en anakronistisk associeringsordning som har sin grund i Romfördraget från 1957 och som har nekat tillträde till suveränitet för en stor majoritet av de här länderna; en ständig förväxling mellan ULT och AVS; en finansiering som inte är anpassad till den institutionella verkligheten i ULT med deras respektive moderländer; en total frånvaro av partnerskap och samordning med avseende på den gemenskapsrätt som är tillämplig på ULT.
Eftersom jag kommer från ett av unionens yttersta randområden är det därför naturligt att jag har ställt upp målet - med ett ovillkorligt stöd och bistånd från min politiska grupp, men också från andra ledamöter som är intresserade av ämnet - att klargöra och att undanröja alla dessa tvetydigheter, all denna förvirring som under nästan ett halvt sekel har fördärvat Europeiska unionens förbindelser med dess olika perifera partner.
Redan i februari 1995 bjöd jag in min politiska grupp till Guadeloupe, för att de skulle kunna sätta fingret på de reella problem som jag just har tagit upp, under några studiedagar om Europeiska unionens förbindelser med de utomeuropeiska territorierna. Så den 6 februari 1995, i närvaro av ansvariga politiker och socialt yrkesverksamma personer från Antillerna och Guyana, såväl som från de franska utomeuropeiska territorierna och pressen, föreslog jag för första gången en ändring av artikel 227.2 i Romfördraget, vilket efter det att ministern för de franska utomeuropeiska besittningarna tog över efter olika faser för tillnärmning och samordning, ledde fram till bekräftelsen av den nya artikeln 299.2 i Amsterdamfördraget.
Målet med det tillvägagångssättet var, i likhet med bestämmelserna i artikel 73 i den franska konstitutionen från 1946, sedan 1958, att få regionerna i unionens yttersta randområden att utvecklas mot en anpassad integration, genom att befria dem från det rättsliga jämlikhetssträvande som inverkar på dem genom den begränsade tolkningen av den rätt som är tillämpbar på dem. Med samma perspektiv arbetade jag redan 1996 för en mer övergripande debatt om Europeiska unionens förbindelser med de yttersta randområdena, ULT och AVS-länderna.
I egenskap av samordnare begärde jag mot bakgrund av detta, och lyckades den 8 oktober 1996 uppnå, att detta ärende att behandla skulle finnas med på listan över förslag till framtida parlamentariska initiativbetänkanden inom utskottet för utveckling och samarbete. För att få den här frågan att gå framåt och för att respektera Europaparlamentets förfaranderegler, sände jag den 20 januari 1998 en skrivelse till Michel Rocard, som då nyligen hade utnämnts till ordförande i utskottet för utveckling och samarbete, och bad honom att ta upp detta ärende på utskottets föredragningslista, som en fråga för ett initiativbetänkande.
Efter ett sammanträde i utskottet för utveckling den 25 februari 1998, godtog man efter en omröstning principen om ett initiativbetänkande om den här frågan och formulerade för parlamentets ordförande ett godkännande för att skriva detta betänkande. I början av juli 1998 fick vi ordförandens godkännande. Följaktligen, mina kära kolleger, har jag den stora äran och det mycket stora nöjet att i dag lägga fram det initiativbetänkande som är en sammanfattning av Europeiska unionens vertikala förbindelser med dess utomeuropeiska partner, men som också syftar till att sammanfatta de tvärgående förbindelserna mellan de olika enheterna.
När det handlar om de yttersta randområdena anser vi att dessa integrerade regioner utgör unionens spjutspetsar på olika platser på jordklotet, och de blir av det skälet gemenskapspolitikens banerförare och aktörer i deras respektive omgivningar. Med utsikterna till Lomé 2000 bör de yttersta randområdena spela en dominerande roll och de bör vara det interregionala samarbetets motor. När det handlar om ULT vore det i dag bra att klargöra deras rättsliga situation, bland annat genom att ta bort analogin med AVS-länderna, såväl som alla tvetydigheter som kringgärdar ordningen för medborgerliga rättigheter och etableringsrätten.
Hybridsystemet ULT, som befinner sig i skärningspunkten mellan integration och samarbete, får inte på något sätt utgöra en samling negativa faktorer som bromsar - av okunskap och brist på förståelse - de goda och kloka förbindelser som bör finnas mellan Europeiska unionen och de utomeuropeiska länderna och territorierna. Associeringsordningen bör omarbetas; den ursprungliga institutionella tudelningen som kännetecknar dem - att de är självständiga vad gäller intern rätt och att deras rättssystem är anpassat efter gemenskapsrätten - kräver att ULT 2000-förklaringen prioriterar fyra huvudsakliga reformer: en förstärkning av den mänskliga dimensionen; en förstärkning av partnerskapet mellan de politiskt ansvariga i ULT och Europeiska unionen; en förstärkning av den ekonomiska solidariteten genom inrättandet av en speciell utvecklingsfond för ULT, som skall ersätta det nuvarande EUF; en respekt för de institutionella särdragen i varje utomeuropeiskt land eller territorium. ULT-perspektivet, herr ordförande, bör göra allt för att upprätthålla de befogenheter som har tilldelats ULT genom deras autonoma ställning.
Herr ordförande, mina kära kolleger! Min röst som i dag ljuder här är endast en återspegling av de förenade förväntningarna hos förtroendevalda och befolkningar i de utomeuropeiska regionerna, vilka jag har varit mån om att rådgöra med för att försäkra mig om åsikter som överensstämmer med mina, alltsedan jag började studera den här frågan, först i egenskap av regionalt förtroendevald, ledamot av COPM (Colloque " Politique méditerranéenne" ) sedan 1986, sedan i egenskap av en av de grundande ledamöterna i Regionkommittén 1993, och slutligen i egenskap av ledamot här i parlamentet sedan 1994. Det finns andra före mig som har haft tillfälle till och förtjänsten att ingripa till förmån för de franska utomeuropeiska besittningarna, bland annat genom betänkandet Ligios 1987; det utgjorde början på gemenskapsinstitutionernas insikt om svårigheterna för de utomeuropeiska departementen och regionerna i unionens yttersta randområden, och om deras särskiljande egenskaper, och jag vill också tacka institutionerna för detta och gratulera dem.
Applåder

Castagnède
Herr ordförande! Utskottet för regionalpolitik har hänvisats detta utmärkta initiativ från vår kollega Aldo, och vi har därför granskat frågan om förbindelserna mellan vad man kallar regionerna i Europeiska unionens yttersta randområden, de utomeuropeiska länderna och territorierna och AVS-länderna, som gränsar till dessa yttersta randområden. Det är fallet i Västindien och i Indiska oceanen.
Vad har utskottet för regionalpolitik enhälligt konstaterat? Att det här handlar om länder som förenas geografiskt, historiskt, kulturellt och ofta språkligt, men att de är fullständiga främlingar på det ekonomiska planet. Och så kommer man och klagar över de trånga marknaderna i de yttersta randområdena. I realiteten är det för oss absolut nödvändigt att dessa grannländer - som allting naturligt förenar - kan utgöra verkliga regionala marknader, i syfte att skapa en hållbar och balanserad utveckling.
Vi anser att Europeiska unionen bör bidra till detta genom att främja joint ventures , sammanslutningar mellan företag i de yttersta randområdena, och liknande företag i AVS-länderna eller ULT, för att de regionala marknaderna och deras exporter till unionen eller till tredje land skall utvecklas. Vi anser också att unionen måste associera de yttersta randområdena, ULT och AVS-länderna till förhandlingarna som kommer att leda till framtida Loméavtal, och att dessa avtal givetvis bör främja upprättandet av regionala marknader, genom att spränga de tullhinder som för oss synes vara - det vill jag uppmärksamma kollegerna på - verkliga kvarlevor från den traditionella koloniala pakten. Det ekonomiska utbytet mellan de här olika länderna måste säkerställas för att främja en harmonisk utveckling, och en bättre förståelse mellan grannländer som ligger mycket nära varandra.

Souchet
Herr ordförande! Fiskeriutskottet välkomnar Aldos initiativ, som har förtjänsten att det uppmärksammar de negativa bieffekterna av att gemenskapen ger olika former av stöd till angränsande geografiska territorier, beroende på vilken ställning de har. Vi måste undvika att tillhörigheten till Europeiska unionen tar sig uttryck i att man måste underordna sig en samling illa anpassade restriktioner, och att en icke-tillhörighet tar sig uttryck i att man beviljas stöd som gynnar en konkurrens utanför gemenskapen på bekostnad av våra egna territorier.
Eftersom den sociala och ekonomiska jämvikten i alla dessa territorier till stor del hänger samman med havsnära aktiviteter, och mer specifikt fisket, har vårt utskott enhälligt antagit en rad rekommendationer, som föredraganden har accepterat oavkortade, och som just syftar till att tillhörigheten till Europeiska unionen inte skall utgöra ett handikapp för våra territorier i de yttersta randområdena.
Vårt utskott framhåller kravet på en rättslig utveckling som möjliggör en annan tillämpning av den gemensamma fiskeripolitiken i de områden som ligger mycket långt från den europeiska kontinenten, genom att anpassa politiken till de utvecklingsmöjligheter som finns i dessa havsområden med en stark fiskepotential, och till nödvändigheten av att förbättra utrustningen, bland annat genom att anpassa de fleråriga programmen till lokala förhållanden. Vi insisterar på att stöden genom programmet Poseidon måste göras om, i samband med att programmet omformas och förstärks. Programmets effektivitet är erkänd, men vissa av dess bestämmelser förtjänar att finputsas för att garantera ett bättre skydd för resurserna. Vi rekommenderar att man ökar samstämmigheten som helhet mellan gemenskapens politik för ULT och Europeiska unionens samarbetspolitik för AVS-länderna, framför allt när det gäller bestämmelserna för handelspreferenser och direkta stöd, och bestämmelserna i Allmänna preferenssystemet (GSP), i synnerhet Allmänna preferenssystemet för läkemedel, vars berättigande måste granskas på nytt.
Vårt utskott betonar slutligen att det är viktigt att avgränsa vattenområdena i Västindien, som är det enda som kan få fiskeavtal att komma till stånd i det området, och vi vill att kontrollen i gemenskapens vatten kring ULT och de yttersta randområdena förstärks, eftersom många fiskeflottor från tredje land laglöst utnyttjar resurserna där.

Ordföranden
Debatten om Aldos betänkande avbryts härmed och återupptas i eftermiddag.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Omröstning
Duhamel
Fru ordförande! Jag tar ordet för att hänvisa till arbetsordningen med stöd av artikel 101. Precis som alla mina kolleger som var närvarande vid plenarsammanträdet i förmiddags, kunde jag förbluffat konstatera att inte en enda företrädare från rådet var här för att diskutera betänkandet Bourlanges, om beslutsprocessen inom rådet i ett utvidgat Europa.
Enligt artikel 101 är rådets närvaro under sammanträdet en möjlighet. När det handlar om en framåtblickande debatt om framtida reformer av rådet - inom ramen för det stora institutionella reformarbete som parlamentet med bestämdhet kräver och som till sist har vunnit ett brett samtycke - är rådets närvaro under sammanträdet enligt vår mening en skyldighet. Inte en strikt regelmässig skyldighet, men helt klart en anständig skyldighet.
Vilken uppfattning man än har är alla överens om att den här debatten är viktig, och att den möjliggör fördjupade överväganden före utvidgningen. Jag ber parlamentets ordförandeskap att å våra vägnar framföra en mycket kraftig protest till rådet för att det inte var närvarande under sammanträdet i förmiddags.
Applåder

Ordföranden
Herr Duhamel, jag kan försäkra er att ordförandeskapet kommer att överlämna det ni önskar, för det är faktiskt en mycket beklagansvärd frånvaro.

Lindeperg
Fru ordförande! Det gäller ändringsförslag 18 som vi skall rösta om nu. Det ger mig ett tekniskt problem, för jag anser att dess första del med fördel ersatte den första delen i den ursprungliga versionen för stycke D i ingressen. Jag föreslår alltså en delad omröstning, den första delen fram till och med: " som har en berättigad fruktan för könsrelaterad förföljelse" . Men om den andra delen av ändringsförslaget inte antas, skulle jag vilja att man får uttala sig om den andra delen i det ursprungliga stycket i ingressen. Annars har det ingen mening.

Ordföranden
Svaret är ja, och det är för övrigt alltid så vi går tillväga. Kammaren är nu väl underrättad.
Om punkt 11

Lindeperg
Fru ordförande! När det gäller punkt 11 uppstår ett språkproblem, särskilt i den franska versionen. I utskottet var detta ett ändringsförslag från Pailler, och jag påpekade för henne att uttrycket " rättslös status" i sig är motsägelsefullt. Med hennes samtycke förändrade vi därmed uttrycket. Men i dag ser jag att det finns i den franska versionen. Jag behöver få veta vilken version som är den gällande, och om det är den franska versionen måste man under alla omständigheter ändra på uttrycket igen.

Ordföranden
Ja, det är den franska versionen som är gällande.

Lindeperg
Jag föreslår att det i den franska versionen skall stå " rättslöst läge" i ställer för " rättslös status" . Det var för övrigt det som antogs i utskottet.
Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.

Banotti
Jag röstar mot denna rekommendation/gemensamma ståndpunkt eftersom jag anser att de tekniska frågorna inte tas upp i tillräckligt stor utsträckning.

Gillis
Jag har för avsikt att rösta emot förslaget till rådets förordning, eftersom jag anser att de tekniska detaljerna inte har utretts helt eller i tillräckligt hög grad. Det behövs en fullständig omprövning av de tekniska normerna för att säkerställa att säkerhetsnormerna uppfylls helt och hållet samtidigt som vi inte blir av med luftfartyg som ur alla synvinklar fungerar tillfredsställande.
Betänkande (A4-0047) av Gahrton

Gahrton
En civil fredskår är en gammal " grön" idé om hur EU: s utrikespolitiska samarbete skulle kunna kanaliseras in i konstruktiva i stället för militaristiska och destruktiva banor. Den europeiska civila fredskåren skulle kunna bestå av såväl heltidsanställda experter som en pool av uppdragsspecifika sakkunniga som kan kallas in för speciella uppdrag, däribland frivilliga vapenvägrare och obetalda volontärer.
Det händer ofta att konflikter blossar upp igen efter ett militärt fredsbevarande uppdrag, eftersom orsakerna till våldet inte har lösts. Underlättande av dialog och återskapande av ömsesidigt förtroende är uppgifter som borde ingå i varje fredsuppdrag. En stabil fred kan uppnås först genom en verklig försoningsprocess. Det är i detta sammanhang en civil fredskår skulle kunna fylla ett tomrum.
Jag är väl medveten om att många som röstat för detta förslag om en civil fredskår ser den som ett komplement till militära insatser av EU. För min och de grönas del är det emellertid klart att vi hoppas att det blir ett alternativ. Vi har absolut inget emot att EU agerar utomlands, förutsatt att insatsen är fredlig och konstruktiv. Kanske skulle en framgångsrik civil fredskår kunna få en del EU-aktivister att inse att det är omodernt och förlegat att skapa respekt på världsscenen genom att visa militära muskler. Framtiden tillhör dem som bidrar till fred, inte till krig.

Theorin
Initiativet är mycket viktigt och behövligt. En sådan fredskår bör vara helt civil . En fredskårs centrala uppgift måste vara att bidra till att minska spänningar och att förhindra att konflikter eskalerar. Fredskåren skall arbeta under ett mandat som stöds av Förenta nationerna eller OSSE, och dess primära syfte måste vara att förebygga konflikter.
Jag menar att konkreta exempel på en civil fredskårs uppgifter är medling och förtroendeskapande arbete, humanitärt bistånd, att avväpna och avmobilisera tidigare stridande, ge stöd åt flyktingar, men också att bidra till rehabilitering och återuppbyggnad samt till stabilisering av ekonomiska strukturer. Andra uppgifter kan vara övervakning och förbättring av situationen för mänskliga rättigheter, att möjliggöra politiskt deltagande, men också att utöva tillfälligt myndighetsutövande för att underlätta stabiliteten på kort sikt. Ytterligare uppgifter kan vara information och skapande av utbildningsprogram avsedda att undanröja orättvisor och fiendebilder. En förutsättning för att åtgärderna når fredlig framgång är att parterna i konflikten involveras i gemensamma projekt.
Vad som behövs i en fredskår är såväl en kärna av heltidsanställda, kunniga yrkesmän och -kvinnor som en grupp av specialister för skilda uppdrag. Inte minst väsentligt är att utnyttja professionell kapacitet som fredsforskare, konfliktlösare, psykologer m.m.
Betänkande (A4-0055/99) av Read

Rovsing
Genom en aktiv och mycket kompetent insats från parlamentets delegation till förlikningskommittén, lyckades parlamentet få majoriteten av sina önskemål från första och andra behandlingen genomförda. Under hela förfarandet rörande antagandet av detta enastående viktiga direktiv, har det varit avgörande för mig att man skulle se till att den sändar- och mottagarutrustning som radioamatörer konstruerar för eget bruk, inte faller under direktivets bestämmelser om godkännande av tillverkare och förklaring om överensstämmelse.
Betänkande (A4-0026/99) av Barzanti

Ahern
Jag vill tacka föredraganden för hans arbete på EG-direktivet om upphovsrätt, vilket är ett komplicerat och tekniskt ämne som är viktigt för konstnärer och artister i Europa. De gröna försökte från början ge skyddet av författares, kompositörers och musikers kreativitet EU-täckning, en prioritet i ändringen av direktivet. I Irland har musiker och artister som till exempel BoyZone och The Corrs vädjat om skydd av upphovsrätten till sitt arbete.
Föredraganden har mitt fulla stöd i sitt vädjande om ett starkt direktiv som skyddar musikindustrin från piratkopiering på Internet. Det är faktiskt så att den digitala tekniken kan " klona" en exakt reproduktion av originalet, vilket leder till ökad risk för piratkopiering på Internet.
Jag kommer att fortsätta stödja en uppmaning till ett starkt direktiv om upphovsrätt. Jag är personligen engagerad i skyddet av europeiska artisters, författares och kompositörers rättigheter. Europas kulturnäring har mycket att förlora om det nya direktivet inte ger ett absolut skydd för kreativa rättigheter och immateriell äganderätt.

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries och Theorin
Vi delar föredragandens grundläggande inställning att det behövs en harmonisering för att skapa en fungerande inre marknad för dem som åtnjuter upphovsrättens skydd.
Vi kan dock inte instämma i ändringsförslag 48, eftersom det innebär en tvångslicens till förmån för radio- och TV-företag. I Sverige har vi ett väl fungerande system med avtalslicens i form av kollektivavtal som en representativ rättighetsorganisation har ingått.
Vi vill också understryka att vi anser att medlemsstaterna skall föreskriva undantag till inskränkningarna av de rättigheter som anges i artiklarna 2, 3 och 4 för icke-kommersiellt bruk till förmån för personer med funktionshinder. Detta uttrycks bäst i ändringsförslag 72.
Vi vill poängtera att vi anser att undantag för restriktionerna som avses i artiklarna 2 och 3 skall göras för användning i syfte att göra offentliga handlingar tillgängliga för allmänheten - detta ges uttryck för i ändringsförslag 69.
Vi stöder de ändringsförslag som vill göra undantag för restriktionerna i artiklarna 2 och 3 för inrättningar som t.ex. bibliotek och arkiv.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
Kommissionen lade i slutet av 1997 fram ett omstritt förslag om en harmonisering av upphovsrätten i gemenskapen. Kommissionen ansåg att de nationella lagarna inte fungerade på ett tillfredsställande sätt och att de inte följt den tekniska utvecklingen. Kommissionen ville dessutom begränsa den omfattande piratkopieringen av CD-romskivor. Ursprungligen angavs i förslaget att en konsument som köpt en CD inte fick spela över den till ett kassettband för att kunna lyssna på den när han eller hon var ute och joggade. Dessutom menade kommissionen i sitt ursprungliga förslag till direktiv, att en lång rad public service-kanaler skulle få problem om de använde CD-inspelningarna som bakgrundsmusik i TV-utsändningar, och att synsvaga personer och personer som hade problem med att läsa inte skulle få tillgång till material för deras behov på biblioteken. Det material som offentliga institutioner ställer till förfogande för funktionshindrade, kommer inte att beröras av förslaget. I detta sammanhang har de danska socialdemokraterna stött ett ändringsförslag som säkerställer att de nationella systemen på detta område inte strider mot gemenskapslagstiftningen.
På detta sätt har man lyckats att säkerställa en väl avvägd upphovsrättslagstiftning, som både säkerställer tillverkarnas rätt till sitt eget material, och som tillvaratar TV- och radiokanalernas och konsumenternas intressen.

Bonde och Sandbæk
Vi har vid den första behandlingen av Barzantis betänkande i dag avstått att rösta om betänkandet i dess helhet. Vi är mycket oroliga för att EG: s harmonisering av upphovsrätten kommer att förhindra en fri tillgång till information för alla samhällsgrupper, i synnerhet för personer med, t.ex., synhandikapp. Junirörelsen betraktar den fria tillgången till information som själva grundstenen i demokratin - utan möjlighet för den enskilde medborgaren att skaffa information, grumlas den demokratiska processen.
Vi hade icke desto mindre velat stödja betänkandet för att på detta sätt tillvarata konstnärernas intressen, och för att säkerställa deras rättigheter vad gäller användningen av deras arbete. På grund av att en stor del av de ändringsförslag som vi hoppades skulle säkerställa konstnärernas rättigheter inte antogs, och eftersom majoriteten av de ändringsförslag som vi antingen själva hade lagt fram eller som vi stödde, och som skulle se till att funktionshindrade och andra skulle få fri tillgång till information också förkastades, valde vi i dag att avstå från att rösta om betänkandet i dess helhet. Vi kommer att överväga saken återigen vid den andra behandlingen.

Caudron
De frågor som hänger samman med informationssamhället och Internet har för mig ett stort intresse. Förutom de aspekter som innebär en grundlig förändring av organisationen av våra samhällen, kvarstår många frågetecken när det gäller hur våra lagar och juridiska redskap utvecklas på det här området. Jag vill därför gratulera vår ordförande, José Maria Gil Robles, och Roberto Barzanti för att de snabbt bemötte konstnärernas oro över att deras verk alltför ofta används illegalt på Internet.
Om det är relativt lätt att konstatera en sak och om det minsta vi kan göra är att försvara begreppet upphovsrätt, är det däremot inte så lätt att lagstifta på europeisk nivå, så att " offren" för dessa plagiat kan få ett korrekt skydd. På det här området måste vi verkligen ge prov på fantasi för att inrätta effektiva rättsliga skydd. För att uppnå detta verkar det enligt min mening vara nödvändigt att främja åtgärder som är anpassade efter olika former av spridning och piratkopiering. Borde vi inte också, i likhet med den befintliga lagstiftningen inom området för radioutsändning, inrätta en användaravgift som tas ut vid inköp av pressningsredskap som MP3 eller MP4?
Samtidigt måste vi vara realistiska, eftersom det är viktigt att hitta ett samförstånd med samtliga berörda aktörer, och framför allt med Förenta staterna och utgivarna av den här typen av programvaror.
Även om jag delar föredragandens farhågor i stort, ställer jag mig därför frågande till att man gör en åtskillnad mellan analoga och digitala kopior. För mig har det digitala redan segrat.

Eriksson, Seppänen och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V), Lis Jensen (I-EDN)
Barzantis betänkande utgår från en viktig debatt om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället. Vi menar att det i och med betänkandet skapats en bra utgångspunkt för en vidare diskussion om skyddet och tillämpningen av upphovsrättsinnehavarnas privilegier. Att vi inte kan stödja betänkandet beror inte på att vi vill frånta upphovsrättsinnehavarna deras rätt till eget arbete, utan på att det i förslaget formuleras en onödigt restriktiv rättighetsförklaring, som i värsta fall kan beröva konstnärerna rätten att själva förhandla om både ersättningens storlek och vilka rättigheter de vill överlåta till en producent.
De nordiska länderna har en lång tradition och goda erfarenheter av att lösa komplicerade upphovsrättsliga frågor rörande avtalslicenser. Denna traditionella nordiska modell med kollektiva avtal anser vi skall bevaras. Samtidigt har vi den uppfattningen att offentliga institutioner som är öppna för medborgarna, som t.ex. muséer, bibliotek och arkiv, skall ha möjligheter att delta fullt ut i informationssamhällets utveckling.
Om betänkandet antas i sin nuvarande form, utan att det tas hänsyn till en rad framlagda ändringsförslag, kommer det t.ex. inte längre att vara möjligt att ta in radio- och TV-utsändningar för kortvarigt bruk för vårdhem, sjukhus och fängelser, osv. En utveckling i denna riktning, som inte i tillräcklig grad tar hänsyn till allmänhetens behov av och rätt till fri tillgång till information, menar vi är katastrofal för samhällsutvecklingen och demokratin.

Martinez
De tekniska förändringarna är i färd med att undergräva vissa rättsliga kategorier. Det gäller t.ex. skatteområdet, där Internet vänder upp och ner på grundbegrepp som skattegränser, skatteterritorium och skatteunderlag.
Det gäller också området för konstnärliga och litterära rättigheter. Två principer kolliderar här: å ena sidan upphovsmannens rätt till ett skydd av sitt verk och en berättigad inkomst från sina verk; å andra sidan Internets logik, som styrs av frihet.
I det avseendet befinner sig Europeiska unionen i ett än mer motsägelsefullt läge, eftersom en av dess grundprinciper just är den fria rörligheten. Om rörligheten är fri, då finns det inget skydd, och vice versa.
Genom litterära och konstnärliga verk upptäcker Bryssels Europa äntligen vad det under 40 år har vägrat inse när det gäller kol, stål, textil, bilar och jordbruksprodukter, nämligen att den fria rörligheten hindrar ett legitimt skydd.
Det man har förvägrat våra bönder genom att sänka tullavgifterna och den gemensamma jordbruksskatten, vill man ge kulturen i kraft av ett undantag. Det är bra, men det måste generaliseras.
Det örslag till direktiv som vi har granskat innehåller i sig helt och hållet godtagbara delar, när det lutar åt att ge ett skydd åt en upphovsmans moraliska och ekonomiska rättigheter. Om man tar musikområdet t.ex., är den digitala pressningstekniken, som MP3 eller den nya normen VQF som kom nyligen, helt klart en potentiell fara för skivindustrin, även om ingen vetenskaplig studie hittills har bekräftat detta hot. I Frankrike har man endast konstaterat en svag nedgång i försäljningen av " singlar" , men det kanske bara är ett sammanträffande.
En annan fara som också är påtaglig, ligger i lösningarna på problemet. Det skulle vara så lockande att ställa informationssamhället under förvaltarskap. Då skulle man kunna kontrollera allt. Europeiska unionen döljer inte sina ambitioner för Internet: att omvandla denna informationsplats - detta redskap för kulturell och personlig utveckling - till ett köppalats.
I Frankrike har Canal+ haft sina framgångar, man skapade de facto ett utsändningsmonopol. Men ingen minns att Canal+ utvecklades utan någon som helst konkurrens. I Frankrike har faktiskt staten monopol på utsändningen. Genom att straffa piratkopieringen av Canal+-dekoder skapade man de facto ett mottagningsmonopol. Och vissa vill göra samma sak med Internet... Den bästa av världar!
Lösningen ligger inte i ett direktiv som oundvikligen kommer att vara begränsat till Europeiska unionen. Med hänsyn till graden av marknadsintrång är det de amerikanska upphovsmännen som är skyddade. Däremot har europeiska upphovsmän inte någon sådan garanti i Förenta staterna till exempel. Där är begreppet upphovsrätt faktiskt mycket mer restriktivt än i Frankrike t.ex. För att effektivt skydda upphovsrätten och närstående rättigheter, finns lösningen snarare att söka i en internationell konferens om upphovsrätten och närstående rättigheter, där suveräna stater skulle försvara de egna industrierna och acceptera att försvara andras i ömsesidighetens namn.
Det går att hitta en harmoni mellan frihet och äganderätt. För första gången i historien spelar friheten mot konsten.
Detta är en ny sak för konstnärerna. Vänstern har vant dem vid att försvara friheten. I dag talar de mot den. I äganderättens namn. Internet förändrar verkligen allting. Till och med de djupast etablerade rollerna.

Musumeci
Det går inte att blunda för den försening med vilken gemenskapen tar upp frågorna som gäller en harmonisering av den rättsliga ramen för upphovsrätten.
Under de senaste åren har vi levt med, å ena sidan, en öppen och flexibel lagstiftning, väl anpassad till en allt mer utvecklad teknisk och informationsteknisk verklighet och, å andra sidan, gammalmodiga och överspelade regler, vilket är fallet i Italien, där detta område regleras av en lag som faktiskt är 60 år gammal.
Även om vi absolut inte ifrågasätter det heliga kravet att skydda upphovsmännens och förlagens rättigheter, så anser vi det vara av grundläggande betydelse när man reglerar undantagen vad gäller återgivningsrätten i de enskilda medlemsstaterna, att man till exempel inte går de stora multinationella skivbolagens ärenden till förfång för de små och medelstor europeiska skivbolagen. Artikel 5 måste omformuleras för att man inte i realiteten skall begränsa de oberoende operatörernas tillgång till nätet.
Fortfarande måste rätten att återge vetenskapliga-kulturella verk med didaktiskt och inte kommersiellt innehåll regleras, kopplat till en rättvis engångsersättning om återgivningen överstiger 20 procent av hela verket.
Även i det här fallet måste man underlätta för de små hantverksmässiga företag som sysslar med kopiering och deras målgrupper, som nästan alltid är universitetsstuderande som tvingas köpa mycket dyr kurslitteratur, även om de bara behöver läsa ett enda kapitel, något som i verkligheten tvingar fram en dold marknad som oftast är helt oreglerad och som innehåller uppenbara spekulativa inslag.
Om man inte äntligen kan komma fram till enhetliga och lämpliga kriterier på gemenskapsnivå som svarar mot marknadens behov, så riskerar man att medlemsstaterna går olika, eller i värsta fall motsatta, vägar, vilket skulle allvarligt äventyra förverkligandet av den så utbasunerade inre marknaden.

Ripa di Meana
Tyvärr lade jag ner min röst i slutomröstningen om Barzantibetänkandet.Genom att godkänna den text som föreslogs av föredraganden och som godkändes av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har man genom artikel 5.2 infört en omotiverad rätt till tekniska kopior på Internet , vilket kommer att få som enda effekt att man ytterligare utvidgar de stora amerikanska skivbolagens dominans när det gäller digital distribution. Detta får extremt negativa konsekvenser för de europeiska operatörerna och står i klar och paradoxal kontrast till den Digital Millenium Copyright Act som just har antagits i USA.
Med andra ord håller vi på att skapa två olika regelsystem när det gäller tillträdet till Internet . I USA erkänner man operatörernas frihet när det gäller tillträdet, medan man i Europeiska unionen, påhejade av de stora multinationella företagen och med svepskälet att bekämpa piratkopiering, inskränker de oberoende upphovsmännens och gruppernas möjligheter att uttrycka sig fritt. Eftersom förfarandet omfattar en andra behandling måste vi få en mycket mer omfattande och djupgående debatt kring de europeiska operatörernas legitima rätt till uttrycksfrihet och tillträde, en rätt som i dag förvägras dem.

Rovsing
I en tid när den digitala utvecklingen går fantastiskt snabbt, har det visat sig att den tidigare lagstiftningen på det upphovsrättsliga området inte täcker utvecklingen på ett tillfredsställande sätt. I och med behandlingen av detta direktiv arbetar de konservativa ledamöterna av parlamentet med att skapa en balans mellan skyddet av upphovsrättsinnehavarnas rättigheter, som hotas av den digitala utvecklingen, och att säkerställa den enskilde konsumentens tillgång till information; särskilt i samband med TV- och radiomedierna. Jag tycker att det är mycket viktigt att denna balans uppnås på bästa möjliga vis, så att upphovsrättsinnehavarna i framtiden tillförsäkras en ersättning vid användning av deras verk, utan att informationsutbudet för vanliga medborgare samtidigt begränsas på ett allvarligt sätt.

Theonas
Upphovsmännen och rättighetsinnehavarna till immateriella verk står i dag i stort sett försvarslösa inför den användning, spridning och mångfaldigande av deras arbeten som nu sker med hjälp av de nya teknikerna för mångfaldigande och kommunikation.
De nationella rättsskydden för upphovsrätt och närstående rättigheter, som i likhet med motsvarande skydd på gemenskapsnivå redan före globaliseringen och datateknikens genomslag var otillräckliga, måste omedelbart revideras och komplementeras, på grundval av de nya tekniska omständigheterna.
Det är nu nödvändigt - vi anser att det redan är i senaste laget - att vidta åtgärder för att på gemenskapsnivå, liksom på nationell och internationell nivå, skydda upphovsmännen och rättighetsinnehavarna från piratkopiering, stöld, utnyttjning och mångfaldigande av deras verk.
Vi anser, trots vissa invändningar och förbehåll, att betänkandet från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt utgör ett konstruktivt försök att konfrontera detta problem och att det bidrar till att effektivisera den nuvarande lagstiftningen, i det att det tillhandahåller rättsligt skydd på områdena för exempelvis mångfaldiganderättigheter, överföring till allmänheten samt distribution, liksom rättsligt skydd för de system som skall stävja piratkopiering.
Omfattningen av skyddet, som förutom att gälla för upphovsmän, rättighetsinnehavare och utövande konstnärer även gäller för tillverkare av CD- och CD-ROM-produkter samt för radiostationer, ter sig på det stora hela bra och förnuftig, men det bör undersökas om det överensstämmer med upphovsmännens och de utövande konstnärernas rättigheter, och kanske bör det undersökas separat, för att det inte skall föreligga någon risk för misstolkning av termen immateriella verk och definitionen av rättighetsinnehavare och utövande konstnär.
För att avsluta, det viktigaste men kanske samtidigt mest svårlösta problemet är det som hör samman med spridningen på Internet av konstnärliga verk och immateriella arbeten överhuvudtaget samt möjligheten att mångfaldiga dessa med hjälp av digital teknik. Trots ansträngningarna i betänkandet att möta detta problem, tror vi att en lösning är möjlig endast genom att se på den nya elektroniska verkligheten som helhet, framför allt på ett internationellt plan, och genom att angripa de nya formerna av piratkopiering och förfalskning, som nu kan utvecklas i stort sett ostraffat.

Ullmann
Gruppen De gröna i Europaparlamentet välkomnar förslaget till ett direktiv som uppfyller syftet att förnya skyddet av upphovsrätten på vägen mot en harmonisering inom hela unionen, så att det motsvarar kraven på elektronisk kommunikation på digitaliseringsnivå. Det har skett genom att användarens intresse av tillgång beaktas i samma utsträckning som marknadsvillkoren för tillhandahållarna på mediaområdet och producenterna av den nödvändiga tekniken.
Vi är positivt inställda till föredragandens försök att framställa direktivets koncept genom att framhäva den upphovsrättsliga aspekten. Det var inte bara med tanke på direktivets ämne ett befogat beslut. Författarnas rättigheter är de som är mest utsatta för kraven på marknads- och näringsfrihet och därmed de som har störst behov av skydd, eftersom de omfattar föremål som endast i begränsad utsträckning kan behandlas som varor.
Konsument- och producentskyddet räknas därför som det främsta målet, så tillvida att det första trots lämplig kompensation för upphovsrättsinnehavare innebär fri tillgång till önskad överföring, det andra fullt skydd mot piratkopiering.
Det gläder oss att kommissionen i stor utsträckning har anammat parlamentets ståndpunkt, men vi vill uttryckligen beklaga att frågan om behandlingen av kulturarv, som inte omfattas av upphovsrätten och tas upp i ändringsförslag 25 i form av en motivering, inte har tillbakavisats som en fråga som inte hör hemma i direktivet.

Andersson, Lööw, Palm, Sandberg-Fries och Theorin
Vi inom den svenska socialdemokratiska gruppen anser att det är mycket bra att åtgärder vidtas för att stävja den osunda skattekonkurrensen mellan staterna utom och inom Europeiska unionen. Vi är dock tveksamma till den metod för detta som kommissionen har föreslagit.
Vi anser att det rimligaste förfaringssättet är att skatt betalas av medborgaren där denne är bosatt. Alltså stöder vi helhjärtat idén om informationsutbyte mellan stater framför en modell med minimibeskattning. Inför föreliggande förslag hade vi helst sett att det hade varit möjligt att ta ställning till frågan om informationsutbyte kontra minimibeskattning. När detta nu inte är möjligt, har vi valt att stödja det ändringsförslag som framhåller de högsta nivåerna för minimibeskattningen.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet röstar för att EU skall fastställa bestämmelser för minimibeskattning av ränteinkomster vid sparande. Hittills har personer kunnat undgå att betala skatt vid sparande som sker i andra länder. Detta har resulterat i orimliga intäkter och snedvridningar på marknaden - och favoriserat banker i bl.a. Luxemburg.
Europaparlamentet har just godkänt en tudelad modell som innebär att en minimiprocent av ränteintäkterna antingen skall kvarhållas i det enskilda medlemslandet, eller att bankerna och myndigheterna utväxlar information över gränserna, så att skatten kan drivas in. Banksekretessen kommer således att kunna bevaras om det första alternativet utnyttjas. De danska socialdemokraterna uppfattar på inget sätt förslaget som en tendens till skatteharmonisering, utan som ett slående bevis på att EU kan sätta stopp för den omfattande skattespekulationen i Europa.

Deprez
Det förslag till rådets direktiv som vi granskar i dag är ett av de viktigaste som vi har uttalat oss om under de senaste åren.
Alla är överens om att garantin för en effektiv minimibeskattning av ränteinkomster för personer som har sin hemvist i en annan medlemsstat, är ett perfekt medel för att undvika alla former av skadlig skattekonkurrens mellan medlemsstaterna.
Förutom att det bidrar till att minska de snedvridningar som fortfarande stör den inre marknaden, kan detta vidgade skatteunderlag ge medlemsstaterna en möjlighet, de som så önskar, att sänka de orimligt stora kostnader som tynger arbetsinkomsterna och ibland ger våra företag ett stort handikapp, företag som är utsatta för en internationell konkurrens i en ekonomi som blir alltmer global.
Det förslag till direktiv som vi diskuterar i dag skapar visserligen inte ett definitivt tillfredsställande kapitalbeskattningssystem. På den punkten delar jag helt och hållet föredragandens synpunkter, när han erinrar om att det fortfarande finns mycket att göra för att uppnå en ideal kapitalbeskattning, och särskilt när han betonar nödvändigheten av en bred samordning i frågan, med bland annat unionens främsta partner på kapitalmarknaderna: Förenta staterna, Japan och Schweiz.
I väntan på att man arbetar fram ett sådant avtal, anser jag med många andra att detta förslag till direktiv utgör ett säkert framsteg i rätt riktning. Jag skulle till och med säga: ett framsteg som vi har väntat på i många år. I den här frågan har kommissionen verkligen gjort ett enastående arbete.
Jag kommer alltså att stödja förslaget till direktiv, såsom det har ändrats av kammaren, utan några som helst betänksamheter.

Fourçans
Jag gläder mig åt de ändringsförslag som har förts in av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik i förslaget till direktiv om beskattning av sparande, som syftar till att säkerställa en effektiv minimibeskattning av ränteinkomster från fysiska personers sparande i gemenskapen.
Jag gläder mig särskilt åt att mitt ändringsförslag antogs, vilket syftar till att sänka källskattesatsen från 20 till 15 procent, och det av tre skäl. För det första inverkar en alltför hög nivå negativt på investeringar, och därmed på tillväxt och sysselsättning. För det andra är det ovanligt att man i internationella skattekonventioner tillämpar en källskatt som överskrider 15 procent. Till sist skulle en alltför hög nivå göra alla insatser för att begränsa kapitalflykten fruktlösa. Direktivet syftar faktiskt till att hindra en kapitalflykt mot de medlemsstater i gemenskapen som har de mest fördelaktiga skatterna. Hur skall man då förhindra att kapitalet etableras utanför området, under skattemässigt barmhärtigare himlar? Att välja en nivå på 25 procent, vilket den franska regeringen föreslår, skulle i det perspektivet vara ett ekonomiskt misstag som går emot det eftersträvade målet: att bekämpa en skadlig skattekonkurrens.
Med hänsyn till det gläder jag mig åt förslaget från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, om att inleda samtal med angränsande länder om den här typen av skattefrågor. Det förslås också att diskussionerna sedan skall utvidgas till OECD: s medlemsstater. Samtidigt är det bra att Europeiska unionen inte kräver att dessa diskussioner skall vara avslutade för att genomföra direktivet om beskattning av sparande. Blockeringsfaktorerna är tillräckligt många för att man inte skall lägga till fler...
Jag kommer alltså att rösta för resolutionen och förslaget till direktiv, förutsatt att man inte antar ett ändringsförslag som syftar till att ändra mitt förslag om en källskattesats på 15 procent.

Kestlijn-Sierens
Eftersom denna kammare godkänner de 20 procenten, och inte anser det nödvändigt att först nå en överenskommelse med de angränsande länderna röstar jag emot betänkandet.

Lindqvist (ELDR)
Skattepolitiken är i huvudsak en nationell angelägenhet. Dumpning genom osund skattekonkurrens, då syftet är att komma undan skatt, måste åtgärdas också genom regler på EU-nivå, under förutsättning att det gäller minimiregler. Jag har därför röstat ja till betänkandet.

Lulling
Jag har röstat emot betänkandet Pérez Royo om beskattning på sparande, eftersom det står för det bästa sättet att fördriva sparandet utanför Europeiska unionen.
New York och Zürich, där man redan gnuggar händerna, kommer att bli de stora vinnarna efter denna självmordsomlokalisering. Framför allt Zürich, när det gäller de europeiska företagen för kollektiva investeringar, i den mening som fastställs av direktivet från 1985. Till råga på allt är det bara företagen för kollektiva investeringar som åsyftas, på ett sådant sätt att ombuden kommer att försöka etablera sig utanför unionen för att fortsätta sälja obeskattade kollektiva investeringar till sina europeiska kunder. Det innebär döden för en stor del av de europeiska företagen för kollektiva investeringar. Ni kommer att ha främjat en skatteflykt från gemenskapen, och de interna skatteintäkterna kommer att bli noll.
I ekonomiutskottet har man slagit dövörat till. Inget av mina 34 ändringsförslag har antagits, och mina argument mot de föreslagna administrativa monstrositeterna har inte hörsammats. Dessa administrativa bördor som är alltför kostsamma för ombuden/utbetalarna, kommer i sig att medföra konkurrensnackdelar när det gäller förvaltningskostnader, och få företagen för kollektiva investeringar att ge sig av från unionen.
Ekonomiutskottet, liksom Monti, slår också dövörat till när det handlar om kravet på att samtidigt inrätta åtgärder som motsvarar dem som har antagits i ett gemenskapsdirektiv för tredje land som har en stor attraktionskraft för unionens kapital. Om det direktivet skulle få se dagens ljus kommer den framför allt att tillämpas på territorier som är beroende av eller associerade med vissa medlemsstater, och där dessa medlemsstater har ett visst ansvar eller skattemässiga prerogativ. Dessa är alltså de verkliga skatteparadisen inom gemenskapen: Monaco, San Marino, Andorra, Channel Islands , Nederländska Antillerna, och så vidare.
Ni kan väl ändå inte tro, vilket Luxemburgs minister Poos just har bekräftat inför deputeradekammaren, att mitt land är berett att ge vika för ett lurendrejeri och själv spela den föga avundsvärda rollen som offerlamm på den manipulerade skatteharmoniseringens altare.
Glöm dessutom inte att det inte kommer att bli tal om att överge vårt villkor, om att det är hela skattepaketet som skall gälla, det som sattes ihop den 1 december 1997 under luxemburgskt ordförandeskap. Och leve enhälligheten!

Martinez
Detta är ett klassiskt skatteharmoniseringsknep. Vi har en harmonisering av mervärdesskatt och punktskatter. Sedan dess har Europeiska kommissionen kommit släpande med sina förslag till harmonisering av bolagsskatter och framför allt harmoniseringen av skatterna på sparande. Och särskilt som den gemensamma valutan ökar snedvridningarna mellan ett stort antal skattesystem, med alla därav följande risker för omlokaliseringar och konkurrens mellan skattesystem.
Som en dålig förlorare har kommissionen försökt hålla stånd mot skattedumpningen, som naturligt följer av den fria rörligheten, med sin europeiska skatteuppförandekod, som i själva verket bara är en kartellbildning mellan skatteförvaltningarna med syftet att upprätthålla den oligopolitiska situationen. Det är mot den bakgrunden som Pérez Royo lägger fram sitt betänkande om förslaget till direktiv av den 4 juni 1998. Det syftar givetvis till att inrätta en minimibeskattning av ränteinkomster från sparande, för att motarbeta det luxemburgska skatteparadiset.
Miniminivån skulle vara dubbel. Antingen en skatt på 20 procent på ränteutbetalningar eller uppgiftslämnande. Beskatta eller lämna uppgifter. Ta ut skatt vid källan eller " avslöja" för hemlandet. Det är vad man kallar samexistens modellen. Att få de beskattande staterna att samexistera med de skattebefriande staterna.
Men åtgärden löser inte problemet med globaliseringen. Kapitalet cirkulerar, även utanför Europa. Problemet existerar för euroobligationerna som investerare utanför Europa kan teckna sig för. Därav professor Pérez Royos förslag till ett multilateralt avtal med Japan, Schweiz och Förenta staterna. Detta visar hur mycket Europa har hamnat på efterkälken: skattebyn har blivit global.
För kapitalet är globaliseringen ett faktum. Den europeiska beskattningen är alltså föråldrad. Den kan bara slå mot de fasta skattebetalarna, de som är begränsade till en viss plats, vilket medför den skriande orättvisa vi redan känner till. Det gränslösa Europa överbeskattar arbetsinkomster för att hämnas oförmågan att få tag på kapitalinkomsterna.
Just därför är den fria rörlighetens Europa ett Europa för en fri utplundring av bofasta till nomadernas fördel.

Mendes Bota
Jag röstade för detta lagstiftningsförslag om att fastställa en effektiv minimibeskattning av ränteinkomster från sparande i gemenskapen på grund av tre mycket starka övertygelser:
1.Detta är ett första viktigt steg för att sätta stopp för den oerhörda skattemässiga orättvisa som råder i världen, där de multinationella företagen och de stora kapitalvolymerna skandalöst smiter undan beskattning, söker skydd i skatteparadis, och dömer de enskilda och de små och medelstora företagen till skattehelvetet att hålla upp den största delen av budgetsystemet. Målet på sikt kommer säkert inte att vara varken off-shore, eller on-shore. Det kommer att vara all-shore, en finansiell marknad i global skala, öppen, flexibel, genomblickbar, effektiv, klar och sammanhängande, med enhetliga bestämmelser för alla.2.Med genomförandet av den ekonomiska och monetära unionen och införandet av den gemensamma valutan, tenderar de avskaffade växlingsriskerna att göra beskattningen på sparande till en inte särskilt sund konkurrensfaktor. Detta är en miniminivå av skatteharmonisering som för närvarande bara går att tillämpa på enskilda, men som i framtiden måste tillämpas även på företagen.Den särskilda behandlingen av dem som inte är bosatta i landet har utgjort en snedvridande faktor. Vissa kanske inte gillar ordet harmonisering. Men skattesamordning och skattesammanhållning är det minsta man bör ha.
Stabilitetspakten och viljan till öppenhet som råder i dagens Europa, kommer praktiskt taget att leda till en skattekonvergens. Den nuvarande situationen med en källskatt på inkomster från kapital som varierar mellan 0 och 60 procent, är en skattesituation som är destabiliserande för hela unionen.
3.Källbeskattningen 15 procent som har godkänts av parlamentet förefaller oss rimlig, men för att undvika ett betydande utflöde av kapital till länder utanför Europeiska unionen är det nödvändigt att genast fastställa avtal med övriga OECD-länder, främst USA, Japan och Schweiz, om en samordning av skattepolitiken för inkomster från kapital som gör det globala finansiella systemet mer jämlikt och stabilt, och där det finns en balans mellan den nationella och den internationella likviditeten.
Murphy
Brittiska labourpartiets ledamöter i Europaparlamentet stöder principen bakom kommissionens förslag om förhindrande av skattesmitning vid gränsöverskridande ränteutbetalningar till enskilda personer. De här förslagen är emellertid som de nu är utarbetade svaga och motverkar sysselsättningen i Europas finanssektor.
Tidpunkten för införande av ett källskattedirektiv är avgörande. Ensidiga åtgärder från Europeiska unionens sida löper en reell risk att skapa ett flöde av kapital till tredje land - till exempel Schweiz. Om det skulle hända så kommer arbetstillfällen i olika finanscentrum inom EU att försvinna till tredje land i samband med att kapitalet försvinner. Dessutom kommer det inte att vara till nytta för finanserna eftersom de skattepliktiga ränteutbetalningarna kommer att ligga utanför de 15 medlemsstaterna.
Det vore inte bra om euroobligationer eller internationella värdepapper omfattas av direktivet. Ett sådant drag skulle också löpa en reell risk att flytta hela marknaden för euroobligationer utanför EU och särskilt London City. Brittiska labourpartiets ledamöter i Europaparlamentet är mycket medvetna om New Yorks erfarenheter av införandet av en unilateral skatt på sådana finansiella tjänster. I många år skedde handeln med euroobligationer nästan uteslutande i New York. Införandet av en unilateral skatteordning innebar att nästan all sådan handel flyttades till London. I sitt nuvarande skick innebär det här direktivet ett direkt hot mot mellan 10 000 och 110 000 arbetstillfällen, huvudsakligen inom Londons finanssektor, beroende på vems analys man skall tro på. Det finns verkligen redan tydliga anvisningar på schweiziska förberedelser för eventuella nya möjligheter som kan uppstå till följd av EU: s åtgärder.
Det brittiska labourpartiets ledamöter i Europaparlamentet kommer att stödja uppmaningar till en multilateral politikutveckling tillsammans med övriga finanscentrum inom OECD för att angripa den viktiga frågan om skattesmitning och för att undanta euroobligationer från det här direktivet.
I frånvaro av sådana ändringsförslag kommer det brittiska labourpartiets ledamöter i Europaparlamentet att rösta emot det här direktivet.

Porto
Vi ger utan tvivel vårt stöd till kommissionens förslag och betänkandet av Pérez Royo, vilka syftar till att garantera en minimibeskattning på sparande. Speciellt nu, med den gemensamma valutan och därmed frånvaron av växlingsrisker, bara på detta sätt kan vi skattevägen undvika en rövarkonkurrens.
Den måste dock vara känslig för en konkurrens av detta slag som kan komma från tredje land, vi måste, främst inom OECD, kräva att det även i dessa länder skall införas en minimibeskattning. Då vi emellertid inte kan vänta oss att detta skall ske omedelbart, instämmer vi i det ändringsförslag som har godkänts i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om att miniminivån skall bli, inte 20 utan 15 procent, vilket skulle mildra effekterna av en konkurrens som skulle vara negativ för oss. Vi är alltså inte överens med föredragandens avsikt i denna fråga, vilken nyss uttalade att han skulle rösta för 20 procent.

Reding
Med en av rådet antagen uppförandekod som täckmantel, som skall förhindra all skadlig skattekonkurrens mellan medlemsstaterna, lägger kommissionen fram en omogen och för tidigt väckt text i form av ett förslag till direktiv. För tidigt väckt eftersom det saknas ett allmänt förhållningssätt i fråga om skatteharmonisering. Harmoniseringen av beskattning på sparande är en specifik aspekt av ett harmoniseringsarbete som bör innefatta ett antal andra områden, bland vilka företagsbeskattningen är en av de viktigaste. Att bara harmonisera en del av skattesystemet kan vara mer skadligt än att upprätthålla de befintliga skilda skattesystemen. Ett direktiv om harmoniseringen av beskattningen på sparande kommer alltså inte att kunna bedömas efter sitt rätta värde förrän det sammantagna projektet har förberetts och godkänts.
Texten är omogen , eftersom alla dess beståndsdelar är omdiskuterade, och eftersom man inte vet hur de kommer att påverka den europeiska ekonomin. Europeiska kommissionen och utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik formulerar principer, kring vilka det faktiskt kan uppnås ett samförstånd i sinom tid; källskatt, samexistens, en gemensam skattenivå. Men en konkret tillämpning av de här principerna kräver ett mer moget övervägande och framför allt att man hittar förberedande lösningar på ett stort antal konkreta problem: definition av en realistisk minimibeskattning; samexistens ja, men utan de ytterligare och oklara komplikationer som ett certifikat- och återbetalningssystem medför, vilket öppnar vägen för funktionsstörningar; föga noggranna definitioner av " faktiska betalningsmottagare" och " betalningsombud" ; potentiellt negativa effekter för de europeiska finansmarknaderna till följd av att euroobligationerna undantagslöst omfattas av det här direktivet, osv. Alla dessa problem har till dags dato inte lösts, och det gör att det här förslaget till direktiv på sin höjd kan betraktas som ett första utkast till en text som kräver ytterligare intensiva arbetsinsatser.
En del av parlamentets ändringar går i rätt riktning, men snuddar inte vid grundproblemen: man sänker skattenivån; man tar upp vissa angränsande tredje länders roll, de enda som vinner på direktivet i sin nuvarande form; man betonar fördelen med en viss lojal skattekonkurrens och en positiv skattetryckssänkning. I övrigt ligger texten fortfarande alltför nära kommissionens text. Motiveringen, även om den inte är en avgörande del av lagtexten, innefattar flera åsikter som jag inte delar: att problemet med euroobligationer reduceras till ett rent brittiskt problem, och framför allt föredragandens idealvision, enligt vilken: " Ett sådant idealiskt (skatte-) system skulle grundas på principen om uppgiftslämnande till skattemyndigheterna, vilket skulle innebära att banksekretessen hävs för beskattningssyften."
Av dessa skäl röstar jag emot betänkandet Pérez Royo.

Rovsing
Jag kan stödja att det görs en insats för att komma till rätta med den spekulation som sker på grund av EU-ländernas skilda bestämmelser om beskattning av ränteinkomster vid sparande - i syfte att säkerställa en lämplig minimibeskattning. Jag kan dessutom stödja kommissionens idé om en minimibeskattning, men vill gärna understryka att de danska konservativa inte därmed säger ja till en faktisk harmonisering av skattesatserna. Jag vill också gärna bidra till en viss utväxling av uppgifter mellan medlemsstaterna, för att möjliggöra att det under en eller annan form kan ske en beskattning. Samtidigt måste vi emellertid se till att nya bestämmelser på detta område inte leder fram till att pensionsfonder och andra finansiella institutioner som i dag finns i EU-området, får skäl att flytta till länder utanför Europeiska unionen.

Souchet
" Det är inte nödvändigt att påminna om ursprunget till detta förslag till direktiv eller den betydelse som systemet för beskattning av ränteinkomster har för den inre marknadens funktion, särskilt inte med tanke på eurons införande."
De tre första raderna i föredragandens motivering avslöjar utan omsvep vilket mål det är som eftersträvas, nämligen att bekämpa eurons negativa bieffekter för kapitalrörelser, som trots allt var möjliga att förutse.
Med inrättandet av euron inom ramen för en inre marknad, framkallar medlemsstaternas skilda skattesystem betydande omflyttningar av kapital, som man nu vill försöka förhindra, bland annat genom att inrätta en minimibeskattning av fysiska personers ränteinkomster.
Det är förvånande att eurons konsekvenser för kapitalomflyttningar inte uppfattades korrekt, innan euron lanserades.
Vad gäller just det här betänkandet, har Gruppen Nationernas Europa röstat för ändringsförslagen som klargör att skattesystemens grundprinciper måste harmoniseras med OECD: s medlemsländer. För om man genomför en harmonisering som begränsas till Europeiska unionens länder, är det mycket troligt att vi kommer att få se en kapitalflykt mot tredje land.
När det gäller minimiskattesatsen för utbetalade ränteinkomster, har vår grupp röstat för ändringsförslaget från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, vilket syftar till att sänka miniminivån från 20 procent (kommissionens förslag) till 15 procent. En alltför hög miniminivå skulle kunna förorsaka en flykt av en del kapital mot tredje land.

Theonas
EMU och euron kräver en harmonisering av skattepolitiken i EU och upprättandet av en gemensam skatteram för den ekonomiska verksamheten i alla medlemsstater. Detta likriktningsförsök, som inte tar hänsyn till skillnaderna i de olika ländernas utvecklingsnivå, de följder för de nationella finanserna som en gemensam skattepolitik får, tillväxten, de sociala utgifterna och framför allt inte arbetstagarnas inkomster, har som mål att öka beskattningen av vanliga människor och minska beskattning av företagen och storkapitalet, för att på så sätt öka deras vinster.
Den skattepolitik som nu sakta men säkert håller på att utformas av EU, som det förslag om räntebeskattning som vi debatterar i dag är ett bra exempel på, kommer att ytterligare öka de regionala och sociala obalanserna, det kommer att minska storkapitalets skattebörda och öka oegentligheterna inom den ekonomiska världen.
Kommissionens förslag gynnar skatteparadisen, och det ökar ytterligare möjligheterna för storkapitalet att undvika inkomstbeskattning. Det beskattar småspararnas ränteinkomster, samtidigt som det befriar företagen och storkapitalet från beskattning. På samma gång, under förevändning att behöva finansiera socialförsäkringar eller minska det offentliga underskottet, utarbetas förslag och framläggs idéer om att öka den indirekta beskattningen, vilket först och främst drabbar de breda folklagren, och skära ned på områdena för social hälsa och pensioner, på grund av, som det heter, höga kostnader. De styrande inom EU anser uppenbarligen att de enorma vinster och inkomster som genom en mängd undantag och avvikelser i de nationella skattelagstiftningarna lagligen undkommer beskattning, som till exempel inkomster av olika finansiella derivat, inte kan och inte bör bidra till att uppnå de ovanstående målen. Låt folket och arbetstagarna betala, och låt storföretagen och storkapitalet ta hand om vinsterna!
Vi anser att det är oacceptabelt men på samma gång avslöjande för EU: s och EMU: s intentioner, det faktum att direktivsförslaget enbart gäller för fysiska personer, samtidigt som det är väl känt att det till allra största delen är de stora institutionella investerarna som drar fördel av sparande utomlands och gränsöverskridande obligationer - statliga eller ej. Det är talande att de ändringsförslag som krävde att direktivet skulle utvidgas till att gälla även för juridiska personer förkastades. Det är för oss helt främmande att inrätta skatter som undantar företagen. En sådan ordning slår direkt emot sysselsättning och tillväxt, eftersom den bidrar till att kapitalet hålls kvar på bankerna eller omvandlas till obligationer och andra finansiella derivat, istället för att, genom bland annat skattetekniska arrangemang, gå till produktiva investeringar. Det är här inte fråga om beskattning utan om bestraffning av arbetstagarnas ansträngningar att spara undan pengar. Denna ordning öppnar vägen för ökade oegentligheter inom den ekonomiska världen, exploatering av arbetstagarna och uppkomsten av skenföretag, med det enda syftet att undvika beskattning. Direktivet skapar också förutsättningar för överföring av sparmedel till länder andra än hemvistlandet och en ökad handel med obligationer över gränserna, på bekostnad av den nationella handeln, i syfte att kringgå skattelagstiftningen för " bofasta" och på så sätt undkomma beskattning; detta underlättas också av den tillnärmning av räntesatserna som pågår. Särskilt vad gäller kuponglösa obligationer (zero coupon bonds), ökar möjligheterna att använda dem till att " tvätta" pengar, om de före fastställd slutbetalningsdag säljs till en person på vilken direktivet inte är tillämpligt och som följaktligen inte kan underställas beskattning.
Detta direktiv utgör en del av det paket som godkändes av rådet i december 1997, och vi vill återigen upprepa vårt totala motstånd mot den logiska grunden i paketen, som syftar till att kväva de eventuella invändningar som finns och driva igenom beslut som drabbar de svagaste länderna, som fallet är i fråga om förslaget till direktiv om associerade företags räntor, vilket direkt drabbar Grekland, som är ett land som importerar kapital.
Med anledning av en prognos i direktivsförslaget och med tanke på att en ny runda av multilaterala förhandlingar snart skall påbörjas, anser vi att kommissionen och rådet bör vidta de nödvändiga åtgärderna för att inrätta ett instrument på internationell nivå, som skall sörja för beskattningen av ränteinkomster från sparande, obligationer och andra finansiella derivat och som huvudsakligen skall vara inriktat på de stora internationella institutionella investerarna och juridiska personer i allmänhet, liksom även ett instrument för att beskatta olika slags spekulativa kapitalrörelser över gränserna, för att på så sätt åtminstone delvis begränsa omfånget av det parasiterande kapitalets spekulationer.

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries och Theorin
Vi anser att yttrandet från Europaparlamentet i detta ärende är resultatet av en kompromiss, en kompromiss som medverkar till att Europaparlamentet inte kan framlägga ett önskvärt och progressivt bidrag till kommissionens fortsatta arbete med dessa frågor. Ärendet visar tyvärr att högern, framför allt företrädd av PPE-gruppen, medverkar till att Europaparlamentet används för att förhindra att tredjelandsmedborgare får berättigade rättigheter inom Europeiska unionen. Gemensamma regler för tredjelandsmedborgares rättigheter och möjligheter att resa in och vistas i medlemsländerna är en förutsättning för att den fria rörligheten för personer skall kunna fungera för alla medborgare. I detta sammanhang är det beklagligt att bland annat PPE-gruppen medverkar till att försöka strama åt dessa rättigheter och möjligheter. Det skadar möjligheterna och rättigheterna för en mängd tredjelandsmedborgare, samtidigt som det försvårar förverkligandet av den fria rörligheten för personer.
Vi vill framhålla att vi anser det vara oacceptabelt att rangordna människor som söker anställning i ett medlemsland, först som landsmedborgare, sedan som unionsmedborgare och till sist som tredjelandsmedborgare, enligt vad som har föreslagits beträffande artikel 7.
Inte heller kan vi acceptera det synsätt som röjs i ändringsförslag 43 från Nassauer i PPE-gruppen om att sänka åldersgränsen vid rätten till familjeåterförening till 16 år.
Vidare anser vi att ändringsförslagen 44 och 45 om partnerskapets jämställande med äktenskap vid familjeåterförening som välkommet, men vi befarar att den formulering som har valts i dessa ändringsförslag i europeisk reglering riskerar att bli utan möjlighet att kunna tillämpas på ett fungerande sätt i alla medlemsländer.

Andrews
Det är viktigt att i det här skedet påpeka att asylsökande omfattas av de befintliga fördrag som syftar till att skydda dem mot förföljelse. Andra kriterier måste gälla för de som vill komma in i Europeiska unionen av ekonomiska skäl.
Den viktigaste frågan under debatten är om vi skall föra en sträng eller slapp inresepolitik. Jag anser att om Europeiska unionen släpper in tredjelandsmedborgare för att täcka enskilda medlemsstaters behov av arbetskraft så skulle det vara frånstötande att anta en " svängdörrspolitik" genom att inte ta något ansvar för tredjelandsarbetares konkreta ekonomiska insatser.
Jag förespråkar vidare hellre en sträng än en slapp inresepolitik för att skydda tredjelandsmedborgares rättigheter genom att utarbeta tydliga och nödvändiga kriterier för inresa.
Harmonisering av medlemsstaternas viseringspolitik med avseende på tredje land är, enligt min åsikt, avgörande som ett viktigt steg mot en förbättrad säkerhet för resehandlingar. Ett ömsesidigt erkännande av resehandlingar är viktigare än genomförandet av EU: s inresepolitik för tredjelandsmedborgare.
Ur irländsk synvinkel är tillströmningen av flyktingar, asylsökande och invandrare en ganska ny erfarenhet för oss som nation. Flera regeringar har gjort misstag i hanteringen av dessa problem. Jag måste säga att jag är arg för hur vissa av våra medborgare behandlar dessa främlingar.
Ibland kan vi dölja oss bakom Dublinkonventionens bestämmelser som säger att det första EU-land som en asylsökande kommer till måste behandla asylansökningen. Irland är sällan den första hamnen för eventuella asylsökande.
Den irländska regeringen borde ha tillräckligt mycket djärvhet och mod för att skänka amnesti åt de flyktingar och asylsökande som nu finns i Irland. Den borde sedan införa nya och enhetliga regler för de ansökningar som kommer in i framtiden.
Den irländska befolkningen måste visa litet medlidande i den här frågan. Vi, mer än de flesta andra nationer, har åtnjutit andra nationers generositet och välvilja under vår historia, framför allt från Storbritannien, Australien och Amerikas förenta stater.
Det faktum att Irland just nu upplever en aldrig tidigare skådad ekonomisk högkonjunktur måste innebära att vi inte glömmer våra mänskliga skyldigheter gentemot andra.

Bébéar
Området som avser invandringen till Europeiska unionen är ett av de vi har berört minst under den här mandatperioden, och därför är det fortfarande ytligt. Men den kommande tillämpningen av Amsterdamfördraget tvingar oss att verkligen se över det nuvarande status quo, för att kunna tillämpa de nya åtgärderna som avser invandringen.
Allt detta kommer att föra med sig många problem, med hänsyn till den nuvarande befolkningstillströmningen och Europeiska unionens oförmåga att bli den världsomfattande fattigdomens avledare. En av de stora svårigheterna kommer att bestå i att ge lika behandling åt utländska medborgare som redan har bott i Europeiska unionen i flera år och nya ankommande. Därav intresset av de nya bestämmelserna i Amsterdamfördraget, som med stor mänsklighet gör en åtskillnad mellan kortvariga och långvariga vistelser, invandring och tillfällig politisk asyl.
Inför det stora antalet konflikter som nu råder på fem kontinenter - inbegripet vår egen - får vi inte blunda och nöja oss med att avvisa asylsökande genom att säga att detta inte angår oss. Uppfattningen om nationernas kollektiva ansvar har utvecklats mycket. Den europeiska lagstiftningen måste alltså bli en mycket strikt barriär för att förhindra förutsägbara översvämningar. Detsamma gäller den " ekonomiska" invandringen, vars kriterier måste vara mycket noggrant fastställda.
Europaparlamentet har alltid varit en ivrig försvarare av mycket strikta generella regler som går att tillämpa i praktiken. Att kontrollera flyktingströmmarna blir en brännande fråga, särskilt inför utvidgningen; inom en snar framtid kommer en del av medborgarna från tredje land att bli fullvärdiga medborgare.
Jag godkänner alltså andra betänkandet Lehne, eftersom man där tar hänsyn till de rådande omständigheterna men inte går alltför långt mot efterlåtenhet, vilket vore ödesdigert för våra egna medborgare, utan i stället lämnar dörren öppen för en integration som är kontrollerad i omfång och i tid. Europaparlamentet måste hitta den rätta jämvikten. Invandringen får inte vara ett hinder mot de europeiska samarbetsprogrammen, men vi kan inte heller säga nej till den positiva invandringen eller avvisa avtalen med tredje land.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för ett betänkande som behandlar gemensamma bestämmelser för tredjelandsmedborgares rätt till inresa i medlemsstaterna. I Danmark har vi haft invandringsstopp sedan 1974. Vi har vissa mycket stränga bestämmelser för invandring mot bakgrund av avlönad sysselsättning. Ålderssammansättningen i medlemsstaterna och ett generellt uppsving i ekonomin innebär att vi kommer att sakna arbetskraft i vissa sektorer under den närmaste framtiden. Man kan därför bli tvungen att bedöma hur konsekvent detta invandringsstopp bör upprätthållas.
Betänkande (A4-0043/99) av Lehne

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries och Theorin
Frågor som rör viseringsplikt är svåra, eftersom de innebär att inresa och vistelse i unionen försvåras för medborgare i tredje land. I fråga om gemensamma viseringsregler anser vi att dessa måste dels ses i sammanhang av att dessa viseringsregler skall kunna medverka till att den fria rörligheten inom unionen skall kunna fungera för alla som vistas inom unionens gränser, dels att dessa regler hanteras med stor generositet, så att medborgare i tredje land så långt som praktiskt möjligt kan resa in i och vistas inom unionens länder.
Vi anser att det inte skall föreligga några konflikter mellan dessa synsätt. I detta sammanhang är utskottets förslag till betänkande välkommet, eftersom det framhåller en nödvändigt mer frihetlig ståndpunkt till viseringsreglerna.

Berthu
Förslaget till en konvention om tredjelandsmedborgares rätt till inresa och vistelse i medlemsstaterna uppfyller uppenbarligen ett behov: att försöka upprätta minimivillkor för passerande av unionens yttre gränser, i syfte att undvika de vidöppna kryphål genom vilka invandrarna kan komma in i ett medlemsland och sedan sprida sig över hela Europa. Denna text, som rådet av allt att döma har förhandlat fram på ett seriöst sätt, har dock försämrats av Europaparlamentets ändringsförslag. Men i vilket fall som helst påverkas det av ett konstruktionsfel som kräver en allvarlig reservation från vår sida, nämligen att det i princip blir omöjligt att revidera.
Artikel 42 föreskriver att ändringar av konventionen måste röstas igenom enhälligt av rådet, vilket kan verka vara logiskt när det handlar om en text som har antagits enhälligt. Men denna regel ställer emellertid till med problem, för om enhälligheten är en skyddande faktor när en text skall antas, blir den extremt konservativ och ger till och med upphov till negativa bieffekter när det handlar om att revidera texten. Den regel man egentligen borde ställa upp för en text som har antagits enhälligt, är att det skall räcka med att en enda medlem inte ställer upp och kräver en revidering, för att man automatiskt skall fortsätta att arbeta med den.
Detta är inte en abstrakt fråga. Den uppstår i dag i Frankrike med direktivet " jakt" från 1979. Och den kan uppstå i morgon med den här konventionen om regler för tredjelandsmedborgares rätt till inresa och vistelse i medlemsstaterna, till exempel om en undertecknande part kräver ändringar av reglerna för rätten till familjeåterförening. Det är inte heller en ytterst ovanlig fråga: ingen text är evig, det hör tvärtom till vanligheterna att föreskriva medel för hur man skall kunna få den att utvecklas i framtiden.
Med den konvention som upptar oss i dag uppstår dessutom ytterligare ett problem: om ett land inte har lyckats uppnå en omförhandling av texten och på demokratisk väg vill avstå från en del eller från helheten, är det svårt att se hur detta är möjligt, eftersom landet enligt Amsterdamfördraget inte skulle ha rätt att ensidigt återupprätta vissa kontroller vid sina gränser.
Man kan alltså tycka att det är ganska konstigt att regeringarna kastar sig in på en väg med den här typen av konventioner, utan att på förhand ha löst såpass allvarliga problem och vidtagit alla nödvändiga försiktighetsåtgärder.

Buffetaut
I betänkandet av Lehne kan man hitta krav som hänger samman med viljan att harmonisera medlemsstaternas invandrings- och viseringspolitik. Föredragandens utgångspunkt är att denna politik inte längre kan hanteras enbart på nationell nivå på grund av de nuvarande svårigheterna på det här området, och detsamma gäller Lindepergs betänkande, som trots skillnaderna mellan de politiska grupperna präglas av samma logik. Förslaget till Amsterdamfördraget bör alltså möjliggöra en samtidig harmonisering av viseringspolitiken, i annat fall äventyras personers fria rörlighet, tillämpningen av en rättrådig asylpolitik, harmoniseringen av bestämmelserna för invandring, kampen mot den illegala invandringen och effektiva kontroller vid de yttre gränserna.
Betänkandet är helt klart utarbetat med tanke på utsikterna till en ratificering av förslaget till Amsterdamfördraget. Det etablerar en provisorisk förordning, eftersom kommissionen redan har förbundit sig till att lägga fram ett nytt förslag i form av ett direktiv, så snart ändringarna i Amsterdamfördraget har trätt i kraft. Kommissionen påpekar emellertid, i motiveringen till förslaget till rådets rättsakt, att den rådande ekonomiska situationen och läget på arbetsmarknaden gör att man inte kan överge de av medlemsstaterna utvecklade selektiva åtgärderna, som gäller inresa och vistelse avseende ett avlönat eller eget arbete. Men kommissionen envisas ändå med att anse att Europa bör ha ett allmänt förhållningssätt till invandringspolitiken.
Vad händer med de anländande människornas integrationsproblem, i samhällen som redan har svårt att strukturera mänskliga och sociala relationer, internt och mellan varandra? Vad vet vi om den ekonomiska och sociala kostnaden för sådana åtgärder? Vad händer med de nämnda kontrollerna vid gemenskapens yttre gränser, som man vet inte finns vid en del gränser? Vad kommer det att bli av medlemsstaternas handlingsfrihet att reagera på särskilda situationer, med tanke på säkerhetsklausulen som anger att ett undantag måste avse exceptionella fall och begränsas till en strikt nödvändig tidsperiod, och med hänsyn till andra medlemsstaters intressen som staten såväl som kommissionen håller välunderrättad?
Alla dessa frågor väntar än i dag på svar. Det som står på spel är alltför allvarligt för att man skall kasta sig in i det okända. Helvetet är kantat av goda avsikter. Denna maxim passar alltför bra på andan i betänkandena av Lehne. Politik är det verkligas konst, inte utopins. Vårt sekel har betalat ett alltför högt pris till utopin sedan 1917, för att vi i morgon, i namn av en falsk generositet, skall förvandla Europeiska unionen till ett stort Jugoslavien.

Lindqvist (ELDR)
Amsterdamfördraget och Schengen ökar EU: s makt i fråga om invandring, visering och asyl. Betänkandet följer upp detta. Utskottet anser dock att betänkandet inte går tillräckligt långt i fråga om att harmonisera medlemsstaternas viseringsbestämmelser.
Gemensamma viseringsregler gör EU mer lik en stat. För många länder betyder också gemensamma viseringsregler att medborgare från flera länder måste ansöka om visum för att komma in i unionen. Risken för en hårdare yttre gräns och en hårdare flykting- och invandrarpolitik ökar. Jag har röstat nej till betänkandet.
Betänkande (A4-0050/98) av Lindeperg

Berthu
Fru ordförande! I betänkandet Lindeperg som just har röstats igenom, kräver Europaparlamentet en harmonisering " uppifrån" - det är formuleringen i motiveringen - av de former av skydd som utgör komplement till flyktingstatusen i Europeiska unionen. Samtliga medlemsstater i unionen har undertecknat Genèvekonventionen av den 28 juli 1951, som föreskriver att denna status skall beviljas personer som är förföljda i sitt hemland på grund av sin ras, religion, nationalitet, samhällsgrupptillhörighet eller politiska åskådning, vilket Europaparlamentet anser är alltför begränsat. Det vill bland annat vidga definitionen av kända orsaker till förföljelse, till exempel genom att lägga till förföljelse på grund av sexuell läggning, och även vidga definitionen av möjliga förtryckare; de skulle inte längre vara enbart begränsade till statliga organ.
Dessa vidgade definitioner av Genèvekonventionen, som öppnar för möjligheten till ett komplement till flyktingstatusen, skulle bli ett tillägg till den tillfälliga skyddsordningen för flyktingar, som Europeiska unionen samtidigt är i färd med att inrätta, för att erbjuda ett helt spektrum med rättsliga strukturer för att ta emot alla individer eller befolkningsgrupper som av ett skäl eller ett annat vill fly från sitt hemland.
Det förslag Europaparlamentet lägger fram med detta komplement till statusen är enligt min mening typisk för kammarens sedvanliga uppträdande. Man förklarar att denna nya status kommer att ge rättigheter, utan att bemöda sig om att tala om vilka de är, och bara genom att låta förstå att de inte kommer att vara tidsbegränsade. Man strävar inte efter att ta reda på hur många nya flyktingar som därmed kommer att skapas, direkt eller indirekt, och inte heller hur mycket det här kommer att kosta skattebetalarna. Och självklart inte ett enda ord någonstans i betänkandet, om vad medborgarna i medlemsländerna eventuellt kan tycka om detta.
Vi för vår del anser att detta är en totalt oansvarig arbetsmetod. Självklart måste Europas länder visa omtänksamhet gentemot förföljda utlänningar, först och främst genom en strikt tillämpning av Genèvekonventionen. Men denna omtänksamhet kan anta mycket olika former, och en icke tidsbegränsad bosättning på våra territorier är något som vi i princip bör utesluta systematiskt.

Palacio Vallelersundi
Fru ordförande! Denna röstförklaring gör jag inte bara för egen del utan för den spanska delegationen i Europeiska folkpartiets grupp. Vi har avstått från att rösta om detta betänkande och jag tycker att det kräver en förklaring, eftersom en nedlagd röst inte innebär att man inte tar ställning för eller emot, i en fråga som denna måste man ta ställning, och den spanska delegationen i Europeiska folkpartiets grupp tar ställning. Vi är givetvis för att harmonisera de komplementära skyddssystemen för att det inte skall finnas människor som rationellt sett har skyddsbehov men som, genom att de inte uppfyller de villkor som förutsätts enligt Genèvekonventionen, inte får det. Därför röstade vi inte emot betänkandet.
Vi är överens med föredraganden och kammarens majoritet om målen. Emellertid, fru ordförande, röstade vi inte för betänkandet, eftersom det lider av allvarliga brister, inte enbart juridiska, vilka det också har då man i betänkandet försöker göra tolkningar av Genèvekonventionen som är diametralt motsatta den internationella rätten. Framför allt röstade vi emot det av politiska skäl eftersom det enda man definitivt gör, fru ordförande, med den typ av demagogi som detta betänkande innehåller, är att gå emot de intressen vi försöker skydda. Detta förklarar alltså den konstruktiva röstnedläggelsen från den spanska delegationen i Europeiska folkpartiets grupp.

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm och Sandberg-Fries
Vi vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete med ett mycket angeläget betänkande. Vi menar att det finns stor anledning att uppmärksamma och peka på möjliga lösningar på de allvarliga brister som mottagandet av asylsökande inom Europeiska unionen har. Betänkandet tar på ett förtjänstfullt sätt upp de nödvändiga åtgärder som kan komma att krävas för en fungerande gemensam flyktingpolitik grundad på en human, solidarisk och generös attityd i fråga om medlemsländernas ansvar i mottagandet.
I fråga om ändringsförslagen från GUE/NGL om fallet Abdullah Öcalan menar vi att denna fråga svårligen låter sig med respekt för frågans vidd behandlas i sammanhang av föreliggande betänkande.
Tyvärr noterar vi av ändringsförslagen från högergrupperingarna, UPE och PPE, att de svårigheter som rådet, haft att kunna enas om en gemensam flyktingpolitik även får genomslag i den restriktiva attityd som dessa partigrupper framhåller i Europaparlamentet. Behandlingen av föreliggande ärende visar ånyo vilka ideologiska skiljelinjer som finns mellan Europas vänster och höger i fråga om inställningen till en human och generös flyktingpolitik. Vi beklagar att denna skiljelinje har medverkat till att ändringsförslagen 1 och 2 om förföljelse på grund av sexuell läggning av denna anledning inte har kunnat få det stöd av Europaparlamentet som dessa ändringsförslag förtjänar.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för ett betänkande som behandlar behovet av att anta gemensamma bestämmelser utöver Genèvekonventionen. Det finns behov av ett europeiskt samarbete om flyktingfrågor. Det första steget i riktning mot en gemensam flyktingpolitik togs i och med antagandet av Genèvekonventionen. Nästa steg bör vara vissa gemensamma bestämmelser för de personer som inte omfattas av Genèvekonventionen. Det rör personer som inte personligen är förföljda av statsmakten av politiska skäl, men som har behov av asyl på andra humanitära grunder. Medlemsstaterna bör ha en gemensam syn på hur dessa personer skall få ett lämpligt skydd. Det är på tiden att inleder en diskussion om en gemensam definition av de facto- och annat humanitärt skydd. Det bör finnas vissa minimistandarder som alla medlemsstater skall åläggas att följa.

Deprez
Sedan början av 1990-talet har Europeiska unionen tagit emot en ström av flyktingar som flyr sina hemländer av många olika skäl. Ett stort antal av dem berörs inte av den flyktingdefinition som Genèvekonventionen anger. Europeiska unionen kan ändå inte vägra dessa personer tillträde till dess territorium. Att avvisa dem utan någon annan form av process i deras hemland skulle riskera deras liv, eller åtminstone deras fysiska eller moraliska integritet.
I den här frågan är en harmonisering av medlemsstaternas politik nödvändig. Det kommer att bli möjligt så snart Amsterdamfördraget träder i kraft. I samband med det måste man inrätta ett instrument som harmoniserar de former av skydd som utgör ett komplement till flyktingstatusen.
På alla dessa punkter delar jag i stor utsträckning föredragandens ståndpunkt.
Jag anser med honom att Europeiska unionen bör ge en särskild status åt de personer som inte uppfyller den definition på en flykting som Genèvekonventionen ger. Debatten avser i huvudsak definitionen av vilka kategorier som kan komma i fråga för en sådan kompletterande status. Det verkar som om det fortfarande finns ett antal punkter att klargöra.
Ett enda exempel kan illustrera mina tankar. Vad vi än kan ha för åsikter om dödsstraffet; kan någon som har blivit dömd till dödsstraff för brott och förbrytelser som faller under gemensam rätt, efter en rättrådig process och efter att man har uttömt rättsstatens alla möjligheter, kan denna någon - vilket föredraganden verkar föreslå - åtnjuta nämnda särskilda status, under förevändning att Europeiska unionens stater i stor omfattning har avstått från att tillämpa detta straff? Och om så är fallet, på vilka villkor? Kan en sådan brottsling få samma status som till exempel en kvinna som flyr sitt land på grund av att hon fruktar att hon där blir utsatt för sexuellt våld eller en omänsklig och förnedrande behandling? En sådan fråga förtjänar åtminstone att diskuteras grundligt.
En kompletterande status är nödvändig. Jag anser bara att frågan ännu inte är mogen. Jag röstar alltså emot detta betänkande, men insisterar ändå på att debatten måste fortsätta.

Bonde och Sandbæk
Junirörelsen röstar för Lindepergbetänkandet för att visa vår goda vilja till att ta emot flyktingar. Lindepergbetänkandets idéer är mer humana än den politik som tjänstemännen och justitieministrarna företräder. Men för den goda ordningens skull, skall vi inte avstå från att göra er uppmärksamma på att länderna själva bör bestämma över invandring och flyktingpolitik. Vi vill inte se något överstatligt samarbete på området, eftersom flyktingpolitiken bli bättre när befolkningen har möjlighet att stödja den.

Holm
Detta betänkande är till stora delar ett väl balanserat dokument som tar upp grundläggande frågor av stor vikt. Det är min förhoppning att de ändringsförslag som har lagts fram av den konservativa gruppen inte antas. Betänkandet skulle då bli avsevärt sämre, eftersom denna politiska grupp inte har för avsikt att göra livet lättare för asylsökande och flyktingar.
Jag hoppas däremot att plenum kan anta ändringsförslagen 1 och 2 från ARE-gruppen om homosexuella. Det är av stor vikt att denna fråga tas på stort allvar, eftersom det i många länder sker en förföljelse av homosexuella. I vissa länder utdöms till och med dödsstraff på grund av en persons sexuella läggning. Det är en mänsklig rättighet att inte bli förföljd och hotad på grund av sin sexuella läggning. Det är av stor vikt att man tar hänsyn till detta, både när asyllagstiftningen tas upp och vad gäller homosexuella personers skydd.

Lis Jensen
Jag kan inte stödja Lindepergbetänkandet, eftersom jag anser att flyktingpolitiken inte bör vara en EU-angelägenhet. Enligt min mening skall denna fråga behandlas på nationell nivå. Naturligtvis är det enskilda landet moraliskt och politiskt förpliktat att följa de internationella konventioner som måste finnas på området, både vad gäller andemening och text. Inte minst de rika demokratiska länderna har åtagit sig att gå i främsta ledet när det gäller skyddet av förföljda personer - också genom att själva ge asyl till dessa. Mitt principiella politiska avståndstagande till betänkandet skall dock inte skygga för det faktum att Lindeperg tar upp viktiga förhållanden på ett både riktigt och humant sätt. Ett exempel är hennes påpekande av problemet att det i dag finns människor som i praktiken är flyktingar, men som inte är det enligt Genèvekonventionens definition av begreppet.
Jag vill dock betona att det skulle vara ett stort misstag om EU definierar ett alternativt flyktingbegrepp. Det skulle strida mot själva principen om att en flykting skyddas genom en internationell konvention som ingåtts i internationell regi. Samtidigt skulle jag mycket lätt kunna föreställa mig att ett EU-avtal om ett annat flyktingbegrepp inte skulle betraktas som ett tillägg till Genèvekonventionen, utan som ett led i ett förbiseende av Genèvekonventionens innehåll, så att långt fler människor därmed (med gott samvete) kan avvisas vid EU: s yttre gränser. Det allmänna intryck som jag har fått av EU, och inte minst av dess medlemsstater, är inte att man vill se en utvidgning av flyktingbegreppet, utan tvärtom en inskränkning av detta. Den danske statsministern sade i samband med den danska folkomröstningen om Amsterdamfördraget: " Ett ja till Amsterdamfördraget kommer att leda till färre flyktingar i Danmark" .

Theorin
Föredraganden presenterar ett mycket bra betänkande som jag till stora delar stöder. Det finns dock anledning att göra vissa påpekanden.
EU: s flyktingpolitik har under de senaste åren avsevärt skärpts. Det har fått till följd att antalet asylsökande i EU har minskat drastiskt, trots att situationen i världen inte har förbättrats. Resultatet av den skärpta flyktingpolitiken är en ökad illegal invandring. Människosmuggling och illegala maffiaorganisationer gör stora pengar på att illegalt och med flyktingarnas liv på spel föra in människor till EU. Överfyllda, bräckliga båtar som korsar Medelhavet i nattens mörker har slutat på havets botten. Tillvaron för dem som lyckas ta sig in i EU illegalt är inte heller acceptabel. De lever helt utanför rättssamhället och utan rätten till de mest grundläggande rättigheter. Barnen har varken möjlighet att gå i skola eller att vid sjukdom uppsöka läkare på grund av föräldrarnas befogade rädsla att bli upptäckta med konsekvensen att med brutala åtgärder återförvisas till sitt ursprungsland.
Jag delar inte föredragandens uppfattning att en harmonisering skulle vara den mest lämpliga åtgärden för asylpolitiken, särskilt inte när den harmonisering som påbörjades 1996 har resulterat i en generell och konsekvent restriktiv asylpolitik.
Jag delar däremot föredragandens uppfattning att kvinnor skall ges en egen status som flyktingar, såsom föreskrivs i punkt 15 i betänkandet. Sådan status bör även gälla homosexuella.Det föreligger ett rättsligt tomrum mellan Genèvekonventionens bestämmelser och ordningen för tillfälligt skydd, vilken endast gäller i krissituationer och i samband med massflykt. Det är alla medlemsstaters skyldighet att ta ett ökat ansvar vad avser flyktingmottagandet, särskilt de länder som har avsevärt lägre flyktingkvoter än t.ex. Tyskland som tar ett stort ansvar.
Det är vår uppgift att arbeta för att mänskliga rättigheter blir reella och universella och inte endast åtnjuts av dem som har turen att födas i det välmående Europa. Att söka asyl är en grundläggande rättighet!

Vanhecke
I betänkandet från vår kollega Lindeperg förbises fullständigt själva kärnan i problematiken med de asylsökande inom Europeiska unionen. Kärnan är att vi i själva verket inte alls konfronteras med ett äkta asylproblem, utan med ett " asylbedrägeriproblem" . Och det är något helt annat.
Alla vet att det är knappt ett par procent av de asylsökande i Europa som har skäl att kräva asyl med åberopande av de erkända och internationella konventionerna på området. Om man bara systematiskt, effektivt och faktiskt kunde skicka tillbaka de hundratusentals " asylbedragare" som infinner sig varje år för att kunna dra nytta av det sociala skyddsnätet i våra medlemsstater, så skulle det inte ens finnas något asylproblem i Europa.
Att jag använder ordet " asylbedragare" kan chockera. Ordet har dock den positiva egenskapen att det är tydligt, pekar på en realitet och naturligtvis inte innehåller något mänskligt dömande. Men det finns endast två möjliga ståndpunkter: endera så leker man jultomten och säger i själva verket att " alla utlänningar är välkomna till Europa och kan försörjas av oss" , eller så tillämpar man strikt de befintliga överenskommelserna, och då måste " asylbedragarna" skickas tillbaka till sina egna länder: inte bara därför att de rubbar hela asylsystemet och således skadar de äkta asylsökandena, utan också därför att det i själva Europa finns en hel del fattiga och mindre bemedlade gentemot vilka vi väl ändå i första hand har en skyldighet att fullgöra, innan vi kan ta hela världens elände på våra axlar.
Det är tydligt att föredraganden Lindeperg väljer jultomtepolitiken. Men då leker hon jultomte på skattebetalarnas bekostnad. Om hennes förslag om en fortsatt urholkning av asylregleringen skulle bli verklighet så faller den sista haspen bort, och vi riskerar att översvämmas av lycksökare från hela världen.
Detta är således ett oansvarigt betänkande, såsom så många andra i detta parlament, vilket vi inte kommer att godkänna.
Sammanträdet avbröts kl. 13.25 och återupptogs kl. 15.00.

Framstegen för Agenda 2000
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets uttalande om framstegen för Agenda 2000.
Jag ger härmed ordet till rådets företrädare.

Verheugen
Herr ordförande, ärade ledamöter! När minister Fischer i egenskap av rådsordförande för två månader sedan presenterade det tyska ordförandeskapsprogrammet, nämnde han bland prioriteringarna för detta halvår förhandlingarna om ett framgångsrikt avslutande av Agenda 2000 före Europeiska rådets särskilda toppmöte den 24 och 25 mars. I dag återstår exakt sex veckor till det mötet, som enligt förbundskansler Schröders önskan skall äga rum i Berlin.
De intensiva förhandlingarna om de enskilda punkterna i Agenda 2000, som har pågått ända sedan kommissionen lade fram sina lagförslag för elva månader sedan, och som vi i hög grad har ägnat oss åt sedan årsskiftet, är nu inne i ett avgörande skede. Jag är därför glad över att i dag ha möjlighet att föra en ingående diskussion om Agenda 2000 med er.
Låt mig få börja med att skissera den fortsatta tidsplanen fram till det särskilda toppmötet. Vi kommer före mötena för rådet (allmänna frågor) och rådet (jordbruk) om knappt två veckor ha gått igenom alla de punkter som är avgörande för en senare helhetskompromiss i rådets arbetsgrupper och i råden. Denna första behandling av kärnfrågorna, som fortfarande åligger rådet (allmänna frågor), rådet (ekonomiska och finansiella frågor) och rådet (jordbruk) har redan på vissa punkter varit framgångsrik i sin strävan efter enighet och kompromisser. Men det har också framstått tydligt att vi har en lång sträcka att avverka på kort tid.
De framsteg som hittills skett, och i synnerhet de resultat som rådet (jordbruk) den 22-23 februari förhoppningsvis skall komma fram till, kommer att utvärderas av stats- och regeringscheferna på det informella toppmötet i Bonn den 26 februari. Vi förväntar oss av det mötet, till vilket förbundskansler Schröder även har inbjudit Europaparlamentets ordförande, viktiga riktlinjer för det fortsatta arbetet i slutskedet.
Omedelbart efter toppmötet i Bonn måste man, på allmänna rådets ansvar som ett samordnande organ, börja förbereda det paket som stats- och regeringscheferna skall förhandla om och anta politiskt i slutet av mars och i april. Det faktum att förbundskansler Schröder har flyttat det särskilda toppmötet från Brüssel till Berlin, bör ni för övrigt se som ett tecken på vårt särskilda engagemang för ett framgångsrikt avslutande av förhandlingarna.
Det tyska ordförandeskapet kommer att göra allt som står i dess makt för att uppnå detta. Vi är numera övertygade om att det även hos andra medlemsstater finns en stark vilja att avsluta förhandlingarna, och att man därför är beredd att föra konstruktiva och målinriktade sådana. Alla har klart för sig att den enda lösningen är ett balanserat paket där det varken finns vinnare eller förlorare. Alla medlemsstater måste finna sig i resultatet, men alla måste också bidra till att uppnå ett sådant. Alla frågor skall redas ut. Det får inte finnas några tabun!
Det ligger definitivt i unionens och därmed i alla medlemsstaters intresse - och det är alla parter medvetna om - att Europeiska unionen utropas som vinnare i slutet av mars; för en sak är säker, Europa kan lätt bli förlorare. Att tålmodigt vänta gör inte en lösning lättare, snarare tvärtom. Om vi bara ett par månader efter den ekonomiska och monetära unionens ikraftträdande skulle svika de förväntningar som ställs på vår handlingsförmåga, bara några veckor före valen till Europaparlamentet i juni till råga på allt, då skulle det få mycket allvarliga konsekvenser.
Om inte Europeiska unionen - sedan årsskiftet en ny finansmarknad med global betydelse och ett globalt ansvar - med stor beslutsamhet - även genom Amsterdamfördraget - kan överta det politiska ansvaret, då skulle Europa hur som helst bli en förlorare. Och om tidpunkten för utvidgningsförhandlingarna rubbas och datumet för avslutandet av dessa skjuts upp, skulle det leda till negativa effekter som under lång tid skulle slå tillbaka mot oss i vårt arbete. Dessa skäl och många andra kan förhoppningsvis starkare motivera alla medlemsstater till stora gemensamma ansträngningar.
Numera känner man i allmänhet till att det den här gången, till skillnad från de tidigare besluten om paketen Delors I och Delors II, inte kommer att vara möjligt att underlätta en slutlig kompromiss genom att ställa ytterligare medel till förfogande. Tvärtom, den orättvisa bördefördelning som tidigare främjades av ett sådant tillvägagångssätt måste nu rättas till med tanke på Europeiska unionens legitimitet och framtida förutsättningar. Jag tror inte att principen om en rättvis bördefördelning ifrågasätts av någon av parterna, lika litet som solidaritetsprincipen, Europeiska unionens grundläggande princip, kan ifrågasättas.
En viktig förutsättning för framgångar i samtliga förhandlingar är det faktum att stats- och regeringscheferna i Wien enades om att diskutera samtliga punkter och enbart sträva efter en lösning i form av ett helt paket. Alla frågor skall behandlas. Det möjliggör en utjämning på samtliga områden, och en kombination av olika parametrar säkrar den flexibilitet och dynamik som krävs för de kommande förhandlingarna.
Det har på många av agendans områden skett en rejäl förstärkning av grunden för ett samförstånd de senaste veckorna. Det gäller i synnerhet reformen av strukturfonderna, där det nu råder enighet på väsentliga punkter. Då tänker jag till exempel på nedskärningen av sju stödmål till tre, nedskärningen av gemenskapsinitiativen och den länge omstridda frågan om sambandet mellan det nationella stödet och EU-stödet, och jag tänker på effektivitetsreserven, där det på det senaste allmänna rådet skedde glädjande framsteg.
På andra viktiga punkter, nämligen det strikta uppfyllandet av 75-procentkriteriet för mål 1 och avsättandet av cirka två tredjedelar av medlen till mål 1 har diskussionerna lett fram till tydliga majoriteter. Vi bör inte glömma att man redan under det österrikiska ordförandeskapet uppnådde ett politiskt samförstånd med hjälp av de utvidgningspolititiskt viktiga föranslutningsinstrumenten. Samma sak gäller finansieringsförordningen för de transeuropeiska näten.
På båda dessa områden - strukturreformen och föranslutningsinstrumenten - fortsatte jag de samtal med företrädare för Europaparlamentet som inleddes av det österrikiska ordförandeskapet inom ramen för det informella samrådet. Vi anser att denna dialog på politisk nivå är av stor betydelse för ett framgångsrikt avslutande av förhandlingarna om Agenda 2000 inom utsatt tid. Därför kommer vi de närmaste veckorna att fortsätta den intensiva dialogen i en konstruktiv anda.
Fischer har åter bekräftat detta i sitt svar på en skrivelse från er ordförande Gil-Robles Gil-Delgado. Dialogen är inget ensidigt fenomen. De ståndpunkter som Europaparlamentet framför i samtalen kommer att påverka rådets uppfattning. Det informella samrådet utgör en del av våra ansträngningar för en regelbunden omfattande information från parlamentet, dit även dagens debatt kan räknas liksom erbjudandet om ett ständigt tankeutbyte om Agenda 2000 inom ramen för vårt informella politiska trepartsmöte.
Vi är mycket medvetna om det faktum, att inte bara rådet, utan i synnerhet även ni ledamöter i Europaparlamentet har en avgörande roll för en lösning på problemen i samband med agendan inom utsatt tid. Vi som ordförandeskap kommer att göra allt för att bedriva ett nära och förtroendeingivande samarbete med er.
Applåder

McCarthy
Jag behöver inte påminna rådets ordförande om hur viktigt det är att tidsplanen kan hållas, inte bara för att säkerställa det nödvändiga demokratiska berättigandet av Agenda 2000-paketet utan även för att låta alla program och politiska planer genomföras i tid och på ett effektivt sätt. Vi välkomnar hans insatser i det avseendet.
Vi behöver dock göra framsteg i våra prioriteringar. Parlamentets prioriteringar med avseende på de allmänna rambestämmelserna är faktiskt tydliga. Med avseende på det ändrade förslaget om effektiva reserver så måste parlamentet engageras i beslut om omprövningen på medellång sikt och omfördelningen av den nationella reserven. Vilken roll kan ordförandeskapet och rådet tänka sig för parlamentet för att garantera att en effektiv granskning av reservmekanismen kan genomföras av parlamentet?
Trettiofyra sidor riktlinjer har kommissionen utarbetat för driften av regionala program. I vilket förhållande kommer de att stå till förordningarna? Hur kommer de att diskuteras i rådet? Riktlinjerna understryker den livsviktiga roll som stadsområden har i den europeiska ekonomin. Kommer ordförandeskapet att visa sitt åtagande för stadsområdena genom att förespråka parlamentets prioritering som kräver att gemenskapsinitiativet Urban skall fortsätta?
Kommissionens reformförslag innehåller inte några katastrofplaner för oförutsedd ekonomisk och social omstrukturering i regionerna. Håller ordförandeskapet med om att det vore klokt att lägga medel åt sidan i ett särskilt gemenskapsinitiativ för oförutsedda kriser som skulle göra det möjligt för unionen att agera i sådana situationer? Är ordförandeskapet även berett att förespråka denna prioritet i rådet?
Slutligen så är partnerskap en prioritet för parlamentet i säkerställandet av att det Europa vi bygger och dess politiska program är verkligt allomfattande och stöder ett medborgarnas Europa. Av det skälet vill vi ha en stark partnerskapspakt för både utformning, utarbetande och genomförande av den nya programgenerationen. Kommer ordförandeskapet i rådet att stödja parlamentets krav på en förstärkt partnerskapspakt, och vilka konkreta och praktiska åtgärder kommer ordförandeskapet att vidta för att garantera att partnerskapet inte bara blir ett extra alternativ utan en inbyggd del i alla program och som förstärker sammanhållningen av medborgarnas Europa?

Oostlander
Herr ordförande! Vi har just lyssnat till redogörelsen från rådets sida, och vi kan inte direkt säga att detta nu gav oss särskilt mycket information. Vi är i sig väldigt intresserade av verksamheten från rådets sida vad gäller utvidgningen. I synnerhet är vi intresserade av hur rådet ser på förhandlingarnas fortskridande. Är det så, som vi för närvarande ofta läser och även hör från expertgrupper runt omkring oss, att det egentligen skulle vara önskvärt att man redan talade om datum för vissa länders medlemskap? Det förekommer vissa översikter över detta; det råder en stor optimism, och även från vissa medlemsstater händer det att man hör en utrikesminister säga att det är dags att nämna datum för medlemskap. Inom ramen för utvidgningsstrategin har det alltid varit så att det särskilt från kommissionens sida samt från förhandlarna har hetat att detta skulle vara fel strategi, att det egentligen är kandidatlandet självt som bestämmer datumet för medlemskap, och inte kommissionen eller de europeiska institutionerna som sådana. Länderna måste själva följa reglerna och uppfylla villkoren för medlemskap, och det är vår uppgift att kunna bedöma framstegen.
Att nämna ett datum skulle, det har man alltid sagt, ge vissa länder en anledning att sakta ned, eftersom ett sådant uttalande skulle ses som en slags garanti för medlemskap från vår sida. Finns det någon anledning att ändra denna ståndpunkt och säga att det nog egentligen är ganska bra att nämna datum? Vilken är den anledningen? Ser ni egentligen någon mening med det?
För det andra observerar vi att förhandlingarna hamnar i ett annat läge mot bakgrund av den allmänna opinionen. I vissa kandidatländer är det så att den allmänna opinionen blir mindre och mindre positiv till ett medlemskap i Europeiska unionen. Kanske är det också så att kunskapen om unionen är mycket bristfällig i många länder, såsom för närvarande är fallet också i våra medlemsstater. Finns det inte skäl att se till att även rådet stimulerar en drastisk förbättring av informationen om Europeiska unionen i kandidatländerna?

Mulder
Herr ordförande! Allra först vill jag uttrycka min uppskattning av det tyska ordförandeskapet som har gjort sig besväret att komma hit denna eftermiddag för att berätta för oss hur långt förhandlingarna har framskridit. Jag är glad att Verheugen även nämnde att man kommer att spela med öppna kort under förhandlingarna. Jag skulle vilja understryka att en ärlig bördefördelning utgör en av de viktigaste sakerna i hela förhandlingsfrågan. Jag tror att man absolut inte får nonchalera detta när man talar om ett stöd för Europa.
Under de gångna veckorna har vi i parlamentet röstat om huvudfrågorna i Agenda 2000. Vi har röstat om strukturpolitiken, och vi har röstat om jordbrukspolitiken. Om jag har räknat rätt kommer det att kosta oss betydligt mer än vad jag för närvarande läser i tidningarnas notiser om förhandlingarna kring Agenda 2000. Jag tror att det finns en fara med detta. Faran ligger nämligen i att vi inte når något samförstånd beträffande budgetplanerna. Detta kräver, så vitt jag vet, 314 röster; och när jag såg hurdana röstningsförhållandena i parlamentet är beträffande viktiga frågor konstaterade jag att vi är mycket splittrade. Jag skulle också vilja varna för att i förväg utgå ifrån att parlamentet, var gång det föreligger enighet i rådet om kraftiga besparingar, automatiskt stöder detta. Jag är rädd att så inte är fallet. Då kommer vi att falla tillbaka på artikel 203, och det kommer att innebära att kostnaderna för oss kommer att bli avsevärt mycket högre än vad finansministrarna i allmänhet vill och vad som skulle vara önskvärt i samband med införandet av euron och så vidare.
Jag kommer från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, och jag skulle också vilja säga något om jordbruket. Jag skulle vilja varna för den allmänna inställning som råder enligt vilken allt som går till jordbruket är bortslösade pengar. Det handlar inte bara om den demonstration som ägde rum här i förmiddags. Alltför ofta får jag höra att hälften av Europas budget går till tre procent av befolkningen och så vidare. Jag tror att vi måste se detta i förhållande till samtliga skatter. Om man tittar på skattetrycket i Europa, ungefär femtio procent av bruttonationalprodukten, så visar mina beräkningar att ungefär två procent går till dessa fem procent av befolkningen. Detta är bestämt ingen överdrift. Vi måste naturligtvis alltid se till att inget slöseri förekommer. Vi måste se till att det inte längre förekommer några överskott, och vi måste hålla produktionen inom gränserna. Men man måste behålla kärnan i Europas jordbrukspolitik, och jag anser att det skulle vara bra om det tyska ordförandeskapet kunde koncentrera sig på detta.

Pasty
Herr rådsordförande! För en stund sedan sade ni att ingen kommer att vare sig vinna eller förlora på den allmänna kompromissen, som ni hoppas kunna utveckla fram till toppmötet i Berlin.
I dag har vi konstaterat att det kom många franska och tyska traktorer till Strasburg. Om den information jag har fått stämmer, kommer det också många traktorer till Bryssel den 22 februari, från hela Europeiska unionen.
Man kan förstå jordbrukarnas oro. Den gemensamma jordbrukspolitiken är Europeiska unionens främsta gemensamma politikområde. De är oroliga för att de inte kan acceptera kommissionens förslag. För övrigt blir jag mycket förvånad över att Fischler inte sitter på kommissionens bänk, medan de två andra kommissionärerna som berörs av Agenda 2000-paketet är här. Kommissionens förslag kommer att medföra prissänkningar som inte kompenseras fullt ut, men om mina uppgifter stämmer, kommer rådet att sträva efter mer begränsade prissänkningar, dock med sänkta kompensationsstöd.
Jag skulle vilja att ni förklarar hur ni skall se till att det inte blir några förlorare på jordbrukssidan när det slutliga paketet läggs fram, med tanke på att jordbruksinkomsterna har sjunkit med nära 4 procent i hela Europeiska unionen under 1998. Jag skulle gärna vilja veta hur långt övervägandena kring den här frågan har kommit inom rådet.

Miranda
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att säga att vi alla givetvis är överens om att inte i oändlighet uppskjuta ett avtal i denna så viktiga fråga. Men jag skulle också vilja säga att ett bra avtal är att föredra framför ett avtal till varje pris, det vill säga, vi skall inte skriva ett avtal till vilket pris som helst utan måste faktiskt komma fram till ett bra avtal, så mycket mer som det skall gälla i sju år.
Det finns en fråga som innehåller en verklig svårighet och som jag naturligtvis måste nämna: vi kan dels i kommissionens ursprungsförslag, dels senare, i de förslag som har funnits i rådet, bekräfta samma situation, alltså en minskning av egna gemenskapsmedel från 1, 27 till 1, 13, i kommissionens förslag, hela tiden till priset av en minskning av strukturfonderna och dess verksamhet. Hur kan man godta detta?
Jag skulle då vilja fråga rådet hur man kan förena denna situation med den grundläggande principen i fördragen, principen om ekonomisk och social sammanhållning? Och vad har ni, herr rådsordförande, att säga i frågan om egna medel?

Nicholson
Herr ordförande! Jag önskar rådets ordförande välkommen hit i dag. Kan han först berätta för oss vilket tryck som finansministrarna utövar på honom för att ordna ett avtal inom de finansiella begränsningar som de kräver? Kommer han på lång sikt att kunna få fram ett avtal som ger Europeiska unionen möjlighet att finansiera det extra stöd som krävs på grund av prissänkningarna? Är det inte dags att böja sig för verkligheten och inse att den här föreslagna reformen inte kommer att fungera? Det kommer att bli dyrare för budgeten, och det är inte till någon nytta för konsumenten. Producenter och återförsäljare kommer att äta upp allt.
Vi såg demonstrationen här i dag och vi vet att jordbruket runt om i Europa befinner sig i ett allvarligt läge. Mitt problem är att när jag går tillbaka till mina lantbrukare och berättar om 30-procentiga sänkningar på nötkött och 15-procentiga sänkningar på mjölk så förstår de det inte. De vill inte heller förstå det. Den senaste statistiken anger 57-procentig inkomstsänkning i min region under 1998. Dessutom tillkommer andra allvarliga sänkningar 1996 och 1997.
För att övergå till den regionala frågan så hörde jag att rådets ordförande i går i Bonn träffade min partiledare, David Trimble, premiärminister i den nordirländska regeringen. Jag har förstått att ni vid det mötet diskuterade med honom om stöd till Nordirland enligt mål 1 och vår ställning i framtiden. Som ni säkert vet så är politiken i Nordirland just nu inne i ett mycket känsligt skede. Kan ni tala om för oss om ni kunde garantera honom att rådet skall stödja Nordirland i framtiden? Faktum kvarstår att om Republiken Irland och gränsgrevskapen utses till mål 1-områden men inte Nordirland så är det oacceptabelt.

Amadeo
Herr ordförande! Ekofin-rådet den 18 februari innebar i realiteten ett nederlag för förhandlingarna om Agenda 2000. Bland de femton medlemsstaterna saknas i själva verket den samsyn som krävs för att presentera en gemensam text som beskriver den finansieringsram som är nödvändig för att finansministrarna skall kunna ge sina motsvarigheter på jordbruksdepartementen klartecken att sätta igång den så länge diskuterade reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Den tyske ministern Lafontaine gick till överdrift, och i stället för att hålla sig till att diskutera kostnaderna för jordbruket, de strukturella kostnaderna och de egna medlen valde han att utvidga debatten, vilket skapade osämja och i praktiken ledde till att kostnaderna för perioden 2000-2006 låstes.
De länder som var för en frysning av jordbrukskostnaderna ställde sig bakom de beslut som fattades av det tyska ordförandeskapet och blockerade därmed frågan om den gemensamma jordbrukspolitiken på ett oroväckande sätt, medan jordbrukarnas missnöje utanför kammaren verkligen börjar bli besvärande, med tanke på att dagens demonstranter under de kommande dagarna kommer att få sällskap av demonstranter från hela det övriga Europa.

Barón Crespo
Herr ordförande, herr rådsordförande! Jag vill ställa fyra konkreta frågor. För det första, arbetar ni med kommissionens förslag som grund eller utifrån det genomsnitt som det österrikiska ordförandeskapet fastställde? För det andra, när man hävdar att unionens viktigaste mål är att stärka euron och skapa sysselsättning, vilka medel anslås då i budgetplanen? För det tredje, när det gäller en balanserad fördelning av kostnaderna, hur skall man i jordbrukspolitiken rätta till att 20 procent av jordbrukarna får 80 procent av fondanslagen? För det fjärde, angående utvidgningen, planerar ni att i jordbruket och strukturfonderna tillämpa en åtskillnad i budgeten och om utvidgningens resultat inte sammanfaller med sammanhållningsfonderna, också på det regionala området?

Hatzidakis
Herr ordförande! Även jag kan konstatera att rådets förhandlingar är försenade. Om ni fortsätter i samma takt, herr minister, tror jag, utan att vilja kritisera er personligen eller det tyska ordförandeskapet, att ni inte kommer att kunna följa den tidsplan som ni har utarbetat. Det är uppenbart att Europaparlamentet - till skillnad från rådet - efter hårda debatter nu har klara ståndpunkter i frågorna som berör Agenda 2000.
Parlamentets prioriteringar för ramförordningen fastställdes i november och jag skall taga upp några av dessa.
För det första, vi anser att 0, 46 procent av gemenskapsbudgeten skall läggas på strukturåtgärder. Jag är fullt medveten om det tryck från allmänheten som finns i de rika länderna, men vi får inte glömma att Europeiska unionens budget i dag, med alla dess optimistiska projekt, inte är större än Spaniens budget.
För det andra, vi anser att exakt, och inte ungefär, 2/3 skall avsättas till mål 1 och att de kriterier för regionernas tillträde till mål 1 som kommissionen har fastställt måste respekteras: enbart regioner vars BNP per capita är under 75 procent av gemenskapens bör inbegripas.
För det tredje, Interreg bör prioriteras, och det bör finnas en särskild del för samarbete med öar och mellan öregioner.
För det fjärde, vi är emot effektivitetsreserven, enligt kommissionens första förslag. Förslagen om en mindre reserv på 4 procent med nationella kvoter är i rätt riktning.
Jag vill även säga två saker angående Sammanhållningsfonden. För det första tror jag, herr minister, att vi måste respektera fördraget, som föreskriver att medlemsländer med ett BNP som ligger under 90 procent av gemenskapens skall delta i Sammanhållningsfonden, och för det andra vill jag att ni talar om för mig i vilken utsträckning parlamentets ståndpunkter kommer att beaktas, för det är uppenbart att Europaparlamentet inte är villigt att frångå dessa. Självklart skall vi föra diskussioner och förhandlingar, men vi kan inte införa ståndpunkter som är går helt stick i stäv med dessa prioriteringar.

Carnero González
Herr ordförande, herr rådsordförande! Jag vet inte om ordförandeskapet är helt medvetet om att stora grupper hos den europeiska allmänheten känner Agenda 2000 som ett hot och inte direkt som en nödvändighet eller en möjlighet. Jag vet inte heller om ordförandeskapet är medvetet om att detta till stor del beror på hur Österrike, och nu Tyskland, lägger upp arbetet. Jag tycker att de gör det på ett alldeles för ensidigt sätt och med för mycket hänsyn till sin hemmaopinion och inte med tanke på Europeiska unionen i sin helhet, vilket är deras uppgift.
Enligt min mening är det klart att principproblemet är att taket för egna medel är otillräckligt. Men självklart också att debatten har gått över till att handla om utgifterna och att frågan om inkomster har glömts bort. Utan några tvivel behövs det ett avtal som inte bara garanterar, utan också utvecklar, principen om ekonomisk och social sammanhållning och givetvis dess instrument. Det behövs också en verklig diskussion, inte så mycket om hur man skall minska dessa instrument, utan om hur avgifterna från alla stater skall fördelas jämlikt. Vad anser ordförandeskapet om exempelvis förslaget om att ta med kriteriet om relativt välstånd i inkomstkapitlet? Är ordförandeskapet överens med det franska förslaget om ett slags aggressivitet - som jag anser är oacceptabel - vad gäller Sammanhållningsfonden?

Schroedter
Herr ordförande! Jag har två frågor till rådet. Den första gäller föranslutningsstödet. Det är ett stöd som skall samordnas av Phare-kommittén, utan kandidatländernas deltagande så som det i dag ser ut. I hur stor utsträckning kan man betrakta en sådan föranslutningsstrategi som partnerskapsmässig?
Den andra frågan till rådet avser området regionalpolitik och strukturfonder inom EU. Vilken betydelse har partnerskapsprinciperna för rådet i strukturfondsförordningen, i synnerhet medverkan av miljöpartner, medverkan av icke-statliga miljöorganisationer, medverkan av företrädare för lika möjligheter och av arbetsmarknadsparterna?

Walter
Herr rådsordförande! Vi kunde igår kväll konstatera att vi i mångt och mycket är överens om föranslutningsfonderna. Även om det österrikiska ordförandeskapet redan har uppnått en enighet, närmare bestämt att en sådan skapades under det österrikiska ordförandeskapet, undrar jag givetvis åter i hur stor utsträckning ni kan gå in på det som parlamentet har beslutat. Vi fick se en bra början på det igår, men jag tror att ni bör klargöra igen om det i själva verket finns något svängrum över.
Men jag vill också säga ett par ord om strukturfonderna. Den aktuella debatten som går ut på att utgifterna skall stabiliseras och att det skall ske en rättvis fördelning av börda, är alldeles riktig, men i Europaparlamentet står vi inför en uppgift som alltid måste finnas med: Det är frågan om skapandet av arbetstillfällen. Här vill jag slå ett slag för strukturfonderna och ett största möjliga bibehållande av den politiken. Målet med strukturstödet är utvecklingsmodeller med framtidsutsikter och ekonomiska sektorer som rymmer en potential för skapande av nya sysselsättningsmöjligheter. Är rådet medvetet om att det här är något som måste prioriteras? Bekämpandet av arbetslösheten och skapandet av sysselsättning är nämligen högsta prioritet, även i Agenda 2000, och kommer inom det området att förverkligas väl.

Arias Cañete
Herr ordförande, herr rådsordförande, ärade kommissionsledamöter! Ordföranden i rådet förklarade att valet av Berlin som säte för Europeiska rådet är en viktig symbol för den betydelse ordförandeskapet lägger vid att bli klar med Agenda 2000 i god tid för att detta parlament skall kunna avsluta sina lagstiftningsförfaranden innan valen till Europaparlamentet.
Ni sade att det slutliga avtalet inte skall ha varken vinnare eller förlorare och att Europa bör vara vinnaren. Vi instämmer. Men ni sade också att denna gång kommer det inte att finnas extra budgetmedel och framför allt tryckte ni på att budgetbördan skall fördelas på ett rättvisare sätt.
Emellertid tycks inte än så länge, herr rådsordförande, alla de förslag som ordförandeskapet har lagt fram i gemenskapsorganen, i officiella eller inofficiella dokument, söka ett åtagande som fördelas lika bland alla deltagare, utan troligen återspeglas enbart beslutet att minska gemenskapsbudgeten bortom alla logiska motiv.
För det verkar inte - med all respekt, herr ordförande - att minska jordbruksutgifterna till nära 41, 770 miljarder euro - nästan 6 miljarder euro om året -, att minska kategori 2 till 47 miljarder euro, utan motivering, om man ser till de rapporter om sammanhållningen som kommissionen gör - nästan 6, 714 miljarder euro om året -, som om det är en kompromiss som saknar vinnare eller förlorare, utan här finns klara förlorare: sammanhållningsländerna på vars axlar kostnaderna för utvidgningen kan lastas.
Därför frågar jag det tyska ordförandeskapet: när kommer ordförandeskapet att lägga fram verkligt balanserade kompromissförslag, där alla medlemsstater deltar, var och en - självklart - med eftergifter, som kan göra ett avtal möjligt under överskådlig tid?
För fram till nu, herr rådsordförande, ser vi få framgångar i de informella förhandlingarna mellan parlamentet och rådet: parlamentet lägger fram sin syn och rådet noterar det.
Så var det under det österrikiska ordförandeskapet, och vi har mycket litet tid framför oss för att sluta viktiga avtal.

Colom i Naval
Herr ordförande, herr rådsordförande! Låt mig knyta ihop er inledning med avslutningen. Ni sade att den första prioriteringen var Agenda 2000, att bli färdig i tid och samtidigt att ni vill samarbeta med oss.
Jag tycker att ni har misstagit er. Det handlar inte om att ni vill samarbeta utan att ni måste göra det. För budgetplanen utgör en del av det interinstitutionella avtalet och det interinstitutionella avtalet är ett avtal mellan institutioner. Således skall ni inte bara komma fram till ett avtal med rådets medlemmar; ni måste göra ett förslag som tillfredsställer parlamentet och det krävs, som Mulder påminde om, 314 röster för att godkänna det.
Vilka förslag har ni som kan göra oss nöjda? Har ni redan kommit fram till en flexibilitetsmekanism eller föredrar ni att vi tillämpar artikel 203?
Ni kan inte kräva mer Europa, i alla avseenden, mer politik, kamp mot arbetslösheten, utvidgning, och bevilja mindre pengar till detta. Jag anser att ni borde lägga ett tydligt förslag här i denna mening och, om ni tillåter frågan - med detta avslutar jag, herr ordförande -, kommer vi att märka att det är en socialdemokratisk majoritet i rådet?

Goepel
Herr ordförande! Ärade herr rådsordförande, förutom det faktum att ni en gång nämnde rådet (jordbruk), har ni lyckats med bedriften att tala i 10 minuter utan att nämna innehållet i jordbruksreformen med ett enda ord, och det beklagar jag djupt som gruppens företrädare i jordbruksfrågor. Därför får jag nog avstå från att fråga om er åsikt beträffande den fakultativa områdesanknytningen, eftersom ni säkert inte kan besvara den frågan.
Men en sak skulle jag gärna vilja veta: Jag har i en av Tysklands stora dagstidningar läst att det kommer att ske en årlig kumulativ nedskärning med 3 procent av prisutjämningsbetalningarna för spannmålsprodukter från och med år 2002, för nötkött från år 2004 och för mejeriprodukter från år 2005, och att man har för avsikt att åter förlägga endast 25 procent av dessa nedskärningar för särskilda åtgärder till landsbygden, något som innebär att 75 procent avser EU: s budget. Nu vill jag ställa en klar och tydlig fråga till er: Om man åter stryker dessa 75 procent av stödet, då innebär det - så som jag ser det - en rätt anmärkningsvärd höjning av vissa staters nettobetalarställning. Det leder till en ytterligare omfördelning till nackdel för dem som redan betalar den största delen till EU och inte på långa vägar får lika mycket tillbaka. Jag skulle uppskatta om man åtminstone i Agenda 2000, som ju har ett visst samband med jordbrukspolitiken, kunde gå närmare in på det problemet.

Jöns
Herr ordförande! Vi fick i går tillfälle att diskutera parlamentets krav på socialfonder med rådets ordförandeskap. Men vem vet bättre än ni, herr rådsordförande, att politiska krav endast kan leda till resultat om man upprepar dem gång på gång? Ni gav igår uttryck för det tyska ordförandeskapets starka sympatier för våra önskemål. Trots det vill jag i dag formellt ställa frågan till er om det tyska ordförandeskapet också är berett att eftertryckligen stödja dessa krav i rådet, nämligen att man i framtiden ställer 15 procent av socialfondsmedlen till förfogande för förebyggande arbetsmarknadspolitik och särskilt stöd åt kvinnor, att också socialt utsatta personer genom socialfonderna får möjlighet till arbete, att medlemsstaterna blir ålagda skyldigheter på samtliga fem interventionsområden och att de främsta målgrupperna utpekas och att 1 procent av socialfondsmedlen i framtiden avsätts i form av globala bidrag till lokala projekt.

Izquierdo Collado
Herr ordförande, herr rådsordförande! Vi är medvetna om att vi befinner oss i en speciell tidpunkt, då vi planerar de närmaste sju åren innan utvidgningen kommer att äga rum vilken kommer att förändra sakerna väldigt, väldigt mycket. Den atmosfär som förhandlingarna äger rum i tycks inte precis vara optimistisk utan det finns en vag, men inte mindre verklig för det, atmosfär av åternationalisering.
Jag vill inte göra mer än en kommentar om strukturpolitiken. Ni sade att ni anser att solidariteten är en nyckelfaktor i Europeiska unionen. Solidariteten, vad gäller strukturfrågor, är inte en fritt vald solidaritet utan en solidaritet som är påbjuden av just den inre marknaden.
Min fråga är: kommer strukturpolitiken att fortsätta vara föremål för utgifter? Kommer Sammanhållningsfonden att bibehållas? Kommer ni att acceptera den budgetnivå på 270 miljarder euro som kommissionen föreslår och vilken inte så få ledamöter anser är väldigt liten.

Myller
Herr ordförande, herr rådets ordförande! Jag hoppas att ni svarar på tre frågor. Kommissionen föreslår och parlamentet stöder detta förslag att de nuvarande mål 6-regionerna skall inkluderas i den nya mål 1-regionen och detta motiveras helt riktigt med att det nordliga geografiska läget med sina långa avstånd och långt från de europeiska centralorterna ställer de nuvarande mål 6-regionerna i ett sämre läge än många andra regioner. Hur långt har behandlingen av den här frågan framskridit i rådet?
Sysselsättningsfrågan har varit på stark frammarsch på den europeiska nivån, inte minst under den tyska ordförandeperioden; på vilket sätt syns detta i de strukturpolitiska förhandlingarna? Kommer sysselsättningsfrågan i kriterierna för mål 1 och mål 3 att få en viktigare ställning än i dag?
Samarbetet inom gränsområdena ses ofta enbart som ett med gränsen förknippat samarbete. Kommer man nu att särskilt utveckla gränsöverskridande samarbete mellan regionerna, då gränsregionen ses som ett bredare samarbetsobjekt?

Verheugen
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag vill gärna besvara de frågor som har ställts. Jag har antecknat 83 frågor. Har jag 83 minuter på mig? Nej. Därför måste jag försöka göra en sammanfattning av de viktigaste frågekomplexen och ge ett sammanfattande svar.
Till att börja med: Alla frågor som avser så kallade resultat är överflödiga. Det finns inte några i dag, förutom de två jag nämnde. Det råder enighet i frågan om effektivitetsreserven samt i frågan om överensstämmelsen mellan de nationella stödområdena och EU: s stödområden. Enigheten i dessa två frågor är dessutom beroende av den totala enigheten. Jag kan redan i förväg säga: Det kommer inte att redan före Europeiska rådets möte i Berlin finnas några svar på alla de frågor ni har ställt här, eftersom det är många olika beståndsdelar som måste sammanföras till ett helt paketet. Beståndsdelar som innebär fördelar och nackdelar för de enstaka medlemsstaterna. Medlemmarnas godkännande kommer alltid att vara beroende av den totala balans som paketet utgör för den enskilda medlemsstaten.
Vi talar här om stora summor för de enskilda staterna. Då spelar det tyvärr ingen roll hur de politiska majoritetsförhållandena i rådet ser ut. Varje land utgår naturligt nog från behoven och intressena hos invånarna i det egna landet i sina överläggningar och försöker att bringa dem i överensstämmelse med våra gemensamma europeiska mål. Jag räknar inte med, att vi redan före Berlin kan uppnå resultat i enskilda viktiga frågor, eftersom hela paketet måste vara väl avvägt. Man utgår ju i de flesta frågorna från att det redan skulle finnas en enighet eller en plan.
Det tyska ordförandeskapet har inte heller lagt fram något kompromissförslag ännu. Det är ju vår uppgift som ordförandeskap att inte enbart genomdriva det som motsvarar våra tyska föreställningar, utan som ordförandeskap är det vår uppgift att i första hand komma underfund med var det är möjligt uppnå en kompromiss, och sedan när tiden är mogen föreslå en sådan. Det kommer vi också att göra. Men vi arbetar fortfarande på att avgränsa de olika alternativen. Jag har nämnt ett par exempel för er, där vi redan nu kan se hur majoriteter börjar uppstå och kanske så småningom även en enighet. Men det har fortfarande inte skett i någon enskild viktig fråga.
En ledamot hänvisade till den allmänna opinionen i medlemsstaterna. Det är något jag, och även det tyska ordförandeskapet, tar på största allvar. Jag vill bara påpeka att det i de här frågorna inte finns någon enhetlig allmän opinion i Europa. Jag känner väl till den allmänna opinionen i Spanien. Men den allmänna opinionen i Tyskland är till exempel den helt motsatta än den i Spanien. Samma sak gäller på andra områden. Därför är det ingen idé att inför ett ordförandeskap dra fram den allmänna opinionen i något land. Vi måste koncentrera oss på att hitta något som är godtagbart för alla och som överensstämmer med våra europeiska målsättningar. Här vill jag klart och tydligt bekräfta, att en av målsättningarna i Agenda 2000 - och som sådan behandlar vi den också - är att i större utsträckning koncentrera de europeiska möjligheterna på målet att bekämpa arbetslösheten. Det är ett viktigt mål för hela verksamheten. Arbetslösheten betraktas av människorna i Europa som den stora utmaningen, och man förväntar sig att vi skall satsa våra resurser på ett effektivt bekämpande av denna. Agendan kan i stor utsträckning bidra till det.
Likaså vill jag tydligt påpeka att Agenda 2000 har ett direkt samband med frågan om utvidgningen. Jag tror inte att datumfrågan för ögonblicket är så viktig. Det har för övrigt aldrig fastställts något datum för utvidgningsprocessen. Varken rådet eller parlamentet, kommissionen eller kandidatländerna har någonsin gjort det. Även Agenda 2000 innehåller förutsättningar för en utvidgning. Om vi inte lyckas avsluta Agenda 2000 före slutet av mars, då kommer det att vara en negativ signal till kandidatländerna. Alltså är det även av den anledningen viktigt, att vi lyckas avsluta Agenda 2000 inom utsatt tid.
Med tanke på den situation som råder när parlamentet sammanträder i dag, med bönder och traktorer ute på gatan, vill jag påpeka att jordbrukspolitiken är en del av det totala paketet. Det handlar nämligen inte bara om jordbrukspolitiken. Den utgör en del av den finansiella volymen, naturligtvis den största delen av vår budgetstruktur. En stark majoritet av medlemsstaterna är övertygade om att även jordbrukspolitiken måste bidra till det totala resultatet, det vill säga att även jordbrukspolitiken bör reformeras, för det första med tanke på överensstämmelsen med Världshandelsorganisationens konkurrensbestämmelser, och för det andra med tanke på Europeiska unionens finansieringsbarhet efter utvidgningen.
Eftersom det ställdes en konkret fråga om detta, vill jag tydligt påpeka att målsättningen med en europeisk jordbrukspolitik varken kan eller får vara att hota eller utplåna jordbrukarens existens. Tvärtom måste målsättningen med den europeiska jordbrukspolitiken vara att även i framtiden i möjligaste mån bevara jordbruksföretagen i alla europeiska regioner. De förslag som diskuteras - mer än en diskussion är det ju fortfarande inte - leder i alla fall inte, enligt ordförandeskapets uppfattning, i en riktning som skulle göra det möjligt att tala om att jordbruket i framtiden saknar förutsättningar.
Jag förstår att ni gärna vill diskutera konkreta beslut. Det är inte möjligt, eftersom den förhandlingsväg som vi har slagit in på är sådan att hela paketet inte kommer att bindas ihop förrän i mars. Vi har för samarbetet mellan ordförandeskapet och parlamentet valt ett förfarande där det nu sker en hastig utveckling. Tempot ökar under våra träffar och diskussionsmaterialet växer från gång till gång. Vi är definitivt medvetna om att vi behöver parlamentets godkännande. Ordförandeskapet påpekar också i de olika utskottens överläggningar att man, när de olika nationella ståndpunkterna företräds, måste ta hänsyn till åsiktsbildningen i Europaparlamentet. Men jag får lov att säga att detta tas på större allvar av vissa medlemsstater än av andra. Det finns också en och annan som tänker att det där överlåter vi åt ordförandeskapet, det får se till att Europaparlamentet godkänner resultaten från det särskilda toppmötet.
Hur som helst är vår strävan att Europaparlamentets bidrag i möjligaste mån skall prägla resultaten från toppmötet. Därför är jag tacksam för alla förslag som har framförts i form av frågor under dagens debatt. Jag lovar er att alla förslag, påpekanden och rekommendationer kommer att beaktas i överläggningarna.

Ordföranden
Tack, herr rådsordförande!
Jag förklarar debatten avslutad.

Teverson
Herr ordförande! En ordningsfråga. I egenskap av den parlamentsledamot som har suttit igenom den här frågestunden tycker jag det är otillfredsställande att rådets ordförande slutligen, efter flera uttalanden, har så kort tid till sitt förfogande för att besvara cirka 83 frågor.
Ett mycket bättre sätt att hålla en sådan här viktig debatt på vore att blåsa litet liv i den och tillämpa det format som vi ibland använder i Bryssel vid frågestunden med kommissionen. Det fungerar verkligen inte som det ser ut nu! Det här är ett viktigt ämne för Europas medborgare. Det här var en död debatt där några få ledamöter kunde ställa frågor och där ännu färre fick några svar.

Ordföranden
Bästa kollega! Jag kommer att förmedla era synpunkter till presidiet.

Situationen i Kosovo
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om situationen i Kosovo.
Jag ger härmed ordet till rådets ordförande.

Verheugen
Herr ordförande, mina damer och herrar! Kontrasten kunde knappast vara större. Medan ni, mina damer och herrar, diskuterar hur Europeiska unionens medlemsstater på ett bättre sätt skall kunna leva tillsammans under ett europeiskt tak, handlar det i Rambouillet bara några hundra kilometer härifrån, om hur man över huvud taget skall kunna stå ut med att vistas under samma tak. Det visar den strategiska utmaning unionen har att anta i Kosovo.
Här den inre marknaden och en avveckling av gränsposteringar, där en politik som betraktar de nationella gränserna som ett medel för avgränsning och isolering. I Rambouillet har man enligt god diplomatisk sed kommit överens om förtrolighet. Förhandlingarna skall äga rum mellan parterna och inte inför allmänheten. Jag vet inte mer än ni, ni som är välinformerade politiker. Därför kan jag för närvarande bara utgå från meddelandet som säger att förhandlingarna precis som väntat är svåra, att båda sidorna obevekligt håller på sina positioner och att medlarna för närvarande strävar efter att finna vissa gemensamma punkter, som det trots alla meningsskiljaktigheter faktiskt finns.
I övrigt kan lägesrapporter från sådana förhandlingar lätt vara vilseledande, för det som gäller är: Nothing is agreed until everything is agreed . Europeiska unionen har en nyckelroll i strävan efter fred. EU: s särskilde utsände Petrisch har genom sina insatser i Pristina och Belgrad i avgörande grad bidragit till att dessa förhandlingar över huvud taget äger rum. Tillsammans med sin amerikanska kollega Hill och sin ryska kollega Majorski är det han som nu leder förhandlingarna i Rambouillet. En särskild utmaning, där ambassadör Petrisch förtjänar hela vårt stöd.
Det faktum att förhandlingarna gemensamt leds av en amerikan, en ryss och en europé visar - som en parentes - att Europeiska unionen har uppnått en viss handlingsförmåga även på det utrikespolitiska området. Vi har visserligen inte nått fram till målet ännu, men vi är åtminstone på rätt väg.
Europeiska unionen reagerade tidigt på konflikten i Kosovo. Man har sedan förra våren, som en reaktion mot det brutala våldet från de serbiska säkerhetsstyrkorna, gradvis utvecklat en differentierad sanktionsregim. Samtidigt beviljade man enbart under 1998 ett omfattande humanitärt bistånd i form av 45 miljoner ecu. EU har givit sitt stöd åt de oberoende medierna för att motverka propaganda från båda sidor. Man har i Kosovo också främjat demokratiseringen och uppbyggnaden av ett civilt samhälle.
Vår politiska målsättning har alltid varit: omfattande självförvaltningsrättigheter för Kosovo och ett samtidigt bevarande av Förbundsrepubliken Jugoslaviens territoriella integritet och ett effektivt skydd av alla minoriteters rättigheter. Allmänna rådet bekräftade åter Europeiska unionens ståndpunkt på sitt senaste möte den 25 januari 1999. Låt mig kort få upprepa de viktigaste punkterna.
Punkt ett: Europeiska unionen satsar på en politisk lösning. Våldet, oavsett av vilken sida det kommer från, leder enbart till en skärpning av konflikten och spär på människornas lidande och elände.
Punkt två: Europeiska unionen stöder därför kontaktgruppens försök till en politisk lösning som är grunden för förhandlingarna i Rambouillet.
Punkt tre: Europeiska unionen kräver att Belgrad till fullo uppfyller sina åtaganden gentemot OSSE och Nato samt kraven från Förenta nationernas säkerhetsråd.
Punkt fyra: De ansvariga för massakern i Racak får inte komma undan ostraffade. Deras namn måste lämnas ut till den internationella domstolen för det forna Jugoslavien.
Punkt fem: Europeiska unionen kräver att kosovoalbanerna till fullo uppfyller sina åtaganden gentemot Förenta nationernas säkerhetsråd. Man fördömer provokationer från UCK: s sida som åter sätter igång en våldsspiral.
Punkt sex: Europeiska unionen stöder OSSE: s verification mission för Kosovo, som trots alla svårigheter har utvecklats till en viktig stabiliserande faktor, och man poängterar det ansvar som president Milosevic har övertagit för säkerheten hos delegationens medlemmar.
Punkt sju: Europeiska unionen är beredd att bidra till förverkligandet av en förhandlingslösning. Det gäller då i synnerhet återuppbyggnaden.
Punkt åtta: Människorna i Kosovo måste få veta att Europeiska unionen är beredd att stödja dem på vägen mot fred.
Allmänna rådet förlängde den 25 januari 1999 den tidigare spanske premiärministern Felipe González mandat som särskilt sändebud i Förbundsrepubliken Jugoslavien fram till januari 2000. Jag vill tacka González för att han åter har ställt sig till förfogande för denna svåra befattning. Samtidigt uppmanar jag Belgrads ledning att samarbeta med González och utnyttja de möjligheter som därigenom öppnar sig gentemot Europeiska unionen.
Fred och stabilitet i Europa förutsätter inte enbart att man lyckas uppnå en förhandlingslösning i Rambouillet, även om det naturligtvis är conditio sine qua non , utan fred och stabilitet i Europa förutsätter även att vi betraktar konflikterna och problemen i det forna Jugoslavien som en utmaning som vi måste finna det rätta, det vill säga det europeiska svaret på.
Vi måste stärka de demokratiska pluralistiska faktorerna i de samhällen som drabbats. Vi måste främja och utvidga det regionala samarbetet. Vi måste utveckla samarbets- och föranslutningsstrukturer i enlighet med dessa länders europeiska uppdrag. Vi måste framför allt skapa fred i regionen och visa de olika folken i området hur de kan leva tillsammans. Europeiska unionen erbjuder sitt stöd. Men ansvaret åligger konfliktparterna. De måste inse att man inte har något att vinna men mycket att förlora på att använda våld, och att det inte finns några realistiska alternativ till en kompromisslösning vid förhandlingsbordet i Rambouillet.

Ordföranden
Tack, herr rådsordförande!
Jag ger härmed ordet till kommissionens företrädare, van den Broek.

Van den Broek
Herr ordförande! Naturligtvis gläds även Europeiska kommissionen åt det faktum att parterna har hörsammat den starka uppmaningen att inleda fredssamtal i Rambouillet. Det kommer att krävas många ansträngningar för att nå en uppgörelse, och här tyder serbernas och kosovoalbanernas närvaro i Rambouillet på en principiell beredvillighet att finna en lösning. Trycket måste emellertid förbli maximalt för att möjliggöra ett godtagbart och fungerande resultat. Såsom bekant är utrikesministrarna Robin Cook och Hubert Védrine regelbundet närvarande för att också kunna hålla fast vid det väsentliga i förhandlingarna.
Även Europeiska kommissionen finns företrädd i Rambouillet och gör en insats i de förhandlingsfrågor som rör ekonomiska aspekter och återuppbyggnadsaspekter i utkastet till fredsavtal. Kommande helg har kontaktgruppen antagligen ett nytt möte på ministernivå. Målet är då att bedöma de ditintills uppnådda resultaten, och att diskutera vilka frågor som kräver extra ansträngningar eller extra uppmärksamhet.
Europeiska kommissionen iakttar från sin sida de nödvändiga förberedelserna för att efter att ett avtal kommit till stånd kunna lämna sitt bidrag till återuppbyggnadsprocessen. Redan under december och januari månad har man på kommissionens initiativ utfört en så kallad skadeutvärdering, där man har tittat på skador på bostäder och på den grundläggande infrastrukturen; på grund av stridigheterna kunde man dock inte besöka alla områden. Enligt grova uppskattningar från denna tidpunkt handlar det om ungefär 30 000 bostäder som har skadats i större eller mindre utsträckning; att åtgärda detta kommer enligt de första beräkningarna att kosta ungefär 330 miljoner euro.
Kommissionen har för avsikt att anordna en internationell konferens för bidragsgivare strax efter det att ett fredsavtal har kommit till stånd. Men det är uppenbart att man varken kan ta detta steg eller påbörja återuppbyggnadsarbetet så länge inget avtal är aktuellt, och det inte föreligger en tydlig vilja hos parterna att åstadkomma en fredlig samexistens.
Med tanke på den ofrånkomliga villkorligheten kan man naturligtvis inte påbörja det verkliga återuppbyggnadsarbetet förrän situationen på marken tillåter detta ur säkerhetssynpunkt. Det är glädjande att konstatera att enigheten växer mellan medlemsstaterna och även mellan andra länder om att snart stödja en eventuellt träffad uppgörelse genom att sända en internationell styrka till området. Detta kommer att trygga återuppbyggnadsarbetet betydligt.
Det viktigaste syftet med denna återuppbyggnad är naturligtvis att göra det möjligt för de tusentals hemlösa och flyktingarna att kunna återvända till sina hemtrakter. EU: s tillgängliga finansiella medel för detta år är tills vidare begränsade. Ett visst återuppbyggnadsarbete kan säkert påbörjas, men de pengar som aktualiseras för detta, nämligen medlen som faller under budgetposten " återuppbyggnad av f.d.Jugoslavien" , kommer i slutändan även att tas i anspråk för återuppbyggnaden av Bosnien-Hercegovina.
Kommissionen kommer att återkomma till vissa saker så snart man har fått större klarhet i hur och när den internationella insatsen för återuppbyggnaden kommer att äga rum. De humanitära hjälpsändningarna via ECHO kommer dock verkligen att genomföras; rådsordförandeskapet har redan antytt detta. Vi månar för övrigt om att Europeiska unionens insatser görs ordentligt synbara, och så kan endast ske genom att förena och presentera våra ansträngningar så bra som möjligt. Kommissionens närvaro i Belgrad och snart även i Pristina måste ur det perspektivet på båda platserna stärkas och säkerställas.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär!
Jag har mottagit sju resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen .

Swoboda
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Som företrädare för min grupp vill jag uttala mitt fulla stöd till de båda statements som rådsordföranden och kommissionären har gjort. Men jag tror att jag utan att verka överlägsen med en viss stolthet kan säga, att det är min grupp som alltid har påpekat att vi behöver båda delarna: erbjudanden om samtal och hot om våld. Somliga, även här i parlamentet, har velat slå till tidigare; men det skulle ha varit fel. Som synes finns det fortfarande en möjlighet att genom samtal och medlande uppnå vår - förhoppningsvis - gemensamma målsättning. Jag vill inte utesluta att det precis som i alla konferenser kan ske ett misslyckande och att man då måste tillgripa våld. Men man bör verkligen utnyttja den möjlighet som nu finns fullt ut.
Rådsordföranden nämnde olika personer. Jag är glad över att det är en europeisk företrädare som har en sådan betydelsefull post. Jag är också personligen stolt, för Wolfgang Petrisch var, innan han blev ambassadör i Belgrad, en av mina medarbetare, och han gjorde verkligen en utmärkt insats här, en insats som vunnit erkännande. Men för mig handlar det inte om personerna, utan om saken i sig. Saken är den att det är viktigt att det är en företrädare för Europeiska unionen som intar en sådan framskjuten ställning.
För det andra tycker jag att det är minst lika viktigt, att inte bara amerikanerna utan även ryssarna blir delaktiga. Man bortser ofta från detta, men vi måste påminna Ryssland och den ryska regeringen om det ansvar som även de har för denna kontinent. Förutsatt att de tar sitt ansvar, bör även Ryssland utgöra en del av lösningen, så att det också blir en hållbar lösning.
Jag stöder även helt och fullt och vill än en gång säga som företrädare för min grupp: Vi är emot att gränserna i dagens Europa förskjuts med hjälp av våld. Om förändringar skall ske, måste de ske i ett slutligt samförstånd, inte ensidigt med hjälp av våld. Om det visar sig vara nödvändigt, måste det även finnas stationerade trupper, precis som kommissionären sade, som säkrar läget på sikt. Jag hyser inga illusioner om att en lösning skall uppstå över en natt, och jag ber er alla här i parlamentet att tänka på att det inte bara är Kosovo som hotas, utan även hela regionen, om vi inte kommer fram till en förnuftig lösning: Makedonien-Fyrom, men även Albanien. Det är mycket viktigt att Europeiska unionen just i Albanien insisterar på att det där måste vara förnuftet och enigheten som råder. Det är viktigt att vi för att kunna uppnå en gemensam lösning har ett enat Albanien på vår sida, inte ett splittrat Albanien fyllt av motsättningar. Därför stöder jag fullt ut de statements som rådsordföranden och kommissionären har gjort.

Pack
Herr ordförande, kära kolleger, käre herr Verheugen! Tidigare gjorde vi ingenting i Kosovo. Vi har sedan 1989 vetat om det som försiggår i Kosovo. Vi brydde oss inte om det, vi började inte bry oss om det förrän vi fick UCK på halsen. Så är det, och den som påstår något annat känner inte till historien.
I dag berömmer vi oss själva och klappar varandra på axeln, för att vi nu skickar finansiella medel, det skulle vi inte ha behövt göra om inte allt hade varit så förstört, om vi i väst hade ingripit tidigare. Även vi som grupp stöder samtalen i Rambouillet. Jag är också glad över att européerna spelar en avgörande roll, men de är som vanligt för sent ute. Att de är på alldeles för sent ute hoppas jag inte, men jag tycker att vi bör medge att vi till exempel hade kunnat börja redan i oktober i fjol. Då hade många sluppit dö i Racak och på andra platser, om vi redan i oktober hade gjort det vi nu gör.
Hotet från Nato om ett luftangrepp måste behålla sin trovärdighet. Det säger jag till de kolleger i parlamentet som inte vill detta. Milosevic påbörjade i och med den författningsvidriga förstörelsen av Kosovos självstyrestatus 1989 hela Jugoslaviens fall och underblåste sedan med sin Kosovopropaganda de nationalistiska tendenserna. Nu står han inför slutet på sin mållösa våldspolitik mot kosovoalbanerna, och han kommer med alla medel att försöka förlänga tvåveckorsfristen. Han vill inte ha någon lösning på Kosovokonflikten som framtvingats från väst, det kan han ju inte vilja. Han skulle ju i så fall förlora sin internationella roll och i stället bli tvungen att styra sitt folk. Men då skulle hans politiska medelmåttighet och bristande förmåga snabbt uppenbaras.
Då skulle det sedan länge nödvändiga åtalet i Haag vara oundvikligt, och våra nationer skulle bli tvungna att lägga fram sina bevis. Hotet från Nato är alltså oeftergivligt. Om man i Rambouillet skulle uppnå en interimlösning, vilket vi hoppas på, måste marktrupper garantera albanernas och serbernas säkerhet i Kosovo. Men även om förhandlingarna skulle stranda är det inte enbart med hjälp av luftangrepp som målet kan uppnås. Även då kommer vi att behöva marktrupper. Vi hoppas alla på ett resultat, men förväntar oss att västmakterna och Nato skall vara ståndaktiga så länge, annars förverkar vi denna sista möjlighet!

Cars
Herr ordförande! En sak som vi kan lära av århundradets europeiska historia är att demokratier och diktaturer inte för alltid kan leva sida vid sida, att i sådana fall begreppet fredlig samexistens har en inbyggd tidsbegränsning. Systemen är varandras motsättningar, och i slutändan kommer något av dem att övervinna det andra. Det kan ske med militära medel, som när Hitlertyskland krossades, och med fredliga medel som när Sovjetunionen föll samman.
Europeiska unionens uppgift är att tydligt ta ställning för demokratier och för demokrater. De lidanden som diktatorn Milosevic har förorsakat alla folk i det forna Jugoslavien, inte minst den serbiska befolkningen, måste snart ta slut.
EU: s uppgift på Balkan är att få slut på striderna, dödandet och övergreppen. Det är en viktig uppgift, men det får inte vara den enda. Unionen måste också ta ansvar för att alla länder och självstyrande områden på Balkan får demokratiska samhällssystem, och att människorna där får veta både vad demokratin kräver och vad den ger.
Balkans diktatorer, krigsförbrytare och tyranner måste drivas ut ur sina palats och regeringsbyggnader. Då skapas utrymme för ledare av demokratiska stater och statsbildning på Balkan att genom förhandlingar lösa gränsfrågor och reglera sina inbördes mellanhavanden i full respekt för alla minoriteter.
Om mötet i Rambouillet leder i den riktningen, är det utmärkt. Serber och albaner, muslimer och ortodoxa borde få känna att EU, utan förutfattade åsikter och utan diskriminering, söker en balanserad lösning.
Vi liberaler har dock svårt att se att ens en tidsbegränsad lösning av Kosovofrågan är möjlig utan insatser av en fredsbevarande styrka av en storlek som inger respekt. I parlamentets gemensamma resolution har andra grupper inte velat peka på behovet av en sådan styrka, vilket jag beklagar. Visst kan jag med tillfredsställelse notera att mina socialdemokratiska kolleger gradvis flyttar sina positioner, men det beror på att ministerrådet har tagit klarare ställning. Socialdemokraterna har följt rådet och ständigt legat en noslängd efter. Oberoende av liberalernas betydelse för en lösning av Kosovofrågan, är jag stolt över att tillhöra en grupp med ambition att gå före - en som vill leda och inte bara ledsaga utvecklingen.

Carnero González
Herr ordförande! Jag anser att detta är rätt tidpunkt för att hoppas, hoppas på att man skall uppnå positiva resultat i de förhandlingar som äger rum i Rambouillet.
Detta parlament har många gånger krävt ett effektivt internationellt agerande i Kosovo, vilket tyvärr kommer för sent för dem som är döda, har förlorat sina hem och tillhörigheter och blivit flyktingar.
Trots det måste vi stödja de ansträngningar som görs och innehållet i kontaktgruppens plan. Det är sant: lösningen på Kosovokonflikten går via en långtgående självständighet inom internationellt erkända gränser, om vi inte vill att problemen skall spridas till andra länder. Detta är det första som måste göras.
Jag anser att det finns tre saker, som också är mycket klara, som bör krävas. Den första är att inte minska trycket på parterna för att få dem att avstå från våld för att uppnå sina mål.
För det andra, om Nato kommer att gå in militärt är det självklart att den internationella höga representanten bör vara en europé, såsom det är i Bosnien med utmärkta resultat.
För det tredje får vi inte glömma - som Felipe González många gånger har påpekat - att Milosevic och bristen på demokrati i Serbien är det viktigaste skälet till dessa konflikter och att om detta skäl inte försvinner kommer det att fortsätta att skapa konflikter i framtiden.

Aelvoet
Herr ordförande, kolleger! Det är mycket riktigt så att Europeiska unionen har börjat agera på riktigt alltför ineffektivt och alltför sent. Men svårigheten är och förblir att det inte går att få till stånd något enhälligt ingripande om rådet är splittrat. Parlamentet var förresten också splittrat. Låt oss därför inte rikta förebråelser mot andra, när vi själva har samma svårigheter att komma till rätta med. Att man nu kan arbeta mot en politisk lösning anser jag vara en bra utgångspunkt. Hela frågan gäller huruvida det aktuella erbjudandet till den albanska sidan om ett rejält självstyre, jämförbart med Montenegros, fortfarande är övertygande efter allt som har hänt och efter radikaliseringen som har avtecknat sig inom de olika rörelserna.
Min fråga förblir denna: hur skall vi använda våra påtryckningsmedel? Man är alltid överens om att man måste fortsätta påtryckningarna, och även jag är av den åsikten; men vilka påtryckningsmedel har vi för att också få UCK att hålla sig till avtalen? För det är inte bara serberna som inte håller sig till avtalen. Vi har sett att detta även gäller UCK. Vi anser således att man måste söka lösningen i ett gemensamt agerande för hela den södra regionen i Östeuropa.

Dupuis
Herr ordförande! En inledande fråga till rådet: Jag har inte riktigt förstått om Rambouillet var ett initiativ från Europeiska unionens sida eller om det var ett franskt-brittiskt initiativ. Jag hoppas få ett svar på den frågan.
Jag vill också haka på vad kollegan Carnero sade. Jag anser att serberna, det serbiska folket, är de som verkligen har glömts bort i Rambouillet. Än en gång satsar Europa, rådet i synnerhet, på Milosevic. Milosevic är enligt min mening en del av lösningen eftersom han uppenbarligen är problemet, och jag har inte Aelvoets tvivel à la Hamlet, huruvida UCK kommer att infria sina löften eller inte. Vi står inför en herre, Milosevic, som har visat att han är en mästare i det avseendet.
Jag anser att det handlar om grundläggande frågor. På samma sätt är det grundläggande att få veta om rådet - när man säger oss att det kommer att utövas påtryckningar för att få till ett stopp och för att man skall kunna döma de ansvariga - kommer att analysera de uttalanden som förekommer i pressen, som är meddelanden mellan Kosovos operativa enheter och ledarskapet i Belgrad, för att visa att orderkedjan inte tar slut i Kosovos kvarter, utan går direkt upp till Belgrad. Jag hoppas att man på så sätt kommer att komma ända upp till Milosevic och att Europa kommer att föra en tydlig politik i den här frågan, eftersom det är uppenbart att brottslingarna, de som har begått handlingarna, har fått mycket precisa order från Belgrad.
Den tillförordnade allmänne åklagaren vid domstolen i Haag säger ingenting annat, när han menar att det är dags att medlemsstaterna, varav vissa finns bland Europeiska unionens medlemsstater, lägger fram bevis som de har i sin ägo och som visar att orderkedjan går från Kosovos byar ända till Belgrad, ända till maktens centrum i Belgrad, ända till Milosevic. Det är nu dags att det blir så, och jag uppmanar rådet att svara på den frågan.

Parigi
Herr ordförande! Historien har lärt oss att det är svårt att säga vem på Balkan som är godast eller ondast, grymmast eller fredligast. Vill man vara historiskt exakt måste man också erkänna att för Serbien är Kosovo det ursprungliga fosterlandet, på samma sätt som Israel är det för israelerna. Någon kollega frågade varför ett ingripande har dröjt så länge när det gäller denna tragedi på Balkan. Ett elakt svar kan vara att det kanske ligger i någons intresse att man först förstör, för att sedan kunna bygga något nytt.
Vi hälsar försöken att lösa konflikten genom diplomatiska förhandlingar som garanteras av de internationella institutionerna med tillfredsställelse, men kan inte underlåta att påpeka att den roll som Europeiska unionen har spelat har varit otillräcklig och att den inte är uttryck för en gemensam utrikespolitik, om det stämmer, vilket det gör, att det bland unionens medlemsstater finns länder som ser balkanfrågan på ett sätt som går tvärtemot den bedömning som andra medlemsstater gör, även sett i ett historiskt perspektiv.
Balkanproblemets rötter går långt tillbaka i tiden, dvs långt ner i dessa folks historia, deras traditioner och deras kulturer. Ett oomkullrunkeligt faktum, som man inte får glömma bort när man söker en utväg ur den nuvarande tragiska situationen, är att en integration av de båda samhällena - det muslimska och det ortodoxa - är en omöjlighet eftersom de båda samhällenas karaktär och kultur är så vitt skilda. Man måste med andra ord sikta på en samexistens, något som blir nödvändigt om man inte vill permanenta själva konflikten, för där det finns konflikter finns det också våld, etnisk rensning, folkmord och kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Europa kan inte längre acceptera att det vid dess gränser fortsätter att utvecklas en situation som är så explosiv, präglad mer av etniska motiv - som redan har sagts - än av geopolitiska överväganden. Därför anser vi att en samexistens som innebär att man respekterar värderingar och kulturskillnader borde vara det mål vi skall sträva efter. Det är inte med krig man löser en sådan här konflikt, det är inte genom att utrusta polisen militärt som regeringen i Belgrad kan skapa fred i regionen. Låt mig dessutom säga att det inte heller sker genom att man tillåter den knarkhandel som gör att kosovoalbanerna kan beväpna sig för att förlänga kriget.
Att rycka upp människor med rötterna från det land som är deras förfäders, och där de har sin identitet kommer alltid att leda till nya tragedier och bli en källa till framtida konflikter. Ansträngningarna att hitta modeller och instrument som gör det möjligt att leva tillsammans och som ger garantier för båda parter, verkar vara den bästa strategien för att nå fram till fred. Mot en sådan bakgrund är självständighet för Kosovo och så stor grad av självstyre som möjligt, inom en konstitutionell ram som garanteras av de internationella institutionerna och av Europeiska unionen, den politiska och institutionella lösning som verkar bäst. Europa å sin sida kan och bör bidra till den ekonomiska utvecklingen i regionen och bli en fast punkt när det gäller federationens fredliga balans, såväl för den serbiska som den kosovoalbanska befolkningen.

Wiersma
Herr ordförande! Trots världssamfundets intensiva insatser står våldsamheterna i Kosovo kvar på dagordningen. OSSE: s observatörsstyrka har inte den önskade effekten. De avskyvärda massakrerna i Racak den 15 januari i år utgjorde en ny extrem i konflikten mellan kosovoalbaner och serber. Denna massaker tillintetgjorde det vacklande vapenstillestånd som hade framförhandlats i november. Det är inte bara de serbiska enheterna, utan också UCK, vars gerillaverksamhet blir alltmer professionell, som bär ansvaret för det dagliga våldet. Detta tvingar på nytt tusentals människor att fly från sina hem. Det finns och fanns skäl för ett mer aktivt ingripande från världssamfundet. Det brutala våldet, processen av etnisk rensning riktad mot befolkningen och destabiliseringen av Jugoslavien måste stoppas. Gärningsmännen bakom alla dessa illdåd måste ställas inför rätta.
Min grupp stöder innerligt kontaktgruppen och det föreslagna utkastet till fredsplan med en övergångsperiod för att uppnå ett substantiellt självstyre för Kosovoregionen; en utgångspunkt som min grupp alltid har givit sitt stöd för. Samtalen i Rambouillet är ett sista försök att nå en fungerande överenskommelse utan militärt ingripande från Nato. Parlamentet stöder således Nato: s förberedande åtgärder för ett eventuellt ingripande som påtryckningsmedel för att få samtalen att utmynna i ett bra resultat.
Jag vill tillägga att det även är viktigt att vi förbereder oss på att sända militärer inom ramen för verkställandet av avtalet. Under samtalen befinner sig både serberna och kosovoalbanerna under press att nå en lösning av konflikten. För att undvika att diskussionerna spelar UCK i händerna har man gjort klart för kosovoalbanerna, och detta med all rätt, att den enda möjligheten att få en fredsbevarande styrka från Nato till området är att kosovoalbanerna också verkligen anstränger sig för att nå en fullständig överenskommelse med serberna om ett interimistiskt självstyre för Kosovo inom Federala republiken Jugoslavien.
I mars förra året bröt konflikten ut med full kraft. Sedan dess har det gått nästan ett år. Det börjar bli dags att alla berörda parter i konflikten når en överenskommelse. Också av den anledningen uppmanar vi Europeiska unionen och dess medlemsstater att spela en tydlig och aktiv roll för att få ett slut på denna konflikt. Vi vill uttrycka vår sympati och vårt stöd för ingripandet av de brittiska och franska regeringarna, men vi vill också tydligt visa vår uppskattning av det tyska ordförandeskapet.
Initiativet ligger hos oss i egenskap av Europeiska unionen. Låt oss behålla det. Jag vill än en gång säga följande: det handlar inte om den förflutna, utan det handlar om framtiden för Kosovo och de människor som lever där. Det handlar inte om att ha rätt, utan om att få rätt.

Bianco
Herr rådsordförande! Naturligtvis måste mötet i Rambouillet hanteras med diskretion eftersom det rör sig om förhandlingar som naturligtvis är hemliga, men kanske ni skulle kunna berätta något mer för oss. Förutom den kontakt som etablerats och som förstärks, så måste man, på grund av alla de kniviga frågor som finns, åtminstone ta med i beräkningen att om Rambouillet blir ett misslyckande, så måste vi ha någon form av plan för hur problemen skall lösas. Vi måste kunna möta det som kommer efteråt, för vi kan inte, som ni mycket riktigt påpekade i ert inlägg, enbart lita till de båda parternas känsla av ansvar. En sådan situation skulle återigen försvaga Europas ställning.
Vi har från kommissionären fått höra hypotesen att utplacerandet av trupper i området skulle öka möjligheterna till fred i området. Men den större och viktigare fråga, som jag tror att det tyska ordförandeskapet borde ta upp, är att äntligen dra upp allmänna riktlinjer för hela den forna jugoslaviska republiken. Nu blossar det upp bränder i Makedonien - jag läser i tidningen att i Brisco börjar det på nytt dyka upp spänningar mellan muslimer och serber. Detta är en explosiv situation som Europeiska unionen måste möta med en samlad politik som skall gälla hela området.
Vilka riktlinjer finns, som inte bara gäller att ingripa akut i nödsituationer, som inte bara innebär att man tillfälligt lappar ihop en besvärlig situation? Vilka är de allmänna riktlinjer som Europeiska unionen tänker följa för att kunna föra en verklig fredsprocess framåt i hela området? Detta är frågan, och vi hade hoppats att det mäktiga Tyskland skulle kunna starta en diskussion, anvisa några riktlinjer.

Manisco
Herr ordförande! Som Bianco nyss sade, så skulle också vi ha föredragit en reaktion från ministern och kommissionären i de frågor och betänkligheter som många har redovisat när det gäller hur förhandlingarna går.
Alla i denna kammare hoppas naturligtvis att Rambouillet skall kunna desarmera den tidsinställda bomb som tickar i Kosovo, men i samma kammare är det inte så få som pekar på politiska-militära insatser som en av de åtgärder som motverkar sina egna syften, dvs. som skulle kunna bidra till att bomben exploderar med en oundviklig, snabb spridning av konflikten som följd.
Hotet om ett militärt ingripande - som framförts utan att man vet om det minskar omedgörligheten hos den ena parten i konflikten - kommer att visa sig motverka sitt eget syfte i det ögonblick det upphör att vara ett hot. Nato: s stridsflygplan skulle i alla avseenden bli UCK-gerillans flygplan och leda till att man tvingas sätta in en interventionsstyrka. Endast OSSE, med stöd av Nato och på uppdrag av FN, skulle kunna leda en sådan styrka, till vilken naturligtvis även Ryssland borde bidra med personal och materiel. Sedan har vi problemet Albanien, som fortsätter sina massiva vapentransporter till rebellerna.
Tyngdpunkten borde med andra ord läggas på diplomatiska, politiska och ekonomiska påtryckningar, och de snäva tidsgränser som i all hast påtvingats förhandlarna i Rambouillet borde förlängas för att man inte skall lämna något av de alternativ som kan vara tänkbara för den ena eller andra parten, på kort eller lång sikt, oprövade.

Titley
Herr ordförande! Jag måste inledningsvis tala om hur uppfriskande det är att höra en minister medge att han inte vet mer om en situation än vad vi gör. Med det sagt så välkomnar jag uttalandet av rådets ordförande. Vi måste inse att, även om allt ofta är dystert och ödesmättat för parlamentet i de här debatterna om Kosovo, har det gjorts fantastiska framsteg och särskilt två punkter bör föras fram. Det faktum att det nu pågår förhandlingar är till stor del tack vare Europeiska unionens ledarskap. Vi vidtar äntligen effektiva åtgärder och jag gratulerar det tyska ordförandeskapet till de framsteg som har gjorts och även det brittiska utrikesdepartementet och den franska utrikesministern.
För det andra så har vi, som den socialdemokratiska gruppen alltid krävt, lyckats hålla ihop kontaktgruppen och nu verkligen fått Ryssland aktivt engagerat i fredssträvandena. Det är mycket viktigt och vi får inte göra något som undergräver sammanhållningen i kontaktgruppen. Naturligtvis har det militära hotet från Nato i bakgrunden varit absolut avgörande, något som vi i den socialdemokratiska gruppen alltid har krävt.
Nästa stora utmaning för oss kommer nu att vara om de här förhandlingarna drar ut på tiden. Vi har ställt upp en tidsplan. Förhandlingar drar alltid ut på tiden och överskrider tidsramarna, men vi får absolut inte dras in i den typen av intrigmanövrar som vi sett tidigare då en av parterna avsiktligen drar ut på förhandlingarna alldeles för länge. Vi måste vara på det klara med att vi med bokstavligt talat 24 timmars varsel kan utföra hotet från Nato om att bomba Jugoslavien om det landet inte är berett att nå fram till lämpliga slutresultat i förhandlingarna. Vi måste vara på det klara med att vi inte kommer att gå in med marktrupper förrän det kommit en politisk uppgörelse till stånd. Vi borde inte skicka ut en enda soldat från Europeiska unionen eller från Nato för att riskera livet om inte vi politiker lyckats åstadkomma en politisk uppgörelse.
Vi måste utöva ett särskilt tryck på KLA. Det har varit mycket lätt för KLA att provocera de serbiska styrkorna till olämpliga reaktioner för att vinna internationell sympati. Vi måste klargöra för KLA att de endast kan vinna något om det finns ett politiskt avtal som ger dem mer självständighet. Först då kommer Europaparlamentet att sanktionera den typ av insatser för återuppbyggnad som kommissionär van den Broek angivit. Vi måste säkerställa att vi, när vi fördömer den serbiska sidan, är lika hårda mot den albanska sidan och inte, av sympati för den ena eller den andra sidan, framkallar ett värre läge än det som är just nu.
Slutligen tycker jag att vi, som Wiersma sade, måste undvika fällan att ständigt gå tillbaka i historien i den här tvisten. Vi måste se framåt mot ett regeringssystem som till sist skulle ge befolkningen på Balkanhalvön fred och möjliggöra en ekonomisk återuppbyggnad och att välstånd kan byggas upp för framtiden.

Imbeni
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Den här debatten skulle vi ha haft direkt efter massakern i Racak, för jag tror inte att vi kan bidra med särskilt mycket i dag, samtidigt som konferensen i Rambouillet har inletts. Alla de inlägg som har gjorts har varit intressanta, men det är svårt att ingripa i en fas som, vilket ni påpekade, herr ordförande, skyddas av en välbehövlig sekretess. Men allt borde inte vara hemligt. I samband med diplomatiska konferenser är det naturligtvis riktigt. Men rådet och kommissionen borde, till exempel, hjälpa den europeiska allmänheten att förstå vem som hjälper de stridande parterna i väpnade konflikter. Varför väntar vi alltid två, tre, fyra, fem år? Varför skall vi behöva läsa i tidningarna vem som levererar denna krigsmateriel? Varför utvecklar vi inte de förebyggande åtgärderna mer, och information till allmänheten är en förebyggande åtgärd? Efter att ha sagt detta vill jag emellertid ansluta mig till dem som har uttryckt sitt stöd för ordförandeskapet och det arbete som hittills har utförts. Jag anser att det är viktigt att Europeiska unionen tar egna initiativ, att man visar sitt engagemang, även vad gäller den allmänna opinionen, genom att spela en tydligare politisk roll än den man spelat tidigare, även om den roll vi spelar när det gäller humanitärt bistånd, stödet till en demokratisk utveckling och stödet till samhällsutvecklingen fortsätter att dominera. Detta är mycket viktiga frågor, som emellertid inte har fått en tillräcklig politisk tyngd.
Jag hör naturligtvis till dem som inte vill skjuta prick på Europeiska unionen, eftersom jag ser framför mig hur dess betydelse ökar. Vilken är då den springande punkten? Även vid ett tidigare tillfälle, när vi diskuterade läget i Kosovo, underströk jag det här problemet.
Vi talar här inte om ett stort område där fred, stabilitet, lugn, framsteg och ekonomisk utveckling dominerar och inom vilket det finns ett allvarligt problem som gäller etniska konflikter, ett problem som återkommer. Nej, här diskuterar vi en liten del av ett mycket större problem. Herr rådsordförande, herr kommissionär, våra åtgärder är strategiskt begränsade - och här tänker jag på de åtgärder som har vidtagits av Europeiska unionen, USA, Ryssland och alla andra länder - eftersom vi envisas med att bara betrakta en skärva i denna mosaik, utan att betänka att även om vi skulle hitta en lösning på problemet Kosovo, så återstår frågan om Balkan. Detta är den springande punkten. Vi skulle behöva ett Rambouillet som håller på i åratal, med många fler deltagare än dem som för närvarande deltar, en permanent internationell konferens där Albanien, Bosnien, Serbien, Kroatien och Bulgarien deltar. Jag inser att detta är mycket svårt, men vårt perspektiv borde omfatta hela Balkan, ett problem som inte låter sig lösas även om man skulle hitta - låt oss hoppas, så snart som möjligt - en lösning för Kosovo.

Verheugen
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag vill i all korthet ta upp tre aspekter som har varit särskilt framträdande under debatten. För det första: Vad kan Europeiska unionen egentligen göra? Vi bör vara medvetna om att vi varken politiskt eller materiellt sett har kapacitet att ensamma lösa Kosovokonflikten. Det var nödvändigt - och det är det ovanliga som nu har hänt - att med politisk prestige och en enorm drivkraft upprätta en nära samverkan mellan olika institutioner, så som kontaktgrupper, Europeiska unionen, OSSE, Nato och Förenta nationerna. Det var fem internationella nivåer som skulle samordnas. Endast på det viset var det möjligt att skapa de politiska, rättsliga och militära förutsättningarna för detta initiativ. Det hela har för övrigt skett på mindre än tio dagar. Kollegan Pack har med rätta ställt frågan: Varför kom man inte på den idén tidigare? Jag måste få ställa samma fråga till kollegan Pack, eftersom den regering som jag nu företräder den gången inte hade något ansvar. Men jag önskar att den tidigare tyska regeringen hade...
Protester från Pack
Jo, det handlade om en tysk regering! Jag önskar att de hade kommit på den tanken. Jag vet inte varför de inte gjorde det, men nu har det skett, eftersom det har visat sig att det avtal som det amerikanska sändebudet Holbrooke ingick med Milosevic förra hösten inte har uppfyllts, att Milosevic inte höll överenskommelserna.
För att förklara det hela ännu tydligare: Inte ens den nödvändiga militära bakgrunden, uppbyggandet av ett trovärdigt militärt hot kunde Europeiska unionen klara på egen hand. Man har inte en enda soldat som man hade kunnat hota med. Därför bör vi inte så starkt hävda att Europeiska unionen ständigt har agerat felaktigt i Kosovofrågan. Att uppnå en samverkan mellan dessa institutioner, behålla ryssarna och amerikanarna på samma skepp, effektivisera kontaktgrupperna - det är sannerligen ingen enkel uppgift. Här skulle jag kunna säga något om problemen i säkerhetsrådet, nödvändigheten av att Ryssland deltar, men det har redan nämnts i stora drag.
Det andra jag vill ta upp: Det kommer efter ingåendet av interimsavtalet, som ju är det handlar om i Rambouillet, bli nödvändigt att på militär väg säkra de resultat som har uppnåtts. Men nu talar jag om ett militärt säkerställande av en överenskommen lösning. Jag talar inte om ett militärt ingripande mot konfliktparternas vilja. Det är en helt annan sak. Det vi eftersträvar är ett avtal i Rambouillet, sedan en interimslösning för en treårsperiod. Denna tidsperiod måste under alla omständigheter garanteras med militära medel genom en SFOR -liknande operation. Flera europeiska stater har redan förklarat sig beredda att ställa marktrupper till förfogande, bland annat Storbritannien och Tyskland, men även andra, och därför är det högst troligt att en tillräcklig stor och tillräckligt kraftfull operation kommer att kunna äga rum.
Perioden mellan det avtal som eftersträvas i Rambouillet och interimslösningens upphörande måste utnyttjas till att förbereda en Balkankonferens, där man får göra det som man flera gånger har krävt här, nämligen diskutera helheten och avvika från den politik som endast berör en enskild fråga och därmed bortser från sambandet mellan alla enskilda frågor.
Det ingår i ordförandeskapets tanke och det initiativ som Storbritannien och Frankrike tillsammans med Tyskland har lagt fram inom ramen för Europeiska unionen, att vi skall arbeta för en sådan konferens som skapar stabilitet, säkerhet och samverkan i hela Balkanområdet. Det är ett mycket anspråksfullt företag.
Det kommer bara att lyckas - och det är min tredje punkt - om vi för den här delen av Europa lägger fram ett tydligt och övertygande strategiskt perspektiv. Jag sade det redan i morse i diskussionerna som jag som företrädare för ordförandeskapet förde med Europarådet, och jag upprepar det här: Den situation vi står inför innebär en konfrontation mellan två olika synsätt i Europa. Den här salen företräder 2000-talets Europa, integreringens, fredens, demokratins, de mänskliga rättigheternas Europa och därmed också ett välståndets Europa för människors personliga välbefinnande.
Det Europa som vi ser i Kosovo, i Bosnien och tyvärr också i andra delar av Europa, är fångat i 1800-talets atavism. Vi måste klargöra för människorna där, att de kan välja att ansluta sig till det moderna framtidsorienterade integrerade Europa eller stanna kvar i 1800-talets konflikter, trångsynthet och nationalism, som inte kan ge människorna annat än elände, förtryck och död. Men vi måste åtminstone visa dem på detta val. Det innebär att vi även måste vara beredda att erbjuda perspektiv för en integrering i Europa, det vill säga med alla de institutioner och instrument som vi har. Det innebär utan tvekan ett långsiktigt tänkande. Jag talar då inte om år, utan om årtionden. Men även den längsta vägen måste påbörjas med ett första steg. Nu har vi kommit till den punkten då vi kommer att ta det steget.
Jag är full av tillförsikt, och vad hemlighetsmakeriet i Rambouillet beträffar - det ingår i spelets regler. Det vet ni, och det skulle vara naivt att tro att det redan nu skulle föreligga riktiga förhandlingsresultat, delresultat, och att sådana, om de fanns, kunde läggas fram här. Men låt mig uttrycka det så här: Det faktum att delegationerna fortfarande sitter tillsammans, att det över huvud taget har infunnit sig, att ingen konstrade i början - vi vill inte sitta i samma rum, eller den och den får inte delta, eller vi talar bara på de och de villkoren - det faktum att förhandlingarna har pågått ända sedan i söndags, talar egentligen för att man arbetar på ett resultatinriktat sätt. Om bara några dagar kommer vi genom kontaktgruppen att få ta del av en utvärdering av de resultat som har uppnåtts, sedan kan man besluta om det fortsatta förfarandet.
Jag vill opponera mig mot den kollega som uttalade sig negativt om tidspressen under förhandlingarna. Det är en viktig del av den valda strategin, att sätta konfliktparterna under största möjliga press, även under tidspress. Jag är helt övertygad om att ett förhandlingsförsök där konfliktparterna tilläts att spela för att få tiden att gå, skulle misslyckas. Det finns en särskild och mycket stark pressande faktor i det hela. Ni får tänka på att konfliktparterna inte var beredda att på eget initiativ ta sig till förhandlingsbordet, utan följde en massiv, ultimativ och med starka hot förknippad uppmaning från den internationella gemenskapen. En del av denna uppmaning är att förhandlingarna skall ske inom en angiven tidsram, alltså en medvetet kort tidsperiod, och att förhandlingarna måste leda till ett resultat.
Sammanfattningsvis kan jag säga att det är möjligt att vi européer i det här fallet har funnit en ny kvalitet i vår utrikes- och säkerhetspolitiska handlingsförmåga. Det kollegan Swoboda sade är riktigt: Det är ett initiativ som kommer från Europas mitt och som visar vad vi kan göra om vi låter fantasin och kreativiteten få råda.

Pack
Herr rådsordförande! Jag vill verkligen be er att inte glömma att ni nu när ni är här, inte är den tyske ministern utan rådets ordförande som företräder rådet, och jag har alltid tagit mig friheten, oavsett om herrarna - det har med ett enda undantag alltid varit herrar - har samma åsiktsinriktning som jag, att tala om för dem vad jag tycker, oberoende av deras partipolitiska inriktning. När jag har en anklagelse mot rådet, då framför jag den, och nu företräder ni under sex månader rådet. Nästa gång är det en finne, och honom kommer jag inte heller att behandla med silkesvantar. Ni är inte här i egenskap av tysk minister utan som rådsordförande, så var därför inte så överkänslig utan ta med er det här budskapet hem: Det är inte tyskarna vi angriper, utan rådets ordförandeskap!

Bianco
Herr ordförande! Tillåt mig att uttala mig i min egenskap av italienare och påminna om att när ni nämner de länder som berörs av problemen på Balkan, så gäller det inte bara Frankrike, Tyskland och Storbritannien, utan också Österrike och Italien, två länder som är viktiga i sammanhanget.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Förbindelser med ULT, AVS-länderna och de yttersta randområdena (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt är fortsättning på debatten om betänkande (A4-0036/99) av Aldo för utskottet för utveckling och samarbete om förbindelserna med utomeuropeiska länder och territorier, AVS-länder och regionerna i Europeiska unionens yttersta randområden.

Vecchi
Herr ordförande! Låt mig först av allt, som företrädare för den socialistiska gruppen, gratulera Aldo till ett briljant betänkande för utskottet för utveckling och samarbete, ett betänkande som han starkt engagerat sig i.
I dagens debatt skall vi diskutera en viktig aspekt när det gäller utvecklingen av områden med olika rättslig status och utvecklingsnivåer, men som har en likartad geografisk placering. ULT, AVS-länderna och de yttersta randområdena är i själva verket områden som starkt skiljer sig åt, och gentemot vilka EU, med all rätt, utnyttjar helt olika instrument.
Jag måste ärligt säga att inte allt som sägs i Aldobetänkandet är alldeles övertygande. Men jag tror att det är nödvändigt att ta det politiska budskapet i hans betänkande ad notam, dvs. behovet av att fördjupa förbindelserna genom ett intensivt decentraliserat samarbete mellan de tre olika grupperingar som jag tidigare nämnde, med målet att uppnå en harmonisk territoriell utveckling.
Denna förbindelse utvecklas i första hand med utgångspunkt i de yttersta randområdena och ULS. Detta är den tes som parlamentet driver i dag. Men jag tror ändå att det är absolut nödvändigt att även till fullo engagera länderna i Karibien och i Söderhavsområdet, att lyssna på deras idéer och behov för att vara säker på att man i alla vidtagna åtgärder verkligen tar hänsyn till deras behov. Det är mycket viktigt att samtliga berörda parter engageras i samråd och beslutsprocesser.
I betänkandet tas även upp frågor som gäller handelsreglerna. När det gäller denna fråga är det mycket viktigt att gå fram med den största försiktighet, för vi känner väl till de svårigheter som har uppkommit, även under senare tid, på grund av brott mot de specialregler som gäller ULT. Syftet att främja en integration av handeln inom de yttersta randområdena, ULT och AVS är utan tvekan lovvärt, men det bör genomföras med hänsyn till den speciella situationen för AVS-länderna och mot bakgrund av de nya, mer allmänna regler som kommer i den nya post -Lomékonvention, de nya preferensbestämmelserna, reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och WTO: s bestämmelser.
Samtidigt måste vi, inom ramen för de olika gemensamt organiserade marknaderna, ta hänsyn till det europeiska jordbrukets krav som helhet.
Syftet med initiativbetänkandet är att framföra ett kraftfullt och positivt budskap: genom ett fördjupat samarbete och en finslipning av de olika instrument som står till buds kan även de ytterst belägna områdena i EU hitta en ny roll att spela och slå in på nya utvecklingsvägar, och detta kan även bli till nytta för de utvecklingsländer som ligger i närheten.
Detta är ett viktigt budskap, som vi instämmer i till fullo. Därför kommer vår grupp att rösta för hela det betänkande som har godkänts i utskottet, även om vi anser att vissa speciella frågor behöver ytterligare fördjupas.

Lehideux
Herr ordförande, mina kära kolleger! Betänkandet av vår kollega Aldo är i mina ögon en viktig text. Viktig för den metod som användes när den arbetades fram, viktig för att den bekräftar det naturliga i att de berörda regionerna, länderna och territorierna ingår regionala partnerskap, och viktig för de förslag som formuleras.
Utskottet för utveckling och samarbete genomförde under ett mycket spännande sammanträde en utfrågning av företrädare för de utomeuropeiska regionerna och de utomeuropeiska länderna och territorierna. Det var någonting nytt, men det var ett avgörande tillfälle för parlamentets förståelse av de svårigheter, behov och projekt som européerna på andra sidan jordklotet har. Dialogen var nödvändig, och den måste fortsätta i så många församlingar som möjligt, och betänkandet lägger för övrigt fram förslag med den innebörden, vilka vi stöder.
Som jag sade bekräftar detta betänkande det naturliga i att regionerna i de yttersta randområdena och de utomeuropeiska länderna och territorierna ingår regionala partnerskap. Det är självklart av största betydelse för dem, för deras utveckling och för deras framtid, men det är också och kanske framför allt mycket viktigt för unionen, för den kommer ingå i varje partnerskap, och därmed tillför detta en särskilt viktig aspekt till dess samarbete med AVS-länderna. På något sätt är detta ett erkännande och en bekräftelse av unionens globala dimension, av dess ekonomiska betydelse, men också och framför allt av unionens politiska betydelse. Vi skall inte bara godta dessa partnerskap, bättre ändå, vi bör åtfölja dem och underlätta deras utveckling.
För att gå åt det hållet lägger föredraganden fram flera förslag. Med den tid jag har till mitt förfogande skulle jag bara vilja ta upp ett: att kommissionen skall inrätta decentraliserade enheter i regionerna i de yttersta randområdena, och i övrigt upprätta lokala kontor och mellanled i de utomeuropeiska länderna och territorierna. Det förslaget kommer bland annat från lokala förtroendevalda i en region, och jag vill verkligen tacka föredraganden för att han integrerade det i texten, och på så sätt gav det tyngd och kraft. Men förslaget får inte förbli en from önskan. Om parlamentet antar det i morgon måste det uppmärksamt följa genomförandet; detta kommer successivt att bli en avgörande faktor i unionens samarbete med AVS-länderna. Vi måste vara särskilt uppmärksamma på det.

Telkämper
Herr ordförande! Det här betänkandet har med stor majoritet antagits av utskottet, och jag tror att det är resultatet av en lång diskussion. Det påvisar svårigheterna för områden av ökaraktär som ligger avlägset och är isolerade från unionens främsta ekonomiska region. Det påpekas att det finns tre olika typer av underregioner, som måste rådfrågas, som måste bli delaktiga i besluten och jag tror att hänvisningen till nya förhandlingar med AVS-länderna är av stor betydelse.
Hänvisningarna till handeln och det allmänna preferenssystemet och nödvändigheten av en mer sammanhållen politik är en av de viktigaste punkterna i betänkandet och för de framtida förhandlingarna. Vi bör stödja de konkreta krav som tas upp på områdena telekommunikation, forskning och utveckling, utbildning och yrkesutbildning och förhindrandet av naturkatastrofer. Att det bör ske en integrering inom de regionala ramarna tror jag att vi alla är överens om. Men när det på sidan 13 i betänkandet talas om Europa i Västindien, då är det å ena sidan ett uttryck för hela problematiken, å andra sidan tror jag att det också handlar om ett problem som vi släpar med oss från kolonialtiden.
Skulle det inte vara meningsfullt att slå samman dessa tre underregioner, låta dem bli oberoende, sammanföra dem i ett nytt avtal i en regional allians och stödja dem i det, så att vi äntligen frigör oss från den delen av vår gamla kolonialhistoria? Det är en tanke och ett förslag som vi bör ta upp, eftersom kravet på ett Europa i Västindien eller bara uttrycket i sig för mig är helt obegripligt! Jag befinner mig i Europa, i den här ekonomiska regionen, jag befinner mig i den här handelsregion, och den vill vi ge en demokratisk utformning och kontrollera. Men det vill väl människor i andra regioner också göra. Vill vi inte stödja en regional utveckling? Att fortsätta förverkliga sådana idéer bör vara vår önskan inför framtiden!

Hory
Herr ordförande! Jag skulle personligen och å Taubiras vägnar - som inte kan komma på grund av hot om olika slags manifestationer, samt å min grupps vägnar, vilja uttrycka vårt odelade stöd till det synnerligen relevanta initiativet från vår kollega Blaise Aldo. Han föreslår, äntligen skall jag säga, en övergripande och sammanhängande studie om de regionala förbindelserna mellan AVS-länderna, unionens regioner i de yttersta randområdena och de associerade utomeuropeiska länderna och territorierna (ULT).
När det mera särskilt gäller ULT skulle jag också vilja säga, och i synnerhet när det gäller den region som jag känner bäst till, Mayotte, att jag helt och hållet stämmer in i den analys som Blaise Aldo och Castagnède, föredragande för yttrandet från utskottet för regionalpolitik, gör, om att Europeiska unionen försätter ULT i en situation av rättslig oklarhet, ekonomisk brist på sammanhang och social orättvisa. Enligt Aldo är de Europeiska unionens fattiga kusiner. Han har helt rätt och han hade kunnat understryka den paradoxen, för när det handlar om Europeiska unionens interna solidaritet, är ULT inte tillräckligt rika för att vara med de rika, och när det handlar om unionens externa solidaritet, är ULT inte tillräckligt fattiga för att vara med de fattiga.
Med utgångspunkt i Mayotte skall jag ge några exempel på denna inkonsekventa situation. Mayotte är inte en del av Europeiska unionen, men det röstar i de europeiska valen. Mayotte har för sin utveckling behov av stabila och säkra rättsliga bestämmelser. Men där tillämpas gemenskapsrätten inte direkt, eller automatiskt genom ett förfarande för mottagande i den inhemska lagstiftningen. Där tillämpas den alltefter infall i tillämpningsomnämnanden, som kännetecknar bestämmelsen om specialområden inom lagstiftningen. Man pratar också om en ekonomisk utveckling genom den lokala produktionen, men Mayotte, som redan är handikappat på grund av dess begränsade marknad, isolerade läge och av arbetskostnaderna, bestraffas av regeln om icke-ömsesidighet för de fördelar som beviljas AVS-länderna i regionen.
Ett sista exempel slutligen. Mayotte importerar allt från Europeiska unionen, men har inga andra skatteintäkter än de som består i att med tullavgifter bestraffa sina egna importer. Därför tror jag att den enda lösningen för ULT - som jag ber mina kolleger att tydligt särskilja från de franska utomeuropeiska departementen - består i en total omstöpning av artikel 227.3 i fördraget, på ett sådant sätt att de kan hävda sin tillhörighet till den europeiska helheten, och bidra till Europeiska unionens rikedom, framför allt genom lokala beslut, som finns i deras olikheter och deras särprägel.

Sandbæk
Herr ordförande! Junirörelsen kan bara bifalla att utskottet för utveckling och samarbete har tagit initiativ till att utarbeta ett betänkande som undersöker förbindelserna mellan utomeuropeiska länder och territorier, AVS-länderna i Afrika, Västindien och Stilla havet, och de yttersta randområdena i EU. Det är viktigt att de projekt som EU stöder i dessa områden samordnas, och att EU i högre grad främjar dem vid genomförandet av dess politik. Det är en fördel att främja det decentraliserade och regionala samarbetet mellan de utomeuropeiska länderna inbördes och med AVS-länderna, eftersom detta i sig kan bidra till att främja deras utveckling. Det är alltså viktigt att ingå en dialog och utveckla ett likvärdigt partnerskap där varje enskild partners särdrag respekteras.
Vi varken kan eller skall sitta i Strasburg och diktera vad samarbetet skall gå ut på. För det första är det ovärdigt. För det andra har naturligtvis dessa länder själva bäst kunskap om lokala förhållanden. Däremot kan vi, som utskottet för regionalpolitik påpekar, främja samarbetet genom ekonomiskt stöd till sådana områden som forskning och utveckling, tekniköverföring, utbildning och kultur, förbättring av sjö- och luftförbindelserna, miljöskydd och tillgång till informationsteknik. Och vi kan och skall också se till, vid de internationella handelsförhandlingarna, att man för vidare de handelsprivilegier som de utomeuropeiska territorierna och AVS-länderna har. Vi främjar då också det som alla diskussioner om utveckling bör fokuseras på, dvs. fattigdomsbekämpningen.

Antony
Herr ordförande, mina kära kolleger! Vi vill gratulera vår kollega Blaise Aldo för det anmärkningsvärda arbete han har gjort. Här kan man finna det som utmärker honom: realism, klokhet och vad jag skulle kalla en sund empirism, alla egenskaper som allmänt sett är ovanliga i den här församlingen. Men detta är bara ett betänkande, och därmed uttrycker han, tror jag, resultatet av sitt arbete och sina överväganden. Men han ger också tveklöst uttryck för andra strömningar, andra politiska krafter, och jag måste delge er en del förbehåll.
På ett principiellt plan kan vi inte acceptera risken för en tendens mot att våra utomeuropeiska departement och territorier successivt assimileras med AVS-länderna. Enligt min mening är den risken inte försumbar, om man läser litet mellan raderna. För oss - och jag skulle här vilja klargöra detta för fransmännen som vi uttrycker oss för - är våra utomeuropeiska departement, våra utomeuropeiska territorier; la Réunion, Mayotte, Antillerna, Nya Kaledonien, Polynesien, Guyana, franska marker på samma sätt som våra departement i moderlandet. Vi känner till deras specifika karaktär, och just därför insisterar vi alltid på kravet att den nationella solidariteten skall uppbådas för att bemöta de utmaningar som beror på deras avlägsna belägenhet, deras demografi och deras ekonomiska situation.
Jag måste dessutom säga att jag har lyssnat uppmärksamt till vår kollega Hory, som känner väl till situationen, hans synpunkter var helt och hållet relevanta, och, anser jag, präglade av sunt förnuft. Arbetslösheten är till exempel mycket hög i la Réunion och i Antillerna. Så i stället för att ägna våra insatser åt en obegränsad utländsk invandring, vars omfattning blir allt svårare att hantera och alltmer tragisk, och som också avser vårt departement Guyana; i stället för att försöka övervinna effekterna av rotlöshet, anpassningssvårigheter, vägran till assimilering, ja till och med det faktum att det finns gemenskaper som strävar efter större dominans och erövringar, borde vi till fullo uppbåda solidariteten med våra utomeuropeiska departement och territorier.
Men om vi vill ha ett annat Europa, ett annat samarbetssystem med AVS-länderna, något som jag nu inte kan vidareutveckla, ifrågasätter vi inte de konkreta förslagen som med rätta läggs fram i Aldobetänkandet, till exempel förslagen om fisket.
Vi vill framhålla att det här är ett bra arbete. Vi uttrycker dock en viss oro, med anledning av vår känsla för det nationella intresset och intressena för våra utomeuropeiska departement och territorier, och det är alltså med en viss förtvivlan som vi avstår från att rösta, med förbehållet att det krävs kompletterande överväganden.

Medina Ortega
Herr ordförande! Det första vi måste göra är att precisera vad vi vill med Aldos betänkande. Det handlar inte i detta ögonblick om en definition av statusen för de områden som ligger utanför Europeiska unionens kontinent. Denna status är redan fastställd. De yttersta randområdena är en del av gemenskapens område, med samma rättigheter, så att medborgarna i de yttersta avlägsna områdena, såsom undertecknad eller Aldo, är väljare och valda i Europeiska unionen, vi bor i regioner som ligger långt från Europas kontinentala centrum, men vi är medlemmar i Europeiska unionen såsom övriga gemenskapsmedlemmar, med den egenskapen att våra områden ligger längre bort.
Det är sant att vad gäller brittiska, franska, nederländska och danska utomeuropeiska länder och territorier, finns det en viss oklarhet eftersom vissa av dessa områden verkar befinna sig i ett utvecklingsstadium, men de är definitivt områden i Europeiska unionen.
AVS-länderna är självständiga länder och suveräna stater. Ingen försöker nu att reglera deras status eller att få dem att gå samman med varandra. Kanarieöarna, som jag tillhör, är givetvis en del av Europeiska unionen och kommer att fortsätta att vara det eftersom de utgör en del av Spanien sedan 1400-talet.
Vad det handlar om i Aldobetänkandet är att använda den potential som Europeiska unionen har i några så avlägset belägna regioner för att bidra till ett av Europeiska unionens mål, vilket är utvecklingsstöd. De ytterst avlägsna randområdena - och kanske framför allt de utomeuropeiska länderna och territorierna har en relativt låg levnadsstandard i jämförelse med gemenskapens genomsnitt, men denna nivå är mycket högre än AVS-ländernas.
Förslagen i Aldobetänkandet är inriktade på att etablera en förbindelse och det har framför allt betydelse för det område där Aldo bor, i Karibien, där den geografiska fördelningen gör att situationen och statusen för dessa regioner något kommer till korta.
Jag tycker att det är positiva förslag, som Vecchi sade förut. Troligen skulle de behöva profileras med litet fler detaljer, men användandet av regionerna, från kommissionens sida, som plattform för operationer för utvecklingsstöd, som ett sätt att stimulera en viss integration mellan dessa regioner och de närmaste områdena med minst ekonomisk utveckling, är positivt.
Då det handlar om ett initiativbetänkande - det är uppenbart att Aldobetänkandet inte är ett bindande betänkande - skulle kommissionen kunna använda några av idéerna och några av Aldos förslag för att komma med konkreta förslag som gjorde det möjligt för såväl yttersta randområdena som utomeuropeiska länder och territorier att associeras på ett mycket intensivt sätt till det arbete som Europeiska kommissionen genomför för att hjälpa till med utvecklingsstödet i övriga världen.
Därför anser jag att vi bör gratulera till Aldos utmärkta arbete och för mig utgör det åtminstone inledningen för en aspekt av gemenskapens verksamhet inom utvecklingsstödet.

Fernández Martín
Herr ordförande! Debatten om Blaise Aldos betänkande har förtjänsten av dess politiska läglighet.
AVS-länderna har, vilket har varit tydligt vid många tillfällen och särskilt vid sammanträdena i AVS-EU: s gemensamma församling som hölls förra våren på Mauritius, satsat på ett ökat regionalt samarbetet inom politik, ekonomi, handel och kultur.
De utomeuropeiska områdena som hör till Europa kräver alltmer uppmärksamhet som gör det möjligt att integrera dem i en värld i utveckling av den globala ekonomin.
Vi måste komma ihåg ett grundläggande faktum: det är sant att de utomeuropeiska områdena inte är områden i unionen, men dess invånare är gemenskapsmedborgare vilka vi inte får glömma bort. Områdena i unionens yttersta randområden är regioner med en särskild status, införlivad sedan Amsterdamfördraget som primärrätt i unionen, och de kan i framtiden spela en roll i utvecklingen av förbindelserna mellan unionen och AVS-länderna, till exempel inom ramen för Interreg, om de kan göra sin geografiska situation lönsam.
Exemplen på interregionalt samarbete som kan nämnas är många. Ta exempelvis Réunion i södra Indiska Oceanen, de franska utomeuropeiska departementen i Karibien eller Kanarieöarna med några västafrikanska länder som kan visa möjligheterna med ett samarbete, vars dimension inte kan ignoreras. För tre veckor sedan, träffades den ständige sekreteraren för AVS-ländernas handelskammare på Kanarieöarna för att där placera sitt permanenta säte - detta bara sagt som ett av många exempel som kan nämnas -.
Av dessa och andra skäl tror vi att vi kommer att rösta - jag säger att vi tänker rösta - för Aldos betänkande. För att sluta, herr ordförande, skulle jag vilja veta vilken åsikt kommissionen har, med tanke på att det inte finns någon rättslig grund, om hur man skall styra dessa beståndsdelar på ett sådant sätt att det blir möjligt med ett samarbeta mellan tre områden som är olika, men som har möjligheter att stödja varandra sinsemellan.

Carlotti
Herr ordförande! Utskottet för utveckling och samarbete ville ha ett initiativbetänkande om förbindelserna mellan de utomeuropeiska länderna och territorierna (ULT), AVS-länderna och regionerna i Europeiska unionens yttersta randområden. Blaise Aldo, föredraganden, har gjort ett stort arbete och jag gratulerar honom till hans djärva slutsatser.
Aldo har visat oss att vi har en skyldighet i förhållande till de här regionerna. I kraft av deras originalitet och särprägel vad gäller kultur, identitet och ställning, utgör de viktiga företrädare för Europeiska unionen i världen, eftersom de är våra spjutspetsar i Västindien, Indiska oceanen, Atlanten och Stilla havet, och de inkarnerar den europeiska modellen med sina demokratiska värderingar och frihetsprinciper. Dessutom kräver våra kulturella och historiska band att vi ger dem vårt stöd och att vi har ett nära samarbete.
Trots våra handelsavtal och specifika program har vi aldrig lyckats med att inleda en studie om de här regionernas framtid och om deras egna förbindelser med AVS-länderna. Det var dags för det nu, när Europeiska unionen inleder en tredelad process med att göra om och omförhandla Loméavtalen, revidera associeringen med ULT och att genomföra en anpassad integration för regionerna i de yttersta randområdena.
Jag tror att övervägandena under Blaise Aldos ledning har lett oss fram till den punkten, för Europeiska unionen kommer att behöva engagera sig för en harmonisk ekonomisk och social utveckling i de här regionerna, och hjälpa dem att integreras i det internationella handelssystemet och bemöta den världsomspännande konkurrensen.
I det avseendet skulle jag bara vilja framhålla tre punkter i Aldobetänkandet: dess politiska dimension med inrättandet av ett forum för en dialog mellan Europeiska unionen och ULT; dess ekonomiska dimension, med inrättandet av en europeisk fond för utveckling av ekonomiska och sociala projekt, och till sist upprättandet av lokala kontor som skall företräda Europeiska unionen, mellanled, för att främja utbildning av och information till aktörer och till befolkningarna.
Självklart stöder jag föredragandens idé om att bevara den nuvarande handelsordningen, dvs. det fria tillträdet för produkter från ULT, med villkor som inte skadar AVS-länderna.
Sammanfattningsvis anser jag att det är önskvärt att kommissionen ger största möjliga uppmärksamhet åt betänkandet Aldo, så att detta dokument mynnar ut i konkreta förslag.

Günther
Herr ordförande! När jag tittar på jordgloben för att hitta de områden vi diskuterar, blir jag alldeles vimmelkantig vid blotta tanken på det problem som vi i Europa nu vill ta oss an på internationell nivå. Vi har dessutom vissa skyldigheter, i första hand mot AVS-länderna. Föredraganden, som gratuleras till sin insats, har i sin motivering påpekat att det i dessa områden, i ULT, det vill säga de utomeuropeiska länderna och territorierna, trots gynnsamma förutsättningar inte har skett en positiv utveckling. Jag vet inte om det här är det rätta sättet att försöka förändra situationen. Föredraganden föreslår å ena sidan en rad administrativa åtgärder, å andra sidan en rad finansiella sådana. Jag saknar en betoning av de regionala insatserna, något som flera av de föregående talarna har nämnt. För jag tror att det är där de största möjligheterna till en utveckling finns, att man redan från början utesluter de stora avstånden och satsar mer på ett samarbete inom regionerna.
Trots att jag är med i utskottet för utveckling och samarbete ställer jag mig fortfarande tveksam till vissa siffror och stycken i betänkandet. För det första gäller det frågan om utvidgningen av unionsmedborgarskapet som det är frågan om här, vilken också är knuten till tydliga riktlinjer, för det andra är det frågan om en särskild fond ur gemenskapsbudgeten, där jag befarar att vi i vissa avseenden begränsar och låser oss och mister vår flexibilitet, och för det tredje är det upprättandet av lokala kontor som ett mellanled i alla dessa länder, något som jag också betraktar som ännu en onödig förvaltningsåtgärd.

Van Putten
Herr ordförande! Även jag är medveten om betydelsen av Blaise Aldobetänkandet, och jag tackar honom för detta. Han kräver med rätta att man uppmärksammar de områden som alla just har beskrivit, och han går in på bland annat handel och likriktningen med länder i Afrika, Västindien och Stilla havet (AVS). Vad beträffar fonden har även jag frågor liknande dem som kollega Günther redan har framfört. Om detta är den rätta lösningen, det är jag fortfarande inte övertygad om.
Det är här för övrigt påfallande i hur hög grad det är fransmännen som för denna debatt, och att jag tyvärr är den enda nederländaren som går in på denna fråga; för det handlar här också om Nederländska Antillerna. Det är mycket iögonfallande att det inte finns en enda engelsman i kammaren, och engelsmännen har också kolonier. Det är, herr ordförande, nämligen intressant att konstatera att det finns två sorters kolonier. Vi har de utomeuropeiska områdena och de utomeuropeiska länderna och territorierna (ULT). De utomeuropeiska områdena är endast de franska kolonierna. I Nederländerna säger vi att ULT är en sorts styvbarn. Dessa blir trots allt behandlade på ett litet annorlunda sätt, och här råder nu kanske just en stor konflikt i båda riktningar.
Ibland leder detta till märkligheter. Nederländska Antillerna innefattar bland annat ön Sint Maarten. Fransmännen har Saint Martin. Det är helt enkelt den andra sidan av ön. På vår sida ligger flygplatsen; den franska delen är europeiskt territorium. Det är egentligen förvånande att det aldrig är någon akademiker i Nederländerna eller Frankrike som har skrivit någon doktorsavhandling om vad detta innebär, till exempel för Europas gränskontroller och liknande.
Men jag anser slutligen, herr ordförande, att vi också måste titta på hur ULT behandlas i förhållande till de utomeuropeiska områdena. Om de utomeuropeiska områdena således har en speciell status, vad betyder det då för ULT? Jag skulle faktiskt vilja be kommissionen att också uppmärksamma detta i framtiden som ett komplement till Aldos som sagt mycket viktiga betänkande.

Mendonça
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag uttrycker här Mendes Botas ståndpunkt då han inte kan närvara.
Stärkandet av en ny trepartsregionalitet, som knyter de ekonomiska, sociala och politiska banden närmare mellan utomeuropeiska länder och territorier, AVS-länder och regionerna i Europeiska unionens yttersta randområden kunde inte ha kommit vid ett lägligare tillfälle. Aldos betänkande öppnar nya vägar för en annan typ av utvecklingsstöd, en ny modell som skiljer sig ordentligt från det traditionella stödet som hittills haft stöd i Lomékonventionen, i den gamla Europeiska utvecklingsfonden (EUF) eller i de bilaterala avtalen mellan rika länder och utvecklingsländer.
Solidariteten går tillbaka oroväckande i den nutida världen. Under 1997 minskades offentliga stöd och privatkrediter i OECD-länderna till samarbete med 41 miljarder dollar och placerade sig på 324 miljarder dollar, det vill säga, den lägsta nivån under detta decennium. Det är nödvändigt med nya insatser och de regionala och underregionala partnerskapen kan vara en investering med ett synligt utbyte för alla intresserade. Institutionaliseringen av de utomeuropeiska länderna och territorierna samt de yttersta randområdena som speciella partner inom Lomékonventionens område, vilken integrerar dem huvudsakligen i en förnyad gemensam församling, förtjänar vårt beröm. Liksom vi i allmänhet stöder den mycket rika flora av förslag, idéer och uppslag i avslutande resolutionen i detta betänkande.
Särskilt vad gäller de yttersta randområdena Madeira, Azorerna, Kanarieöarna, Réunion, Guadelupe, Martinique eller Guyana, måste vi betona att dessa samtidigt är den yttersta gränsen i unionen och verkliga strategiska centrum för stärkandet av handelsförbindelserna med flera regionala grupper, liksom för en nära bevakning av de demokratiska värdena och friheten i Atlanten, Indiska Oceanen och Stilla havet. I dessa regioner måst Europeiska unionen inrätta delegationer med decentraliserade befogenheter för att samordna stödverksamheten inom det regionala samarbete vi har i dag.

Baldi
Herr ordförande, kära kolleger! Låt mig först av allt gratulera föredraganden Aldo till ett utmärkt arbete och till att så engagerat ha förmedlat sin stora erfarenhet till oss i det här aktuella betänkandet.
På vissa ställen på vår jord finns det, inom en och samma region, stater som hör till AVS-länderna, länder och territorier på andra sidan havet som hör till Europeiska unionens medlemsstater och delar av de yttersta randområdena som utgör integrerade delar av Europeiska unionen.
Redan den tredje Lomékonventionen, som slöts för perioden 1984-89, innehöll en idé om förstärkt samarbete mellan dessa tre grupperingar med helt olika status. I samband med förhandlingarna om en kommande femte Lomékonvention, som inleddes den 30 september 1998 mellan Europeiska unionen och AVS-länderna, och ratificeringen av Amsterdamfördraget kommer diskussionen att börja om statusen för de yttersta randområdena och för de länder och territorier som ligger på andra sidan havet.
Det är utan tvekan nödvändigt att ägna stort intresse åt dessa områden och att hålla dem åtskilda. Det jag instämmer i och som jag skulle vilja understryka i denna kammare är betydelsen av den fond för förebyggande av katastrofer som nämndes av föredraganden. Detta är något som vi redan har påpekat med tanke på de små östaterna i gruppen om klimatförändringar, den grupp som jag leder i den gemensamma församlingen AVS-EU. Det är nämligen väl känt att dessa områden är speciellt känsliga och att det därför krävs ingripanden från vår sida, framför allt eftersom vi exakt känner till den verksamhet som i huvudsak bedrivs längs kusterna, och som har en avgörande betydelse för såväl ekonomin som samhället i stort.
Enligt min mening har Aldo gett en mycket tydlig och utförlig bild av dessa problem, och det är därför nödvändigt att ge hans betänkande ett kraftfullt stöd, också med tanke på att vid nästa gemensamma församling kommer ett betänkande i frågan att godkännas.

Van den Broek
Herr ordförande! Min kollega João de Deus Pinheiro beklagar djupt att han inte kan tala inför er här i eftermiddag. Jag är mycket hedrad över att få ersätta honom i den här frågan, eftersom kommissionen gläder sig åt det arbete som har genomförts av utskottet för utveckling och samarbete, särskilt tack vare dess kraftfulle föredragande, Aldo, liksom av utskotten för yttrande och deras föredragande Castagnède och Souchet.
Dessa arbeten har mynnat ut i ett initiativbetänkande som är fullt med olika frågor - finansiella, handelsmässiga, mänskliga och geopolitiska - och som är mångfacetterad på grund av de olika statustyper som det avser: regionerna i unionens yttersta randområden, de fyra franska utomeuropeiska departementen, Kanarieöarna, Azorerna och Madeira, de tjugo länder och territorier som är associerade till Europeiska gemenskapen och AVS-staterna, med vilka unionen just nu förhandlar om ett framtida partnerskapsavtal.
Jag skulle vilja tillägga, vilket för mig är den bästa komplimang man kan ge förtroendevalda, att detta initiativbetänkande är djärvt. Man går ibland mycket långt när man hävdar vissa begrepp som ännu inte har genomförts. Till exempel att det inte skall krävas enhällighet för genomförandet av ULT: s associering, artikel 136 i fördraget, eller inrättandet av regionala frihandelsområden - Karibiska havet, Indiska oceanen - som skall associera AVS-länderna och de franska utomeuropeiska departementen och territorierna. Och till exempel inrättandet av en speciell utvecklingsfond för utvecklingen i ULT, som skall få anslag ur gemenskapens budget. Till exempel också att ULT skall rådfrågas genom en form av deltagande i den gemensamma församlingen AVS-EU.
Att gå långt på idéplanet, att utarbeta begrepp som vänder upp och ner på saker och ting, att formulera förslag som är djärva, det är det bästa er institution kan göra för kommissionen och rådet.
Kommissionen har å sin sida påbörjat en omfattande studie i frågan om de 20 ULT. Den kommer att vidarebefordras till parlamentet, via utskottet för utveckling och samarbete vid dess kommande sammanträde i april månad. Kommissionen har för avsikt att rådfråga lokala beslutsfattare vad de anser om resultatet av sin studie. I samband med den rådfrågningen kommer idéerna i ert initiativbetänkande till stor nytta för berörda lokala personer. Och slutligen kommer de till nytta för kommissionen, som efter dessa olika rådfrågningar skall formulera förslag.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Kaffe- och cikoriaextrakt
Ordföranden
Nästa punkt är betänkandet (A4-0054/99) av Lannoye för parlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om kaffe och cikoriaextrakt [C4-0023/99-96/0117(COD)].

Lannoye
Herr ordförande! Jag hoppas kunna fatta mig tillräckligt kort för att ge er möjlighet att slutföra det här ärendet.
Parlamentet skall uttala sig om ett gemensamt förslag till direktiv om kaffe- och cikoriaextrakt, som har godkänts av förlikningskommittén. Jag vill erinra om att det rör sig om ett av sju förslag som avser livsmedelsprodukter. Vid sidan av kaffeextrakt var choklad, honung, fruktsafter, sylt, konserverad mjölk och socker ursprungligen föremål för en gemensam debatt, som ägde rum i oktober 1997. Men det handlade om separata förslag till direktiv, som visserligen inspirerades av samma strävan efter förenkling i syfte att underlätta handeln, men som gick olika öden till mötes. Endast det som berör oss i dag har nått resultat. Vi har övervunnit de politiska och tekniska hindren och de olika uppfattningarna i institutionerna; rådet, kommissionen och parlamentet, och jag tror mig kunna säga att det har gjorts till parlamentets fulla belåtenhet.
Efter rådets gemensamma ståndpunkt, som efter kommissionens negativa yttrande inte tog med parlamentets tre ändringsförslag, antog parlamentet på nytt ändringsförslagen vid den andra behandlingen. Det var i september förra året. Två månader senare avslog rådet åter ändringsförslagen, vilket ledde till att förlikningskommittén sammankallades.
Vad går dessa ändringsförslag ut på? Två av dem, en är ett stycke i ingressen och en är en artikel, syftade till att direktivet skulle bevara principen om en begränsning av de nominella mängder som erbjuds på marknaden. Detta har en teknisk prägel. I själva verket är det något mer än tekniskt. Målet är faktiskt att förhindra en förvirring för konsumenten och en illojal konkurrens bland producenterna. Det behövs knappast sägas att dessa ändringsförslag i stor utsträckning stöddes av både konsument- och producentorganisationerna, vilket inte hör till vanligheterna. Det tredje ändringsförslaget avsåg analysmetoden och mängden fria och totala kolhydrater, Europaparlamentet ville att normen ISO 11292 från februari 1997, dvs. den modernaste metod som finns tillgänglig, skulle tillämpas.
Vid de tekniska sammanträdena och vid ett trepartssamtal mellan rådet, kommissionen och Ken Collins, ordförande i utskottet för miljö, samt jag själv, kom det fram att oenigheten inte var politisk, utan mera avsåg metod än innehåll. Vi markerade därför vårt samtycke till en kompromiss, som stöddes av förlikningskommittén i december 1998, som ledde fram till att rådets gemensamma ståndpunkt ändrades på följande sätt: först och främst infördes ett nytt stycke i textens ingress. Enligt detta stycke skall kommissionen ta ett initiativ senast den 1 juli 2000, med syftet att införa en skala för nominella mängder för kaffe- och cikoriaprodukter i det horisontella direktivet 80/232 om viktangivelser. Parlamentets mål har därför utan tvivel uppnåtts med hjälp av en annan metod, men det som räknas är att samma resultat uppnås.
För det andra innehåller punkt 1 i bilagan till direktivet en tydlig hänvisning till metoderna för att analysera kolhydratmängden, vilket möjliggör en användning av de modernaste metoderna, men utan att göra texten alltför stel genom att välja en bestämd metod. Här har kommissionens farhågor, som vi anser är välgrundade, beaktats
Jag skall avsluta och säga att det politiska resultatet av den här förlikningen enligt min mening är helt tillfredsställande. Det antogs dessutom enhälligt av utskottet för miljö, och därför är det oundgängligt med en positiv röst från parlamentet. Jag ber alltså kammaren att stödja detta betänkande.

Thyssen
Herr ordförande! Jag vill först och främst gratulera föredraganden till arbetet med den fråga han just har belyst. Det har blivit till en närmast teknisk fråga som inte ger upphov till några tidningsrubriker, men vars föremål berör människor i deras vardagsliv, deras dagliga kopp kaffe eller liknande. Folk förväntar sig med all rätt att vi tar även dessa frågor på allvar och behandlar dem grundligt, vilket här mycket riktigt har skett.
Under den andra behandlingen hade vi antagit ytterligare några ändringsförslag som rådet inte genast ställde sig bakom. Till slut gav förlikningsarbetet ändå ett gott resultat. Allt gick slutligen så smidigt att den officiella förlikningskommittén endast blev till en formalitet.
Herr ordförande! PEP stödde i förlikningskommittén helhjärtat det nuvarande resultatet. Detta kommer naturligtvis min grupp att göra också här i plenum. Jag vill bara ge uttryck för hoppet om att framsteg kommer att ske även på området för de övriga sex förslag som föredraganden i princip hänvisade till, bland annat chokladfrågan, men också de andra frågor som ingick i det paket som ursprungligen presenterades för oss, samt att vi där slutligen också kan uppnå ett tillfredsställande resultat. Jag skulle kanske vilja veta om kommissionären är insatt i den tidsmässiga samordningen. När kan vi vänta oss något mer på detta område, herr kommissionär? Då kan vi också planera vårt arbete bättre i det avseendet.

Bangeman
Herr ordförande! Jag vill bara göra två påpekanden. För det första: jag gratulerar föredraganden och herr Collins till ett mycket gott resultat. Vi har nu en utmärkt kompromiss som man verkligen kan stödja med gott samvete.
För det andra: Angående chokladen beror det på om rådet kommer fram till en vettig ståndpunkt. Det är inte helt uteslutet, men man vet inte när det kommer att ske.
För det tredje: Det var det kortaste tal jag någonsin har hållit!

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0020/99). Vi skall behandla frågor till rådet.

Fråga nr 1 från Roy Perry (H-1253/98): Angående: Mediekoncentration
Har det tyska ordförandelandet för avsikt att undersöka konsekvenserna av den växande koncentrationen i ägandeförhållandena inom medierna, särskilt i de fall detta leder till dominerande ställning inom andra ekonomiska sektorer, som till exempel idrotten?
Jag hälsar herr Verheugen välkommen och ber honom att besvara Perrys fråga.

Verheugen
Herr ordförande, herr ledamot! Låt mig innan jag besvarar er fråga få inleda med följande: I min egenskap av ordförande för rådet vill jag kraftfullt poängtera, att rådet lägger stor vikt vid säkerställandet av yttrandefriheten, och där är pressfriheten en av de viktigaste faktorerna. I rådet är man helt övertygad om att yttrandefriheten är en av de pelare som demokratin och andra medborgerliga fri- och rättigheter grundar sig på, så som det uttrycktes för 50 år sedan i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Av den anledningen bevakar medlemsstaterna och gemenskapen inom ramen för sina respektive behörighetsområden att tillgången till media under iakttagande av mångfalden av politiska och religiösa åskådningar garanteras på samtliga områden i samhället.
Vad beträffar rådets uppfattning i frågor som rör mediakoncentrationen, så vill jag påpeka att det i rådet för närvarande inte finns något förslag från kommissionen i den frågan. Naturligtvis kommer rådet att engagera sig starkt i ett sådant eventuellt förslag från kommissionen. Jag vill i det här sammanhanget rikta ledamotens uppmärksamhet mot det faktum, att området företagskoncentration är underställt gemenskapens konkurrensrätt, i det här fallet rådets förordning (EG) nr 4064/89 av den 21 december 1989 om kontroll av företagskoncentrationer. Ansvaret för tillämpningen av denna förordning ligger hos kommissionen.

Perry
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka rådets ordförande för hans svar. Jag delar naturligtvis, liksom alla demokrater, fullständigt åsikterna om nödvändigheten av pressfrihet i demokratiska samhällen. Det problem som jag försöker göra något åt i den här frågan är att ägarkoncentrationen inom media ibland kan skapa problem med pressfriheten, särskilt när denna ägarkoncentration sträcker sig bortom endast tidningsägande och in i andra ekonomiska områden. Många europeiska medborgare blir bekymrade när de till exempel ser övertagandet av Manchester United av BSkyB, förlängningen av möjligheten för sändningsföretagen att träffa avtal med vissa fotbollsklubbar och förslagen om en europeisk superliga. Allt det skulle kunna utmana idrottens frihet att fungera som den gjort hittills. Jag hoppas att rådet kommer att ta upp den frågan när det kommer en rapport från kommissionen.

Verheugen
Herr ordförande! Jag har full förståelse för er oro. Men jag vill än en gång påpeka att det här är en konkurrensrättslig fråga. Det finns i Europeiska unionen tydliga rättsliga grunder för detta och det är kommissionen som är ansvarig för rättstillämpningen och genomförandet av förordningarna. Den här frågan måste behandlas i kommissionen och sedan får man agera utifrån det. Jag upprepar att rådet är redo att ägna sig åt frågan, om kommissionen lägger fram ett förslag.

Ordföranden

Fråga nr 2 från Hans Lindqvist (H-1254/98): Angående: Avfolkningen av den svenska landsbygden
Inte sedan 1960-talet har avfolkningen på den svenska landsbygden varit större. I ca 210 av Sveriges 280 kommuner har befolkningen minskat, främst i inlandet i mellersta och norra Sverige. Medlemskapet i EU skulle stärka regionalpolitiken så att hela landet kunde utvecklas. Verkligheten blev en annan. Nuvarande utveckling är oacceptabel. Kan rådet ge några förhoppningar för de regioner i Sverige som nu hårt drabbas av avfolkningen? Kommer de ca 4 miljarder svenska kronor som Sverige får tillbaka på den årliga medlemsavgiften på 21 miljarder kronor att minska eller öka i framtiden?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Lindqvists fråga.

Verheugen
Herr ordförande! I rådet är man medveten om problemet med avfolkningen, i synnerhet i vissa regioner inom unionen, och man tillmäter alltid åtgärderna för bevarandet av en livskraftig befolkningsstruktur på landsbygden stor betydelse. Vad beträffar de aspekter som hör samman med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, så har rådet för avsikt att inom ramen för överläggningarna om förslagen till Agenda 2000 skissa på en jordbruksmodell som kan vidareutvecklas i framtiden, nämligen en modell för ett mångfunktionellt, hållbart, konkurrenskraftigt och över hela gemenskapsområdet fördelat jordbruk, alltså även sådana regioner som har särskilda problem, precis som ni, herr ledamot, nämner i er fråga.
Rådet medger att politiken för landsbygdens utveckling spelar en grundläggande roll när det gäller att utnyttja alla möjligheter till bevarandet av en levande landsbygdsstruktur inom hela Europeiska unionen. Sverige uppbär i dag ett strukturstöd för de mest glesbefolkade regionerna inom regionalpolitikens ramar. Fram till den 31 december 1999 bidrar strukturfonderna, finansieringsinstrumentet för fiskeriets anpassning och Europeiska investeringsbanken alla på sitt vis till att förverkliga det prioriterade målet, nämligen det så kallade mål 6. Det innebär ett främjande av utvecklingen och den strukturella anpassningen av de särskilt glesbefolkade regionerna. Detta håller för närvarande på att granskas inom ramen för kommissionens förslag till en reform av strukturfonderna, något som för övrigt framgår av det andra skälet i protokoll nr 6 i Sveriges anslutningsakt.
Kommissionen föreslår att interventionen av fonderna till förmån för mål 6-områden inom ramen för mål 1 skall fortsätta under tidsperioden 2000-2006. Beträffande diskussionsläget i rådet kan jag meddela er, herr Lindqvist, att kommissionens förslag står i motsats till ett annat förslag från medlemsstaterna som man ännu inte har tagit ställning till. Det senare förslaget innebär att man behåller det hittillsvarande mål 6 och fortsätter med stödåtgärderna. Det förslaget kommer man att ta ställning till i samband med hela paketet Agenda 2000, precis som jag meddelade under eftermiddagens debatt.

Lindqvist (ELDR).
Tack så mycket för svaret. Vi har i dag fått se ett åskådliggörande exempel från verkligheten i denna del av Europa med franska lantbrukare som demonstrerar för sin överlevnad och för att kunna försörja sig. Vi har precis samma situation i Sverige, särskilt i norra Sverige. Tre- fyra lantbruk läggs ned per dag. Det är de små lantbruken med 15-20 kor som tvingas läggas ned. Människor tvingas flytta till storstäderna, framför allt till Stockholmsregionen, Malmö och Göteborg. Det har inte varit en så kraftig migration som nu sedan sextiotalet i Sverige, med folk som flyttar från inlandskommunerna. Av våra 279 kommuner i Sverige har 211 tappat befolkning; alla dessa ligger i inlandet.
Jag har en följdfråga som handlar om mål 6. Kan man från rådet ge något mer besked om vi får behålla mål 6 i Sverige och Finland, och kommer kriterierna för mål 6 att finnas kvar inom den nya ramen för mål 1? Jag vore tacksam över att få svar på den frågan.

Verheugen
Herr ordförande! Vi är fullt medvetna om den problematiken. Senast förra söndagen fick jag själv utförlig information om detta problem av den svenska regeringen i Stockholm, och jag upprepar, att det förutom kommissionens förslag finns ett annat förslag som man kommer att ta ställning till. Inte förrän man har fattat beslut om hur stora medel som kommer att avsättas för strukturfrämjande i glesbygden framöver, inte bara i Sverige och i Finland, vilket ni har alldeles rätt i, utan även i andra delar av unionen, inte förrän då kan man bestämma hur ett ändåmålsenligt program skulle kunna förverkligas.

Bonde
Kommer rådets ordförande att se till att vi i parlamentet kan få fullständig information om alla tillskott från jordbruksfonderna, så att vi kan göra något åt situationen att 80 procent av jordbrukarna får 20 procent av tillskottet, medan 20 procent av jordbrukarna får 80 procent av tillskotten från EU-budgeten, och att dessa 20 procent tillsammans har mindre intäkter än vad vi konsumenter och skattebetalare betalar in, dvs. att en massa pengar har försvunnit på vägen?

Verheugen
Herr ledamot! Jag tror inte att jag behöver förklara för er, hur det nuvarande systemet för Europeiska unionens gemensamma jordbruk uppstod och hur det kom att utvecklas. Det vilar på tidigare fattade beslut och för närvarande står vi inför en reform av den europeiska jordbrukspolitiken, vars målsättning är att göra jordbruket i Europa mer konkurrenskraftigt, produktivt, hållbart och ekologiskt. Motsvarande förslag från kommissionen föreligger och här gäller det jag just sade: Det finns hos medlemsstaterna i rådet många olika föreställningar om hur en reform av jordbrukspolitiken i slutändan skall se ut. Det finns till och med medlemsstater som anser att det inte behövs några förändringar alls.
Jag väntar nu på det första beskedet från Agrifin-rådet den 22-24 februari om hur de ansvariga ministrarna detta råd föreställer sig framtiden för den europeiska jordbrukspolitiken. I dag är det ännu för tidigt. Jag kan därför inte besvara er fråga, eftersom man inte har fattat de relevanta besluten ännu.

Martin, David
Jag inser att rådets ordförande inte kan förutse resultatet av reformen av strukturfonderna men skulle han kunna vilja uppmärksamma de övriga ledamöterna i rådet på att den här kammaren är mycket bekymrad över att kommissionens förslag för mål 1 - nämligen den stränga tillämpningen av kriteriet 75 procent av BNP är orättvist mot vissa regioner i den här gemenskapen. Om man med avseende på den regionala frågan ser till högländerna och öregionerna i mitt eget land, Skottland, så ser man att det är ett landsbygdsområde som riskerar att avfolkas ännu mer. Över 75 procent skulle det vara just den typ av område som vi försvarar i den här reformen. Om vi däremot håller oss strikt till kommissionens 75 procent, så kommer det att gå förlorat.

Verheugen
Herr ordförande! Jag kommer att ta fasta på er önskan och uppmärksamma rådet på den aspekten. Men ni blir nog inte förvånad om jag säger att en medlemsstat redan har gjort och fortfarande gör det, så det är ett välkänt problem för rådet.
Men jag måste tillägga att det hittills har framgått av överläggningarna att det i rådet finns en bred majoritet för tillämpningen av en ytterst strikt måttstock för användningen av kriteriet med 75 procent för mål 1-områden. Det beror bland annat på att det är flera områden som befinner sig knappt under den gränsen, och det är andra som befinner sig knappt över. Den tendens jag för närvarande tycker mig se är som sagt att man kommer att hålla fast vid en strikt tillämpning av det kriteriet. Men i rådet är man väl medveten om problemet. Jag kommer att se till att man tar hänsyn till parlamentets betänkligheter och era betänkligheter i de fortsatta överläggningarna.

Ordföranden
Nu skulle vi egentligen besvara frågorna nr 3 och 4 tillsammans. Då emellertid frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 4.

Fråga nr 3 från Christine Oddy (H-0001/99): Angående: Amnesty International och Europeiska unionens politik för mänskliga rättigheter
Känner rådet till att Amnesty International har uppmärksammat femtioårsjubiléet av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna genom att publicera en rapport om EU: s politik för mänskliga rättigheter? Vilka åtgärder vidtar rådet för att utvärdera denna rapport och utnyttja dess viktigaste rekommendationer till att förstärka EU: s politik för mänskliga rättigheter?
Herr Verheugen, ni har ordet för att besvara Oddys fråga.

Verheugen
Herr ordförande, fru ledamot! Rådet anser att de icke-statliga organisationernas insats på de mänskliga rättigheternas område är av stor betydelse. Man tar stor hänsyn till de åsikter och rekommendationer som framförs av de icke-statliga organisationerna och bemödar sig om kontakten och erfarenhetsutbytet med dessa. Det gäller också i frågan om hur Europeiska unionens politik för de mänskliga rättigheterna skall kunna förbättras.
Därför vill jag påpeka att det dåvarande ordförandeskapet i december 1998 i GUSP: s arbetsgrupp för de mänskliga rättigheter delade ut den rapport från Amnesty International som Oddy nämnde. Rådet är av samma uppfattning som Amnesty International, att det är viktigt att ständigt eftersträva ytterligare förbättringar av EU: s politik för de mänskliga rättigheterna. Rådet kommer i denna strävan också att beakta rekommendationerna från Amnesty International.
Rådet hänvisar till den förklaring som offentliggjordes den 10 december 1998 med anledning av femtioårsjubiléet för den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, och som sedan kom att bekräftas av Europeiska rådet. Förklaringen av den 10 december 1998 innehåller en rad operativa förslag, och rådet kommer de närmaste månaderna att samråda om utformningen av dessa. Motsvarande uppgift bekräftades av allmänna rådet den 25 januari 1999.
Uppföljningen av de operativa punkter som omfattas av förklaringen av den 10 december 1998, utgör en viktig del av ordförandeskapets arbetsprogram. Där ingår även frågan om EU: s årsrapport om de mänskliga rättigheterna.
En framskjuten ställning i arbetsprogrammet har Förenta nationernas försök att aktualisera EU: s ståndpunkter inom politiken för de mänskliga rättigheterna vad vissa länder och frågor beträffar. Det gäller de viktiga frågorna om Förenta nationernas reform av mekanismerna för de mänskliga rättigheterna samt förberedelserna av den internationella konferensen om rasism.

Oddy
Eftersom jag blev krigsskadad på vägen hit och snubblade, så förväntar jag mig ett bättre svar än det jag fick av kommissionen i går.
Jag skulle vilja veta något i samband med EU: s uppförandekod för vapenförsäljning. Jag skulle vilja veta om det finns en gemensam förteckning över militär utrustning upptagen i den koden, hur många licenser som vägrats och vilka framsteg som rådet och medlemsstaterna gör på det här området? Som jag sade så förväntar jag mig ett bättre svar än det jag fick i går eftersom det var förskräckligt dåligt.

Verheugen
Nej, det kan jag inte, och det vill jag av principiella skäl inte heller göra. Jag kan inte se något samband mellan den här frågan och den tilläggsfråga som ställdes. Ordförandeskapet kan inte ha förberetts på denna fråga. Jag är inte beredd att på rak arm ta ställning i en så känslig fråga. Jag kan gärna ge er ett skriftligt svar. Men som sagt, jag kan inte se något samband mellan tilläggsfrågan och den egentliga fråga som ställdes.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen. Fru Oddy, det finns ingen möjlighet till replik. Ni vet mycket väl att det i frågestunden bara ges ett inlägg. Verheugen har erbjudit er ett skriftligt svar. Verheugen och ni kan upprätthålla en förbindelse utifrån den skrivelse som Verheugen har utlovat. Men jag är enligt arbetsordningen tvungen att fortsätta med frågestunden.

Ordföranden

Fråga nr 5 från James Provan (H-0004/99): Angående: Humanitärt bistånd till det ryska folket
I den resolution om humanitärt bistånd till det ryska folket som parlamentet antog den 19 november 1998 fästes uppmärksamheten vid att tuberkulos (tbc) utbrutit i ryska fängelser och att uppemot 15 procent av internerna bär på smittan.
Kommer rådet att ge anvisningar till kommissionen om att föreslå en handlingsplan för att bekämpa riskerna för att ryska tbc-smittobärare kan smitta andra delar av den ryska befolkningen, grannfolk och förr eller senare EU-medborgare?
Herr Verheugen, jag ger er ordet för att besvara Provans fråga.

Verheugen
Herr ordförande! Europeiska rådet gav på sitt sammanträde i Wien uttryck för unionens solidaritet med Ryssland och den ryska befolkningen i den rådande ekonomiska krisen. Av samma anledning antog rådet den 17 december 1998 ett omfattande program för leveranser av jordbruksprodukter till Ryssland. ECHO har sedan 1991 spenderat 50 miljoner ecu på humanitärt bistånd till Ryssland.
Ett resterande belopp på 4, 8 miljoner ecu återstår av anslagen för 1998. Sedan man har prövat på vilka områden nöden bland befolkningen var som störst, beslutade man att i första hand prioritera en lösning av tuberkulosproblemet och då i synnerhet i fängelserna. Kommissionen och rådet delar alltså de farhågor som framförs av ledamoten och som även kommer till uttryck i Europaparlamentets resolution av den 19 november 1998.
När tuberkulos på nytt bröt ut i utvecklingsländerna var det i synnerhet fängelserna som blev en grogrund för sjukdomen. Ryssland har den högsta kvoten anhållna i världen, 1 procent av den totala befolkningen. De ryska fängelserna är överfulla. På många fångvårdsanstalter bär uppåt 10 procent av internerna på smittan. Därför har kommissionen beslutat att använda större delen av de 4, 8 miljoner ecu som återstår av budgeten 1998, nämligen 4, 24 miljoer ecu, till projekt för att få bukt med tuberkulosen.
Som bekant är det icke-statliga organisationer inom unionen, Förenta nationernas organ och internationella humanitära organisationer som verkställer hjälpen från ECHO.

Provan
Jag vill tacka rådets ordförande för ett mycket uttömmande svar. Jag är bekymrad över tuberkulosen och jag är glad att veta att rådet anslår en stor del av medlen till det, eftersom det kan vara ett allvarligt problem.
I fråga om övriga aspekter av de jordbruksbruksprodukter som just nu kanske skickas till den ryska befolkningen, tror jag att en del av programmet kommer att göra det möjligt att de livsmedel som skickas dit kan säljas på den lokala marknaden till befintliga marknadspriser. Huvudproblemet är emellertid att befolkningen inte har pengar att köpa dem för. Det finns för litet medel i ekonomin just nu och det är ett stort problem.
Vilka garantier kan rådet ge oss om att de jordbruksprodukter som Europeiska unionen sänder till Ryssland verkligen kommer att hitta fram till de personer som verkligen behöver hjälp?

Verheugen
Herr ordförande! Ni har tagit upp ett mycket allvarligt problem, som rådet i själva verket har ägnat stort intresse i en mycket seriös debatt. Vi står ju här inför det dilemmat, att vi å ena sidan känner ett humanitärt ansvar och vill hjälpa till, men å andra sidan vet att vi i det land där vi vill hjälpa till stöter på strukturer, som ofta motverkar hjälpens syfte. Rådet har därför fastställt politiska riktlinjer för kommissionen som innebär att man vid leveranserna till Ryssland måste se till att de verkligen kommer de mest hjälpbehövande till godo, att de befintliga fungerande strukturerna för livsmedelsförsörjningen inte störs, utan att hjälpen bidrar till att främja en självbärande politik som i framtiden kan garantera befolkningens försörjning. Det är det som har varit rådets avsikt. Att omsätta sådana politiska förutsättningar i praktisk hjälp har visat sig vara utomordentligt svårt. Det är anledningen till att rådet enligt min uppfattning inom kort kommer att få ägna sig åt den här frågan igen.

Ordföranden
.
Fråga nr 6 från Giorgos Dimitrakopoulos (H-0006/99): Angående: Cyperns säkerhet
Europeiska unionen och särskilt några av dess medlemsstater har haft invändningar mot den cypriotiska regeringens ursprungliga planer på att placera ett system med luftvärnsrobotar (S-300-missiler) på ön och därefter gratulerat Cypern till beslutet att skrinlägga planerna. På vilket sätt bör Cypern enligt rådet förbättra sitt säkerhetsläge?
Herr Verheugen, ni har ordet för att besvara Dimitrakopoulos fråga.

Verheugen
Herr ledamot! Vägen till en förbättring av säkerheten på Cypern är enligt Europeiska unionens uppfattning att fortsätta sträva efter en politisk lösning på problemet med öns delning. Där kan Cypern i fortsättningen räkna med full uppbackning från Europeiska unionen och hela statsgemenskapen. Enligt Europeiska unionens uppfattning är rustningsnivån på Cypern redan alldeles för hög med den faktiska risken att ytterligare rustningsåtgärder från endera sidan genast möter konkurrens från den andra, och att säkerheten på det viset inte ökar utan snarare minskar. Av den anledningen har Europeiska unionen, precis som ledamoten nämnde, välkomnat president Klerides beslut om att inte stationera några S-300-missiler på Cypern. Beslutet var en viktig signal om en sänkning av den alltför höga rustningsnivån på Cypern, och Europeiska unionen hoppas nu att man från båda sidor kommer att vidta ytterligare åtgärder i samma riktning.
Beslutet att inte stationera missiler på ön, har undanröjt en av orsakerna till de spänningar som råder. Rådet anser sig kunna stödja framstegen mot en rättvis och varaktig lösning av Cypernkonflikten. Europeiska unionen har tydligt förespråkat resolutionerna 1217 och 1218 från Förenta nationernas säkerhetsråd och stöder fullt ut de insatser som görs av FN: s generalsekretariats representant för Cypern.

Dimitrakopoulos (PPE).
Herr ordförande! Jag vill tacka rådets företrädare för hans svar, jag har dock två följdfrågor att ställa.
För det första talade rådets företrädare om ytterligare, kompletterande åtgärder från de två sidorna. Jag skulle vilja fråga vilka åtgärder rådet nu förväntar sig från den turkiska sidan.
För det andra, finns det för Cypern, parallellt med landets inträde i Europeiska unionen, planer på ett inträde även i Nato, för att på så sätt lösa säkerhetsproblemen, eller finns det åtminstone planer på att installera Natotrupper på Cypern, så att den turkiska och övriga militär som för närvarande finns på ön kan dras bort?

Verheugen
Herr ledamot! Rådets främsta krav till den turkiska sidan på Cypern är att de skall delta i anslutningsförhandlingarna. Europeiska unionens politiska strategi är ju, som ni vet, att genom inledandet av anslutningsförhandlingarna med Cypern uppnå en katalysatoreffekt, som bidrar till en lösning på de politiska problemen, ja som i slutändan till och med kan bli upphovet till en sådan lösning.
Dessa förhoppningar har hittills inte blivit uppfyllda, men kravet till den turkiska sidan om ett deltagande i förhandlingarna, förblir oförändrat och står fast. Förutom det ställer man naturligtvis kravet till den turkiska sidan att de skall hålla sig undan i militärt avseende och genom nedrustningsåtgärder bidra till lättnader i den spända situationen. Vad beträffar Cyperns överväganden om att ansluta sig till Nato eller överväganden inom Nato beträffande Cyperns eventuella anslutning, kan jag inte ge er några upplysningar, eftersom det är ordförandeskapet i Europeiska unionen jag företräder och inte Nato-rådet.

Ordföranden

Fråga nr 7 från José Salafranca Sánchez-Neyra (H-0008/99): Angående: USA: s regering vidtar nya åtgärder rörande handelsblockaden mot Kuba
USA: s regering har just mildrat villkoren för handelsblockaden mot Kuba genom att tillåta export av livsmedel och jordbruksproduker till Kuba (till familjeföretag och icke-statliga organisationer), utvidgning av direktflyg till Kuba, återupprättande av ett direkt postsystem och genom att medborgarna får möjlighet att skicka pengar till Kuba. Dessa åtgärder är ett komplement till dem som inleddes av Clintonadministrationen i mars förra året.
Mot bakgrund av att dessa åtgärder som nyligen har inletts av USA: s regering är så betydelsefulla undrar jag följande:
Hur bedömer rådet dessa åtgärder?
Anser rådet att dessa åtgärder hör hemma i avtalen från det transatlantiska toppmötet den 15 maj förra året?
Tror rådet att den nya inriktningen i den nordamerikanska politiken gentemot Kuba förändrar Europeiska unionens ställning i frågan om lagarna med extraterritoriell effekt?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Salafrancas fråga. Ni har ordet.

Verheugen
Herr ledamot! Rådet har inte behandlat den fråga ni tar upp. Men jag kan ändå säga något om den. Rådet bekräftar den ståndpunkt man intog i avtalsfrågan på toppmötet EU-USA i London i maj 1998. Rådet sade den gången: " Ett definitivt förkastande, av rättsliga eller principiella skäl, av sekundära bojkotter och lagar med extraterritoriell och retroaktiv verkan."
Rådet välkomnar de nya åtgärderna från den amerikanska regeringens sida. Men trots att dessa ger uttryck för en flexiblare inställning till Kuba hos USA, beklagar rådet att det amerikanska embargot mot Kuba fortsätter. Den typen av aktioner är inte ett bra sätt att främja demokratin och respekten för de mänskliga rättigheterna. Rådet anser att det är riktigt framöver att eftersträva en dialog med Kuba, något som vi gav uttryck för i den gemensamma ståndpunkten i december 1969, och stödja processen på Kuba med en fredlig övergång till en pluralistisk demokrati liksom respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande fri- och rättigheterna och ett ekonomiskt uppsving med varaktigt resultat.
Tillämpningen av avtalen från toppmötet EU-USA i London den 18 maj 1998 kommer även framöver att vara en prioriterad fråga i EU. För närvarande sker, trots den amerikanska regeringens försök, inga framsteg som kan leda till en ny principiell inriktning på USA: s sanktionspolitik.

Salafranca Sánchez-Neyra
Efter att ha tackat rådets ordförande för bedömningen av åtgärderna, skulle jag vilja ställa en följdfråga.
Frågan är följande: ni vet, herr rådsordförande, att kommissionär Brittan och Clintonadministrationen, inom ramen för avtalen från det transatlantiska toppmötet, kom fram till ett avtal enligt vilket Europeiska unionen skulle dra tillbaka anmälan till Världshandelsorganisationen och att ett annat avtal var just att USA skulle ändra avdelning IV i Helms-Burtonlagen.
Brittan hävdade i ett möte med utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor i detta parlament, till svar på en fråga från mig, att om USA: s kongress inte genomförde denna förändring i avdelning IV skulle man överväga att återigen lämna in anmälan till Världshandelsorganisationen.
Delar rådet denna ståndpunkt? I så fall, och jag slutar där, herr ordförande - vad gäller då för tidsfrister?

Verheugen
Herr ledamot! Ja, ordförandeskapet delar kommissionens uppfattning i den frågan. Jag kan för närvarande inte ange någon exakt tidpunkt, eftersom inte rådet har fattat något beslut i frågan än. Jag tror personligen att det senast kommer att ske i samband med det europeisk-amerikanska toppmötet i juni.

González Álvarez
Herr rådsordförande! Vi är tacksamma för informationen, men i vilket fall som helst skulle jag vilja komma med ny information från i förmiddags som vi fick i den grupp ledamöter från alla politiska grupper som utgör den interparlamentariska grupp mot blockaden - och självfallet mot Helms-Burtonlagen som förvärrar den - som har besökt Kuba.
Under ett möte visade de kubanska myndigheterna upp ett brev från de nordamerikanska jordbrukarna som trycker på Clinton för att de inom ramen för de senaste flexibla åtgärderna från den nordamerikanska regeringen, skall kunna sälja direkt till kubanska småföretag eller till släktingar till Kubaner i Miami.
Jag förklarar detta för att ni skall beakta det, herr rådsordförande - ni sade att ni skall göra en bedömning av situationen i juni -, att den paradoxala situationen kan uppstå att de nordamerikanska jordbrukarna utan problem kan sälja till kubanerna, medan vi i Europa fortfarande kommer att ha stora svårigheter för att kunna upprätta en normal handel och normala förbindelser med Kuba på grund av Helms-Burtonlagen, och den blockad som ni mycket väl vet, herr rådsordförande, är illegal och står i motsättning till FN: s resolutioner.

Verheugen
Fru ledamot! Jag är verkligen tacksam för denna information och skulle vara skyldig er ett tack om ni kunde ställa det underlag ni nämner till rådets förfogande, så att man kan ta hänsyn till det i den nödvändiga beslutsprocessen. Jag vill för närvarande inte göra en politisk bedömning, innan jag har tagit del av det aktuella underlaget. Det har ni säkert förståelse för. Men det händelseförlopp som ni just har beskrivit borde senast på toppmötet EU-USA i juni bli föremål för diskussion.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen.
Frågorna nr 8 och 9 bortfaller då de har tagits upp på föredragningslistan för innevarande sammanträdesperiod.

Ordföranden

Fråga nr 11 från Esko Seppänen (H-0016/99): Angående: Wassenaar-systemet
Enligt ett beslut som fattats i början av december har också krypteringsprodukter tagits med inom ramen för det så kallade Wassenaar-systemet. EU är inte part i Wassenaar men nu har EU fått att förbereda ett förslag till ett direktiv i denna fråga. Hur vill rådet motivera att krypteringsprodukter inte kan vara föremål för frihandel och anser rådet att beslutet om Wassenaar överensstämmer med WTO-avtalet?
Herr, Verheugen, ni har ordet för att besvara Seppänens fråga.

Verheugen
Herr ordförande, herr ledamot! Krypteringsprodukterna har inom ramen för Wassenaar-systemet alltid varit föremål för exportkontroll. De 33 avtalsstaterna för Wassenaar-systemet antog på sitt möte den 2 och 3 december 1998 nya bestämmelser för exportkontrollen av krypteringstekniken - de så kallade krypteringsprodukterna. Dessa kom att innebära en minskad exportkontroll och förhindrar dessutom förankringen av kryptoinskränkningar. De avtalsstater som tillhör EU försökte förhindra bestämmelser som skulle innebära ytterligare begränsningar av den fria handeln.
Det är sant att Europeiska unionen inte är en av avtalsparterna i Wassenaar-systemet. Det finns för närvarande ett integrerat system, som rådet, kommissionen och medlemsstaterna med sina respektive ansvarsområden ingår i, för att skydda medlemsstaternas främsta säkerhetsintressen och uppfylla deras internationella åtaganden. Rådet förbereder för närvarande Wassenaar-beslutens omvandling i praktiken. Det förutsätter en ändring av rådets beslut 94/942/GUSP liksom en anpassning av listan över varor med dubbel användning som enligt rådets förordning (EG) nr 3381/94 kräver exportlicens. Här är det dual use -förordningen det rör sig om. Rådet har för avsikt att den nya versionen av listan skall träda i kraft den 1 april 1999.

Seppänen
Bäste ledamot av rådet! Förstod jag rätt att ni sade att man i Wassenaar-rådet den 2-3 december 1998 fattade ett beslut att frisläppa handeln med krypteringsprodukter? Sade ni det så har ni fel. Då stramade man åt licensförfarandet för dessa produkter och Europeiska unionens medlemsländer gick med på USA: s krav på att speciellt förhindra försvårandet av spionverksamheten. Krypteringsprodukter används i synnerhet för att skydda sig mot Echelon- och annan spionverksamhet som Förenta staterna bedriver. Förstod jag rätt att ni påstår att handeln med krypteringsprodukter blev frisläppt i detta sammanhang, och anser ni att den här typen av licenstvång på handeln med krypteringsprodukter över huvud taget är i överensstämmelse med WTO-avtalet?

Verheugen
Herr ordförande, herr ledamot! Ja, ni uppfattade mig rätt. Jag upprepar: På mötet den 2 och 3 december antog Wassenaar-systemets avtalsparter nya bestämmelser för exportkontrollen av krypteringstekniken. Det är alltså de krypteringsprodukter ni nämnde. Exportkontrollen har minskat i och med dessa nya bestämmelser. Det var just det som var målsättningen för EU: s medlemsstater, att förhindra att kryptoinskränkningar förankrades i de nya bestämmelserna.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen. Herr Seppänen, det finns ingen möjlighet till ett andra inlägg i frågestunden. Dessutom talar ni utan hjälp av tolkningstjänsten, vilket under alla omständigheter gör en dialog omöjlig.
Herr Rübig har ordet för en följdfråga.

Rübig
Herr ordförande! Jag undrar hur kvantiteten och kvaliteten i dessa system kommer att visa sig bli i framtiden. Har rådet analyserat den frågan?

Verheugen
Herr ordförande! Herr ledamot, jag beklagar verkligen att jag inte kan besvara denna mycket speciella fråga utan att förbereda mig först. Jag måste därför få besvara er fråga skriftligt.

Ordföranden
Rübig inväntar detta skriftliga svar.

Ordföranden
Frågorna nr 12 och 13 skulle besvaras tillsammans. Men då frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 13.

Fråga nr 12 från Nuala Ahern (H-0017/99): Angående: Harmonisering av Oslo- och Pariskonventionerna om förhindrande av havsföroreningar för att stävja nya radioaktiva föroreningar
Vilka åtgärder kommer rådet att vidta för att inom EU garantera en harmonisering av överenskommelsen om förhindrandet av nya radioaktiva föroreningar från kärnkraftsanläggningar vid de hav som omger EU, framför allt Sellafield och La Hague, vilken utarbetades av en arbetsgrupp på ministernivå, knuten till Oslo- och Pariskonventionerna om förhindrande av havsföroreningar, vid ett möte om skydd av haven som hölls i Dublin förra månaden?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Aherns fråga.

Verheugen
Fru ledamot! På förra årets konferens i Lissabon för parterna i avtalet om skyddet av havsmiljön i nordöstra atlantregionen - OSPAR-avtalet - antog OSPAR-kommissionen som politisk förklaring en strategi mot radioaktiva ämnen. Målet med den strategin är att förhindra föroreningar av havsområdet som orsakats av joniserande strålning. Det skall uppnås genom markanta minskningar av utsläpp, luftföroreningar och radioaktiva föroreningar med målet att garantera koncentrationer nära bakgrundsvärdena för naturliga radioaktiva ämnen och nästan noll för kemiska radioaktiva ämnen.
För att uppnå det målet skall man bl.a. ta hänsyn till det lagliga utnyttjandet av havet, den tekniska genomförbarheten liksom de radiologiska effekterna för människor och organismer. Fram till år 2020 skall utsläppen, luftföroreningarna och de radioaktiva föroreningarna ha minskat så pass mycket att koncentrationshöjningar, som överskrider de redan befintliga koncentrationerna, nästan ligger på noll. OSPAR-arbetsgruppen " radioaktiva ämnen" som ägnar sig åt att förverkliga denna förklaring träffades i Dublin den 19-22 januari 1999. Där kom avtalsparterna överens om att före hösten 1999 rapportera om de planerade åtgärderna för att minska utsläppen, luftföroreningarna och de radioaktiva föroreningarna. Rådet vill poängtera, att den fråga som Fitzsimons tar upp i första hand avser de bilaterala förbindelserna mellan två av Europeiska unionens medlemsstater, och att den därför faller inom dessas ansvarsområde. Rådet vill ändå tydligt påminna om att den kärnkraftsanläggning som nämns omfattas av gemenskapslagstiftningen på området hälsoskydd, i synnerhet av rådets direktiv 96/29/Euratom om fastställande av grundläggande säkerhetsnormer för skydd av arbetstagarnas och allmänhetens hälsa mot de faror som uppstår till följd av joniserande strålning.
Dessutom kan ordförandeskapet meddela att det just nu pågår intensiva samtal mellan regeringen i Förbundsrepubliken Tyskland och regeringen i Förenade kungariket om den fortsatta användningen av upparbetningsanläggningen Sellafield. Vid ett senare tillfälle, när samtalen har avslutats, kan jag gärna rapportera om detta.

Ahern
Jag skulle vilja fråga rådets ordförande om han tror att det bränsle som bearbetas i Sellafield möjligen är förenligt med åtagandet att minska utsläppen till noll, eller praktiskt taget ingenting som han säger? Jag har hört vad han sade om de intensiva bilaterala förhandlingar om utsläpp som just nu äger rum mellan Tyskland och Förenade kungariket, och även Frankrike tror jag. Sedan 1994 har det registrerats kraftiga ökningar av utsläpp från THORP och det kan omöjligen vara förenligt med åtagandet att minska utsläppen till noll. Jag är mycket glad att få höra om de intensiva förhandlingarna men jag skulle också vilja säga att det, enligt nyutkomna vetenskapliga tidskrifter, inte är tal om att betala någon ersättning.

Verheugen
Fru ledamot! Ni har blandat ihop två olika händelser, som inte alls har något med varandra att göra. De samtal som för närvarande pågår mellan regeringarna i Förbundsrepubliken Tyskland och Förenade kungariket om Sellafield, har inget att göra med de beslut som OSPAR fattade i Lissabon. Det är två helt olika saker. Det finns inget samband mellan dessa två. Jag har inte möjlighet att bedöma i vilken utsträckning de anläggningar ni nämnde uppfyller bestämmelserna. Vi kommer, som jag sade, i höst att få rapporter från avtalsparterna om vad de avser att göra för att uppnå de mål som fastställdes i Lissabon.

Hyland
Är rådets ordförande medveten om den fortsatta oron bland befolkningen, främst på Irlands östkust, om säkerheten vid den för olyckor utsatta Sellafieldanläggningen? Är han villig att uppmärksamma rådet på den här oron i syfte att uppmana den brittiska regeringen och British Nuclear Fuels att upphöra med verksamheten i Sellafield och särskilt att sluta med upparbetningen av kärnavfall? Jag skulle vilja fråga rådets ordförande om han kan ge oss en tydlig tidsplan för när upparbetningen skall upphöra. Det här är en fråga som de flesta medborgare är mycket bekymrade över.

Verheugen
Herr ledamot! Jag kan naturligtvis inte lägga fram en sådan tidsplan, eftersom rådet inte ägnar sig åt frågan om kärnteknikens upphörande i Europa och inte heller åt frågan när upparbetningstekniken i Europa kommer att upphöra. Dessa frågor kan komma att bli föremål för överläggningar i rådet. Vad människornas oro beträffar, är jag av den uppfattningen, att de berörda medlemsstaterna bör informera rådet om detta. Det kan inte vara ordförandeskapets uppgift att i rådet ta upp en medlemsstats problem, om inte medlemsstaten själv önskar det.

Cunningham
Jag har en mycket kort fråga som rör Sellafield. Kanske skulle rådets ordförande vilja kommentera de här anmärkningarna från vice direktören för Irlands strålskyddsinstitut som publicerades i The Irish Times . Han sade: " De utgör inte någon påtaglig hälsorisk... och har sjunkit en tid nu" . Skulle rådets ordförande kunna kommentera det här, tack.

Verheugen
Herr ordförande! Jag kan inte kommentera det citatet, eftersom inte rådet har ägnat sig åt frågan.

Ordföranden

Fråga nr 14 från Jan Andersson (H-0019/99): Angående: Förutsättningarna för ett svenskt deltagande i den gemensamma valutan
Då euron infördes vid årsskiftet innebar detta att den svenska debatten om ett eventuellt kommande deltagande i den gemensamma valutan fick extra fart. Ett av de stora debattämnena rör den tänkbara tidpunkten för en eventuell anslutning till euron. I detta sammanhang är det av betydelse att klargöra hur tidskravet för en ERM-anslutning inverkar på tidpunkten för en svensk anslutning till euron.
Föreligger det för närvarande någon position inom rådet som skulle omöjliggöra en svensk euro-anslutning tidigare än vad tillämpningen av tidskravet för ERM-anslutningen skulle innebära.
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Anderssons fråga.

Verheugen
Herr ordförande! Herr ledamot, enligt fördragets artikel 109k.2 skall rådet minst en gång vartannat år, eller oftare än så på begäran av en medlemsstat som omfattas av undantagsbestämmelserna, pröva om medlemsstaten i enlighet med konvergenskriterierna i artikel 109 uppfyller kriterierna för eurons införande. Det innebär alltså i Sveriges fall att undantagsbestämmelserna för Sverige, som antogs i maj 1998, kommer att prövas av rådet senast i maj 2000. Om Sverige önskar en tidigare anslutning kommer det att ske tidigare än så.

Andersson
Tack för svaret. I Sveriges fall beror det egentligen inte på något fördrag att vi inte deltar i EMU, utan i Sveriges fall är det den negativa opinionen på hemmaplan som har gjort att landet ännu inte har beslutat om ett medlemskap. Den opinionen har dock förändrats ganska drastiskt under senare tid.
Det finns, och har funnits, en diskussion om att länderna skall vara med i ERM 2 under en tvåårsperiod. Min fråga berör alltså detta, eftersom det kan gå ganska fort i Sverige. Det kanske kan bli ett beslut genom en folkomröstning, kanske redan under nästa år. Skulle i så fall Sverige tvingas att under två år vara med i ERM 2, innan ett medlemskap blir aktuellt? Eller gäller det bara för Sverige att uppfylla kriterierna om inflation, ränteutveckling osv.?

Verheugen
Herr ordförande! Jag kan inte göra en politisk bedömning av den frågan, eftersom det helt och håller är en svensk angelägenhet. Juridiskt sett kan jag utifrån fördraget säga att det entydiga svaret på frågan är ja.

Crowley
Herr ordförande! Ursäkta att jag inte tar upp den frågan utan min egen fråga, nr 18. Jag befinner mig mitt uppe i ett brådskande sammanträde med utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Jag vill be rådets ordförande om ursäkt för att jag inte kan vara här för att höra svaret. Kan han möjligen ge mig ett skriftligt svar?

Ordföranden
Tack så mycket, herr Crowley, men hur som helst, när det är dags enligt listan kommer jag att ropa upp ert namn och om ni inte är här, enligt er förklaring, ber jag rådsordföranden att besvara frågan skriftligt.
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 15.

Ordföranden

Fråga nr 16 från Mihail Papayannakis (H-0027/99): Angående: Tredje pelaren och illegal invandring
Kan rådet redogöra för vad som sker vad gäller problemet med illegala invandrare som på olagligt sätt tar sig in i ett EU-land som inte har några diplomatiska förbindelser med deras ursprungsländer, något som leder till ett dödläge när det gäller hur man skall gå till väga med dessa illegala invandrare? I Grekland till exempel existerar detta olösliga problem framför allt för invandrare som kommer från Rwanda, Sierra Leone och Myanmar, och som vid det här laget har hållits i förvar i runt sju månader i häkten eller fängelser där de har utsatts för dålig eller förnedrande behandling. Skulle kanske dödlägen av detta slag kunna hanteras på gemenskapsnivå, genom hjälp från de EU-länder som har diplomatiska förbindelser med ifrågavarande länder? Skulle det kanske behövas konkreta bestämmelser om det konkreta hanterandet inom ramarna för den tredje pelaren, vilka skulle beakta principerna om mänskliga rättigheter, grundläggande friheter och respekt för privatlivet?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Papayannakis fråga.

Verheugen
Herr ordförande! Herr ledamot, i rådet är man medveten om de problem som uppstår i sådana situationer som ni beskriver i er fråga. Man tar i de ansvariga rådskommittéerna hänsyn till det i sina diskussioner om de problem som medlemsstaterna ställs inför när de skall verkställa avvisningar till vissa tredje länder. En avvisning till tredje land förutsätter i själva verket ett fungerande samarbete med den berörda staten, för att man i praktiken skall kunna ombesörja de nödvändiga formaliteterna. I synnerhet måste en persons identitet fastställas, för att denne skall kunna förses med de handlingar som krävs för en återinresa. Om diplomatiska förbindelser saknas, eller om sådana endast finns i begränsad utsträckning, utgör detta givetvis ett hinder för ett sådant samarbete.

Papayannakis
Herr ordförande! Jag vill tacka rådets ordförande för hans svar, den exakta innebörden i min fråga var emellertid följande: med de länder som jag tog upp som exempel - Rwanda, Sierra Leone och Myanmar - har Grekland diplomatiska förbindelser, dock inte konsulära. Dessa länder har inga konsulat i Aten - jag förmodar att det samma gäller även för andra länder - med följden att de illegala invandrare som har arresterats inte kan vare sig släppas fria, utvisas eller dömas, utan måste hållas i förvar i polisens häkten under många månader, vilket nu sker och vilket jag anser vara absolut oacceptabelt.
Skulle rådet möjligen kunna kontakta de konsulär myndigheter som dessa länder har i andra medlemsländer, för att få fram de dokument som dessa människor behöver, så att deras problem kan lösas? Om inte, liknar det en återvändsgränd av Kafka-typ. Detta är min fråga till rådets ordförande, och jag ber honom, om han har möjlighet, att hjälpa till att finna en lösning i denna riktning.

Verheugen
Herr ledamot! Jag tycker det är svårt att besvara en fråga som rör ett problem som Grekland har med andra stater. Vad jag vet är det vanligtvis så att en stat som saknar diplomatiska förbindelser med en viss annan stat, kan ha en skyddsmaktrepresentation där. Jag vet inte om det är så i Greklands fall, men om det inte är så, skulle egentligen det enklaste sättet vara att den grekiska regeringen bad en annan regering, som företräds på diplomatisk nivå i en sådan stat, uppträda som skyddsmakt åt Grekland.

Posselt
Herr rådsordförande! Jag undrar om inte Greklands problematik hänger samman med två andra frågor, för det första frågan om den gemensamma bekämpningen av den illegala invandringen, för det andra ansvarsfördelningen vad de asylsökande och övrig invandring beträffar. Så länge det inte händer något i dessa frågor, befarar jag att vi inte heller i andra frågor kommer att kunna uppnå en gemensam linje. Därför vill jag fråga er: Vad lägger rådets ordförandeskap tyngdvikten vid på det här området för att uppnå gemensamma bestämmelser i båda dessa frågor?

Verheugen
Herr ledamot! Detta är, som ni vet, en viktig fråga för oss, en principfråga. Men det har inget direkt samband med det specifika grekiska problemet. Jag har verkligen ingen aning om hur immigranter tar sig från Rwanda, Sierra Leone och Burma till Grekland. Men det principiella problem som ni tog upp är en av de frågor som för närvarande behandlas intensivt av rådet, och man har för avsikt att utvidga samarbetet på det här området och senast på det särskilda toppmötet i Tampere, Finland nästa halvår fatta beslut och vidta gemensamma åtgärder.

Ordföranden

Fråga nr 17 från Bernie Malone (H-0028/99): Angående: Funktionshindrades tillgång till transportmedel
Håller rådet med om att funktionshindrades behov borde beaktas i bestämmelserna om strukturella medel till medlemsstaternas transportsystem mot bakgrund av den protest som John Doyle, från Bray, Wicklow, Irland, nyligen framförde utanför Heuston Station i Dublin, efter det att det framgått att CIE (det irländska transportsystemet) använt 8, 5 av 26 miljoner irländska pund i EU-medel för att köpa 150 bussar som inte var anpassade för funktionshindrade?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Malones fråga.

Verheugen
Rådet är precis som fru ledamoten och hela Europaparlamentet mån om livskvaliteten och rörligheten inte minst för funktionshindrade medborgare. I det sammanhanget spelar tillgången till allmänna kommunikationsmedel en stor roll. Rådets omtanke har tagit sig uttryck i den nya artikel 13 i Amsterdamfördraget, med hjälp av vilken bland annat diskriminering på grund av funktionshinder skall förebyggas. Det speciella fall, som fru ledamoten tar upp, känner rådet tyvärr inte till. Eftersom det uppenbarligen rör sig om en åtgärd inom ramen för EU: s strukturfonder, föreslår jag att ni ställer den frågan till kommissionen, där man är skyldig att bevaka den korrekta tillämpningen av EU: s strukturpolitik.

Malone
Det här är ett av de sällsynta tillfällen då cyniska politiker blir rasande. Det hände när jag såg personer med funktionshinder demonstrera i regnet utanför transportföretaget, eftersom nya bussar hade införskaffats med hjälp av EU: s strukturfonder och bussarna var inte handikappanpassade. Det finns handikappanpassade bussar. I London använder man sådana. Så det är en skam. Jag hoppas att ordförandeskapet kommer att göra sin kollega, den irländska ministern för offentliga företag, Mary O'Rourke, uppmärksam på det här och försöka tvinga henne att alltid ta hänsyn till funktionshindrade personers behov när det är EU-medel som används. Hon kommer antagligen att säga att våra vägar är olämpliga för det ändamålet. En av ministerns ursäkter är lutningen på våra vägar och att den typ av bussar som används i London antagligen inte lämpar sig där. Det tycker jag inte är någon godtagbar förklaring.

Verheugen
Fru ledamot! Jag skulle gärna vilja tala om för er vad jag tycker om det här, för jag har en bestämd åsikt som inte ligger så långt ifrån er, men ni vet att jag inte får göra det! Det enda jag för närvarande kan säga är att kommissionen rimligtvis bör pröva om det, i det fall ni beskriver, har skett ett brott mot de bestämmelser som gäller för användningen av strukturmedlen. Det måste kommissionen göra, för rådet kan inte göra det. Det engagemang ni hoppats på från den europeiska allmänhetens sida har ni förmodligen lyckats väcka i samband med den här frågestunden.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen.
Vi skulle nu behandla fråga nr 18 av Crowley som var här alldeles nyss och bad herr Verheugen att besvara frågan skriftligt.

Ordföranden

Fråga nr 19 från Liam Hyland (H-0036/99): Angående: Turism
Följande sekel närmar sig med stormsteg. Enligt långsiktiga prognoser kommer turismen att vara den största industrin i världen vid slutet av nittonhundratalet. Kan det tyska ordförandeskapet redogöra för vilka nya riktlinjer det har för avsikt att lägga fram på EU-nivå för att befästa de starka sidorna i EU som turistprodukt, framför allt när det gäller de yttersta randområdena som är beroende av turismen?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Hylands fråga.

Verheugen
Herr ledamot! Rådet är medvetet om det faktum att den europeiska turistindustrin kommer att få stor betydelse under nästa århundrade. Kommissionen lade den 6 juni 1996 fram ett förslag till beslut för rådet om ett första flerårigt program för främjandet av den europeiska turismen. Det är en fråga som har diskuterats många gånger sedan dess. Det österrikiska ordförandeskapet tog sig an uppgiften, och rådet diskuterade på sammanträdet den 7 december 1998 åter det fleråriga programmet för främjandet av den europeiska turismen, med en av det österrikiska ordförandeskapet framställd text som underlag. Då var det några delegationer som, trots ordförandeskapets förslag om en minskning av programmets varaktighet och de budgetmedel som avsatts för ändamålet, höll fast vid sina invändningar. Jag vill påpeka att om man inte lyckas uppnå enighet, är det tyska ordförandeskapets avsikter följande, : fortsätta insatserna på området med hänsyn till rekommendationerna från den viktiga gruppen för turism och sysselsättning och ta upp frågan till ny diskussion med tanke på den senaste utvecklingen.

Hyland
Håller rådets ordförande med om att landsbygdsturismen måste prioriteras i samband med gemenskapens mer omfattande turistpaket och att bondgårdsturism måste främjas och utvecklas som ett sätt att försörja lantbrukarfamiljer och landsbygdssamhällen? Håller han med om att det krävs mer finansiella medel för landsbygdsturismen i det föreslagna nya åtgärdsprogrammet för turism? Jag är säker på att ordföranden har hjärtat på rätta stället när det gäller främjandet av landsbygdsturismen.

Verheugen
Herr ledamot! Jag är ledsen över att behöva säga att det inte råder någon enighet i rådet i de här frågorna. Tvärtom är de mycket omstridda. Min personliga uppfattning i det här sammanhanget är tyvärr inte intressant. Men ni kan säkert föreställa er hur den ser ut, om jag säger att jag själv företräder en valkrets på landsbygden i den tyska förbundsdagen. Jag upprepar: Det tyska ordförandeskapet kommer att engagera sig starkt i att försöka uppnå den enighet som hittills har saknats, och man kommer under alla omständigheter att hålla diskussionen i frågan vid liv.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen.
Eftersom frågeställarna är frånvarande bortfaller frågorna nr 20-24 och nr 27.
Fråga nr 25 av McIntosh kommer inte att besvaras då den har tagits upp på föredragningslistan för innevarande sammanträdesperiod.
Papayannakis begär ordet för en ordningsfråga.

Papayannakis
Herr ordförande! Herr Alavanos och jag har kommit överens om att jag skall överta hans fråga. Har ni inte informerats om detta?

Ordföranden
Herr Papayannakis! För en överenskommelse med Alavanos säger arbetsordningen att det innan frågestunden inleds skall komma en skriftlig begäran av Alavanos för att ni skall kunna ersätta honom. Vi har inte fått någon begäran från Alavanos. Således kan ni, enligt arbetsordningen, inte ersätta Alavanos.

Ordföranden

Fråga nr 29 från Ioannis Theonas (H-0074/99): Angående: Provokativa uttalanden av David Hannay, brittisk talesman i Cypernfrågan
Uttalanden gjorda av David Hannay, den brittiska regeringens talesman i Cypernfrågan, har väckt starkt missnöje och framkallat skarpa protester i alla politiska läger på Cypern. I sina uttalanden ger Hannay den grekisk-cypriotiska sidan rådet att följa den schweiziska modellen som tillerkänner kantonerna full suveränitet, där förbundspresidenten utses enligt ett roterande system och där kantonernas representeras på ett jämbördigt sätt.
Jag vill, eftersom det här är ett synsätt som till fullo överensstämmer med turkiska uppfattningar och fullständigt strider mot andan i resolutionerna från FN: s säkerhetsråd, däribland också de allra senaste, 1217 och 1218, fråga rådet på vilket sätt det har tänkt reagera på dessa provokativa uttalanden, uttalanden som bäddar för en tolerant atmosfär av ett slag som tillåter den turkiska sidan att fortsättningsvis föra fram oacceptabla ståndpunkter som strider mot allt det vi förknippar med internationell lagenlighet och rätt och som därigenom underminerar försöken att finna en rättvis och hållbar lösning på Cypern-frågan.
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Theonas fråga.

Verheugen
Herr ledamot! Det är den brittiska regeringen som får ta ställning till de uttalanden som David Hannay, brittisk talesman i Cypernfrågan påstås ha gjort. Det rör sig i det här fallet om talesmannen för den brittiska regeringen och inte för Europeiska unionen. Ordförandeskapet har fått uppgifter om att Sir David Hannays uttalanden har missuppfattats och att den brittiska regeringen nu har klargjort detta. Ordförandeskapet finner därför ingen anledning att kommentera dessa uttalanden.

Theonas
Herr ordförande! Tyvärr kan jag inte tacka rådets ordförande för hans svar, för oavsett om Hannay företräder den brittiska regeringen eller inte, är det viktigt att ta ställning till dessa uttalanden. Och därför är jag intresserad av rådets ståndpunkt, om det står fast vid en lösning av Cypernfrågan på grundval av besluten och naturligtvis också de allra senaste resolutionerna 1217 och 1218 i FN: s säkerhetsråd, och om det anser att ett löst statsförbund av den typ som Dengtás eftersträvar - och som tyvärr även Hannay har funnit tilltalande - är en lösning av Cypernproblemet, ett av det mest långdragna problemen i Europa, som Europeiska unionen kan anse sig vara nöjd med.

Verheugen
Rådets inställning i Cypernfrågan har inte ändrats. De uttalanden som har gjorts av Sir David Hannay faller varken inom rådets eller Europeiska unionens ansvarsområde och kan därför inte kommenteras.

Ordföranden

Fråga nr 30 från Nikitas Kaklamanis (H-0075/99): Angående: Det tyska ordförandeskapet och Cyperns anslutning
Enligt uppgifter som förekommit i pressen lät den tyska ambassaden i New Delhi i Indien den 6 januari 1999 publicera ett officiellt dokument som presenterade det tyska EU-ordförandeskapets målsättningar för det första halvåret 1999. I det här dokumentet sägs ingenting om Cyperns anslutning till EU. Kapitel 5 i dokumentet (sid. 17-18) nämner endast länderna i Central- och Östeuropa. Samtidigt understryks vikten av att främja förbindelserna mellan EU och Turkiet.
Hur ser det tyska ordförandeskapet på denna fråga i sin helhet, och när kommer felet, där man förbigått omnämnandet av Cypern, att rättas till i det dokument som den tyska ambassaden i New Delhi låtit publicera?
Herr Verheugen, ni har ordet för att besvara Kaklamanius fråga.

Verheugen
Herr kollega! I det dokument ni syftar på nämns över huvud taget inga kandidatländer vid namn, det talas endast om kandidatländer, och då syftar man givetvis på alla sex.

Kaklamanis
Hör här, herr rådsordförande! Ni befinner er faktiskt i Europaparlamentet. I förmiddags, när vi debatterade frågor som rör rådet, visade rådet sitt förakt för parlamentet genom att inte närvara. Om ni tror att ett svar på en halv minut är svar nog på frågan som jag ställde till er, tror ni fel. Ni visar återigen ert förakt för Europaparlamentet och vårt intellekt. Det var denna gång inte Hannay som sade det som stod i dokumentet - ett officiellt dokument från er ambassad. Det var företrädare för den tyska regeringen!
Svara mig alltså uppriktigt. För det första, vilken är den tyska regeringens och det tyska ordförandeskapets ståndpunkt? Det skulle jag vilja veta. Vilka utsikter finns det för anslutningssamtalen med Cypern, så länge det politiska problemet inte har blivit löst? För det andra, vilken är ordförandeskapets ståndpunkt, om samtalen slutförs utan att problemet har blivit löst? Var vänlig att svara mig uppriktigt på dessa två frågor.

Verheugen
Den kritiken måste jag tillbakavisa. Rådet var på sammanträdet i morse väl företrätt; det måste vara rådets sak att avgöra på vilken nivå man låter sig företrädas. På den punkten har jag inget att tillägga. I det dokument som ni citerar är det inget kandidatland som särskilt omnämns, utan där handlar det om alla kandidatländer. Där åsyftas Cypern så väl som Polen, Ungern, Tjeckiska republiken, Slovenien och Estland.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen.
Herr Verheugen, Theorin har kommit till kammaren, vilket å andra sidan är normalt under frågestunden. Så snabbt som de tidigare frågorna gick, var hennes frånvaro givetvis försvarlig när det var dags för hennes fråga. Jag ber er alltså att besvara Theorins fråga.

Ordföranden

Fråga nr 26 från Maj Theorin (H-0061/99): Angående: Kärnvapennedrustning
Kärnvapen utgör fortfarande ett stort hot mot hela mänskligheten genom sin blotta existens. Förenta nationernas generalförsamling har med mycket stor majoritet beslutat att stödja det svensk-irländska förslaget om nya initiativ för kärnvapennedrustning. Omröstningen visade en påtaglig förändring i attityderna mot kärnvapen; av EU: s medlemsländer röstade endast Storbritannien och Frankrike emot resolutionen.
På vilket sätt avser rådet agera för att ge stöd åt nya initiativ för kärnvapennedrustning?
Herr Verheugen, jag ber om er generositet och att ni besvarar Theorins fråga.

Verheugen
Naturligtvis skall jag besvara den frågan. Europeiska unionen engagerar sig givetvis i att stärka icke-spridningsavtalet och göra det universellt. Enligt avtalet är kärnvapenstater skyldiga att nedrusta. EU har givit uttryck för den ståndpunkten genom att bekräfta denna skyldighet och ta del av beslutet liksom genom New-Agenda-Resolution på Europeiska rådet i Cardiff den 15-16 juni 1998.

Theorin
Tack för svaret på min fråga. Anledningen till att jag reser frågan är att kärnvapennedrustningen har gått i stå. Det hade inte hänt särskilt mycket förrän initiativet kom, vilket togs av bland annat Sverige och Irland, då man på nytt reser frågan om en realistisk väg att göra sig av med kärnvapen. Initiativet grundar sig på den s.k. Canberrakommissionens förslag. Det är inte något orealistiskt eller drömaktigt som måste till, utan det är konkreta initiativ.
Jag kan med glädje notera att de flesta av EU: s medlemsländer antingen röstade för resolutionen eller avstod. Endast de två kärnvapenmakterna röstade emot. Jag har stor förhoppning om att det tyska ordförandeskapet skall vara berett att ta initiativ, för att vi skall komma ett steg längre i kärnvapennedrustningen.

Verheugen
Jag vill än en gång bekräfta, fru ledamot, att ordförandeskapet betraktar icke-spridningsavtalet som ett av de viktigaste internationella instrumenten för nedrustning och internationell säkerhet. Det tyska ordförandeskapet lägger stor vikt vid att icke-spridningsavtalet stärks, att bestämmelserna efterlevs, att de åligganden som avtalet omfattar uppfylls och att ickespridningssystemet i framtiden kan bevaras och vidareutvecklas. Precis som ni själv just påpekade råder det bland Europeiska unionens medlemsstater fortfarande delade uppfattningar i den frågan; det gäller också den New Agenda Resolution som lades fram av Irland, Sverige och en rad andra stater i första utskottet i FN: s generalförsamling.
Oberoende av dessa meningsskiljaktigheter, vars orsaker ni känner lika väl till som jag, finns det en enighet på vissa avgörande områden, det vill jag poängtera. Rådet stöder exempelvis genomförandet av besluten, principerna och målen för den nukleära icke-spridningen och nedrustningen från 1995 års konferens för översyn och förlängning av icke-spridningsavtalet. Jag vill i det här sammanhanget än en gång påpeka att avtalets kärnvapenstater har åtagit sig att helt avskaffa dessa vapen inom ramen för de allmänna nedrustningsförsöken under sträng och effektiv internationell övervakning.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 31.
Frågorna nr 32 och 33 kommer inte att besvaras eftersom de har tagits upp på föredragningslistan för innevarande situation.

Ordföranden

Fråga nr 34 från Patricia McKenna (H-0088/99): Angående: USA: s brott mot FN-konventioner
Vad anser rådet och på vilket sätt ämnar rådet reagera när det gäller den amerikanska regeringens planer på att utplacera antirobotar, vilket strider mot 1972 års antirobotavtal , samt när det gäller det faktum att den amerikanska regeringen håller på att utveckla och sannolikt kommer att utplacera vapen som förändrar väder och klimat , vilket strider mot miljökrigskonventionen (konventionen om förbud mot militärt eller annat fientligt användande av teknik som förändrar väder och klimat) från 1977?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara McKennas fråga.

Verheugen
Fru ledamot! Rådet har inte blivit underrättat om de planer från USA: s regering som tas upp i frågan. Varken Europeiska unionen eller någon av dess medlemsstater är parter i antirobotavtalet. Men USA: s regering har förklarat att den har för avsikt att hålla fast vid grundprinciperna i fördraget samt diskutera med Ryssland för att komma överens om en ändring. Några av Europeiska unionens medlemsstater är parter i konventionen om förbud mot militärt eller annat fientligt användande av teknik som förändrar väder och klimat från 1977. Men denna konvention har hittills inte blivit föremål för diskussion inom ramen för EU: s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.

McKenna
Europeiska unionen har ett ansvar här och de medlemsstater som samarbetar med Förenta staterna i militära frågor är skyldiga att se till att internationella fördrag respekteras. Det verkar finnas ganska många bevis att grunda de här anklagelserna på. Rådets ordförande har sagt att det endast är anklagelser men det finns mycket information och uppgifter som ligger till grund för dem. Det verkar vara fakta. Förenta staterna skulle alltså strunta helt i internationella fördrag och det åligger Europeiska unionen att, i fråga om nedrustningen i världen och den internationella säkerheten, se till att Förenta staterna hålls ansvarigt för sina planer.

Verheugen
Fru ledamot! Jag är beredd att ta fasta på er kommentar, men jag kan inte med säkerhet säga att rådet kommer att ta upp denna fråga.

Ordföranden
Eftersom frågeställarna är frånvarande bortfaller frågorna nr 35-37.
Killilea har precis kommit hit och ber mig, om ordförandeskapet anser det lämpligt, att vi går tillbaka till fråga nr 28.
Herr Verheugen, jag måste än en gång be om er vänlighet och fråga om ni vill besvara fråga nr 28.

Ordföranden

Fråga nr 28 från Mark Killilea (H-0071/99): Angående: Sälar
Bord Iascaigh Mhara, den irländska fiskeristyrelsen, överlämnade i april 1997 en rapport till Europeiska kommissionen om gråsälar och fiskeredskap.
Undersökningar på två utvalda platser i Irland under en period på två-tre år resulterade i klara bevis för att fiskebestånden skadas av sälar. Denna undersökning stöds av omfattande forskning sedan tidigare.
Kan rådet säga om kommissionen har informerat det om denna forskning? Anser det inte att denna och andra rapporter visar att de skador som sälarna orsakar fisket har stor ekonomisk betydelse lokalt? Håller det inte också med om att åtgärder för att förhindra detta måste anses motiverade, i synnerhet om det förekommer bevis? Kan rådet godkänna att kommissionen ger ekonomiskt stöd till nationella fiskeriorganisationer för att genomföra sådana undersökningar i syfte att vetenskapligt bedöma behovet?
Herr Verheugen, jag ber om er generositet och att ni besvarar Killileas fråga.

Verheugen
Herr ledamot! Jag skall besvara er fråga. Men jag vet redan att ni inte kommer att uppfatta det som ett svar, för rådet har inte fått ta del av rapporten om växelverkan mellan sälar och fiskeredskap. För det är ju den rapporten ledamoten syftar på. Av den anledningen kan inte rådet ta ställning i frågan. Herr ledamot, jag har fått veta att ni har ställt en liknande fråga till kommissionen. Jag tror att kommissionen har bättre förutsättningar än oss att lämna ett tillfredsställande svar.

Killilea
Herr ordförande! Tack för att ni tillåter min fråga och tack till rådets ordförande för hans svar, även om han har sagt att det är ett icke-svar. Jag fick ett annat icke-svar från kommissionen. Jag vet inte var vi står.
Pengar från de europeiska skattebetalarna gick till Bord Iascaigh Mhara för att göra den här undersökningen. Dokumentationen och den ingående vetenskapliga forskningen har funnits i tryck sedan 1997 och nu ligger den där och samlar damm. Jag misstänker, herr rådsordförande, att vi saknar mod att ta oss an det här problemet. Jag vill påpeka att i de tre provfångsterna av torsk på Irlands västkust så var 98 procent av den torsk som fångats i näten antingen förstörd eller allvarligt skadad av sälar.
Den totala siffran för andra arter av vitfisk låg på 58, 8 procent av de irländska fiskarnas totala fångstkvot som på ett eller annat sätt var förstörd av sälar. Det krävs en hel del mod för att motstå det nonsens som sägs om de här söta djuren. Det kanske är söta när de håller huvudet ovanför vattenytan, men de är inte så söta under vattnet där de förstör tusentals ton mycket värdefull fisk och livsmedel för Europas befolkning. Till kritikerna vill jag fråga: är det viktigare att föda sälarna än att föda människor? Min åsikt är att det är viktigare att föda människor.
Jag skulle vilja att rådets ordförande fortsätter pressa kommissionen till att ha det moraliska modet att göra något åt den här hemska situationen som stirrar oss alla rakt upp i ansiktet.

Verheugen
Herr ledamot! Eftersom jag själv har erfarenhet av den långa vägen här i huset, har jag full förståelse för ert problem. Jag är osäker på om jag skall ställa mig på sälens, fiskens eller människans sida. Jag rekommenderar att den irländska regeringen tar upp frågan till diskussion igen, om det - och jag tvivlar inte på er när ni säger det - är en viktig fråga för människorna på den irländska västkusten. Rådet kan inte på eget initiativ diskutera en rapport från en irländsk myndighet eller avge ett yttrande, när rapporten inte ens har lagts fram inför rådet. Jag skulle därför, om inte heller kommissionen har kunnat ge er något svar, rekommendera att den irländska regeringen själv aktualiserar frågan i Bryssel.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen.
Jag förklarar frågestunden avslutad.
Sammanträdet avbröts kl. 19.20 och återupptogs kl. 21.00.

Gemenskapsåtgärd på området för vattenpolitik
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0261/98) av White för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag och ändrade förslag till rådets direktiv om upprättande av en ram för gemenskapsåtgärder på området för vattenpolitik [KOM(97)0049 - C4-0192/97, KOM(97)0614 - C4-0120/98, KOM(98)0076 - C4-0121/98-97/0067(SYN)].
Jag vill direkt säga, och jag kommer att få tillfälle att upprepa det under kvällen, att jag är tvingad att hålla hårt på talartiden, eftersom vi har ett mycket späckat program som gör att vi kommer att sluta sent i kväll.

White
Herr ordförande! Jag är mycket glad över att kunna lägga fram mitt betänkande om ramdirektivet för vattenpolitik för första behandling. Det här förslagets väg har nästan varit lika motig som en lax som simmar uppströms. Jag skulle vilja uttrycka min erkänsla för min kollega Collins personliga insatser på den långa vägen hit till den första behandlingen. År 1995 var Collins ordförande för den utfrågning om vattenpolitik i parlamentet som låg till grund för ramdirektivet. Kanske borde vi kalla det för en " vattenbaby" och det kommer att värma hans hjärta att slutligen se sin " baby" döpas av parlamentet innan han lämnar oss senare i år. Jag skulle vilja ge ett erkännande till den lilla grupp av vattenföredragande - även närvarande vid dopet - som består av mina kolleger Florenz, Schleicher, Eisma och Collins själv som också har gjort ett vattenbetänkande. Vi har utvecklat en esprit du corps oss emellan som gjort oss water-minded, och det har varit mycket nyttigt.
Det här förslaget ger en historisk möjlighet att säkerställa unionens mest grundläggande behov av vatten av god kvalitet för dagens och morgondagens generationer. Resultatet kommer att bestämma framtiden för vattenresurserna i unionen en bra bit in på det nya årtusendet. En reform av unionens vattenpolitik är länge emotsedd och välkommen. En gradvis utveckling har resulterat i en osammanhängande lagstiftning med olika och ibland motstridiga metoder, definitioner och målsättningar. Av de bevis som vi har fått från miljöbyrån i Köpenhamn framgår det tydligt att en stor del av vattenresurserna i unionen befinner sig i ett riskabelt läge.
Den första rapporten om miljön i Europa - den så kallade Dobrisutredningen - förklarar problemen på ett tydligt sätt och förra året offentliggjordes en annan utredning av miljöbyrån. En jämförelse mellan de två rapporterna visar att en fjärdedel av Europas floder har en undermålig eller dålig kvalitet med antingen sparsamt med fisk eller ingen fisk alls. I förra årets utredning konstaterades det att det inte hade skett någon " allmän förbättring av flodkvaliteten" . Det har inte skett någon avgörande förbättring av kvaliteten på grundvattnet sedan den första bedömningen. Europas grundvatten är i fara och förorenat på flera sätt, sägs det. " Problemen omfattar bland annat föroreningar av nitrat, bekämpningsmedel, tungmetaller och kolväten som leder till eutrofiering, giftiga effekter i andra delar av vattenmiljön och möjliga effekter för den mänskliga hälsan" . Trots alla internationella avtal och många välmenta uttalanden så är det dåligt ställt med genomförandet av Europeiska unionens vattenlagstiftning.
Kommissionen utarbetade, efter att ha deltagit - och det är jag tacksam för - i utfrågningen som ägde rum 1995, sitt meddelande i februari 1996. Efter parlamentets svar på meddelandet har en dialog fortsatt mellan kommissionen och mig. I den dialogen har jag givit uttryck för den oro som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd hyser angående det första förslaget. Kommissionen skall ha en eloge för sin reaktion att lägga fram detaljerade bilagor och grundläggande definitioner vilket saknades i originalet. Jag är också uppmuntrad av det tyska ordförandeskapets inställning.
Parlamentet har i dag att ta ställning till 12 kompromissändringsförslag som tar upp viktiga frågor där jag, i enlighet med andan i det Amsterdamfördrag som ännu måste ratificeras, är glad att kunna lägga fram resultaten av en nyligen hållen trepartsdiskussion mellan mig, kommissionen och rådet. De här kompromissändringsförslagen uppvisar en ny vilja att närma sig miljöutskottets ståndpunkt med avseende på våtmarker, offentligt deltagande, sjöövervakning och underjordisk förvaring av gas.
Det här är ett invecklat förslag och det var det tvunget att bli. Det syftar till att främja en hållbar användning av vattenresurser. Medlemsstaterna kommer att tvingas att uppnå en god status för allt yt- och grundvatten före ett visst datum. God status innebär ett sunt ekosystem och låg föroreningsgrad. Dessa mål kommer att uppnås genom förvaltningsplaner för avrinningsområden och med stöd genom EU-omfattande föroreningsgränser. I förslaget anges hur medlemsstaterna måste identifiera avrinningsområden, utse myndigheter med ansvar för dessa samt säkerställa att de utarbetar planer. I planerna skall anges vad som måste ske för att en god status skall uppnås, inbegripet föroreningskontroll, främjande av effektivare användning av vatten, regler mot hinder och införande av ett avgiftssystem.
Mina förslag till reform av kommissionens förslag är utformade så att de skall göra något åt de avsevärda problem som fortsätter att undergräva genomförandet av Europeiska unionens vattenpolitik. Samtidigt försöker mina ändringsförslag skapa en vattenpolitisk ram som både är praktisk och ambitiös. Jag framhåller att det behövs en hårdare ordning för föroreningskontroll och målet på lång sikt är, vilket redan tagits upp i internationella avtal som till exempel OSPAR, HELCOM och Barcelona, vilka EU och medlemsstaterna undertecknat, en gradvis avveckling av de giftiga ämnena.
Slutligen skulle jag vilja upprepa hur viktigt föreliggande förslag är. Vad kan vara viktigare för gemenskapens framtid än en säker och rik tillgång till sunt vatten. Det här är den första delen av gemenskapens vattenlagstiftning som skall gälla allt yt- och grundvatten. Den grundar förvaltningen av dessa vatten på principen om en hållbar utveckling.

d'Aboville
Herr ordförande! Vattenkvaliteten, och i synnerhet kvaliteten på kustvattnet, har en avgörande betydelse för fisket och för vattenbruket.
Haven är de slutliga mottagarna av de förorenande ämnen som släpps ut i vattnen längs kusterna, som har störst betydelse för många arters reproduktion.
De som lever av den här typen av aktiviteter berörs direkt av det direktiv som läggs fram till oss, desto mer som det kommer att ersätta två äldre direktiv, den ena om vilka vatten som är lämpade för fiskarnas liv, och den andra om nedsmutsade vatten.
Mot den bakgrunden har vi ingett följande ändringsförslag: ändringsförslag 154, som föreskriver en utvidgning av direktivets tillämpningsområde, för att det också skall gälla kustområden och flodmynningar. Detta ändringsförslag, som grundar sig på samma logik som stycke 11 b i ingressen, vilket antogs av miljöutskottet, slår fast att staterna kommer att ha möjlighet till att beakta föroreningar i havskustområden för att utvärdera konsekvenserna för fiskeriverksamheten; ändringsförslagen 153 och 156 som ställer fiskarna vid sidan av vattenanvändarna i strikt mening, eftersom de varken tar vatten eller förorenar det, och eftersom de framför allt är offer för föroreningarna; ändringsförslag 155 slutligen, som föreslår ett stöd till de svagaste kategorierna. Jag tänker på de små vattenbruksanläggningarna, och på den utrustning de måste ha för att bekämpa den förorening som dessa anläggningar kan förorsaka.
Det handlar inte om åtgärder som går att likställa med skatteavdrag, utan om stöd till filtrerings- och reningsutrustning.
För att avsluta och denna gång uttala mig å UPE-gruppens vägnar, skulle jag vilja insistera på idén om en hantering med hydrografiska bassänger. Detta system har i en del stater kunnat visa vad den duger till, och utgör enligt vår mening nyckeln till kommissionens förslag. Det bör alltså bevaras.

Cunha
Herr ordförande! Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling uppmanar utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd att som ansvarigt utskott införliva följande punkter i sitt betänkande:
För det första framhåller utskottet att jordbrukaren använder vatten till förmån för konsumenten i allmänhet, eftersom vattnet används för jordbruksproduktion och jordbrukaren är den som har största intresset av att erhålla vatten under goda förhållanden och bevara dess kvalitet.
För det andra erkänner utskottet att man förutom de redan nämna målen att skydda vattnet från försämring av vattenekosystemen och att på lång sikt bevara tillgången till vattenresurser bör arbeta för att också minska skadliga effekter av översvämningar och torka.
Vad gäller specifikt jordbruket, avvisar utskottet principen om fullständig självkostnadstäckning såsom den formulerats i artikel 12 i det förslag till direktiv som här analyseras; är det oaktat överens om principen att kostnaderna för vattentjänster skall täckas med beaktande av sociala, miljömässiga och ekonomiska följder av kostnadstäckningen samt geografiska och klimatiska förhållanden i regionerna.
Särskilt kräver det hydrogeologiska systemet i Medelhavsområdet och i södra delen av Europeiska unionen i allmänhet specifika lösningar i denna riktning, utan vilka det är omöjligt att garantera dess modernisering och överlevnad på sikt. Detta skulle vara omöjligt utan bevattningssystemen. Utan en specifik lösning för jordbruket i Europas södra regioner skulle det inte kunna överleva gentemot de nordliga regionerna där det regnar året om.
Punkt nummer fyra: utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling föreslår, med hänsyn till definitionerna och bilagorna, att tydliga hänvisningar görs till vattenförekomsterna - vattenreservoarerna - och till det sätt på vilket den kvalitativa och kvantitativa kontrollen av dem skall genomföras, och bevattningsjordbruket som ett annat slag av cyklisk vattenanvändning.
För det femte föreslår utskottet att bevattningsföreningar med hänsyn till vattnets användning inom jordbruket deltar i förvaltningen av avrinningsområdena.
För att sluta, herr ordförande och kära kolleger, skulle jag som portugis vilja understryka betydelsen av att också fastställa mer krävande regler för ramarna för förvaltningen av de gränsöverskridande avrinningsområdena, för att garantera viktiga tillströmningsnivåer och kvaliteten på vattnet i dessa internationella floder.

Myller
Herr ordförande! Det primära syftet med direktivet om upprättande av en ram för gemenskapsåtgärder på området för vattenpolitik är att säkerställa varje medborgares rätt till vatten med bra kvalitet både som livsmedel och i miljön. Man har dock mycket ofta prutat av på vattenkvaliteten, eftersom det har varit svårt att tillgripa sanktioner mot förorenaren. Därför måste förorenaren betalar-principen, effektiv kontroll av god vattenkvalitet med så få undantag som möjligt, samt att ämnen som skapar problem för vattenkvaliteten betraktas i första hand från hälsosynpunkt, skrivas in som bindande garantier för människornas rätt till bra vatten. Nonchalans och oansvarig verksamhet får ödesdigra och irreparabla följder.
Det här betänkandet innehåller många goda inslag, det skall föredraganden ha ett tack för. Men särskilt bra är betänkandets ändringsförslag artikel 3a där man reglerar uppföljningen av genomförandet av åtgärdsprogram för avrinningsdistrikt. Medlemsstaternas myndigheter måste förbinda sig att bättre än i dag kontrollera vattenkvaliteten. Enligt min mening innehåller betänkandet dock ett problem, och det är förknippat med synen på hur man skall reglera vattenavgifterna. Här handlar det enligt min mening, åtminstone sett ur Finlands synvinkel, om kommunal demokrati och om kommunernas rätt att reglera avgifter, och därför borde man inte befatta sig med detta.
Speciellt måste man fästa uppmärksamhet på grundvattnet. Man borde absolut inte tänka på det sättet att vi har hopplösa situationer, att vattnen redan är i så hög grad förorenade att det inte lönar sig att göra någonting åt det. Det finns gott om exempel på att problem har kunnat lösas, om än inte så långt att återställa vattnen i naturligt skick så ändå i ett skick som är hälsosamt för människor.

Florenz
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade företrädare för rådets ordförandeskap! Att vi i dag talar om ett ramdirektiv har vi i synnerhet Ian White att tacka för. För några månader sedan var situationen en helt annan. Kommissionen ville utfärda ett meddelande åt oss - den gången var det jag som var föredragande, och vi fick gemensamt förhindra avsiktligt snabba beslut från rådets sida och se till att vi i dag har detta resultat. Bara det är i sig ett framsteg. Det får man ur parlamentarisk synvinkel inte glömma.
Syftet med direktivet är inte som många av mina kolleger tror, i synnerhet österrikarna, att vi vill begränsa bestämmelserna på vattenområdet. Tvärtom vill vi skydda vattenkvaliteten, det är det som är direktivets syfte. Nu verkar det som att rådet och kommissionen föreslår att vi skall lova varandra att skydda vattnet. Men hur vi skyddar det, det skall vi överlåta åt medlemsländerna att avgöra. Jag är inte så övertygad om att det är den rätta europeiska metoden. Jag tycker inte att man skall utfärda tusen förbud, men jag tycker att man skall utfärda ett fåtal viktiga förbud och göra dessa gällande på europeisk nivå. Sådana måste bygga på en vetenskaplig grund.
Vi har fattat beslut om en inre marknad, och ett av de främsta målen med den inre marknaden var att harmonisera standarderna inom Europeiska gemenskapen, inte nödvändigtvis att göra dem helt lika, men att närma dem varandra. Det tycks vi för närvarande avvika från i miljöpolitiken. Ni känner till min kritik. Direktivet om en ram för vattenpolitiken definierar tyvärr inte kvalitetsstandarder och utsläppsstandarder på europeisk nivå, åtminstone inte enligt rådet och kommissionen, möjligen enligt parlamentet. Jag tror att en sådan kombinerad metod skulle vara en viktig metod som vi i framtiden vill och kommer att följa upp.
Som en av de boende vid Rhen - mitt hus och min gårdsplan ligger bara några hundra meter från floden - tycker jag att det är angeläget att de som bor längre upp vid floden börjar, oavsett vem det är. Om inte de börjar, om inte vi tyskar fortsätter med en hög standard, kommer våra nederländska kolleger snart att drunkna i äckligt smutsigt vatten. Det får inte vara en fråga för den nationella politiken, utan här krävs det europeiska standarder, inte hundratals, men kanske 40 eller 50. Jag anser att det för Rhen, Rhône och Mosel behövs sådana europeiska standarder, så att vi kan komma vidare i framtiden.
Rådets engagemang har inte varit särskilt stort. Av 188 ändringsförslag har vi gjort tio kompromissändringsförslag. Då har vi andra gånger lyckats bättre. Rådets ordförandeskap har utan tvekan gjort en administrativ insats. Parlamentets underlag var enligt min uppfattning bättre. Vi tror att det, om det blir som rådet vill, kommer att bli komplicerat med lagstiftningen på nationell nivå och att vi slutligen också kommer att ha ett miljöpolitiskt Babylon.

Eisma
Herr ordförande! Beslutsprocessen kring detta ramdirektiv om vatten förtjänar bestämt inget skönhetspris. Orsaken är det informella politiska avtalet som rådet träffade utan att invänta parlamentets första behandling. Den enorma skillnaden mellan innehållet i detta avtal och parlamentets önskemål, som framgår ur över 200 ändringsförslag, tvingade parlamentet och rådet att ta ett hittills ovanligt steg, informella överläggningar, överläggningar som man ännu inte har lagstiftat om i de europeiska fördragen. Det kan ännu ske.
White var vår guide i detta politiska spel, och jag ber att få gratulera. Han var en bra guide. Han försvarade parlamentets ståndpunkter på ett utmärkt sätt visavi rådet, och lyckades på ett par punkter nå en klar seger. Han gav inte vika för trycket från medlemsstaterna i de för oss viktiga frågorna, såsom prioriteringslistan och ett combined approach . Trots arbetsbelastningen och de invecklade diskussionerna höll han oss alla så väl informerade som möjligt. Men nu är det parlamentets uppgift att slutbehandla ett betänkande i första behandlingen, där man tydligt anger hur inlands- och kustvattnets kvantitet och kvalitet kan ges ett optimalt skydd. För detta krävs strikta definitioner, tydliga målsättningar och klara förfaranden.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har lagt fram mycket bra förslag. Jag förstår inte att rådet vill överta så litet av detta. Man har till och med svårt för ändringsförslag som syftar till att miljönormer skall följas i enlighet med andra europeiska direktiv, såsom nitratdirektivet och internationella konventioner såsom OSPAR. Detta är obegripligt. Jag begriper inte att rådet motsätter sig det. Men vi behöver inte bekymra oss. Den gemensamma ståndpunkten kommer inte mer att tas upp till behandling under detta parlamentariska år. I början av det nya parlamentariska året kommer Amsterdamfördraget att träda i kraft, vilket kommer att innebära att den andra behandlingen faller under medbeslutandeförfarandet.
Rådet kommer då att tvingas ta hänsyn till våra ståndpunkter. Jag hoppas att rådet inser att det genom att sluta detta informella politiska avtal har sågat av den gren det självt sitter på, och att rådet kommer att dra lärdom av detta.

González Álvarez
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka föredraganden, som har arbetat väldigt hårt för att i dag lägga fram detta betänkande, och som har beaktat behovet av ett mer öppet och aktivt ramdirektiv eftersom - som han säger mycket bra och i det fångar upp oron från utfrågningen i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd -, en tredjedel av de europeiska floderna är förorenade, kustvattnen överexploateras och detsamma händer med grundvattnen. På grund av detta har vi stora svårigheter att uppbringa dricksvatten till befolkningen, åtminstone i framtiden och åtminstone i de södra länderna.
Därför är vi överens med förslaget, men vi var ännu mer överens med det tidigare förslaget. Till exempel anser vi att ändringsförslag 38 från White var mer komplett och bättre. Emellertid tycker vi att vi måste arbeta för att få en aktiv avrinningsområdesförvaltning, för att det skall skapas en öppen gemensam ram och ett gränsöverskridande samarbete. Vi besökte tillsammans med de portugisiska kollegerna Tajo, och vi blev varse angelägenheten i Portugal över att man skall använda resurserna på ett bra sätt i Spanien, vilket kommer att vara det enda sättet att garantera det gränsöverskridande samarbetet mellan många länder.

Crowley
Herr ordförande! Jag skulle också vilja gratulera föredraganden till hans oerhörda arbete. De här förslagen är mycket välkomna, eftersom man genom dem försöker få till stånd ett integrerat handlingssätt med avseende på förvaltning och skydd av vatten och det är mycket viktigt.
Den underliggande grunden för allt det här, principen om att förorenaren betalar, är en som vi borde skjuta fram mest av allt här. Villkoren för den analys som har genomförts måste dock breddas till att omfatta de mycket viktiga sociala konsekvenserna av något som i grunden är en unik social tjänst. Tillhandahållande av vatten för hushållsändamål, som är en nödvändighet för det dagliga livet, för ekonomiska behov och för jordbruk och andra verksamheter måste garanteras. Jag vill särskilt hänvisa till ändringsförslag 22 som handlar om artikel 12.1, i vilken anges att inga allmänna avgifter tas ut för vatten där särskilda sociala och andra villkor gäller. Den åtskillnaden är viktig och vi måste i synnerhet säkerställa en fortsatt kostnadsfri service för dem som behöver den allra mest.

Breyer
Herr ordförande! När vi nu i kväll diskuterar ramdirektivet om vattenpolitiken, då är det tyvärr inte vattenskyddet vi diskuterar, utan ett enda stort lapptäcke. Det framgår tydligt av förslaget. För många åtgärder, inga tydliga gränsvärden och standarder, icke-bindande kvalitetsmål, enligt den engelska principen vi spär ut det så är det ingen som märker något. Dessutom alldeles för långa övergångsperioder på upp till 34 år, som tydligt visar att vattenskyddet praktiskt taget aldrig kommer att bli av. Det är ett stort hån mot konsumentskyddet. Kulmen för mig, ett ekologiskt Waterloo, är frågan om utsläppen av giftiga ämnen. Trots OSPAR-konventionen föreslås i det i princip gemensamma ställningstagandet att inget, absolut inget skall ske.
Jag anser att vi bör vara medvetna om att vattnet är en alltför dyrbar resurs för att vi skall tillåta att det används som en soptipp. Nu förväntar jag mig att vi i morgondagens omröstning gör en tydlig markering. Jag hoppas också att vi i morgon skall uppnå enighet, att även gränsvärdena för radioaktivitet, som i dricksvattensdirektivet...
Ordföranden avbryter talaren.

Escolá Hernando
Herr ordförande! I min självstyrande region Aragonien, säger vi att vattnet är måttet på vår framtid. Vi säger också att i vårt område finns inget överskott på vatten utan det behövs investeringar för att utnyttja det och göra det lönsamt. Hos oss är vi mycket på klara med att ingen utveckling är möjlig utan vatten och att detta är oumbärligt för att bevara miljön och skapa välfärd och sysselsättning såväl inom jordbruket som i industrin.
Vårt problem, ärade ledamöter, är inte bara vattenkvaliteten utan också kvantiteten, det vill säga bristen på det. Därför är det nästan en förolämpning för oss att floden Ebro, den vattenrikaste på Iberiska halvön, går 200 kilometer genom Aragonien, en del av dem verkligt ökenområde, utan att dess vattenrikedom nästan alls utnyttjas, främst på grund av den historiska bristen på investeringar från den spanska regeringen, och man kan säga att det just på grund av avsaknaden av investeringar finns överskott på vatten, och att det är motiverat med överföringar av vatten till mer utvecklade områden. Därför anser vi att det är mycket viktigt att undvika överföring av vatten mellan avrinningsområdena, eftersom det långt ifrån att balansera området i praktiken innebär att man ökar obalansen och avfolkningen, eftersom det tvingar till genomförandet av dyra arbeten - som nästan alltid är miljöförstörande. Detta garanterar inte en hållbar utveckling, då man anser tillgången obegränsad och i grunden därför att överföringarna, ärade ledamöter, inte är annat än en återspegling av en politik där den starke sätter sig över den svagaste.
I morgon kommer vi att rösta om flera olika ändringsförslag som redan har godkänts i utskottet, vilka föreslår en begränsning av överföring av vatten mellan vattenavrinningsområden till mycket speciella situationer, med tillstånd innan och på villkor att man visar att man i de mottagande vattenavrinningsområdena har vidtagit alla tänkbara åtgärder för att minska efterfrågan. Detta är, enligt vår åsikt, den rätta vägen att göra ett effektivt instrument för social och territoriell sammanhållning av vattenpolitiken i Europa.

Aparicio Sánchez
Herr ordförande! Jag skall presentera en avvikande mening i de spanska socialdemokraternas ståndpunkt angående några aspekter gentemot vår grupps politik. Vi är helt för ett ramdirektiv för gemenskapens vattenpolitik och i denna mening är vi mycket positiva till direktivförslaget. Men harmoniseringsarbetet av lagstiftningen kan i vissa aspekter förvandlas till en karikatyr om man bortser ifrån de territoriella särdragen i Europa. Det går inte att behandla vattenfrågan på samma sätt i länder med rikligt regn som i de övriga - som mitt land - där vattnet är en mycket knapp tillgång. Det går inte att behandla länder med översvämningar och torka, som Medelhavsländerna, på samma sätt som de nordliga länderna.
Därför har vi ingett några annorlunda ändringsförslag, och vi skulle exempelvis anse det djupt orättvist med en självkostnadstäckning för vatten, eftersom denna generalisering leder till att en spansk medborgare eller jordbrukare skulle betala ett pris för vattnet som ligger 40 till 60 gånger högre än en britt eller belgier till exempel.
Andra ändringsförslag som handlar om grundläggande lagöverträdelser, några av dem omöjliga att lösa i vissa sydliga regioner, eller om förutsättningarna för överföring av vatten och påfyllning av grundvattnet, som lyder under samma villkor. En lagstiftningsmakt med vetenskapliga och väl begrundade kriterier - och detta parlament har dessa -, borde inte jämställa de olika europeiska regionerna som är så olika vad gäller kvantitet, kvalitet och system för tillströmning av vatten.

Valverde López
Herr ordförande! Jag stöder helt och hållet det inlägg min kollega Aparicio precis gjorde, och här visas att vi inte får glömma enigheten i mångfalden och att egensinnigheter i politiken är dyrköpta. Därför får vi inte glömma att vattenproblemet är strategiskt för Spanien - som ni känner till mycket väl, fru kommissionär - och därför har vissa ändringsförslag ingetts som jag hoppas att kommissionen tar hänsyn till för att stoppa kraven i direktivet när det gäller torka eller allvarliga översvämningar. Det är en omständighet som måste beaktas.
Det är också nödvändigt, fru kommissionär, att direktivet tillåter Spanien att genomföra förbindelser mellan vattenavrinningsområdena och, som den nationella hydrogeologiska planen förutser, med lämplig balans. Bara en sådan åtgärd kan garantera försörjningen till de sydliga regionerna i vårt land.
Även principen om självkostnadstäckning måste anpassas. Vi kan inte lägga till ännu fler svårigheter än dem som vissa länder redan har, och vi måste undvika att vatten i länder som har minst vatten skall ha skyhöga och otillgängliga priser för medborgarna och för de många användningsområdena.
Vad gäller de många ändringsförslag som har ingetts i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd kan jag inte stödja dem eftersom de inte är rimliga. Det finns saker som fungerar, till exempel de interterritoriella avtalen mellan grannländer, och således kan jag inte förstå varför man måste skapa dessa avtal om internationella avrinningsområden när det redan fungerar bra. Man måste begränsa sig till möjligheten till en rådfrågning med kommissionen, på initiativ av medlemsstaterna, om det dyker upp några problem, så att den kan komma med lösningar och avgöra, som den alltid gör.
Beträffande de kvantitativa aspekterna är vissa ändringsförslag om överföringar av vatten och påfyllnad av grundvatten mycket oroande. Detta är en normal praxis i Spanien och gör att vi kan utnyttja våra knappa resurser mycket bättre. Det är rent kvantitativa frågor som å andra sidan skulle förhindra godkännandet av detta direktiv.

Marset Campos
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag vill också först gratulera och uttrycka min instämmande med förslaget från kommissionen och White. Emellertid vill jag trycka på två frågor som är ett resultat av vad som kan kallas den nyliberala fundamentalismen och det demokratiska underskottet i Europeiska unionen.
Vad gäller den nyliberala fundamentalismen innebär det faktum att man vill att de som använder vattnet själva skall täcka sina kostnader - som Cunha, Aparicio och andra har sagt - att vi skapar en relativ orättvisa i Spanien. Och det är fruktansvärt i regioner som Murcia, Andalusien, Aragonien etc; det skulle vara mycket allvarligt.
Angående det demokratiska underskottet anser jag att det är viktigt att ta hänsyn till deltagandet från bevattningsregionerna - i vissa fall, som i Valencia eller i Murcia med mer än tusen års verksamhet - genom vattendomstolen i Valencia eller skiljedomsrådet i Murcia, och det är nödvändigt att det även på detta område finns demokrati.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Ramdirektivet om vatten som vi diskuterar i dag och som vi skall rösta om i morgon kommer att utgöra ett genombrott för en europeisk vattenkvalitets- och vattenkvantitetspolitik. Men det är inte det enda. Detta ramdirektiv är också kronan på verket för vissa kollegers oavvända flit. Jag har det stora nöjet att här nämna min kollega Karl-Heinz Florenz som var den absoluta förkämpen och initiativtagaren i detta sammanhang. Jag nämner även min nederländska kollega Doeke Eisma och naturligtvis också föredraganden, min kollega White, som jag gratulerar till betänkandet som nu ligger framför oss, samt även till kompromissändringsförslagen som i morgon måste vinna stöd av stora majoriteter.
Ramdirektivet är den enda rätta lösningen på den hittills sönderfallna, ineffektiva och inadekvata vattenkvalitetspolitiken samt den helt och hållet icke-existerande vattenkvantitetspolitiken. Vatten har en mycket viktig roll i nederländarnas liv. I min egen folksång besjunger vi vårt Limburg med orden: " Var Maas breda ström ståtligt mot havet flyter" . Invånarna i Zeeland hänvisar med orden " luctor et emergo " (jag kämpar och jag kommer upp ur vattnet) till den kamp som man förde mot havet och som slutligen efter översvämningskatastrofen resulterade i " Deltawerken " ; en fördämning som gjorde oss nederländare berömda världen över. Vi har också bokstavligen erövrat land vid Flevopolder.
Vi för dagligen en kamp mot vattnet i Nederländerna - polderländerna - med deltat där Maas, Rijn och Schelde rinner mot havet. Den som vågar påstå att vi är i stånd att själva lösa problemet med vår utmärkt organiserade nederländska vattenkvantitetspolitik, ägnar antagligen inte längre en tanke åt de översvämningar som har drabbat oss under de senaste åren.

Ribeiro
Herr ordförande! Bara tre kommentarer: En gäller stödet till en vattenpolitik som främjar rationaliseringen av användandet genom att främja en rationell kontroll av efterfrågan och inte en irrationell ökning av dess tillgång. Nästa är en upprepning av att grunden för förvaltningen av yt- och grundvattenresurserna är vattenavrinningsområdena och att dessa inte kan delas in genom nationella gränser, då de börjar de rinner upp och slutar i flodmynningen, hur många länder den än korsar. En sista kommentar för att understryka den förståelse och samarbete som vi har haft i vår grupp bland de spanska och portugisiska ledamöterna, detta har lett till att vi nyligen nådde en förklaring om vattnet, vilken återfinns i det betänkande som nu debatteras, vilket stärks av det symboliska faktum att de ledamöter i vår grupp som talar i debatten är av dessa två nationaliteter. Och vi hoppas att detta återspeglas i resolutionen från parlamentet, även om det inte sker i konventionen om gemensamma floder mellan de två regeringarna, då detta är ett fall där gemenskapssolidariteten bör uttryckas, och där det krävs samarbete mellan staterna.

Schleicher
Herr ordförande! Det här direktivets tillkomst har varit komplicerad. Jag vill i efterhand tacka alla som konstruktivt har deltagit i arbetet, och som företrädare för alla kolleger givetvis även vår föredragande White, men även kommissionen för dess bidrag. Jag förväntar mig att det tyska ordförandeskapet noggrant skall pröva parlamentets arbete, annars kan det vid den andra behandlingen i Europaparlamentet leda till obehagliga överraskningar i form av ett avslag.
Som föredragande av åtgärdsprogrammet för grundvatten, som inte på något sätt är överflödigt, betraktar jag följande aspekter som oumbärliga: Att fastställa ett omfattande grundvattenskydd, förbjuda direkta utsläpp av skadliga ämnen och undvika att gränsvärden för grundvattnet fastställs för att omöjliggöra den så kallade påfyllningseffekten, i möjligaste mån förhindra så kallade indirekta utsläpp i grundvattnet och naturligtvis sanera det nedsmutsade grundvattnet så gott det går ur teknisk synvinkel.
Dessa mål ingår i tre av mina ändringsförslag. Jag vill än en gång påpeka att ändringsförslag 77 ligger mig varmt om hjärtat, och att jag därför inte kan godta kompromissförslaget. Jag vill varna för överdrivna, orealistiska och icke- tillämpbara krav. Även om miljöskyddet hittills har kommit till korta på andra politiska områden och beaktas i för dålig utsträckning, får vi inte upprepa felen i motsatt riktning. Därför är jag och min grupp klart emot vissa ändringsförslag, varav en del inte ens är genomförbara, varken med pengar eller med alla de tekniska möjligheter som står till buds. En lagstiftning som kräver något sådant är inte trovärdig.
I anslutning till detta även en fråga till kommissionen: Vad har hänt med direktivförslaget om ekologisk vattenkvalitet? Vad jag vet har det inte officiellt dragits tillbaka av kommissionen.

Flemming
Herr ordförande, fru kommissionär! Det aktuella direktivet innebär, i enlighet med parlamentets önskan, viktiga nyheter för bevarandet av Europas kanske mest värdefulla egendom, nämligen vattnet: ett klarläggande och en förankring av den kombinerade metoden, en förankring av det omfattande vattenskyddet och en ambitiös framställning av kvalitetsmålen för grundvattnet. I synnerhet den kombinerade metoden utgör för många medlemsstater en plötslig övergång vid renhållningen av vattnet. Det är dags att det sker en attitydförändring på europeisk nivå. Vi har inte rätt att utan hänsyn smutsa ned och förgifta floder och hav, utan vi är först av allt skyldiga att rena allt avloppsvatten, även det industriella med de bästa tekniska resurserna och sedan avleda vattnet. Strikta normer för utsläpp och inte bara för insläpp är nödvändiga.
Som negativa betraktar jag försöken att i direktivet förankra förvaltningen av vattenresurserna utifrån kvantitativa aspekter. Men jag är mycket glad över att såväl rådets som kommissionens rättstjänst anser att en sådan förankring inte skulle vara förenlig med det rättsliga underlag som ligger till grund för direktivets antagande. Jag är också glad att jag redan i utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentskydd har lyckats genomdriva ett ändringsförslag, som tydligt fastslår vilka överstatliga organ som måste bildas. Det får inte införas några begränsningar i medlemsstaternas befogenheter att förvalta sina vattenresurser. Om man i morgon skulle besluta detta, är jag villig att rösta för Whites betänkande som jag gratulerar honom till.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Tillgång till vatten med tillräckligt god kvalitet tillhör samhällets grundbehov. Problem har upptäckts både när det gäller flodernas vattenkvalitet och vattenslöseriet inom stads- och industriområden. Europas och de olika staternas vattenresurser är ingen gemensam europeisk egendom lika litet som sådana naturresurser som är föremål för handel. Varje medlemsland har dock på den nationella nivån anledning att vidta åtgärder för att förbättra vattenkvaliteten i de egna floderna, utveckla och genomföra besparingsåtgärder i vattenförbrukningen och skydda sina grundvatten.
Tanken på en gemensam vattenpolitik borde förverkligas i form av skyddsåtgärder inom vattenområden som sträcker sig över rikens gränser och berör olika stater. Under senare tid har det begåtts flera handlingar som försämrat tillståndet för Östersjön, man har till exempel avlett orenat avloppsvatten i havet. Sådana här händelser som är förödande för miljön borde man även enligt den gemensamma nordliga dimensionens politik sträva efter att förhindra, och i dessa frågor borde man även ingripa från den gemensamma vattenpolitikens sida. Den nordliga dimensionen erbjuder utmärkta möjligheter till detta liksom även till andra miljösäkerhetsprojekt.
Man vill i förslaget fastställa vissa kvalitetsvärden för vatten som används i länderna inom Europeiska gemenskapen. Sådana här faktorer kan man med fördel inkludera i den gemensamma politiken bara man kommer ihåg att lämna tillräckligt med utrymme för lösningar i vilka hänsyn tas till de nationella förhållandena och specifika egenskaper.

Redondo Jiménez
Herr ordförande, fru ordförande, ärade ledamöter! Att tala om vatten i sista hand och när problemet bedöms enligt kvantitet och inte kvalitet gör att jag måste ta ut svängarna litet. Jag skall försöka att inte upprepa allt som mina spanska och portugisiska kolleger redan har sagt, och att inte ta upp något som inte nu står i betänkandet.
Jag skulle bara vilja göra ett inlägg i detaljen angående frågan om kostnaderna. Vi avvisar det ursprungsförslag som kommissionen har lagt fram, om att lägga kostnaderna på användarna, vilket i huvudsak är jordbrukarna, kostnaderna för alla vattentjänster, till exempel infrastrukturen, liksom att beakta kostnaderna, då detta kan göra slut på det redan bräckliga jordbruket i söder.
Vi måste vara medvetna om frågan om tillgängliga tekniska förbättringar i industriprocesserna. Vi måste vara medvetna om förhållandet kostnad/effektivitet och situationen inom sektorn. Vi kan inte gå längre än det politiska avtal som ministerrådet antog i juni i år. Avlägsnandet av farliga ämnen, vi måste formulera de önskvärda miljömålen inom våra reella möjligheter, såväl tekniska som ekonomiska, för att kunna uppnå dem.
Vad gäller undantagen på grund av torka är vi däremot överens, och det är viktigt att detta tillåts både vid torka och vid översvämningar. För de internationella avrinningsområdena anser jag att vi skall tillämpa subsidiaritetsprincipen, och nu har vi redan uppnått ett avtal med våra grannländer om avrinningsområden, det vill säga, med Portugal. Vad gäller de kvantitativa aspekterna, villkoren för överföring av vatten och påfyllning av grundvatten, finns ingen rättslig grund i detta förslag och fördraget kräver enhällighet, varför jag menar att detta är ett förslag som vi, för närvarande, inte kommer att stödja.
Vad gäller de ändringsförslag som jag har ingett skulle jag bara vilja säga att det finns tre definitioner som man inte har beaktat, som artificiell vattenförekomst...
Ordföranden avbryter talaren.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag vill gärna börja med att tacka miljöutskottet och särskilt föredraganden White, för deras grundliga behandling av det nya förslaget till ramdirektiv för vattenresurserna. Parlamentet har - vilket också betonades - reagerat mycket seriöst på reformen av vattenpolitiken, och jag vill gärna utnyttja tillfället till att berömma det betydande och mycket positiva inflytande som parlamentet har haft, både när det gäller att inleda och vidareutveckla reformen. Kommissionens förslag om behandlingen av farliga ämnen och om bilaga V om ekologisk status bygger i hög grad på parlamentets konstruktiva engagemang.
Det var samma konstruktiva engagemang som låg bakom den informella diskussion som skedde mellan parlamentet, rådet och kommissionen nyligen, och, som Eisma nämnde, var det i hög grad tal om ett nyskapande. Resultaten av dessa diskussioner förbättrade i det stora hela texten ytterligare, samtidigt som det också förde de två lagstiftande institutionernas ståndpunkter närmare varandra. Det är en positiv utveckling, och jag kan naturligtvis stödja det resultat som föreligger i form av kompromissförslag 189-201. Det är faktiskt så att de flesta av parlamentets ändringsförslag förbättrar den tekniska kvaliteten och gör texten klarare, och det gläder mig mycket att kunna säga att vi stöder idéerna i de flesta av dem.
Vi kan i princip helt eller delvis acceptera 85 av de 122 ändringsförslagen. Kommissionen kan dessutom stödja en rad av de övriga framlagda ändringsförslagen. Vi stöder särskilt parlamentets initiativ rörande behandlingen av farliga ämnen, öppenhet, den kombinerade metoden och införandet av radioaktivitet.
Herr ordförande! Som synes finns det många ändringsförslag, och det skulle vara omöjligt för mig att gå igenom alla under den tid jag har till förfogande. Jag nöjer mig därför med att ta upp några av huvudområdena. Först gäller det behandlingen av farliga ämnen. Detta är ett stort problem som betänkandet med rätta fokuseras på. Det är viktigt att vi är konsekventa när det rör våra förpliktelser i internationella organisationer när det gäller utsläpp. Bristen på information om de sociala och ekonomiska konsekvenserna betyder emellertid att det inte alltid är lämpligt att införa rättsligt bindande krav vid nuvarande tidpunkt. Vi har därför för avsikt att godta principen bakom ändringsförslag 6, 19, 47 och 83 och att i artikel 1 i förslaget tillfoga en hänvisning till att ett upphörande är slutmålet. Detta ligger i linje med andemeningen i förklaringen från Nordsjö-konferensen och alla relevanta havskonventioner. De andra ändringsförslagen om denna fråga - alltså 22, 43 och 46 - avvisas därmed.
Vad gäller öppenhet och allmänhetens deltagande, så har diskussionerna mellan rådet och parlamentet varit särskilt produktiva. Kommissionen kan fullt ut stödja föredragandens kompromissändring, som avspeglar de avtal som ingåtts om offentlig utfrågning, och både rådets och kommissionens rapportering. Ändringsförslag 25 och 39 handlar om behovet av att definiera den kombinerade metod, som kommissionen i princip accepterar, även om vi föreslår en litet annorlunda formulering för att tillämpningsområdet skall bli mer rättsligt preciserat. Kommissionen kan också i princip godta ändringsförslag 87 och 88, som kräver att kommissionen tillämpar en tidsplan för införande av kontroll av prioriterade ämnen. Ändringsförslag 84 och 85 om granskning av prioritetsförteckningen ger emellertid inte tillräckligt med tid för att bedöma ämnena, och kommissionen avvisar därför dessa ändringar och föreslår att man håller fast vid den nuvarande tidsperioden på sex år.
Kommissionen godtar i princip ändringsförslag 34 och 122 om infogande av radioaktivitet i förslaget, även om det kan uppstå behov av en viss omredigering. Vad gäller betalning, som har spelat en stor roll i debatten här i kväll, så är en mer fullständig integrering av miljö- och resurskostnaderna viktig, men problemet måste undersökas närmare. Ändringsförslag 67, 68 och 69 kan därför inte godtas för närvarande. Ändringsförslag 66, i vilket krävs att avgifterna skall fastställas på en nivå som uppmuntrar till att uppnå miljömålen i detta direktiv, är emellertid mycket bra och kan naturligtvis godtas.
Vi har sedan en rad förslag som kommissionen avvisar av tekniska skäl. Det finns också några enskilda som vi avvisar i den form de lagts fram, medan det finns ganska många element som vi räknar med kan ingå i det ändrade förslaget. Jag kan emellertid inte nu ta upp alla förslag.
Min slutsats blir att jag bara kan välkomna detta betänkande, och detsamma gäller de framsteg som redan har gjorts. Parlamentet har spelat en betydelsefull roll, och den konstruktiva ståndpunkt som har kommit till uttryck under diskussionerna utgör en plattform för en bra samarbetsatmosfär vid kommande förhandlingar. Det är i samband med ett så viktigt ämne uppenbart att en rad frågor kommer att kräva ingående diskussioner innan de kan lösas. Jag är övertygad om att den starka position som parlamentet har intagit under lagstiftningsprocessens gång, kommer att bidra till att vi nå målet som är en vattenpolitik som vi kan vara stolta över. Låt mig bara tillfoga till den fråga som Schleicher ställde, att vi räknar med att förslaget om ekologisk vattenkvalitet kommer att finnas i föreliggande förslag, och därmed alltså faller bort.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0024/99) av Bowe för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 90/220/EG om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön (KOM(98)0085 - C4-0129/98-98/0072(COD).

Bowe
Herr ordförande! Det råder inget tvivel om att vi ikväll röstar om ett mycket viktigt betänkande som kommer att bli en viktig del av lagstiftningen. Det påverkar en stor utvecklingsindustri inom gemenskapen, men samtidigt väcker det flera stora orosmoln hos allmänheten och de måste skingras. Jag har i det här betänkandet försökt hitta rätt jämvikt mellan skyddet av folkhälsan, miljön, konsumenternas rättigheter och behovet av den utvecklingsindustri som har så mycket att ge, om vi låter den göra det på rätt sätt.
Vi har redan med framgång behandlat betänkandet i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Sedan dess har vi försökt åstadkomma en ännu högre grad av samstämmighet mellan de olika inblandade parterna så att vi kan lägga fram ett förslag som vi hoppas att även kommissionen kan godta.
Det finns många avgörande punkter i betänkandet. Jag skall nu bara gå in närmare på några av dem. För det första har vi i texten infört en tillkommande skyldighet för medlemsstaterna att anta försiktighetsprincipen och se till att vi undviker några negativa effekter på folkhälsan och på miljön om en genetiskt modifierad organism av något slag släpps ut i miljön.
När det gäller genetiskt modifierade organismer som saluförs på marknaden så måste vi också vara säkra på att de kan identifieras och spåras upp. Vi har försökt göra det med några av våra ändringsförslag, så att beviljandet av tillstånd för utsläppande omfattar beskrivande identifikationsmetoder och att det förs offentliga register över dessa metoder så att vi vet vart de är på väg, vad de innebär. De krav på övervakning som vi har tagit med i förslaget hjälper oss att göra det.
Många personer har uttryckt sin oro över att vi har ett problem med export av genetiskt modifierade organismer, och mycket riktigt ett ansvar när dessa organismer skickas till tredje land, som inte har möjlighet att hantera dem på det sätt som vi gör i unionen. Det är anledningen till att vi har infört principen om förhandstillstånd.
Människor över hela Europa har framfört sin oro över de etiska följderna av att genetiskt modifierade organismer snart kan komma ut på marknaden - kanske till och med genetiskt modifierade djur. I det läget har vi rätt att rådgöra med en etisk kommitté. Vi vill att ha ett omfattande samråd med den etiska kommittén i principfrågor. Jag är säker på att det kommer att hjälpa till vid det framtida införandet av genetiskt modifierade organismer, som kan medföra vissa svårigheter.
Alla producenter måste acceptera att de måste ta ett ansvar när en produkt förs ut på marknaden. Ansvar är en fråga i det här fallet precis på samma sätt som det är för alla andra typer av produkter. Vi föreslår en form av ansvar som är rimlig, omfattande och som inte skiljer sig från den som föreslås för andra produkter.
Vi inser att de långsiktiga konsekvenser som de här produkterna för med sig mycket väl kan vara sådana att det medför avgörande socioekonomiska effekter. Även om vi kanske inte vill ta upp var och en av dessa frågor, tillämpningsområde för tillämpningsområde, så måste vi tänka över dem. Vi har lagt fram ett lämpligt ändringsförslag i förslaget för att garantera att de beaktas på lämpligt sätt.
Det finns flera andra avgörande tekniska förbättringar av texten. I bilagorna har vi arbetat mycket hårt för att förbättra de tekniska kraven och definitionerna för riskbedömningen. Vi har dock i lika hög grad mycket noga funderat på hur vi kan kontrollera de här produkterna ute på marknaden. Medan kommissionen i sitt befintliga förslag redan har möjlighet att ta bort en produkt från marknaden, om det skulle visa sig att den innebär en allvarlig risk för människors hälsa eller någon annan risk, så föreslås det i förslaget att det borde vara ett tidsbegränsat godkännande.
Vi är inte motståndare till idén med ett tidsbegränsat godkännande. Det är en känslig metod för att göra framsteg, steg för steg. Man måste dock undra, när man funderar över olika produkters omfattning, vilken tidsskala som är lämplig för ett tidsbegränsat godkännande? Är det tre år, är det fem år, som några av våra gröna kolleger föreslog i utskottet; är det sju år, som kommissionen föreslår; är det tolv år som rådet föreslår eller är det ett obegränsat godkännande som vissa parlamentsledamöter skulle vilja?
Vi har accepterat att det i det här läget måste finnas ett tidsbegränsat godkännande för att bygga upp allmänhetens tilltro och förtroende, så att alla produkter som befinns vara otillfredsställande kan tas bort från marknaden efter lämpligt övervägande.
Jag är inte säker på siffran. Det finns inget magiskt tal när det gäller tidsfrister. Kommissionen föreslår sju år. Jag skulle mycket gärna vilja höra av kommissionären varför hon anser att sju är det bästa antalet år - det kanske är hennes turnummer. Skall vi föreslå tolv? Tolv borde vara lämpligt i den här tekniska frågan.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Den vetenskapliga kunskapen är oftast osäker i samband med nära nog alla allmänt intressanta miljöfrågor. Olika forskningsinstitut producerar som grund för det politiska beslutsfattandet till och med mycket varierande uppgifter som man kan tolka som man vill. Det enklaste alternativet är ofta att måla hotbilder. Att begränsa forskningen för mycket övervältrar ansvaret på andra, medan unionen följer efter som en fripassagerare. Å andra sidan är reglering en nödvändig förutsättning, det handlar ju om ett mycket känsligt forskningsfält.
Det är konsumenternas sak att välja vilka produkter de vill använda. Valet kan styras likaväl av faktorer som grundar sig på kunskap som på känsla, och detta måste respekteras. Därför måste märkningarna på förpackningar vara tillräckligt klara, begripliga och enhetliga. Man måste sträva efter att öka konsumenternas medvetenhet om de genmodifierade produkternas fördelar och eventuella risker. Detta mål uppnår man genom att satsa på publicering av forskningsresultaten i en folklig form, så att det öppnas en möjlighet för konsumenterna att delta i debatten.
Om man skall vinna konsumenternas förtroende måste man följa försiktighetsprincipen. När erfarenheterna och den vetenskapliga kunskapen ökar måste direktivets innehåll givetvis omvärderas. Riskbedömningen borde vara övergripande och omfatta även möjliga fördröjda effekter. Jordbruksföretagare kan inte antas ha tillräckliga kunskaper för att bära ansvaret, utan det är de som utvecklar och framställer genmanipulerade produkter som efter att ha genomfört vederbörliga test har det fulla ansvaret för de skador som spridning av produkten har orsakat för människan eller miljön.

Kirsten Jensen
Herr ordförande! Ursprungligen uppmanade miljöutskottet till att det skulle införas ett europeiskt moratorium, så att vi kunde få en tankepaus. Rådet avvisade idén, men detta innebär ju inte att det är något som helst fel med den. Det finns å den ena sidan så mycket vetenskaplig osäkerhet, och å den andra sidan är det tal om en så dubiös beslutsprocess vid konkreta försäljningsansökningar, att detta skulle vara ett skäl till att säga stopp, och kommissionen har inte heller använt sitt inflytande. Osäkerheten rör sig särskilt om frågan om etik, samhällsnytta och de långsiktiga konsekvenserna för miljö och hälsa. Vi skall inte ha genetiskt modifierade organismer (GMO) som innehåller antibiotika eller resistenta gener, eller genetiskt modifierade organismer som kan korsbefruktas med vilt växande släktingar.
Kommissionens förslag gör förfarandena strängare, på många sätt. Det gäller de gemensamma principerna för miljökonsekvensbedömningarna, obligatorisk övervakning rörande försäljningsfrågor och en tidsbegränsning av försäljningsperioden på sju år. Allt detta är riktigt bra. Det ger den rätta grunden för godkännande av genetisk modifierade organismer en grund som jag menar alla GMO-produkter borde godkännas efter. Men i samma förslag vill man göra undantag för produkter som omfattas av annan gemenskapslagstiftning, så att det bara blir aktuellt med en miljökonsekvensbedömning. Detta kan resultera i att GMO-produkter undgår den grundliga kontroll, tidsbegränsning och bedömning som föreslås i detta direktiv.
Jag är bekymrad över de nya förenklade förfarandena som gör det lättare rörande utsättning eller försäljning av vissa genetisk modifierade organismer. Detta är ett problem, eftersom den grund vi har för att fatta denna typ av beslut är dåligt underbyggd. Erfarenheterna är för få och för osäkra på området. Tekniken är så ny att ett begränsat tillstånd skulle kunna ge myndigheterna en bättre kontroll.

Liese
Herr ordförande! Utifrån PPE: s ståndpunkt kan man säga: Det jag just fick höra av Jensen är förhoppningsvis inte PSE-gruppens gemensamma ståndpunkt, för i så fall har inte de förhandlingar som vi har fört de senaste veckorna varit särskilt konstruktiva. Men jag tror att vi i morgondagens omröstning kommer att kunna enas på många punkter. Jag vill verkligen tacka föredraganden David Bowe, som har lagt ned stor möda på detta betänkande och alltid har varit öppen för en dialog, samtidigt som han varit mycket pragmatisk och målinriktad, även om vi inte har samma åsikt i alla frågor. Därför hoppas jag att vi i morgon kommer att anta betänkandet med största möjliga enighet.
Vilken är då PPE-gruppens ståndpunkt? Vi vill ha säkerhet för människorna och miljön, däremot vill vi inte ha mer byråkrati. Jag anser att det är ett stort misstag att tro, att man med så mycket byråkrati som möjligt skall kunna skydda människor och miljö från skadliga effekter. Det behövs tydliga bestämmelser som är relaterade till riskerna. Om man har det som sitt motto, så som vi i PPE-gruppen har, då har kommissionens förslag en positiv och en negativ sida. Även betänkandet från utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentskydd har en positiv och en negativ sida. Vi gläds över de märkningsbestämmelser som i kommissionens förslag är mycket bättre än i det ursprungliga direktivet, och vi gläds över det faktum att utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentskydd har förbättrat dem ytterligare. Vi gläds över att kommissionen har planerat ett förenklat förfarande. Vi gläds också över att man åtminstone har planer på ett förfarande som skall gälla i flera stater.
Något som är negativt med kommissionens förslag är den allmänna tidsbegränsningen av tillstånden till sju år. Jag frågar därför kommissionären: Vilka är de vetenskapliga grunderna för sju år? Vilka risker uppstår efter just sju år? För samtliga genetiskt modifierade organismer uppträder de efter sju år. Varför inte efter sex eller åtta år, varför inte efter tolv, femton eller efter två år?
Vi är positiva till den metod som har visat sig vara bra inom läkemedelslagstiftningen. Om risker finns, då behöver man inte vänta tills det sjunde året utan kan genast dra tillbaka tillståndet. Om inga risker finns, då finns det inte heller något behov av en tidsbegränsning. Därför är vi starkt emot en allmän tidsbegränsning. Där håller vi med miljöutskottet, när den omvandlar den tvingande bestämmelsen till en frivillig bestämmelse. Jag tycker nog att det hela bör preciseras något. Därför har vi lagt fram ett ändringsförslag. Tidsbegränsningen bör vara ett undantag när det finns vetenskapliga grunder. Här går miljöutskottet åtminstone åt rätt håll.
I andra avseenden går miljöutskottet åt fel håll. Jag har i mina tidigare anföranden räknat upp flera punkter. En viktig punkt som vi diskuterar i kväll igen är frågan om de socioekonomiska kriterierna. Jag tror att man här gör en spikrak passning till amerikanarna. Om vi gör tillståndet beroende av socioekonomiska kriterier, då kommer de att se till att vi får det hett om öronen i Världshandelsorganisationen. Då har vi inte en chans att vinna någon panel på det området. Bara av den anledningen bör vi inte besluta något sådant.
PPE-gruppens agerande i den slutliga omröstningen är beroende av att vi på de omstridda punkter, som vi redan har tagit upp i utskottet, finner en bra lösning i samförstånd. Jag hoppas att vi gemensamt kan anta betänkandet i morgon och ge en positiv signal till biotekniken i Europa.

Dybkjær
Herr ordförande! Det betänkande som vi nu diskuterar är ett av de känsligaste någonsin. Den innehåller verkliga konflikter mellan den europeiska industrin och dess önskan om att kunna sälja sina produkter i Förenta staterna, och den mer försiktiga miljömässiga hållningen som kommer till uttryck genom användandet av försiktighetsprincipen. Jag anser att detta verkligen är ett område där försiktighetsprincipen skall tillämpas i praktiken, naturligtvis inte som ett nej till genetiskt modifierade organismer (GMO), och inte genom en utdragen behandling från myndigheternas sida, utan genom att man försiktigt närmar sig frågan. Min uppfattning är att mycket kan klaras av genom en öppen diskussion, även med intresserade medborgare, naturligtvis utan att avslöja kommersiella intressen, och genom en omsorgsfull och gärna snabb myndighetsbehandling.
Den liberala gruppen är som andra grupper splittrad i sin hållning både till kommissionens förslag och ändringsförslagen. Jag tillhör själv den grupp som stöder kommissionens sjuårsregel, men inte det förenklade förfarandet. Men det skulle kunna bli aktuellt med ett förenklat förfarande om man övervägde en förnyelse av försäljningstillståndet för produkterna, alltså förlänga de sju åren. Jag är inte heller för att man vid nuvarande tidpunkt gör en multinationell ansökning.
Ett av problemen i samband med det komplicerade förfarandet är att besluten fattas genom ett kommittéförfarande där parlamentet inte har någon möjlighet att utöva inflytande, och vi har tidigare sett att detta skapat konflikter vid en senare tidpunkt, och det skulle därför vara önskvärt om processen kunde påbörjas redan nu. Vi hoppas att det i morgon blir möjligt att hitta en eller annan form av förnuftig kompromiss - enligt min mening med så stram tidsfrist som möjligt.

Cabrol
Herr ordförande, fru kommissionär, mina kära kolleger! Genetiskt modifierade organismer ingår i den helhet som jag skulle kalla den nya livsmedelsskräcken. Allting bäddar dessutom för att ge näring åt, om jag vågar säga så, denna skräck, vilket inbegriper de termer som används. Genetiskt modifierade organismer borde snarare kallas genetiskt förbättrade organismer, eftersom de skapas för att få fram avsevärda och ytterligare kvaliteter.
Dessutom gör direktivets titel " Avsiktlig utsättning" att tankarna går till ett avsiktligt genomfört brott, när det i själva verket handlar om en saluföring efter mycket strikta kontroller av organismerna och deras produkter, och ett omsorgsfullt granskat och övervägt godkännande av en försöksodling av produkterna.
Alla dessa rädslor får de politiska beslutsfattarna att ta sin tillflykt bakom den heliga försiktighetsprincipen, som om den verkligen och generellt tillämpades skulle förhindra alla vetenskapliga framsteg, men som högljutt krävs av alla dem som vill öka sin bekvämlighet eller bota sina krämpor. Som kirurg skulle den principen hindra mig från att ens röra en kirurgkniv.
Men lyckligtvis använder vi inte det aktuella modeordet - etik - för allt och vad som helst, eftersom det har en mycket specifik innebörd och i de allra flesta fallen med fördel kan ersättas med en mycket mera lämplig term.
Att det här direktivet också skulle omfatta läkemedelsprodukter som redan berörs av ett annat direktiv, vilket ändringsförslaget syftar till genom att ta bort artikel 5, det skulle bli dödsstöten för forskningen om nya läkemedel, som är oundgängliga för behandlingen av många allvarliga sjukdomar.
Avslutningsvis måste vi se till att följande villkor uppfylls: 1) en fullständig information innan en saluföring godkänns; 2) en kraftfull märkningspolitik; 3) en spårbarhet, en uppföljning och en noggrann utvärdering av fördelar och risker - mycket hellre än att tillämpa försiktighetsprincipen på varje stadium - ett producentansvar för varje skada som drabbar personer eller varor, och självklart ett stopp för saluföringen i händelse av en larmsignal. Under förutsättning att dessa villkor uppfylls kan vi godkänna odlingen av genetiskt modifierade organismer, så att de skall kunna saluföras inom Europeiska unionen, och så att inte medlemsstaterna bestraffas och vissa andra länder vinner fördelar, som t.ex. Förenta staterna, där det produceras och konsumeras genetiskt modifierade produkter, produkter som invaderar och kommer att invadera gemenskapens marknad mer och mer. Vi måste självklart även i fortsättningen garantera att den här typen av produkter inte orsakar hälsorisker, och inte heller miljörisker, genom att stödja oss på upprepade och regelbundna yttranden från lämpliga och behöriga vetenskapliga kommittéer.

Lannoye
Herr ordförande! Sedan 1990, när det nuvarande direktivet antogs, har det skett genomgripande förändringar av sammanhanget kring genetiskt modifierade organismer (GMO) och utsättningen av dem.
För det första ökar den vetenskapliga osäkerheten om riskernas karaktär och omfattning. För det andra har det visat sig att det finns risker som kan vara allvarliga och oåterkalleliga för vissa kategorier av GMO. För det tredje, med all respekt för Cabrol, har försiktighetsprincipen fått en juridisk och politisk status, vilket gör den till en grundprincip i den europeiska lagstiftningen. Direktivet måste alltså anpassas till dessa nya omständigheter.
Kommissionens förslag går inte i den riktningen. Det bemöter snarare en vilja till att påskynda förfarandena för godkännande och att underlätta den internationella handeln. Men det finns faktiskt ingenting som berättigar till ett förenklat förfarande för en saluföring av nya GMO, på grundval av en påstådd likvärdighet med redan godkända GMO. Begreppet likvärdighet har för övrigt ingen seriös vetenskaplig grund. Detta förfarande öppnar i själva verket för ett ömsesidigt erkännande av normer, vilket kommer att underlätta för produkter som har godkänts i Förenta staterna att snabbare kommer in på den europeiska marknaden.
Vidare anser vi att vissa kategorier av GMO, som medför särskilt allvarliga risker för hälsa och miljö, bör elimineras och inte sättas ut. Det handlar i synnerhet om dem som innehåller en gen som är resistent mot antibiotika, dem som frigör gifter som är ödesdigra för nyttodjuren och dem som kan komma att korsas med likartade vilda eller odlade arter.
Vi har ingivit åtta mycket viktiga ändringsförslag och vi hoppas att kammaren kommer att beakta dem. Hur vår grupp kommer att rösta beror på vad som händer med dessa ändringsförslag.

Blokland
Herr ordförande! Det sägs mycket riktigt att det inte går att hålla världsproduktionen av livsmedel intakt utan genetisk manipulation. När jag hör detta påstående och till detta lägger historien om terminatorgenen fylls jag av allvarliga betänkligheter. Genom att göra säd ofruktbar ser västerländska företag till att utvecklingsländer blir beroende av deras spannmålsleveranser. Den orättvisa fördelningen av livsmedel består således även med genetiskt modifierade organismer (GMO). Detta exempel visar att vår diskussion om GMO-produkter inte får begränsas till långsiktiga konsekvenser för konsumenternas hälsa och säkerhet. Det skulle betyda att vi förbisåg de frågor som det verkligen handlar om. Vi har här att göra med ett etiskt problem.
Jag tror att världen är skapad av Gud. Att på ett simpelt sätt reducera växter och djur till manipulerbara produktionsfaktorer är därmed något jag tar avstånd från. Som människor är vi inga härskare, utan förvaltare. Det är utifrån den principen som vi måste ta ställning angående införande av GMO-produkter. Konkret betyder detta att vi fortsätter att strikt tillämpa försiktighetsprincipen. Föredraganden pekar på detta med all rätt. Utifrån en etisk grundinställning instämmer jag i detta av hela mitt hjärta. I utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har jag försökt att genom ändringsförslag utvidga riskbedömningen till att även omfatta etiska aspekter. Tyvärr fanns det inte tillräckligt stöd för detta.
Lyckligtvis föreligger förslag från föredraganden som ger människor med etiska betänkligheter friheten att välja GMO-fria produkter. Jag anser det ytterst önskvärt att man genom en tydlig märkning gör det möjligt att ta reda på vilka produkter som innehåller GMO, samt att man bevarar en GMO-fri kedja.

Graenitz
Herr ordförande! I bergen inte så långt från era hemtrakter finns det ett ladinskt ordspråk som lyder: Qui va prudan', va sicur' e lontan' . Om man översätter det lyder det: Den som går försiktigt, går säker och kommer åter. Jag tror att det är ett motto som föredraganden, och jag tackar honom för hans insats, har följt i sina förslag. Han har på flera punkter gjort kommissionens förslag mer exakt, noggrant och säkert. Jag tror att det är så vi måste gå tillväga på ett område där vi fortfarande saknar den erfarenhet som krävs.
Jag har inte tid att gå in på varje enskild punkt, och vill därför bara kommentera några få som jag tycker är mycket viktiga. Mycket viktigt är enligt mig att det åter sker en tydlig förankring av försiktighetsprincipen. Vi är - och det gäller all lagstiftning, anser jag - skyldiga att göra det, eftersom vi har förankrat försiktighetsprincipen i Amsterdamfördraget.
Jag anser också att det är mycket viktigt att parlamentets förslag innebär bättre möjligheter till information, till allmänhetens delaktighet. Det är också viktigt att de genetiskt modifierade produkterna och organismerna kan identifieras, för att underlätta ett återtagande och för att bättre kunna bedöma riskerna. Riskbedömningen av de långsiktiga konsekvenserna är också den förankrad, liksom möjligheten för medlemsstaterna att ställa ytterligare krav på ekologiskt känsliga områden.
Jag tycker också att det är av stor vikt - och här ansluter jag mig till föredragandens fråga till kommissionären - att det inte finns ett obegränsat utan ett begränsat tillstånd. Vi har på andra områden i miljölagstiftningen råkat ut för att anläggningar med obegränsade tillstånd, vid en tidpunkt när vi redan har en helt ny lagstiftning, under lång tid fortsätter med de gamla gränsvärdena utan att behöva anpassa sig till den senaste tekniken. Därför anser jag att det bör finnas en begränsning. Men frågan om huruvida sju år är den rätta perioden, eller om det finns en lämpligare tidsperiod, den skulle jag också gärna vilja ställa till kommissionären. Det är nämligen viktigt att man inom den informationspolitik som riktar sig till allmänheten kan säga varför man har beslutat det ena och inte det andra.
Jag hoppas att kollegerna i morgondagens omröstning skall anta miljöutskottets förslag, så att vi kan lägga fram ett förslag för rådet, som tar hänsyn till det som parlamentet förespråkar, nämligen förebyggande åtgärder för Europas medborgare.

Valverde López
Herr ordförande! Vi får inte glömma bort att detta förslag är en förändring av ett tidigare förslag och därmed finns det redan stor erfarenhet om detta i medlemsstaterna och i kommissionen. Således måste vi se flera av förslagen till förbättringar av det tidigare som mycket positiva, såsom den obligatoriska uppföljningen av produkterna efter saluföringen, liksom fastställandet av tydliga principer för riskbedömning, klassificeringen av experimentutsättningar, förbättringen av administrativa förfaranden, öppenheten i processen.
Allt detta är förbättringar och därför kan jag inte riktigt förstå många av de ändringsförslag som har ingetts i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, vilka tycks spegla en överdriven kontrollvilja.
Biotekniken i allmänhet och genmanipulationstekniken innebär stora förhoppningar för mänskligheten och inte ett hot, och detta är det budskap som bör nå ut till hela samhället. Vi måste också gräva ner hela den icke-vetenskapliga mentaliteten inom detta ämne.
Vi kan inte heller acceptera att man försöker kamouflera politisk fundamentalism under etiska täckmantlar. Vi får inte glömma att det i patentlagstiftningen redan tas hänsyn till den etiska dimensionen och den allmänna ordningen innan man beviljar en patent och att vi alltid har avvisat de socioekonomiska kriterierna innan någon produkt släpps ut på marknaden. Det är ren viljepolitik.
Med detta står det klart att jag stöder de viktigaste punkterna i kommissionens förslag, vilket jag tycker är balanserat, och att jag kommer att rösta emot många av de ändringsförslag som har ingetts.

Teverson
Herr ordförande! Jag välkomnar väldigt gärna den skärpning som det här nya direktivet står för. I detta ser man ett antal viktiga frågor i vitögat och det gör man också i Bowes betänkande. I det förbigås dock en viktig strategisk punkt, och det har att göra med det faktum att europeiska medborgare är mycket mer oroliga för genetiskt modifierade organismer och de effekter de kan ha än andra befolkningar, särskilt i Nordamerika. Vad som saknas i rekommendationerna här, och i direktivet, är villkor för medlemsstaterna att tillämpa moratorier, som inte nödvändigtvis grundas på strikt vetenskapliga synpunkter. Vad jag skulle vilja se, särskilt i den andra behandlingen av detta direktiv, är villkor för medlemsstaterna att åtminstone lägga fram moratorier för fem år medan forskningen äger rum.

Hyland
Herr ordförande! Tack för möjligheten att göra ett kort inlägg i den här debatten. Genetisk forskning har mycket att erbjuda mänskligheten för att lindra sjukdomar, höja livsmedlens säkerhet och kvalitet och inom området miljöskydd. Förklarligt nog så har denna nya och utvecklande vetenskap väckt mycket oro. Det kan gälla bristande varumärkning, miljöeffekter, antibiotiska markörer som används i urvalsprocessen samt etiska, moraliska och sociala betänkligheter. De här frågorna behöver debatteras och både konsumenter och allmänhet har rätt att vara försiktiga.
När det gäller livsmedelssäkerheten så upprepar jag min åsikt att genetiskt modifierade livsmedel eller ingredienser får tillåtas ingå i näringskedjan först efter de allra strängaste tester, och då endast med detaljerad konsumentinformation. Konsumenten måste alltid ha en tydlig valmöjlighet.
Det skulle dock vara fel att frånta jordbruket den moderna forskningens fördelar. I så fall skulle vi binda industrins händer vid en tidpunkt då, till exempel mitt land, Irland, som jordbruksexporterande nation, måste bli allt mer konkurrenskraftig. Den selektiva användningen av genetisk forskning skulle hjälpa till i utvecklingen av mitt lands gröna framtoning och leda till en minskad användning av gödningsmedel och bekämpningsmedel.

Breyer
Herr ordförande! Jag är verkligen glad över att Bowe har anslutit sig till oss i fråga om ansvarsfrågan. Men jag hoppas bara att jag inte har någon anledning till misstro efter att ha lyssnat på Lieses bidrag och hans förväga förhandlingar. Jag hoppas att vi inte avstår från försäkringsbeviset, för det skulle göra ansvaret meningslöst. Alla skulle tycka att vi var galna, om vi i morgon meddelade att bilister får köra omkring på vägarna utan försäkringsbevis. Det skulle vara ännu mer galet att endast kräva ansvar för en riskteknik utan att göra försäkringsbeviset obligatoriskt.
I morgon hoppas jag att en omröstning kommer att äga rum, som bevisar Europaparlamentets ansvarsförmåga, att det blir en prövosten. Jag är också glad över att det kom ett krav på att det måste finnas möjligheter till moratorier genom medlemsstaterna. Just det ändringsförslaget hade vi, tyvärr förgäves, lagt fram i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Vi hoppas att ni antar det i morgon. Jag hoppas att vi i morgon kan ge en signal om att vi tar de oroväckande resultaten från de vetenskapliga undersökningarna på allvar. Ett förenklat förfarande är oansvarigt, likaså kategori I och ett förfarande för flera stater.
Men det jag betraktar som höjden av oansvarighet, är en tolvårig tidsbegränsning när det finns invändningar mot en sådan. Det är ren och skär cynism, det betyder ju att vi i princip betraktar människan och naturen som försöksobjekt! Vi är angelägna om att få till stånd ett förbud mot antibiotikaresistens, för annars kommer vi att få uppleva en läkemedelskris, se till att högriskväxter, det vill säga sådana som kan korsas, inte längre får föras ut...
Ordföranden avbryter talaren.

Trakatellis
Herr ordförande! Genetiskt modifierade organismer införs på bred front och påverkar en rad viktiga områden i det mänskliga livet, från läkekonst och miljöskydd till jordbruk och livsmedel. Det är inte konstigt att människor frågar sig hur vi skall kunna försäkra oss om att den explosionsartade utvecklingen inte springer ifrån vår förmåga att lösa de problem som dyker upp, något som skulle kunna utgöra en risk för vårt samhälle och ekosystemen.
Efter att ha tagit hänsyn till alla dessa faktorer godkände gemenskapen direktiv 90/220, som tillämpades för första gången 1991. Utvecklingen har emellertid tvingat fram en revidering av detta. Vi står i dag inför parlamentets omröstning om det reviderade direktivet, och jag skulle vilja tacka vår föredragande, Bowe, för hans arbete.
Med mina två ändringsförslag har jag velat förtydliga förhållandet mellan människan och de genetiskt modifierade organismerna, och det på grund av att definitionen i Europeiska kommissionens text av begreppet organism är formulerad på så sätt att även människan inbegrips. Mina ändringsförslag 9 och 10 förtydligar denna punkt, och de tillåter också användningen av genetiskt material från människor för donation och skapande av genetiskt modifierade organismer, så att användbara ämnen som mänskligt insulin och många andra mänskliga hormoner kan tillverkas. Genom mitt andra ändringsförslag undantas människan som mottagare av genetiska material, något som skulle resultera i skapandet av genetiskt modifierade människor, vilket inte kan godtas av vetenskapliga, etiska, sociala eller juridiska skäl.
Vi måste inse att genetiskt modifierade organismer och biotekniken vare sig ekonomiskt eller på annat sätt är en patentlösning och inte heller en pandoras ask. Helt säkert är emellertid att de utgör en kraft som, om vi använder det med försiktighet och förnuft, bereder oss otroliga möjligheter. De ger oss möjligheten att effektivare kunna bekämpa den miljöförstöring som olika slags nedsmutsande aktiviteter ger upphov till, den olycka som följer i spåren av sjukdomar och den misär som svält framkallar.

Lindqvist (ELDR).
Herr ordförande! Jag hittar en rad grundkrav för GMO. För det första ökar kraven på rena livsmedel. Folk blir mer medvetna, och vi har debatter om antibiotika, salmonella och tillsatser.
För det andra måste konsumenten kunna välja; det är han eller hon som skall välja. Därför krävs en generell märkning. Det är ett absolut grundkrav.
För det tredje måste det finnas etiska och miljömässiga konsekvensbeskrivningar. Grödor som har gjorts resistenta mot bekämpningsmedel måste kunna förbjudas.
För det fjärde behövs det EU-regler och internationella regler om vilka krav på säkerhet som man skall ställa vid frisläppande. Självklart måste det finnas en tidsfrist i dessa regler samt regler för producentansvar.
Då är jag framme vid den sista punkten, nämligen att medlemsländerna måste ha rätt till egna hårdare regler och ha rätt att gå före t.ex. genom moratorier.

Jackson
Herr ordförande! Jag välkomnar Bowebetänkandet och gratulerar föredraganden som har lagt ner en enorm mängd arbete på det här.
Det är helt klart mycket viktigt att vi utarbetar en lagstiftning som Europas befolkning kommer att ha förtroende för. Jag är en av dem som betraktar framsteg i genetisk modifiering som en enorm potentiell fördel för mänskligheten. Under de senaste månaderna och åren har emellertid de som uppmanar till försiktighet börjat ropa högre än dem som påpekar fördelarna. Naturligtvis får politiker aldrig endast lyssna till den mest högljudda lobbyn, men allmänhetens oro över genetiskt modifierade organismer har ökat till en sådan omfattning att det nu är väldigt svårt att hitta lantbrukare i mitt land som är beredda att ha de här spannmålen på sin mark för att testa dem.
Olyckligtvis för de vetenskapsmän som är engagerade i forskningen om genetiskt modifierade organismer, så har allmänheten hört relativt litet om fördelarna med tekniken för genetisk modifiering av organismer men mycket om de potentiella nackdelarna. Det är en brist i debatten att vetenskapsmännen fortfarande måste ställa saker till rätta på den offentliga arenan.
Det föreliggande direktivet är på rätt väg och vi anser att det i hög grad skapar rätt jämvikt mellan vetenskapsmännens frihet att nyskapa och marknadsföra produkten av sin innovation och myndigheternas rätt att yrka på säkerhet.
Jag håller med Liese om att en tillståndsperiod på sju år är otillfredsställande godtyckligt. Om det finns några tvivel kring ett genetiskt modifierat material så borde det ju inte tillåtas användas över huvud taget. Det finns emellertid vissa ändringsförslag - till exempel ändringsförslag 68 - som manar till mer försiktighet och som vi, de brittiska konservativa, vill ge vårt stöd. Vi skall i detta ta upp vår partiledares uppmaning i underhuset där han förespråkade ett treårigt moratorium för kommersiellt utsläppande av genetiskt modifierade spannmål tills mer forskning har gjorts om konsekvenserna av sådant utsläppande, särskilt för den biologiska mångfalden. Konstigt nog har den brittiska regeringen, som Bowe tyvärr inte företräder, struntat i rådet från dess eget naturskyddsorgan - den engelska naturen - genom att vägra gå med på ett sådant moratorium. Ännu konstigare är det att Bowe och Collins, tror vi, var på väg att stödja ett sådant moratorium innan de tystades ner med ett telefonsamtal från London. Sådana är principerna i det nya brittiska labourpartiet.

Bowe
Herr ordförande! Jag skulle vilja göra ett personligt uttalande i enlighet med artikel 108 i arbetsordningen.
Jag har lyssnat noga till vad övriga kolleger har sagt i frågan om ett moratorium. Jag skulle först av allt vilja säga att ordföranden för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och jag, som föredragande, skrev under en begäran till kommissionen att överväga möjligheten till någon sorts moratorium tills det nya förslag som vi diskuterar i dag gått igenom och lämpliga skydd införts. Det har dock hänvisats till ett moratorium i Breyers ändringsförslag för Gruppen De gröna. Jag hoppas att någon kan tala om för mig vilket av de åtta ändringsförslag som Breyer har lagt fram som innehåller en uppmaning till ett moratorium. Jag hittar inte något sådant, och jag förstår inte varför hon säger att det finns ett sådant, för det är helt enkelt inte på det viset.
Slutligen skulle jag bara vilja säga att jag var mycket överraskad av Breyers beskrivning av den längsta tidsgränsen 12 år som något fruktansvärt, ändringsförslag 75 från hennes egen grupp kräver en längsta tidsgräns på 12 år!

Breyer
Herr ordförande! Angående de 12 åren: Utskottet har krävt 12 år, i de fall där det finns betänkligheter vad säkerheten beträffar. Jag är förvånad över att Liese applåderar, för det är cyniskt av mig att säga: Jag för ut produkter på marknaden som jag redan i förväg vet är tvivelaktiga. Därigenom förvandlar jag människorna och naturen till försökskaniner. Det vi hade velat ha är ett övervakningsprogram innan de sju åren har gått, det vill säga att man inför en tidsbegränsning, men man sätter in övervakningsprogrammen redan i förväg. I övrigt har vi i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd fört in flera ändringsförslag av tre olika slag vad utsättningsmoratoriet beträffar. Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har förkastat det. Vi har nu infört ändringsförslag 77 om omvänd bevisföring, nämligen att det är kommissionen som måste bevisa motsatsen.

Ordföranden
Detta är ingenting personligt. Jag kan alltså inte låta er fortsätta.

Bjerregaard
Herr ordförande! Det är ju inte första gången jag har möjlighet att diskutera frågan om genetiskt modifierade organismer (GMO) med parlamentet. Det har vi gjort några gånger, och vi har varje gång skapat större klarhet om området, och nu har vi alltså kommit fram till lagstiftningen. Jag vill gärna tacka föredragandena för de utskott som har behandlat ämnet, och särskilt Bowe från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
Det direktiv vi nu behandlar försöker - vilket också betonades under debatten i kväll - att göra beslutsprocessen mer effektiv och öppnare, och samtidigt säkerställa en hög hälso- och miljöskyddsnivå. På detta sätt kommer direktivet förhoppningsvis på lång sikt att öka befolkningens förtroende för lagstiftningen på detta område, och jag tror också i övrigt att detta är en ganska avgörande punkt. I linje med försiktighetsprincipen på hälso- och miljöområdet försöker kommissionen genom sitt förslag framförallt att strama upp den konsekvensbedömning som skall ske innan tillstånd ges till utsättning av genetiskt modifierade organismer, och för det andra att förbättra möjligheterna att identifiera och kontrollera genetiskt modiferade organismer, så att de ansvariga myndigheterna kan reagera snabbt och på ett lämpligt sätt om det föreligger en akut risk.
Mot denna bakgrund gläder det mig att kunna konstatera att många av ändringsförslagen gör kommissionens förslag bättre och tydligare. Vi kan på många sätt använda de idéer som ligger bakom parlamentets ändringsförslag. 44 av de 100 ändringsförslagen kan således godtas fullständigt, delvis eller i huvudsak. Bland annat kommer de ändringsförslag som går ut på att införa medel för att identifiera genetiskt modifierade organismer att förenkla, men inte förringa kontroll- och övervakningsåtgärderna. Kommissionen vill emellertid formulera dessa ändringsförslag litet annorlunda, och vi skulle också vilja placera dem litet annorlunda i texten, så att de bättre stämmer överens med den övriga texten.
I och med förslaget försöker kommissionen att tillmötesgå medborgarnas växande skepsis rörande bioteknik, och det har också alla talare kommit in på. Kommissionen kan därför inte godta de ändringsförslag som ändrar balansen och försvagar det säkerhetsnät som är inbyggt i förslaget, inklusive principen om att ett tillstånd skall vara tidsbegränsat. I kraft av denna princip kommer all nya uppgifter att beaktas, och villkoren kommer således att kunna ändras i enlighet med aktuell kunskap. Vi har föreslagit en sjuårsperiod. Bowe ansåg att detta var mitt favorittal, och även andra frågade om varför det skulle vara sju år. Det är klart att det finns olika möjligheter som man kan argumentera för. Vi har sett det som en avvägning mellan genmodifierade produkters normala livslängd, den övervakningsåtgärd vi har föreslagit, och nödvändigheten av att de administrativa förfarandena för detta direktiv enligt försiktighetsprincipen är tydliga, praktiska och vetenskapligt övervägda. Jag vill gärna tillägga att jag i varje fall personligen inte anser att sjuårsperioden bör förlängas, och det innebär att jag därmed avvisar en rad ändringsförslag. Det gäller alltså ändringsförslag 41, 45, 46 och 75. Mot bakgrund av den debatt som har skett i gemenskapens olika institutioner, kan kommissionen emellertid gå med på en valfri tidsbegränsning för förnyelse av tillstånd. I linje med detta kan kommissionen inte godta ändringsförslag 24, som går ut på att införa ett tyst samtycke till försöksutsättningar i kategori 1. Enligt kommissionens mening innebär försiktighetsprincipen att det vid all utsättning i miljön skall krävas ett uttryckligt skriftligt tillstånd.
Märkning är ett av de medel som skapar öppenhet och minskar medborgarnas tveksamhet. I förslaget krävs därför en tydlig märkning av alla geniskt modifierade organismer som finns i handeln. Om det råder tvivel skall märkningen ange att produkten " kan innehålla genmodifierade organismer" . Om vi inför ett system där det inte krävs märkning under en given nivå, kommer de verksamheter som förarbetar genetiskt modifierade organismer inte att få den information de behöver för att kunna uppfylla de stränga märkningskrav som produktlagstiftningen ålägger dem. Kommissionen kan därför inte godta ändringsförslag 37, 67 och 76.
En annan viktig fråga är medlemsstaternas ansvar i samband med beslut om produktgodkännanden. Kommissionen har här föreslagit en ändring av kommittéförfarandet för att ge rådet större inflytande. Europaparlamentets deltagande i kommittéförfarandet sker nu i enlighet med modus vivendi-avtalet och kommer - tror jag - formaliseras i ett beslut om det nya kommittéförfarandet. Ändringsförslag 55 som går ut på att införa ändringar i kommittéförfarande 3b, kan kommissionen därför inte godta på detta stadium. Ändringsförslag 36 och 80 stärker sambandet mellan detta direktiv och produktlagstiftningen, och ser därmed till att hela ramlagstiftningen om bioteknik innebär en omfattande miljökonsekvensbedömning. Dessa ändringsförslag kan därför i princip accepteras efter en viss omredigering. Kommissionen kan däremot inte godta att artikel 5 faller bort eller ändras, som föreslås i ändringsförslag 2, 22 och 98. Frågan rörande liability i ändringsförslag 7, 56 och 95 håller för närvarande på att behandlas i kommissionen, som har för avsikt att lägga fram en vitbok om liability . Det har skett stora framsteg på detta område, och kommissionen kommer naturligtvis att lägga fram sin vitbok så snart som möjligt. Vi kan inte godta ändringsförslag 19, 21 och 51 som går ut på att reglera import och export av genmodifierade organismer. Dessa ändringsförslag föregriper den slutliga utformningen av det protokoll om biosäkerhet som håller på att utarbetas för närvarande.
Jag vill också gärna framhålla ändringsförslag 27, 29 och 32 om hörande av allmänheten i samband med försöksutsättningar. Kommissionen kan i princip godta dessa ändringsförslag, men vi vill gärna att de redigeras om, så att de överensstämmer med Århus-konventionen om allmänhetens deltagande i beslutsprocessen. Ändringsförslag 6 och 54 kan i princip godtas, eftersom de bekräftar att rådet och Europaparlamentet kan uppmana kommissionen att höra den etiska kommittén om allmänna etiska problem i samband med utsättning av genmodifierade organismer.
Till sist vill jag gärna understryka att, bortsett från frågan om det tidsbegränsade tillståndet, så har de ändringsförslag som kommissionen har godtagit helt, delvist eller i huvudsak, resulterat i en klar förbättring av förslagets kvalitet. Ett exempel på detta är ändringsförslag 14, som kommer att underlätta kontrollen och spårningen av genetiskt modifierade organismer. Jag menar att genom ändringsförslagen preciseras och skärps kommissionens text, och att de sålunda kommer att skapa en förnuftig och genomförbar ram för att nå den höga säkerhetsnivå som vi alla vi ha när det gäller utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön.

Breyer
Herr ordförande! Jag kan inte acceptera att kommissionären nu i sex år har ställt sig upp framför oss för att påstå att det snart kommer att finnas en vitbok om ansvarighet. För exakt ett år sedan diskuterade vi direktiv 90/219. Vi krävde då ett införande av ansvarigheten. Kommissionären sade då att det skulle komma en vitbok några veckor senare. Men en vitbok är inget direktiv. Nu har det gått sex år sedan grönboken. Fru kommissionär, jag börjar tycka att ert agerande är en förolämpning mot vår intelligens! Ni vägrar ansvarighet genom att under sex års tid hindra oss med ett horisontellt direktiv.
Jag skulle allra hövligast vilja be er förklara, varför ni ständigt ljuger för oss, och i synnerhet varför ni sade att det skulle komma en vitbok efter några veckor, och varför ni nu hindrar oss igen. På det viset kommer vi inte att få något direktiv på länge. Det innebär att det kommer att dröja flera år till. Vart har industrins och vetenskapens egna ansvar tagit vägen, undrar jag. Jag betraktar det som oansvarigt och inte längre godtagbart att ni hindrar oss på det här sättet!

Ordföranden
Ni fick en minut. Jag gjorde ett undantag när jag gav er ordet.
Fru kommissionären, vill ni svara?

Bjerregaard
Herr ordförande! Vi rör oss ganska långt från det egentliga förslaget, men jag vill gärna understryka att jag alls inte tidigare har lovat Breyer att det skulle läggas fram ett direktivförslag om liability . Vi har tidigare diskuterat frågan och vi har arbetat med en vitbok. Det är en mycket, mycket komplicerad fråga som frammanar många reaktioner, och det tar självklart sin tid att få igenom ett sådant förslag. Det var därför jag i kväll underströk att vi kommer att försöka få det klart så snabbt som möjligt, men förslaget är inte färdigbehandlat i kommissionen. Breyer vet också mycket väl att detta är villkoren för att få lägga fram ett förslag i parlamentet.

Liese
Herr ordförande! Jag ber om ordet, eftersom jag i Beyers anförande utsattes för ett personligt påhopp och det är något som bör klargöras om hon får ordet en gång till. Det sades att vi, för att vi förespråkar en fakultativ tidsbegränsning, betraktar människor som försökskaniner. Det är ju verkligen absurt. Det är uppenbarligen så att kommissionen inser nödvändigheten av att införa en tidsbegränsning. Vi säger att det bör göras på vetenskapliga grunder. Om vetenskapliga grunder föreligger skall man införa en sådan; det har alltså inget med försökskaniner att göra. Det finns områden där sådana grunder saknas, där man inte kan hitta några vetenskapliga grunder för en tidsbegränsning, och det är det saken gäller. Det handlar över huvud taget inte om försökskaniner eller något liknande, utan om ett lämpligt förfarande relaterat till riskerna!

Ordföranden
Tack.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Jag avbryter sammanträdet för några minuter.
Sammanträdet avbröts kl. 22.45 och återupptogs kl. 22.48.

Uttjänta fordon
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0051/99) av Florenz för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets direktiv om uttjänta fordon [KOM(97)0358 - C4-0639/97-97/0194(SYN)].

Florenz
Herr ordförande, ärade kolleger! Mellan åtta och nio miljoner bilar skrotas i Europeiska gemenskapen varje år. Detta förutsätter bestämmelser. Jag anser att det är hög tid att Europeiska kommissionen tar sig an dessa bestämmelser. Jag blev litet förargad över att vi på det här viktiga området, som inte bara är miljöpolitiskt utan även ekonomiskpolitiskt viktigt, har fått ett förslag från kommissionen som inte innehåller några bilagor eller där bilagorna är tomma. Vi vet ju att det är i bilagorna som tonen anges. I vanliga fall brukar vi skicka tillbaka sådant. Men den här gången har vi gjort ett försök.
Jag anser att man med det framlagda direktivet är inne på rätt spår. Det måste bara putsas till litet på vissa ställen. Och på vissa ställen ställs det stora krav. De två- och trehjuliga fordonen har vi i utskottet behandlat med en betydande majoritet, så vi skall bara koncentrera oss på behandlingen av dessa fordon, i motsats till kommissionen som vill utfärda ytterligare bestämmelser på området. Målet med direktivet är att bilar, när de har uppnått en viss ålder, i framtiden bara skall kunna avregisteras mot uppvisande av ett skrotningsintyg, något som säkert kan låta vettigt, men som enligt min uppfattning fortfarande är rätt komplicerat, åtminstone i vissa medlemsländer. Det måste man arbeta vidare på, vi har lagt fram en del förslag i den frågan. I artikel 6 beskrivs hanteringen av gamla fordon. Jag tror att man även här måste införa vissa nyanser, men i stort sett är vi överens med kommissionen även där.
En annan punkt, som jag inte helt begriper, är frågan om hur kostnaderna i Europa i framtiden skall fördelas. Fru kommissionär, där har ni tillämpat en något förlegad metod i och med kostnadsfriheten för den senaste konsumenten. Det låter utan tvivel intressant för en politiker, i synnerhet när det snart är val. Men en kostnadsfrihet, även för den slutliga konsumenten, kommer det aldrig att finnas! Det är en felaktig slutsats. Jag tror att vi har bortsett från att en kostnadsfrihet automatiskt skulle leda till ett monopol, och monopol - det är vi alla väl medvetna om - leder alltid till koncentrationsprocesser, och koncentrationsprocesser är alltid negativa!
Just de små och medelstora företagen som vi dagligen försvarar och lovordar i våra valtal, trängs kraftigt undan från marknaden. Arbetstillfällen går förlorade. De regionala referenserna för våra bensinmackar och våra bilverkstäder klipps av. Jag åker ju inte till en flott karosserifabrik för att avregistrera min bil, utan jag åker till bilhandlaren som bor i samma by som jag och har ordnat sådana saker åt mig i åratal. Jag tror att det är fel metod. Mitt förslag är att medlemsländerna får i uppdrag att tillsammans med de berörda ekonomiska parterna, det vill säga tillverkare, återvinnare, sönderdelare, senaste ägare etc, utveckla ett kostnadssystem, som om möjligt leder till en kostnadsfrihet, men inte par ordre de moufti . Jag tror att försäkringsbestämmelser som påminner om bilförsäkringen, där alla betalar en euro varje månad, skulle vara en bra lösning. Det skulle säkert ingå i mitt ändringsförslag.
Det finns en andra punkt - där är jag för en gångs skull är av samma åsikt som ni fru kommissionär, och riktigt förtjust i er lösning - ni har nämligen ställt upp ambitiösa återvinningsmål.
Dessa ambitiösa återvinningsmål kommer utan tvivel att kräva en viss insats från industrin. Det är bara bra, för vi har en mängd - hundra tusentals, miljoner - bilar i Europa, och dem vill vi ju behålla. Men eftersom vi vill behålla dem, vill vi också ha en vettig återvinningskvot. Jag tror att utskottet har slagit in på fel väg där. Det har nämligen antagit ett ändringsförslag från en av mig i övrigt uppskattad kollega, som föreskriver att inget mer skall göras fram till år 2020.
Om jag tolkar ändringsförslaget rätt, så måste bilindustrin i framtiden bara se till att det inte längre sitter några passagerare i bilen, i övrigt kan de skicka kärran till fordonssönderdelaren och göra vad de vill. Det är inget miljöpolitiskt uppdrag. Ni vet att jag då kommer att protestera vilt. Jag anser att kommissionens metod är litet för drastisk. Men grundprincipen är hur som helst riktig.
Just eftersom vi har 9 miljoner ton bilskrot, behöver vi bestämmelser för återvinningen. För detta löjligt lilla pakets skull har vi vänt upp och ner på Europa och skapat en förpackningsförordning. För den förpackningsförordningen gör vi nu en märkning - föredragande sitter bakom mig. Om man alltså för en sådan bagatell ställer upp en kvot för återvinning, då måste vi väl ändå införa vissa kvoter för återvinning av 9 miljoner bilskrot och det före år 2020. Jag tycker inte att det får gå till på det viset! Här görs det ett bra arbete i lobbyn, men det kommer vi att sätta stopp för.
Om frågan " förbud mot farliga ämnen" kan man alltid tvista. Kommissionen har lagt fram värden och parametrar, som enligt min uppfattning är mycket tough . Även här äger nu en enorm utvidgning rum. Jag skulle vilja behålla kommissionens princip och föreslå en sammanslagen kommitté bestående av generaldirektoraten III och XII, som efter tre år skall lägga fram ett kritiskt förslag på vetenskapliga grunder, om huruvida dessa stränga regler skall fortsätta gälla och förverkligas. Jag vet att det är ett helgerån att bjuda in generaldirektoraten III och XII till samma bord, men jag tror inte att det är en dum idé.
Det finns en önskan om att förbjuda PVC. Det kan jag inte bedöma. Jag är inte någon kemiexpert. Men om PVC är farligt, då borde alltsammans förbjudas i ett horisontellt direktiv i stället för att stigmatiseras i ett enda sekundärdirektiv. Här borde kommissionen alltså öka tempot. Där behövs ni, fru Bjerregaard. Jag vet att ni har betydelsefulla kolleger som försenar det hela. Här krävs det att ni utvecklar ett sådant horisontellt direktiv. I det här direktivet regleras inte detta. Det är stigmatisering, och det tycker jag inte är korrekt.
Jag är en ivrig förespråkare av frivilliga överenskommelser. Om det finns medlemsländer som vid undanröjandet av sina gamla bilar uppfyller målen i de europeiska direktiven, då borde vi för guds skull, om detta går att kontrollera, också ge dessa länder möjlighet att behålla sina frivilliga överenskommelser. Föreskrifter uppifrån är alltid den näst bästa lösningen.

Bowe
Herr ordförande! I den här debatten är det min uppgift att företräda åsikterna från det utskott som erbjudit ett yttrande till miljöutskottet som, måste jag säga, mottogs mycket välvilligt och jag tackar föredraganden och utskottets ledamöter för att de har godtagit många av mina ändringsförslag. Därför kan jag för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik anbefalla själva betänkandet för kammaren.
När det gäller det här betänkandet så måste vi inte bara ta ombord vikten av de tankar som Florenz uttrycker om återvinning - även om jag stöder dem. Han har helt rätt: stora mängder avfall kommer från bilar varje år. Mycket av det är inte metall och mycket av det måste hanteras under mycket svåra omständigheter. Vi behöver en allvarlig och lämplig handlingsplan. Ett av resultaten av det här skulle säkerligen vara en mer välordnad marknad, en med återvinning, inte på den traditionella bilskroten som vi alla känner till utan i en lämplig återvinningsanläggning som skapar arbetstillfällen och den typen av jobb som tyvärr är så bristfälliga i många delar av unionen, och som kommer att isolera metaller och andra ämnen från bilar och ge dem en god ekonomisk användning.
Det är två frågor som jag inte kan förbise och jag skulle vilja pressa kammaren. Den första frågan gäller blystål. Vi har här några ändringsförslag som inser svårigheterna med att helt få bort vissa metaller från bilar. Jag hoppas att vi kommer att ge vårt stöd till ändringsförslagen i kväll och se till att återvinningen av bilar sker på ett miljövänligt sätt som inte kräver ytterligare utgifter för den energi som skulle behövas om vi tog bort alla de metaller som kommissionen anger.
Dessutom skulle jag vilja påpeka att det är väldigt viktigt ur den slutliga konsumentens synvinkel att återtagandet är kostnadsfritt - konsumenten skulle kanske till och med kunna få tillbaka depositionen, men återtagandet måste vara kostnadsfritt. Det är mycket viktigt om vi skall se till att systemet fungerar effektivt.

Lange
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Jag anser att vi med detta direktiv företräder två stora mål. För det första vill vi uppnå ett korrekt tillvaratagande av dessa åtta miljoner fordon, och för det andra vill vi att så få av dem som möjligt förs till soptippen. Frågan är bara: Hur skall vi lyckas med det? Jag menar att vi å ena sidan måste garantera en kostnadsfri insamling för den sista ägaren. Av flera skäl, naturligtvis främst av sociala sådana. Det får inte vara så att det är den sista som blir drabbad. Det är många som har haft nytta av bilen; det är många som har kört den. Tillverkarna har givetvis sålt den, då har de också haft nytta av den. Om man här vill utfärda bestämmelser, måste man fördela nyttan jämnt mellan alla och inte enbart belasta den sista. Därför säger jag, kostnadsfrihet för den sista ägaren. Hur sedan medlemsstaterna förverkligar det i praktiken är givetvis deras ensak. Det finns en nederländsk modell, en tysk modell, en fransk modell - där tycker jag inte att vi bör ha några bestämmelser. För mig handlar det om principen.
En andra anledning: Vad händer i de länder i dag där tillvaratagandet inte är kostnadsneutralt eller kostnadsfritt? Där lagras gamla bilar illegalt eller exporteras till öst. I Förbundsrepubliken Tyskland transporteras 50 procent av alla gamla bilar i ett exodus till öst. Det skall väl inte vara vår avfallspolitik! Därför råder det ingen tvekan: Kostnadsfriheten måste genomdrivas. Det kommer inte att innebära slutet för de medelstora företagen. Hur gör bilindustrin med tjänster, med materialtillverkningsuppdrag? De fordrar in anbud och då uppstår konkurrens. Precis så kommer det att bli med återvinningen av gamla bilar.
Men, och det är den andra punkten jag vill ta upp: Jag anser att vi bör skilja på gamla och nya bilar. Vi kan ju inte kräva att en bil som tillverkades för 20 år sedan skall uppfylla dagens krav. Det är ju som om vi i samband med avgaslagstiftningen skulle säga att en 20 år gammal bil måste uppfylla Euro-4- normen för år 2005. Därför måste vi garantera att så få gamla bilarna som möjligt hamnar på soptippen, men vi kan inte avgöra hur stor andel som skall återvinnas på det ena eller andra sättet. Man behöver bara ta ett konkret exempel: en gammal bil förs till fordonssönderdelaren, går igenom den, man kan på sin höjd fastställa vikten före och vikten efter, men inte hur det enskilda materialet skall användas - det är fullkomligt absurt. Just de som i vanliga fall kämpar mot byråkratin, skulle ju få bygga upp ett enormt övervakningssystem för gamla bilar, ett system som sedan inte alls kan kontrolleras.
Jag menar, vi bör bara besluta sådant som vi också kan gå i god för och kontrollera. För gamla bilar alltså en begränsning av det material som får slängas på soptippen, men inte en för låg kvot om hur det får användas. Men för nya bilar däremot - som redan konstrueras utifrån detta - krävs ett anspråksfullt system, så att nya bilar blir så återvinningsvänliga som möjligt. Därför är jag för ett typtillstånd där dessa kvoter föreskrivs. Det kan man sedan också kontrollera, precis som vi gör med krocktesterna, så som vi gör med avgasutsläppen. För nya fordon bör det vara stränga krav på återanvändning och återvinning som gäller.
Frågan om giltigheten är också avgörande. Där säger kollegan Florenz i all vänskaplighet, vi borde lätta upp det hela, det borde inte träda i kraft förrän år 2002. Det är rent nonsens, Karlheinz! Vi anser att direktivet skall börja gälla omedelbart, och det för alla bilar. Oberoende av hur de har kontrollerats, oberoende av vilka reservdelar de har - alla bilar skall genast kostnadsfritt tas tillbaka och återvinnas. Inte först år 2005 som ni föreslår, fru kommissionär. Detta innebär alltså en skärpning.
För det andra säger vi att typprovningen från och med år 2005 noggrant föreskriver en återvinningsbarhet hos nya bilar. Det vill säga en andra skärpning av lagstiftningen. Därför är det minst sagt fel, Karlheinz, när du säger att vi i någon enstaka fråga avviker från kommissionens förslag. Nej, vi skapar ett helt annat system. Men jag är helt övertygad om att vi i miljöskyddets och konsumentskyddets anda skärper kommissionens förslag och för in det på rätt spår. Jag är fullt medveten om att vi behöver skapa klarhet i frågorna om tungmetaller och därför en gång för alla måste tydliggöra på vilka områden vi vill ha tungmetaller och på vilka vi inte vill det.

Grossetête
Herr ordförande! Vi är här för att diskutera ett direktiv som är särskilt viktigt, och som rör oss i egenskap av användare av motorfordon.
Jag skall inte ta upp de punkter som har utvecklats av mina kolleger, Florenz och Lange. Jag skall begränsa mig till att insistera på två eller tre saker som enligt min mening är avgörande.
För det första kräver en del ett förbud mot PVC. Men vi måste väl ändå vara konsekventa. Att kräva ett förbud mot PVC strider helt och hållet med det vi nyligen begärde av biltillverkarna, nämligen att konstruera bensinsnålare fordon, dvs. att minska utsläppen. Man vet mycket väl att om man inte använder PVC för den här typen av fordon, kommer de att bli tyngre och givetvis sluka mer bensin. Låt oss alltså vara konsekventa.
Däremot stöder jag utan tvekan ändringsförslag 34 från Lange, för jag anser att det är viktigt att göra en åtskillnad mellan äldre fordon som har godkänts före år 2005 och nya fordon som godkänns efter år 2005. Åtminstone vet biltillverkarna vilka krav som gäller dem efter år 2005.
Till sist är det nödvändigt att göra en utvärdering av riskerna med de material och de ämnen som är förtecknade i bilaga II. Jag tror att det är bättre att göra en riskbedömning, och om det verkligen föreligger en risk, då finns det anledning att fundera på vilka undantag som hade kunnat beviljas. Då blir det möjligt att upprätta en bra balans mellan miljö och industri.
Detta är i korthet de punkter som enligt min mening är särskilt viktiga, om vi skall försöka lösa ett problem som invaderar hela vårt industriella samhälle. Jag hoppas verkligen att man kan finna bra lösningar på problemet med bilvrak som alla pratar om.

Olsson
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag måste säga att jag tycker att detta var ett ganska bra förslag till direktiv som vi har fått. Florenz har också gjort ett stort arbete, även om jag faktiskt uppskattar en del av Florenz arbete på andra områden mer än inom just detta område. Han har kanske inte varit så hård som han i vissa andra sammanhang brukar kunna vara. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har dock skärpt detta direktiv, och jag hoppas verkligen att kommissionen nu tar det till sig.
Jag vill nämna några principer. Det är alldeles uppenbart att man skall ha en typ av producentansvar också för bilar. Därför är det rimligt att det är producenten som har huvudansvaret. Det finns ingen annan än konsumenten som kan betala; det är alltid konsumenten som får betala. Den siste konsumenten får dock inte drabbas av kostnaden, utan det skall vara gratis att bli av med en gammal bil. Det tror jag är nödvändigt för att det skall fungera. Det är nödvändigt att ha kvoter och regler för hur mycket som skall återanvändas på olika sätt.
När det gäller nya bilar är det viktigt att vi så fort som möjligt kan införa mycket hårda krav. Vi vet att industrin ofta säger att det är omöjligt, svårt eller dyrt, men det går att sätta upp hårda krav. Industrin har i många sammanhang visat att man kan anpassa sig till dessa krav. Material som inte hör hemma i miljön när man skrotar bilar skall vi ta bort, t.ex. bly, kvicksilver, krom och kadmium; det är ganska självklart att det bör göras. Jag och min grupp tycker att detta också bör gälla PVC, eftersom det aldrig går att förklara för människor att vi vill ha bort detta ämne, om vi kan tillåta det i bilar, bara därför att vi väntar på ett horisontellt direktiv. Det kan man inte förklara för vanligt folk, det kan nog bara vara politiker som begriper sådant. Jag tycker därför att vi skall ta med det också i detta sammanhang.

d'Aboville
Herr ordförande! Jag skall först framföra två inledande synpunkter. Den första avser de så kallade " historiska" fordonen. Dessa fordon bevaras av sina ägare, vilket har att göra med några få saker, antingen skall de restaurera dem eller behålla dem för reservdelarna. De ingår i vårt industriella arv, och vi bör uppmuntra att de bevaras. Vi stöder alltså föredragandens ändringsförslag 1 helt och hållet.
Den andra synpunkten rör tvåhjuliga fordon. Den typen av fordon kan inte anses utgöra ett hot mot miljön, av det enkla skälet att begreppet " livscykelslut" och " övergivande" inte finns. Även om det finns några som uppnår det lyckliga stadiet " historiska fordon" , kännetecknas tvåhjulingarnas obarmhärtiga universum av kannibalism, på grund av en lätt nedmontering och antalet ägare som själva står för underhåll och småreparationer. Tvåhjulingarna monteras ned och komponenterna blir naturligt återanvända.
Jag skulle också vilja framhålla ändringsförslag 53. Detta ändringsförslag som avser den procentuella andel som skall återvinnas eller renas, upprätthåller våra ambitiösa mål, men eftersom det stöds på erfarenheten av direktivet " förpackningar" , föreskriver det på ett pragmatiskt sätt möjligheten till att regelbundet utvärdera läget och i förekommande fall justera målen. Vi ger också vårt stöd till ändringsförslag 54 som i logikens namn anger att det kostnadsfria återtagandet av fordon inte skall verka retroaktivt.
Däremot kommer vi att rösta emot ändringsförslag 21 som leder till att bruket av PVC kommer att förbjudas, och detta av tre skäl: materialets användbarhet är odiskutabel; det är en antirostprodukt som medverkar till en förlängd livslängd för fordonen samt viktvinster, därmed en positiv inverkan på bensinförbrukning och föroreningar, vilket Grossetête tog upp; och den största delen PVC återanvänds eller återvinns. Det skulle framför allt inte vara logiskt att avvika från kommissionens horisontella förhållningssätt på det här området.

Breyer
Herr ordförande! Det här direktivförslaget är en lyckträff för miljön, för tillverkaransvaret borde ha kommit för länge sedan, och nu är det hög tid att bilsektorn får ta ansvar för undvikandet av avfall. Jag gläds över att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd även förespråkar kostnadsfrihet för den sista innehavaren. Jag tycker att det är beklagligt att Florenz framförde sin personliga uppfattning och inte miljöutskottets uppfattning i den frågan. Jag hoppas att kollegerna i morgon håller fast vid sitt ändringsförslag, som innebär ett PVC-förbud från och med år 2005.
Jag tycker att det är upprörande att behöva höra att man uppenbarligen planerar att falla på knä för PVC-industrin i morgon! Och - fru Grossetête och andra kolleger - det handlar inte om att vi vill förbjuda plast. Det handlar om att förbjuda PVC, om produktionen med klor. Det finns ju bionedbrytbara plaster, det finns även andra plastmaterial. Det argument som ni framförde är fullständigt absurt, och jag måste få säga att det visar att ni inte har fått tillräcklig information, och tydligen handlar det här bara om att...
Ordföranden avbryter talaren.

Kirsten Jensen
Herr ordförande! De problem som uppkommer när uttjänta bilar skall skrotas, beror huvudsakligen på det sätt de tillverkades. Vi skall därför säkerställa en återanvändning av bildelarna, och att särskilt skadliga ämnen inte används i den nya generationen av bilar. Vi kommer härmed in på PVC. Jag kan i likhet med andra ledamöter ställa mig frågan vad kommissionen egentligen vill göra när det gäller PVC. Som vi känner till det, så är PVC inte en lösning för framtiden, även om PVC-industrin i material som de ger oss försöker att snedvrida t.ex. den svenska PVC-handlingsplanen, så att man kan tro att svenskarna anser att PVC är en hälsoartikel som alla borde få mer av. Det menar de faktiskt inte. PVC är användbart, men skapar miljöproblem vid dess bortskaffande. PVC ger till på köpet en större mängd avfall efter förbränning, än den mängd som slängdes in i förbränningsugnen. Förbränd PVC utvecklar dioxin, ett av de hälsovådligaste gifter som finns. Dessutom misstänks mjukgörarna i PVC, de så kallade ftalaterna, för att vara hormonförstörande, och i den framtida lagstiftningen måste vi iaktta försiktighetsprincipen.
Varje gång PVC är inblandat i ett direktivförslag, får vi veta att just detta problem kan man inte betrakta självständigt eller vertikalt, utan vi skall se på det globalt och övergripande, och att kommissionen skall göra tankearbetet åt oss. Det har den, såvitt jag förstår, velat göra ända sedan 1980-talet. I dag måste kommissionen berätta för oss när den avser att vidta åtgärder på PVC-området, eftersom detta har betydelse för det sätt vi kommer att rösta på i morgon.

Rübig
Ärade herr ordförande! Jag vill gratulera kollegan Florenz, eftersom återanvändningen är något som verkligen bör prioriteras, men jag säger ett klart nej till PVC-förbudet, eftersom vi ännu inte känner till några användbara alternativ. Om gamla delar från reparationer omfattas, skulle det påverka alla verkstäders avfallshantering, och det har när allt kommer omkring inget med direktivet att göra. Även den kostnadsfria inlämningsplikten skulle störa marknadskrafterna och i synnerhet utesluta de befintliga företagen ur återvinningskedjan och vålla dyra byråkratiska handelshinder.
Vidare vill jag om ändringsförslag 42 säga, att det är ett positivt tecken för miljöavtalen, eftersom upprätthållandet av många avtal för gamla fordon i Europa annars koncentreras på få artiklar. Om ändringsförslag 44: den tekniska bilagan är enligt min uppfattning för detaljerad och innehåller dessutom orimliga bestämmelser.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag vill gärna börja med att tacka herr Florenz för det arbete som miljöutskottet har lagt ned på detta betydelsefulla och komplexa förslag. Miljöutskottet har lagt fram 45 ändringsförslag, och med ytterligare 16 så är vi nu uppe i totalt 61. Vissa av ändringsförslagen preciserar eller förbättrar förslaget, och jag kan redan nu säga att kommissionen kan godta 20 av dem helt eller delvist. Det finns också några ändringsförslag som försvagar kommissionens förslag och minskar miljöskyddsnivån. Jag tänker särskilt på sådana frågor som producentansvar, återvinningsmål, samt förslagets användningsområde och genomförande. Dessa delar är centrala i kommissionens förslag, och vi kan inte godta en försvagning.
Jag vill kommentera de många ändringsförslagen gruppvis. Låt mig börja med förslagets användningsområde. Här finns det i synnerhet två aspekter. Den första aspekten, som rör ändringsförslag 9, 14 och 17, andra delen, handlar om veteranbilar. Vi menar inte att veteranbilar som finns på muséer eller hos privata ägare över huvud taget är avfall. Därför omfattas de inte av förslaget; men vi gärna uttrycka detta tydligare i själva förslaget. Vi har sedan förslaget om huruvida det skall gälla för två- och trehjuliga fordon. Detta har vi också övervägt, och vi menar bara att fordonen skall undantas från artiklarna 4 och 7 i förslaget. Ändringsförslag 18 innebär att två- och trehjuliga fordon skall undantas från alla andra artiklar än artikel 6 i förslaget, och detta kan vi inte godta.
Vi har sedan tungmetallerna och PVC. I förslaget har kommissionen valt att kräva att några av tungmetallerna skall avlägsnas från fordonen innan dessa återanvänds, och jag ser att miljöutskottet föredrar ett tydligt, gradvis avvecklande av sådana tungmetaller och en lista över de avvikelser som kan ändras genom kommittéförfarandet. Jag måste tyvärr reservera mig på denna punkt, och kan inte i dag ansluta mig till ändringsförslag 20, 21, 45, 56 och 59, och Jensen har helt rätt i att mitt svar rörande PVC kommer att vara att vi för närvarande arbetar på ett övergripande initiativ, och därför kan jag inte godta ändringsförslag 8, 19 och 21.
Vi har sedan frågan om insamling och tillvaratagande av uttjänta fordon. Här godtar kommissionen ändringsförslag 24, 28 och 29, som gör texten tydligare, men vi kan inte godta 26 och 27, och 22 och 23 kräver noggranna överväganden. Därför godtar vi dem inte i dagsläget. Jag vill gärna understryka att både gratis tillvaratagande och principen om producentansvar, som också har spelat en stor roll i debatten i dag, är centrala frågor när det gäller att göra produktionen och konsumtionen mer hållbar på längre sikt. Detta är också skälet till att vi inte kan godta ändringsförslag 25 eller ändringsförslag 46 och 54, medan vi kan stödja ändringsförslag 43. Vad gäller återanvändning, materialåtervinning och återvinning av uttjänta fordon, kan kommissionen inte godta ändringsförslag 34, eftersom detta innebär ett avlägsnande av det kortsiktiga återvinningsmålet. Vi har sedan ändringsförslag 61, som gör målen mer otydliga, och ändringsförslag 53, som utgör ett allvarligt hinder vad gäller uppfyllandet av det långsiktiga målet, och detta kan alltså inte heller godtas.
Vi kan inte godta ändringsförslag 49 och 50, som kommer att göra det svårt att bedöma om de kvantitativa målen har uppfyllts, men däremot kan vi godta ändringsförslag 57 och 58. Vi har också ändringsförslagen om genomförande, och slutligen frågan om miljöavtal som vi inte kan godta vid nuvarande tidpunkt. I samband med detta vill jag, som en parentes, säga att det var tal om en helt annan debatt när vi diskuterade ett annat förslag från miljöutskottet, nämligen om frivilliga avtal.
Jag hoppas att det blir möjligt att nå en kompromiss under de kommande förhandlingarna, som innebär att vi får en balans mellan miljö-, konsument- och industrihänsyn.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Förenta staternas unilaterala åtgärder vad gäller bananexport
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om fem muntliga frågor ställda av följande ledamöter:
Querbes m.fl. för GUE/NGL-gruppen, till kommissionen (B4-0017/99), om Förenta staternas ensidiga repressalieåtgärder mot gemenskapsexport inom ramen för " banan" -tvisten, -Aldo m.fl. för UPE-gruppen, till kommissionen (B4-0018/99), om ensidiga motåtgärder från Förenta staternas sida i tvisten om den europeiska importordningen för bananer, -Castagnède och Hory för ARE-gruppen, till kommissionen (B4-0019/99), om en ny tvistlösningspanel om bananer tillsatt av Världshandelsorganisationen och ensidiga hot från Förenta staternas sida om införande av strafftullar, -Plooij-van Gorsel och Moorhouse för ELDR-gruppen, till kommissionen (B4-0139/99), om hur Världshandelsorganisationens (WTO: s) förfarande fungerar för lösning av konflikter och banankonflikten mellan Förenta staterna och EU, -Mann för PSE-gruppen, till kommissionen (B4-0140/99), om att Förenta staterna vidtar ensidiga åtgärder mot varor från EU, -Souchet för I-EDN-gruppen, till kommissionen (B4-0141/99), om ensidiga sanktioner från Förenta staterna med anledning av tvisten om EU: s ordning för import av bananer, -Kreissl-Dörfler m.fl. för V-gruppen, till kommissionen (B4-0142/99), om WTO och handelskonflikt mellan Förenta staterna och EU om organisationen av marknaden för bananer, -Kittelmann m.fl. för PPE-gruppen, till kommissionen (B4-0143/99), om ensidiga handelsåtgärder som Amerikas Förenta Stater vidtagit mot vissa europeiska varor samt Världshandelsorganisationens förfaranden för lösande av tvister.
Sierra González
Herr ordförande! Jag skulle vilja påpeka att de åtgärder som USA har beslutat, de problem som tillämpningen av WTO-bestämmelserna om bananer framkallar och de konflikter som uppstår kring dessa, tvingar oss att fundera på två grundläggande saker.
För det första, kravet på att unionen försvarar sin inre legalitet, ger uttryck för den självständighet som angrips av bestämmelser, som avdelning 301, som tillämpas extraterritoriellt och med vilka man försöker försvara intressen, inte rättigheter.
För det andra, kravet på att garantera effektiviteten i skiljedomsförfarandena, vars auktoritet har använts som vapen mot unionen och som nu, under dessa omständigheter ifrågasätts genom ensidiga protektionistiska åtgärder.
Båda frågor leder oss till slutsatsen att vi står inför en politik med öppna marknader utan ömsesidighet och till förmån för nordamerikanarna. De europeiska marknaderna måste inte bara vara öppna för produkter för USA, de måste också vara öppna på de villkor som USA dikterar.
Vi måste tänka på att bevara unionens lagstiftande självständighet, - i detta fall är den gemensamma organisationen av marknaden för bananer en symbol. Vi måste trycka på unionens självständighet.

Ordföranden
Tack, fru Sierra González, och tack för att ni respekterade er talartid. Jag vill påminna kollegerna om att jag i kväll måste vara hänsynslös som aldrig förr, för att vi skall kunna hålla tidsplanen.

Aldo
Herr ordförande! Sedan jag kom till parlamentet har jag ständigt kritiserat Förenta staternas oupphörliga attacker mot den gemensamma organisationen av marknaden för bananer.
Trots att Europeiska unionen gick med på drastiska eftergifter när den gemensamma marknadsorganisationen reformerades - eftergifter som vi för övrigt motsatte oss, eftersom de inverkar negativt på den grundläggande principen om gemenskapspreferensen - angrips den nya ordningen fortfarande av Förenta staterna, som inget annat önskar än att den gemensamma marknadsorganisationen helt och hållet läggs ned.
De hot som i dag kommer från deras sida, med största förakt för de regler som gäller för det multilaterala handelssystemet, uttalas dagen efter starten för det transatlantiska partnerskapet. Därför kräver Gruppen Union för Europa ett lämpligt svar från unionens sida.
Först och främst kan Europeiska unionen inte i något fall bli föremål för sanktioner från Förenta staternas sida, om inte lämpliga instanser inom den gemensamma marknadsorganisationen har fattat ett beslut, enligt gällande förfaranden som skall garantera ett fullt utövande av rätten till försvar. Om Förenta staterna till äventyrs skulle välja att vidta ensidiga åtgärder, skall de vara medvetna om att de kommer att få bära ett tungt ansvar för en försvagning av det internationella handelssystemet.

Mann, Erika
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag kommer inte att gå in på några detaljer i dag. Vissa har redan nämnts av kollegerna, och jag förutsätter att ännu fler kommer att tas upp av mina andra kolleger som är närvarande här. Om inte konsekvenserna av de förnyade sammandrabbningarna med Förenta staterna hade varit så allvarliga, skulle man kunna skratta åt den här banankonflikten, men konsekvenserna är mycket allvarliga, och jag hoppas att vi inom en snar framtid kommer fram till en tillfredsställande lösning, annars kommer de transatlantiska förbindelserna att vara starkt hotade.
Låt mig få påminna om en sak: Europeiska unionen och Förenta staterna var de som huvudsakligen drev förlikningsförfarandet inom ramen för Världshandelsorganisationen. Det kan hända att förfarandet inte är perfekt i alla avseenden utan bör vidareutvecklas, men det är det enda instrument vi har på internationell nivå för att lösa handelskonflikter. Förenta staterna betvivlar att den nya marknadsordningen för bananer är förenlig med WTO. Det har de rätt att tycka. Men de har inte rätt att vidta multilaterala åtgärder mot sina handelspartner och utfärda sanktioner, som i det här fallet 100-procentig tull på varor från Europeiska unionens medlemsstater.
De har inte rätt att på eget bevåg avkunna en dom. Förenta staternas agerande är direkt skadligt för WTO: s tvistlösningsförfarande. Det försvårar betydligt de förberedande förhandlingarna för de kommande WTO-förhandlingarna och skadar förtroendet för processen med ett transatlantiskt partnerskap. Det ger intryck av att det amerikanska handelspolitiska spelutrymmet allt mer bestäms av en helt nationellt styrd politisk dagordning. Farhågorna om att det här gäller att genomdriva en särskild amerikansk handelsfilosofi på internationell nivå, är berättigade. Det är en riskfylld lek med elden. På det här viset har själva WTO hamnat i skottlinjen. Protektionism får inte vara en lösning på nationella problem. Världen är nu sådan att vi är hänvisade till varandra, och WTO är ett harmoniseringsinstrument mot nationell egoism. Inte uppskattat av alla, inte perfekt, men absolut nödvändigt.
Att politiskt göra nationella frågor känslobetonade, som bananer, hormoner, etc, leder till en irrationalisering av hela politiken och startar en trend som kanske inte går att stoppa. Min grupp stöder kommissionens ståndpunkt fullt ut. En ändamålsenlig gemensam resolution från utskottet för externa ekonomiska förbindelser har lagts fram för er, där man uttryckligen fördömer de unilaterala åtgärderna från Förenta staternas sida och stöder kommissionen fullt ut. En resolution som jag tror kan vara en god grund för ytterligare åtgärder inom ramen för den europeiska politiken.

Souchet
Den kris som till följd av banantvisten påverkar förbindelserna mellan Europeiska unionen, dess medlemsstater, dess AVS-partner och Förenta staterna, illustrerar tvetydigheterna i unionens handelspolitik.
Inför en mycket bestämd attityd från Förenta staternas sida, som konstfullt upprätthåller ett dubbelspel gentemot sina europeiska partner genom att på en och samma gång sträva efter partnerskap och sanktioner, framstår de europeiska institutionerna som delade, maktlösa, handlingsförlamade, och inte särskilt måna om att verkligen försvara europeiska intressen.
Orsakerna till det är många: Förenta staternas vilja till hegemoni uppfattas inte som sådan av många medlemsstater; uppkomsten av intressen som inte är gemensamma, utan som skiljer sig åt mellan de femton, tenderar att utvecklas, och frånvaron av demokrati inom de europeiska institutionerna underlättar oklara samförstånd.
Men vi befinner oss fortfarande i ett läge där Förenta staterna ensidigt har beslutat att offentliggöra en lista över europeiska produkter, som de har för avsikt att sanktionera genom att höja tullavgifterna med 100 procent om Europeiska unionen inte än en gång ändrar sin mekanism för bananimporter, och detta innan Världshandelsorganisationen ens har uttalat sig om förenligheten med denna organisations regler.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Det aktuella banankriget, sade USA: s ambassadör Vernon Weaver nyligen i utskottet för externa ekonomiska förbindelser, är ett test. Allvaret börjar i om med EU-förbudet mot hormonkött om bara några få veckor. Sedan - inte heller här skrädde Weaver sina ord - är det dags för frågan om genmanipulation. Under förevändningar om att konsumenten skall erbjudas ett större utbud, skall USA-koncerner få föra in genmanipulerade tomater och kemiskt framställd soja i de lokala livsmedelsaffärerna. Helst utan märkning, för de långa texterna överstiger säkert konsumenternas fattningsförmåga.
Det handlar om mycket mer än bananer. Därför får vi inte låta oss knäckas av de orättvisa kraven från USA. Även om, och just för att, de hotar med vanvettiga sanktioner - efter en WTO-panel ändrade vi bananmarknadsordningen. Om den ändringen är i sin ordning kommer samma panel att avgöra. Varje sanktion mot europeiska företag från USA: s sida före detta utslag innebär att WTO har mist sin roll. Varje strafftull som utfärdas före panelutslaget innebär att vi lika gärna kan slå igen WTO.
Tyvärr är kommissionen inte oskyldig till det hela. Grundarna av WTO har själva försatt sig i den här situationen, världshandeln styrs inte enligt principen om en hållbar utveckling, så som konsumentskyddet och det sociala skyddet. I stället är det ekonomisk tillväxt och vinstförväntningar som styr. Inför den förestående millenium round är det hög tid att utarbeta konkreta reformförslag. Förebyggande åtgärder, miljö och lokal utveckling måste vara rättesnören för den ekonomiska handeln. På WTO: s high level meetings i mars bör kommissionen lägga fram dokument beträffande detta, om de verkligen så som de har lovat vill göra genomblickbarhet till den främsta tjänstemannaplikten. Protesterna från de franska bönderna inför parlamentet i dag låter anar vad de anser om anpassningen av världsmarknaden och liberaliserings- och avregleringshysterin och vad de är i stånd till, när det hela sätter igång på allvar.

Liese
Herr ordförande! Europeiska folkpartiets grupp stöder den gemensamma resolutionen. Vi lägger stor vikt vid uppfyllandet av Världshandelsorganisationens bestämmelser. Det är helt oacceptabelt att USA hotar med ensidiga åtgärder mot europeiska företag som verkligen inte har något med marknadsordningen för bananer och konflikten att göra. Det är likaså oacceptabelt att USA: s politik skulle ge efter för påtryckningar från Chiquita och andra. Kommissionen bör stödjas i sina krav om att WTO: s bestämmelser skall uppfyllas.
Men även EU måste följa WTO: s bestämmelser. Det innebär att om vi förlorar även nästa tvistlösningspanel, då måste marknadsordningen anpassas på nytt. Jag ber kommissionen att fundera över hur man i så fall kommer att reagera, om den situationen skulle uppstå. Personligen anser jag att marknadsordningen inte är en bra marknadsordning. Den är diskriminerande mot producenterna i Latinamerika, och den skyddar inte de mindre producenterna mot de multinationella, vilket man man ofta påstår, för även i Latinamerika finns det små oberoende producenter. I Ecuador förfogar 60 procent av producenterna över mindre än 20 hektar, och de är i nationell ägo, inte i Chiquitas ägo.
I Costa Rica finns det fair-trade -bananer, som alla diskrimineras av marknadsordningen. När kommissionär Pinheiro för två veckor sedan angående mitt betänkande om bananer sade, att de multinationella företagen i AVS-staterna får pengar från kommissionen för att bygga upp bananplantager, då är det bara kulmen på hyckleriet, när man säger att vi här vill försvara de små mot de stora. Det kanske handlar om något helt annat. Men det får inte hindra oss från att ständigt poängtera att WTO: s bestämmelser måste följas, och att vi inte kan godta påhoppen från Förenta staterna. Vi kan inte heller godta det beträffande hormonköttet och de genetiskt modifierade organismerna. Vi måste här försvara vår lagstiftning. Men vi måste också anpassa vår lagstiftning om vi upptäcker att den inte överensstämmer med WTO-bestämmelserna.
Jag vill också uppmärksamma kommissioniär Sir Leon Brittan på den debatt vi just har fört om Bowes betänkande. Här lade utskottet fram ett ändringsförslag som säger att vi skall ta hänsyn till de socioekonomiska kriterierna vid tillståndsgivandet för genetiskt modifierade organismer. Om förslaget antas och får påverka lagstiftningen, tror jag att det är en passning till amerikanarna. Vi måste med vetenskapliga dokument bevisa att vår politik är riktig, och sådana finns det både i hormonfrågan och för genetiskt modifierade organismer. Vi gör försiktighetsprincipen till grunden för vår politik och inte några villkorliga socioekonomiska kriterier. Även här måste vi se upp, så att vi inte drabbas av nya problem i höst.

Brittan
Herr ordförande! Jag vill börja med att välkomna det stöd som parlamentet i allmänhet har gett kommissionen i den här frågan och även tacka det för den resolution som har utarbetats, vilket vi anser vara ett stort stöd.
De frågor som har tagits upp är två nyckelfrågor: Vad gör kommissionen för att undvika de sanktioner som USA hotar med och, om sanktioner ändå tillämpas, vad tänker den göra då? Alla våra åtgärder, både de nuvarande och kommande, vidtas och kommer att vidtas helt i överenstämmelse med Världshandelsorgansiationens regler. Man kan inte utplåna en orätt genom att begå en ny. Det innebär emellertid inte att vi är kraftlösa. Amerikanska sanktioner är olagliga, eftersom de grundas på ett unilateralt fastställande av att Europeiska gemenskapen underlåtit att anpassa bananordningen i överensstämmelse med Världshandelsorganisationens bestämmelser. Därför har vi försökt övertala amerikanerna att lägga fram frågan om den nya bananordningens avtalsenlighet inför en tvistlösningspanel i WTO i enlighet med artikel 21.5. I WTO: s förfaranden är det faktiskt ett obligatoriskt steg innan några sanktioner kan tillåtas.
Så tidigt som i september förra året, och under de därpå följande veckorna och månaderna, erbjöd vi oss att minska ner WTO-förfarandet till ett absolut minimum av tid. Vi inledde till och med förfarandet själva och inbjöd Förenta staterna att delta. Det grundläggande problemet är dock att, i slutet av Uruguay-rundan, så lovade den amerikanska regeringen kongressen att den skulle vidta omedelbara sanktioner i slutet av perioden för införande av tvistlösningspanelens utlåtande om tillämpning av det egna artikel 301-förfarandet. Regeringen måste nu bevisa att den kan leverera. Det är den enkla amerikanska politiska bakgrunden. Förenta staterna har därför struntat i det faktum att i de fall två parter är oeniga så måste genomförda åtgärders avtalsenlighet först prövas genom de obligatoriska WTO-förfarandena.
I fallet med bananerna så lovade den amerikanska regeringen kongressen att genomföra sanktioner senast den 3 mars 1999 vad som än händer i WTO! Det är därför som den amerikanska regeringens händer är bundna. Det är därför som Förenta staterna vägrar att medverka i något WTO-förfarande om Europeiska gemenskapens nya bananordning eftersom det skulle föra amerikanerna bortom den tidsfrist som de själva ställt upp, vilket inte är i enlighet med Världshandelsorganisationens bestämmelser.
Genom att själva inleda ett förfarande i enlighet med artikel 21.5 så lyckades vi få Ecuador att starta sitt eget förfarande för att bestrida vår ordnings avtalsenlighet. Det här förfarande är nu på gång och tvistlösningspanelens rapporter förväntas den 12 april. Efter det anger det normala förfarandet att den andra parten har rätt att överklaga. Under tiden har USA fortsatt trycka på för att vedergällningsåtgärder skall vidtas den 3 mars. Det har förts en större debatt om det här, i vilken nästan alla medlemsstater i WTO som hade ordet uttalade sitt stöd för vår ståndpunkt att motåtgärder inte kan tillåtas i avsaknad av ett WTO-utlåtande om bananordningens avtalsenlighet.
Vi kommer nu att fortsätta yrka inför skiljedomaren att han kan fastställa en motåtgärd först om och när det fastställts att bananordningen inte överensstämmer med bestämmelserna. Annars skulle skiljedomaren döma Europeiska gemenskapen fastän dess skuld inte har bevisats.
Vi bad även Världshandelsorganisationens generalförsamling att göra en officiell tolkning i den här frågan.
Slutligen så bestrider vi avtalsenligheten i den amerikanska artikel 301-bestämmelsen. Vi har begärt en tvistlösningspanel som skall sammanställas i vederbörlig ordning. USA har å sin sida begärt samråd med oss och vi skall inleda dessa samtal med förtröstan.
Det för mig till den andra frågan: vad skulle vi göra om amerikanerna inleder sina sanktioner den 3 mars? I första hand skulle vi bestrida sanktionernas lagenlighet genom Världshandelsorganisationens förfaranden för avgörande av tvistemål.
Slutligen skulle vi, så länge sanktionerna varade, ha möjligheten att slå tillbaka, med lagliga medel, genom att ta tillbaka koncessioner eller vidta åtgärder inom områden som inte omfattas av Världshandelsorgansiationens bestämmelser. Det finns sådana åtgärder som kan vidtas och vi skulle ha rätt att vidta dem och vi skulle allvarligt överväga att tillämpa dem i ljuset av ett sådant uppenbart lagbrott.

Smith
Herr ordförande! Vi stöder kommissionens åsikt att Förenta staternas unilaterala åtgärder är lika olagliga som de är upprörande och fullständigt oansvariga. Bara hotet från dem orsakar redan allvarliga skador för producenter av kaschmir, vilka är helt oskyldiga parter i den här tvisten och som står i begrepp att förlora cirka 20 miljoner brittiska pund i exportorder och möjligtvis 1000 arbetstillfällen. Med de här försvarsåtgärderna har Förenta staterna skadat, inte bara sitt eget rykte, utan även framtiden för det transatlantiska partnerskapet. Precis det som USA bad om - en tvistlösningspanel i enlighet med artikel 21.5 - tror jag just nu är på väg i Sir Leons skrivelse av den 13 juli. Vi måste fördöma Förenta staternas brutala försök till avskräckning som undantar sanktioner mot produkter från Danmark och Nederländerna eftersom de länderna röstade mot bananordningen i rådet. I det här läget skulle jag vilja fråga kommissionen vilken mekanism som de amerikanska myndigheterna har till sitt förfogande för att skilja mellan produkter från Danmark eller Nederländerna och produkter från till exempel Frankrike eller Förenade kungariket.
Det vi säger i resolutionen från utskottet för externa ekonomiska förbindelser är mycket tydligt och klart. Vi kräver att Europeiska unionen fullgör sina skyldigheter gentemot våra handelspartner i AVS-länderna och vi förväntar oss av kommissionen att den uppnår det målet inom ramen för WTO. Slutligen så kan vi inte och vill vi inte tolerera att våra näringar skadas ytterligare av en regim vars ambition endast överträffas av dess arrogans.

Rübig
Herr ordförande! Kanske har vi i Europa inte antagit en särskilt lyckad marknadsordning för bananer. Men att genast reagera i form av krig, och belägga ljus, vapen, tröjor och annat med 100 procent i tull, är ur min synvinkel inte det rätta svaret. Det är den gamla metoden, att som förr i tiden försöka kriga med hjälp av makt och våld. Den som skjuter ned flest av sina motståndare är den som slutligen segrar.
I Europa har vi kommit längre än så. Det handlar i grund och botten om att hitta en bättre lösning. Det innebär att om vi har olika uppfattningar, då borde vi kanske erkänna att båda sidor kan ha rätt. Då måste vi närma oss varandra och säga att vi inte accepterar lösning 1 eller 2, men är beredda att pröva lösning 3, 4, 5, 10, 15, tills vi kommer fram till en lösning som alla kan acceptera, för att sedan färdigställa dessa lösningar vid förhandlingsbordet.

Ainardi
Herr ordförande! Eftersom två eller tre stora amerikanska bolag kontrollerar produktionen i de latinamerikanska länderna, fortsätter Förenta staterna, som för övrigt inte producerar ett enda kilo bananer, att oavbrutet fullfölja sin offensiv mot gemenskapens importsystem.
Samtidigt som Europeiska unionen har tagit hänsyn till Världshandelsorganisationens utslag genom att ändra på sina bestämmelser, kommer Förenta staterna på nytt med hotet om handelssanktioner mot import av europeiska produkter. De vill också att unionen häver sitt embargo mot importer av hormonbehandlat kött, och förbereder en offensiv för genetiskt modifierade organismer.
Förenta staternas ambassadör i unionen betonade dessutom den 28 januari i år, att frågan om bananer bara är en liten kulle i jämförelse med de berg av frågor som rör hormonbehandlat kött och genetiskt modifierade organismer.
I grunden är det Världshandelsorganisationens mekanismer som ifrågasätts, när Förenta staterna på det här sättet hävdar sin hegemoni inom handel och politik, eftersom de vill påbörja nästa förhandlingsrunda i en styrkeposition.
Det resolutionsförslag som har undertecknats av min grupp och De gröna fördömer de amerikanska sanktionshoten. Där kräver vi att kommissionen visar sig mycket bestämd gentemot denna nya offensiv, för att skydda gemenskapsproducenternas och AVS-ländernas intressen.
Ett provisoriskt avtal har uppnåtts i väntan på en ny WTO- tvistlösningpanel, men Förenta staterna har ändå inte avstått från sina hot. Om de ensidigt tillämpar de tillkännagivna sanktionerna, är då kommissionen beredd att svara genom att, om nödvändigt, tillämpa likvärdiga motåtgärder?

Medina Ortega
Herr ordförande! Jag måste tacka kommissionär Brittan för närvaron vid denna sena timme, eftersom det visar ett intresse för frågan. I kväll genomför vi en handling till stöd för kommissionen, som kommissionären själv har påpekat, och således är det ingen mening att upprepa de argument som redan har nämnts.
Låt mig, herr ordförande, komma med några kommentarer. Jag vet inte om jag kommer att få några svar.
För det första vill jag ta upp de problem som uppstår genom denna kris. Det första problemet är att, om vi i slutrundan i Marrakech angående Världshandelsorganisationskonventionen, insisterar på att tvistlösningsförfarandet skall tas med, var det för att bekämpa den amerikanska ensidigheten. Nu dyker emellertid artikel 301 i den nordamerikanska lagen för utrikeshandel upp på nytt.
För det andra verkar det som om nordamerikanarna kan gå fria från tvistlösningsförfarandet, eftersom varken Hels-Burtonlagen eller D'Amatolagen har kunnat straffas inför Världshandelsorganisationen på ett effektivt sätt.
För det tredje, vad ledamöterna i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt i parlamentet framför allt är angelägna att få veta, är om kommissionen verkligen är i stånd att konfronteras med egna medel mot detta batteri av jurister som nordamerikanarna har i Genève. Det verkar som om nordamerikanarna kan vinna nästan alla tvister över oss: man har nyss tagit upp hormonfrågan, man har nyss tagit upp en möjlig överklagan i frågan om genetiskt modifierade organismer och vi har banankriget.
Det vill säga, problemet ligger i att om man inte snart kommer till ett avtal i denna fråga och nordamerikanarna insisterar på det multilaterala, är det möjligt att gemenskapen måste överväga om den är beredd att underställa sig en multilateral mekanism som nordamerikanarna inte tycks beredda att respektera.

Porto
Herr ordförande! Redan under senaste sammanträdesperioden i Bryssel, fick vi tillfälle att tala om bananproblematiken, apropå det finansiella stödet som skulle beviljas AVS-länderna som berördes av produktionsminskningen.
I enlighet med vad vi då underströk, förutom de orsaker som kan finnas för den ena eller andra parten, är de oproportionerliga repressalier som har aviserats anmärkningsvärda. För vår del står, bland andra aspekter, stödet till de två yttersta randområdena på spel (min kollega Manuel Mendonça kommer säkert att tala om Madeira) och de fattiga AVS-länderna där det inte finns några tillfredsställande alternativ till bananproduktionen, för USA: s räkning står inte ens deras jordbrukares intressen på spel, däremot de oerhört mäktiga multinationella företagens, vilka exploaterar produktionen i Latinamerikas länder.
Även om man naturligtvis skall vara känslig gentemot befolkningarna i dessa länder, måste vi understryka att den öppna marknad som finns kvar, efter de fastställda kvoterna ändå är mycket stor, både utanför och i Europa.
Vi har därför skrivit under några muntliga frågor till kommissionen, för att få reda på om det är möjligt att nå en överenskommelse inom ramen för WTO-panelen. Då vi inte kan låta bli att hysa de största reservationer mot det berättigade i den amerikanska ståndpunkten, frågar vi också, i en fråga som samtidigt är ett politiskt förslag, om kommissionen är beredd att, rigoröst och utan dröjsmål, tillämpa de politiska handelsinstrument som man har till sitt förfogande.
Vi måste faktiskt ge allt politiskt stöd till kommissionen i den fasta ståndpunkten den vidhåller helt klart i enlighet med nr 3 i resolutionsförslaget som utarbetades som en följd av de muntliga frågor som framfördes.
Om vi går tillväga på det sättet, försvarar vi för övrigt inte bara på ett legitimt sätt intressena för missgynnade människor och områden i just detta fall (bananproduktionsområden) å ena sidan, och de områden som skulle påverkas genom de amerikanska repressalierna å andra sidan, på ett mycket mer betydande sätt genom att ge ett bidrag för att till slut kunna gå mot en multilateral tvistlösning, i enlighet med WTO-bestämmelserna (och det påföljande avvisandet av ensidiga repressalier i en politisk verklighet som vi föredrar att inte klassificera).

Novo
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det räckte inte för USA att en tvistlösningspanel inom Världshandelsorganisationen, bildad enligt USA: s och dess transnationella bolags intressen inom dollarbananens område, nyligen tvingade oss att förändra den gemensamma organisationen av marknaden för bananer. USA fortsätter sin offensiv för att förstöra varje typ av stödsystem för gemenskapsbananerna och upphäva det som är kvar av denna produktion i outvecklade och ytterst avlägsna regioner, som i fallet med Madeira.
Men det som är mest skandalöst i denna offensiv är dess totalt ensidiga karaktär, utanför själva Världshandelsorganisationens strukturer. Man hotar nu med nya tullavgifter på europeiska varor som exporteras till USA, vilket i praktiken kan innebära ett förbud för olika varor på den nordamerikanska marknaden, bland vilka kan nämnas textilvaror.
Denna offensiv syftar på samma sätt till att förbereda nya attacker som tvingar Europeiska unionen att godta hormonbehandlat amerikanskt kött och genetiskt modifierade produkter, i ett totalt förakt för de europeiska konsumenternas folkhälsa. Denna offensiv, herr kommissionär, måste beslutsamt stoppas. Det är viktigt att Europeiska unionen om detta hot förverkligas svarar direkt genom att klart begränsa de amerikanska varornas tillgång till den europeiska marknaden. Det är också viktigt - och grundläggande - att kommissionen använder alla mekanismer inom handelsrätten och den internationella rätten som står till dess förfogande för att återställa den legalitet som USA försöker förvrida.

Mendonça
Herr ordförande, ärade ledamöter! Som ledamot från en region i Europeiska unionens yttersta randområde som producerar bananer, vill jag här tydligt manifestera min häftiga protest och min djupa indignation på grund av USA: s vedergällningsinställning inom ramen för den nya tvisten om gemenskapens system för bananimport.
Jag vill i detta ögonblick visa att bland de europeiska bananproducerande regionerna finns några yttersta randområden av ökaraktär som framhärdar med en låg ekonomisk utvecklingsnivå, där bananproduktionen är den främsta och kanske enda inkomstkälla för många tusentals familjer. I den självstyrande regionen Madeira skulle de ekonomiska och miljömässiga skadorna ha varit otaliga om de europeiska institutionerna hade fallit till föga för de påtryckningar som de multinationella företagen fortsätter att utöva på bananmarknaden och är styrda från USA i syfte att försvara sina egna exklusiva intressen.
Under dessa omständigheter är det uppenbart att vi måste försvara oss genom att Europeiska unionen inte bör göra eftergifter oavsett vilka slags påtryckningar USA utövat på de ärenden som för tillfället diskuteras. De europeiska institutionerna måste, inom ramen för de olika internationella organen, upprepa sitt kraftfulla motstånd mot de ensidiga handelsåtgärderna i form av repressalier. De sanktioner som USA har aviserat inom ramen för repressalieåtgärder har redan mycket stötande drag, och man börjar känna av negativa effekter inom andra industrisektorer som inte har ett dugg med den famösa banankonflikten att göra.
Vi stöder fullkomligt kommissionens ståndpunkt då man utan tvekan fortsätter i linje med andan i Världshandelsorganisationens principer och bestämmelser, men kommissionen bör vara beredd, som det verkar som om den är, för att svara på ett noggrant och snabbt sätt i fall de ensidiga åtgärderna från USA tillämpas.

Brittan
Herr ordförande! Får jag först av allt säga att de som har talat under den senare delen av debatten har påpekat att de åtgärder som Förenta staterna har vidtagit inte bara är åtgärder mot delar av de västindiska länderna utan även åtgärder mot delar av Europeiska unionen som är mycket beroende av bananer. När det gäller vissa av de västindiska länderna så skulle de om de slutade att producera bananer troligen drivas till att bli narkotikahamnar som skulle skada Förenta staterna mer än de skulle skada Europeiska unionen.
Smith frågade hur Förenta staterna kan diskriminera produkter som inte alls har något att göra med bananer, till exempel kaschmir, italiensk pecorino-ost och andra produkter i andra länder. Vår åsikt är att de inte har någon som helst rätt att göra det och att det helt enkelt är en hård taktik som utformats för att övertyga Europeiska unionen att ge efter för de amerikanska hoten.
När det gäller artikel 301 som också har tagits upp här så har vi alltid ansett att den är olaglig. Hittills har vi nöjt oss med att låta den stå kvar i den amerikanska stadgan och endast vidta åtgärder om den verkligen genomförs. Om den genomförs så kommer åtgärder absolut att vidtas.
Medina Ortega frågade oss om vi kunde klara av de amerikanska advokaterna i de här olika hoten. Svaret är verkligen Ja. Vi har gjort det, som han påpekade, i fallen Helms-Burton och D'Amato och vi kommer att göra det när det gäller all övrig lagstiftning.
Vad kommer vi att göra om åtgärder vidtas? Först av allt kommer vi att svara WTO genom att inleda rättsliga förhandlingar mot USA som vi redan börjat göra. För det andra, om vi vinner det målet, så har vi rätt att på lagligt sätt vidta motåtgärder mot Förenta staterna men vi måste, dessutom, allvarligt överväga att vidta åtgärder i enlighet med WTO-bestämmelserna, vilket skulle omfatta ett tillbakadragande av koncessioner som inte är bundna till WTO och som Förenta staterna inte har rätt till. Jag hoppas att det inte går så långt men Europeiska unionen är beredd att försvara sina intressen mot var och en, även mot Förenta staterna.

Smith
Herr ordförande! Jag kanske inte var helt tydlig i min fråga till vice ordföranden. Förenta staterna har undantagit två europeiska länder från sanktioner. Vilken mekanism har Förenta staternas myndigheter till sitt förfogande för att skilja mellan varor som kommer från dessa två länder och varor som kommer från ett annat av de 13 övriga.

Brittan
Jag vet inte hur Förenta staterna tänker sig att de skall utföra det i praktiken. Det kommer att bli svårt för dem. Det är inte en fråga för mig, eftersom vi anser att åtgärden är olaglig i alla fall och vi kommer att vidta motåtgärder. Jag håller med er om att ur deras synvinkel kan de mycket väl få en del problem.

Ordföranden
Jag har tagit emot nio resolutionsförslag, som har ingivits med stöd av artikel 40.5 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Sammanträdet avslutades kl. 23.55.

