
Talmannen.
   Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 1 april 2004. 
Talmannen.
   –Det är min sorgliga plikt att omnämna det nesliga mord på den italienske medborgaren Fabrizio Quattrocchi som begåtts av terrorister i Irak.
Jag vill på Europaparlamentets vägnar säga att vi utan förbehåll fördömer detta vidriga brott, och att vi vill uttrycka vårt djupaste deltagande med och framföra våra kondoleanser till offrets familj och till det italienska folket och den italienska regeringen.
Från detta parlament vädjar vi till kidnapparna – som nu finns på så många platser i Irak – att omedelbart släppa alla som fortfarande hålls som gisslan. Detta gagnar inte målet att återlämna Irak till det irakiska folket på villkor som är hållbara för alla inblandade parter. Jag ber er att hålla en tyst minut.
Roth-Behrendt (PSE ).
   – Herr talman! Ospecificerade anklagelser om dåligt uppförande mot mig och några av mina kolleger förekommer i tysk press. Det här är något vi redan har diskuterat här i kammaren. Tyvärr är det inte mitt arbete som dessa rapporter hänvisar till, i stället förekommer det bara anklagelser om att det är något förkastligt med mitt beteende, men eftersom jag inte kan få reda på vad jag anklagas för ber jag er, herr talman, att undersöka det närmare.
Det påstås också i tyska medier att ni skall träffa en viss ledamot denna vecka och att ledamoten i fråga då kommer att överlämna vissa listor till er. Herr talman! Om detta är sant ber jag er att genast ta reda på om det är något som mina kolleger eller jag kan anklagas för. Om svaret är ja, ber jag er att omedelbart vidarebefordra alla handlingar till EG-domstolen eller revisionsrätten och OLAF. Det skulle naturligtvis vara bra om ni kunde informera dem som media anklagar för verkligt otrevliga, smutsiga och obehagliga saker om exakt vad de anklagas för, dvs. om de har skött sitt arbete dåligt eller brutit mot lagen.
Talmannen.
   – Fru Roth-Behrendt! Jag anser det mycket olyckligt att ni som är en person med mycket gott anseende i denna kammare skall vara tvungen att försvara er just i fråga om det som ni har valts för att utföra, och det ledarskap ni utövar i ert utskott och i så många olika aspekter av parlamentets arbete.
Som ni känner till från mitt uttalande vid parlamentets senaste sammanträde, har jag bett en ledamot av detta parlament, som har framträtt i tyskspråkig press, radio och television, att vidarebefordra alla eventuella konkreta anklagelser som än må finnas till mig, så att jag kan fullgöra min plikt att vårda denna institution och dess ledamöter och deras anseende. Hittills har jag inte mottagit något skriftligen. Jag har inte fått några telefonsamtal eller e-postbrev, och trots att även jag har informerats via pressen om diverse avsikter, har ingen haft hövligheten att informera mig personligen om vilka dessa är. Ni talar om möten som faktiskt inte finns i min arbetskalender, eftersom ingen har begärt några sådana möten. Tyvärr måste jag säga att under dessa omständigheter är det omöjligt för parlamentet och för mig i min plikt att vårda både parlamentet och dess ledamöter, att handla på ett rimligt och rättvist sätt när, såvitt jag förstår, allt vi än så länge har är ogrundade allmänna anklagelser i fråga om arbetsordningen, till skillnad från anklagelser som gäller de personer vars ansvar det är att följa denna arbetsordning.
Jag vädjar, liksom jag gjorde förra månaden, till dem som har några bevis på förseelser att förse mig med bevis, att låta mig göra min plikt mot detta parlament, dess ledamöter och allmänheten i den Europeiska unionen. Sluta med skuggboxningen: kom ut i öppen dager och tillåt mig att öppet hantera faktiska och öppet framförda anklagelser.
Leinen (PSE ).
   – Herr talman! Jag är mycket tacksam för det ni just sagt. Dagmar Roth-Behrendt talade om innehållet i anklagelserna om att ledamöter i kammaren missbrukat medel, och sedan gjorde ni ert inlägg. Jag vill bara påminna kammaren om hur dessa anklagelser uppstått under de tre senaste åren: Den ledamot det hänvisas till har använt en dold kamera för att spionera på ledamöter när de utför sitt arbete. Han har därmed brutit mot alla regler när det gäller ärlighet, förtroende och kollegialitet.
Jag kan inte tänka mig att Europaparlamentet fogligt accepterar sådant utan minsta kritik. Det är inte enskilda som drabbas, utan kammaren drabbas som helhet när detta slags spionage används för att undersöka det arbete vi utför. Jag skulle vilja be er att entydigt fördöma detta i alla parlamentsledamöters intresse.
Talmannen.
   – Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av talmanskonferensen vid sammanträdet torsdagen den 15 april 2004 i enlighet med artikel 110 och 110a i arbetsordningen har delats ut. Finns det några synpunkter?(1) 
Podestà (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tala om Boogerd-Quaak-betänkandet, för vilket utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor för övrigt har sammankallats i dag kl. 19.00.
Herr talman! Före påsk skrev jag till er om ett antal punkter som jag ur förfarande- och regelsynpunkt inte tycker överensstämmer med arbetsordningen. Jag nämnde ert ansvar som talman för att i enlighet med artikel 19.2 kontrollera att betänkanden överensstämmer med vår arbetsordning. Framför allt tillfrågades inte ens utskottet för framställningar, dvs. det fick inte yttra sig om betänkandet, och här talar jag också för Gemellis räkning eftersom han inte kunde vara här i dag, men jag vet att han skrev till er i förra veckan. Vi är på det klara med att det saknas en rättslig grund, och ändå har vi en fullständigt unik situation där betydande hänvisningar görs i betänkandet till en utredning som gjorts av en tredje part, som inte är godkänd i enlighet med vårt parlaments standardförfaranden. Det är dessutom en handling som man påstår är helt och hållet provisorisk, eftersom situationen bara har granskats i åtta av 25 länder, och eftersom den jämförelse som skall göras i slutet av juni inte har avslutats.
Herr talman! Jag undrar därför hur detta betänkande kan behandlas under det här sammanträdet och jag ber er att återförvisa det till det behöriga utskottet så att utskottet för framställningar verkligen kan lämna sitt bidrag.
Jag vill nämna att detta inte är kammarens ansvar. Ansvaret för att kontrollera att arbetet bedrivs i enlighet med arbetsordningen ligger hos den person som leder institutionen, och skall inte på något sätt avgöras genom omröstning med majoritet. Som ni förstår är det ur demokratisk synvinkel, och i ännu högre utsträckning när det gäller ett parlament som är det yttersta förkroppsligandet av demokratin, otänkbart att skyldigheter enligt arbetsordningen kringgås genom att omröstning med majoritet tillämpas.
Talmannen.
   – Tack för era kommentarer herr Podestà. Ni vet från talmanskonferensens sammanträde i förra veckan, där ni deltog, att jag har bett parlamentets organ att granska er mycket utförliga korrespondens med mig om arbetsordningen och dess tillämpning. Sedan jag kom hit i dag – en resa som alltid tar en hel del tid, trots tidiga avgångar – har jag inte haft möjlighet att ta del av en pro memoria i denna fråga som har förberetts för sammanträdet med de berörda utskotten i kväll. Jag kan för tillfället inte fatta något beslut om tillåtlighet. Det preliminära råd jag har fått – innan parlamentets tjänsteenheter har haft möjlighet att ingående studera er långa skrivelse till mig – förefaller dock vara att betänkandet kan vara otillåtet, även om det finns faktorer som måste undersökas noga.
Vi har bett utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor att samlas i kväll för att behandla de frågor som har rests på grund av era anmärkningar om arbetsordningen, och att överväga cirka 350 ändringsförslag. Jag vill göra det fullständigt klart att i enlighet med arbetsordningen har vi inte tid att denna vecka behandla ett betänkande med så många ändringsförslag. Därför vill jag för min del vill att utskottet skall sammanträda och överväga frågan.
Om jag förstått saken rätt, har ni begärt återförvisning till utskottet och följaktligen att denna punkt stryks från föredragningslistan. Om detta faktiskt är er begäran kommer jag att ta en talare för och en emot, och sedan får vi genomföra en omröstning. Men, herr Podestà, om ni är beredd att vänta på att utskottet skall sammanträda i kväll för att överväga frågan, eftersom den gäller arbetsordningen och tillåtlighet, och överväga frågan om antalet ändringsförslag, då kan vi gå vidare och inbjuda våra kolleger i utskottet att diskutera dessa frågor senare i dag.
Herr Podestà! Vill ni nu göra en begäran om återförvisning eller är ni nöjd med att detta skall behandlas i utskottet i dag? 
Podestà (PPE-DE ).
   – Jag håller med er, herr talman. Jag tycker att det är lämpligt att utskottet får överväga ärendet, men framför allt – och det här säger jag också för min kollega Gemellis räkning – att svar ges utifrån er bedömning, herr talman, med stöd av de detaljer som tjänsteenheterna kommer att ge er. 
Talmannen.
   – Jag skall göra detta skriftligen så snart jag har fått ett definitivt råd. Jag måste berömma er för era grundliga kunskaper i vår arbetsordning: de är så mycket grundligare än mina egna och således är jag i stort behov av råd i denna sak! 
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Eftersom ni måste genomföra denna viktiga kontroll ber jag att det sker med yttersta respekt för det behöriga utskottets önskemål. Vi har verkligen redan haft enorma problem när det gäller kontoret för inlämning av förslag, inte minst med ett betänkande från min kollega Voggenhuber, vilket vi snart skall diskutera. När det gäller frågan om bestämmanderätt och olika ämnens tillåtlighet uppmanar jag er därför att verkligen noggrant överväga den politiska vilja som uttryckts av det ansvariga utskottet efter en komplicerad debatt.
Jag vill också säga att när det gäller antalet ändringsförslag, kommer de allra flesta från en enda politisk grupp. Jag undrar därför om denna politiska grupp använder sig av en förhalningspolitik, något vi kommer att ta upp i dag.
Boogerd-Quaak (ELDR ),
   . – Herr talman! Jag måste säga att som föredragande blev jag mycket förvånad över de 350 ändringsförslagen i kammaren, eftersom vi hade en utmärkt diskussion i utskottet med betydligt färre ändringsförslag än vi nu har. Jag har emellertid läst dem, och i kväll skall vi i utskottet se vad vi kan göra med dem och se till att ett yttrande lämnas till parlamentet.
Jag är emellertid oerhört förbluffad över att vi under sammanträdet i kammaren nu verkar göra det arbete som inte har utförts i det aktuella utskottet. Jag vill också påpeka att det finns ett EU-omfattande stöd för betänkandets innehåll. Om ni anser att det finns avsnitt som inte är förenliga med arbetsordningen skulle jag vilja att ni hör av er, och då kan vi fortfarande dra tillbaka dessa avsnitt om det behövs.
Det här är ett utmärkt betänkande, åtminstone enligt dess anhängare och förtalare i medievärlden. Jag förstår därför inte varför vi skulle dra tillbaka betänkandet nu av sådana här skäl. Jag skulle ha önskat att frågan hade lösts i förväg. 
Talmannen.
   – Flera andra kolleger har begärt ordet, men jag vill inte förekomma det arbete som utskottet kommer att utföra på våra vägnar i kväll. Om några fler ordningsfrågor uppkommer under utskottets arbete i kväll, får vi behandla dem senare.
Jag skulle nu vilja avsluta denna punkt och försäkra föredraganden och utskottet om att de kommer att vara de första i denna kammare som får ta del av vilka råd jag än fått angående arbetsordningen i denna fråga. Vi kommer att utvärdera utskottets råd om hur vi bör gå vidare.
Låt oss tills vidare nöja oss med att hänvisa arbetet till utskottets sammanträde i kväll, och se vad det leder till. 
Fiori (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja avsluta diskussionen om Boogerd-Quaak-betänkandet.
Det handlar inte om utskottets politiska bedömning eller något annat. Frågan är om man har brutit mot arbetsordningen eller ej. Eftersom yttrandefriheten är en betydande fråga som är mycket viktig för oss, vill vi att frågan behandlas seriöst och fortsätter att diskuteras. Jag tycker därför – och jag talar självfallet för min grupps räkning – att betänkandet bör återförvisas till utskottet. 
Talmannen.
   – Herr Fiori! Jag trodde att vi helt enkelt bad utskottet att titta på Boogerd-Quaak-betänkandet igen. Om ni på PPE-DE-gruppens vägnar formellt yrkar på att betänkandet skall återförvisas till utskottet, kan jag ta en talare för och en emot och så kan vi hålla en omröstning. 
Paciotti (PSE ).
   – Herr talman! Podestàs och Fioris krav förefaller mig fullständigt ogrundade. De påstår att man har brutit mot arbetsordningen eftersom utskottet för framställningar inte har yttrat sig. Det är en fullständigt ogrundad anklagelse. Samma utskott för framställningar sände oss den första framställningen enligt artikel 7 i fördraget så att vi kunde titta på den.
Talmanskonferensen gav utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor tillstånd att utarbeta detta initiativbetänkande. Det är ett politiskt betänkande och inte ett lagstiftningsbetänkande. Vi tillsändes ytterligare två framställningar i informativt syfte, men vi beslutar inte om dem. Vi fattar beslut på egen hand, och vilka utskott man skulle samråda med fastställdes av talmanskonferensen, som uppdrog åt utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor att utarbeta betänkandet. Det stod ”utarbeta betänkandet och begära yttranden från utskotten x, y och z”, inte utskottet för framställningar. Som mest handlar detta om att dra tillbaka godkännandet av de framställningar som felaktigt sänts, men inga misstag har begåtts när det gäller arbetsordningen. Jag tror att ordförandeskapet kan bedöma detta utan att behöva återförvisa något till utskottet.
Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor utsågs bara att enligt artikel 130a i arbetsordningen kontrollera något som är uppenbart: att ta reda på om en tiondel av utskottets ledamöter stöder vart och ett av de 330 ändringsförslagen i avsikt att förhala frågan. Eftersom ändringsförslagen lagts fram av Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna kommer ändringsförslagen att stödjas av en tiondel av ledamöterna, och när vi nu har kontrollerat detta har vi fullgjort den uppgift talmannen givit oss.
Talmannen.
   – Herr Fiori! Jag har tittat på artikel 144 om återförvisning till utskottet. Låt mig förklara att ni är i er fulla rätt att begära återförvisning till utskottet, men jag borde ha informerats om det 24 timmar i förväg. Så var inte fallet, så därför har ni förlorat den rätten i dag. Om ni så vill har ni rätt att föreslå återförvisning när vi går till omröstning om betänkandet, om vi verkligen kommer dithän denna vecka, och om utskottet bereder vägen i kväll. Ni förlorar således inte möjligheten att återförvisa betänkandet, men har gått miste om den vid just detta tillfälle.
Utskottet sammanträder kl. 19.00 i kväll, och kommer förhoppningsvis att både klargöra och intensifiera frågan när vi återkommer till den.
Jag har mottagit en begäran från GUE/NGL-gruppen om att på tisdagens föredragningslista ta upp Marianne Erikssons betänkande (A5-0274/2004) för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om konsekvenserna av sexindustrin i Europeiska unionen. 
Eriksson (GUE/NGL ),
   . – Tack, herr talman! Jag har förstått att talmanskonferensen har beslutat att ta bort detta betänkande, som vi tidigare behandlat i kvinnoutskottet. Det har skett på begäran av PSE och PPE som har framfört det ohederliga argumentet att betänkandet skall återförvisas till utskottet.
Utskottet har haft sitt sista sammanträde, och eftersom jag inte kandiderar igen innebär en återförvisning ett dödförklarande av detta initiativbetänkande. Betänkandet behandlar efterfrågandesidan när det gäller bl.a. handel med människor samt sexuell exploatering. Om detta parlament inte diskuterar betänkandet och sätter in den delen i sitt sammanhang förstår jag inte varför vi överhuvudtaget skall diskutera den s.k. sexuella exploateringen.
Jag kräver därför att betänkandet åter förs upp på föredragningslistan som tidigare planerat enligt artikel 111 i arbetsordningen. 
Wurtz (GUE/NGL ).
   – Jag vill stödja Marianne Erikssons begäran av tre anledningar. För det första är detta vår sista chans att behandla betänkandet, precis som hon säger. Om det inte kommer upp på föredragningslistan för detta sammanträde kommer det inte att behandlas alls.
Den andra anledningen är att det gett upphov till en avsevärd arbetsbörda i utskottet. Vi vet alla att det förekommit många meningsskiljaktigheter om betänkandet, men utskottet har lyckats nå en kompromiss. Allt är därför klart, och jag tycker inte att det är mer än rättvist att se till att allt arbete som utförts får ett positivt resultat.
Slutligen är detta en social fråga som är mycket känslig i vissa länder. Vi kan vara för betänkandet eller emot det eller vi vill kanske ändra det, men jag tycker att det värsta vi kan göra är att ge intryck av att vi är ovilliga att behandla frågan.
Herr talman! Jag vill därför för min grupps räkning insistera på att ärendet sätts upp på föredragningslistan för detta sammanträde, även om jag är medveten om att föredragningslistan är relativt fulltecknad. 
Pack (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill för min grupps räkning säga att hur mycket vi än kan instämma i mycket av det som sägs är betänkandet som helhet obalanserat. Delar av det är obegripliga och motsäger varandra, och allt upprepas flera gånger. Jag ber uppriktigt att vi skall ta avstånd från detta betänkande och i höst gå tillbaka till de viktiga frågor som betänkandet innehåller och som jag tror förtjänar att beaktas på djupet, seriöst och på ett lämpligt sätt. 

–Jag har mottagit en begäran från PPE-DE-gruppen om att ett uttalande av kommissionen om Eurostat, med resolutionsförslag, skall tas med i den gemensamma debatten om ansvarsbefrielser för år 2002. 
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi har under flera veckor och månader ägnat vår uppmärksamhet åt Eurostat, och ni är sannolikt mycket medveten om att ett betydande antal ledamöter här i kammaren till och med ville gå så långt som till att slå fast att parlamentet inte hade förtroende för kommissionen. Även om jag alltid har varit emot ett misstroendevotum mot kommissionen, har kammaren faktiskt ett verkligt intresse av att höra vad kommissionen har att säga i frågan och hur den bedömer vad som försiggick inom Eurostat. Att vi lyssnar på kommissionens uttalande och diskuterar det, är ett tecken på rättvisa, öppenhet och insyn. 
Kuhne (PSE ).
   – Herr talman! Politiker är alltid mycket skickliga inför ett val när det gäller att få parlamentets förfaranden att gynna deras egen valkampanj. Låt mig erinra Hans-Gert Poettering om att vi som en del av morgondagens debatt om ansvarsfrihet kommer att diskutera ett betänkande som utarbetats av en medlem i hans grupp, Juan José Bayona de Perogordo, och som innehåller ett helt avsnitt om Eurostat. Jag vill också påminna honom om att alla här i kammaren naturligtvis förväntar sig att kommissionen skall kommentera detta i morgon. Jag tycker inte att det verkar rimligt att påtvinga parlamentet ett förfarande som enbart är avsett att främja harmonin inom Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, efter att de brittiska Tories inte lyckades få tillräckligt med namnunderskrifter för ett misstroendevotum mot kommissionen.
Många av de tricks som används för att åstadkomma ett välkommet bidrag till valkampanjerna är alltför uppenbara för att inte märkas, och eftersom vi har märkt dem måste vi rösta emot dem.

(2)
–Jag har mottagit en begäran från Verts/ALE-gruppen om uttalanden av rådet och kommissionen om situationen i Mellanöstern. 
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det här sammanträdet är särskilt komplicerat, men tyvärr är världen också komplicerad. Vår uppgift som ”det internationella samfundets ögon” är att vi måste finnas där och uttrycka en åsikt om de blodiga händelser som äger rum i Mellanöstern, eftersom Europeiska unionen, som företräds av sina medlemsstater, inte kan göra det tillräckligt tydligt och kraftfullt.
Vi vill att detta uttalande om Mellanöstern skall sättas upp på föredragningslistan, eftersom vi vill veta hur rådet och kommissionen kommer att agera i en situation där det utan tvekan finns regeringar som fortsätter att gjuta olja på elden för att påverka konflikten.
Herr talman! Jag vill också göra er uppmärksam på att vi nyligen antog en resolution i frågan, och särskilt en punkt där vi uppmanar rådet och kommissionen att beakta möjligheten att verka för att förstärka artikel 2 i associeringsavtalet med Israel, om landet fortsätter med sin politik med utomrättsliga mord. Vi tror att det vid den här tidpunkten är värt att inleda en debatt i parlamentet och fatta ett beslut, men framför allt är det värt att höra vad kommissionen och rådet har att säga oss. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Jag tycker verkligen att detta är en mycket betydande förändring eller ett klargörande av den amerikanska ståndpunkten, och en sådan inställning kan definitivt på nytt införa en klyfta mellan Förenta staterna och EU. Det är därför viktigt att frågan diskuteras. Om man hävdar att det finns för lite tid kan det naturligtvis kombineras med diskussionen om transatlantiska förbindelser, där Mellanöstern utgör ett stort politiskt problem. Att det finns andra är ingen ursäkt. När det verkligen gäller kan frågan diskuteras tillsammans med transatlantiska förbindelser, även om det är en viktig fråga som skulle behöva hanteras separat i alla uttalanden. 

– Som ni vet, kommer vi att hålla debatter om Cypern och de transatlantiska förbindelserna den dagen. Dessa debatter kan dra över tiden och fortsätta under frågestunden. Jag vill tala om detta, eftersom Cypern behöver utrymme på vår dagordning. Förutom Mellanöstern finns det verkligen många transatlantiska frågor som också behöver få utrymme. Jag påpekar alltså för er att vi för ovanlighetens skull denna gång kan dra över tiden och ta av tiden för frågestunden – och jag framför mina ursäkter till Bernd Posselt i förväg, liksom till vice talmannen Alonso José Puerta, som ständigt förmanar oss att inte göra så.(3) 

Talmannen.
   – Den 14 april 2004 mottog jag en skrivelse från Giuseppe Gargani, i hans egenskap av ordförande för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, där han på begäran av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor informerade mig om att utskottet för rättsliga frågor rekommenderar att ett yttrande skall begäras från EG-domstolen så att domstolen kan pröva om föremålet för ett avtal mellan Europeiska unionen och Förenta staterna om behandling och överföring av uppgifter – passageraruppgifter – är förenligt med fördraget, samt fastställa om avtalets innehåll kan äventyra den grundläggande rätt till skydd av personuppgifter som fördraget och olika EU-direktiv ger.
Som ni vet kommer parlamentet att diskutera Boogerd-Quaak-betänkandet om avtalet mellan EG och USA om passageraruppgifter i morgon kväll. Jag vill inte ta den diskussionen nu. Anledningen till att jag vill rådfråga parlamentet nu är att vår arbetsordning är entydig: om jag följer rådet från utskottet för rättsliga frågor, fungerar jag som en brevbärare som förmedlar begäran till domstolen. Jag anser att det med hänsyn till de berörda frågorna vore till nytta för mig att få kammarens råd och vägledning. Därför hade jag, i enlighet med arbetsordningen, ansett att det vore bättre att göra uppehåll för eftertanke och att ta upp frågan vid öppnandet av dagens sammanträde för att få höra ett kort uttalande från kommissionen och från grupperna, och sedan be grupperna i morgon eftermiddag att yttra sig om huruvida jag bör lägga fram saken inför domstolen.
Jag ber kommissionär Frits Bolkestein, som tålmodigt har väntat här medan vi rett ut våra angelägenheter, att helt kort uttala sig om denna aspekt av saken. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Tack för att ni ger mig ordet i detta mycket omdiskuterade ämne. Den fråga som ställts till kommissionen är mycket specifik: Är kommissionen villig att dra tillbaka sitt förslag till rådet om att ingå ett internationellt avtal med Amerikas förenta stater om lufttrafikföretags behandling och överföring av passageraruppgifter till USA?
Det sammanhang i vilken frågan ställs är också klar. Om kommissionen inte säger sig vara villig att följa parlamentets önskan, som uttrycktes i resolutionen av den 31 mars – nämligen att ersätta det nuvarande ”lätta” avtalet och konstaterande om adekvat skyddsnivå med ett mer självständigt internationellt avtal – skall parlamentet rösta om huruvida det skall begära ett yttrande från EG-domstolen om lagenligheten av det avtal som för nu är framlagt för kammaren.
Kommissionen är tacksam för denna möjlighet att redogöra för sin inställning före omröstningen. Vad jag förstår önskar parlamentet i detta sammanhang svar från kommissionen på två frågor. För det första vill parlamentet veta om det föreslagna internationella avtalet ändrar direktivet om skydd av personuppgifter vad gäller utbytet av uppgifter med Förenta staterna och, följaktligen, huruvida avtalet är välgrundat vad gäller både skyddet av grundläggande rättigheter och Europaparlamentets privilegier. För det andra vill parlamentet att kommissionen skall klargöra läget för Förenta staternas dataöverföring till regeringar i tredjeland.
På den första punkten anser kommissionen inte att det internationella avtalet ändrar direktivet om skydd av personuppgifter, och följaktligen finns det ingen anledning att grunda avtalet på andra stycket i artikel 300.3 i fördraget. Om avtalet hade ändrat direktivet skulle kommissionen ha föreslagit en annan rättslig grund för avtalet, och sökt parlamentets samtycke. Jag upprepar dock att avtalet enligt vår mening inte ändrar direktivet.
Avtalet ändrar inte det skydd som ges i direktivet, i synnerhet proportionalitetskravet och behovet av att personuppgifter behandlas korrekt och lagligt. Det internationella avtalet är dock nödvändigt för att säkerställa en rättslig grund som gör att flygbolag och datoriserade bokningssystem kan behandla passageraruppgifter enligt Förenta staternas begäran, i den mån de omfattas av konstaterandet om adekvat skyddsnivå.
Därutöver innehåller det internationella avtalet ett antal viktiga garantier för Europeiska unionen, i synnerhet USA:s åtaganden om icke-diskriminering och ömsesidighet, och en gemensam översyn av EU och USA av avtalets genomförande.
Vad gäller den andra punkten om överföringar till tredjeland, är detta en ny fråga som inte kom upp förrän ganska nyligen under våra samtal med Förenta staterna. Den gäller vilka skyddsåtgärder som tillämpas om Förenta staterna delar med sig av passageraruppgifterna till rättsvårdande myndigheter i tredjeland.
Kommissionen diskuterar fortfarande med Förenta staterna i denna fråga, vilket jag uppmärksammade parlamentet på i mitt uttalande den 29 mars. Diskussionerna pågår faktiskt i dag och kommer att fortsätta ytterligare ett tag. Jag förstår att parlamentet skulle välkomna ytterligare information om denna punkt. I synnerhet väckte föredraganden frågan om kommissionen nått fram till en definitiv slutsats om huruvida det föreligger en adekvat skyddsnivå och om de fortsatta samtalen innebar att den frågan lämnats öppen.
Våra diskussioner med Förenta staterna om överföringar till tredjeland har ännu inte slutförts. Som jag sade tidigare har de pågått i dag och kan komma att fortsätta i morgon. Därför kan jag inte i detta ögonblick informera parlamentet om resultatet så utförligt som begärts. För närvarande förhandlar generaldirektören för direktoratet för den inre marknaden, Alex Schaub, tillsammans med sin stab om saken med USA.
Avsikten med dessa samtal är inte att få till stånd ändringar i de handlingar ni har sett, utan att klargöra hur åtagandena kommer att tillämpas i den händelse att passageraruppgifter överförs till andra länder. Under samtalen kommer man i synnerhet försöka att se till att den överenskomna begränsningen av syftet i punkt 3 i åtagandena respekteras, även när data överförs till tredjeland. Naturligtvis trycker kommissionen på Förenta staterna för att få så starka garantier som möjligt. Frågan kommer att diskuteras av kommissionsledamöternas kollegium vid ett sammanträde i morgon eftermiddag.
Min kollega Chris Patten kommer att hålla ett anförande i kammaren i morgon kväll om det internationella avtalet. Han kommer att informera kammaren om resultatet av diskussionerna med Förenta staterna och om all relevant utveckling.
Jag tycker därför att det vore bäst om Chris Patten informerar parlamentet efter kommissionens sammanträde i morgon eftermiddag, och att parlamentet sedan fattar det beslut som det anser är bäst. 
Talmannen.
   – Jag skulle vilja höra gruppens bedömning av frågan om huruvida domstolen skall anhängiggöras. Detta kan mycket väl grundas på vad kommissionären just har sagt, men jag skulle vilja påminna er om att hela debatten om passageraruppgifter kommer att äga rum i morgon. 
Lehne (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! När det gäller frågan om att vända sig till EG-domstolen är Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna fullständigt pragmatisk i sitt synsätt.
Det som oroar oss är att misslyckandet med att uppnå det slags överenskommelse som kommissionären har beskrivit kommer att leda till en rad olägenheter för EU-medborgare när de reser till USA. Om amerikanerna inte får den information de vill ha den här vägen kommer de att skaffa den på annat sätt, vare sig det innefattar förhör vid gränsen, obligatoriska visum eller intervjuer vid generalkonsulaten.
För det andra: om vi inte får den här överenskommelsen kommer våra medborgares rättsliga ställning när det gäller uppgiftsskydd inte att förbättras. Deras rättsliga ställning kommer snarare att försämras, eftersom vi inte får något inflytande över vad amerikanerna gör med de uppgifter de får.
Mot bakgrund av detta är vi tacksamma mot kommissionen för dess ansträngningar, och har som grupp uttryckt vårt motstånd mot ett överklagande till EG-domstolen, inte bara under debatten i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, utan även i resolutionen från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. 
Paciotti (PSE ).
   – Herr talman! I mer än ett år har en majoritet här i parlamentet – även om Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna är av motsatt uppfattning – hävdat att det är ett allvarligt brott mot EU-medborgarnas grundläggande rätt till uppgiftsskydd att kräva att alla europeiska flygbolag måste behandla de uppgifter om EU-medborgare som finns i deras datoriserade reservationssystem enligt kraven från Förenta staternas , och i enlighet med den amerikanska lagstiftningen. Dessutom finns det inte ens någon amerikansk lagstiftning, eftersom det inte finns någon amerikansk lag för att skydda privata uppgifter.
Vi måste alltså behandla våra uppgifter, våra medborgares uppgifter, enligt kraven från en administrativ enhet i ett tredjeland. Vi vill därför ha en internationell överenskommelse som medger rättigheter. Den här tvisten har pågått i ett år och kommissionen upprepar till och med nu att direktivet inte har ändrats, men på de här grunderna har det överträtts. Det är uppfattningen hos en majoritet i parlamentet.
Vi vill därför ha ett preliminärt beslut från EG-domstolen. Jag tror inte ens att vi behöver invänta ytterligare nyheter i morgon eftersom vi, som jag sade, redan har hållit på i minst ett år. Det enda sättet att lösa frågan om huruvida det är sant eller ej att en rättighet i fördraget har överträtts, är att be EG-domstolen om ett förhandsavgörande, innan överenskommelsen undertecknas, så att det inte slutar med att vi upphäver en överenskommelse som redan har utarbetats, eftersom det skulle skada våra förbindelser. 
Watson (ELDR ).
   – Herr talman! På ELDR-gruppens vägnar vill jag gratulera kommissionen, och särskilt kommissionär Frits Bolkestein till hans insatser för att försöka få till stånd ett avtal med Förenta staterna om en så svår fråga. Min grupp beklagar att han inte lyckats bättre med att övertala Förenta staterna att respektera vår oro angående skyddet av personuppgifter. Min grupp kan inte instämma i valet av rättslig grund. Precis som Frits Bolkestein säger, ändrar avtalet formellt sett inte vårt direktiv om skydd av personuppgifter, med det ändrar uppenbart lagens tillämpning på Europeiska gemenskapens medborgare, genom att vi underkastas USA:s lagstiftning på detta område, och avsaknaden av skydd i den amerikanska lagstiftningen är just vad som oroar oss.
Det är ett stort demokratiskt nederlag när kommissionen lägger fram ett förslag som detta, och inte ger vare sig Europaparlamentet eller de nationella parlamenten möjlighet att säga ja eller nej. Nu när den information som överförs till Förenta staterna kan överföras till myndigheter i tredjeland, vilket Frits Bolkestein informerat oss om, bör vi bli allvarligt oroade.
Det har hållits tre debatter och omröstningar i parlamentet om denna fråga. Tre utskott har granskat frågan, och samtliga rekommenderade att EG-domstolen skall anhängiggöras. Min grupp vill inte ha en tvist med kommissionen. Vi har bett kommissionen att dra tillbaka sitt förslag, och att försöka förhandla med USA och lägga fram ett komplett internationellt avtal för oss och för den amerikanska kongressen som täcker dessa frågor, så att vi tillsammans kraftfullt kan bekämpa terrorismen, samtidigt som vi iakttar våra åtaganden om skydd av personuppgifter. Vi skulle föredra att kommissionen gjorde detta, men om kommissionen inte kan göra det, skulle kanske kommissionen vid sitt sammanträde i morgon åtminstone kunna komma överens om att låta domstolen besluta om det finns en adekvat skyddsnivå eller inte. 
Di Lello Finuoli (GUE/NGL ).
   – Jag vill inte upprepa allt som mina kolleger som talat före mig redan har uttryckt mycket väl.
Kommissionen har vid flera tillfällen sagt att detta är den bästa överenskommelse den kunde få från den amerikanska regeringen, men jag måste säga att ju fler debatter vi har, desto värre blir situationen för EU:s medborgare. I dag vet vi dessutom att överenskommelsen inte bara innebär att fördragen överträds, utan att det även finns en risk för att dessa uppgifter överförs till ett tredjeland och behandlas där, vilket följaktligen gjorde det svårare att komma igång med debatten om överenskommelsens första del.
Såsom redan nämnts har parlamentet ofta sagt att det är emot överenskommelsen. Vi har visserligen inte uttryckligen röstat om att anhängiggöra EG-domstolen, men det är en nödvändig följd enligt min uppfattning. Vi uppmanar därför parlamentet att lyssna på uppfattningen från en tredje mycket respekterad och auktoritativ myndighet, såsom EG-domstolen, för att på så sätt fritt kunna besluta att säga ja eller nej till den här överenskommelsen. 
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Inte heller jag vill upprepa det som redan sagts, eftersom min grupp stöder Watsons, Paciottis och Di Lello Finuolis inlägg. Vi håller med om att vi bör fortsätta på vår inslagna väg, eftersom jag inte tycker att kommissionär Bolkesteins ord är tillfredsställande, och jag är också lite förvånad över hans bristande hänsyn i fråga om en omröstning som är så ovanlig för parlamentet som den som ägde rum vid den senaste sammanträdesperioden.
Kommissionär Bolkestein! Det är tveklöst så att kommissionen genom att inte träffa en verklig internationell överenskommelse med Förenta staterna har valt att kringgå parlamentets uppfattning. Att ni förespråkat en ”lätt” lagstiftning i stället för en verklig överenskommelse säger bara det en hel del om kommissionens avsikt att utesluta den demokratiska kontrollen ur denna överenskommelse, och jag tycker att det är mycket oroande. 
Vi eftersträvar inte någon strid med er, men om ni är besluten att påtvinga oss den här överenskommelsen har vi inte något annat val än att bekämpa den, och vi tycker att det är mycket viktigt att be om EG-domstolens uppfattning. Ert uttalande, herr kommissionär, var inte tillräckligt för att hindra oss från detta, och vi tror också att denna ståndpunkt kommer att bli nyttig för kommissionen så att den i framtiden inte begår dessa misstag på medborgarnas bekostnad. 
Boogerd-Quaak (ELDR ),
   . – Herr talman! Jag måste säga att jag inte är särskilt glad över kommissionärens kommentar om att förordning nr 95/46 inte har överträtts. I punkt 4 i överenskommelsen står det just att alla uppgifter om europeiska passagerare kommer att behandlas i enlighet med amerikanska konstitutionella krav. En av de lagar i Förenta staterna som borde vara tillämplig är lagen om privatlivet (Privacy Act), men den gäller inte för personer från tredjeland, för att bara ta ett exempel. I artikel 6 i överenskommelsen slås fast att det skall föreligga ömsesidighet så långt det är möjligt och att det skall tillämpas strikt. Jag vill inte inleda någon debatt nu, men jag kan enkelt ge er ytterligare tio exempel på saker som inte är riktiga, och som i mina ögon innebär att vår lagstiftning om privatlivet överträds. Enbart av den anledningen bör vi hänvisa frågan till domstolen.
Tidigare i debatten sade kommissionären när det gällde vidarebefordran av uppgifter till tredje part att ”vi förhandlar fortfarande med Förenta staterna”. Jag hörde det korrekt förra gången och även denna. Det är fullständigt otroligt att jag som föredragande måste lägga fram ett betänkande till kammaren med ett konstaterande om adekvat skyddsnivå, medan kommissionen själv fortfarande anser att hela ärendet var olämpligt. Det här är något jag verkligen vill föra in i debatten.
Jag vill tacka alla ledamöter som förespråkat att vi skall vända oss till domstolen. Jag tycker att frågan till domstolen om huruvida vi kan ingå internationella överenskommelser där både parlamentet och den amerikanska kongressen ställs utanför, verkligen är intressant. Vid samråd med kongressledamöter har jag förstått att om en sådan överenskommelse skulle läggas fram inför den amerikanska kongressen skulle den aldrig godkänna den.
Vi här i kammaren borde nu också visa att vi vet hur man ställer upp för våra medborgare, och att vi inte godtar att ställas under press från någon. Vi är ensamma om att kunna göra det. Jag hoppas därför att parlamentet vill följa den linje som intagits i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. 
Hernández Mollar (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Vi har naturligtvis redan ingående diskuterat alla aspekter av överenskommelsen med Förenta staterna om behandling av personuppgifter rörande passagerare som reser till USA från EU:s territorium.
Kravet på att först få ett utlåtande från EG-domstolen, såsom Lehne från min egen politiska grupp mycket riktigt redan sagt, kommer bara att försena undertecknandet av överenskommelsen och åstadkomma ett rättsligt tomrum när det gäller hur personuppgifter skall behandlas av de amerikanska myndigheterna, och allvarligt skada den europeiska allmänheten och flygbolagen själva.
Det är därför inte nödvändigt att upprepa vår ståndpunkt som redan är välkänd. Vi anser naturligtvis också att överenskommelsen kan förbättras, men även att kampen mot terrorism och samarbetet med tredjeländer på detta område, i det här fallet Förenta staterna, bör prioriteras av Europeiska unionen. Herr talman! Vi behöver dessutom överenskommelsen nu, och vi kan hur som helst alltid hänskjuta frågan till EG-domstolen vid ett senare tillfälle.
Herr talman! Jag skulle också vilja ta upp kommissionär Bolkesteins förslag att vi skall lyssna på vad kommissionär Patten säger till oss i morgon eftermiddag om överenskommelsen, och skjuta upp omröstningen som planerats till i morgon förmiddag. Jag skulle vilja be er att överväga denna begäran, eftersom jag anser att den är mycket rimlig, och jag skulle i vilket fall som helst vilja be att den omröstning vi skulle hålla i morgon, om att först hänskjuta frågan till EG-domstolen, skjuts upp till i övermorgon när vi har tagit del av kommissionens uttalande. 
Talmannen.
   – Jag tackar alla kolleger som har bidragit till denna diskussion. Ett flertal talare har kommenterat att sannolikheten att frågan kommer att hänskjutas till EG-domstolen har lagts fram från flera olika utskott och i flera olika resolutioner under de senaste veckorna och månaderna, vilket jag är medveten om eftersom jag engagerat har följt frågan. Den händelse som emellertid utlöste hänskjutningen till domstolen var den skrivelse från i onsdags eftermiddag förra veckan, som jag mottog från Giuseppe Gargani, som företrädare för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Detta var första gången som det var min plikt och som jag hade möjlighet att som talman undersöka denna fråga.
Med hänsyn till diskussionen föreslår jag att vi går vidare till sakdebatten i morgon. Vi kommer att få höra vad kommissionär Chris Patten har att säga, liksom olika kollegers åsikter. Mot bakgrund av all den tillgängliga informationen kommer omröstningen att äga rum kl. 12.00 på onsdag. Då håller vi oss inom de 24 timmarna från den slutliga tidsgränsen för vår rätt att hänskjuta frågan till domstolen. Vi arbetar således inom de frister som gäller här.
På grund av arbetsvolymen denna vecka har vi lagt till ett extra sammanträde i kväll. Jag föreslår att de kolleger som vill göra ett minutsanförande lämnar in vad de vill säga skriftligen, så skall jag försöka följa upp deras kommentarer. Om någon insisterar på att tala, medger arbetsordningen att den punkten tas upp senare under sammanträdet. Jag föreslår därför att punkten tas upp i slutet av förhandlingarna i kväll, i stället för i detta skede.(1) 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0227/2004) av Voggenhuber för utskottet för konstitutionella frågor om att respektera och främja unionens värden. 
Voggenhuber (Verts/ALE ),
   . – Tack, herr talman. Mina damer och herrar! Det kanske kan påpekas att de tidigare debatterna om Boogerd-Quaak-betänkandet om mediernas frihet och utbytet av flygbolagens passagerarinformation på ett dramatiskt sätt har visat hur viktigt det är att förbereda sig för kriser när goda tider råder, hur svårt det faktiskt kan vara att försvara vår unions grundläggande värden när vi utsätts för stor press eller hamnar i en krissituation, och hur viktigt det är att komma överens om gemensamma principer och förfaranden. Jag är därför glad över att utskottet med en överväldigande majoritet godkände betänkandet om att respektera och främja de värden som unionen bygger på, och som jag lägger fram för er i dag.
Genom att göra detta har ledamöter inom alla politiska grupper visat sin enhälliga beslutsamhet att försvara de grundläggande värdena och unionens demokratiska och rättsstatliga principer, vilket är värderingar som den internationella terrorismen har förklarat krig emot, men som kan leda till konflikter när det gäller att bekämpa samma terrorism och som också sätts på spel genom främlingsfientlighet, rasism och anti-semitism i Europa, såväl som genom politisk extremism. Det är ingen idé att blunda för det. Jag tror i stället att situationen kräver att vi förbereder oss för det.
Jag är tacksam mot kommissionen för att den med sitt meddelande lämnar ett viktigt bidrag till dialogen mellan institutionerna och till ett nära samarbete dem emellan, vilket jag anser är nödvändigt i fråga om tillämpningen av artiklarna 7.1 och 7.2. Även om föredraganden och utskottet båda framförde kritik mot kommissionens meddelande, tror jag ändå att vi i dag har lyckats lämna ett antal förslag till hur ståndpunkten kan utvecklas ytterligare.
Både utskottet och jag ansåg att det var oumbärligt med en högre skyddsnivå än den som kommissionen föreslog, särskilt när det gäller att göra skillnad mellan en verklig risk enligt artikel 7.1 och en allvarlig överträdelse, vilket införlivandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna i konstitutionen enligt vår åsikt var. Även om det faktum att detta godkändes av samtliga institutioner och regeringar i medlemsstaterna inte gör det bindande enligt lag är det bindande i politisk mening, vilket innebär att beslut som fattas med hänvisning till artikel 7 är oinskränkta och politiska, och därför endast kan fattas på grundval av denna artikel och i fullständig överensstämmelse med den.
Utskottet var ganska förbryllat – och det var verkligen jag också – över bristen på värdering av parlamentets särskilda ansvar, som så gott som saknas i kommissionens meddelande. Enligt artikel 7.1 har parlamentet initiativrätt och båda punkterna ger det dessutom godkännanderätt. Det innebär att frågan om huruvida de kriterier och principer som parlamentet väljer för detta förfarande verkligen erkänns också av andra institutioner blir ett relativt viktigt övervägande. I mitt betänkande föreslog jag ursprungligen att dessa principer skulle omfattas av en interinstitutionell överenskommelse och därigenom göras bindande för de övriga institutionerna, men jag accepterar fullständigt utskottets beslut att inleda en interinstitutionell dialog om detta.
I betänkandet föreslås mycket uttryckliga principer, som jag hoppas också är framsynta, och de är avsedda att hantera de betänkligheter och farhågor som ledamöterna i kammaren hyser, men även andra utskott.
Enligt principen om förtroende är det våra medlemsstaters uppgift att via sina konstitutioner och institutioner vidta aktiva åtgärder för att försvara unionens grundläggande rättigheter och värderingar mot överträdelser och riskerna för det, och vi är också övertygade om att de måste vilja och kunna göra det. Kammaren upprepar och bekräftar att den har detta förtroende. För det andra bekräftar vi på nytt, med hänvisning till principen om åsiktsmångfald som bygger på demokrati och rättstatsprinciper, parlamentets avsikt att artikel 7 aldrig får användas som ett instrument för politiskt motstånd. Principen om jämlikhet gäller också, trots de omfattande betänkligheterna om den, och avsikten är att den skall ingå, dvs. att medlemsstaterna skall behandlas lika oavsett deras storlek, deras bidrag till budgeten eller hur länge de varit medlemmar. Jag skall avsluta med att säga att jag fäster särskild betydelse vid principen om öppenhet.
Även om varken jag eller någon annan här vill att saker och ting skall gå så långt kommer detta förfarande, om det sker, att ge upphov till stora spänningar. Debatterna i början av detta sammanträde visar hur svårt det kommer att bli att i en katastrofsituation införa ett sådant förfarande med förtroende, förstånd och rättvisa. Jag är övertygad om att parlamentet då skulle behöva en stor mängd offentlig trovärdighet, och i motsats till vad kommissionen föreslår kräver sådana omständigheter följaktligen inte ett separat förfarande, utan en fullständig insyn i alla förfaranden, vilket möjligheten med sanktioner gör så mycket mer nödvändigt. 
Jag kommer nu till min slutsats, herr talman. Parlamentet anser att frågan om sanktioner absolut måste tas upp och att den inte får vara föremål för spekulationer, så att det ingenstans – vare sig utanför eller inom EU – kan finnas det minsta tvivel om unionens beslutsamhet att använda alla till buds stående medel för att försvara de grundläggande rättigheterna, demokratin och rättstaten. 

Byrne,
   . – Herr talman! För det första vill jag tacka föredraganden för detta betänkande som utgör ett svar på kommissionens meddelande om artikel 7 i fördraget om Europeiska unionen. Syftet med meddelandet, som var riktat till Europaparlamentet och rådet, var att ge en ram för analysen av villkoren för tillämpningen av artikel 7 i fördraget om Europeiska unionen i syfte att inleda en dialog med de två andra institutioner som ansvarar för genomförandet av denna viktiga bestämmelse.
Kommissionen är nöjd med parlamentets positiva gensvar på principen i detta kommissionsinitiativ. Grundläggande rättigheter och rättsstatsprincipen är Europeiska unionens grundval, och ett betydande avsteg av någon medlemsstat från dessa värden riskerar att ifrågasätta de gemensamma värden som unionen byggdes på. Av denna anledning betonar kommissionen i sitt meddelande förebyggande åtgärder som ett medel att undanröja behovet att tillgripa artikel 7, eller i alla händelser, behovet att införa de sanktioner som föreskrivs i den artikeln. Givetvis skall sanktioner fortfarande tillgripas om det är nödvändigt – låt oss vara helt klara på den punkten.
Så som mycket riktigt betonas i resolutionsförslaget måste unionen först och främst ha förtroende för medlemsstaterna och deras egna institutioner, t.ex. författningsdomstolarna. Som ett led i en förebyggande strategi är det utan tvekan nödvändigt, och har också krävts av parlamentet, att unionen övervakar respekten för de grundläggande rättigheterna och att ett oberoende expertkunnande utvecklas på detta område inom Europeiska unionen. Som ni vet har vi upprättat ett nätverk av oberoende experter, vilket min kollega António Vitorino utförligt kommenterade vid parlamentets senaste sammanträdet under debatten om de grundläggande rättigheterna i unionen. Förebyggande kräver också samarbete mellan institutionerna och medlemsstaterna, en dialog med medborgarna samt information till och utbildning av allmänheten.
En punkt som förtjänar särskild uppmärksamhet, och som kommissionen helt instämmer i, är hänvisningen till de principer som måste respekteras när man överväger att tillgripa artikel 7. Dessa principer utgör den plikt som borde styra EU:s relation till sina medlemsstater, respekten för pluralism, principen om medlemsstaternas jämlikhet och principen om öppenhet för de beslut som fattas i enlighet med artikel 7.
Jag noterar också att man i betänkandet överväger att den roll som övervakningscentret i Wien spelar vid behov skall kunna revideras och ”bli mer oberoende och opartisk”. Detta är i linje med Europeiska rådets beslut i december 2003 att förlänga centrets uppdrag för att omvandla det till en byrå för grundläggande rättigheter, vilket stöds av kommissionen.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt att bekräfta att kommissionen för närvarande undersöker sätt att genomföra de förberedande verksamheterna i stödprogrammet för icke-statliga organisationer i de nya medlemsstaterna, inom områdena respekt för lagstiftningen, demokrati och grundläggande rättigheter, i linje med parlamentets önskemål. Detta bekräftar kommissionens och parlamentets gemensamma föresats att med en förebyggande, positiv och konstruktiv strategi uppmuntra det civila samhället att vidta åtgärder för att stödja grundläggande rättigheter.
Avslutningsvis välkomnar kommissionen erkännandet av vikten av dialog mellan institutionerna om införandet av modellen i artikel 7. Som jag sade tidigare är detta i linje med syftet för kommissionens meddelande, vilket var att inleda en dialog med de två institutionerna för att utveckla en gemensam strategi. 
Oreja Arburúa (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först skulle jag vilja gratulera föredraganden till hans betänkande och påpeka att jag talar för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna och för en kollega som inte haft möjlighet att tala.
Det får inte råda några tvivel om att PPE-DE-gruppen alltid har försvarat de grundläggande rättigheter och värden som vi i Europeiska unionen företräder. Den europeiska union som förespråkades av grundarna på 1950-talet var inte avsedd att vara en ekonomisk union, utan en union som bygger på vissa grundläggande värderingar som vi måste garantera, som föredraganden sade. Min grupp stöder till övervägande del hans betänkande, även om flera ändringsförslag har lämnats in, men vi kommer att rösta för föredragandens förslag i betänkandet.
Det gläder mig att vissa av dessa värderingar i Nice införlivades i konstitutionen, och att åtgärder vidtogs för att inrätta ett system enligt artikel 7 för att säkerställa att värderingarna respekteras inom Europeiska unionen. Jag kommer från ett land som angripits av terrorister under de senaste 30 åren, och som dessutom attackerades hänsynslöst den 11 mars, och precis som föredraganden sade i sitt anförande kan terrorismen bara tacklas genom fler värderingar, ökad demokrati och fler grundläggande rättigheter. Europeiska unionen måste därför kunna garantera att dessa värderingar respekteras inom unionen, för att mer effektivt kunna bekämpa terrorismen, och angrepp mot våra värderingar och mot de europeiska värderingarna. 
Avslutningsvis vill jag i anslutning till föredragandens betänkande säga att vi instämmer i de principer som uttrycks där – förtroende, prioritet, jämställdhet och offentlighet – som kan göra det möjligt för oss att göra framsteg när det gäller att inrätta ett system som hindrar vissa stater från att underlåta att respektera de värderingar som det är så viktigt att vi försvarar inom Europeiska unionen, och här i parlamentet mer än någon annanstans. Vi stöder även hans förslag att inrätta ett interinstitutionellt system för att främja dialogen mellan parlamentet och rådet från och med nästa mandatperiod. 
Leinen (PSE ).
   – Herr talman! Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, för vars räkning jag har äran att tala, tackar också föredraganden för ett mycket viktigt betänkande, som är en central faktor när det gäller att göra Europeiska unionen till en demokrati som kan försvara sig själv. I båda konventen – både det om stadgan om de grundläggande rättigheterna och det om konstitutionen – var vår grupp mycket aktiv när det gällde att hävda att EU inte endast är en ekonomisk gemenskap utan också en värdegemenskap, vars grund har lagts under århundraden och som är villig att försvara demokrati, frihet, mänskliga rättigheter och rättstaten inom hela sitt territorium. 
Vår union är något fantastiskt som sträcker sig från Estland till Portugal, och vi måste ställa oss frågan vad det är som håller ihop den. Det är definitivt inte marknaden som utgör Europa, utan snarare känslan av solidaritet som kommer av våra värderingar. Så ser Europa och vår identitet ut – och det får vi inte förlora.
Vi behöver självfallet något som garanterar att dessa värden bibehålls. Allmänheten skulle finna det obegripligt om en medlemsstat skulle förlora kontrollen utan att EU gjorde något åt det. Vi vill självfallet inte ingripa i en stats inre angelägenheter – vi är en union med stor pluralism och mångfald – men när det finns bevis för tydliga risker och långvariga överträdelser av dessa värden och principer är det dags för EU att agera. Det gläder mig mycket att höra kommissionären säga att sådana åtgärder till och med kan inbegripa sanktioner. Att dra in medel från Bryssel, för att inte nämna att dra in rätten att delta i beslutsfattande organ, är naturligtvis det skarpaste vapen som kan användas, men vi måste klargöra att vi är beredda att använda det om det blir nödvändigt.
Jag anser att parlamentet spelar en särskild roll i detta, och det har också betonats i betänkandet. Jag vill upprepa vårt tack till Voggenhuber. 
Kaufmann (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Exakt sju år har gått och fortfarande har varken rådet eller kommissionen visat sig kunna utarbeta ett förfarande för att införa artikel 7, en artikel som en gång, i samband med Amsterdamfördraget, basunerades ut som en grundläggande politisk innovation i EU-fördraget. Bristen på tydliga förfararanderegler innebär emellertid att man i samband med det dokument där EU:s värderingar hävdas måste ha tålamod. Utan ett sådant förfarande förblir hela artikeln en papperstiger. En sådan situation är inte direkt avsedd att göra Europeiska unionen mer trovärdig i sina medborgares ögon. Ni är alla medvetna om hur lågt denna trovärdighet har sjunkit i alla våra medlemsstater. För att uttrycka mig artigt måste jag säga att jag är upprörd över det meddelande från kommissionen som används som utgångspunkt i betänkandet. Det är mycket upprörande att kommissionen tämligen uppenbart inte vill införa sanktioner för medlemsstater vid allvarliga överträdelser av fördragen. Kommissionen vill uppenbarligen lura oss att tro att allt i vår trädgård är underbart och kommer att förbli så.
Vad kan det annars betyda när kommissionen på sidan 14 i sitt meddelande helt enkelt slår fast att – och jag citerar – ”sanktioner i enlighet med artikel 7 i EU-fördraget och artikel 309 i EG-fördraget inte kommer att bli nödvändiga”. En sådan befrielse från ansvar skulle påtagligt minska våra egna höga förväntningar på våra delade värderingar och i sista hand sänka normen för hur grundläggande rättigheter och värderingar skyddas inom EU. Det påminner oss även om den ofta använda repressiva meningen om att det som inte är tillåtet inte kan hända. 
Ännu allvarligare är kommissionens strutsliknande och nonchalanta attityd mot skyddet av grundläggande rättigheter i krigstid, och här finns den verkliga skandalen. Den verkliga skandalen är hur kommissionen faktiskt serverar EU:s grundläggande rättigheter i krigstid på ett silverfat. Låt mig citera från sidan 8 i kommissionens meddelande där det står att ”tvärtom förutsätter ett allvarligt åsidosättande att faran redan skall vara ett faktum”. Rent hypotetiskt skulle antagandet av en lag som upphäver procedurmässiga garantier i krigstid vara en uppenbar risk. Att för närvarande använda en sådan lag skulle å andra sidan innebära en allvarlig överträdelse.
Det är verkligen något att fundera över. Kommissionen betraktar en medlemsstats lag som upphäver grundläggande rättigheter som endast en tydlig risk snarare än en allvarlig överträdelse, och nämner inte ens möjligheten med sanktioner. Nej, det här går inte. Det här är en punkt bortom vilken parlamentet inte kan tillåta kommissionen att envisas med att gå emot strömmen med de grundläggande rättigheterna, och jag är därför glad över att parlamentet har tagit initiativet, i form av Voggenhuberbetänkandet, så att nu äntligen någonting görs, sju år efter Amsterdam.
I anslutning till detta har jag lämnat in ett antal ändringsförslag som syftar till att göra utkastet till text mer exakt. Det gäller särskilt EU:s skyldighet enligt konventets utkast till konstitutionellt fördrag i artikel 3.4 i avdelning I och artikel 193.1 i avdelning III att hålla sig till internationell rätt, och jag tror att Irakkriget, som stred mot internationell rätt, och allt elände detta land utsatts för av ockupationsmakterna, är ett bevis för att betänkandets förslag till resolution behöver stramas upp ytterligare. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Voggenhuberbetänkandet och kommissionens meddelande som det bygger på visar bara alltför väl hur artikel 7 i fördraget om Europeiska unionen kan bli en infernalisk apparat som gör det möjligt för unionen att, med förevändningen att förebygga eller straffa verkliga eller påstådda överträdelser av de grundläggande rättigheterna, utsätta medlemsstater för ökad extern övervakning. Vi ser med andra ord hur ett centralt disciplinsystem utvecklas som kan påtvinga de nationella demokratierna omfattande eller godtyckliga definitioner av deras skyldigheter.
I punkt 3 i betänkandet finns ett bra exempel på detta när man föreslår att stater som tolererar, och jag citerar, ”ett samhällsklimat eller sociala förhållanden som ger människor anledning att känna sig hotade…” kan komma att dömas. Detta slags definition kan gå mycket långt, särskilt som artikel 7 inte bara gäller rättigheter som tillhandahålls av unionen, och som kan utökas i framtiden genom stadgan om de grundläggande rättigheterna, utan även rent inhemska befogenheter, vilket kommissionen tydligt förklarar.
Det finns paradoxalt nog därför en risk för att ett högst odemokratiskt multilateralt övervakningssystem inrättas, med förevändningen att respektera de mänskliga rättigheterna. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har lämnat ett mycket negativt yttrande om betänkandet och det med rätta. Jag intog en liknande ståndpunkt i det minoritetsyttrande som jag gjorde efter omröstningen i utskottet för konstitutionella frågor. 
Martin, Hans-Peter (NI ).
   – Herr talman! Johannes Voggenhuber har just betonat principen om öppenhet, och jag skulle bara vilja göra några korta kommentarer om det. Låt mig säga när vi nu talar om ämnet att jag mycket väl minns den godtyckliga behandling som mitt eget land Österrike utsattes för, i samband med det vi talar om. De österrikiska socialisterna, som nu sedan ett tag kallat sig socialdemokrater, var fullständigt involverade i de hemliga förfaranden som ägde rum på den tiden. Jag minns också mycket tydligt ett telefonsamtal från den dåvarande österrikiske socialistiske kanslern Viktor Klima, som var fullständigt införstådd och sade till mig att allt han begärde av mig var att inget skulle komma ut. Aldrig mer får principer av detta slag tillämpas på detta sätt, vare sig inom partipolitiken eller i statens angelägenheter, för utan öppenhet finns det ingen demokrati. Det är just av den anledningen som det är så viktigt att se hur dessa händelser har gått till och göra dem tillgängliga för allmänheten. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
- betänkandet (A5-0191/2004) av Gebhardt för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om samarbete mellan de nationella tillsynsmyndigheter som ansvarar för konsumentskyddslagstiftningen (”förordningen om konsumentskyddssamarbete”).
- andra betänkandet (A5-0224/2004) av Wuermeling för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om harmonisering av medlemsstaternas lagar och andra författningar om konsumentkrediter.
och
- betänkandet (A5-0188/2004) av Ghilardotti för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden och om ändring av direktiven 84/450/EEG, 97/7/EG och 98/27/EG (direktiv om otillbörliga affärsmetoder). 
Byrne,
   . – Herr talman! Det är bara ett år sedan parlamentet antog sin resolution om kommissionens nya konsumentpolitiska strategi för de kommande fem åren. Vi diskuterar i dag tre viktiga förslag i samband med denna strategi. Jag är särskilt nöjd med att parlamentet har beslutat att diskutera dem tillsammans, eftersom alla tre har till syfte att öka konsumenternas förtroende för den inre marknaden.
Konsumentköp står för nästan 60 procent av EU:s BNP. Om man förlorar konsumenternas förtroende – även i ringa utsträckning – kan det få betydande återverkningar på vår ekonomi och vårt gemensamma välstånd. Vid Europeiska rådets vårmöte förra månaden granskade stats- och regeringscheferna vårt genomförande av Lissabonmålen, vars syfte är att öka konkurrenskraften hos vår ekonomi. Det är ingen överdrift att säga att det definitivt finns utrymme för förbättringar i detta avseende. Konsumenternas förtroende är bra för företagen och skulle bidra till att stärka vår konkurrenskraft.
Europeiska unionen har kommit långt med att undanröja hindren för den inre marknaden. När vi river de rättsliga hindren måste vi dock inse att konsumenterna – efterfrågesidan av marknaden – också möter andra hinder, nämligen förtroendehinder. Att inte ta itu med dessa förtroendehinder vore inte bara oansvarigt utan också mycket skadligt för både konsumenternas och företagens intressen. Det skulle också utgöra en stor belastning för våra möjligheter att uppfylla de mål för vår konkurrenskraft som uppställts i Lissabonmålen.
De förslag som vi diskuterar i dag kommer att tillåta oss att maximera konsumenternas fördelar av den inre marknaden. Jag skulle vilja tacka de tre fördragandena från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden för deras hårda arbete med dessa förslag, liksom föredragandena från de utskott som lämnat yttranden, för deras tid och insatser.
Jag börjar med den föreslagna förordningen om tillsynssamarbete. Den är inriktad på det som alltid varit konsumentskyddets svaga punkt: den faktiska tillämpningen av lagen. I gränsöverskridande fall ökar problemen, eftersom de nationella tillsynssystemen inte är utformade för att hantera sådana fall. Oseriösa handlare som försöker lura konsumenterna har upptäckt detta och förekommer oftare i gränsöverskridande fall än i inhemska. De siktar in sig på konsumenter i andra länder via post, e-post eller webbplatser. För att råda bot på detta vill man i förslaget till förordning upprätta ett nätverk av offentliga tillsynsmyndigheter, med minst en i varje medlemsstat. Förslagets effekt kommer att vara att nationella myndigheter snabbt och effektivt kan samarbeta i jakten på oseriösa handlare och hindra att dessa skadar konsumenterna och legitim affärsverksamhet.
Genom denna förordning kommer man att sända ut ett starkt budskap till Europeiska unionens medborgare om att EU är av betydelse i deras dagliga angelägenheter, och att de kan känna större förtroende när de gör sina inköp i hela Europa.
Jag skulle vilja tacka Evelyne Gebhardt och de kolleger som arbetat tillsammans med henne för att uppnå en kompromiss med rådet som gör det möjligt att anta förslaget i en enda behandling. Den kompromiss som förhandlades fram mellan institutionerna garanterar att tillsynsmyndigheterna äntligen förfogar över de nödvändiga medlen för att verkligen kunna samarbeta i gränsöverskridande fall. Samtidigt respekteras medlemsstaternas olika traditioner, där somliga förlitar sig mer på offentlig tillsyn, medan andra förlitar sig mer på privata initiativ.
Jag vet om och är bekymrad över att vissa av er föredrar det ansvariga utskottets inställning, som kommer till uttryck i ändringsförslag 29, framför kompromisslösningen i ändringsförslag 76, som utarbetats tillsammans med rådet. Att följa den modellen skulle leda till utdragna diskussioner med rådet och till en andra behandling, vilket ytterligare skulle försena tillkomsten av ett effektivt tillsynssystem med vilket vi kan ta itu med oseriösa handlare.
Jag tror inte att vare sig våra företag eller våra konsumenter skulle dra fördel av en sådan försening. De ändringsförslag som lagts fram, och som stöds av somliga, förbättrar på intet sätt systemets effektivitet, och inte heller ger de ett betydelsefullt bidrag till skyddet av etablerade nationella system och traditioner. Jag uppmanar därför alla ledamöter att hålla fast vid kompromissen.
Detta är parlamentets sista sammanträdesperiod under mandatperioden före valen. Det är därför också er sista chans att se till att ni har ett konkret exempel att anföra när ni måste informera väljarna om exakt vad ni har gjort för att främja konsumenternas intressen och efterlevnaden av lagstiftningen.
Det andra förslag vi diskuterar i dag är det föreslagna direktivet om konsumentkrediter. Det finns en bred samstämmighet om att ett nytt direktiv om konsumentkrediter är både nödvändigt och önskvärt. Marknaden och produkterna har utvecklats betydligt sedan mitten av 1980-talet, och det befintliga direktivet är inte längre anpassat till den nya utvecklingen på kreditområdet. Detta nya direktiv är nödvändigt för att en verklig inre marknad inom konsumentkrediter skall kunna inrättas. Det är önskvärt att åstadkomma en hög nivå av konsumentskydd i linje med den konsumentpolitiska handlingsplan som Europaparlamentet har godkänt.
Därför anser jag att en fullständig harmonisering är det enda sättet att verkligen skapa lika villkor för långivare i hela EU. Många av er har efterfrågat och kommer att efterfråga minimal harmonisering, som tillåter medlemsstaterna att komplettera bestämmelserna på nationell nivå. Det skulle emellertid innebära att skillnaderna mellan nationella lagar består. Det skulle även i fortsättningen göra att kreditmarknaden förblir en inhemsk och lokal marknad, vilket gör att konsumenterna går miste om alla fördelar som en inre kreditmarknad skulle kunna erbjuda dem. Det skulle inte förbättra rättssäkerheten för kreditgivare och konsumenter som träffar avtal över gränserna. Det skulle inte bidra till att utveckla en verklig inre marknad för konsumentkrediter. En fullständig harmonisering kommer inte att leda till en sänkt standard för konsumentskyddet, eftersom vi klokt nog har valt en hög gemensam skyddsnivå som utgångspunkt. Dessutom vill jag betona att harmoniseringen endast gäller de områden som faktiskt omfattas av direktivet. Inom områden som faller utanför direktivets tillämpningsområde är medlemsstaterna fortfarande fria att behålla sina egna nationella bestämmelser. En fullständig harmonisering kommer att förbättra den generella nivån för konsumentskyddet i EU och underlätta tillhandahållandet av gränsöverskridande krediter.
Sist, men inte minst, skall jag ta upp ramdirektivet om otillbörliga affärsmetoder gentemot konsumenter. Syftet med detta förslag är att fastställa en hög nivå för konsumentskyddet mot otillbörliga affärsmetoder över hela EU. Därigenom kommer förslaget att främja konsumenternas förtroende och se till att oseriösa metoder kan tas itu med varhelst de uppkommer inom EU. Lika viktigt är att förslaget kommer att minska hindren för seriösa företag att få mest möjliga ut av den inre marknaden och nå nya konsumenter. Både företag och konsumenter kommer att ha nytta av tryggheten av att ha en uppsättning bestämmelser i stället för 15 eller, från den 1 maj, 25. Både företag och konsumenter kommer därför att få bättre möjlighet att utnyttja den utvidgade inre marknaden. Detta kommer i sin tur att få en positiv effekt på konkurrenskraften i EU:s ekonomi som helhet.
Jag nöjer mig med detta för stunden, och ser fram emot att höra era åsikter. 
Gebhardt (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Om och om igen hör vi talas om rovgiriga affärsmäns lömska ränksmiderier, i vars nät allmänheten fastnat, men från vilka det ofta är möjligt att lösgöra dem. Alla medlemsstater har försiktighetsåtgärder för att skydda konsumenterna, vare sig det sker genom att använda myndigheter som Förenade kungarikets eller Frankrikes eller sådana organ som det nederländska eller i Tyskland.
Samtliga dessa myndigheter hjälper till om exempelvis ett brev landar på din dörrmatta där det står att du har vunnit pris i ett lotteri och att allt du behöver göra för att få det är att underteckna och posta blanketten, så det gör du och skickar iväg den. En vecka senare får du varor du inte har beställt och som du uppmanas att betala för. Alternativt faller du för en av de bantningskurer som erbjuds, som varit särskilt vanliga i ungdomstidningar den senaste tiden, vars effektivitet är betydligt överdriven och vars biverkningar slätas över. Kanske har du lockats av ett erbjudande som visade sig innefatta ”modemkapning”, där man på en webbplats erbjuder dig möjligheten att ladda ned musik gratis. Du accepterar erbjudandet och under processens gång blir du, kunden, utan att vara medveten om det bortkopplad från din ordinarie internetleverantör och kopplas till en annan som är mycket dyrare. Först senare får du räkningen.
I de flesta fall av bedrägerier kan de nationella myndigheterna hjälpa till. I cirka 20 procent av fallen blir frågan problematisk när den enda kända adressen ofta är en postbox i ett annat land. I sådana situationer blir goda råd snart ovärderliga.
Detta förslag till lagstiftning är av stor betydelse när det gäller att hantera sådana fall. Lagstiftning behövs också snarast eftersom problemen blir allt vanligare, och allmänheten skall inte behöva klara sig själv. Som föredragande instämmer jag därför i önskemålet från rådets irländska ordförandeskap att lagstiftningen, om det alls är möjligt, skall antas vid första behandlingen. Det som har lagts fram är vad som kommit fram vid förhandlingarna. Jag vill också protokollföra mitt tack till kommissionen för dess aktiva hjälp med att nå detta resultat.
Denna lagstiftning handlar huvudsakligen om ömsesidigt stöd när det gäller att stärka konsumenternas rättigheter, för vilka alla medlemsstater bör inrätta ett offentligt kontor som kan fungera som kontaktpunkt för myndigheterna i andra medlemsstater, även om jag vill betona att ingen medlemsstat skall tvingas att inrätta en ny myndighet. Det är medlemsstaterna som bestämmer hur de funktioner som beskrivs i förordningen skall tilldelas olika befintliga myndigheter. Det handlar inte om att skapa byråkrati, utan om att framgångsrikt sätta stopp för de bedrägliga systemen hos ett fåtal skurkaktiga handlare som använder gränsöverskridande affärer som täckmantel.
Offentliga myndigheter kan därför genom ömsesidig överenskommelse delegera hanteringen av fall till icke-statliga organisationer, och det är det traditionella förfarandet i Tyskland, Österrike och Nederländerna. Jag arbetar utifrån antagandet att normen i dessa stater blir att uppgifter överlämnas till beprövade organ såsom konsumentorganisationer eller självreglerande organ inom företagen. Min rekommendation som föredragande till mina kolleger att de bör godkänna denna kompromisstext i omröstningen bygger på detta. De enda undantag jag kan tänka mig är när lagstadgade organ måste utbyta särskilt känsliga uppgifter, men vi har vidtagit uttryckliga åtgärder för detta i texten.
Genom att godkänna detta förslag till lagstiftning kan vi infria ett löfte som vi alla gjort som ledamöter i parlamentet, vårt löfte om att åta oss att ta hand om allmänhetens angelägenheter. Jag hoppas att vi i morgon kommer att göra det med ett rungande ja.
Wuermeling (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar, ärade besökare! Jag vill börja med att mycket varmt tacka alla som bidragit till att utarbeta detta betänkande, som är mycket komplext och omfattande. Vi tvingades tyvärr att beakta ett förslag från kommissionen som inte var helt konsekvent genomtänkt, som var slarvigt formulerat och där kommissionen framför allt inte hade tagit hänsyn till de allvarliga konsekvenser som det skulle få för konsumenterna, exempelvis i fråga om deras tillgång till kredit. Vi i utskottet tvingades därför att föreslå omfattande förändringar av direktivet, och uppnådde det sorgliga rekordet med 650 ändringsförslag till vad som hittills varit 38 artiklar, men ert gemensamma samarbete innebär att det nu blivit möjligt att samla allt detta till en verkligt konsekvent helhet.
Jag kan inte heller låta detta tillfälle passera utan att mycket varmt tacka parlamentets presidium och gruppernas sekretariat, för att inte nämna min egen personal, för de ändlösa timmar de ägnat åt detta projekt.
Jag kan berätta för kammaren att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden med detta förslag vill sända ut tre signaler. En signal för med sig meddelandet att den europeiska inre marknaden behöver bästa tänkbara konsumentskydd. Vi kommer att uppnå det om vi kombinerar Europeiska unionens miniminormer med lagstiftningen i de enskilda staterna, men om vi å andra sidan skulle behöva harmonisera allt eller så mycket som möjligt skulle det bara leda till ett minimum av skydd för konsumenten. Det är här jag vill påpeka att min uppfattning skiljer sig från vad kommissionär Byrne hade att säga.
Jag får faktiskt intrycket att det som är allra viktigast för kommissionen är att konsumentlagstiftningen på detta område bör centraliseras fullständigt, så att Europeiska unionen ensam har rätt att göra allt som har att göra med konsumentskydd. Det skulle emellertid inte vara rimligt objektiv sett, eftersom de inhemska marknaderna fortfarande i stor utsträckning skiljer sig åt, och det är där som vi måste få en snabb och flexibel reaktion när olämpliga affärsmetoder dyker upp.
För det andra sänder vi meddelandet att finansmarknaderna måste öppnas även för enskilda konsumenter. Vi vill att skyddsnormerna inte bara skall stärka det offentliga förtroendet för e-handel och för att handla via postorder, utan också uppmuntra allmänheten att leta efter erbjudanden på hela den inre marknaden för att till slut finna krediter med gynnsamma villkor.
För det tredje signalerar vi att vi är emot överreglering och byråkrati, för det finns helt enkelt ingen mening med att dränka vanliga kunder – även om de är ansvarsfulla vuxna – i en flod av information som de inte kan läsa eller ens förstå, och det är anledningen till vårt förslag om tydlig teknisk information som ger konsumenterna nyckelfakta om deras lån med en gång. 
Vi har också ansträngt oss för att bibehålla tillgången till krediter, särskilt för vanliga män och kvinnor, och för de utsatta samhällsmedlemmarna. Det är denna del av befolkningen som behöver kortfristiga lån för att helt enkelt klara sitt dagliga liv. Slutresultatet av kommissionens förslag skulle ha blivit att de enda människor som kunde få lån var de som inte behövde det.
Det finns ytterligare två specifika punkter som jag kort skulle vilja ta upp, och de är fortfarande föremål för diskussion mellan grupperna. Den första gäller berättigandet till tidig återbetalning. En ståndpunkt när det gäller detta är att det i allmänhet borde vara tillåtet utan att några extra kostnader uppstår, medan en annan innebär att konsumenterna skulle få välja mellan lån på bestämd tid och lån som kan återbetalas tidigare. Låt mig med tanke på att vi ännu inte har nått någon överenskommelse om detta, ytterligare närma mig Europeiska socialdemokratiska partiets grupp. Som ni säkert har sett har jag redan lagt fram ett kompromissändringsförslag, ändringsförslag 173, där jag föreslår att när krediter beviljas för en period som är längre än tre år borde det vara möjligt att återbetala dem när som helst. Jag skulle nu vilja lägga till något till detta genom att kombinera det med ändringsförslag 96 som rekommenderats av utskottet, och som syftar till att åstadkomma en proportionerlig minskning av kostnaderna i detta fall.
Även om det fanns några punkter från dagens debatt som jag ville nämna skall jag avsluta mitt inlägg. Jag ser det här paketet med betänkanden – Gebhardts, Ghilardottis och mitt eget – som kulmen och slutförandet av vårt lagstiftningsarbete inom konsumentlagstiftningsområdet. Vi har alltid lyckats fullgöra vårt ansvar i en anda av spänning mellan den inre marknadens krav och kraven från konsumentskyddet, och det vi har lagt fram för er ser jag som en enda mogen rättsakt. Oavsett våra meningsskiljaktigheter i fråga om detaljerna, hoppas jag därför att kammaren stöder dem som helhet. 
Ghilardotti (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär Byrne, mina damer och herrar! Förslaget till direktiv om otillbörliga affärsmetoder innehåller en stor del av grönboken om konsumentskydd, som kommissionären hänvisar till i sin rapport.
Orsakerna till direktivet, som är avsett att leda till ett ökat konsumentskydd, är av ekonomisk art och hänför sig därför till fullbordandet och den smidiga hanteringen av den inre marknaden. För att dessa övergripande ekonomiska mål skall uppnås är det nödvändigt att ha en konsumentskyddspolitik som skapar förtroende hos de europeiska konsumenterna och ger internationella och europeiska affärstransaktioner ny drivkraft. Fördelarna med ekonomisk tillväxt på den inre marknaden borde resultera i både högre vinst för företagen, och högre skydd och ekonomiska fördelar för konsumenterna. Genom en gemensam konsumentpolitik och harmonisering av den inre marknaden blir det också möjligt att uppnå en priskonvergens. Omvänt leder otillbörliga affärsmetoder till ett irrationellt ekonomiskt beteende hos konsumenterna, det skapar snedvridning av konkurrensen och hindrar marknaden från att fungera väl.
Jag instämmer därför i kommissionens synsätt, som bygger på harmonisering, på principen om ömsesidigt erkännande av ursprungslandet, på ett allmänt förbud mot otillbörliga affärsmetoder, på fastställande av särskilda kriterier och exempel och på det faktum att tillämpningsområdet begränsas till ett ramdirektiv som bygger på relationer mellan näringslivet och konsumenterna. Inrättandet av en europeisk lagstiftningsram som omfattar otillbörliga affärsmetoder, som är baserade på en rimlig harmoniseringsnivå och som syftar till ett tydligt och effektivt konsumentskydd i Europeiska unionen kommer att resultera i ökat förtroende från konsumenterna och ökad internationell handel, och det kommer att göra det möjligt för näringslivet att konkurrera i en rättsligt tydlig situation.
Även om parlamentet instämmer i det huvudsakliga synsättet och huvudmålsättningarna i direktivet, har ändå en rad ändringsförslag lämnats in, genom vilka en mängd definitioner och valmöjligheter, enligt vår uppfattning, görs tydligare. I det sammanhanget har vi lämnat in ett ändringsförslag om den rättsliga grunden, nämligen ett förslag om att utöver den rättsliga grund som föreslås av kommissionen när det gäller den inre marknaden inrätta en rättslig grund som bygger på artikel 153 om konsumentskydd, så att vi kan förena målsättningen med harmonisering och ömsesidigt erkännande av den inre marknaden med medlemsstaternas möjlighet att bibehålla lagstiftning som går längre för att skydda konsumenterna. På så sätt tror jag att vi kan bemöta oron hos dem som tror att ökad harmonisering skulle kunna leda till en försämring av konsumentskyddet eller innebära ett steg bakåt jämfört med den befintliga lagstiftningen i många medlemsstater. Vi anser också att det är viktigt – när det gäller definitionen av konsumenter – att hänvisa till en viss grupp konsumenter, särskilt utsatta konsumenter som på grund av olika faktorer såsom ålder, fysisk eller mental förmåga, sin läs- och skrivkunnighet eller funktionshinder behöver mer skydd. När det gäller definitioner är det, återigen med hänvisning till artikel 2, viktigt att ändra definitionen av god yrkessed, och jag kommer att lägga fram ett ändringsförslag på nytt om detta i kammaren.
Vi stöder i huvudsak kommissionens synsätt när det gäller förordningen om vilseledande eller aggressiva metoder, men vi betonar ändå att den information som konsumenterna måste få om otillbörliga affärsmetoder och uppförandekoder är en grundläggande beståndsdel. På samma sätt tror vi också, när det gäller uppförandekoder, att skillnaden mellan nationella koder och gemenskapskoder snarast är artificiell, och vi pekar därför på behovet av att erbjuda lämpliga och effektiva metoder för att övervaka och genomföra överensstämmelsen med koderna.
En annan viktig punkt som gäller uppförandekoder som en metod för att reglera och lösa tvister mellan näringslivet och konsumenterna är skiljedomsförfaranden, som inte kan eller skall ersätta eller hindra användningen av administrativa organ, men som kan spela en viktig roll.
Såsom mina kolleger och kommissionär Byrne påpekade är det därför ytterst viktigt att direktivet och morgondagens betänkande antas, både för utvecklingen av den inre marknaden och för konsumentskyddet. 
Avslutningsvis vill jag tacka mina kolleger som med sina bidrag försökt förbättra texten och finna en lösning. Jag vill särskilt tacka Paciotti som vikarierade för mig när jag var frånvarande på grund av sjukdom, och som gjorde ett enastående arbete för min räkning. 
Berès (PSE ),
   . – Herr talman! Att bara tala en minut om ett betänkande som vi ägnat oss åt under så lång tid blir svårt. Tack, herr kommissionär, för ert förslag. Det ger en grund att arbeta vidare från. Lyckligtvis kommer parlamentet att upplösas efter att ha arbetat utifrån den grunden. Ni vet att vi stöder det ambitiösa koncept som ni påbörjade, det om fullständig harmonisering, men vi kan se hur svårt det kommer att bli att få igenom det. Kanske skulle vi arbeta mer omkring det konceptet, för att uppnå ett verkligt konsumentskydd, vilket är vad vi vill ha.
När det gäller tydlighet och effektivitet i texten uppfattar vi det som om det som parlamentet för närvarande föreslår när det gäller harmoniserade räntesatser är en användbar väg att gå. Vi behåller bara en ränta, den övergripande effektiva årliga räntan. Det kommer att göra saker och ting mycket enklare för alla. Låt oss emellertid komma ihåg att konsumentvaror är varor med en särskild slags kredit, såtillvida att varorna, så snart krediten upprättats inte längre är föremål för kredit utan snarare för en skuld, eftersom varorna förlorar sitt värde så snart de har köpts.
Det finns två punkter som jag särskilt uppmärksammat, herr kommissionär, och det gäller förstås direktivets omfattning. Som ni vet varierar metoderna och överenskommelserna inom Europeiska unionen, och skillnaderna mellan hypotekskrediter, personliga lån och beviljade krediter är mycket stora från en medlemsstat till en annan, och vi måste inse att de olika nationella metoderna gör att det finns mekanismer och risker för dumpning.
Om man tar bort hypotekskrediter från direktivet och flyttar dem till ett annat direktiv kommer man att öppna upp området för bankerna, som kommer att dra nytta av hypotekskrediter för att ge sig på andra konsumentkreditmarknader. Jag tror inte att det är målsättningen med direktivet, som först och främst är avsett att skydda alla former av konsumentkrediter. 
Patrie (PSE ),
   . – Herr talman! Att stärka konsumenternas förtroende är verkligen nödvändigt för att utveckla den inre marknaden, såsom ni, herr kommissionär, har påpekat. Ändå bygger detta förtroende på konsumenternas möjligheter att utan att utsätta sig för några rättsliga eller ekonomiska risker genomföra alla slags affärstransaktioner, särskilt med hjälp av nya elektroniska sätt att göra affärer på.
Systemen för att förhindra och bestraffa överträdelser av de konsumentlagar som för närvarande gäller i medlemsstaterna fungerar i allmänhet på de nationella marknaderna men är olämpliga att använda på gemenskapsnivå. Denna brist verkar uppenbarligen till fördel för skrupelfria aktörer till förfång för konsumenterna och ärliga näringsidkare.
Vi kan därför bara välkomna kommissionens initiativ som består i att etablera ett nätverk av myndigheter som har möjlighet att samarbeta med varandra för att avskaffa tvivelaktig verksamhet från den inre marknaden, även om jag för min del hellre hade sett att vi hade valt ett nätverk som var helt och hållet offentligt till sin natur, i enlighet med utskottets ursprungliga förslag.
Med tanke på behovet av att ta hänsyn till mångfalden i gemenskapsförfarandena och det akuta behovet av att göra detta instrument tillgängligt, anser jag emellertid att det är förnuftigt att anta den kompromiss som har uppnåtts, vilket särskilt föredragandens arbete har bidragit till. Jag vill därför uttrycka en förhoppning om att en sann och ömsesidig samarbetsanda kommer att råda mellan medlemsstaterna. 
Whitehead (PSE ),
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tala om hur glada vi är över att Fiorella Ghilardotti har tillfrisknat och är med oss i dag.
Detta är en debatt om människor och vår omsorg om dem. På miljöutskottets vägnar skulle jag vilja säga att vi i hög grad stöder vad föredraganden har sagt om otillbörliga affärsmetoder, det vill säga att principen om den sårbara konsumenten måste accepteras och erkännas, att vi måste ta hänsyn till skillnaderna mellan de nationella skyddsbestämmelserna, att vi måste insistera på en dubbel rättslig grund och att principen om optimal harmonisering bör gälla för alla tre direktiven.
Under mina återstående sekunder skulle jag bara vilja säga att jag verkligen är mycket tacksam mot föredraganden Evelyne Gebhardt för att hon i tillsynsfrågan godtog att varje medlemsstat bör tillåtas att bestämma hur förordningen skall genomföras av de offentliga myndigheterna. Enligt ändringsförslag 76 skall förordningen dock genomföras av de offentliga myndigheterna tillsammans med, men inte ersatta av, andra offentliga intressen och icke-statliga organisationer. Det är en bra dag för konsumenterna och trots den ganska återhållna debatt vi har haft, bör vi ropa ut detta faktum från hustaken. 

Thyssen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det faktum att vi kan avsluta denna sammanträdesperiod med en debatt om tre viktiga konsumentfrågor är inte bara symboliskt; det ger oss också tillfälle att åter betona vår genuina önskan att förstärka det mänskliga inslaget i den inre marknaden, och det ger oss dessutom tillfälle att klarlägga att den inre marknaden också finns till för konsumenterna och att vi vill och måste verka för att vinna konsumenternas förtroende.
Beträffande ramdirektivet är vår grupps ledande princip att en hög grad av konsumentskydd är en förutsättning för att principen om ömsesidigt erkännande faktiskt skall kunna tillämpas. Vi godtar den begränsade räckvidden när det gäller förhållandet mellan industrin och konsumenterna. För att klarlägga sambandet mellan detta ramdirektiv och de konkurrensrelaterade aspekterna för alla, skulle vi dock fortfarande vilja lägga fram ändringsförslag.
För vår grupp förblir genomsnittskonsumenten vår referenspunkt. Vi godtar att ytterligare ändringsförslag läggs fram, men dessa ändringsförslag får inte gå så långt att de i grunden avviker från alternativet. Dessutom är det fortfarande vår orubbliga uppfattning att det uttryckligen skall fastslås att de svarta listorna över aggressiv och vilseledande affärsmetoder skall vara uttömmande till sin karaktär och att direktivets strävan mot harmonisering inte får undergrävas. Om de svarta listorna skall ändras anser vi att detta måste ske genom ett medbeslutandeförfarande. Vi är också fortsatt övertygade om att en dubbel rättslig grund för ramdirektivet inte är befogat, inte är nödvändigt och är överflödigt i förhållande till kraven. Vi vill därför följa den rättsliga rekommendationen från vår rättstjänst och bekräfta de skäl som vi tidigare har redogjort för i de olika utskotten.
Under denna sammanträdesperiod, liksom vid tidigare sammanträdesperioder, har vi antagit en rad fina lagar om konsumentskydd, och det har vi bara kunnat göra tack vare kommissionens förslag. Jag vill därför instämma med alla som vill tacka kommissionen i dag för det förslag som vi har fått, för utan kommissionens förslag skulle vi inte ha kunnat göra detta arbete. Det är naturligtvis så, att hur många fina lagar vi än antar är lagstiftningen helt och hållet beroende av att lagarna tillämpas och genomförs effektivt. Därför är jag en stor anhängare av kommissionens förslag att utveckla ett nätverk av förvaltningsorgan som är ansvariga för tillämpningen av alla dessa fina konsumentdirektiv. Jag välkomnar i högsta grad kommissionens förslag.
Jag hoppas att ledamöterna i detta parlament kommer att ta ändringsförslagen under förnyat övervägande, eftersom jag vet att det finns många i vår grupp som skulle finna det högst beklagligt om vi i slutändan fick ett regelverk som är alldeles för byråkratiskt, med ett omfattande paragrafrytteri som resultat. Vi skulle betrakta detta som oförsvarligt. Vi måste därför se till att vi får ett maximalt antal röster så att vi kan godkänna förslaget om ett nätverk. Vi måste be rådet att ompröva frågan. När allt kommer omkring bör det inte alltid vara så att vi anpassar oss till rådets uppfattning. Vi delar rådets uppfattning på ett stort antal punkter. Vi bör för en gångs skull be rådet att anpassa sig till parlamentet och respektera demokratin. 
Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! På den socialdemokratiska gruppens vägnar har Arlene McCarthy och jag lagt fram totalt 25 ändringsförslag till förslaget till direktiv om konsumentkrediter, för vilket Joachim Wuermeling är föredragande.
Som vi vet var det inledande skedet präglat av obeslutsamhet, då föredraganden trodde att direktivet ändrades i utskottet, vilket ledde till att det föreslagna direktivet återförvisades till utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, men lyckligtvis lyckades vi lösa frågan och slutligen bestämde sig föredraganden med vårt samtycke för att än en gång lägga fram betänkandet med en rad ändringsförslag.
Vårt problem är brist på tid. Denna mandatperiod närmar sig sitt slut. Under denna mandatperiod har parlamentet inte kunnat avsluta sin granskning av det föreslagna direktivet, och vi är begränsade till en första behandling så att nästa parlament kan få möjlighet att granska förslaget till direktiv grundligt.
Det ligger naturligtvis inte i vårt intresse att ta kål på konsumentkrediterna – som i vilket fall som helst har blivit en väsentlig del av våra liv – utan att skapa garantier för att krediterna i slutändan inte blir en snara runt konsumenternas hals.
Våra ändringsförslag är av ett annat slag. Några har till exempel att göra med den rättsliga grunden. Vi anser att det är viktigt att införa artikel 153 som en ytterligare rättslig grund på området för konsumentskydd, och vidare menar vi också att det är viktigt att peka på vissa moment i definitionerna, och framför allt att hålla sig till vissa grundprinciper, som till exempel beräkningen av den effektiva räntan, vilket är ett begrepp som vi har utvecklat här, och vi måste förhindra att detta ersätts av andra kriterier som är mycket svårare att förstå.
Slutligen hoppas vi att omröstningen i morgon skall leda till ett direktiv som är tydligare för konsumenten och att nästa parlament utifrån detta definitivt kommer att kunna anta detta direktiv som är så viktigt för alla konsumenter i Europeiska unionen. 
Thors (ELDR ).
   – Herr talman! Värderade kommissionärer! Först vill jag nämna förslaget om konsumentmyndigheternas samarbete som är ytterst välkommet, och jag tycker att föredraganden har gjort ett ytterst gott arbete. Det är förvånande och beklämmande hur mycket energi en del i parlamentet har ägnat åt att försöka urvattna detta förslag. Jag kan inte tänka mig en situation som innebär att alla, utom konsumenterna, har rättigheter på den inre marknaden. Det har verkligen varit beklämmande, men jag är glad över förslaget och hoppas att parlamentet med stor majoritet kommer att ställa sig bakom det kompromissförslag som Gebhardt har utarbetat.
När det gäller Wuermelings betänkande om konsumentkrediter måste jag säga att jag är glad att vi har debatten idag och att vi har kunnat komma långt. Som tidigare talare har sagt behöver vi emellertid förbättringar, eftersom det annars finns risk att direktiven försvagar de rättigheter som konsumenten redan har idag.
Tidigare nämndes den verkliga effektiva räntan, och även i detta fall vill jag och den liberala gruppen ha en bredare definition. Rätten till tidigare återbetalning måste också förbättras. Jag tror inte att föredragandens kompromissförslag i detta avseende går tillräckligt långt. Jag vill endast, som jag ofta har gjort i debatten, hänvisa till rätten till nummerportabilitet inom telesektorn, vilken har gett betydande rättigheter till konsumenter. I mitt land har kostnaderna minskat med sju procent det senaste året, och jag tror att rätten till återbetalning till stor del har bidragit till detta.
Jag tror vidare att vi måste ha bättre information om kreditkorten och anser att den uteslutning som vi finns i vissa ändringsförslag inte är riktigt önskvärd.
Slutligen anser jag att det solidariska ansvaret verkligen behövs för att utveckla den inre marknaden och ge konsumenterna ett skydd när nya saker kommer ut på marknaden. Låt mig också här nämna det som vi har sett i vårt land. Ett nytt lågprisbolag gick i konkurs och bara de konsumenter som hade betalat med kreditkort hade någon form av skydd. Det talar också för att konsumenterna behöver denna del när marknaderna utvecklas. 
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill ta ett lokalt perspektiv som utgångspunkt. Förra fredagen besökte jag Blantyre i min valkrets för att tala till ett kreditföreningsförbund i denna del av Skottland. Som kommissionären ju mycket väl känner till, ger kreditföreningarna i vissa delar av unionen konsumenterna tillgång till billiga, överkomliga och säkra kreditformer genom frivilligorganisationer som utför ett oavlönat och icke-vinstdrivande arbete.
I ett tidigt skede av processen var de mycket oroade över att de skulle fastna i någon av teknikaliteterna i direktivet. Jag är oerhört tacksam mot Joachim Wuermeling hans sätt att i ändringsförslagen 4 och 62 försöka skapa ett undantag för verksamheter av detta slag. Det är verkligen mycket viktigt, och i min valkrets var man mycket glad att få höra hur mycket som hade gjorts i detta avseende.
Det kan visserligen fortfarande finnas tvistefrågor mellan oss om den exakta jämvikten mellan konsumenterna och långivarna i Wuermeling-betänkandet, men vi är alla överens om att det är av avgörande betydelse att göra den inre marknaden säker, så att vi får en mycket bredare handel, men inte på bekostnad av att konsumenterna behandlas orättvist.
Jag gratulerar föredraganden till det arbete han har utfört. Vi kommer visserligen att stödja vissa ändringsförlag emot honom i morgon, men inte på bekostnad av att stjälpa hela projektet.
Samma sak gäller för Evelyne Gebhardts förslag. Vi talar om konsumenträttigheter. Inga rättigheter utan rättslig prövning är en gammal god princip, och jag anser att den viktiga punkten i den nya förordningen som kommissionären och Evelyne Gebhardt har talat om i hög grad är att garantera att det finns en adekvat och kraftfull rättslig prövning för rättigheter som vi alla stöder.
Likaså, om jag får lov att säga detta till Fiorella Ghilardotti, är det en utmärkt idé att vi bör börja utveckla en rättspraxis för lojala handelsseder i Europeiska unionen. I omvänd bemärkelse kommer givetvis detta att ske genom införandet av en allmän plikt att inte bedriva otillbörlig handel. Jag gratulerar Fiorella Ghilardotti till allt hennes arbete. Det kan hända att det uppstår en eller ett par meningsskiljaktigheter i omröstningen i morgon, men det viktiga är att vi alla styr skeppet i samma riktning. 
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman! I över ett och ett halvt år har detta parlament arbetat med kommissionens förslag till harmonisering av bestämmelserna om konsumentkrediter. Detta är enligt vår uppfattning alldeles för länge, inte minst eftersom den rådgivande kommitténs ställningstaganden i stort sett var färdiga så tidigt som före sommaren 2003. Det förefaller verkligen som om Europeiska kommissionen, som föreslår maximal harmonisering, har felbedömt den politiska genomförbarheten i detta. Min grupp, å andra sidan, förordar minimal harmonisering av bestämmelserna om konsumentkrediter, så att de rättigheter som konsumenterna fått i medlemsstaterna kan finnas kvar. En av de rättigheter som konsumenterna har fått i mitt land, Nederländerna, gör att konsumenten kan samla på sig en kortsiktig skuld till banken på sitt fortlöpande konto utan att några omfattande kontrakt upprättas. Vi kan kalla detta att ”stå på minus”. Det föreslås på goda grunder att punkt 2c i artikel 3 skall strykas och ersättas med ändringsförslag 52. Jag skulle vilja höra av kommissionsledamoten om han kommer att godkänna detta ändringsförslag. Kan den rådande praxisen med fortlöpande krediter finnas kvar i enlighet med det nya direktivet utan att några extra åtgärder vidtas på det administrativa området?
För det andra skulle jag vilja rikta uppmärksamheten mot kommissionens förslag om otillbörliga affärsmetoder. I artikel 4 i detta förslag fastslås att den som bedriver handel bara behöver följa de bestämmelser som gäller i det egna landet. Detta kommer att vara obegripligt för konsumenterna; de vill ha det skydd som de åtnjuter i sitt eget land. Denna artikel är en väldig stötesten när det gäller att skapa förutsättningar för ett effektivt konsumentskydd. Den som bedriver handel behöver bara följa de bestämmelser som gäller i det land där de inför sin produkt på marknaden. Vår grupp har därför lagt fram ändringsförslag 95 för att komma till rätta med detta problem. Jag hoppas att detta ändringsförslag kommer att godkännas av parlamentet. Jag skulle också vilja höra av den närvarande kommissionsledamoten om detta ändringsförslag också kan godkännas. 
Sornosa Martínez (PSE ),
   . – Herr talman! Jag anser att detta är ett nödvändigt direktiv. Om något är säkert så är det att direktiv 87/102/EEG inte längre återspeglar situationen på kreditmarknaden. Man skulle kunna säga att alla vi européer för närvarande står i skuld. Vi behöver därför ett direktiv som inte ger det intrycket, när konsumenterna får ett krediterbjudande, att vi aldrig behöver betala tillbaka pengarna, och detta av två skäl som jag anser är grundläggande: för det första för att harmonisera de villkor enligt vilka konsumentkrediter erbjuds, och framför allt – och detta är för övrigt ett förslag från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp – för att garantera konsumenterna en hög skyddsnivå.
Jag beklagar att jag inte har tillräckligt med tid för att inför kommissionsledamoten kommentera de ändringsförslag som vi anser vara nödvändiga för att åtminstone genomföra dessa två målsättningar. Jag hoppas emellertid verkligen att någon av mina kolleger kan göra detta, eftersom konsumenterna måste skyddas i en tid när det verkar som om krediter aldrig kommer att behöva återbetalas. Vi medborgare måste verkligen återbetala vad vi är skyldiga, men våra skulder är större än vad vi har råd med. 
Bartolozzi (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Konsumentskydd är ett viktigt mål, och vi måste hindra oärliga näringsidkare från att dra fördel av den inre marknaden för att vilseleda medborgarna genom att erbjuda dem felaktiga varor. Dessutom utnyttjar oärliga näringsidkare den nya teknik som finns i informationssamhället och undergräver därigenom konsumenternas förtroende för e-handeln.
Dessa problem har inte bara nära ett samband med konsumenterna, utan rör även företag och ekonomin i dess helhet. För att skydda konsumenterna måste vi därför skapa en samling klara och effektiva regler, och även stärka samarbetet mellan de nationella myndigheterna som har till uppgift att skydda konsumenterna, genom att främja informationsutbyte och göra det möjligt för myndigheter som kontaktas av konsumenterna att begära hjälp av en myndighet i ett annat land. Det är precis detta andra viktiga mål som man försöker säkerställa med det förslag till förordning som nu diskuteras och som vi kommer att rösta om i parlamentet den här veckan.
De rådande nationella systemen kan inte hindra och stävja exploatering över gränserna, och befintliga informella nätverk ställs inför hinder av rättslig natur, särskilt beträffande sådana svårigheter som har att göra med informationsflödet från den ena myndigheten till den andra, liksom bristen på offentliga myndigheter för konsumentskydd i vissa medlemsstater.
Dessutom fastställs i förordningen medlemsstaternas exakta skyldighet att utse en offentlig myndighet för konsumentskydd, som skall vara en del av ett europeiskt nätverk. Myndigheten i en medlemsstat skall kunna begära hjälp av andra medlemmar i nätverket för att utreda möjliga överträdelser och för att ta emot information, för att därigenom sätta stopp för oärliga näringsidkares utnyttjande.
Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har lämnat ytterligare några garantier i förslaget till förordning för att undvika ett möjligt maktmissbruk inom de nationella myndigheterna, skydda konfidentiella uppgifter som företagen kan ha, och som egentligen inte behövs för utredningen, och säkerställa att förfrågningar om samarbete kan motiveras på ett rimligt sätt och inte utan anledning hindrar näringsidkare.
I förslaget till förordning föreskrivs dessutom förfaranden som ibland är något hindrande och betungande för konsumenterna och de offentliga förvaltningarna, och riskerar att göra kostnaderna mycket högre än den förlust eller skada som drabbat konsumenterna. Därför är vi emot vissa av rådets och kommissionens bestämmelser som skulle göra systemet mycket mer komplicerat, och om vi måste anta förordningen vid behandlingen före utvidgningen kommer vi att se till att den blir föremål för en översyn, på grundval av de erfarenheter man vunnit, fem år efter dess ikraftträdande. 
McCarthy (PSE ).
   – Herr talman! Forskning som utförts i Förenade kungariket om konsumenters kreditmedvetenhet har mycket tydligt visat att konsumenterna behöver tydlig och konsekvent information för att kunna göra välinformerade jämförelser mellan de produkter som erbjuds. Tack vare innovationer och utveckling ger många av dagens produkter visserligen konsumenterna större valmöjlighet och flexibilitet, men många är svåra för konsumenterna att förstå: 56 procent av konsumenterna i Förenade kungariket förstod inte de villkor som används i kreditavtal, 77 procent tycker att språket i reklamen är förvirrande, och medan 68 procent var medvetna om att långivarna inte beräknar den effektiva räntan på samma sätt, vet de inte hur systemet fungerar och tycker att det är svårt att jämföra priset på ett lån mot ett annat, vilket gör det svårt för dem att söka efter de bästa erbjudandena. Än viktigare är att det också innebär att kreditgivarna är mindre pressade att göra sina priser och erbjudanden konkurrenskraftiga. Om detta är fallet i en medlemsstat, kan ni föreställa er hur läget är i 25 medlemsstater. Det är därför som direktivet måste ge ett så högt konsumentskydd som möjligt i fråga om reklam, information och regler för beräkningen av den effektiva räntan, en hög konsumentskyddsnivå samt rättslig prövning. 
Jag skulle vilja sätta fingret på två områden som kommissionen bör titta närmare på. För det första solidariskt ansvar. I Förenade kungariket föreskrivs påföljder och rättsmedel i paragraf 75 i konsumentkreditlagen. Jag har förstått vad kommissionären säger, nämligen att medlemsstaterna kan gå längre. Men jag vill dock inte att detta direktiv skall användas som ursäkt av kreditgivarna för att välja bort det mycket höga konsumentskydd som redan erbjuds i andra medlemsstater.
Kooperativ och kreditföreningar nämndes också. Jag är mycket nöjd med att föredraganden har tagit med det ändringsförslag som Brian Crowley och jag utarbetat. Det stämmer att kreditföreningarna tillhandahåller en mycket viktig tjänst genom att de inte bara erbjuder överkomliga lån, utan också hjälper de fattigaste i samhället – de underprivilegierade och människor med låg inkomst – att klara sig undan kredithajarna. Jag är rädd att om de bestämmelser som föreslås i detta direktiv tillämpades skulle dessa konsumenter i fattigare områden inte ha några kreditföreningar och inget annat val än att vända sig till kredithajar. PSE-röstningslistan i morgon kommer att återspegla vår önskan om att inte bara se ett öppnande av en konsumentkreditmarknad på detta område, utan också att åstadkomma högsta möjliga konsumentskyddsnivå för konsumenterna över hela Europa. 
Wallis (ELDR ).
   – Herr talman! Jag anser att kvällens gemensamma debatt är en ganska passande avslutning på det arbete som utförts av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden under denna mandatperiod. I början av perioden trodde vi också att införandet av euron och e-handel skulle innebära en dubbel stimulans av Europas ekonomi och den inre marknaden. Tyvärr har verkligheten visat sig mer nedslående, i synnerhet i fråga om konsumenternas deltagande i gränsöverskridande transaktioner.
Det har kommit en mycket intressant rapport från Konsument Europa med en mycket skarp slutsats. Rapporten lades fram på de europeiska konsumenternas dag i år. Av 114 gränsöverskridande transaktioner var det endast 75 som faktiskt fullföljdes. Det förekom problem med betalningar och problem med återbetalningar. Detta är knappast den säkra, välfungerande marknad som vi tänkte skapa, inte heller har vi fått den förtroendegrad som vi verkligen behöver.
Det förefaller som om dessa tre åtgärder på olika kompletterande sätt kommer att bidra till att förbättra saken. Lagstiftningen om otillbörliga affärsmetoder bör skapa den höga konsumentskyddsnivån över hela linjen. Med de åtgärder den innehåller i form av uppförandekoder som hjälp till alternativ lösning av tvister, tillsammans med verklig tillsyn genom tillsynsdirektivet, kanske vi får tillgång till den rättvisa på hela marknaden som konsumenterna borde få.
I fråga om konsumentkrediter, bör det slutligen finnas en bestämmelse som garanterar att konsumenterna får stöd av kreditgivarna: en sådan bestämmelse finns i mitt land och flera andra. Den bör utvidgas till att omfatta hela Europeiska unionen, och ett av våra ändringsförslag i detta syfte antogs av utskottet. Det är lovande inför framtiden att ge konsumenterna det förtroende som verkligen behövs för att marknaden skall fungera. 
Lehne (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Med tanke på den korta tid som står till mitt förfogande vill jag bara yttra mig om Gebhardtbetänkandet. Jag uppskattar föredragandens och kommissionens ansträngningar i deras önskan att göra det rätta när det gäller samarbete över gränserna. Även om det inte råder något tvivel om betydelsen av detta, undrar jag om det förslag som det irländska ordförandeskapet har lagt fram verkligen innehåller ett ställningstagande som är godtagbart och om vi kanske skapar ett byråkratiskt monster. För det första anser jag att det är helt fel att vi nu för första gången i Europeiska unionens historia försöker att blanda oss i medlemsstaternas rätt att organisera det sätt på vilket de inom sina egna gränser genomför förordningar och direktiv. I detta fall föreskriver vi att medlemsstaterna inte får överföra vissa uppgifter till privata organ, utan att dessa uppgifter måste utföras av myndigheterna, och vad vi gör är exakt detta – vi lägger oss i angelägenheter som det är medlemsstaternas sak att handha – vilket mycket väl kan betyda att hela förordningen strider mot fördraget.
Mitt andra bekymmer gäller den otympliga byråkratin hos beslutsfattandet vid en eventuell tvist. Detta kan jag bara beskriva som en satir i verkliga livet. Situationen är den att den medlemsstat som delegerar en uppgift måste godkänna att den medlemsstat som tar emot den anförtror genomförandet av uppgiften till en privat organisation. Om vare sig detta eller en förnyad prövning av kriterierna genom en ömsesidig överenskommelse är möjligt, inleds ett kommittéförfarande, enligt vilket beslutsfattandet ligger hos kommissionen, vilket innebär att människor reser till Bryssel från 25 nationella huvudstäder för att avgöra om uppgiften, i enlighet med direktivet eller en förordning, kan överlämnas till en privat organisation eller inte. Detta står inte i rimlig proportion till frågans omfattning.
Vi måste respektera medlemsstaternas utövande av sina befogenheter, och visa vårt erkännande för deras effektiva sätt att fullgöra sina uppgifter. Jag föreslår därför att vi håller fast vid det som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden beslutade. Rådet kommer att göra likadant när det har kommit till besinning. Tidigare påpekade Marianne Thyssen att vi inte har någon anledning att ge vika i den frågan, utan att det är rådet som måste ge efter för oss. I så fall kan detta antas snabbt, i en behandling, men på basis av resolutionsförslaget från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, snarare än den kompromiss som det irländska ordförandeskapet har föreslagit. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär Byrne, mina damer och herrar! Mitt inlägg gäller Wuermelingbetänkandet, direktivet om konsumentkrediter. Jag skulle uttryckligen vilja tacka föredraganden för hans utmärkta arbete och det goda samarbetet mellan utskotten. Han hade en svår uppgift, eftersom kommissionens utkast var dåligt, milt uttryckt. Kommissionens förslag utgår från felaktiga antaganden. Konsumenternas intressen spelas i kommissionens förslag ut mot bankernas, och i många fall hetsas faktiskt den ena parten mot den andra, trots att EU behöver mer samarbete och inte mer motsättningar, mer allvar i stället för populistisk ytlighet.
Vi säger klart och tydligt ja till konsumentskydd, ja till större öppenhet, ja till ömsesidig information, ja till lägsta och högsta gränser för direktivets tillämplighet. Vi säger klart och tydligt nej till mer byråkrati vid små lån, nej till att göra små lån dyrare, och nej till att övertrassering införlivas i detta direktiv.
Jag hoppas att parlamentets utkast, som bygger på föredragandens förslag, gör rättvisa åt de verkliga avsikterna med detta direktiv, vilka går ut på att förbättra konsumentskyddet samtidigt som byråkratin minskas, att skapa större öppenhet och att bidra till ökat förtroende och ömsesidigt erkännande, och att konsumenternas intressen och möjligheten att låna över gränserna därigenom främjas.
Jag ber er alla att rösta för de ändringsförslag som parlamentet och föredraganden har lagt fram, eftersom det är det enda sättet att öka samarbetet i stället för motsättningarna. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja begränsa mina kommentarer till Wuermelingbetänkandet om konsumentkrediter. Detta är hans andra försök att nå en kompromiss om direktivet för konsumentkrediter. Parlamentet invände mot många aspekter av det föreslagna direktivet och återförvisade det till utskottet i november 2003.
Direktivets syfte är att harmonisera medlemsstaternas lagar och administrativa förfaranden för avtal om kredit till konsumenter och avtal om ställande av säkerhet som ingås av konsumenter. Efter att tidigare ha uttryckt mina invändningar mot många aspekter, kommer jag att vara glad över att stödja Joachim Wuermelings betänkande, förutsatt att samtliga ändringsförslag om så kallad ansvarsfull utlåning, obligatorisk användning av referensdatabaser för kreditgivning och undantaget för hypotek antas, och förutsatt att ändringsförslagen 4 och 61 om kreditföreningarna stöds av parlamentet.
Kreditföreningsrörelsen i Irland och Förenade kungariket är unik. De flesta finansiella institutioner som lånar ut pengar gör det för att maximera sin vinst. Kreditföreningar är annorlunda eftersom de ägs och drivs av sina medlemmar. Alla styrelsemedlemmar och huvudmän arbetar ideellt – det finns 15 000 av dem i mitt land – liksom också merparten av personalen, utom vid de större kreditföreningarna som har upp till 2 000 avlönade anställda. Föreningarna får endast verka inom sitt lokala geografiska område och tillhandahåller små kreditbelopp till medlemmar med låga inkomster och personer i ekonomiska svårigheter. Genom ekonomisk rådgivning och konsumentvägledning, en tjänst som i Irland kallas MABS (Money Advice and Budgeting Service), ger de kredit till personer som ofta är svårt skuldsatta och som annars skulle vara ett lätt byte för illegala penningutlånare som tillhandahåller lån till omöjligt höga räntor.
I mitt land, med mindre än fyra miljoner invånare, har kreditföreningarna 2,5 miljoner medlemmar med besparingar på över 9 miljarder euro. 37 procent av de lån som beviljas av kreditföreningarna är på 750 euro eller mindre. Det genomsnittliga lånet är på 7 000 euro. Totalt 5 miljarder euro är utlånade för ögonblicket. Irish League of Credit Unions utövar ett effektivt ledarskap för alla kreditföreningar i Irland.
Slutsatsen är att harmonisering behövs och är välkommen i den mån den respekterar det varierande utbudet av finansiella produkter och kulturskillnaderna mellan de finansiella tjänsterna i varje medlemsstat. Vi behöver en balans här genom att skydda konsumenterna från långivarna och långivarna från konsumenterna. 
Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som ett antal av kollegerna har sagt i fråga om konsumentkrediter, kommer god reglering att stimulera marknaden, främja konsumenternas förtroende och stimulera innovation och utveckling på hela den inre marknaden. Kommissionen misslyckades med sitt ursprungliga förslag att göra nästan allt detta och Wuermelingbetänkandet, som vi varmt välkomnar, är ett betydelsefullt steg i rätt riktning och en påtaglig förbättring.
Konsumenträttigheter måste dock, som ett flertal kolleger har framhållit, ha ordentliga tillsynssystem. De andra två förslagen som diskuteras i kväll har den kopplingen gemensamt. Vi välkomnar varmt om Evelyne Gebhardt med sitt förslag når en kompromiss, som vi kommer att stödja eftersom detta är mycket viktigt.
Vi har redan gjort påtagliga framsteg när det gäller att ta fram ett användbart förslag om otillbörliga affärsmetoder, där tillsyn är nyckeln. Det är ingen idé att ge konsumenterna nya rättigheter om de inte kan tillämpas. Företagen behöver veta var de står i förhållande till sin nationella lagstiftning, och de måste också uppmuntras att anta bästa praxis genom uppförandekoder. Vi har gjort avsevärda framsteg i den riktningen. Det viktiga förslaget om ömsesidigt erkännande är också absolut väsentligt för att det hela skall fungera framgångsrikt.
Sammanfattningsvis är detta paket bra för konsumenterna och den inre marknaden, och vi kommer att ge samtliga tre förslag vårt bestämda stöd. 
Byrne,
   . – Herr talman! Jag tackar för era värdefulla inlägg i dessa tre frågor. Jag vet att parlamentet och kommissionen delar många åsikter. Tillåt mig att svara på vissa av de punkter som har framförts under debattens gång och ange kommissionens inställning till de viktigaste ändringsförslagen.
För det första tillsynssamarbetet. I denna förordning kan kommissionen godta alla ändringsförslag som föredraganden lagt fram i kammaren, eftersom de återspeglar den kompromiss som nåtts med rådet om ett antagande vid första behandlingen av förordningen. De ändringsförslag som inte ingår i kompromisspaketet stöds inte av kommissionen. Att dra ut på diskussionerna bortom den kompromiss som nåtts med rådet kommer inte att medföra några väsentliga förbättringar av vår förmåga att bättre genomdriva konsumentskyddsreglerna. Det skulle emellertid ge oseriösa handlare mer tid att utnyttja avsaknaden av effektivt samarbete mellan medlemsstaternas tillsynsmyndigheter. Kompromissen utgör en rimlig jämvikt mellan tillsynstraditionerna i medlemsstaterna.
Den viktigaste frågan i dessa diskussioner har varit det föreslagna nätverkets offentliga karaktär. Tanken bakom kommissionens förslag var att endast offentliga myndigheter kan ge tillräckliga garantier om effektivitet och konfidentialitet. I en minoritet av medlemsstaterna utförs den faktiska tillsynen genom finansiering av privata konsumentorganisationer som handlar på det allmännas vägnar.
Ändringsförslag 76 är en framgångsrik sammanjämkning av båda traditionerna. De medlemsstater som har en stark tradition av privata konsumentorgan kommer att kunna delegera en stor del av de gränsöverskridande fallen till dessa. I fall som involverar konfidentiell information eller som kräver omfattande utredningar, med andra ord de värsta skurkarna, kommer en offentlig myndighet att saknas.
Hänvisningen till kommittéförfarandet infördes på begäran av de parlamentsledamöter som stöder delegation av medlemsstaterna. För en medlemsstat som av en annan medlemsstat förhindras att delegera till ett privat organ, ger det ett användbart sätt att framföra klagomål.
Ändringsförslag 29, genom vilket punkterna 8.2 (b) och 8.2 (c) stryks, kommer att vara helt oacceptabelt för rådet och kommissionen. Båda har hävdat att punkt 8.2 är ett paket och inte får röras. Jag rekommenderar därför just denna inställning till parlamentet.
Jag är glad att få debattera direktivet om konsumentkrediter här i dag. Det är nu litet mer än 19 månader sedan kommissionen skickade sitt förslag till parlamentet, bara några veckor kortare än elefantens dräktighetstid, och jag antar att det därför inte är överraskande att vi har fått detta digra verk från föredraganden. Jag är säker på att fördraganden kommer att förstå om jag inte godtar alla hans ändringsförslag, även om jag försöker att anlägga en försonlig attityd till hans ståndpunkt och till hans betänkande.
Många av de ändringar som föreslås av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och som diskuteras i dag kan godtas av kommissionen. Somliga av dem kan delvis godtas eller godtas med begränsade ändringar. Jag noterar också att över 200 ändringsförslag lagts fram för detta plenarsammanträde, vilket tillsammans med kommentarerna från olika talare, visar att åsikterna är mycket skilda. Detta återspeglar de skilda strategierna för konsumentkrediter inom den Europeiska unionen. Det gläder mig icke desto mindre att det finns ett brett samförstånd om två av huvudmålen, nämligen att garantera en hög skyddsnivå och skapa en verklig inre marknad för konsumentkrediter.
Med hänsyn till de många tekniska frågor som har rests, skulle jag komma alltför mycket på villovägar om jag kommenterade samtliga av dem. Jag skall därför koncentrera mig på vissa av huvudfrågorna. Jag vill upprepa att en fullständig harmonisering inte kommer att leda till en sänkt konsumentskyddsnivå. En fullständig harmonisering kommer att gälla de områden för vilka direktivet föreskriver sådan harmonisering, nämligen de områden som är mest relevanta för en fungerande inre marknad. Kommissionen är villig att överväga att undanta områden från förslagets räckvidd som inte skulle påverka den inre marknaden. På dessa områden kan medlemsstaterna behålla sina nationella bestämmelser.
Kreditförmedlare skall endast underställas nationell tillsyn. Registreringskrav föreskrivs inte längre. Bestämmelser som redan täcks av befintlig lagstiftning kan i regel utgå, t.ex. bestämmelser om hemförsäljning. Samma sak gäller de frågor som täcks av nationell lagstiftning, t.ex. bestämmelser om återtagande och påföljder. Som jag sade tidigare, är syftet med direktivet också att garantera en hög skyddsnivå för konsumenterna inom kreditområdet. Jag kan därför inte godta ändringsförslag som skulle leda till en sänkt konsumentskyddsnivå.
I fråga om små lån och övertrasseringar, är det möjligt att ha ett enklare system för kreditföreningar som främst bygger på lämnande av information. Jag är alltid intresserad av att höra sir Neil MacCormick berätta om medborgarna i hans valkrets och hans senaste erfarenheter därifrån. Jag är säker på att det kommer att glädja honom att få höra att jag blivit inbjuden till min egen hemstad Monasterevin, en liten landsortsstad i grevskapet Kildare, för att inviga en kreditförening inom de närmaste veckorna, där jag kommer att betona dessa punkter.
I fråga om hypotekslån erkänner kommissionen att det finns ett antal viktiga praktiska och rättsliga problem, framför allt på grund av att säkerheten för sådana lån är en inteckning i fast egendom. Vi får dock inte glömma att konsumtionsutgifter och konsumenternas kreditarrangemang i allt högre grad finansieras genom lån med säkerhet i inteckningar i fast egendom genom så kallad omläggning av lån.
De rättsliga frågor som omger sådana kontrakt är verkligen komplicerade, men riskerna med att konsumenter ställer sina familjehem som säkerhet för konsumtionsutgifter förtjänar lagstiftarnas uppmärksamhet, och det krävs bestämmelser som skyddar konsumenterna. Frågor om hypotekskrediter diskuteras i forumgruppen för hypotekskrediter, som skall lägga fram en preliminär rapport i juni 2004.
Kommissionen kommer också att ta hänsyn till diskussionerna i denna grupp när den utarbetar sitt reviderade förslag. I detta avseende vill jag också konstatera att kommissionen är redo att godta det föreslagna taket. Krediter för belopp ovanför taket faller utanför direktivets omfattning. Vanligen ställs en inteckning som säkerhet för krediter för sådana belopp. Oro har uttryckts över att kommissionens föreslagna system med solidariskt ansvar kommer att leda till en betydande minskning av skyddet i ett antal medlemsstater. Kommissionen bekräftar att detta inte är dess avsikt, och anser att direktivet inte kommer att undergräva de berörda nationella systemen.
I fråga om direktivet om otillbörliga affärsmetoder gläder det mig att konstatera att kommissionen kan godta många av de ändringar som föreslås i Fiorella Ghilardottis betänkande, i vissa fall efter smärre ändringar. Jag kommer därför att inrikta mig på de områden där de största svårigheterna uppkommer. Enligt förslaget uppfyller alla affärsmetoder som är missledande eller aggressiva automatiskt villkoren för otillbörliga affärsmetoder enligt det generella förbudet. Kommissionen kan därför inte godta ändringsförslag 32, eftersom det skulle göra att kriterierna för det generella förbudet på nytt måste tillämpas på missledande eller aggressiva affärsmetoder. Detta skulle minska rättssäkerheten. Ändringsförslag 58 är inte heller godtagbart, eftersom det kommer att bryta sambandet mellan artikeln om aggressiva affärsmetoder och kriterierna i det generella förbudet.
Kommissionen är beredd att anpassa specificeringen av den typiska konsument som skall användas för att bedöma effekten av affärsmetoder.
Till följd av vårt samråd har vi intagit en balanserad ståndpunkt till utlämnande av information. Förslaget är inriktat på den väsentliga information som, om den inte lämnas till konsumenterna eller är uppenbar av sammanhanget, tenderar att vara missledande. Medan somliga av de föreslagna ändringarna är godtagbara, skulle andra störa denna balans genom att antingen avlägsna viktig information eller genom att påföra extra krav som skulle förorsaka kostnader utan att ge konsumenterna några verkliga fördelar. Ändringsförslagen 46 och 49 till 57 är därför inte godtagbara.
Åtgärderna i bilagan har valts eftersom de inte under alla omständigheter är otillbörliga och därför kan förbjudas i förväg. Men de uppnås genom tillämpning av kriterierna i generalklausulen och måste falla inom förslagets räckvidd.
Jag är också emot idén med en dubbel rättslig grund som vissa personer har föreslagit. Jag vet att vissa talare hoppas på att artikel 153 skall införlivas. Emellertid finns det en korshänvisning i artikel 153.1 till artikel 95, som är den rättsliga grunden för denna lagstiftning, och i artikel 153.4 hänvisas det till lagstiftning som endast kan användas inom områden där det finns minimal harmonisering. Detta är inte vår ambition. Jag uppmanar därför parlamentet att följa utkastet till direktiv, och att följa rådet från parlamentets rättstjänst som, såvitt jag vet, är av samma åsikt som jag.
Avslutningsvis vill jag säga att jag endast tagit upp ett antal specifika ändringsförslag eller teman. En fullständig förteckning över kommissionens ståndpunkt i fråga om vart och ett av ändringsförslagen i de tre betänkanden som diskuteras vid denna gemensamma debatt skall överlämnas till parlamentets sekretariat, och jag är övertygad om att denna förteckning kommer att inbegripas i det fullständiga förhandlingsreferatet från den gemensamma debatten.(1) 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr kommissionär.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0260/2004) av Sturdy för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om gränsvärden för bekämpningsmedelsrester i produkter av vegetabiliskt och animaliskt ursprung (KOM(2003) 117 – C5-0108/2003 – 2003/0052(COD)). 
Byrne,
   . – Herr talman!Det gläder mig att jag har fått möjlighet att diskutera detta förslag med er, och jag vill tacka föredragandena – Encarnación Redondo Jiménez i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och Robert William Sturdy i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor – för den tid och det arbete de har lagt ned för att uppnå enighet om texten.
Detta förslag rör fastställandet av gränsvärden för bekämpningsmedelsrester i livsmedel och foder. Det är ett känsligt ämne, eftersom jag inte känner någon som aktivt vill ha bekämpningsmedelsrester i maten. Inom det moderna jordbruket är bekämpningsmedelsrester emellertid oundvikliga biprodukter av jordbrukets produktionsmetoder. Det är vår plikt att fastställa en juridisk och administrativ ram genom vilken konsumenterna skyddas mot oacceptabla bekämpningsmedelsnivåer, och som samtidigt medger handel med jordbruksvaror.
Det är vikigt att framhålla att syftet med denna rättsakt inte är att fastställa normer för användningen av bekämpningsmedel, och jag har inte för avsikt att diskutera den allmänna frågan om användning av bekämpningsmedel här i dag. Denna fråga behandlas i rådets direktiv 91/414/EEG om utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden, för vilket kommissionen kommer att lägga fram ändringsförslag mot slutet av det här året. Låt oss i stället koncentrera oss på det förslag som vi har framför oss. Detta förslag har flera mål.
För det första är syftet att förenkla. Förslaget genomgick en procedur med förenklad lagstiftning för den inre marknaden (SLIM) med de berörda parterna under åren 2000 och 2001, och i och med det nya förslaget befästs och ersätts fyra nu gällande direktiv med en enda förordning.
För det andra är syftet att på en och samma gång uppnå en harmonisering av gränsvärden för bekämpningsmedelsrester inom gemenskapen. Vi har fastställt gränsvärden för bekämpningsmedelsrester på gemenskapsnivå sedan 1976, och vi har ännu inte ens kommit halvvägs. Det innebär att 15 och snart 25 olika nationella regelsystem gäller för de flesta ämnen och varor. Detta är knappast förenligt med den inre marknaden. Genom att införa tillfälliga gränsvärden för bekämpningsmedelsrester inom gemenskapen kan vi harmonisera allting på kort tid, i väntan på resultatet av utvärderingarna av verksamma ämnen enligt direktivet 91/414/EEG.
För det tredje kommer vi att ge Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet en roll i riskbedömningen av gränsvärden för bekämpningsmedelsrester.
För det fjärde kommer vi att införa tydliga och öppna förfaranden för alla berörda parter när det gäller fastställande och ändring av gränsvärden för bekämpningsmedelsrester.
Genom att, för det femte, införa konceptet ”nolltolerans” för gränsvärden för bekämpningsmedelsrester, lägger vi fram en lösning av problemet med bekämpningsmedelsrester av de 400 ämnen vi redan har avlägsnat från marknaden och från vilka vi inte vill ha några rester i livsmedel. Vissa av dessa ämnen är oacceptabla ämnen, och många av dem är ämnen som branschen inte ville stödja inom utvärderingsprogrammet i direktiv 91/414/EEG. För dessa har vi inte någon som helst information.
Slutligen strävar vi efter att skärpa bestämmelserna om övervaknings- och kontrollåtgärder.
Det här är de vikigaste målen i förslaget, som jag hoppas kan träda i kraft senast 2006, 30 år efter våra första insatser på området. Under denna tid har vi sett stora förändringar inom forskning, handel, politik och konsumentskydd. Jag lovordar förslaget eftersom det utgör ett stort steg framåt inom konsumentskyddet, och jag ser fram emot den kommande överläggningen. 
Sturdy (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Kommissionären har förekommit mig och sagt nästan allt jag hade tänkt säga. Vi är fullkomligt överens i denna fråga.
Innan jag börjar vill jag göra ett tillägg angående det kommissionären sade om Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet, som är av grundläggande betydelse. Det gäller en vädjan till parlamentet, kommissionen och övriga berörda parter om att det måste finnas tillräckliga medel för att se till att myndigheten för livsmedelssäkerhet kan utföra sitt arbete. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har en mycket bestämd uppfattning om detta.
Jag välkomnar helhjärtat förslagen om harmonisering av gränsvärdena för bekämpningsmedelsrester i livsmedel inom Europeiska unionen. Alltför länge har det förekommit variationer mellan olika länder. Det är mycket viktigt att en produkt som konsumeras i ett land är lika säker i ett annat, precis som kommissionären sade. Det är i detta syfte jag har arbetat i nära samarbete med kommissionen och rådet.
Jag vill också tacka Saïd El Khadraoui, skuggföredragande från den socialistiska partigruppen, eftersom vi med hans hjälp, och med hjälp från andra partigrupper, har lyckats lägga fram ett antal kompromissändringsförslag som har lindrat några av problemen, eftersom det fanns ett antal frågor där oenighet rådde. Precis som jag sade, var mitt mål att åstadkomma något som inte bara skulle leda till säkerhet, utan som också skulle gå att genomföra och som skulle införa rimliga standarder. Detta grundas i stor omfattning, precis som kommissionären sade, på direktiv 91/414/EEG, vilket omfattar växtskyddsmedel, och jag vill göra några tillägg till det. Jag är övertygad om att utskottet i största möjliga mån, allteftersom vi lägger fram ändringsförslagen på nytt, kommer att inse att de är viktiga för att lagstiftningen skall fungera. Jag sade att vi lägger fram vissa ändringsförslag på nytt: Vi lägger inte fram alla de ändringsförslag på nytt som inte antagits av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, eftersom det vore ganska meningslöst.
Jag kommer nu att gå igenom de ändringsförslag som vi lägger fram på nytt, så att alla kolleger förstår varför vi väljer att göra så. Ändringsförslagen 74 till 78, vilka behandlar tillfälliga gränsvärden för bekämpningsmedelsrester, gör att lagen blir mer i linje med direktiv 91/414/EEG. Jag är övertygad om att vi har lyckats att göra detta på ett sätt som inte äventyrar folkhälsan, eftersom folkhälsa är rättsaktens själva syfte. I ändringsförslag 74 förklaras det varför tillfälliga gränsvärden för bekämpningsmedelsrester behövs. Producenterna har fyra år på sig för omregistrering från införandet av fullständig produktdokumentation. I ändringsförslag 77 behandlas praktiska frågor. Det fyraåriga förfarandet kommer bara att användas när medlemsstaterna begär det, och då är det upp till dem att lägga fram nödvändig forskning om produkten. Detta ändringsförslag förlorade med tre röster i utskottet, men om parlamentet skulle anta förslaget skulle det verkligen tillföra lagstiftningen något.
Angående de ändringsförslag som lagts fram på nytt av mina kolleger, omfattar ändringsförslag 67, om fastställandet av gränsvärden för bekämpningsmedelsrester, utsatta grupper. Vi är alla medvetna om att de utsatta grupperna behöver skydd, men jag framhåller på nytt att det finns gällande lagstiftning som omfattar detta och, därför vore det meningslöst att anta det ändringsförslaget, även om jag är övertygad om att mina kolleger inte kommer att instämma i detta. Parlamentet skulle aldrig någonsin anta lagstiftning som stöder detta.
Ändringsförslag 69 gäller integrerat växtskydd. Det finns inga normer alls för integrerat växtskydd. Det finns emellertid olika typer av jordbruk, och det skulle därför vara vilseledande att säga att det gynnar icke-kemiska metoder, eftersom jordbruk är jordbruk. Ingen lantbrukare – och då talar jag i egenskap av lantbrukare – vill använda kemikalier i onödan.
Jag vill lägga till en sista punkt som är särskilt viktig. Ett av de ändringsförslag som lagts fram av Paul A.A.J.G. Lannoye gäller gränsvärden vid import. Det här är mycket viktigt, då mitt förnuft säger mig att vi inte borde anta det ändringsförslaget. Mitt lantbrukarhjärta däremot säger mig att vi borde göra det, eftersom det innebär ett sätt att med lagliga medel stoppa import till Europeiska unionen. Jag skall följa mitt förnuft och föreslå att vi röstar mot Paul A.A.J.G. Lannoyes ändringsförslag.
I min sista punkt vänder jag mig till kommissionären: För dem som har mat finns det många problem, men för dem som inte har någon finns det bara ett. 
El Khadraoui (PSE ).
   – Herr talman! För det första skulle jag vilja tacka Robert William Sturdy för hans goda samarbete, som har gjort det möjligt för oss att nå viktiga kompromisser på ett antal avgörande punkter. Lika mycket som jag välkomnar en harmoniserad, enklare och enhetligare lagstiftning i fråga om bekämpningsmedelsrester, tycker jag att det skulle vara ännu bättre om vi kunde ta vara på detta tillfälle att öka konsumentskyddet.
Hälften av våra färska livsmedel innehåller bekämpningsmedelsrester och antalet fall med olika resthalter ökar – man har funnits upp till 14 olika slags resthalter i samma produkt. Det är därför man vid fastställandet av gränsvärden tar större hänsyn till utsatta grupper genom att införa ytterligare säkerhetsfaktorer och genom att införa sammanlagda parametrar för tillsatser eller synergieffekter. I samband med detta har vi begärt att gränsvärdena skall fastställas med utgångspunkt i de bästa jordbruksmetoderna, särskilt de integrerade jordbruksmetoderna med lägsta möjliga dosering och förekomst av besprutning. Gränsvärdena bör inte enbart fastställas på ett annat sätt, utan mer och bättre forskning om bekämpningsmedelsrester är också viktigt. Ekonomiska påföljder vid överskridande av gränsvärdena borde göra att de genomförs mer effektivt.
Slutligen anser jag att konsumenterna har rätt till information om produkternas beståndsdelar, och därmed även rätt att veta hur mycket bekämpningsmedelsrester de utsätts för. Åtgärder av detta slag bidrar till hälsosammare livsmedel med högre kvalitet för alla. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill också gratulera Robert William Sturdy till hans betänkande. Vi har åstadkommit en hel del förbättringar: Vi har strängare regler för bekämpningsmedelsrester och vi har bättre definitioner för god jordbrukspraxis. Det var intressant att höra att kommissionen angående det moderna jordbruket framhöll att dessa bekämpningsmedelsrester är en oundviklig faktor. Om vi emellertid tittar på det som föreslagits framhåller vi att vi borde prioritera icke-kemiska odlingsmetoder, ett förslag som alla borde välkomna. 
I fråga om sammanlagda gränsvärden för bekämpningsmedelsrester gäller att om det exempelvis finns två eller tre olika bekämpningsmedel som alla ligger under gränsvärdena för bekämpningsmedelsrester, borde kombinationen innebära att de inte borde finnas på marknaden. Det är samma logik som vi i åratal har arbetat för i fråga om dricksvatten. Vi är mycket tillfreds med det faktum att detta nu har godtagits. Det finns många bekämpningsmedel, men det finns inga bra analysmetoder till buds. Om varken godkända laboratorieanalysmetoder eller metoder för att påvisa förekomst av rester finns tillgängliga, måste bekämpningsmedlen avlägsnas från marknaden. Sådana bekämpningsmedel får inte längre godkännas. Om nya vetenskapliga studier visar att det föreligger en risk skall samma förfarande gälla.
I vissa av de ändringsförslag som vi lade fram i utskottet krävde vi nolltolerans för importerade produkter. Dessa ändringsförslag förkastades, eftersom majoriteten ansåg att det var nödvändigt att fastställa särskilda gränsvärden för bekämpningsmedelsrester för importerade produkter som inte har odlats inom EU, som tropiska frukter. Vi har lagt fram detta ändringsförslag på nytt. Jag framhåller till Robert William Sturdy att syftet med detta ändringsförslag från Paul A.A.J.G. Lannoye inte är att stoppa importen, utan att skydda konsumenterna.
Angående det ändringsförslag där man krävde att de tillfälliga gränsvärdena för bekämpningsmedelsrester borde fastställas till den lägsta nivån av dem som föreslogs, röstade man inte om det i utskottet eftersom det var meningen att det skulle införlivas i kompromissen. Vi har lagt fram några ändringsförslag på nytt. Vi hoppas att vi kan få stöd för dem, eftersom de skulle förbättra det övergripande slutresultatet. 
Corbey (PSE ).
   – Herr talman! Först av allt skulle jag vilja tacka Sturdy för hans arbete och för hans kompromissvilja. De tillåtna halterna av bekämpningsmedelsrester skiljer sig betydligt mellan de olika medlemsstaterna, och därför är det en bra idé att fastställa gränsvärden för bekämpningsmedelsrester.
Ändringsförslagen till texten är dock mycket viktiga för oss. Kommissionens förslag är alldeles för litet inriktat på konsumentskyddet och alldeles för mycket på att skydda jordbruksintressen. Jag skulle särskilt vilja ta upp tre saker.
För det första måste gränsvärdena för bekämpningsmedelsrester hållas så låga som möjligt. Folkhälsan och bästa jordbruksmetoder bör vara normgivande i det hänseendet. Jag skulle nu vilja säga, herr kommissionär, att icke-kemiska bekämpningsmedel borde vara att föredra framför kemiska bekämpningsmedel. 
För det andra är barn särskilt utsatta, eftersom deras lever ännu inte är fullt utvecklad. Forskningsresultat från barnsjukhuset Emma i Amsterdam har visat att vissa bekämpningsmedelsrester allvarligt kan hindra barns utveckling. Det är därför av yttersta vikt att barn skyddas tillräckligt, och därför ber jag er alla att stödja ändringsförslag 67.
För det tredje skulle tydliga och stränga regler ta bort den konkurrenssnedvridning som råder i dag när bekämpningsmedel tillåts användas. Det vore en välkommen utveckling. 
Byrne,
   . – Herr talman! Tack för det omfattande stödet för kommissionens förslag på detta viktiga område. Låt mig ännu en gång få tacka föredraganden Robert William Sturdy och skuggföredragandena för deras ansträngningar med att slutföra ärendet. Det gläder mig att vi har samma uppfattning om de mål som skall uppnås med förslaget: förenkling, konsumentskydd och förverkligande av den inre marknaden genom harmonisering. Jag vill också betona att i parlamentets överläggningar och diskussioner återges många av de ämnen och frågor som tagits upp i rådets diskussioner. Vad rådet beträffar skall man, såvitt jag förstår, sträva efter att nå en politisk överenskommelse nästa vecka och en gemensam ståndpunkt före sommaruppehållet.
Mot bakgrund av att parlamentet och rådet har samma åsikter i frågan – åsikter som delas av kommissionen – är jag förvissad om att vi nu kan göra snabba framsteg mot ett snart antagande av förslaget.
Vi har gjort stora framsteg när det gäller att fastställa en juridisk och administrativ ram genom vilken konsumenterna kommer att skyddas mot oacceptabla nivåer av bekämpningsmedelsrester, samtidigt som vi genom att tillåta handel med jordbruksvaror sett till att det finns en inre marknad. Jag vill rikta uppmärksamheten på sju specifika frågor som uppstod i diskussionerna.
Den första av dessa frågor är idén med en standardbestämningsgräns för gränsvärden för bekämpningsmedelsrester. Det är en mycket viktig fråga. Genom att godkänna idén med att som standard införa ”nolltolerans” för gränsvärden för bekämpningsmedelsrester, har vi funnit en lösning för restvärden från de 400 ämnen som vi avlägsnade från marknaden år 2003, från vilka de återstående restvärdena borde ha försvunnit från näringskedjan senast 2005. Detta innebär att om vi inte fastställer ett specifikt gränsvärde för bekämpningsmedelsrester i gemenskapen, förväntar vi oss inte att upptäcka några restvärden. Detta borde bidra till att vi undviker obehagliga överraskningar i framtiden, samtidigt som vi får ett rättsligt instrument som kan bidra till kampen mot felaktig användning av bekämpningsmedel.
Införandet av ett standardgränsvärde för bekämpningsmedelsrester orsakar emellertid ett problem: Vad skall vi göra med alla de nationella gränsvärden som vi redan har och som ännu inte har harmoniserats? Vi är mitt uppe i arbetet med att införa tillfälliga gränsvärden för bekämpningsmedelsrester. Jag medger att frågan om tillfälliga gränsvärdena för bekämpningsmedelsrester skapar viss oro, men jag kan försäkra er om att Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet kommer att vara delaktig i processen. Detta innebär inte att allmänheten plötsligt blir mer exponerad för bekämpningsmedelsrester. I positiv bemärkelse kommer vi genom att fastställa tillfälliga gränsvärden för bekämpningsmedelsrester slutligen att uppnå harmonisering och centralisera processen med gränsvärden för bekämpningsmedelsrester, och därigenom garanterar vi att höga standarder upprättas och bibehålls i framtiden.
En annan positiv aspekt är att vårt förslag syftar till att kontrollera dessa tillfälliga gränsvärden för bekämpningsmedelsrester, och att avlägsna dem som är påtagligt oacceptabla, medan vi samtidigt tillåter de befintliga förhållandena att fortsätta, i avvaktan på resultatet från de detaljerade utvärderingar som genomförts i enlighet med direktiv 91/414/EEG. Kom ihåg att vi inte ändrar några befintliga jordbruksmetoder. De bekämpningsmedelsrester som funnits i omlopp de senaste tio eller tjugo åren kommer fortfarande att finnas kvar i morgon med samma eller lägre värden, men inte med högre värden.
Vad gäller jordbruksmetoder medger jag att det finns en önskan om att icke-kemiska metoder skall föredras framför kemiska metoder. Denna text är emellertid inte avsedd för att reglera denna fråga. I direktiv 91/414/EEG om utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden regleras jordbruksproduktionen, och jag har för avsikt att lägga fram ändringsförslag till detta direktiv senare i år. Dessa förslag kommer att läggas fram som en del av ett paket tillsammans med våra förslag om hållbar användning av bekämpningsmedel. Jag är övertygad om att det vid det stadiet kommer att finnas goda möjligheter att diskutera den mer övergripande frågan om kemiska och icke-kemiska metoder.
Det är också viktigt att erkänna den nya roll som Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet spelar. Jag är övertygad om att detta kommer att förbättra konsumentskyddet och den vetenskapliga grund på vilken de beslut som fattats vilar. Jag är medveten om vad Robert William Sturdy sade om det ekonomiska och övriga stödet för Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet. Myndigheten bör också spela en viktig roll när det gäller riskkommunikation, och bidra med förnuftiga åsikter i fråga om huruvida eventuella risker kan accepteras. Konsumenterna kommer inte bara att skyddas, utan det kommer att synas att de skyddas.
EFSA kommer också att vara ordentligt engagerad i vetenskapliga frågor. Immunotoxicitet, endokrinstörande effekter, samlad riskbedömning: det här är nya frågor där lagstiftningen fortfarande försöker komma i kapp de senaste framstegen inom forskningen. Vi kommer att vända oss till Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet för att få hjälp med att göra framsteg på detta område, inte bara när det gäller att fastställa gränsvärden för bekämpningsmedelsrester, men också när det gäller de vetenskapliga rön som vi kommer att kräva i den dokumentation som branschen skall lämna till oss i enlighet med direktiv 91/414/EEG.
Jag har redan nämnt att fastställandet av tillfälliga gränsvärden för bekämpningsmedelsrester på detta område slutligen leder fram till förverkligandet av den inre marknaden på detta område. Låt oss emellertid inte glömma bort den globala aspekten. Gemenskapen är en av de största livsmedelsimportörerna i världen. Följaktligen importerar vi också en hel del bekämpningsmedel. I detta förslag fastställs för första gången ett tydligt förfarande för importtolerans, för analys av bekämpningsmedelsresterna och för hur man skall försäkra sig om att bara de rester som funnits vara acceptabla kommer att tillåtas. Detta är ett viktigt åtagande med hänsyn till WTO: alla beslut som fattas om huruvida import kan accepteras eller om övriga importfrågor kommer att grundas på tydliga förfaranden och en sund vetenskaplig riskbedömning.
Slutligen borde de skärpta bestämmelserna för övervaknings- och kontrollåtgärder öka förtroendet hos samtliga partier, och se till att vi har de verktyg vi behöver för att motivera och bevara detta förtroende.
En fullständig förteckning över kommissionens ståndpunkt om varje enskilt ändringsförslag kommer att överlämnas till parlamentet. Jag förutsätter att denna förteckning kommer att införas i det fullständiga förhandlingsreferatet för detta sammanträde.(1) 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr kommissionär!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (Α5-0253/2004) av Ghilardotti för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om modernare bolagsrätt och effektivare företagsstyrning i Europeiska unionen – Handlingsplan (KΟΜ(2003) 284 – C5-0378/2003 – 2003/2150(ΙΝΙ)). 
Ghilardotti (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär Bolkestein, mina damer och herrar! Europeiska kommissionen har lagt fram ett meddelande till rådet och Europaparlamentet om modernare bolagsrätt och effektivare företagsstyrning i Europeiska unionen. Det här meddelandet är ett svar på rapporten av den 4 november 2002 från den expertgrupp på hög nivå för bolagsrätt som kommissionär Bolkestein tillsatte just för att rekommendera ett modernt regelverk för bolagsrätten i Europa.
I meddelandet anges de viktigaste politiska mål som skall tjäna som vägledning för alla våra initiativ i framtiden. Det inbegriper en handlingsplan i vilken en tidsplan anges för en rad instrument, för reglering eller annat, som man avser att inrätta på kort, medellång och lång sikt, tillsammans med en mall som anger prioriteringsordningen för själva åtgärderna. I det här förslaget har kommissionen tagit hänsyn till nödvändigheten av att respektera subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna, och grundar sin egen regleringsstrategi på ett gradvis införande, dock utan att förlora regleringsutvecklingen på internationell nivå ur sikte.
Det är två grundläggande mål som kommissionen vill uppfylla genom att reformera bolagsrätten i Europa: att förstärka aktieägarnas rättigheter och skyddet av tredje part samt att främja företags effektivitet och konkurrensförmåga.
De viktigaste grunderna för det här initiativet är att inrätta en mer homogen referensram för bolagsrätt i syfte att underlätta etablering och omstrukturering över gränserna, och att skapa förhållanden genom vilka en upprepning av de företagsskandaler som nyligen inträffat förhindras – där Parmalatskandalen i mitt land är framträdande på grund av dess omfattning. Dessa företagsskandaler har fått allvarliga konsekvenser för miljontals människors inkomster, pensioner, arbeten, besparingar och investeringar. En annan grund för initiativet är att göra mesta möjliga av de fördelar som den inre marknaden ger.
För att kunna uppfylla det första mål som föreslås i handlingsplanen är det grundläggande att införa ett effektivt och uppdaterat system för att skydda aktieägare och deras rättigheter. Vi måste även ta vederbörlig hänsyn till situationen för vissa tredje parter, som särskilt kvalificerar sig genom sina intressen: fordringsägare och arbetstagare. I det avseendet verkar kommissionens hantering av bolagsstyrningen vara simplistisk och otillräcklig. Bolagsstyrning läggs fram som ett problem som endast gäller förbindelserna mellan aktieägarna och företagsledningen, som om ett företag är ett organ som endast bryr sig om aktieägarnas intressen. På det sättet beskriver man ett virtuellt företag utan att lägga vederbörlig vikt på arbetstagarna, och utan mer allmänt ansvar mot andra kategorier av parter med intressen i själva företagets fortlevnad, som till exempel fordringsägare och andra intressenter.
När det gäller det andra målet kan företags konkurrensförmåga främjas på olika sätt, inbegripet den oundvikliga befintligheten av ett lämpligt regelverk för bolagsrätt, med en fast jämvikt mellan nationella åtgärder och gemenskapsåtgärder. Jag tror att den utmaning som vi måste anta i dag är att sträva mot att föra ut de särpräglade och kännetecknande egenskaperna hos den europeiska kapitalismen i globaliseringsåldern. Vi behöver med andra ord se till att det verkligen finns en europeisk modell som tydligt skiljer sig från den nordamerikanska modellen. Inte för att denna modell motsvarar och härrör från en ram av utmaningar och frågor som skiljer sig från de som rör var och en i ett sammanhang med ekonomisk globalisering, utan för att den beaktar sociala konsekvenser och effekter, vilket gör den mer balanserad och mänsklig. Därigenom blir den en modell som försöker greppa om själva kärnan i företagsmodellen, som representeras av ett företags intressen, inte bara som medlemmarnas och aktieägarnas gemensamma intressen, utan även som själva företagets intresse, ett företag som i sin egenskap av oberoende ekonomisk aktör även tar ansvaret för specifika intressen hos alla parter utanför och inom själva företaget. Bland dessa parter finns anställda, kunder, leverantörer, fordringsägare, offentlig förvaltning, i egenskap av fördelare av välfärd och skatteintäkter, och hela det civila samhället, som är strukturellt sammankopplat med företagets välmåga och fortsatta drift genom det allmänna och gemensamma intresset.
Slutligen en mer allmängiltig kommentar: vi måste uppnå rätt balans mellan självreglering och lagstiftad reglering när den europeiska ramen för bolagsstyrning utformas. I dag finns en utbredd tendens att luckor i lagstiftningen fylls med självregleringskoder. Det är positivt, men inte tillräckligt långtgående. Vi behöver ett system med juridiskt bindande regler som är kopplade till effektiva påföljder och som tillämpas av offentliga organ som har i uppgift att leda och övervaka. Målet måste vara just att globalisera reglerna för bolagsstyrning och införliva de offentliga tillsynsmyndigheterna i ett nätverk.
Med utgångspunkt i detta har vi riktat vår uppmärksamhet på vissa nyckelfrågor som jag bara skall nämna: öppenhet och aktieägares rättigheter, institutionella investerares roll, främjande av oberoende styrelseledamöters roll, den särskilda frågan om företagspyramider, arbetstagares rättigheter som särskilt behöriga fordringsägare hos företaget och centraliseringen av ett system för offentlig översikt över företagsrevisioner. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Kommissionen välkomnar debatten om bolagsrätt och företagsstyrning samt handlingsplanen i frågan mycket varmt – en handlingsplan som antogs av kommissionen för nästan ett år sedan. Vi stöder i stort sett hela innehållet i den resolution som har lagts fram för parlamentet. Vi tackar Fiorella Ghilardotti varmt för hennes utmärkta betänkande.
Handlingsplanen grundar sig på den bestämda tron att ett självreglerande marknadssystem, som uteslutande baseras på icke-bindande rekommendationer, utan tvivel inte alltid är tillräckligt för att garantera att sunda företagsstyrningsmetoder antas. Bara om det finns ett antal skräddarsydda regler kommer marknaderna att spela en disciplinerande roll och garantera en rigorös företagsstyrning. Mot bakgrund av den ökande integrationen av de europeiska kapitalmarknaderna, borde man därför anta en gemensam strategi på EU-nivå, och fastställa ett antal viktiga regler och lämplig samordning av regelverket för företagsstyrning.
Den senaste tidens skandaler har därför förstärkt kommissionens beslutsamhet att genomföra handlingsplanen. Vi arbetar aktivt med att utarbeta förslag inom fem områden som om möjligt skall vara klara senare i år. De fem områdena är de följande: För det första, den roll icke-verkställande styrelseledamöter spelar, för det andra: chefslöner, för det tredje: ledningens ansvar för företagskonton, för det fjärde: fullständig redovisning av förbindelser mellan enheter i företaget samt transaktioner med berörda parter, inklusive insyn i företagskonton för utlandsbaserade speciella finansieringsmodeller, och för det femte: redovisning av företagsstyrningsmetoder.
Syftet är därför att inte att på nytt undersöka eller överväga handlingsplanen i ljuset av den senaste tidens utveckling, vilket krävdes i förslaget till resolution, utan snarare att dra lärdom av denna utveckling och att ta vederbörlig hänsyn till den när man utarbetar de olika initiativen i förslaget.
När handlingsplanen genomförs kommer kommissionen också att ta vederbörlig hänsyn till de olika berörda aktörernas intressen – vilket Fiorella Ghilardotti nämnde – och, där det är tillämpligt, göra skillnad mellan börsnoterade och ej-börsnoterade företag och stora och små aktieägare, vilket också krävs i förslaget till resolution.
Det är av yttersta vikt att vi återskapar tilliten och förtroendet för revisioner. Det gör mig därför glad att föredraganden instämmer i de viktigaste delarna av reformen som jag har redogjort för i förslaget till ett åttonde direktiv om lagstadgad revision. Det borde innebära att vi snabbt kan gå vidare och förhoppningsvis nå en överenskommelse mellan rådet och parlamentet i en enda behandling.
Jag är medveten om att frågan om andra tjänster än revisionstjänster som utförts för det företag som en revision avser är särskilt känslig. Kommissionen har offentliggjort en rekommendation om revisorernas oberoende där den fastställer de villkor enligt vilka sådana tjänster fortfarande tillåts. Vi måste undersöka om denna rekommendation efterlevs i praktiken. Många medlemsstater håller på att införliva denna rekommendation i den nationella lagstiftningen.
Det vore därför inte passande att i det här skedet fundamentalt ändra vår inställning på det här området. I vårt meddelande från maj 2003 tillkännagav vi emellertid vår avsikt att genomföra en studie för att undersöka om det behövs ytterligare förändringar på detta område. Resultatet av undersökningen kommer att presenteras nästa år. Då kommer vi att besluta om ytterligare initiativ är nödvändiga.
I Europa måste investerarna vara bättre organiserade, och förespråka nya företagsmetoder. Ett sunt regelverk för företagsstyrning kommer dock inte att uppnås enbart genom ett självreglerande system för marknaden, eller genom att man inför en alltför normativ rättslig infrastruktur. Den utmaning vi alla nu står inför är att finna rätt jämvikt mellan normativa och marknadsbaserade incitament och påföljder. Vi stöder därför resolutionens allmänna inriktning och arbetar beslutsamt i denna riktning. 
Berès (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär! Först skulle jag vilja tacka vår föredragande eftersom jag tror att vi här har ett bra förslag till ståndpunkt för Europaparlamentet. Jag vet att vi nu endast befinner oss i meddelandefasen. Det här är en början, men det svåra kommer senare. Kanske kommer en del personers ståndpunkter att bli hårdare då. Det här är dock ett bra utgångsläge som ger oss klartecken för förhandlingar i frågan.
Jag håller med er, herr kommissionär, när ni säger att självregleringen har visat sina begränsningar. Självreglering räcker inte för att definiera den nya jämvikt som behövs för att kunna organisera en motverkande kraft inom företaget, eftersom aktieägarna själva inte kan organisera den motverkande kraften. För att organisera en verklig motverkande kraft måste man ta hänsyn till alla parter. Det är tanken bakom den ståndpunkt som vår föredragande föreslår till parlamentet, och som utskottet för ekonomi och valutafrågor med stor beslutsamhet kommer att stödja.
Jag tycker att det verkar som om den enda svårigheten här är att först av allt se till att det finns en vilja att organisera en motverkande kraft genom att nå en jämvikt mellan de olika parterna, men det måste även finnas en vilja att bevara vad som skulle kunna vara en företagsmodell som motsvarar den jämvikt som uppnåtts till följd av vår erfarenhet inom EU, utan att nödvändigtvis kopiera andra modeller.
Slutligen arbetar vi här vidare på en lagstiftning som kommer att bli mycket komplicerad att genomföra, samtidigt som samma frågor diskuteras i varje medlemsstat. Det tror jag är den riktigt stora svårighet som ni eller er efterföljare måste besluta om. Hur kan vi få våra framsteg att sammanfalla, så att det som beslutas i Bryssel inte omedelbart ses som föråldrat på grund av det som medlemsstaterna själva infört inom ramen för sin nationella lagstiftning? 
Arvidsson (PPE-DE ),
   . – Herr talman! I det yttrande som utskottet ITRE avgivit understryks behovet av dynamik och flexibilitet i principerna för företagsstyrning. Subsidiaritetsprincipen bör följas för att ge utrymme för nationella särdrag och traditioner på området, och vi skall så långt som möjligt undvika en central företagsstyrning. Vi skall inte försöka uppnå en harmonisering av olika koder för företagsstyrning. Röstningsandelar mellan olika aktier är ett annat exempel på sådant som inte bör avgöras på EU-nivå, eftersom det skulle skapa problem för små och medelstora s.k. framtidsföretag i vissa EU-länder.
Europeiskt näringsliv behöver i stället ännu större öppenhet och insyn i förvaltning och redovisning. Det gagnar deras framtida kapitalförsörjning och marknadsställning. Jag noterar att föredragandens åsikter delvis står i motsats till utskottets yttrande, men jag vill påpeka att yttrandet antogs med stor enighet och att det står väl i samklang med kommissionens meddelande. 
Koukiadis (PSE ),
   . – Herr talman! Framgångsrik bolagsstyrning hänger samman med minskad säkerhet i gränsöverskridande investeringar och ökad rörlighet för kapital.
För EU med 25 medlemsstater medför det ett behov av att ge företagen en övergripande identitet, genom vilken deras internationella inflytande kommer att utövas. Den identiteten kan för Europas del inte skiljas från verksamheter som är känsliga för social- och miljöfrågor. Det är därför som jag särskilt beklagar att mina kolleger i Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna förkastade mitt ändringsförslag till utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, i vilket jag ansåg att alla direktiv om bolagsrätt skulle innehålla en skyldighet att informera och samråda med arbetstagarrepresentanter när viktiga beslut skall fattas som påverkar företags och arbetsplatsers fortsatta existens.
Det är synd att sådana förslag motarbetas när vi försöker förena våra krafter med produktionssystemet och sysselsättningsintressena, som om dessa förslag var livsfarliga.
På samma sätt tror jag utan tvekan, när det gäller skyddet av aktieägare, att skyddet av deras rättigheter borde stärkas. Vi måste dock, och det gläder mig att kommissionären medger det, i alla lägen acceptera skillnaden mellan stora och små aktieägare, särskilt när det gäller användningen av modern teknik för aktieägarnas utövande av sin rösträtt, med tanke på att små aktieägare är mer utsatta för risker. Jag är glad över att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden godkänt det aktuella ändringsförslaget.
Slutligen, och av samma skäl, måste man särskilt noggrant åtgärda metoder som leder till att aktieägare luras på sina röster. Det händer vid arrangemang som gör det möjligt att informellt ordna system där aktieägare representeras av stora anonyma grupper.
Avslutningsvis skulle jag vilja tacka föredraganden, vars grundläggande ståndpunkt jag instämmer i. 
Lehne (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka Fiorella Ghilardotti för hennes utmärka arbetet i utskottet med att skriva det här betänkandet. Samtidigt skulle jag vilja tacka Winters kommitté och Europeiska kommissionen för denna utmärkta handlingsplan. Det är ett mycket sansat och ändamålsenligt dokument, i vilket man avsiktligt inte försöker göra för mycket. Jag tror inte att vi behöver några europeiska koder för bolagsstyrning, det räcker gott med att verksamheterna samordnas och harmoniseras i medlemsstaterna på ett klokt sätt. Det är tydligt att våra system för bolagsrätt skiljer sig åt i hög grad, och att harmoniseringen inte kommit särskilt långt ännu. Flera mycket viktiga direktiv, som till exempel det femte, har lagts åt sidan av rådet och sedan inte sett dagens ljus igen.
Mot den bakgrunden är det naturligtvis riktigt att inte vilja gå vidare med en europeisk kod för bolagsstyrning, eftersom det inte kommer att fungera utan ett gemensamt, harmoniserat system för bolagsrätt. Därför tycker jag, och det bekräftas i betänkandet av Ghilardotti, att kommissionen lagt fram ett mycket bra dokument här och framför allt en bra handlingsplan. Det fanns naturligtvis vissa åsiktsskillnader mellan de politiska grupperna vid den interna debatten i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Jag vill dock tydliggöra att det inte rörde sig om några principiella skillnader, utan skillnader som gällde hur saker och ting formulerats och detaljrikedomen.
Ghilardotti lade till exempel fram flera förslag, särskilt om att ta med fackföreningspersonal och sociala rättigheter i betänkandet. Min grupp ansåg att vi inte skulle gå så djupt in på detaljer, eftersom det här är ett dokument om en handlingsplan för bolagsrätt och inte en social rapport eller ett socialt dokument. Det var därför som vi i vår grupp helt medvetet begränsade oss till ett allmänt uttalande om de sociala skälen till att begränsa äganderätten, och vi anser att det är tillräckligt och att det inte finns något behov av att nämna några andra sociala aspekter i det här betänkandet.
I alla andra avseenden tycker vi att det här är ett bra betänkande. Med ett ändringsförslag kommer vi som grupp att rösta för det här betänkandet som det såg ut när det lämnade utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. 
Inglewood (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag bör förklara att jag är icke-verkställande ordförande för en medelstor regional mediegrupp i Förenade kungariket.
Jag kommer att börja med att kort redogöra för vad jag tror att företagsstyrning inte kommer att göra. Det kommer inte nödvändigtvis att få företag att fungera bättre eller lönsammare, och det kommer inte nödvändigtvis att få kriminella eller oetiska handlingar att upphöra, men det kommer att fastställa ett antal kriterier för företags agerande som sannolikt kommer att öka öppenheten och ansvarsskyldigheten och förbättra systemen för företagsstyrning, vilket i sin tur ger omvärlden, aktieägarna, intressenterna och andra en uppfattning om vad som sker. Det är politiskt grundläggande för 1900-talets europeiska kapitalism, som bedrivs i en social marknadsekonomi.
Det är intressant att bolagsrätten i olika medlemsstater har skapat företag som kvalitativt skiljer sig från varandra. Den europeiska bolagsrätten kan antingen lagstifta för att harmonisera detta, eller göra ingenting och låta den oundvikliga konvergensprocessen styras av marknaden, förutsatt att ingen särskild modell diskrimineras. Jag vill tillägga att jag är medveten om de fräna kommentarer som gjorts om vad som händer i mitt land. Mot bakgrund av detta är principen att ”anpassa sig eller förklara” rätt utgångspunkt.
Slutligen får vi inte glömma att på den globala marknad som för närvarande skapas av Världshandelsorganisationen, är avsaknad av konkurrenskraft en säker förelöpare till ekonomiskt misslyckande. Om vi inte lyckas förstå denna avgörande punkt kommer vi att gå under, göra våra barn arvlösa och förråda Europa och våra egna länder. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Jag vill bara betona en punkt vid slutet av denna debatt, och det är frågan om intressenternas och företagens sociala ansvar.
Kommissionens handlingsplan ingår i en övergripande strategi för att utveckla företags effektivitet och konkurrenskraft, och för att stärka aktieägarnas rättigheter och skyddet av tredje part. Det finns dock besläktade initiativ som ingår i denna övergripande strategi. De inbegriper kommissionens verksamhet angående företagens sociala ansvar, och i synnerhet verksamheten inom det europeiska flerpartsforumet, som upprättats på min före detta kollega Anna Diamantopoulous initiativ. Det vore därför olämpligt att i denna handlingsplan införa ytterligare en övergripande ram för företagens sociala ansvar.
Vad som ytterligare är av betydelse är att göra det som Pervenche Berès bett kommissionen att göra, nämligen att vederbörligen och fullständigt beakta samtliga intressenters intresse i de åtgärder som kommissionen kommer att anta. I handlingsplanen erkänns detta behov klart och tydligt, och kommissionen är därför förbunden att agera därefter. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (Α5-0192/2004) av Radwan för utskottet för ekonomi och valutafrågor om en rättslig ram för ett gemensamt betalningsområde (2003/2101(ΙΝΙ)). 
Radwan (PPE-DE ),
   . Herr talman, herr kommissionär Bolkestein! Europaparlamentet och utskottet för ekonomi och valutafrågor står helt bakom målet att skapa ett gemensamt betalningsområde i Europeiska unionen. Det finns fortfarande stora nationella hinder i form av olika nationella regler, nationella lagar och nationella kontroller. Till och med i dag gör dessa det svårt att skapa en gemensam inre marknad för massbetalningar, vilket i slutändan skulle vara till nytta för medborgarna. Vi tog de första stegen i den riktningen för en tid sedan med gränsöverskridande överföringsavgifter. Det krävde också ett initiativ på EU-nivå.
Vi stöder också till exempel införandet av ett gemensamt direktdebiteringssystem, vilket inte varit möjligt hittills. Tänk att en medborgare nu kan resa till en annan stat, men att samma medborgare fortfarande inte kan få betalningar debiterade hemma, utan måste välja en nationell bank som gör det.
Frågan är nu hur vi kan uppnå det här målet. Jag är en bestämd förespråkare för att använda gradvist införd lagstiftning i enlighet med subsidiaritetsprincipen, med självreglering i första hand, alltså självreglering av bankerna. Vi har europeiska betalningsrådet, som kan, borde och måste fastställa parametrarna för inrättandet av de tekniska gränssnitten för gränsöverskridande verksamhet till exempel.
Sedan skulle jag, också i fråga om subsidiariteten, föredra att nästa steg tas i direktiv och att endast det som verkligen måste göras enhetligt föreskrivs i förordningar. Jag skulle också vilja ge en varning till näringslivet här, eftersom det själv alltid talar om självreglering: de här kraven måste också uppfyllas och motsvarande normer skapas utan otillbörlig fördröjning.
Konsumentskyddet är ett större problem i det här kommissionsdokumentet. Dokumentet innehåller en del idéer som jag tycker går mycket längre än vår målsättning, och jag har intrycket att det finns vissa personer i kommissionen – och jag menar inte er, kommissionär Bolkestein – som förlorat greppet om tanken att medborgarna tar ansvar för sig själva. De föreslår att banken i framtiden skall ha ansvaret för en affär. Om kunder till exempel köper något via Internet och köpet är ogiltigt och de vill ha tillbaka sina pengar, och om de inte kan vända sig till leverantören, skulle de kunna vända sig till banken, som inte hade något att göra med den själva affären. Jag är säker på att sådana saker kan regleras av marknaden – och ni förespråkar trots allt marknaden – genom att man skapar produkter som medför garantier. En grundläggande ansvarsskyldighet för bankerna i sådana fall borde dock förkastas, liksom förslaget att kortinnehavarnas självrisk skulle begränsas till 150 euro när de tappat bort ett kort, oavsett hur de betett sig. Om de reser på semester och vid avresan upptäcker att de tappat kortet och anmäler det tre veckor senare, är kortinnehavarens självrisk fortfarande begränsad till 150 euro. Jag tycker att vi borde ge litet mer skydd till personer som beter sig på ett ansvarsfullt sätt än till de som beter sig oansvarigt.
Jag välkomnar dock med glädje att kommissionen tagit upp idén att införa ett gemensamt telefonnummer inom hela EU för anmälning av förlorade kort – ett kort nummer som är lätt att komma ihåg och som medborgarna snabbt kan ringa.
Jag skulle också vilja betona att inrättandet av ett gemensamt betalningsområde inte får resultera i att nationella strukturer som fungerar bra och effektivt blir mindre ekonomiska. Vi får inte hantera det på ett sätt som är till men för fungerande nationella system. För att återgå till konsumentskyddet vill jag dock vädja till er, herr Bolkestein, om att i de pågående diskussionerna inom kommissionen tala för de mogna och ansvarsfulla medborgarnas sak, och se till att de får ha kvar ansvaret. Vi får alltid höra om Lissabonmålet att bli världens mest innovativa och snabbväxande region. Alla använder slagorden ”mindre byråkrati”. Herr Bolkestein! Den text vi har att ta ställning till borde bedömas efter huruvida den skapar mer byråkrati eller gör livet lättare för banker och medborgare i Europeiska unionen. 

Bolkestein,
   . – Herr talman! Detta är tredje gången jag kommit till ett sammanträde för att tala om frågan om betalningar. Ett effektivt och säkert betalningssystem är ett grundläggande komplement till den fria rörligheten för varor och tjänster i Europeiska unionen. Låt mig ge er en siffra för att illustrera detta. Varje EU-medborgare utför i genomsnitt 138 betalningar som inte görs med kontanter varje år. Ett effektivt system måste baseras på ett robust och dynamiskt regelverk som säkerställer konkurrens, konsumentskydd och säkerhet vid betalningar. Handeln inom hela EU behöver ett effektivt bakomliggande betalningssystem för att kunna expandera.
Regelverket för gränsöverskridande betalningar som antogs 2001 har gjort det enklare och billigare att göra många typer av betalningar i euro på den inre marknaden. Vi är dock ännu inte där vi vill vara och måste vara. Avsevärda hinder återstår, vilket har betonats i vårt meddelande. För att genomföra ett förbättrat regelverk för betalningar, bör de återstående rättsliga och tekniska hindren för betalningar inom EU identifieras och avskaffas. Med andra ord bör hela den inre marknaden omvandlas till ett enda effektivt inrikes betalningsområde. Detta är vårt huvudsakliga syfte.
EU-lagstiftning är nödvändig på detta område. Men för vissa frågor kan själv- eller samreglering vara den bästa metoden. Detta tillgodoser även Alexander Radwans önskan om ökad subsidiaritet. Som alltid bör lösningen stå i proportion till det problem som det är meningen att den skall lösa.
De fyra vägledande principerna för kommissionens framtida regelförslag bör vara de följande: För det första, att modernisera den befintliga EU-lagstiftningen om betalningar. För det andra, att öka konkurrenskraften på denna marknad för våra medborgares yttersta väl. Den grundläggande idén är att rätten till betalningstjänster bör vara öppen för alla lämpliga tillhandahållare, men utan att offra konsumentskyddet. Vi måste därför utforma en lämplig tillsynsram som passar alla typer av tillhandahållare av betalningstjänster. Den vägledande principen här måste vara: ”samma affärsverksamhet, samma risker, samma regler”.
För det tredje måste vi utveckla ett tillförlitligt betalningsområde för hela EU som konsumenterna upplever sig ha samma skydd inom, oavsett var de är och vilken typ av betalningsinstrument de använder. En enda och balanserad uppsättning av regler bör definieras om parternas rättigheter och skyldigheter angående, exempelvis, missbruk av ett betalningsinstrument och återkallande av betalningsuppdrag.
För det fjärde måste vi införliva de relevanta och särskilda rekommendationerna från arbetsgruppen för finansiella åtgärder mot penningtvätt, eller FATF (Financial Action Task Force), i EU-lagstiftningen för att bekämpa finansieringen av kriminell verksamhet.
Låt mig betona att med tanke på deras avgörande bidrag till vår ekonomis konkurrenskraft, står betalningar högt på kommissionens dagordning. Vi kommer att behöva ett starkt stöd från detta parlament, och i detta avseende uppmuntras jag av formuleringen i den resolution som har lagts fram av Alexander Radwan. Jag välkomnar alla ändringsförslag som lagts fram av ledamöterna i detta parlament.
Jag skall avsluta med att tacka Alexander Radwan för betänkandet som han har lagt fram och försäkra honom att, på samma vis som han önskar mindre byråkrati, är det exakt det som denna kommissionsledamot och kommissionen som helhet också vill. 
Torres Marques (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Under den förra mandatperioden infördes euron som kontomedel (icke-kontant betalningsmedel). Under den här mandatperioden har euron blivit gällande valuta i tolv länder i Europeiska unionen. Införandet av en gemensam valuta innebär dock inte automatiskt att det finns ett gemensamt betalningsområde, där samma regler gäller över gränserna. Det är en av de viktigaste uppgifter som Europeiska unionen står inför under nästa mandatperiod.
Kommissionen väntade in i det längsta på att banksystemet skulle genomföra en självreglering efter att den gemensamma valutan införts. Efter eurons införande 1999, inrättades dock två marknader för betalningar – en nationell marknad och en internationell marknad. Det fanns ingen inre marknad som styrdes av inhemska regler för betalningar i den nya valutan, som, trots att den var en gemensam valuta, fungerade som en utländsk valuta och var föremål för kommissioner och andra växlingsavgifter.
Den här situationen löstes delvis genom förordning 2560 från december 2001 om gränsöverskridande betalningar i euro. Självregleringen verkar fortfarande inte fungera och direktiven har inte heller fungerat, eftersom de måste införlivas i varje lands lagstiftning, och det har inte utförts samtidigt eller på samma sätt. Det här är ett område där stränga regler måste tillämpas samtidigt och på ett enhetligt sätt på hela den inre marknaden. Därför anser jag att det endast är genom att införa regler som vi kan ge medborgarna och företagen den säkerhet som krävs för ett betalningssystem. 
Herzog (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är synd att debatterna om konsumentkrediter och om ett gemensamt betalningsområde inte kombinerades, eftersom det gäller samma fråga i båda debatterna: Vill vi skapa en europeisk marknad för finansiella detaljisttjänster? Hittills har grossistmarknaden och investeringstjänster prioriterats. Under den här mandatperioden har det enda initiativet av betydelse – men det var också ett viktigt sådant – varit ett om regler för fastställande av avgifter för gränsöverskridande betalningar inom euroområdet.
Den här debatten är därför viktig, och jag tror att vi nu måste fastställa tydliga politiska mål. Jag tror att det är vad kommissionen vill. Euron kan inte bli en fullständig framgång om vi inte inrättar euroområdet som ett inre område för betalningsmetoder. För att göra det är det viktigt att vi skapar interbankfunktioner i infrastrukturen. Erbjudandet av betalningstjänster förutsätter visserligen att nationella hinder tas bort, men samtidigt kräver det också förnuftig tillsyn.
Det är utifrån dessa grunder som den inre detaljistmarknaden för banker, och särskilt marknaden för konsumentkrediter, kommer att kunna utvecklas, och det kommer i sin tur att göra det möjligt för Europas bankoperatörer att utvecklas. Inom detta integrerade område kommer det naturligtvis att vara nödvändigt att ta hänsyn till de delaktiga aktörernas mångfald, och särskilt sparbankernas och de ömsesidiga försäkringsbolagens särskilda egenskaper.
Men vilken är den bästa vägen att gå? Att tillämpa regeln om ursprungsland med ett minimum av harmonisering tycker vi verkar vara negativt, både vad gäller konsumentskyddet och rättvis konkurrens. Radwan ger i sitt betänkande, som lutar åt det hållet, alldeles för mycket företräde till självreglering. Å andra sidan skulle maximal harmonisering dock inte ge något utrymme för mångfald och skulle därför också skapa ett problem.
Därför tror jag att den bästa lösningen är att komma överens om gemensamma principer av allmänt intresse, gemensamma koncept, särskilt vad gäller allmän tillgång till betalningsmetoder med en hög säkerhetsnivå, tjänster som är billiga men som det finns ett stort förtroende för. Reglerna för gränsöverskridande betalningar måste vara exakta, och det behövs ett intensivt samarbete mellan de nationella tillsynsmyndigheterna.
Med tanke på detta finns det flera saker i Radwans betänkande som jag tycker behöver rättas till. I punkt 17 borde till exempel den regel som kommissionen rekommenderar återinföras. Det är alltså den regel som begränsar kundernas självrisk till 150 euro vid oauktoriserade transaktioner som de inte anmält. När det gäller direktdebiteringen för hela EU, måste kontoinnehavare kunna neka en betalning innan den debiteras deras konto. Om det sker en betydande prisändring måste det gå att stänga eller flytta kontot, utan kostnad, på kundens begäran. Det är också nödvändigt att återinföra ansvarsskyldigheten för tillhandahållare av betalningstjänster inom hela betalningskedjan.
Slutligen är det också nödvändigt att ha strängare gemenskapsregler för att bekämpa finansieringen av terrorism. Systemet med fullständig information måste därför även gälla betalningar både utanför gemenskapen och inom gemenskapen. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Kommissionen är tacksam för det allmänna stöd den har fått i denna debatt. Jag ser ingen ytterligare anledning till varför jag skulle be parlamentet om mer tid än jag redan har gjort. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande betänkanden:
– A5-0213/2004 av Mombaur för utskottet för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om ändring av den rättsliga grunden och rådets ”allmänna riktlinjer” med hänsyn till utfärdandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om åtgärder för att trygga gasförsörjningen;
– A5-0254/2004 av Seppänen för utskottet för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om villkor för tillträde till gasnäten. 
De Palacio,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Den förordning som Seppänens betänkande handlar om är en mycket viktig del i EU-lagstiftningen som syftar till att fullborda arbetet med att skapa en fullt fungerande konkurrenskraftig europeisk marknad för naturgas. Den är ett viktigt komplement till det andra direktivet om den inre gasmarknaden. Det beror på att man i förordningen anger minimikraven för den viktigaste aspekten av avregleringen av energimarknaden, nämligen tredje parters tillträde till gasnäten.
Jag är fullt medveten om att förslaget till förordning om villkor för tillträde till gasnäten under de senaste veckorna har gett upphov till flera intressanta debatter. Jag skulle därför vilja ta det här tillfället i akt att klargöra vissa frågor som jag tror fortfarande behöver förklaras närmare.
Det är viktigt att först fundera över vad förslaget till förordning har utformats för att uppnå, och för det andra över varför det behövs och vilken betydelse det har.
Förordningen kompletterar tydligt direktivet om den inre marknaden och fyller det återstående tomrummet. Både det andra direktivet om den inre gasmarknaden och den föreslagna förordningen bygger på principerna om icke-diskriminering, insyn och konkurrens. I båda lagstiftningsakterna erkänns tydligt den grundläggande betydelsen av tredje parters tillträde till nätet. I direktivet definieras dock endast målen, medan det i förordningen fastställs ett antal minimikrav som skall uppfyllas med avseende på den avgörande frågan om tredje parters tillträde till nätet. Tydligen kommer ett antal villkor att behöva uppfyllas för att motsvara bestämmelserna och målen i direktivet, eftersom det finns kvalitativa konsekvenser med att öppna marknaden, utöver de kvantitativa. Dessa villkor behövs också för att se till att marknaden är konkurrenskraftig och kan utnyttjas till fullo.
Den här diskussionen gäller utnyttjandet av de erfarenheter som erhållits genom avregleringen av gasmarknaderna. Erfarenheterna har visat att om sådana krav inte kan uppfyllas, innebär det att villkoren för tillträde till den europeiska marknaden inte längre motsvarar behoven av att öppna gasmarknaden. Gasmarknadens konkurrensförmåga och smidiga funktion kommer inte heller att garanteras.
Allt detta har i ett år varit föremål för diskussion i Madridforumet. Det var i grunden deltagarna i det forumet som lade fram kraven. Kraven består av minimivillkor som alla delaktiga i Madridforumet enats om. Syftet är att skapa och garantera likvärdiga villkor för tillträde till denna marknad.
Sammanfattningsvis kan det sägas att om den här förordningen träder i kraft, i den version som kommissionen föreslagit, kan man vara helt säker på att de medel och system som behövs för att få den att fungera finns tillgängliga. Jag måste påminna kammaren om att vårt gemensamma mål är att skapa en inre marknad för gas inom Europeiska unionen. Gas borde kunna flöda fritt mellan alla nät inom EU. Det betyder att gas kommer att kunna korsa gränserna utan begränsningar. Det betyder också att det inte kan införas några begränsningar för dess rörelser inom de olika medlemsstaterna i EU. Det är skälet till att det specifikt angivits att alla transportnät omfattas av den föreslagna förordningen, inte bara gränsöverskridande nät.
Vad gäller gassektorns roll under de kommande åren, finns det ingen tvekan om att ett nära samarbete mellan sektorn och kommissionen kommer att vara väsentligt. Det får inte glömmas bort när det gäller att definiera de allmänna normerna för gasmarknaden i framtiden.
Av uppenbara skäl har kommissionen föreslagit kommittéförfarandet. Detta förfarande kommer dock inte att ha något inflytande i det här avseendet. Förfarandet syftar inte till att begränsa sektorns roll, och absolut inte till att utesluta den från att föreslå framtida åtgärder. Kommissionen är tvärtom öppen för förslag där man betonar sektorns roll här och nu och i framtiden.
Jag skulle nu vilja övergå till Mombaurs betänkande. Jag skall inrikta mig på de delar av betänkandet som gäller åtgärder för att garantera säkerheten i naturgasförsörjningen.
Ni minns säkert att rådet enhälligt antog en politisk riktlinje i december. Rådet ändrade också den rättsliga grunden för kommissionens förslag. Artikel 100 är nu den rättsliga grunden i stället för artikel 95. Det betänkande från Europaparlamentet som vi diskuterar i dag stöder också ändringen av rättslig grund.
Kammaren känner säkert till att kommissionen inte stöder en sådan ändring av den rättsliga grunden. Med anledning av rådets möte den 15 december 2003, gjorde kommissionen ett uttalande om sin ståndpunkt angående ändringen av den rättsliga grunden. Vi kommer att stå fast vid vårt uttalande och vår ståndpunkt när rådet slutligen antar direktivet.
Låt mig nu förklara varför vi håller fast vid vår ståndpunkt. Jag skall fatta mig kort.
Vi uppskattar att en del av texten i förslaget till direktiv gäller försörjningssäkerhet. Texten innehåller dock även hänvisningar till den inre marknadens funktion. Kommissionen anser att hänvisningarna till den inre marknaden väger tyngst, och att dessa därför borde avgöra den rättsliga grunden för direktivet.
Kommissionen anser dessutom att den text som rådet antagit innehåller en rad normer som syftar till att införa en viss harmonisering av en konkurrenskraftig europeisk inre marknad för naturgas. Medlemsstaterna har i uppdrag att fastställa en strategi för att garantera säkerheten i gasförsörjningen. Det är också medlemsstaternas sak att definiera funktioner och ansvarsområden för gasmarknadens deltagare med avseende på försörjningssäkerheten. Dessutom ansvarar medlemsstaterna för att införa vissa miniminormer. Varje land skall fastställa sina egna normer. En viss harmonisering kommer det dock att finnas, eftersom normerna gäller vissa specifika kriterier för gas.
Däremot är de bestämmelser som är helt inriktade på försörjningssäkerhet främst utformade för att hantera situationer som vi hoppas aldrig kommer att inträffa. Jag tänker på situationer som till exempel allvarliga politiska kriser eller långvarig ovisshet i fråga om gasförsörjningen.
Mot bakgrund av allt detta är kommissionen övertygad om att artikel 95 är rätt rättslig grund. Kommissionen beklagar därför att rådet tyckte det var lämpligt att dra en annan slutsats och att parlamentet nu också verkar göra det.
Herr talman! Jag skulle vilja sluta med att tacka Seppänen och Mombaur för allt deras arbete och alla deras ansträngningar med de här två betänkandena. I relation till de olika ändringsförslagen och inläggen, skall jag säga mer om den centrala frågan, nämligen tillträdet till näten. Enligt kommissionens sätt att se, kan det inte komma ifråga att riskera lönsamheten hos och framtida investeringar i en helt avgörande faktor för utvecklingen av gasmarknaden. Jag tänker på anläggning och underhåll av gasnät inom hela gemenskapen. Det bekräftas i förslaget om transeuropeiska energinät. Ett antal av de framtida huvudprojekt som redan antagits gäller gasnät.
När nu det första förslaget diskuteras inför utvidgningen kan det sägas att kommissionen godkänner och stöder flera projekt som omfattar större sammanlänkningar mellan gasnät. 
Mombaur (PPE-DE ),
   . Herr talman, kommissionär de Palacio, mina damer och herrar! Jag börjar med förslaget till förordning om tillträde till gasnäten. Det är viktigt att ha tillförlitliga regler för tillträde till näten. Det märkte vi i samband med gasdirektivet förra året. Min grupp anser att förslaget bör diskuteras vidare tillsammans med de ändringsförslag som lagts fram av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi.
Herr kommissionär, jag vill rekommendera att ni beaktar fyra olika frågor mer i detalj under diskussionen i rådet. För det första, incitamenten för investeringar. Vi kan tala både länge och väl här om marknader. Men om vi inte har investerare, då har vi i slutändan ingen marknad heller. Kommissionen har ofta nämnt de stora risker som investerarna i gassektorn tar – utvinning, att bygga pipelines. Det finns konkurrens på pipelineområdet – det fanns det redan på monopolens tid. Det var så marknaden blev till, och det måste förbli tydligt att prissättning som bara baseras på kostnaden kan avskräcka från investeringar.
Min andra kommentar är att jag vill be er att fundera över huruvida större vikt kan fästas vid gränsöverskridande gastransporter. För det tredje, kommittéförfarandet. Problemet är inte kommittéförfarandet som sådant, utan frågan är om artikel 9 verkligen står i rätt förhållande till artikel 3 till 8, det vill säga om det viktigaste verkligen står i artikel 3 till 8. Detta kan kanske åtgärdas när frågan diskuteras i rådet. Min fjärde kommentar, kommissionär de Palacio, är att alla som har något att säga om marknaden givetvis är viktiga – tillsynsmyndigheter, nätoperatörer och framför allt investerare – och det är helt klart att ni pratar med dem innan ni lägger fram era förslag; det har ni alltid gjort. Nu vill de alla bli omnämnda i lagtexten. Personligen kan jag inte se något skäl till att de skulle bli det, för jag tror att kommissionen vet hur den skall göra sitt jobb, men om det skulle glädja de nyss uppräknade om de kunde nämnas i ett skäl, har jag egentligen ingenting emot det.
Jag skulle också vilja säga något om det andra betänkandet om en trygg naturgasförsörjning. Det stämmer att vi är mycket beroende av importer. Vi har därför anledning att uppmärksamma problemet och ålägga medlemsstaterna att vidta lämpliga åtgärder. Nu har parlamentet vid första behandlingen antagit en annan text än den som kommissionen lade fram, och rådet har gett parlamentet sitt stöd i frågan. Vi talar således nu om en annan text än den som kommissionen ursprungligen lade fram, och enligt vår uppfattning innehåller denna text inte längre några bestämmelser för den inre marknaden. Det betyder att Europeiska unionen bara kan rättfärdiga den på ett enda sätt överhuvudtaget, nämligen genom fördragets artikel 100, och till följd av omröstningen i utskottet för rättsliga frågor och inre marknaden rekommenderar vi därför att parlamentet följer rådets exempel i detta ärende. 
Seppänen (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, fru kommissionär! Kommissionen har tagit fram ett förslag till förordning som skall antas av parlamentet och rådet enligt medbeslutandeförfarandet, och som syftar till att säkra fritt tillträde till gasnäten inom hela EU. Vissa medlemsstater har haft problem med att genomföra tidigare beslut, och kommissionen har därför använt ett strategiskt vapen, alltså en förordning, för att säkra tillträde till gasnäten i samtliga länder, i synnerhet när gas transporteras över gränsen från ett land till ett annat, men också inom länder.
Förslaget till förordning bygger huvudsakligen på Madridforumet, där olika marknadsaktörer deltog. Dessa trodde att de utarbetade en rekommendation som skulle säkra tillträde till gasmarknaderna på frivillig basis. En del av deltagarna kanske känner sig svikna, eftersom det frivilliga åtagandet i kommissionens händer förvandlades till en bindande förordning.
Under Madridforumet fanns inte tid att diskutera alla detaljerna kring tillträde till näten, och nya rättsakter skall utarbetas framöver enligt kommittéförfarandet och utan samråd med deltagarna i Madridforumet. Det är därför förståeligt om vissa marknadsaktörer är oroliga över hur deras intressen kommer att tillvaratas i framtiden.
Under diskussionerna i utskottet sade kommissionens företrädare att kommissionen hade för avsikt att också i framtiden höra Madridforumets deltagare när de närmare bestämmelserna för genomförande av förordningen skall utarbetas. Eftersom Madridforumet inte är något rättsligt organ anser kommissionen att samråd med deltagarna inte kan skrivas in i förordningen. Som föredragande anser jag dock att det vore lämpligt om samrådet med de olika berörda parterna också noterades i protokollet från parlamentets plenarsession. Jag väntar mig att så sker när kommissionären håller sitt nästa anförande, eller före den slutliga omröstningen.
Efter att ha röstat i frågan ett antal gånger antog vårt utskott ståndpunkten att det finns goda skäl som talar för förordningen, och att kommissionens förslag vidare borde antas av detta parlament. I omröstningen antogs mer än 40 ändringsförslag som skulle ligga till grund för första behandlingen, och parlamentet vill diskutera dessa med företrädare för kommissionen och rådet något längre fram när man slutligen har enats om förslaget till förordning. Jag vill tacka alla för ert utmärkta samarbete då temat för diskussionen förbereddes. Vi var visserligen oeniga och hade våra egna intressen att ta hänsyn till, men jag anser att vi lyckades arbeta mycket objektivt och åstadkom ett utmärkt slutresultat.
Jag ser fram emot kommissionärens anförande, som förhoppningsvis på nytt kommer att bekräfta att kommissionen har för avsikt att samråda med Madridforumets deltagare framöver. 
Chichester (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden till att han i sitt betänkande sammanför de olika åsiktsriktningar som uttrycktes i debatten.
Det är betecknande att endast ett ändringsförslag efter mycket diskussion i utskottet har lagts fram utöver de som antagits i utskottet. Jag är en av de som godtog argumentet om behovet av en reglering för att göra den frivilliga koden om riktlinjer för god praxis, som man enades om vid Madridforumet, effektiv och bindande, och jag och min grupp stöder därför detta förslag om en reglering.
Föredraganden framför saken mycket väl i sin motivering, och jag kan inte annat än att förorda hans analys till andra kolleger och rekommendera att den antas. Vi måste inse att industrin inte hade en enda uppfattning i denna fråga, angående vilken de berörda systemansvariga för nätverks- eller överföringssystemet motsatte sig förändringar, medan de flesta andra systemansvariga, vare sig de befann sig längre fram eller längre bak i kedjan, starkt stödde den bakomliggande principen i kommissionens förslag. Denna åtgärd bör stödja nya deltagare.
För att konkurrensen skall blomstra och för att konkurrensen skall ge stora fördelar i fråga om bättre tjänster till konsumenterna, högre effektivitet beträffande både energi- och marknadskrafter, högre säkerhetsnormer, större flexibilitet och ökad förnyelse, måste det finnas ett tydligt regelverk. Denna åtgärd tar oss en bra bit närmare äkta och fullständig liberalisering, och jag gratulerar föredraganden och kommissionsledamoten till deras ansträngningar i detta hänseende. 

Rapkay (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill ta vid där Giles Bryan Chichester slutade, det vill säga med att vi inte kan gå snabbt nog framåt när det gäller att öppna upp energimarknaderna. Jag tror att detta parlament har varit eniga på den punkten en bra tid. Låt mig påminna om att vi förra året, efter mer än två år av intensivt arbete, antog direktiv för att skynda på liberaliseringen av både el- och gasmarknaderna i Europa.
Jag måste emellertid säga att jag själv, i likhet med en del andra, då blev något överraskad över hur snabbt det här uppföljningsförslaget till en förordning om gasnät kom. Vi är överraskade därför att tidsfristen för medlemsstaternas genomförande av direktivet ännu inte har löpt ut – det kommer den att göra om ett par veckor – liksom därför att vi har en mycket ambitiös tidplan för när kommissionen skall lägga fram en utvärdering av tillämpningen och genomförandet av direktivet; detta skulle ske under 2006. Så långt bakgrunden.
Jag vill ta upp tre punkter som – det måste jag erkänna – har gjort mig ganska skeptisk. För det första, huruvida denna förordning är förenlig med det direktiv vi antagit. För det andra, den motivering kommissionen har lämnat och som jag inte direkt har hittat i texten, nämligen att tyngdpunkten skall ligga på den gränsöverskridande handeln. Den tredje fråga som har gjort mig ganska skeptisk är förslaget om ett mycket omfattande kommittéförfarande.
Nu har vi efter en lång diskussion, liksom föredraganden påpekade, enats om att fortsätta att arbeta med kommissionens modell. Vi har därför föreslagit ett antal ändringsförslag på de tre områden jag nyss nämnde. Vad beträffar min egen grupp är resultatet att vi stöder paketet i dess helhet. Detta är dock inte slutpunkten för min grupps arbete. Vi väntar på att se vad rådet gör och sedan kommer en andra behandling att följa, men här i kammaren kommer vi att fortsätta stödja dessa 42 ändringsförslag som utskottet antagit, och vi hoppas att detta kommer att föra oss ett litet stycke framåt på vägen mot öppna energimarknader. 
Blokland (EDD ).
   – Fru talman, först och främst vill jag tacka Peter Mombaur för hans arbete som föredragande i denna svåra fråga. När den rättsliga grunden för ett förslag är osäker, när medlemsstaternas rättigheter samtidigt kränks och när den faktiska texten lämnar en del i övrigt att önska, då är det inte lätt att utarbeta ett bra betänkande. Det är tillfredsställande att notera att rådet trots allt har nått politisk enighet, och att parlamentets reservationer har införlivats i vederbörlig ordning.
Under förra årets diskussion om att säkra en trygg naturgasförsörjning var jag föredragande för yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor. Jag angav då varför kommissionens förslag var otillfredsställande i ett antal avseenden. Det är glädjande att se att rådet har följt de viktigaste rekommendationer som fördes fram under diskussionerna.
En första rekommendation gällde den rättsliga grunden för kommissionens förslag. Kommissionen tog artikel 95 – den inre marknaden – som grund. Vid det tillfället talade vi om att det skulle ha varit mer lämpligt att använda artikel 100 som handlar om krisåtgärder. Jag anser att kommissionen har fel när den påstår att artikel 100 bara gäller ekonomi- och valutapolitik; i ett vidare perspektiv kan den ekonomiska politiken även omfatta energipolitik. Kommissionären uppgav att kommissionen inte ser saken på samma sätt som rådet och parlamentet. Har ni för avsikt att på nytt hänskjuta frågan till EG-domstolen?
Min andra rekommendation är den följande: Gasdirektivet som låg till grund för rådets gemensamma ståndpunkt cirkulerade inom rådet, kommissionen och parlamentet förra året. Förslaget om trygg försörjning verkar inte överensstämma med detta. Istället verkar det som om förslaget strider mot gasdirektivet. Det var överraskande att ett förslag om att säkra en trygg gasförsörjning lämnades till parlamentet innan behandlingen av gasdirektivet hade avslutats. Jag vill fråga kommissionären om det ändrade förslaget om en trygg naturgasförsörjning är baserat på gasdirektivet. I så fall, på vilket sätt? 
Kronberger (NI ).
   – Fru talman, det är två saker man måste tänka på när det gäller naturgas. Den första är tillgängligheten och den andra är priset. Jag anser att det är rätt att ta artikel 100 till grund nu, även om Hans Blokland har rätt i att vi måste göra en mycket fri tolkning av den. När trygg försörjning diskuteras är det alltid frestande att se det som ett tillfälle att införa indirekt priskontroll. Jag tror att vi på det hela taget kommer att misslyckas med detta, för det kommer inte att fungera och perspektivet är alldeles för kortsiktigt.
Vi får inte heller glömma att gas är beroende av priset, som i sin tur är kopplat till oljepriset, och att vi kanske misstar oss grovt när det gäller tillgängligheten. Det bästa sättet att trygga försörjningen är säkerligen att se till att vi har egen försörjning, och vi måste därför välkomna det arbete som gradvis görs för att a) producera egen kvalitetsgas inom Europeiska unionen och b) att leda in den gasen i våra egna tillgängliga nät. 
Adam (PSE ).
   – Fru talman! Efter nästan 25 år i detta parlament träder jag tillbaka i valet. Detta kan mycket väl vara mitt sista anförande i denna kammare. Som före detta gruvingenjör har energipolitiken varit ett av mina främsta intressen, så jag är glad över att göra min svanesång i ett energiämne.
Jag hoppas att parlamentet kommer att ge detta förslag ett starkt stöd eftersom det kommer att spela en viktig roll vid fullbordandet av den inre energimarknaden. Förslagets syfte är att säkerställa en rättvis tillgång till nätverk för alla marknadsaktörer och en verkligt konkurrenskraftig marknad för handel med gas i EU.
Riktlinjerna för tredjepartstillträde i bilagan har beslutats av medlemsstaterna, tillsynsmyndigheter, systemansvariga och systemanvändare. Det är därför lämpligt att den text för förordningen som man enats om i utskottet bör ligga så nära de riktlinjer som fastställdes vid Madridforumet som möjligt. Samråd med samtliga aktörer inom industrin är avgörande om regelverket skall bli effektivt. Därför måste de alla rådfrågas vid fastställandet av ytterligare riktlinjer. De nationella tillsynsmyndigheterna kommer att spela en avgörande roll vid genomförandet av riktlinjerna på medlemsstatsnivå, vilket föreskrivs i gasdirektivet.
Denna föreslagna gasförordning behandlar frågor som liknar den elektricitetsförordning som rådet och parlamentet enades om förra året. Det är lämpligt att samma institutionella system och förfarande bör gälla.
Jag uppmanar innerligt parlamentet att godkänna denna åtgärd. 
Della Vedova (NI ).
   – Fru talman, fru kommissionär De Palacio, herr Mombaur, herr Seppänen! I juni förra året antog Europeiska unionen, med svårighet och mycket försenat i förhållande till konsumenternas och de europeiska företagens behov, direktiv 2003/55/EG som innehåller avgörande åtgärder för att fullfölja avregleringen av gasmarknaden.
För att övervinna de kvarvarande hindren för fullbordandet av den inre marknaden inrättade medlemsstaterna ett system för informell samordning mellan å ena sidan gemenskapen och nationella organ, och å andra sidan företag och tillsynsmyndigheter inom gassektorn. Syftet var att utarbeta riktlinjer för tredjepartstillträde till överföringsnäten. Det har dock visat sig att denna informella samordning inte är tillräcklig för att få bukt med de kraftiga förseningar som hittills har uppstått. Faktum är att olika länders intressen i företag och de privilegierade ställningar som många gasleverantörer fortsätter att dra nytta av allvarligt har äventyrat möjligheten att skapa en inre marknad för gassektorn.
Vi bör därför välkomna kommissionens initiativ med förslaget till den förordning som vi måste diskutera i dag. Förslaget gör verksamhetsreglerna tydigare och bindande och svarar mot konsumenternas och företagens behov av säkerhet och snabbhet. Den text som utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har lagt fram stärker förslaget ytterligare, och jag anser därför att det bör stödjas i sin nuvarande utformning.
Vissa länder, särskilt Italien, som har en hög förbrukning av naturgas, en otillräcklig nationell produktion och ett stort och ökande importberoende, vilket gör att många länder måste korsas, har ett intresse av särskilda regler som i operativa termer innebär en verklig möjlighet att skapa en marknad och därmed ett system av avreglerade nät som gör gasen tillgänglig för företag och konsumenter i den omfattning som behövs, med valfrihet. 
Linkohr (PSE ).
   – Fru talman! Jag skulle vilja veta hur vi, eller de som kommer efter oss, kommer att tala om detta problem om tio år, och om vi blivit klokare eller inte. Jag kan inte besvara den frågan i dag.
En sak är säker: ökad konkurrens stärker försörjningstryggheten. Det har vi alltid varit medvetna om. Inte ens konkurrensen kan dock säkra försörjningstryggheten om inte tillgången finns, vilket enligt min åsikt innebär att försörjningstryggheten för i synnerhet naturgas till stor del kommer att vara beroende av en europeisk utrikespolitik för energi, med andra ord mångfald och försörjningstrygghet genom tillgång till gas.
Liksom många andra förespråkar även jag ett stegvis tillvägagångssätt. Jag anser att ansvaret, liksom när det gäller olja, i första hand ligger hos företagen. Jag skulle tro att frågan kommer att ses över inom två år och att vi kanske omprövar den nuvarande situationen. Jag anser inte att vi har någon tidspress på oss. 
Paasilinna (PSE ).
   – Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Konkurrensen kommer givetvis att snedvridas om exempelvis elmarknaden, men inte gasmarknaden, är tillgänglig. Den kommer att snedvridas ännu mer om vi skyddar monopol, som sedan köper upp mindre företag i andra länder.
Vi behöver gemensamma regler och konkurrenshindren måste undanröjas, vilket naturligtvis gäller samtliga medlemsstater. Jag stöder också Esko Olavi Seppänens önskan om att deltagarna i Madridforumet skall rådfrågas. Dessutom anser jag att den korrekta rättsliga grunden mycket riktigt är artikel 95, vilket anges i kommissionens förslag. Jag är förvånad över ändringen till artikel 100, vilket jag anser bara innebär ytterligare ett problem, och jag hoppas att vi kommer att gå tillbaka till artikel 95. 
De Palacio,
   . –  Fru talman! Jag står fast vid mitt tidigare uttalande om den rättsliga grunden, och kommer därför att inrikta mig på de olika åsikter som har uttryckts och på ändringsförslagen till Seppänenbetänkandet.
Låt mig börja med att tacka kammaren för den diskussion som uppstod om denna ytterst viktiga fråga, och för kvaliteten på de 43 ändringsförslagen. Detta innebär dock inte att vi kommer att kunna stödja alla 43. Jag vill framföra ett särskilt tack till föredraganden för hans utmärkta arbete. Jag vill också tacka Peter Michael Mombaur, som redan har lämnat kammaren. Jag delar inte hans uppfattning om att ändra den rättsliga grunden, men även han har verkligen arbetat på ett mycket konstruktivt sätt.
Jag måste meddela att kommissionen inte kan stödja de ändringsförslag som inskränker räckvidden för utkastet till förordning till att endast omfatta gränsöverskridande handel. Det skulle innebära att syftet med förslaget begränsas avsevärt. Detsamma skulle gälla dess möjligheter. Det skulle inte vara några problem att handla med gas mellan länder, men den inhemska konkurrensen skulle utan tvekan begränsas. I många länder, däribland flera nya medlemsstater, strömmar gasen i många nät. En del av dessa är inte sammankopplade med någon särskild importpunkt. Följaktligen är de inte heller sammankopplade med någon gränsöverskridande punkt.
Alla dessa transportnät och de berörda företagen skulle utestängas från det tillämpningsområde som fastställs i förslaget till förordning. Detta skulle förhindra och vara till skada för en väl fungerande inre marknad. Tillämpningsområdet är dessutom det som angavs i övergångsdirektivet och i det andra direktivet om den inre marknaden för gas.
Vad det handlar om är att främja konkurrensen, inte bara mellan de olika länderna utan också inom dem. En begränsning av förordningens tillämpningsområde skulle innebära en betydande begränsning av dess syfte och av möjligheten att verkligen skapa en konkurrenskraftig europeisk gasmarknad.
Vi måste emellertid också komma ihåg att flera talare, och i synnerhet Peter Michael Mombaur, har tagit upp frågan om att garantera en viss lönsamhet som skulle innebära att fördelningen av medel till upprättandet, konstruktionen och underhållet av gasnäten blir ett lockande förslag. I samband med detta kan jag meddela att vi är beredda att godta ändringsförslag 12. Vår uppfattning är att det förtydligar vår text och höjer dess kvalitet. Vi tycker att man i ändringsförslaget tar hänsyn till konkurrensen mellan de olika näten. Vår text innehöll ingen särskild bestämmelse om detta. Därför anser vi att ändringsförslaget bidrar till att lugna de som oroar sig för dålig lönsamhet. Följaktligen minskar det också oron för framtida problem i samband med nya investeringar.
Jag måste framhålla att miniminormerna för tillträde till transportnäten är absolut nödvändiga. De är mycket viktiga när det gäller att främja nya konkurrenters tillträde, och därmed också för att skapa en verklig inre marknad för gas. Jag kan inte nog betona detta.
Frågan om Madridforumet har också förts på tal. Man har föreslagit att vi bör gå något längre. Man har också uttryckt oro för att kommittéförfarandet i framtiden kan leda till att forumet eller dess huvudpersoner, dvs. själva sektorn, ställs utanför beslutsfattandet.
Kammaren måste komma ihåg att jag genom åren alltid har påpekat hur viktigt det är att vi regelbundet lyssnar på de berörda parterna, och vi är därför beredda att överväga en lösning som garanterar att sektorn, och alla andra berörda parter, kommer att höras vid Madridforumet.
Ändringsförslag 3 kan vara till stor hjälp i detta avseende. Vad som än händer framöver har vi inga avsikter att utestänga sektorn. Vi hoppas tvärtom att den fortsätter att vara engagerad. Om vi blickar framåt är det vår avsikt att stödja Madridforumet.
Kommissionen vill inte sträcka sig längre än till det som har tagits upp vid Madridforumet. Vi anser ändå att ett av de förslag som Eurogas lade fram vid forumet, och som handlar om principen om att outnyttjad kapacitet går förlorad, är mycket viktigt för avtalsområdet. Förhandsavtal skulle annars kunna leda till att tredje parter helt nekas verkligt tillträde. Detta skulle innebära att konkurrensen begränsas. Framtida användaravtal måste därför också baseras på principen om att outnyttjad kapacitet går förlorad. Detta är det enda sättet att se till att avtalen är genuina, och inte enbart syftar till att använda eller mätta den tillgängliga kapaciteten. Genom att skapa en artificiell överbelastning i näten skulle sådana avtal förhindra tredjepartstillträde.
Förslaget till förordning ligger i stort sett i linje med Madridforumets riktlinjer, vilket ni, mina damer och herrar, har påpekat och erkänt. De ändringsförslag som förtydligar eller stöder bestämmelserna i detta förslag till förordning kan godkännas, åtminstone delvis eller om texten i dem anpassas. Så är fallet med ändringsförslagen 1 och 22, och med många andra som jag inte nämner enskilt. En detaljerad förteckning kommer att upprättas.
När det gäller vissa tekniska frågor, till exempel de som tas upp i ändringsförslagen 14 och 16, behandlas dessa frågor av , som upprättades på begäran av Madridforumet. Jag måste säga att vi även i fortsättningen kommer att låta denna organisation ta hand om de frågorna, eftersom de är så pass specifika, komplicerade och tekniska. Organisationen har redan gjort stora framsteg, och rapporterar regelbundet till Madridforumet. Vi menar att detta är det bästa sättet att hantera den här typen av ärenden på.
Skälen till varför ändringsförslag som exempelvis 8, 17, 22, 27, 30, 35, 37 eller 42 inte kan godkännas är både praktiska och juridiska. Slutligen kan vi inte gå med på att nya riktlinjer om de återstående frågor som tas upp i förslaget till förordning måste läggas fram inom en i förväg fastställd tidsperiod. Undersökningar kan behöva genomföras när det gäller en del av dessa frågor. Diskussioner och förhandlingar om andra frågor kan ta längre tid än väntat. Ändringsförslag 31 kan därför inte godkännas.
Mina damer och herrar! Detta är den sista debatten om grundläggande energifrågor som äger rum i detta parlament. En debatt om ekodesign kommer förstås att hållas senare. Det är dock i viss mån en mindre fråga, som förenar industri och energi. Det tycks alltid vara samma personer som deltar i dessa debatter, och vi har lärt känna varandra ganska väl. Jag vill gratulera föredraganden Esko Olavi Seppänen och även tacka alla de ärade ledamöter som är närvarande för deras insatser och stöd under årens lopp. Deras bidrag har varit mycket uppskattade och har införlivats i många av de förslag som har utformats under denna period. Jag tycker att parlamentets konstruktiva inställning och det goda meningsutbytet avsevärt har förbättrat de flesta av de förslag som har lagts fram inför kammaren. För egen del har jag uppskattat er hjälp, mina damer och herrar, och även kommissionens aldrig sviktande stöd.
Man skall komma ihåg att det, tack vare denna konstruktiva inställning, har varit möjligt att göra imponerande framsteg under de senaste åren. Kommissionens antagande av grönboken innebar en vändpunkt. Parlamentets betänkande om grönboken var också ytterst viktigt, liksom de beslut som det ledde till. Jag kan nämna avregleringspaketen för gas och el. Viktiga kompletterande åtgärder, såsom tillträde till näten, har också vidtagits. Arbetet med detta håller just på att avslutas. Vi skulle ha velat slutföra detta tidigare, vilket Rolf Linkohr, Bernhard Rapkay och flera andra talare har påtalat. Vårt mål är trots allt inom räckhåll och vi närmar oss det sakta men säkert.
Förslaget om transeuropeiska nät är, tillsammans med avregleringen av gas och el, avgörande för att den europeiska inre marknaden för energi skall kunna bli verklighet vad beträffar infrastrukturerna. De nödvändiga åtgärder som gäller den nuvarande unionen har redan antagits. Arbetet med liknande åtgärder för den utvidgade unionen är långt framskridet.
Vi har arbetat som aldrig förr med att diskutera och främja frågor om energi och miljö. Andra parlament har tidigare haft en benägenhet att enbart sätta upp mål för detta viktiga område. Många goda föresatser har formulerats, men det har saknats särskilda förslag för att uppnå målen. Vi har lyckats omvandla de förtjänstfulla yttrandena och de goda föresatserna till texter, åtaganden och skyldigheter. Som exempel kan jag nämna främjandet av förnybara energikällor, energieffektiviteten i byggnader, biobränslefrågor, skapandet av intelligent energi, ekodesign och energieffektivitet. Gemenskapens politik har också spelat in. Detta har varit mycket viktigt. Goda framsteg har gjorts när det gäller gemenskapens politik om kärnsäkerhet. Arbetet är ännu inte klart, men mycket har åstadkommits. En annan fråga som rör den europeiska energimarknaden, och inom vilken stora framsteg har gjorts, är den om antagandet av ett europeiskt mål i fråga om försörjningstryggheten. Rolf Linkohr nämnde detta i sitt anförande. Vidare har även vikten av att säkra försörjningstryggheten inom unionen erkänts.
Stora framsteg har gjorts. Vi har arbetat väl tillsammans. Fru talman! Jag måste än en gång tacka parlamentet för dess samarbete, för alla de insatser som det har gjort och för dess värdefulla bidrag. De ärade ledamöterna förtjänar särskilt beröm för den intellektuella färdighet och djupa kunskap som de har visat prov på under arbetet med texterna, som ibland har varit oerhört komplicerade och tekniska. De har visat en utomordentlig förståelse för frågorna, och jag anser att gratulationer är på sin plats. 
Talmannen.
   – Tack, fru kommissionär. Ni var vänlig nog att tala om hur mycket ni har uppskattat det förträffliga samarbetet med Europaparlamentet och i synnerhet med ledamöterna av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Jag tror att jag talar för utskottsledamöterna och för hela Europaparlamentet när jag säger hur mycket även vi har uppskattat att få arbeta tillsammans med er, både när det gäller energi och andra områden. Jag är övertygad om att era känslor delas av parlamentets ledamöter.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0171/2004) av Thors för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om upprättandet av en ram för att fastställa krav på ekodesign för energiförbrukande produkter och om ändring av rådets direktiv 92/42/EEG. 
De Palacio,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Förslaget till direktiv om upprättandet av en ram för att fastställa de miljövänliga krav som gäller för energiförbrukande produkter är ganska innovativt. Jag vill tacka Astrid Thors och Claude Turmes för deras utmärkta arbete inom sina respektive utskott, utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi.
Målet är att finna rätt balans mellan två delar. Å ena sidan har vi konkurrens, miljöskydd och konsumentskydd, inom ramen för hållbar utveckling. Å andra sidan har vi de olika miljöfrågor som hänger samman med produkter. Det är viktigt att se till att inte flytta problem från det ena området till det andra. Det måste finnas en enhetlig syn på frågorna. Alla EU-institutionerna måste också arbeta tillsammans. På detta sätt försäkrar man att medlagstiftarna kan gå med på att uppdra åt kommissionen att anta åtgärder som skall tillämpas på specifika produkter.
Jag kommer att ta upp huvuddragen i detta förslag. Som titeln antyder är målet med förslaget att förbättra miljöbeteendet, det som kan kallas ekodesign, för energiförbrukande produkter. Den fria rörligheten för produkter som uppfyller kraven, skyddet av konsumenternas intressen och vår ekonomiska konkurrenskraft är dock mycket viktiga.
Vi inser att det korrekta genomförandet av dessa förslag kan visa sig vara till stor nytta för alla parter. Det finns ett antal olika skäl till att det kan vara fallet. Industrin kommer att vara motiverad att förbättra miljöaspekterna för produkter med en stor kapacitet för självreglering. Tack vare den stora marknaden för investerings- och designförbättringar, kommer en uppdelning av marknaden att undvikas och investeringarna att löna sig. Målet för åtgärderna kommer också att vara att snabbt kompensera konsumenterna och att ta med marknadens karaktär i det utvidgade EU i beräkningen.
Detta är förmodligen första gången som man genom ett förslag ger ett konsekvent globalt regelverk och därmed undviker tematisk lagstiftning. Det senare kan ibland visa sig motsägelsefullt. Med en integrerad produktpolitik strävar man efter att undvika risker av detta slag.
Energikonsumtion är ett av de huvudsakliga sätten som produkter interagerar med miljön på. Jag är glad att detta har framhävts i diskussionerna i de olika utskott som ålagts att överväga detta förslag.
Vad beträffar denna frågas institutionella dimension, föreslår vi att vi övergår från medbeslutandeförfarandet till kommittéförfarandet för att ta itu med särskilda produkter. Detta eftersom vi tycker att det är ett flexibelt sätt att hantera tekniska frågor på. Jag tänker till exempel på snabbt förändrade tekniker, och på planer för samråd med aktörer. Jag kan också nämna utvecklingen av självreglerande alternativ för en rad produkter som, enligt vår åsikt, är för omfattande för att hantera genom medbeslutandeförfarandet. Det skulle gå för långsamt och därmed vara mindre effektivt att försöka göra det.
Senare kommer jag att i detalj kommentera de ändringsförslag som kammaren skall lägga fram. För tillfället vill jag dock säga att jag tycker att debatterna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och i utskottet för industrifrågor, utlandshandel, forskning och energi visade sig vara mycket konstruktiva. Jag vill särskilt gratulera Astrid Thors och Claude Turmes, och alla föredragande för att ni försöker uppnå enighet vid första behandlingen. 
Thors (ELDR ),
   . – Herr talman! Värderade kommissionärer! Det tycks vara damernas afton här ikväll.
Att inbegripa de tekniska möjligheterna då de är som störst är det som ekodesign handlar om. Över åttio procent av miljöskadorna bestäms under produktens tillverkningsfas. Det har vi lärt oss under behandlingen av detta direktiv. Vi vet också att vi i EU har antagit många regler som skall utradera farliga ämnen. Vi har regler om avfallshantering med kvantitativa mål för återvinning och återanvändning. Det är då relativt naturligt att vi har lagt en viss tyngdpunkt just vid energikonsumtionen när förslaget behandlades i utskottet.
Jag vill betona detta eftersom det verkar som om det skulle ha riktats rätt kraftig kritik mot vårt arbete genom vilket energiaspekten har betonats. Detta i ett läge då vi fortfarande på de flesta håll i Europa har en kraftigt ökad energikonsumtion och många medlemsländer har svårt att uppnå Kyoto-målen. Det är då viktigt att vi får nya verktyg för att spara energi. I mitt eget land är den senaste uppgiften att vi kommer att överskrida kvoten för CO2-utsläpp under åren 2005-2007 med fjorton procent.
Kritik har också riktats mot s.k. som vi använder oss av här. Jag tror emellertid att det råder många missförstånd om vad vi menar. Vi vill ha den främsta och bästa tekniken som en referensram för kommande genomförandeåtgärder. Det bildar en ram för beslutet, men utesluter inte någon från marknaden. Tvärtom tycker jag att vi har ett system som ger utrymme för kontinuerliga förbättringar.
Betänkandet kritiseras också för att vi inte beaktat de tre pelare som omfattas av en hållbar utveckling. Miljön skall vi ha prioriterat på bekostnad av sociala och ekonomiska frågor. Den kritiken är felaktig, och jag tycker att ett studium av vad vi säger om livscykeltänkande liksom vårt stöd för de små- och medelstora företagen talar för sig själv. Vi ser de ekonomiska frågorna, vi ser de sociala frågorna och vi ser möjligheter, men också risker.
Att man i förtid beaktar miljöfrågor är till syvende och sist, som kommissionären också sade, mer ekonomiskt än många andra miljöstyrningsmetoder, t.ex. genom subsidier och tyvärr också genom märkning. Det har visat sig att det är rätt lite vi får för pengarna genom subsidier inom interventionsskedet.
Jag vill också peka på att precis som tidigare när vi behandlade grönboken om integrerad produktpolitik har vi också här stött åtgärder som gäller de små- och medelstora företagen. Vi uppmanar även kommissionen att upprätta en databas för att underlätta för alla företag att integrera livscykeltänkande och ekodesign i företagets verksamhet. Detta är ett innovativt begrepp. Det är ett tillämpningsområde som är brett, men egentligen handlar det om ett organiserat regelverk för hur vi skall gå vidare, hur vi skall välja det som är det viktiga och hur vi skall sätta upp kraven i framtiden, alltså urtypen för bra styrning.
Ingen här i parlamentet har protesterat mot att Europaparlamentet i framtiden inte skall avgöra hur mycket energi en produkt får konsumera. Vi säger tvärtom att det skall avgöras där sakkunskapen finns, vilket jag tycker är en viktig förenkling som vi föreslår.
Självregleringen har också sin roll enligt parlamentet, men bara om det ger bättre och snabbare resultat än vad det reglerade förfarandet skulle ge.
Tyvärr tror jag inte, fast jag inte riktigt uppfattade vad kommissionären sade i slutet, att detta parlament kommer att kunna träffa åtminstone en överenskommelse med rådet under denna behandling, och det innebär att vi förlorar en del tid. Vi hade velat gå snabbare fram, och vi vill att man i direktivet fastställer en arbetsplan bl.a. för de produkter som står för fyrtio procent av koldioxidutsläppen. Vi vill gå snabbt fram, eftersom vi tycker att mycket tid har förlorats.
Jag vill tacka kollegerna för ett gott samarbete beträffande beredningen av detta betänkande. Jag vill tacka för den förståelse som ni hade när jag tog över efter kollegan Ries som blev Europaminister i Belgien. Jag vill också tacka kommissionen för den goda viljan att nå en snabb överenskommelse med rådet.
Jag tycker också att vi har varit mycket eniga, och det har varit en stor styrka. På några små punkter skiljer sig våra tankar ännu, t.ex. när det gäller den rättsliga grunden och bedömningen av överensstämmelse men vi skall inte låta de detaljerna skymma det faktum att vi har varit eniga. Parlamentet vill snabbt ha framgång och snabbt genomföra de åtgärder som behövs. Jag hoppas att rådet och det parlament med nya kolleger som kommer att väljas efter oss snabbt skall kunna komma överens om detta så att vi inte får en ytterligare fördröjning när det gäller dessa viktiga åtgärder. 
Turmes (Verts/ALE ),
   . – Fru talman! Utformningen av apparater, IT-system och industrimotorer är av avgörande betydelse inte endast för klimatförändringar och försörjningstryggheten, utan även för den övergripande ekonomin i Europa. Detta erbjuder den enskilt största möjligheten avseende klimatförändringar, och även den mest brådskande möjligheten, eftersom omsättningstiden för sådana apparater ibland är två eller tre år och som mest tio till femton år, vilket är en mycket kortare tid än för infrastrukturer för energi. Det utgör även den billigaste möjligheten, eftersom de extra pengar som spenderas på att uppgradera en konstruktion kompenseras mer än väl genom reducerade elektricitetskostnader under dess livstid. 
Tyvärr släpar Europeiska unionen efter andra ekonomier, såsom Australien, USA och Japan. Till och med Kina är nu bättre på att fastställa standarder än EU. Vi är därför nöjda med att Europeiska kommissionen har kommit med detta förslag och att parlamentet lyckades stärka förslaget. Ett bra ekodesigndirektiv är viktigt inte bara för EU, utan även för världen. Det kommer snart att finnas mellan 500 och 700 miljoner nya medelklassmedborgare i Indien, Kina och andra sådana länder, så den enskilt största utmaningen för världsekonomin är att kunna erbjuda effektiva efterfrågade produkter, såsom apparater och datorer. Annars kan vi helt enkelt glömma att göra något åt klimatförändringarna. Detta utgör även en väldig möjlighet för den europeiska industrin, eftersom det kommer att öppna en enorm marknad. Tyvärr har delar av den europeiska industrin övat påtryckningar för ett svagt direktiv. Varför? Det är samma industrier som vill utlokalisera produktionen till Indien, Kina och liknande länder. Detta visar att just de industrialister som inte bryr sig om den globala miljön, inte heller bryr sig om att skapa mervärde och arbetstillfällen i Europa. Jag hoppas att rådet inte kommer att ge vika för dessa lobbyister. 
Liese (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionär de Palacio, mina damer och herrar! Att minska den mängd energi som används av apparater är till allas vår fördel. Det gynnar miljön, gör det möjligt för oss att nå Kyoto-målen snabbare och billigare och det gynnar konsumenten eftersom denne sparar pengar på elektricitet och elräkningar. Det är också en möjlighet för industrin att föra ut innovativa produkter på marknaden, särskilt om vi har enhetliga standarder för detta inom hela EU. Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna välkomnar därför varmt Europeiska kommissionens förslag och vi tackar uttryckligen kommissionär de Palacio för hennes engagemang.
Liksom de andra grupperna vill vi dock se några förändringar i kommissionens förslag. Vi vill ha större klarhet om vad kommissionen faktiskt skall göra med dessa befogenheter inom de närmaste åren. Av detta skäl vill vi ha en förteckning över de produkter som kommer att vara föremål för genomförandeåtgärder under de första åren, om det inte finns några frivilliga överenskommelser om att uppnå samma mål snabbare. Vi vill att texten skall innehålla färre vaga juridiska termer och framför allt vill vi ha en mycket sträng övervakning av marknaden, något som PPE-DE-gruppen prioriterar. Vi kan inte ha en situation, i denna eller andra frågor, där hederligt folk förlorar i slutändan, där en person som endast tillämpar CE-märkning när denne verkligen håller sig till reglerna straffas för att andra tillämpar märkningen utan att följa några regler alls. Därför måste det finnas mycket kännbara påföljder. Vi måste ha bättre kontroller och kraven måste vara sådana att de faktiskt kan kontrolleras.
Vi måste vara ambitiösa, eftersom det endast är då det inte kommer att finnas någon motivation för enskilda medlemsstater att gå utanför minimistandarderna. Det är därför vi är flexibla i frågan när vi röstar om de två rättsliga grunderna i morgon om målet är ambitiöst, och rådets reaktion avskräcker mig lite här. Jag är mycket besviken över att det irländska ordförandeskapet och rådet som helhet är så tveksamma. Det kommer att uppmuntra enskilda länder att gå sin egen väg. Jag tycker inte att det är bra. Vi behöver gemensamma EU-standarder och personligen måste jag säga att under mina tio års arbete i Europaparlamentet har jag sällan sett rådet uppträda så destruktivt eller ett ordförandeskap hantera en fråga så illa.
Jag vädjar till rådet och framför allt till det irländska ordförandeskapet, som tyvärr inte finns representerat här i dag, men någon kan kanske framföra meddelandet, att låta sig ledas av parlamentets ändringsförslag, åtminstone vid arbetet med den gemensamma ståndpunkten i juni. Om de inte gör det, om rådet helt enkelt ignorerar dessa ändringsförslag, kommer vi att få ett virrvarr av nationella regler, vi kommer inte att uppnå Kyoto-målen och konsumenterna kommer att fortsätta att i onödan slösa bort pengar på ström och energi. Om detta blir fallet kommer det irländska ordförandeskapet att ha misslyckats på denna punkt. Dess sista chans är att verkligen följa parlamentet och jag vädjar till dem att göra det. 
Scheele (PSE ).
   – Fru talman, fru kommissionär de Palacio, mina damer och herrar! Jag vill innerligt gratulera och tacka föredraganden. Hon har tagit sig an ett mycket svårt och komplext ärende med relativt kort varsel. Samordningen i Europaparlamentet har inte lidit alls av detta.
Vi har redan hört många bra argument i kväll om varför det är så viktigt för vår miljö och för skapandet av incitament för industrin att vi snabbt antar detta direktiv. Jag delar därför mina kollegers besvikelse över att ingen överenskommelse nåddes med rådet vid första behandlingen. Jag förstår att det är ett mycket svårt ärende för medlemsstaterna också, men vi i Europaparlamentet har visat att det är möjligt att närma sig varandra i mycket viktiga frågor, trots att våra utgångspunkter är mycket olika.
En fråga där vi inte har lyckats komma överens och där morgondagens omröstning kommer att visa vilken ståndpunkt Europaparlamentet intar, är frågan om den rättsliga grunden. För mig framgår det mycket tydligt av direktivets titel att miljöskydd är en av prioriteringarna. Därför är jag inte nöjd med att endast ha artikel 95, artikeln om den inre marknaden, som rättslig grund.
Om vi vill ha en bra miljö- och energipolitik är det inte rimligt att sätta koppel på medlemsstater som har kommit längre eller som har strängare krav i en viss fråga och binda dem. Jag vet att debatten mellan de som är närvarande redan har avslutats, men jag vill ännu en gång betona att jag och min grupp anser att det är mycket viktigt att ha två rättsliga grunder om miljö- och energipolitiken i medlemsstaterna skall bli bättre. 
Davies (ELDR ).
   – Fru talman! Industrin klagar över regleringar och inblandning från Bryssel. Jag kan knappast tänka mig en lagstiftning som rimligen kommer att skapa mer bekymmer för vissa tillverkare än den där man så detaljerat anger hur de skall tillverka sina produkter och vilka miniminormer för energi som de måste uppnå, med en mängd detaljerade specifikationer som ännu inte har tillkommit, apparat för apparat, som avgörs genom kommittéförfarandet och till mycket stor del utanför allmänhetens insyn.
Hur kan vi rättfärdiga inblandning i den privata marknaden i sådan utsträckning – inblandning och fastställande av normer som går långt utöver hälso- och säkerhetskraven? Jag anser att de möjliga fördelarna med energisparande, med att skapa effektivare produkter och med att reducera koldioxidutsläppen talar för sig själva. Det bekymrar mig att kommissionen i ett försök att göra medlemsstaternas olika krav förenliga, kanske kommer att utarbeta kompromisser som lägger normerna långt under vad som kan uppnås som bäst. Jag uppmanar kommissionen att sikta högt.
Detta är ett positivt steg. För att övertyga både medborgarna och konsumenterna finns det ett enkelt budskap: Genom att minska energianvändningen kan vi hjälpa dem att spara pengar, och vi kan alla bidra till att göra vårt för att rädda planeten. 
Bowe (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill fokusera på en särskild fråga. Vi har talat allmänt om detta betänkandes betydelse och betydelsen av de globala effekter som det kan få. Men låt oss titta på en liten fråga och på hur detta betänkande kan påverka den: låt oss titta på patronerna till bläckstråleskrivare, som förmodligen är en av de mest använda produkterna i världen. Verkligheten är att alla större tillverkare använder alla knep de kan för att förhindra konsumenterna från att göra ett rättvist köp, och på samma gång undergräver behovet att förbättra energieffektiviteten, som är en avgörande faktor vid skyddet av miljön.
Tillverkarna behöver denna lagstiftning för att få dem att agera rätt. Stora summor står på spel här. I genomsnitt kan en återanvändbar patron säljas för omkring halva priset för en ny produkt, och konsumenten bör få möjligheten att dra fördelar av detta. Vi behöver ändringsförslag för detta betänkande för att försäkra att dessa patroner återanvänds.
Undersökningar som utförts av organisationer såsom Consumers' Association har framhållit den typ av taktik som vissa av dessa kända företag använder sig av Till exempel installationen av mikrochip som påstår att patronerna är tomma och i vissa fall till och med får skrivarna att sluta att fungera, när de i själva verket har mycket bläck kvar. Detta är slöseri med resurser och slöseri med energi.
Undersökningar visar mycket tydligt på en mängd olika kostnader för olika operativsystem för skrivare, alla genomförda av operatörer som använder dessa metoder som tvingar konsumenten att köpa skrivarpatroner om och om igen, i stället för att återanvända och fylla på dem.
Om vi kan infoga ett krav på att patroner måste vara återfyllningsbara och återvinningsbara i den nya ekodesignlagstiftningen, kommer det att vara ett stort steg framåt både för att skydda konsumentintresset och för att gynna miljön. 
De Palacio,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill upprepa mina gratulationer till föredraganden, Astrid Thors. Jag vill också gratulera Claude Turmes, föredraganden för yttrandet från utskottet för industrifrågor, utlandshandel, forskning och energi. Jag vill tacka båda de ärade ledamöterna för deras arbete och bidrag till debatten.
Jag anser verkligen att det vi tar upp här är ett stort initiativ. Det kan få en verklig inverkan på målet att skilja tillväxt från ökad energiförbrukning. Stora besparingar i energiförbrukningen kan göras. Jag instämmer med de ärade ledamöterna som påpekade att en översikt över hela processen är det bästa sättet att undvika att lura oss själva. Trots allt finns det ingen mening med att spara in på en del av processen med att skapa en produkt, eller en del av produktens livslängd om slutresultatet är allmänt negativt.
En detaljerad förteckning över kommissionens ståndpunkt om de olika ändringsförslagen kommer att lämnas till ordförandeskapet(1). Trots detta skulle jag vilja säga några ord om några av de frågor som har tagits upp och diskuterats under debatten.
Först kommer jag att ta upp frågan om godkännande i rådet. Jag vill göra det klart för kammaren att jag hade hoppats att man skulle ha enats om denna text med rådet, och jag gjorde mitt bästa för att få ett godkännande, då detta skulle ha gjort att texten kunde ha antagits vid första behandlingen. Faktum är att när allt kom omkring stötte det irländska ordförandeskapet på allvarliga hinder för att uppnå våra mål vid första behandlingen. Trots det anser jag att det är mycket troligt att denna text kommer att antas vid andra behandlingen, om det skulle visa sig omöjligt att anta den vid första behandlingen. Som många ärade ledamöter har påpekat är det en brådskande fråga. Det är viktigt att anta denna nya gemenskapsförordning en gång för alla. Dessutom måste kommittéförfarandet inledas. Förfarandet måste vara tillräckligt flexibelt för att anpassas till efterföljande ändringar och den tekniska utvecklingen. Det måste också kunna ge lämplig respons på mer specifika frågor.
När det gäller kommittéförfarande och parlamentets brist på kontroll vill jag påminna er, mina damer och herrar, om att vi är delaktiga i globala allmänna avtal om god lagstiftning och institutionernas kapacitet att skapa länkar mellan sig själva. Jag anser att dessa avtal ger en tillräcklig försäkran om att det inte kommer att förekomma några avvikelser eller faktiska svårigheter beträffande genomförandet av dessa åtgärder.
När det gäller den rättsliga grunden har parlamentets utskott för rättsliga frågor och den inre marknaden bekräftat att artikel 95 i fördraget är den enda rätta rättsliga grunden för detta förslag. Jag instämmer i denna åsikt och hoppas att ni också kommer att göra det.
Det var dessa viktiga frågor jag ville ta upp. Jag måste betona hur brådskande det är att anta denna åtgärd. Jag hoppas verkligen att rådets gemensamma ståndpunkt kommer att vara så nära förslaget som lades fram av själva parlamentet som möjligt när vi ses igen i juni. Att anta texten vid andra behandlingen bör då vara ganska enkelt, under förutsättning att den inte antas vid första behandlingen. Jag hoppas att den kan antas så snart som det nya parlamentet samlas. Texten behöver verkligen antas före utgången av detta år. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. (2) 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0154/2004) av De Roo för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktivet om ett system för utsläppsrätter för växthusgaser inom gemenskapen, i överensstämmelse med Kyotoprotokollets projektmekanismer. 
Wallström,
   . – Fru talman! Jag vill först tacka Europaparlamentet och särskilt dess föredragande, Alexander de Roo, för hans arbete med betänkandet och i synnerhet för den mycket konstruktiva inställningen i förhandlingarna om kompromisspaketet, som bör ge oss möjligheten att nå en överenskommelse vid första behandlingen av detta viktiga förslag.
En överenskommelse vid första behandlingen om det som kallas ett ”kopplingsdirektiv” kommer att nås inom endast 10 månader, vilket bekräftar Europeiska unionens starka fortsatta engagemang för Kyotoprotokollet och dess flexibla mekanismer. En överenskommelse vid första behandlingen bekräftar ånyo hur högt Europeiska unionen prioriterar ett konkret agerande för att gripa sig an klimatförändringarna. Det kommer att ge våra samarbetspartner, i synnerhet utvecklingsländer och länder med övergångsekonomier, inklusive Ryssland, en viktig signal om vårt fortsatta stöd för Kyotoprotokollet och vår orubbliga avsikt att gripa oss an klimatförändringarna multilateralt. Det kommer att hjälpa våra samarbetspartner i deras hållbara utveckling genom överföring av miljömässigt sund teknik och kunskap.
Det kompromisspaket som lagts fram för parlamentet kommer att innebära ett viktigt uppsving för Kyotoprotokollet och dess projektmekanismer: gemensamt genomförande (JI) och mekanismen för ren utveckling (CDM). Det kommer att skapa ett behov av tillgodohavanden från JI- och CDM-projekt genom att låta omkring 12 000 företag inom hela Europa använda tillgodohavanden från gemensamt genomförande (JI) och mekanismen för ren utveckling (CDM) för att kunna uppfylla sina förpliktelser i enlighet med EU:s system för handel med utsläppsrätter. Därigenom kommer kompromisspaketet att höja kostnadseffektiviteten för EU:s system för handel med utsläppsrätter på ett sätt som även gynnar utvecklingsländer och länder med övergångsekonomier.
Jag vill betona att den överenskommelse som diskuteras i dag är helt och hållet förenlig med Kyotoprotokollets bestämmelser för genomförande, som vanligtvis kallas Marrakechavtalen. Som ni vet innehåller Kyotoprotokollet inte några bestämmelser om hur företag kan använda tillgodohavanden från JI och CDM. I detta direktiv klargörs nu hur detta kommer att genomföras av Europeiska unionen.
Det kompromisspaket ni har framför er är mycket noga balanserat. I paketet tar man upp parlamentets bekymmer, genom att ge en noggrann balans mellan kvaliteten och kvantiteten för de JI- och CDM-tillgodohavanden som skall användas inom EU:s system för handel, samtidigt som det fortfarande är robust och enkelt.
Kommissionen ber er nu att stödja detta kompromisspaket och, i och med detta, ta ytterligare ett beslutsamt steg för att stärka Europeiska unionens gensvar på utmaningen med klimatförändringarna. 

De Roo (Verts/ALE ),
   . – Fru talman! Jag vill inleda med att tacka mina skuggföredragande: Chris Davies från liberalerna, David Robert Bowe från den socialdemokratiska gruppen, Cristina García-Orcoyen Tormo från kristdemokraterna och Hans Blokland från EDD-gruppen. Jag tackar dem för deras enhällighet och stöd. Jag vill tacka det irländska ordförandeskapet för dess konstruktiva förhandlingssätt. Jag vill också tacka kommissionen som har samarbetat så väl, fastän den inte är förpliktigad att göra det. Jag står också i tacksamhetsskuld till kommissionär Wallström. Vi har nått en överenskommelse vid första behandlingen. Jag kommer att ta upp nio punkter. Enligt min åsikt är resultatet välgrundat.
Punkt 1: Detta kopplingsdirektiv träder i kraft så snart som 2005. Företagen kan börja nu, de får rättssäkerhet nu.
Punkt 2: Detta kopplingsdirektiv är inte avhängigt av att Kyotoprotokollet träder i kraft, vilket inte heller lagen om handel med utsläppsrätter är. För oss i Europa börjar Kyotoprotokollet att gälla nu. Vi tänker inte vänta tills Ryssland ratificerar Kyotoprotokollet. Etthundratjugo länder, två tredjedelar av världens befolkning, har redan ratificerat Kyotoprotokollet.
Punkt 3: Energiföretag och stora företag kan nu få utsläppsrätter genom att investera i övergången från kinesiska koleldade kraftverk till gas, i den ökade effektiviseringen av koleldade kraftverk, i solkraftverk i Indonesien, i vindkraftverk vid kusten i utvecklingsländer eller i att återvinna förbrukad gas från soptippar. Det finns många fler möjliga sätt att minska koldioxid och andra växthusgaser.
Punkt 4: Vi följde Kyotoprotokollet när vi beslutade att det inte är tillåtet att bygga kärnkraftverk.
Punkt 5: Kolsänkor kommer inte på fråga eftersom det, som denna kammare ser det, endast är en tillfällig lösning att plantera träd. Träd faller eller brinner upp. Även om träden dör en naturlig död ger de ifrån sig allt kol de har upptagit. Biomassa eller biobränslen är dock i högsta grad ett alternativ. Regeringar kan också skaffa sig erfarenheter genom sänkor.
Punkt 6: Stora vattenkraftverk är endast möjliga om de uppfyller de kriterier som Världskommissionen för dammar har fastställt. Fastän vattenkraft faktiskt är till hjälp i kampen mot klimatförändringar, bör också ekologiska och sociala kriterier beaktas. Även på denna punkt är vi strängare än vad som anges i Kyotoprotokollet.
Punkt 7: Överenskommelsen att medlemsstaterna måste vidta hälften av sina åtgärder från Kyotoprotokollet i sina egna länder och hälften utomlands har åter bekräftats. Överenskommelser enbart för att binda industrin till detta tak är inte förnuftiga eftersom detta leder till att regeringar, åtminstone vissa regeringar, gör 50 procent av sina investeringar utomlands samtidigt som industrin gör ytterligare 25 procent av landets investeringar utomlands. I slutändan kommer endast 25 procent att investeras i hemlandet och 75 procent utomlands. Genom att agera på detta sätt skulle vi sätta vår ekologiska trovärdighet på spel.
Punkt 8: Utanför Europa finns det ett stort intresse för vårt system för handel med utsläppsrätter och detta kopplingsdirektiv. Femton stater i USA och fyra delstater i Australien tänker försöka instifta likvärdiga system för handel med utsläppsrätter. Kommissionen kommer att undersöka om dessa länder kan ansluta sig till vårt europeiska system. Detsamma gäller Kanada och förhoppningsvis i framtiden också Japan. På detta sätt börjar Kyotoprotokollet att införas innan det officiellt träder i kraft.
Punkt 9: Vi måste utöka omfattningen av systemet för handel med utsläppsrätter till att inkludera flygväsendet och senare även vägtransporter. Detta är att föredra framför att välja inhemska gemensamma genomförandeprojekt, vilket föreslås av vissa.
Till sist tror inte den franska regeringen och industrin på detta kopplingsdirektiv. Det gör inte heller Greenpeace. Detta är gammalmodig dogmatism. Jag är glad att alla politiska grupper, ministerrådet och kommissionen har större förståelse och är beredda att stödja denna kompromiss. Klimatet försämras varje dag, och vi måste agera unisont. För klimatförändringar gör det ingen skillnad var växthusgaserna produceras. Beväpnade med detta kopplingsdirektiv inleder vi nu en världsomfattande kamp för att lösa klimatproblemen. 
Linkohr (PSE ),
   .Fru talman! Även jag vill tacka föredraganden för hans utmärkta arbete, och jag hoppas att en behandling kommer att vara tillräcklig.
Jag vill endast fokusera på en sak, nämligen sänkor. Jag håller inte med på denna punkt. Jag har precis kommit tillbaka från en resa till Sydamerika som medlem av en officiell delegation. Förvånansvärt nog har de tittat mycket noggrant på detta kopplingsdirektiv, i alla fall i vissa av ministerierna, och jag fick upprepade gånger höra hur viktigt det är för dem att sänkor, med andra ord skogsbruk, inkluderas. Jag förstår varför. Om vi tar med skogsbruk skulle det vara till mycket stor hjälp, inte minst för att bekämpa fattigdomen i dessa länder, eller för att skapa alternativ till droger på platser där dessa odlas.
Jag vill också nämna att för nästan ett år sedan ingick Frankrike ett avtal med Colombia som faktiskt inkluderade skogsbruk. Därför finns en konflikt mellan parlamentet och ministerrådet om att vi inte kommer att överleva på längre sikt. 
García-Orcoyen Tormo (PPE-DE ).
   – Fru talman, kommissionärer, mina damer och herrar. Det är nu ungefär två år sedan en ny väg framåt öppnades genom direktivet om handel med utsläppsrätter för de sektorer av industrin som släpper ut mest föroreningar. Dessa sektorer skulle involveras i kampen för att minska koldioxidutsläppen i atmosfären. Detta utgjorde ett komplext första steg som togs först nyligen. Det var verkligen nödvändigt för att EU skall kunna göra framsteg när det gäller att uppfylla sina åtaganden om klimatförändringar. Det är dock sant att ett klimat av rädsla och tvivel utvecklades i samband med den praktiska tillämpningen.
Det är därför ändringarna i detta kopplingsdirektiv är så omfattande. I det nuvarande kopplingsdirektivet tillåter man genomförande av rena utvecklingsprojekt. I direktivet tar man också upp erkännande av certifikat för minskning av utsläpp. Genom kopplingsdirektivet skickar man en viktig politisk signal från EU till utvecklingsländer, och antyder att utvecklingsländer genom dessa projekt sannolikt kommer att få mycket större hjälp än de troligen får nu för miljövänlig utveckling. Ett budskap skickas också till de berörda sektorerna, i vilket man gör klart att EU verkligen har för avsikt att tillämpa dessa medel för att underlätta delaktigheten i handeln med utsläppsrätter.
Jag tror att föredraganden Alexander de Roo till fullo förstod behovet av att se till att kopplingsdirektivet var mycket flexibelt. Han arbetade därför beundransvärt med alla politiska grupper. Dessutom genomförde han utmärkta förhandlingar med rådet. Jag är säker på att allt detta kommer att bära frukt i morgon och att en majoritet av kammaren kommer att rösta för direktivet vid första behandlingen.
Trots detta verkar det som om möjligheterna inte togs eller uppfattades som sådana. Dessutom har vissa framsteg varit för stapplande. Följaktligen är den flexibla mekanismen inte så flexibel som den borde vara. Föredraganden är medveten om detta, eftersom vi har diskuterat det tillsammans.
Jag tänker främst på inhemska eller nationella projekt, vilkas tillämpning har begränsats till järnvägsnäten. Jag menar att det skulle ha varit möjligt att acceptera många fler situationer utan att detta hade inneburit några nackdelar för direktivet.
Jag menar också att överdriven försiktighet visades vid överläggningarna om tillåtligheten och genomförandet av vattenkraftprojekt. Jag tror att sådana projekt behövs i dessa länder och att de är lämpliga för Marrakechavtalen. Jag instämmer med Rolf Linkohr om att sänkor behövs i dessa länder också, och att överdriven försiktighet har visats även i detta avseende.
Trots detta finns det några mycket positiva framsteg som är värda att notera. Ett av dessa är lösningen på problemet med kompletterande åtgärder. Jag kan också nämna medlemsstaternas kapacitet att organisera sig själva, dela gemensamma mål och fastställa den bästa blandningen av lämplig politik för att uppnå dem.
Jag tycker att detta är ett utmärkt resultat och vill gratulera föredraganden ännu en gång. 
Bowe (PSE ).
   – Fru talman! Jag välkomnar denna överenskommelse. Det är helt avgörande att se till att systemet för handel med utsläppsrätter fungerar när det inleds i januari 2005. Jag vill gratulera föredraganden till hans arbete. Jag har träffat många föredragande, och han har verkligen gjort ett mycket bra arbete. Han har säkerställt en överenskommelse med rådet som är en praktisk kompromiss och som kommer att ge avsevärda miljömässiga vinster, medan den ger industrin en rejält mycket större säkerhet än det ursprungliga förslaget. 
Jag är glad att vi har lyckats hålla igen antalet utfärdade tillgodohavanden. Det är en känslig lösning att låta medlemsstater övervaka och kontrollera marknaden och se till att den inte svämmar över. Angående särskilda frågor tror jag att vi har lyckats övertyga rådet om behovet av större eftertanke om huruvida inrikes projekt skall inbegripas. De riktlinjer som vi har fastställt i det hänseendet är användbara.
Vad ”sänkor” beträffar uppfattar jag det som om vi har den bästa tänkbara uppgörelsen: ett förbud för företag att använda tillgodohavanden från markanvändningsprojekt och kolsänkor i skogar åtminstone tills 2008. Vi kommer att bli varse att detta är mycket svårt att beräkna, och vi behöver tid för att undersöka det närmare.
Angående stora vattenkrafts- och kärnkraftsprojekt tycks det vara en besvikelse om vi ville att utsläppsrätterna för sådana projekt skulle utlämnas permanent från systemet, men i praktiken har parlamentet lyckats garantera att projekten och införlivandet inom det europeiska systemet åtminstone är i linje med Kyoto och Världskommissionen för dammar och Marrakechavtalen. Det är egentligen inget dåligt resultat.
Vårt budskap till EU:s regeringar är tydligt: verklig miljöförbättring genom minskade utsläpp måste genomföras genom långsiktiga, hållbara ansträngningar på hemmaplan och inte genom billiga, ogenomtänkta och potentiellt skadliga projekt i fattigare länder. Medlemsstater: vi kommer att hålla ögonen på er! 
Davies (ELDR ).
   – Fru talman! Överenskommelsen med rådet hade knappt nåtts förrän Greenpeace, Världsnaturfonden och Royal Society for the Protection of Birds hade dömt ut den som otillräcklig och uppmanat ledamöterna att förkasta den. Vissa ledamöter kanske kommer att rösta emot den när tiden är inne, men de kommer förmodligen att tillhöra de som brukar sätta industrins intresse framför miljöns. Jag är inte riktigt säker på att Världsnaturfonden betraktar dem som sina vänner.
Jag kände en viss skadeglädje, i synnerhet med tanke på det annalkande valet, över att vår föredragande från de gröna blivit utdömd av Greenpeace för sitt arbete, men personligen gratulerar jag honom. Han har gjort ett utmärkt arbete för att hålla ihop alla sidor i detta parlament. Givetvis är överenskommelsen svag, men vi måste börja någonstans. Verkligheten är att vi visste att det fanns motstånd mot genomförandet av dessa åtgärder, till och med bland medlemsstaterna.
Jag glad över att EU fortfarande försöker vara ledande i världen i hela frågan om klimatförändringar. Den verkliga frågan är dock, för det första, att vi måste införa något slags överenskommelse, och för det andra att vi måste gå framåt. Jag är bekymrad över vad som kommer att hända om Kyotoprotokollet inte träder i kraft. Detta är den nyckelfråga som kommissionsledamoten försöker att ta itu med denna vecka med sina kolleger. Kan vi övertala Ryssland – den avgörande komponenten i ekvationen – att ansluta sig till Kyotoprotokollet och få det att träda i kraft? Jag tycker inte om att behöva ge efter för utpressning. Det kan dock, för en gångs skull, vara ett pris som är värt att betala. 
Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Fru talman! Förra året slöt Jorge Moreira da Silva, vid den tiden ledamot i denna kammare, en överenskommelse med rådet om handel med växthusgaser. Detta var inte lätt, eftersom de överenskommelser som redan hade nåtts med industrin i ett antal länder för att minska utsläppen av växthusgaser måste införlivas i EU:s politik. I dag, eller snarare i morgon efter omröstningen, kommer vad jag anser vara en ny överenskommelse att ha nåtts och nya arrangemang kommer att finnas på plats, genom vilka handeln med utsläppsrätter kommer att utökas till att omfatta tredjeländer. Jag är stolt över att vi, Europeiska unionen, har visat att vi tar Kyotoprotokollet på allvar och att vi inte bara ingår överenskommelser utan också följer dem.
Vi har inom EU alltför länge fört en defensiv politik inom miljöområdet. Med den nya mekanismen för ren utveckling, CDM, och gemensamt genomförande kan vi ännu en gång ta ledningen på den internationella arenan. Tack vare utvecklingen och exporten av ren teknik skapar vi en ny marknad för renare produktionsprocesser. Vår europeiska industri kommer att gynnas av detta. Jag förväntar mig dock att överföringen av miljövänliga tekniker också skall hjälpa utvecklingsländerna att införa hållbarhet, och det kommer också att ge dem ökat välstånd. Utbytesprojekten som nu kan införas med utvecklingsländer eller med länder som rör sig mot en marknadsekonomi, utvidgar marknaden för handel med utsläppsrätter, och minskar därmed kostnaderna per reducerat ton växthusgas, en hög vinst för miljön till lägsta möjliga kostnad.
I utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och även i diskussioner med föredraganden har mycket sagts om riskerna med att placera minskningar utanför de egna medlemsstaterna. Eftersom vi nu har enats på EU-nivå om att ett gemensamt genomförande och CDM bara är tillägg, måste vi nöja oss med den granskning som har anordnats.
Det som är viktigt nu är att industrin tar det som är tillgängligt. Alexander de Roo har gjort sitt allra bästa, vilket jag varmt vill gratulera honom till. Han har möjliggjort välgrundade förhandlingar, vilket jag också vill tacka honom för. 
Liese (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionär Wallström! Innan jag kommer till betänkandet av Alexander de Roo vill jag säga några ord om handel med utsläppsrätter i allmänhet, om betänkandet av Jorge Moreira da Silva som Ria G.H.C. Oomen-Ruijten också har nämnt. I betänkandet av Jorge Moreira da Silva föreslog parlamentet att en övre gräns eller ett tak skulle införas för den nationella tilldelningsplanen, och vi ville att gränserna i varje lands nationella tilldelningsplan skulle vara desamma. Tyvärr avslog rådet då ändringsförslaget. Detta är ett av skälen till att vi nu står inför en situation där vi har ett virrvarr av nationella tilldelningsplaner som inte är kompatibla med varandra. Många medlemsstater hade fortfarande inte tillkännagett någon plan alls den 31 mars, och vissa har lämnat in planer som är allt annat än ambitiösa. Jag vill uttryckligen stödja er, kommissionär Wallström, i ert engagemang för att uppmuntra medlemsstaterna att införa andemeningen och innehållet i detta direktiv, och om nödvändigt inleda rättsliga förfaranden i EG-domstolen för att tvinga dem att göra detta. Även om parlamentets ändringsförslag inte antogs ordagrant, tillåter faktiskt inte kraven i bilaga III att industrin beviljas generöst ökade utsläppsrätter. Det är därför mycket viktigt att vi håller ögonen öppna i detta avseende. Vi har också sammanställt en skrivelse om detta till kommissionens ordförande Romano Prodi.
Vi kan inte tillåta att industrin i de medlemsstater som är relativt ambitiösa får lida på grund av att några få medlemsstater fortsätter att tro att de inte behöver göra något alls: Något måste också göras på nationell nivå, hur viktigt gemensamt genomförande och mekanismen för ren utveckling än är.
Detta leder mig till de Roo-betänkandet. Jag menar att de Roo-betänkandet är ett viktigt steg framåt inom den internationella klimatpolitiken. Vi stärker Kyotoprocessen och vi har också visat att det finns vissa gränser här. Till skillnad från Rolf Linkohr menar jag dock att vi gör rätt i att hålla oss till vår ståndpunkt att inte inkludera sänkor. Ni har nästan alltid rätt, Rolf Linkohr, men jag anser att ni har gjort en felberäkning här, även om ni är fysiker. I själva handeln med utsläppsrätter har vi en utsläppsfaktor på noll för biomassa, vilket betyder att man inte behöver några certifikat alls om man bränner biomassa. Brännande av biomassa gynnas mycket av detta. Om vi nu också betalar för plantering av träd, har vi själva beslutat detta och skyddar inte klimatet. 
Wallström,
   . – Fru talman! För det första – och ni har hört mig säga detta förut – kommer vi att få leva med frågan om klimatförändringar väldigt länge – kanske i generationer. Det kommer att utgöra en utmaning för mänskligheten i generationer framöver.
Det är viktigt att Europeiska unionen bör fortsätta att ge prov på ledarskap i denna fråga. Vi bör fortsätta att visa att vi är villiga att skrida till handling på hemmaplan och internationellt, och att vi anser att ett verkligt globalt problem även kräver en global lösning. Vi kommer också att bli tvungna att vara kostnadseffektiva. För att vara trovärdiga måste vi titta på de kostnadseffektivaste lösningarna. Detta är en del av det förfarandet, och i och med detta kommer vi att kunna mobilisera alla de olika aktörerna. Detta kommer att hjälpa oss att göra det. Jag tackar återigen föredraganden och hela Europaparlamentet för detta.
Jag vill kommentera två punkter som nämnts under debatten. Först och främst Ryssland. Som nämnts kommer en grupp kommissionsledamöter att åka till Ryssland senare i veckan för att diskutera ett antal frågor, inklusive många samarbetsområden med Ryssland. Vi bör inte vänta på Ryssland – det är riktigt – men de 120 länder som har skrivit under väntar inte; faktum är att de redan genomför åtgärder i fråga om klimatförändringar. Vi bör dock vidmakthålla pressen på Ryssland och göra det tydligt för ryssarna att de håller nyckeln till att genomföra Kyotoprotokollet, att det de gör är viktigt, och att vi räknar med dem. Därför kommer vi att fortsätta att arbeta med det.
Den andra frågan är viktig: argumentet om sänkor och vår ståndpunkt om sänkor. Jag är återigen glad över att vår ståndpunkt om sänkor är konsekvent, eftersom vi i alla förhandlingar om Kyotoprotokollet varit tämligen skeptiska vad gäller sänkor – åtminstone fram till en sådan tidpunkt då vi kan övervaka och kontrollera sänkor och betrakta dem som pålitliga.
Det är ett av argumenten, och det andra är sänkornas tillfälliga art och minskade utsläpp från dem. Vi har också följt vår inställning i detta förslag och jag välkomnar det. Detta är argumenten. Vi har alltjämt för många osäkerheter, och vi måste förtydliga dessa; men självfallet finns de i Kyotoprotokollet, och jag hoppas att detta en dag kommer att vara en möjlighet för Brasilien och andra länder. Så länge som vi inte har fullständig kunskap bör vi dock vara försiktiga.
Detta kommer att vara ytterligare ett effektivt instrument i vår klimatförändringspolitik. 
Talmannen.
   – Tack, fru kommissionär Wallström.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Bonde (EDD ).
   – Fru talman! Vi är fler än 63 personer som i egenskap av ledamöter av Europaparlamentet har lagt fram ett förslag till misstroendevotum mot kommissionen, inte för att vi inte har förtroende för alla kommissionärer, utan för att detta är det enda sätt vi har att tillskriva någon ansvaret för Eurostat-skandalen. Vi uppmanar kommissionen att själv tillskriva någon ansvaret och, om den inte vill göra detta är vi tvungna att lägga fram vårt förslag tillmisstroendevotum som omfattar alla.
Det finns 67 underskrifter av vilka 60 verifierades för ett par timmar sedan. Det finns ytterligare två underskrifter som verifierats av tjänsteenheterna, och det finns två som tjänsteenheterna inte vill verifiera och i samband med vilka vi har lämnat in skriftliga bekräftelser. Tjänsteenheterna bör nu därför ha åtminstone 64 underskrifter, och presidiet har inget annat val än att notera att ett förslag till misstroendevotum lagts fram med 63 underskrifter, med andra ord det erforderliga antalet underskrifter. Det måste därför tas upp på föredragningslistan inom 24 timmar, och en omröstning måste äga rum inom 48 timmar.
Jag hoppas att talmannen kan notera att de 63 underskrifterna nu har erhållits och att tjänsteenheterna inte tolkar arbetsordningen korrekt genom att försöka att få folk att dra tillbaka sina underskrifter. 
Talmannen.
   – Vi har noterat detta. Vi kommer naturligtvis att titta närmare på detta, kontrollera namnen och återkomma i ärendet i morgon. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på fördragningslistan är ett betänkande (A5-0265/2004) av Blokland för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om batterier och ackumulatorer och förbrukade batterier och ackumulatorer. 
Wallström,
   . – Fru talman! Jag vill börja med att tacka Europaparlamentet, utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och i synnerhet föredraganden, Hans Blokland, för hans betänkande.
Kommissionen försöker med sitt förslag om ett nytt batteridirektiv att vidga ramen för den befintliga gemenskapslagstiftningen om batterier och ackumulatorer som innehåller vissa farliga ämnen till att omfatta alla batterier och ackumulatorer som finns på gemenskapsmarknaden. I dag omfattar den befintliga lagstiftningen endast 7 procent av alla bärbara batterier som säljs varje år i Europeiska unionen. Detta har förhindrat upprättandet av effektiva nationella insamlings- och materialåtervinningssystem. Konsumenterna har även varit osäkra över vad som skall samlas in eller inte, och har därför inte deltagit effektivt i de nationella insamlingssystemen. Resultatet är att många batterier i dag hamnar i naturen. År 2002 till exempel deponerades eller förbrändes omkring 45 procent av den totala volymen bärbara batterier som såldes i EU:s 15 medlemsländer.
Det nuvarande förslaget syftar till att uppnå en hög nivå för miljöskydd, samtidigt som det bidrar till att den inre marknaden för batterier fungerar väl. I detta hänseende har kommissionens förslag två centrala mål: att skapa ett slutet kretslopp för alla batterier och ackumulatorer, och att införa ett ansvarssystem för den enskilde tillverkaren. Det förslagna slutna kretsloppet kräver att medlemsstaterna vidtar alla nödvändiga åtgärder för att förhindra att använda batterier bortskaffas för gott och uppnå en hög nivå för insamling och materialåtervinning av batterier. Jag är säker på att de föreslagna insamlingsmålen för bärbara batterier, i kombination med de föreslagna höga materialåtervinningsmålen, kommer att skydda vår miljö mot riskerna som följer då dessa batterier bortskaffas. Dessutom tar man i förslaget upp frågan om okontrollerat bortskaffande av farliga batterier som innehåller kvicksilver, kadmium eller bly. Utöver de befintliga restriktionerna för användning av dessa ämnen, som fastställs i direktivet om uttjänta fordon, kommer följande åtgärder att införas i detta hänseende: ett förbud mot deponering och förbränning av samtliga industri- och bilbatterier, vilket omfattar de flesta batterier som innehåller bly och kadmium, och ytterligare ett insamlingsmål för bärbara nickel-kadmiumbatterier, som kräver övervakning av avfallsflödet för att bestämma mängden bärbara nickel-kadmiumbatterier som bortskaffas. I den utvidgade konsekvensanalysen har man konstaterat att de föreslagna politiska alternativen är de mest hållbara från en ekonomisk, social och miljömässig synvinkel.
Jag inriktar mig nu mot införandet av ett ansvarssystem för den enskilde tillverkaren. Tillämpningen av ansvarsprincipen för tillverkare är ett viktigt steg mot att införliva de yttre miljökostnaderna i produktionsfasen och på samma gång mot att uppmuntra tillverkare att marknadsföra miljövänligare produkter.
Samtliga batterier och ackumulatorer bör avlägsnas från avfallsflödet och återvinnas för att undvika skador på miljön och återanvända de olika metaller som de innehåller. För att uppnå detta mål måste vi skapa ett slutet kretslopp och göra batteritillverkarna ansvariga för de produkter som de tillverkar. 
Blokland (EDD ),
   . – Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! För utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, vill jag klargöra mitt betänkande om batterier och ackumulatorer. Efter Europaparlamentets uttryckliga insisterande finns det äntligen ett förslag från Europeiska kommissionen. Ett antal punkter i kommissionens förslag kan ses som positiva.
För det första omfattas alla batterier av direktivet. För det andra finns det bindande insamlingsmål. För det tredje är återvinningsprocenten och återvinningseffektiviteten bindande, och för det fjärde har tillverkarens ansvar stor betydelse för finansieringsmekanismerna.
I utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har vi fört en utförlig debatt om batterier. Mer specifikt har vi diskuterat hur man undviker användningen av tungmetaller och insamlingsmål. Enighet har nåtts med alla grupper i de flesta punkter i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Också om insamlingsmålen för batterier har vi nått en kompromiss som har brett stöd. Eftersom försäljningssiffrorna för batterier varierar i tämligen hög grad mellan de olika medlemsstaterna, särskilt efter den 1 maj, har ett beslut fattats för att föreslå att insamlingsmålet skall utgöra en viss procentandel av försäljningen.
När det gäller att undvika att använda tungmetaller har utvecklingen pågått under flera år. I EU:s lagstiftning fastställs nu att tungmetallerna kvicksilver, bly och kadmium är förbjudna i material och fordonsdelar som kommit ut på marknaden efter den 1 juli 2003, samt i nya elektriska och elektroniska apparater som kommer ut på marknaden efter den 1 juli 2006.
Ett viktigt problem i samband med batterier och ackumulatorer är just förekomsten av kvicksilver, bly och kadmium, som är tungmetaller. På sidorna 9 till 12 i motiveringen till kommissionens förslag beskrivs tydligt de skadliga miljö- och hälsoeffekterna av kvicksilver, kadmium och bly. Av detta skäl förbjöds de flesta batterier som innehöll kvicksilver redan 1998. Den vägledande principen bakom förslagen till kommissionens reviderade batteridirektiv har alltid varit ett förbud mot nickel-kadmiumbatterier. Överraskande nog har kommissionen i sitt nuvarande förslag inte krävt ett förbud för dessa, utan föreslagit ett så kallat slutet kretslopp för kadmium. Det verkar dock inte finnas något slutet kretsloppsystem, eftersom endast 80 procent av bärbara nickel-kadmiumbatterier måste samlas in. Följaktligen hamnar 20 procent av alla bärbara nickel-kadmiumbatterier på soptippar eller i förbränningsugnar. Eftersom kadmium är en flyktig metall kommer den, i fallet med avfallsförbränning, oundvikligen att hamna i atmosfären. Det är därför utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentpolitik har infört ett förbud mot kvicksilver, kadmium och bly. Förutom detta har vi inkluderat en uttömmande förteckning över undantag för de fall där inga faktiska ersättningar finns. Detta omfattar batterier till hörapparater, nödbelysning, industribatterier, blyackumulatorer och sladdlösa motordrivna verktyg. Även om jag personligen inte tycker att det sista undantaget är nödvändigt, har jag ändå lagt till det för att tillmötesgå invändningar från ett antal ledamöter.
Ersättningen för nickel-kadmiumbatterier, nickel-metallhydridbatterier, arbetar vid en temperatur på –20 grader Celsius till +60 grader Celsius. Därför antar jag att dessa batterier kan användas inom hela EU.
Slutligen vill jag kommentera den tecknade serien från European Portable Battery Association, i vilken det inkorrekt antyds att inga typer av apparater längre skulle tillåtas om betänkandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor antas.
Jag har en gammal – fyra och ett halvt år gammal – mobiltelefon. Denna gamla telefon innehåller ett litium-jonbatteri. Jag är nästan säker på att batterierna i alla era mobiltelefoner är nickel-metallhydrid- eller litium-jonbatterier. Kort sagt, om nickel-kadmiumbatterier förbjuds i dessa produkter, innebär det inga som helst problem. Ett annat exempel från den tecknade serien handlar om blyackumulatorer i bilar, vilka inte förbjuds i direktivet om uttjänta fordon. Inte heller förbjuds de inom ramen för batteridirektivet, eftersom, som ni hörde för ett ögonblick sedan, de finns med på förteckningen över undantag. Detsamma gäller för knappceller i hörapparater och klockor, sladdlösa motordrivna verktyg, nödbelysning och alla tillämpningar inom industrin.
Till och med den europeiska konsumentorganisationen BEUC är för ett förbud mot nickel-kadmiumbatterier i konsumentprodukter. Fastän det, som ni är medvetna om, finns många alternativ, har jag lagt märke till att industrin i princip är emot ett förbud, detta i sådan utsträckning att de fortfarande är emot det i dag, trots att alla undantag de krävt finns med. Jag anser att sådana argument inte skall ha någon betydelse för beslutsfattandet. Jag misstänker att det finns en farlig taktik bakom detta. I detta avseende är det värt att notera att industrin, som visar så stort motstånd mot ett förbud mot nickel-kadmiumbatterier, förespråkar alternativ för dessa på sina egna webbplatser. Vi bör därför också främja dessa alternativ, nämligen genom att utesluta skadliga tungmetaller från batterier i så stor utsträckning som möjligt. 
Linkohr (PSE ).
   – Fru talman! Jag måste medge att innan jag kom till Europaparlamentet arbetade jag med nickel-kadmiumbatterier i tio år. Vi byggde till och med en fabrik och jag tog ett antal patent som nu har gått ut. Jag har därför inga ekonomiska intressen att anmäla. Jag måste också erkänna att vi på den tiden inte tänkte så mycket på hur dessa batterier skulle hanteras senare. Jag menar därför att vi gör rätt i att undersöka hur dessa batterier kan återvinnas.
Jag skulle dock råda er att inte använda förbud, utan att i stället införa alternativen snabbare, och sådana alternativ finns i teorin. Små bränsleceller kan lätt föras ut på marknaden i år eller nästa år, och de innehåller inga tungmetaller. De kommer också från samma företag som tillverkar nickel-kadmiumbatterier, det finns i alla fall många som har erfarenhet av dem, och jag skulle rekommendera detta i stället för att gå direkt till ett förbud. 
Goodwill (PPE-DE ).
   – Fru talman! Batterier utgör en del av vårt dagliga liv. Faktum är att man med rätta kan säga att utvecklingen av bärbar elkraft, i synnerhet laddningsbar elkraft, har revolutionerat våra liv.
Vi bär förmodligen alla på två eller tre batterier – i våra telefoner, i våra klockor, i våra bilnyckelringar och det kanske till och med finns en eller två pacemakers i detta parlament. Batterier har ökat säkerheten. Sladdlösa motordrivna verktyg har gjort byggplatser mycket säkrare, och vid strömavbrott är vi ofta beroende av batterier för reservbelysning och nödkraft. Jag var nyligen i ett kärnkraftverk där de har ett batteri stort som ett hus som levererar reservkraft i händelse av ett strömavbrott.
Jag vill gratulera kommissionen till dess förslag som är balanserat och står i proportion till problemet. I synnerhet gratulerar jag kommissionen till dess sätt att behandla problemet med avfall.
Vissa länder som till exempel Belgien har framgångsrikt avlägsnat batterier från avfallsflödet. Vi bör vara angelägna om att se till kostnaderna för detta. I Belgien kostar det åtminstone dubbelt så mycket att samla in batterierna som vad själva batterierna egentligen är värda. Vi behöver en marknadsstyrd lösning så att vi inte samlar in saker bara för sakens skull.
Liksom i de flesta avfallsfrågor i mitt land, är Förenade kungarikets meritlista patetisk. När de mål som kommissionen fastställt antas hoppas jag att de kommer att mötas, och att vi inte upprepar den situation som rådde med gamla kylskåp när direktivet låg på hyllan och samlade damm tills det var försent att tillämpa det i tid. Jag hoppas också att Förenade kungarikets regering kommer att finansiera de lokala myndigheterna ordentligt som åläggs uppgiften att samla in dessa batterier.
Jag stöder vissa av ändringsförslagen. I synnerhet stöder min grupp åtgärden att inte fastställa återvinningsmål baserade på ett godtyckligt antal gram – 160 gram för varje land. En sådan politik som skall passa alla skulle vara bisarr i länder som de baltiska staterna där batterimarknaden inte ens är hälften av 160 gram. Att fastställa återvinningsmålen grundade på en procentsats är en mycket förnuftigare inställning.
Min grupp kommer dock inte att stödja ändringsförslagen för artikel 4 avseende förbuden mot tungmetaller. För det första är alternativen inte utvecklade i varje enskild sektor. I fråga om motordrivna verktyg har i synnerhet de alternativa batterierna inte fungerat lika bra, och vi skulle få se verktyg som har en mycket kortare livslängd och som kastas tidigare än för närvarande.
För det andra har vi i Förenade kungariket haft ett antal studier om föroreningar där man tittat på deponering och förbränning. Trots att vi har kadmium i miljön, är batterier som källa till kadmium inte betydande. Om vi vill minska detta måste vi se över fossila bränslen, gödningsmedel och metallframställningsindustrierna.
Slutligen, tidsskalan. Batterier som säljs nu kommer inte att hamna i avfallsflödet förrän om mer än 16 år. Därför löser inte förbudet mot tungmetaller problemet på kort sikt. 
Lange (PSE ).
   – Fru talman, fru kommissionär Wallström! Vi använder verkligen fler batterier i dag, och det orsakar problem. Först och främst vill vi göra batterier miljövänliga att använda, och sedan vill vi se till att de inte bidrar till att göra våra avfallsproblem värre än de redan är. Detta betyder att vi behöver en strategi som garanterar att så få batterier som möjligt hamnar på soptippar, för det andra måste vi se till att innovationer görs i fråga om batteritillverkning.
Jag stöder därför också kommissionens strategi att inkludera alla batterier i lagstiftningen och att se till att det finns ett tillverkaransvar inom batteritillverkningen. Jag instämmer också i de många kompromisser vi gemensamt har nått med målet att förbättra organisationen av insamlingen och återvinningen av batterier så att våra avfallsproblem faktiskt minskar.
Det finns en rad olika åsikter i kammaren om hur man skall uppmuntra innovationer och undvika tungmetaller. Det viktiga är att vi sänder ut signalen att vi vill ha batterier som inte skadar miljön, som inte innehåller tungmetaller och som är enkla att återvinna. Parlamentet måste se till att denna signal är tydlig så att batteriindustrin förnyar sig. Detta kan förstås också genomföras genom att använda olika deponeringssystem, med en högre deponeringsavgift för skadliga batterisystem än för andra. I slutändan måste också konsumenten göra sitt. 
Davies (ELDR ).
   – Fru talman! Trots hotet om en misstroendevotering hoppas jag att kommissionsledamoten inte kommer att avbeställa sina flygbiljetter till Moskva.
Lobbyarbetet har varit intensivt och övertygande i denna fråga. Jag måste medge att mina åsikter i fråga om detaljer har ändrats många gånger, men jag har kommit till slutsatsen att samtidigt som vi stöder ett slutet kretslopp för materialåtervinning av kadmiumbatterier på medellång sikt, bör vi på lång sikt eftersträva att ersätta sådana batterier på grund av deras giftighet. De många undantag som jag kommer att stödja visar att jag anser att detta tillvägagångssätt är måttfullt och balanserat.
Vi måste vara försiktiga med att inte fastställa en nivå för bly som är så låg att den i verkligheten hindrar användning av batterier som endast innehåller spårelement av bly för viktiga ändamål, särskilt hörapparater. Jag betvivlar inte att vi i praktiken kommer att kunna lösa dessa frågor då vi överväger lagstiftningen ytterligare.
Jag vill beröra frågan om insamlingsmål för bärbara batterier. Jag är djupt cynisk angående dessa. Jag har varit föremål för påtryckningar från British Local Government Association, som vill att jag stöder förslag om mycket högre mål – detta från en organisation som representerar lokala myndigheter som för närvarande endast samlar in 12 procent av hushållsavfallet. Alltihop framstår som löjligt. Som vi vet kommer medlemsstaterna alltför ofta överens om vad som bör vara rättsligt bindande mål i den säkra vetskapen om att de patetiskt ohanterliga genomförandeförfaranden som kommissionen har till sitt förfogande kommer att innebära att de egentligen aldrig kommer att behöva uppnå dessa mål inom en tid som ens är i närheten av den föreslagna tidsskalan. Liksom jag har sagt under de senaste fem åren, måste vi hitta bättre sätt att få ministrar som ställer sig bakom dessa överenskommelser att hålla sitt ord. 
De Roo (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Kadmium är ett mycket giftigt ämne. I ramdirektivet för vatten beslöt vi, det vill säga rådet, parlamentet och kommissionen, att successivt införa ett förbud mot kadmium. Varför gör vi inte samma sak här?
Kommissionen har föreslagit ett slutet kretslopp för kadmium, men föredraganden har redan påpekat att endast 80 procent återvinns, vilket betyder att 20 procent försvinner ut i miljön. Kommissionens förslag har en annan svag punkt, nämligen avlägsnandet av kadmium – en liten mängd av det – från avfallsflödet, som är enormt. Detta är ett mycket ineffektivt arbetssätt, och därför är det bättre att arbeta med ett förbud och senare införa ett antal undantag.
Litium-jon- och nickel-hydridbatterier finns redan på marknaden. I framtiden kommer också bränsleceller att finnas tillgängliga. Det finns således redan ett alternativ. Även marknadsandelarna för alternativet växer redan. Därför är det mycket beklagligt att kommissionen har gett efter för trycket från delar av industrin. EU-politiken borde belöna pionjärerna inom industrin och inte dem som ligger efter, vilket kommissionen gör. Tyvärr är det exakt detta, att belöna dem som ligger efter, som kristdemokraterna och kommissionen gör. Jag hoppas att majoriteten i denna kammare vet bättre. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Kadmium är en farlig kemikalie. Det är cancerogent och kan leda till svåra skador på nervsystemet. Det anrikas också biologiskt, vilket innebär att det stannar i kroppen och lagras med tiden. Hög exponering kan leda till allvarlig lung-, prostata- och njurcancer. Användningen av kadmium bör därför förbjudas. Åtminstone skulle ett förbud mot kadmium i hushållsbatterier hjälpa till att minska kadmiumnivåerna och med tiden främja användningen av alternativ i batterier. Dessa alternativ till kadmium är vad vi verkligen behöver, och de finns redan.
Kadmiumförorening av miljön innebär mycket höga hälsomässiga och ekonomiska kostnader, inklusive kostnader för vattenrening. Dessa kostnader – eller mer korrekt dessa potentiella besparingar – måste tas med i beräkningen när kostnaden för ett förbud mot kadmium bedöms. Om man betraktar farorna med kadmium inser man att vi måste finna alternativ. Det finns alternativ och vårt enda sätt att få dem är att införa ett förbud. På lång sikt är detta rätt inriktning för folkhälsans, konsumentskyddets och miljöns skull. Den propaganda som vi har hört, som är fullständigt förenklad och helt felaktig, gör ingenting för att hjälpa debatten, slösar pengar för dem som försöker att stödja den motsatta inriktningen, och kommer inte att fungera. Jag hoppas att ledamöterna i detta parlament inte kommer att påverkas av denna förenklande smörja. 
Wallström,
   . – Fru talman! Jag har lämnat en lista till sekretariatet som anger vilka ändringsförslag som är godtagbara för kommissionen.(1). Jag kommer att begränsa mig till att kommentera två frågor som har väckts under debatten och återigen förklara varför kommissionen inte föreslog ett förbud.
Som ni vet genomförde kommissionen en utvidgad konsekvensanalys vid utarbetandet av detta förslag. Den har bedömt hållbarheten i olika politiska alternativ, inklusive ett förbud mot ämnen. Det är viktigt att komma ihåg att kommissionen i detta förslag har bevarat en allmän restriktion för användningen av kvicksilver i batterier, i enlighet med det befintliga batteridirektivet. Restriktionerna i direktivet om uttjänta fordon fortsätter också att gälla, så bestämmelserna finns.
Utifrån denna konsekvensanalys valdes dock inget förbud mot ämnen av följande anledningar: Ett förbud mot ämnen kan bara vara aktuellt om möjliga alternativ finns. För tillfället finns dessa alternativ inte för alla tillämpningar. Ett förbud skulle alltid vara begränsat i sin omfattning och skulle aldrig kunna omfatta alla farliga batterier. Såsom vi redan har hört kommer ett förbud mot ämnen kanske inte att omfatta sladdlösa motordrivna verktyg, nödbelysning och industriella tillämpningar. Faktum är att ett förbud endast skulle stå för omkring 16 procent av den totala marknaden för nickelkadmium-batterier, och mindre än 6 procent av den totala marknaden för blybatterier.
En hög procentsats av dessa farliga batterier används eller lagras för närvarande i hemmen. Man uppskattar att 60 procent av de laddningsbara bärbara batterierna ”hamstras” eller lagras i hemmen. De skulle inte omfattas av förbudet och skulle ändå riskera att hamna i naturen. För kadmiumbatterier har ersättningarna en kortare livslängd och är dyrare, så det skulle skapa mer avfall och extra kostnader för konsumenterna. Detta är huvudargumenten till varför vi väljer ett slutet kretslopp som lösning.
Vi har föreslagit detta slutna kretslopp för samtliga batterier. Det bör säkerställa att batterier inte längre hamnar i avfallsströmmen, utan i stället samlas in och återvinns. För industriella nickelkadmium-batterier garanteras det slutna kretsloppet av det förslagna förbudet mot deponering och förbränning.
Detta är våra huvudargument. Jag förmodar att detta kommer att debatteras från och med nu, men vi tycks alla vara överens om att det är viktigt att övervaka vad som händer och hitta den bästa lösningen för att se till att dessa farliga ämnen och batterier inte hamnar i avfallsströmmen. De måste tas om hand.
Jag tackar er för ert arbete med detta betänkande och för debatten. 
Talmannen.
   – Tack, fru kommissionär Wallström.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0261/2004) av Wijkman, för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, om kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet om integrerad produktpolitik – Miljöpåverkan ur livscykelperspektiv. 
Wijkman (PPE-DE ),
   . – Fru talman! Fru Wallström! Miljöpolitiken har hittills varit relativt framgångsrik när det gäller att ta hand om punktutsläpp från fabriker, kraftverk osv. Det förhåller sig annorlunda med icke-punktutsläpp, dvs. påverkan från konsumtionen av varor och tjänster. Problemet vi står inför är att de samlade föroreningarna i samhället, inte minst via våra konsumtionsvanor, hela tiden ökar. Europeiska miljöbyrån har nyligen visat att avfallsvolymen i de femton medlemsländerna ökat med femton procent sedan 1990. Trots att vi alltså reducerat föroreningar och använder energi och material mer effektivt äts vinsterna snabbt upp av ökad tillväxt. Eftersom BNP i världen förväntas öka tre, fyra gånger de närmaste 30-40 åren måste vi göra någonting radikalt om vi inte bokstavligen skall dränkas i ett allt större berg av sopor och föroreningar.
Den integrerade produktpolitik som vi diskuterar här idag erbjuder utmärkta möjligheter att skapa en ram av incitament för att få oss att lämna produktions- och konsumtionsmönster. Dessa karaktäriseras av ett slit- och slängtänkande av linjära flöden till förmån för resurseffektivitet, avfallsminimering, kontrollerad användning av farliga ämnen och ett stärkande av naturresursbasen. För att detta skall ske måste emellertid den integrerade produktpolitiken grundas på en långsiktig vision av hur vi skall förändra vår industriella produktionsmodell.
Jag menar att det vi lärt oss är att det inte räcker att förorena lite mindre. Vi måste sträva efter produktions- och konsumtionsmönster som är rena i sig själva.
Fördelen med integrerad produktpolitik är att den innebär ett helhetsgrepp, dvs. angriper hela produktkedjan, från råmaterialutvinning via produktdesign och själva produktionsfasen till det stadium när produkten tjänat ut. Kommissionens förslag innehåller ett antal bra saker, men är ändå inte tillräckligt proaktivt. Det verkar som om kommissionen delvis valt bort den integrerade produktpolitiken till förmån för de tematiska strategierna. Jag ser det inte som ett antingen eller utan som ett både och. Vi behöver de tematiska strategierna, men vi behöver också ett ramverk för den integrerade produktpolitiken för att hålla ihop politiken och vara en drivkraft i själva genomförandet. Överhuvudtaget måste miljöpolitiken och även energipolitiken bli långt mera koherent och konsistent. Vi har idag en uppsjö av direktiv och regelverk, men helheten får alltför litet uppmärksamhet.
Kommissionen talar i sitt förslag om att använda frivilliga metoder så mycket som möjligt. EMAS och ISO är naturligtvis bra, men forskningen visar att det inte räcker. Frivilligheten i kommissionens tappning är också kopplad till marknadskrafterna, dvs. arbetet med marknaden. Eftersom miljökostnaderna högst sällan är invägda i priserna fungerar emellertid marknaden inte tillfredsställande. Företagen måste få direkta incitament, dvs. kunna tjäna pengar på att utveckla miljöanpassade produkter. Så är det sällan idag och hur skall då marknaden kunna hjälpa till?
Kommissionen talar i sitt meddelande om att förbättra informationen till konsumenterna. Det är bra, men det är naivt att tro att bättre märkning och bättre miljöinformation skall lösa detta problem. Jag har själv varit med och utvecklat miljömärkning i Norden och jag vet hur svårt det är att få ett brett genomslag.
Som jag ser det behöver vi ett dynamiskt ramverk kring den integrerade produktpolitiken som ger riktlinjer för politiken i stort och som ger stöd för de tematiska strategierna. Detta ramverk bör kännetecknas av en klar vision som bl.a. går ut på följande.
För det första en systemansats där livscykeltänkandet utgör själva basen. För det andra en fördjupad förståelse av hur naturen och ekosystemet fungerar för att kunna anpassa företagens produkt- och affärsmodeller efter biologiska principer. För det tredje en optimering av själva produktdesignen genom val av materiel med så liten miljöpåverkan som möjligt. För det fjärde principen om att produkter som har tjänat ut skall separeras i sina beståndsdelar och återanvändas, alternativt om det är frågan om biologiskt nedbrytbara material, fasas in i naturens kretslopp. Slutligen skall informationsevolutionen utnyttjas långt mer maximalt för att främja större effektivitet när det gäller användningen av energi, material och avmaterialisering.
Särskilt viktigt är det att uppmärksamma de möjligheter som erbjuds genom att lära av naturen och kopiera naturen. Jag hinner inte gå in på detta nu, men det finns en rad exempel där företagarna idag utnyttjar dessa principer och åstadkommer helt rena lösningar och dessutom tjänar pengar på det.
Fru talman, vid diskussionen i utskottet framhöll kommissionens representant att man inte är primärt inställd på ett ramdirektiv. Jag beklagar detta. Jag är övertygad om att det behövs och jag hoppas att kommissionen under Wallströms ledning kommer att ta sig en funderare på detta och inse att det är viktigt på sikt att åstadkomma ett horisontellt politiskt ramverk som hjälper till i det totala miljöarbetet. 
Wallström,
   . Fru talman, ärade parlamentsledamöter! Parlamentets förslag till betänkande stöder ett livscykeltänkande och ger en god vägledning för hur kommissionen skall vidareutveckla den integrerade produktpolitiken under de närmaste åren. Vi har lagt ner mycket ansträngningar på att hitta ett namn som är bättre och som kan säga någonting till den oinsatte om vad detta handlar om. Bara det är en viktig uppgift. Jag uppskattar verkligen de ansträngningar som ligger bakom detta betänkande, i synnerhet det arbete som har lagts ner av föredraganden Anders Wijkman.
I kommissionens meddelande betonar vi att det var nödvändigt att visa hur det här kan fungera i praktiken och vi har också sagt att vi vill använda två metoder för detta. För det första att genomföra ett par pilotprojekt som för samman olika aktörer för att diskutera och helst också genomföra åtgärder som minskar dessa speciella produkters miljöpåverkan. För det andra håller vi på att utarbeta en europeisk förteckning över de produkter som har den största potentialen för miljöförbättringar. En sådan förteckning kan hjälpa oss att inrikta våra insatser på de viktigaste produkterna.
I betänkandet finns många intressanta insikter. Låt mig kommentera ett par av dem som är viktiga och som visar på sambandet mellan temastrategierna och detta förslag, som också föredraganden nämnde. Jag skulle också vilja beskriva hur jag ser på kopplingen mellan integrerad produktpolitik och andra initiativ som nämns i betänkandet, i synnerhet de två temastrategierna; strategin för en hållbar användning av naturresurser och strategin för förebyggande av avfall och återvinning.
Min långsiktiga vision för dessa tre områden är egentligen ganska okomplicerad. Jag anser att strategin för naturresurser skall omfatta de allmänna problemen förbundna med frågan om hur vi skall kunna bryta sambandet mellan ekonomisk tillväxt och miljöpåverkan. Strategin skall ange vad man skall göra för att åstadkomma denna frikoppling och fastställa allmänna mål om hur naturresurserna skall skyddas mot överexploatering och förorening. Den integrerade produktpolitiken skall sedan omvandla de här resursinriktade målen – glöm inte att naturresurserna ger oss mineraler, föda, ren luft och vatten – till konkreta åtgärder för att minska produkters och tjänsters miljöpåverkan samtidigt som man skapar affärsmöjligheter.
Det spelar ingen roll att vi börjar utarbeta en integrerad produktpolitik redan innan resursstrategin är färdig. Som vi har sagt i vårt förslag så kan vi göra mycket redan nu. Jag anser också att strategin som rör avfall och återvinning tydligare bör inriktas på de miljö- och marknadsproblem som uppträder i den delen av livscykeln. Det betyder inte att man glömmer bort hela produkternas livscykel. De åtgärder som vidtas här måste tvärtom beakta miljöpåverkan under hela livscykeln med tillämpning av integrerad produktpolitik.
Därför tycker jag inte heller att integrerad produktpolitik skall omfatta resursbaserade mål. Jag tycker att de passar bättre inom resursstrategin och jag tror inte heller att man inom integrerad produktpolitik skall förespråka användning av vissa material, oavsett om det rör sig om biobaserade material, kompositmaterial eller annat, eftersom man då riskerar att strunta i livscykelperspektivet.
För det andra vill jag understryka att jag inte anser att detta är rätt tillfälle att göra ett ramdirektiv om integrerad produktpolitik. Vid sidan av frågan om vad som realistiskt sett kan ingå i ett sådant direktiv – det borde täcka ett mycket stort antal verktyg och begrepp samtidigt som efterlevnaden bör kunna kontrolleras så anser jag helt enkelt att det är för tidigt att avgöra om ett sådant ramdirektiv är nödvändigt. Hur otåliga vi än är så tror jag att vi måste vänta litet och se hur olika aktörer kommer att tillämpa integrerad produktpolitik i praktiken. Det gäller både industri, regeringar och konsumenter. Om de inte utnyttjar de möjligheter som den erbjuder kan vi överväga en strategi som i mindre grad bygger på frivillighet, men jag tror det är för tidigt att dra slutsatser om det idag.
Under år 2007 kommer kommissionen att se över de två punkter som jag nämnt och hela den integrerade produktpolitiken. Om det visar sig nödvändigt kommer vi att göra förändringar. Några exempel skulle kunna vara att lägga större tonvikt på tjänster, förespråka ett ramdirektiv eller ändra den integrerade produktpolitiken till följd av diskussionerna om temastrategierna. För övrigt anser jag att föredraganden har många viktiga poänger i sitt inlägg som definitivt borde styra vårt tänkande i högre grad och rent allmänt inför framtiden. 
Lange (PSE ).
   – Fru talman, fru kommissionär Wallström! Jag stöder bestämt Anders Wijkman. Om vi verkligen vill genomdriva en hållbar produktion måste vi tänka i livscykler och inte i enskilda produkter. Det är därför, fru kommissionär Wallström, som vi också behöver en strukturell ram att bygga på. Om man tittar på den grund vi nu har, är det en grund vars olika byggstenar är spridda på marken. Vi har EMAS, vi har miljömärkning och för batterier har vi åter beslutat om miljömärkning. Sedan har vi gränsvärden, och när det gäller bilar har vi mer miljövänliga fordon. Vi har systemet med offentlig upphandling, men ingenting hänger samman. Följaktligen är företagarna och konsumenterna givetvis inte helt på det klara med hur den integrerade produktionen skall kunna gynna dem. Därför kan jag inte göra annat än att bestämt stödja Anders Wijkman. Vi behöver ett ramverk för fundamentet så att dessa byggstenar passar ihop och bildar en förnuftig struktur. Endast då anser jag att vi kommer att kunna övertala tillverkarna att ändra sina produktionsmetoder och slutligen få en miljövänlig och hållbar produktion. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A5-0234/2004) av Lambert, för utskottet för sysselsättning och sociala frågor, om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om samordning av de sociala trygghetssystemen. 
Lambert (Verts/ALE ),
   . – Fru talman! Jag beklagar den sena timmen för debatten om detta ämne som faktiskt kommer att påverka många av våra medborgares liv, men kärngruppen bland anhängarna till förordning 1408 är fortfarande här och inser dess betydelse.
Detta arbete om samordningen – inte harmoniseringen, vilket vissa av mina kolleger vill få oss att tro – av de sociala trygghetssystemen har varit långdraget. Det påbörjades i det förra parlamentet, och ändrades sedan till medbeslutande och enhällighet i rådet 1999. Jag litar på att denna förenkling och modernisering av den ofta ändrade förordningen i det förflutna kommer att ge en användbar och mycket konstruktiv ram i en ytterligare utvidgning av Europeiska unionen.
Jag vill tacka samtliga skuggföredragande och andra parlamentsledamöter för deras sakliga arbete och ytterst konstruktiva förhållande till denna förordning. Jag vill också att mitt tack till kommissionen registreras för dess vilja att stödja vårt arbete med tid, information och förklaringar. Också i rådet har vi sett en ökande vilja att närma sig denna reform med viss entusiasm, som jag vet inte delades av alla parlamentsledamöter 1999 när jag första gången träffade företrädare och medlemsstater i Helsingfors.
Jag vill påminna parlamentsledamöterna om att rådet informerade ordföranden och ledamöterna av utskottet för sysselsättning och sociala frågor – skriftligen i ett brev daterat den 31 mars och mycket riktigt muntligt efter detta – om att de godkänner att de ändringsförslag som här föreslås till den gemensamma ståndpunkten och till rådets uttalande om beskattning tas med i rådets protokoll, om en överenskommelse skulle nås om att anta förordningen. Jag litar på att vi i morgon kommer att godkänna utskottet för sysselsättning och sociala frågors ståndpunkt vid dess sista sammanträde.
Som vi vet har begränsningarna gällande denna förordning vållat oss vissa problem: det faktum att skatt inte kan behandlas inom förordningen skapar särskilda problem för vissa gränsarbetare, i synnerhet eftersom skatt och sociala skyddssystem i allt högre grad sammankopplas i vissa medlemsstater.
Det faktum att vi inte kan bygga broar mellan system innebär att vissa människor fortfarande kommer att uppleva att den fria rörligheten inte stöds tillräckligt och det kommer åtminstone att betyda mer arbete för utskottet för framställningar. Ömsesidigt erkännande, vare sig det gäller familjestatusen eller statusen som funktionshindrad, till exempel, kommer emellertid även fortsättningsvis att vara aktuellt.
Vi erkänner även i parlamentet att vi inte har uppnått den fulla flexibilitet som vi hade hoppats på beträffande tillgång till vårdförmåner för gränsarbetare och deras familjer. Medan vi inser att det faktum att medlemsstater nu uttryckligen måste registrera sig i bilaga 3 om de inte vill erbjuda en sådan tjänst visar att detta är en avvikelse från normen, betraktar vi ett sådant nekande med oro. Jag är säker på att detta är en fråga som kommer att tas upp i nästa parlament när vi ser kommissionens förslag till de för närvarande tomma bilagorna 2, 10 och 11, och tillämpningsförordningen. Vi litar på att arbetet kommer att fortskrida så snabbt som möjligt, så att hela det omarbetade förslaget träder i kraft inom de kommande två åren.
Vi tror dock att den gemensamma ståndpunkten såsom den ändrats i utskottet är ett positivt steg framåt. Det har inte skett någon tillbakagång till status quo: alla människor som omfattas av sociala trygghetssystem inkluderas nu – inte endast avlönade arbetstagare. De positiva steg som tagits för medborgare från tredje land – Ria G.H.C. Oomen-Ruijtens betänkande – finns också där, och fanns i det ursprungliga kommissionsförslaget. Det råder större tydlighet gällande gränsöverskridande hälso- och sjukvård, och EG-domstolens beslut om kriterierna för medicinsk nödvändighet finns med. Antagandet av assimileringen av fakta och händelser kommer att gynna gränsarbetare i synnerhet, och antalet inskränkningar och undantag har reducerats, trots våra bekymmer om bilagornas framtida utveckling. Det finns nu tydliga kriterier för de särskilda icke-avgiftsfinansierade kontantförmånerna. Principen om god förvaltningssed har också införts.
Detta är ett komplicerat men nödvändigt arbete, och det hjälper till att besvara frågorna om vad Europaparlamentet gör som människor har nytta av. Trots vissa reservationer, som många av oss i parlamentet känner, rekommenderar jag den ändrade gemensamma ståndpunkten till parlamentet och önskar framtida föredragande i frågan samma stöd och intresse som jag har fått som er föredragande.
Till sist upplevde jag tidvis på något märkligt sätt denna utmanande och intressanta erfarenhet som tämligen rolig. 
Dimas,
   . Fru talman, mina damer och herrar! Jag är mycket nöjd med de stora framsteg som har gjorts när det gäller detta förslag, både i rådet och i parlamentet, och med det faktum att vi nu har kommit till det sista skedet för dess godkännande.
Att uppnå målet med officiellt godkännande av rådet och parlamentet före den 1 maj är av största betydelse av flera skäl. Det viktigaste är att det kommer att sända ett tydligt budskap till medborgarna i både de nuvarande och de nya medlemsstaterna, och visa att Europeiska unionen både vill och kan fastställa lämpliga villkor för den verkliga fria rörligheten för personer, vars hörnsten är samordningen av de sociala trygghetssystemen.
Jag vill gratulera föredraganden, Jean Lambert, för hennes verkligt utmärkta betänkande om en så tekniskt svår fråga som samordningen av de sociala trygghetssystemen. Jag vill också tacka utskottet för sysselsättning och sociala frågor för dess arbete.
Som ni vet beaktade Europeiska kommissionen, i det ändrade förslaget som det lämnade in förra oktober, helt eller delvis de flesta ändringsförslag som godkändes av parlamentet vid första behandlingen. Beträffande de två ändringsförslagen inom ramen för andra behandlingen förbättrade de uppenbart textens kvalitet, och kommissionen kan därför anta dem i sin helhet.
Dessutom kan jag försäkra er att kommissionen också kan godkänna några av de återstående synpunkter och iakttagelser som vissa ledamöter i utskottet för sysselsättning och sociala frågor framförde vid andra behandlingen, inom ramen för förslaget om en ny genomförandeförordning som kommissionen kommer att lägga fram i slutet av året. Jag hoppas, som Jean Lambert också sade, att både förordningen och de tre bilagorna kommer att godkännas senast 2006.
Rådets gemensamma ståndpunkt motsvarar huvudmålen i kommissionens förslag, som innebär en förenkling och förbättring av samordningen av de sociala trygghetssystemen till förmån för de EU-medborgare som rör sig inom unionen. Förenklingen och moderniseringen av den nuvarande förordningen är den grundläggande förutsättningen för främjandet av arbetskraftens rörlighet inom unionen. De hänger därför tätt samman med det allmänna målet med konkurrenskraft, fler och bättre arbetstillfällen och social sammanhållning. Det är ett faktum att den nuvarande förordningen ger skydd inom den sociala trygghetssektorn för personer som förflyttar sig av olika skäl – personliga eller yrkesmässiga – från en medlemsstat till en annan. Förordningen är därför viktig för en överväldigande majoritet av unionens medborgare.
Jag har inte för avsikt att räkna upp alla förbättringar som de nya bestämmelserna kommer att föra med sig jämfört med den nuvarande förordningen, men vi kan mycket kort rikta vår uppmärksamhet mot tre frågor.
De nya bestämmelserna kommer att gälla alla medborgare i Europeiska unionen som omfattas av det sociala trygghetssystemet i en medlemsstat. Tillämpningen av samordningsbestämmelserna för alla försäkrade personer kommer att fylla behovet av att anpassa förordning nr 1408 till utvecklingen av den fria rörligheten inom Europeiska unionen, som inte bara är en rätt för arbetstagare utan också en verklighet för alla unionsmedborgare.
De nya reglerna kommer att stärka principen om likabehandling av medborgarna i Europeiska unionen genom att en bestämmelse införs för gränsöverskridande erkännande av fakta och händelser. Denna bestämmelse är särskilt viktig för gränsarbetare.
Den nuvarande förordningen innehåller inga tydliga bestämmelser om god förvaltningssed. Denna brist åtgärdas genom de nya reglerna. I dessa regler krävs i själva verket ökat samarbete och ömsesidigt bistånd mellan byråerna i medlemsstaterna till förmån för medborgarna. Dessutom kommer det att krävas att byråerna svarar på alla frågor inom rimlig tid och förser medborgarna med den information som de har begärt när de utnyttjar sina rättigheter.
Slutligen vill jag säga att detta verkligen var ett långt och komplicerat förfarande som nu avslutas på ett lyckat sätt, och jag måste tacka er ännu en gång för att ni snabbt slutförde en sådan mödosam uppgift i er egenskap av gemensam lagstiftare. 
Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag samtycker motvilligt till det förslag som nu lagts fram. Jag ville ha fler och bättre förslag på flera punkter. Jag har ändå märkt att flera viktiga mål har uppnåtts och jag vill tacka kommissionär Stavros Dimas för hans svar.
Förordningen som lagts fram för oss gäller alla EU-medborgare. Det är ett framsteg. Jag har märkt att den inte bara har utvidgats i omfattning, utan den har också förenklats. Det är också ett framsteg. I teorin ser det ut som att en tydlig gräns har dragits mellan möjligheterna att exportera kontantförmåner eller inte. Dessutom tror jag att problem mycket väl kan uppstå när bilagorna har specificerats ytterligare. Jag beklagar fortfarande att Marie-Hélène Gillig och hennes socialdemokratiska kolleger förra gången vägrade att ens låta denna punkt gå till omröstning på demokratiskt vis. Därför är jag rädd att vi kommer att få problem när bilagorna byggs ut.
Det finns stora förbättringar i denna förordning för gränsarbetare. Jag kan se de rättsliga följderna av det som nu har fastställts. Vissa händelser i en medlemsstat måste till exempel behandlas på samma sätt i hemlandet som liknande händelser som har skett på deras eget territorium. Detta är ett framsteg. Jag har också lagt märke till att situationen för gränsarbetarnas familjemedlemmar faktiskt har förändrats, och att de nu också har rättigheter. Men i en bilaga upphävs precis samma rättigheter, så det framsteg som har gjorts i förordningen omintetgörs i bilagan.
Jag har känslan av att vi kunde ha uträttat mer om vi hade tagit del av alla protokoll, till exempel på området för skatteavgifter och socialförsäkringsavgifter. Jag vet att rådet är emot det men vi kunde ha hållit ihop allt detta. Jag kan se att EG-domstolens domar har integrerats mycket tydligare i denna förordning i flera avseenden. Jag kan också konstatera att domstolens hälso- och sjukvårdsdekret har införlivats effektivt. Men jag har ett problem med hur den öppna hälso- och sjukvården har behandlats, i motsats till vad domstolen anger. Vidare har arbetslösheten belysts bättre, om än i mindre omfattning än vad jag hade förväntat mig. Nu omfattas tredjelandsmedborgare, men jag hade redan föreslagit det i mitt betänkande.
Jag har rekommenderat att min grupp skall rösta för förslaget, på det villkoret att jag får varje möjlighet att införa förbättringar där det är möjligt när den inledande förordningen byggs ut, och även i bilagorna. Jag vill tacka föredraganden mycket varmt. 
Van den Burg (PSE ).
   – Fru talman! Denna förenkling och modernisering har visat sig vara en betungande uppgift. Jag vill också gratulera alla dem som har deltagit i detta arbete, särskilt parlamentets föredragande Rob Cornelissen och hans team, det irländska ordförandeskapet och flera av de föregående ordförandeskapen till denna bedrift. Min grupp anser att detta är en ordentlig grund, och sätter också stort värde på det faktum att man som en prioriterad fråga garanterar att det första steget kommer att vara klart före den 1 maj.
Självfallet är vi inte helt klara, inte heller är vi hundraprocentigt nöjda. Även under den nya mandatperioden med 25 medlemsstater kommer det fortfarande att vara av yttersta vikt att vi håller ett kritiskt öga på såväl hur bilagorna byggs ut, som på hur tillämpningsförordningen utvecklas. I detta avseende bör vi inte bara granska det system för vilket grunden nu har lagts, utan också de konsekvenser som blir följden av ändringarna, eftersom vissa människor kan bli mycket besvikna över detta. Vi måste finna lösningar på dessa problem.
Dessutom finns det problem som inte kan lösas i själva förordningen, av vilka vissa redan har nämnts, inklusive kopplingen mellan skatter och de sociala trygghetssystemen, eller de system där de sociala trygghetssystemen kompletteras med kollektivavtal inom industrin i den privata sektorn. Detta är frågor som i huvudsak påverkar gränsarbetare.
Vid flera tillfällen har vi i kammaren krävt ett test för gränsarbete, ändringar i de nationella reglerna och ett mycket bättre och strukturerat samarbete mellan de medlemsstater där gränsarbete ofta förekommer. Därför vill jag uppmana det nederländska ordförandeskapet att i detta skede skrida till verket när det gäller denna fråga under nästa halvår, så snart översynen är klar. Nederländerna och dess grannländer Tyskland och Belgien bör utgöra ett exempel för de andra medlemsstaterna på de områden där många bilaterala förhandlingar fortfarande skall äga rum, och Nederländerna bör om möjligt också utarbeta mer ambitiösa samarbetsavtal för de 25 medlemsstaterna, eftersom arbetskraftsinvandringen förväntas öka.
Tidsbristen hindrar mig från att upprepa alla punkter, men jag vill i alla fall föreslå att samarbetet mellan parlamentet, rådet och kommissionen skall fortsätta på samma grunder och på ett konstruktivt sätt. Det kan mycket väl ske inom ramen för en särskild arbetsgrupp, vars namn Jean Lambert redan har föreslagit: ”Anhängarna av 1408”. 
Boogerd-Quaak (ELDR ).
   – Fru talman! För det första vill jag gratulera kommissionären till hans nya utnämning. Jag hoppas att han delar vår uppfattning att rörligheten mellan medlemsstaterna är mer än nödvändig om vi vill genomföra Lissabonmålen. Lambertbetänkandet och förordning nr 1408/71, som betänkandet baseras på, är givetvis viktiga instrument i detta hänseende.
Jag är ytterst bekymrad över den försiktighet som medlemsstaterna visar beträffande följderna för deras egna skattesystem och sociala trygghetssystem. Här anser jag att det är värt att ge dem en knuff i rätt riktning i framtiden. Det betyder inte nödvändigtvis att ni behöver få parlamentets stöd, utan huvudsakligen att ni behöver stöd från medlemsstaterna. Jag vill ändå tacka föredraganden och alla de som har medverkat. I morgon kommer min grupp att rösta för Lambertbetänkandet.
Jag måste säga att jag beundrar Jean Lambert mycket. Denna förordning innehåller några välgrundade punkter. Definitionen av gränsarbetare har antagits. Det finns förbättringar inom området för pensioner och inte heller gränsarbetarnas familjer har förbisetts. Men det är inte allt. Till exempel har mitt land, Nederländerna, återigen begärt undantag från vissa delar, varav ett är sjukvård för familjemedlemmar till gränsarbetare. Vi har tillgodosett detta i förordningen, men Nederländerna begär fortfarande undantag. Jag anser att det är oacceptabelt. Jag tycker att man alltid skall vara först med att tala om för sitt land att det agerar oklokt. Det gäller givetvis även för andra länder som är ytterst oroliga för att deras sociala trygghet kommer att utsättas för stora påfrestningar inför den nära förestående utvidgningen av EU.
Fru talman, fru kommissionär! Jag hoppas att vi tillsammans kan förverkliga det förespråkade idealet med rörlighet mellan medlemsstaterna, och att den första generationen gränsarbetare kommer att kompenseras därefter och inte alltid måste kämpa för sina rättigheter. Det verkar som om talmannen anser att jag har överskridit min talartid, men jag skulle väldigt gärna vilja föra ett långt samtal med den nya kommissionären om hur vi kan nå ut med denna fråga mer effektivt. Enligt min åsikt kräver detta ett ständigt övervakningsutskott. 
Crowley (UEN ).
   – Fru talman! Jag vill instämma i mina kollegers gratulationer till Jean Lambert för hennes enorma arbete med vad som var ett mycket komplicerat ärende. En sak som detta framhäver är att utmärkta resultat kan uppnås när EU-institutionerna förenar sin kollektiva intelligens. 
Föredraganden har visat stor målmedvetenhet med att hålla en mycket svår kurs mellan mycket olika uppfattningar, och har nått fram till den bästa möjliga lösningen. Jag hoppas att samtliga parlamentsledamöter kommer att stödja detta betänkande i morgon, tillsammans med dess två ändringsförslag, eftersom vi behöver en majoritet vid omröstningen.
När vi presenterar denna förordning för allmänheten bör vi framhäva att detta förmodligen är den enskilt viktigaste sociallagstiftning som kommit från detta parlament, och en lagstiftning som verkligen kan förändra människors liv i och med att den återspeglar den verklighet som dagens EU-medborgare arbetar i. Människor flyttar över gränserna för att arbeta, en del människor tillbringar sina pensionsår i andra områden, och ett växande antal människor arbetar periodvis i andra medlemsstater. Vi måste se till att sådana människors rättigheter kan tas med över gränserna.
Rådet förtjänar beröm för att ha tagit med så många av de ändringsförslag som parlamentet försökte föra fram efter första behandlingen. För att vara provinsiell vill jag tacka den irländska ständiga representationen för deras enorma arbete. Ett antal av dessa kolleger, som sitter längst bort i detta parlament, är en heder för Irland och sin avdelning för allt arbete de har gjort i denna fråga.
Det finns ett antal bekymmersamma punkter. Några har redan behandlats, men jag vill ånyo betona dem. Frågan om beskattning är en fråga endast för medlemsstaterna. Det är inte en fråga som vi bör koppla till andra ärenden, eftersom det endast avleder uppmärksamheten från det område där det verkliga arbetet kan göras. Jag håller med föredraganden om att detta betänkande inte handlar om harmonisering; det handlar om bättre samordning av de sociala trygghetssystemen i medlemsstaterna.
Denna förordning utgör en väldig möjlighet. Där tidigare förordningar endast gällde de som är ekonomiskt aktiva, gäller denna alla förmånstagare. Den utgör även en förbättring i fråga om att främja en jämlik behandling av alla EU-medborgare.
Frågan om de ”tomma bilagorna” återstår. Vi insisterar på att kommissionen och rådet inom den närmaste framtiden presenterar ett förslag som gäller tillämpningsförordningen, för att försäkra att den berättigade och verkliga oro som mina kolleger uttalat – och i synnerhet Ria G.H.C. Oomen-Ruijten – tas upp och åtgärdas. Ria G.H.C. Oomen-Ruijten förde fram frågor som inte är kopplade till abstrakta siffror eller abstrakta individer, utan verkliga människor som stöter på denna slags diskriminering varje dag. Det är nu upp till kommissionen och rådet, utifrån på det goda förtroende vi kommer att visa i morgon, att hålla sin del av uppgörelsen och framföra ett förslag i detta hänseende. De måste leva upp till sitt ord och se till att dessa tomma bilagor fylls. 
Gillig (PSE ).
   – Fru talman, fru kommissionär! Liksom övriga ledamöter är jag glad över att denna kväll se hur många framsteg som har gjorts när det gäller uppgiften att modernisera förordning nr 1408/71 om social trygghet, som uppenbart förbättrar situationen för EU-medborgare som måste resa över gränserna, huvudsakligen på grund av sina arbeten. Detta är något som vi kan vara glada över, även om jag delar invändningarna som andra ledamöter har uttryckt.
Detta är en teknisk och invecklad fråga. Det har krävt mycket tid att hantera den och uppgiften är ännu inte avslutad. Vi har precis påmints om att bilagorna är tomma, och vi har fortfarande en hel del arbete framför oss. Men jag vill först och främst, och även på mina kollegers vägnar, tacka Jean Lambert för hennes idoghet och beslutsamhet. Jag vill också hylla alla dem som har deltagit i detta arbete, vare sig det har varit i kommissionen eller i rådet.
På det stora hela kan vi trots allt vara nöjda, men vi borde ändå erkänna att det är både möjligt och nödvändigt med marginaler för förbättringar i detta ärende. Jag vill fokusera på frågan om de verktyg som står till vårt förfogande för att hantera denna fråga. Vi måste bortse från de invändningar och attityder som finns hos de medlemsstater som försöker bevara befogenheter som i detta sammanhang i hög grad liknar protektionism.
Jag hoppas att samordningsprincipen, som i grunden inskränker och begränsar oss och inte tillåter oss att svara på frågor från ledamöterna, snart kommer att ge vika för en verklig harmonisering av den sociala tryggheten, som är en av de väsentliga beståndsdelarna i den europeiska sociala modellen.
Fru talman! Jag är övertygad om att EU-medborgarnas krav på ett verkligt socialt Europa, som vi kommer att få höra mycket om den närmaste framtiden, erfordrar en betydande institutionell förändring. De framsteg som har gjorts skall välkomnas. De är betydande, men de är fortfarande blygsamma jämfört med vad som står på spel.
Slutligen, och framför allt, får det inte vara tillåtet att dölja befintliga skillnader, vilket skall fördömas, mellan de mycket effektiva förfaranden som står till vårt förfogande när det gäller ekonomiska frågor, och de mycket svagare förfaranden som används på det sociala området. Sociala konvergenskrav är nödvändiga för att korrekt hantera frågan om social trygghet kopplad till rörligheten i Europa, en fråga som för EU-medborgarna utgör grunden för den europeiska integrationens trovärdighet. 
Dimas,
   . – Fru talman! Kommissionen kan ta till sig farhågorna bland vissa ledamöter av utskottet för sysselsättning och sociala frågor om förslaget till den nya tillämpningsförordningen. För kommissionens båda förslag, för den nya tillämpningsförordningen och innehållet i de tre bilagorna kommer parlamentet att spela sin roll som medlagstiftare. 
Talmannen.
   – Tack, herr kommissionär Dimas.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(1) 

Ahern, Nuala (Verts/ALE ),
   . – Jag vill fästa parlamentets uppmärksamhet på Mordechai Vanunus belägenhet, som släpps från ett israeliskt fängelse denna vecka efter 18 års fångenskap för att ha avslöjat detaljer i det israeliska kärnvapenprogrammet. Han är nu underkastad nödförordningar, vilket är ett grymt och ovanligt straff, trots att han har avtjänat sin dom – för övrigt för att ha avslöjat detaljer om den sorts vapen som USA försöker att upptäcka i Irak.
Nödförordningarna hindrar honom från att lämna landet under sex månader eller att kontakta någon utlänning – även via e-post eller telefon – annars kommer han att gripas på nytt. Han får inte tala med journalister och han är också förbjuden att gå närmare än 100 meter från en utländsk ambassad. Detta bör fördömas av parlamentet, eftersom det strider mot rättssäkerheten. 
Alyssandrakis (GUE/NGL ),
   .– Det verkar som om Europaparlamentets talman har kommenterat de cypriotiska ledarna i sin intervju med den cypriotiska tidningen genom att säga att han personligen blev besviken över vad han ansåg var ett misslyckande i fråga om den fantasi och det modiga ledarskap som nu måste visas. Han avslutade med att uppmana det cypriotiska folket att ta tillfället i akt.
Jag anser att det är oacceptabelt och otillåtligt att Europaparlamentets talman, även på personlig nivå, använder sitt inflytande och bidrar till det outhärdliga tryck, tvång och hot som det cypriotiska folket utsätts för från FN:s generalsekreterare och hans följeslagare, från Förenta staternas regering, från Europeiska kommissionen och rådet, från Turkiet och från flera andra, inklusive de politiska krafterna i Grekland. Hans inlägg är en förolämpning och, om jag får säga så, opassande mot de politiska krafterna på Cypern och det cypriotiska folket som helhet, som inte behöver några lektioner i gott uppförande från Europaparlamentets talman eller någon annan.
Dessutom motsäger talmannen i sina kommentarer det han säger i början av intervjun om att valet för befolkningsgrupperna på Cypern i de två folkomröstningarna är ett val för ett fritt och suveränt folk. Funderar kanske talmannen och andra över att det enda fria valet som det cypriotiska folket kan göra i folkomröstningen är att säga ”ja”? 
Claeys (NI ),
   .– Fru talman! De kommande dagarna kommer ceremonier att hållas på olika platser runt om i världen till minne av det turkiska folkmordet på det armeniska folket, vilket krävde mer än en miljon människors liv. Mellan 1915 och 1918 evakuerade den turkiska armén nästan alla armeniska byar i det ottomanska riket. Detta omfattade en omedelbar avrättning av hundratusentals medborgare, medan andra dog senare under fasansfulla omständigheter vid hungermarscher till Syrien. Detta var nittonhundratalets första folkmord.
Men än i dag vägrar Turkiet att erkänna detta folkmord.
Detta är en allvarlig skamfläck för ett kandidatland. Det visar hur dagens turkiska regering ser på mänskliga rättigheter.
Jag vill påminna er om den resolution som antogs av vårt eget parlament 1987, där det tydligt stadgas att Turkiet inte kan göra anspråk på EU-medlemskap så länge landet inte erkänner det armeniska folkmordet. Jag insisterar på att kommissionen och rådet uppmärksammas på samma resolution, som fortfarande gäller. 
Enric Morera i Català (Verts/ALE ),
   .– I dag är det den 19 april. Det är högtiden för Sankt Vicent Ferrer, som firas stort i min hemregion Valencia. Det är nämligen så att i dag är den dag då jag tillträder min tjänst som ledamot av detta parlament som företrädare för Bloc Nacionalista Valencià. Jag vill ta tillfället i akt att belysa ett allvarligt problem som påverkar produktionen av apelsiner och andra citrusfrukter i Valencia-regionen.
Europeiska unionen har misslyckats med att vidta förebyggande åtgärder för växtskydd för att förhindra eventuella attacker av skadedjur och sjukdomar till följd av importen av citrusfrukter från tredjeland som till exempel Argentina och Brasilien. Detta är en mycket allvarlig situation. Det har tidigare lett till att skadedjur som till exempel citronsaftmal förts in. Den närmaste framtiden kan det få allvarliga konsekvenser för odlingen av citrusfrukter i Valencia-regionen och i Europa. Det är möjligt att pv kan genomsyra unionens territorium. Denna skadegörare orsakar rost hos citrusfrukter och den påföljande uppkomsten av svarta fläckar på apelsinernas skal.
Europeiska unionen får inte undandra sig sitt ansvar. Det måste skyndsamt införa klausuler som garanterar växtskyddet. Klausuler av en annan karaktär vore lämpligt för andra sektorer, som till exempel textilsektorn. Syftet bör vara att förhindra införsel av skadedjur och sjukdomar i en sektor som är mycket viktig för Valencias ekonomi och därmed för hela Europas ekonomi. 
Korakas (GUE/NGL ),
   . – Fru talman! Några veckor efter mordet på Hamas-ledaren shejk Yassin mördade Sharon-regeringen dess nye ledare Abdel Ratissi, vilket inte bara visar att Sharon-regeringen inte vill att fredsprocessen skall fortskrida och att det därmed skall finnas en självständig palestinsk stat, utan också gjuter olja på elden och avsiktligt skapar spänningar.
EU, som klart framgår av dess inställning hittills, följer i grunden Förenta staternas linje genom att endast begränsa sig till att protestera mot dessa mord och Israels attacker, samtidigt som det – genom Javier Solana – talar om Israels rätt att skydda sig och granskar Sharons politik för att evakuera Gazaremsan. EU gör därmed angriparen till ett offer.
Vi medlemmar av Greklands kommunistparti fördömer Sharon-regeringens brott och EU:s skenheliga, delaktiga politik. Vi uttrycker vår aktiva solidaritet med det palestinska folket och uppmanar Europaparlamentet att kräva att EU slutar att utrusta Israel med vapen och fryser associeringsavtalet med landet.
Fru talman! På er uppmaning höll i dag Europaparlamentet återigen en tyst minut för den unge italienaren som avrättades av paramilitära styrkor i Irak, men parlamentet har aldrig gjort samma sak för de tusentals offren för invasionerna i Afghanistan, Irak och, tidigare, Jugoslavien. Eftersom ledamöterna av Greklands kommunistparti upprepade gånger har begärt det av er, kan ni tala om för oss när ni tänker göra det? 
Mastorakis (PSE ),
   . –Fru talman! Jag begärde att få ordet för att informera kammaren om att de pakistanska myndigheterna har tillåtit besättningen på att återvända till sina hem i Grekland och Filippinerna.
Det önskade resultatet uppnåddes efter flera månaders försök av den grekiska regeringen med den dåvarande utrikesministern Giorgos Papandreou, som självklart har fortsatt fram till i dag, och genom att den grekiska regeringen gav garantier. Även reaktionen från Europaparlamentet, som antog en resolution i frågan, och åtgärder av trojkan och av kommissionär Chris Patten och besöket i Pakistan bidrog till att det önskade resultatet uppnåddes.
Efter att därmed ha noterat hur åtgärderna av Europeiska unionens institutioner och dess medlemsstater kan vara framgångsrika när de samordnas korrekt, låt oss tacka de som ansvarat för hanteringen av denna fråga. 
Patakis (GUE/NGL ),
   .– Fru talman! Jag vill fästa kammarens uppmärksamhet på och be om ert omedelbara ingripande i en ytterst viktig fråga. Det gäller överlevnaden för de grekiska jordbrukarna, som bokstavligen står på randen till en katastrof.
Det bitande kalla vädret som drabbade Grekland för några månader sedan orsakade omfattande skador på gårdarnas tillgångar (växter, mark och så vidare) i hela landet. De berörda jordbrukarna har svåra problem att klara sig och kommer att gå i konkurs om inte särskilda åtgärder genast vidtas.
Fru talman! Jag uppmanar er att ingripa för att skynda på de tidskrävande gemenskapsförfarandena för att godkänna utbetalningen av ekonomisk kompensation och finansiellt stöd till de grekiska jordbrukarna, såsom gjordes för Frankrike, Italien och Malta, för att förhindra konkurser och göra det möjligt för de berörda jordbrukarna att fortsätta sin produktiva verksamhet. 
Rousseaux (ELDR ),
   – Alzheimers sjukdom och andra neurodegenerativa sjukdomar drabbar allvarligt Europas befolkning. Enligt aktuella beräkningar drabbas 5 procent av befolkningen mellan 50 och 60 år, 8 till 10 procent av befolkningen mellan 60 och 70 år och 10 till 20 procent av befolkningen mellan 70 och 80 år.
Dessa sjukdomar som påverkar hjärnan innehar en tredje plats på den tragiska topplistan med sjukdomar, efter kardiovaskulära sjukdomar på första plats och cancer på andra plats.
Alzheimers och relaterade sjukdomar drabbar miljontals europeiska medborgare som efter en tid inte kan hantera sina liv, för att inte tala om deras familjer som avsevärt måste dra ned på sin yrkesmässiga verksamhet eller kanske till och med ge upp den helt när de tar på sig ansvaret för vården av sådana patienter.
Dessa sjukdomar har katastrofala mänskliga, ekonomiska och sociala konsekvenser för vårt samhälle. Utöver det psykiska lidandet som dessa sjukdomar orsakar finns det nästan inga specialiserade vårdhem, och de som finns är ofta för dyra för patienten eller dennes familj och omfattas inte av det sociala trygghetssystemet eller av medicinska försäkringar. Det finns därför ett trängande behov av att på alla fronter utveckla en verklig plan för en organiserad kontroll av detta gissel, som drabbar oss alla, antingen direkt eller indirekt.
Hjärnsjukdomarnas ekonomiska och sociala börda utgör 35 procent av kostnaden för alla sjukdomar i Europa, och denna siffra förväntas stiga de kommande tio till tjugo åren. Detta måste leda till en omdefiniering av den politik som bör tillämpas när det gäller forskning, utbildning, hälso- och sjukvård, förebyggande åtgärder och social trygghet.
Eftersom en tredjedel av den totala kostnaden för alla sjukdomar kan tillskrivas hjärnsjukdomar, krävs följande åtgärder: En väsentlig andel av de medel som går till forskning i biovetenskap bör avsättas till hjärnan och dess sjukdomar, särskilt Alzheimers sjukdom, och i det sjunde ramprogrammet som för närvarande förhandlas fram bör detta tas med i beräkningen. En väsentlig del av de utgifter som görs inom hälso- och sjukvården (förebyggande åtgärder, diagnos och behandling) bör avsättas till dessa sjukdomar, medicinska studieprogram bör inriktas proportionellt på dessa sjukdomar, ett socialt trygghetssystem bör inrättas som gör det möjligt att ge materiellt stöd (vårdhem) och finansiellt stöd till patienter och deras familjer som lider av dessa handikapp, och slutligen bör ett europeiskt övervakningscentrum för hjärnsjukdomar inrättas.
Detta gissel är så omfattande och dess inverkan på vårt samhälle så allvarlig att det är en plikt för de olika europeiska institutionerna – kommissionen, Europaparlamentet och rådet – och för medlemsstaterna att vidta alla erforderliga åtgärder som står i deras makt för att bekämpa, kontrollera och förhindra neurodegenerativa sjukdomar som till exempel Alzheimers, och hjälpa dem som lider av dessa sjukdomar. 

Kommissionens ståndpunkt återspeglar den kompromiss som rådet och föredraganden kom överens om för att nå en överenskommelse vid första behandlingen.
Kommissionen kan godta kompromissändringsförlagen 60 till och med 94.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 1 till och med 59. 

Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 5, 8, 12, 13, 15, 16, 24, 25, 39, 42, 43, 46, 50, 51, 63, 64, 67, 68, 69, 70, 71, 72, 74, 75, 78, 86, 100, 102, 103, 104, 110, 112, 114, 117, 124, 126, 127, 128, 133, 134, 135, 136, 137, 139, 145, 147, 149, 174, 191, 199 och 201.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag under förutsättning att de omformuleras: 2, 3, 9, 11, 14, 18, 20, 26, 29, 34, 35, 37, 38, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 60, 61, 66, 73, 79, 81, 87, 91, 92, 101, 105, 107, 108, 109, 118, 121, 140, 144, 146, 148, 150, 151, 156, 159, 162, 165, 168, 176, 179, 180, 184, 185, 186, 187, 192, 194, 197, 198 och 205.
Kommissionen kan delvis godta följande ändringsförslag, under förutsättning att de omformuleras: 1, 6, 7, 23, 36, 40, 62, 65, 84, 95, 130, 131, 155, 164, 166, 167, 169, 172, 177, 188 och 195.
Kommissionen kan delvis godta följande ändringsförslag: 17, 27, 59, 142 och 158.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 4, 10, 19, 21, 22, 28, 30, 31, 32, 33, 41, 44, 45, 47, 48, 49, 52, 76, 77, 80, 82, 83, 85, 88, 89, 90, 93, 94, 96, 97, 98, 99, 106, 111, 113, 115, 116, 119, 120, 122, 123, 125, 129, 132, 138, 141, 143, 152, 153, 154, 157, 160, 161, 163, 170, 171, 173, 175, 178, 181, 182, 183, 189, 190, 193, 196, 200, 202, 203, 204 eller 206. 

Betänkande Ghilardotti
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 1, 5, 10, 19, 23, 41, 59, 60, 62, 68, 71, 88, 90, 96, 104, 107, 108, 109, 111 och 112 (totalt: 20).
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag delvis eller efter ändringar: 2, 4, 6, 7, 8, 9, 13, 14, 17, 21, 24, 25, 27, 28, 29, 31, 33, 34, 37, 38, 39, 40, 42, 44, 45, 47, 61, 65, 67, 69, 72, 73, 76, 80, 84, 85, 87, 89, 92, 98, 99, 100, 103, 105 och 106 (totalt: 45).
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 3, 11, 12, 15, 16, 18, 20, 22, 26, 30, 32, 35, 36, 43, 46, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 63, 64, 66, 70, 74, 75, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 86, 91, 93, 94, 95, 97, 101, 102 eller 110 (Totalt: 47). 

Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 1, 5, 6, 8, 9 (endast om 12 också antas), 12, 16, 17, 18, 19, 20, 22, 24, 28, 29, 30, 32, 33, 34, 37, 39, 40, 41, 42, 44, 45, 50, 51, 52, 53, 54, 57, 58, 60, 61, 62, 63, 64, 66, 76, 77 och 78.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag under förutsättning att de omformuleras: 2, 3, 4, 43, 74 och 75.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag som en del av kompromisspaketet: 7, 15, 23 (om det omformuleras), 25, 36, 38, 46, 47, 48, 59 och 65.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 10, 11, 14, 21, 26, 27, 31, 35, 49, 55, 56, 67, 68, 69, 70, 71, 72 eller 73. 

Kommissionen kan godta följande ändringsförslag om de omarbetas: 5, 10, 13, 16, 23, 24, 25, 26 och 35.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag i princip: 6, 7, 8, 9 och 73.
Kommissionen kan delvis godta följande ändringsförslag: 17, 20, 47, 48, 59, 60, 63, 65, 66 och 69.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 1, 2, 3, 4, 11, 12, 14, 15, 18, 19, 21, 22, 27-34, 36-46, 42-46, 49-58, 61-62, 64, 67-68, 70-72 och 74-81. 

Kommissionen kan godta kompromisspaketet bestående av ändringsförslagen i block 1 (ändringsförslagen 11, 12 och 18 till 46).
Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen i block 2 som helhet.
Av ändringsförslagen i block 2 kan kommissionen inte godta ändringsförslagen 2, 3, 5, 10, 11, 12, 13 eller 18. Ändringsförslag 6 är godtagbart i princip. Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 1, 7, 9, 15 eller 16. Ändringsförslagen 4, 8, 14 och 17 är delvis godtagbara. 

Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 4, 5, 11, 12, 13, 14, 21, 24, 31, 46, 47, 50, 51, 52, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 64, 78, 79, 80 och 81 – sammanlagt 26 ändringsförslag.
Ändringsförslagen 10, 16, 17, 20, 22, 23, 27, 28, 29, 35, 40, 42, 43, 44, 48 och 53 kan godtas i princip och/eller delvis – sammanlagt 16 ändringsförslag.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 1, 2, 3, 6, 7, 8, 9, 15, 18, 19, 25, 26, 30, 32, 33, 34, 36, 37, 38, 39, 41, 45, 49, 54, 55, 63, 65, 66, 67, 68, 69, 70, 71, 72, 73, 74, 75, 76, 77 och 82 – sammanlagt 40 ändringsförslag. 
